tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Emsin sähke

Emsin sähke tai Emsin pikasanoma () oli Preussin kanslerin Otto von Bismarckin 13. heinäkuuta 1870 vastaanottama diplomaattinen sähke, jonka julkaisu viime kädessä aiheutti Ranskan–Saksan sodan syttymisen. Sähkeessä kuvailtiin kuningas Vilhelm I:n ja Ranskan suurlähettilään välistä keskustelua. Bismarck julkaisi muunnellun version sähkeestä provosoidakseen Ranskaa, joka julistikin sodan Preussille muutamaa päivää myöhemmin.
Tapahtumien taustalla oli Espanjan valtaistuimesta käyty kiista, jossa Preussi tuki kuningas Vilhelmin sukulaista, Hohenzollern-Sigmaringenin ruhtinasta Leopoldia. Ranska vastusti ajatusta, koska Espanjan joutuminen Preussin vaikutuspiiriin jättäisi Ranskan kahdelta suunnalta uhatuksi. Leopold vetäytyi ehdokkuudestaan Espanjan kuninkaaksi 12. heinäkuuta 1870. Seuraavana päivänä Ranskan lähettiläänä Preussin hovissa toiminut kreivi Vincent Benedetti saapui tapaamaan Vilhelm I:tä, joka oleskeli Bad Emsissä Reininmaalla, ja pyysi tältä vakuutusta, ettei Espanjan kuninkaaksi tarjottaisi enää muita Hohenzollernin suvun edustajia. Kuningas kieltäytyi, ja keskustelu päättyi siihen. Samana päivänä Bismarckille lähetettiin sähkeitse pikasanoma, jossa kuvailtiin kuninkaan tapaamista Benedettin kanssa.
Seuraavana päivänä lehdissä julkaistiin Bismarckin sähkeestä muokkaama versio, joka kohteliaisuuksien pois jättämisen vuoksi sai kuninkaan ja lähettilään välisen keskustelun vaikuttamaan loukkaavalta puolin ja toisin. Tämän seurauksena Ranska julisti sodan Preussille 19. heinäkuuta. Sekä Ranskan että Preussin johdossa oli jo hyvän aikaa valmistauduttu keskinäiseen sotaan, mutta muokatun sähkeen julkaisemisella Bismarck sai provosoitua Ranskan julistamaan sodan ensin. Preussin näennäinen viattomuus auttoi Bismarckia saamaan eteläisen Saksan valtiot liittymään sotaan Preussin rinnalle, minkä ansiosta sota johti myöhemmin Saksan yhdistymiseen.
Arild Andersen

Arild Andersen (s. 27. lokakuuta 1945 Strømmen) on norjalainen jazzbasisti.
Andersen soitti Jan Garbarekin kvartetissa 1967–1973 yhdessä Terje Rypdalin ja Jon Christensenin kanssa. Samoihin aikoihin hän työskenteli norjalaislaulaja Karin Krogin kanssa ja soitti vierailevien amerikkalaismuusikoiden rytmisektioissa. Näihin lukeutuivat Phil Woods, Dexter Gordon, Bill Frisell, Hampton Hawes, Johnny Griffin, Sonny Rollins, Sheila Jordan ja Chick Corea. Muita kansainvälisiä soittokumppaneita olivat muun muassa Don Cherry, George Russell, Ferenc Snétberger, Tomasz Stańko, Edward Vesala ja Juhani Aaltonen.
Andersen on levyttänyt toistakymmentä albumia ECM-levymerkille sekä yhtyeen johtajana että Masqualero-yhtyeen jäsenenä, ja soittanut kymmenillä muiden artistien albumeilla.
Vuonna 2009 Ranskan jazzakatemia (Académie du Jazz) nimitti Andersenin vuoden eurooppalaiseksi muusikoksi.
Diskografiaa.
Sessiomuusikkona.
Chris Dundas
Ketil Bjørnstad
Don Cherry
Jan Garbarek
George Russell
Terje Rypdal
Bobo Stenson
Ketil Bjørnstad
Pål Thowsen, Jon Christensen &amp; Terje Rypdal
Sheila Jordan
David Darling
Bill Frisell
Masqualero
Vassilis Tsabropoulos
Markus Stockhausen
Carsten Dahl
Ferenc Snétberger &amp; Paolo Vinaccia
Andy Sheppard
Yelena Eckemoff
Benjamin Anneberg

Benjamin Anneberg (sukunimi aik. "Onnela"; 3. toukokuuta 1865 Sodankylä – 2. maaliskuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen juristi, kansanedustaja ja senaattori.
Annebergin vanhemmat olivat talollinen, suntio, katekeetta Johan Abraham Onnela (ent. Mathlein) ja Brita Oinas. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta yksityislyseosta 1884 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Anneberg valmistui filosofian kandidaatiksi 1887, auoritti yleisen oikeustutkinnon 1892 ja sai varatuomarin arvon 1894.
Anneberg toimi asianajajana ja kaupunginvaltuuston sihteerinä Oulussa 1894–1904, Oulun kaupunginvoutina 1897–1904 sekä Mäntyharjun tuomiokunnan tuomarina 1904–1910. Hän oli Suomen senaatin oikeusosaston jäsen 1910–1917, mutta joutui erotetuksi koska häntä pidettiin tsaarinvallan yhteistoimintamiehenä (”bobrikoffarina”). Viimeksi hän toimi Pellervo-Seuran lakiasiain neuvontatoimiston päällikkönä vuodesta 1918.
Anneberg oli Suomalaisen puolueen kansanedustajana 1909–1910 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän sai vapautuksen edustajantoimesta senaatin jäsenyyden takia 23. syyskuuta 1910 ja hänen seurajakseen eduskuntaan tuli saman puolueen edustaja Aukusti Eronen. Anneberg toimi myös Suomen Lähetysseuran puheenjohtajana ja oli kirkolliskokouksen jäsenenä.
Benjamin Anneberg oli naimisissa vuodesta 1900 Onni Dagmar Vanhalan kanssa.
Vincent Benedetti

Vincent Benedetti (29. huhtikuuta 1817 Bastia, Korsika – 28. maaliskuuta 1900 Pariisi) oli ranskalainen kreivi ja diplomaatti, joka muistetaan lähinnä roolistaan Ranskan–Saksan sodan syttymiseen vuonna 1870 johtaneissa tapahtumissa.
Lakimieheksi opiskellut Benedetti aloitti diplomaattiuransa vuonna 1840 ja työskenteli vuodesta 1845 Ranskan suurlähetystöissä eri puolilla Eurooppaa ja Lähi-itää. Vuosina 1861–1864 hän oli Ranskan ensimmäisenä lähettiläänä yhdistyneessä Italiassa, minkä jälkeen hänet siirrettiin suurlähettilääksi Preussiin. Ranskan keisari Napoleon III toivoi hänen estävän Preussin ja Itävallan liittoutumisen.
Heinäkuussa 1870 Preussi asettui tukemaan Hohenzollern-hallitsijasukuun kuulunutta ruhtinas Leopoldia Espanjan valtaistuimelle, mitä Ranska tiukasti vastusti, koska koki Espanjan joutumisen Preussin vaikutuspiiriin itselleen uhkaksi. Leopoldin vetäydyttyä ehdokkuudestaan Benedetti sai tehtäväkseen pyytää Preussin kuningas Vilhelm I:ltä vakuutus, ettei Espanjan valtaistuimelle tarjottaisi muitakaan Hohenzollern-sukuisia henkilöitä. Lyhyessä keskustelussa Benedettin kanssa 13. heinäkuuta 1870 Bad Emsissä Vilhelm kieltäytyi antamasta vakuutusta. Preussin kansleri Otto von Bismarck julkaisi seuraavana päivänä keskustelua kuvanneesta niin sanotusta Emsin sähkeestä muunnellun version, joka sai kuninkaan käytöksen vaikuttamaan loukkaavalta Benedettiä kohtaan. Tämä provosoi Ranskan julistamaan Bismarckin toiveiden mukaisesti sodan 19. heinäkuuta. Lisäksi Bismarck julkaisi 25. heinäkuuta "Times"-lehdessä Benedettin käsialalla vuonna 1866 kirjoitetun luonnoksen sopimukseksi, jonka mukaan Ranska tunnustaisi Preussin johtavan aseman Saksassa mikäli Preussi tukisi Belgian liittämistä Ranskaan. Bismarckin mukaan kyseessä oli ollut ranskalaisten aloite, kun taas Benedetti väitti kirjoittaneensa tekstin vain Bismarckin sanelusta.
Sodan syttymisen jälkeen Benedetti kutsuttiin pois diplomaattisesta palveluksesta ja hän vetäytyi kotiseudulleen Korsikaan, jossa palasi lakimiehen ammattiin. Hän julkaisi 1871 muistelmakirjan "Ma Mission en Prusse".
Terje Rypdal

Terje Rypdal (s. 23. elokuuta 1947 Oslo) on norjalainen jazzkitaristi ja -säveltäjä. Valtaosa Rypdalin tuotannosta on julkaistu saksalaisella ECM-levymerkillä.
Rypdal on tehnyt yhteistyötä etenkin muiden ECM:n artistien kanssa sekä kitaristina että säveltäjänä. Heihin lukeutuvat Ketil Bjørnstad ja David Darling. 
Ura.
Säveltäjän ja orkesterinjohtajan pojaksi syntynyt Terje Rypdal opiskeli klassista pianon- ja trumpetinsoittoa, kunnes teini-iässä alkoi kitaran itseopiskelun esikuvanaan Hank Marvin. Rautalankahenkisestä The Vanguards -yhtyeestä alkaneella kitaristiurallaan Rypdal suuntautui 1960-luvun lopulla jazziin ja liittyi Jan Garbarekin kvartettiin sekä myöhemmin George Russellin sekstettiin ja orkesteriin. 
Kansainvälistä huomiota Rypdal sai Baden-Badenin free jazz -festivaaleilla 1969, jossa hän soitti Lester Bowien kokoonpanossa. Opiskellessaan musiikkia Oslon yliopistossa ja konservatoriossa Rypdal johti "Hair"-musikaaliesitysten yhtyettä. 
Rypdal on levyttänyt ECM Recordsille jazzin lisäksi myös taidemusiikkisävellyksiään, joiden levytyksissä hän ei aina soita itse. Hänen musiikkiaan kuultiin Michael Mannin elokuvassa "Heat – ajojahti" (1995).
Yksityiselämä.
Rypdal oli vuosina 1969–1985 naimisissa laulaja-näyttelijä Inger Lise Rypdalin kanssa.
Alfred Agathon Liuksiala

Alfred Agathon Liuksiala (sukunimi aik. "Meurman"; 22. tammikuuta 1861 Kangasala – 19. joulukuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen juristi ja senaattori.
Liuksialan vanhemmat olivat kunnallisneuvos, valtiollinen kirjailija Agathon Meurman ja Alina Fredrika Tallqvist. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin alkeisopistosta 1881 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Liuksiala auoritti yleisen oikeustutkinnon 1886 ja sai varatuomarin arvon 1889.
Liuksiala toimi Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvoksena 1904–1907 ja 1910. Hän oli Suomen senaatin oikeusosaston jäsen 1910–1917. Viimeksi hän toimi Metsähallituksen notaarina 1918–1920 ja sotaylioikeuden vanhempana sotaylituomarina 1920–1931.
Liuksiala oli naimisissa vuodesta 1891 Julia Rongaimen kanssa.
Klas Robert Helanen

Klas Robert Helanen (sukunimi aik. "Helander"; 9. kesäkuuta 1864 Oulu – 13. toukokuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen juristi ja senaattori.
Helasen vanhemmat olivat tehtailija Klas Engelbert Helander ja Katariina Petäjistö. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta yksityislyseosta vuonna 1883 ja opiskeli tämän jälkeen Helsingin yliopistossa. Helanen suoritti yleisen oikeustutkinnon vuonna 1888 ja sai varatuomarin arvon 1891.
Helanen toimi Hollolan tuomiokunnan tuomarina 1904-1911 sekä Suomen senaatin oikeusosaston jäsenenä 1911–1917. Hänen viimeiseksi toimekseen jäi Piippolan tuomiokunnan tuomarin toimi vuosina 1919–1925.
Helanen oli naimisissa kaksi kertaa, vuosien 1892–1924 välisenä aikana Johanna Aurora Gummeruksen (k. 1924) kanssa ja vuodesta 1926 Anna Lovisa Lampilan kanssa. Kirjailija, toimittaja, IKL:n poliitikko ja AKS:n puheenjohtaja Vilho Helanen oli hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta.
Samuel Valentin Koski

Samuli Valee Koski (etunimi aik. "Samuel Valentin", sukunimi aik. "Lindgren"; 22. huhtikuuta 1867 Peräseinäjoki – 19. lokakuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen juristi ja senaattori.
Kosken vanhemmat olivat torppari, seppä Juho Jaakko Myllyniemi eli Perkiö (ent. Lindgren) ja Ulrika Toppari. Hän pääsi ylioppilaaksi yksityisoppilaana Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1888 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Koski valmistui filosofian kandidaatiksi 1891, filosofian maisteriksi 1894 ja lakitieteen kandidaatiksi 1901.
Koski toimi koulutoimen ylihallituksen apulaissihteerinä ja sihteerinä 1902–1910 ja Suomen senaatin prokuraattorin apulaisena 1911–1915. Hän oli senaatin oikeusosaston senaattorina 1915–1917. Viimeksi hän toimi asianajajana Helsingissä.
Koski oli naimisissa vuodesta 1894 Haidi Alfhild Sundin kanssa.
Phablet

Phablet (myös nimellä "taulupuhelin" tai "puhletti") on älypuhelimen ja tabletin yhdistelmä. Nimi tulee englanninkielisistä sanoista "phone" ja "tablet". Phablet on tabletti, jossa on yleensä 5,3–7 tuuman näyttö sekä samat puheominaisuudet kuin puhelimissa.
Reuters uutisoi vuoden 2013 olevan phabletien vuosi.
Gustaf Esaias Fellman

Gustaf Esaias Fellman (20. toukokuuta 1843 Lappajärvi – 25. marraskuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen juristi, kuvernööri, valtioneuvos ja senaattori.
Fellmanin vanhemmat olivat rovasti Jakob Fellman ja Helena Augustina Tawaststjerna. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lukiosta 1865 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa. Fellman suoritti kameraalitutkinnon 1869, tuomarintutkinnon 1872 ja sai varatuomarin arvon 1873.
Fellman toimi ylitullijohtokunnan asessorina 1885–1886 ja Suomen senaatin kamaritoimituskunnan esittelijäsihteerinä 1886–1897. Hän oli Oulun läänin kuvernöörinä 1897–1900 ja toimi senaattorina ja kamaritoimituskunnan päällikkönä 1900–1905. Fellman oli myös valtiopäivämiehenä.
Fellman sai valtioneuvoksen arvon 1894 ja hänet aateloitiin 1904. Hän valitsi aatelissukunsa tunnuslauseeksi "Koti Kuusta Kuuleminen". Hänen jälkeläisensä muodostavat aatelissuvun numero 279. G. E. Fellmannin veli, senaattori Nils Isak Fellman oli aateloitu hieman aiemmin.
Fellman oli naimisissa 1870–1913 Tuttu Charlotta Olivia Erika Stjernvallin (k. 1913) kanssa.
Odilon Barrot

Camille Hyacinthe Odilon Barrot (19. heinäkuuta 1791 Villefort – 6. elokuuta 1873 Bougival) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1848–1849.
Odilon Barrot’n isä oli vallankumouksen aikana kansalliskonventin jäsen. Barrot oli aluksi Bourbon-restauraation kannattaja, mutta Ranskassa puhjennut ”valkoinen terrori” käänsi hänen mielensä. Hän aloitti uransa vuonna 1814 asianajajana kassaatio-oikeudessa ja sai mainetta vapaamielisten puolustajana poliittisissa oikeudenkäynneissä. Hänet valittiin "Aide-toi, le ciel t’aidera" (”Taivas auttaa niitä, jotka auttavat itseään”) -nimisen seuran puheenjohtajaksi, jonka tarkoituksena oli järjestää laillista vastarintaa restauraatioajan taantumuksellista politiikkaa vastaan. Heinäkuun vallankumouksen aikana 1830 Barrot tuki Orléansin herttua Ludvig Filipin julistamista uudeksi kuninkaaksi ja saattoi yhtenä hallituksen kolmesta edustajasta vallasta luopuneen Kaarle X:n maanpakoon. Sen jälkeen hän oli lyhyen aikaa Seinen prefektinä ja valtioneuvoston ("conseil d’etat") jäsenenä, kunnes hänet valittiin edustajainkamariin. Barrot oli kannattanut tasavaltaisilla instituutioilla täydennettyä monarkiaa, ja Ludvig Filipin vahvistettua valtaansa hän liittyi niin sanottuun ”dynastiseen oppositioon”, joka kannatti heinäkuun monarkian uudistamista perustuslaillisten reformien kautta.
Vuosina 1830–1848 Barrot oli edustajainkamarissa Euren edustajana. Hän vastusti Casimir Périerin ja Louis Mathieu Molén hallituksia, mutta tuki Adolphe Thiersin kahta hallitusta. Vuosina 1846–1847 Barrot oli yhtenä johtajista niin sanotussa reformibankettiliikkeessä, joka pyrki painostamaan hallitusta äänioikeuden laajentamiseen. Reformin sijasta liike johti helmikuun vallankumouksen puhkeamiseen vuonna 1848. Kumouksen puhjettua Ludvig Filip pyysi Barrot’ta muodostamaan hallituksen, mikä oli kuitenkin jo myöhäistä. Välttääkseen yhteenottoa kumoukseen nousseiden pariisilaisten kanssa Barrot suositteli Ludvig Filipille kruunustaluopumista ja yritti sen jälkeen huonolla menestyksellä saada Pariisin kreivi Philippe d’Orleansin uudeksi hallitsijaksi. Tämän jälkeen hän liittyi vastentahtoisesti tasavaltalaisiin. Louis-Napoleon Bonaparten tultua presidentiksi joulukuussa 1848 Barrot nimitettiin pää- ja oikeusministeriksi. Hänet kuitenkin erotettiin lokakuussa 1849 ja presidentti Bonaparten kaapattua vallan joulukuussa 1851 hän joutui lyhyeksi aikaa vangituksi. Vapauduttuaan hän vetäytyi politiikasta.
Myöhemmin Barrot esiintyi toisen keisarikunnan liberalisoinnin kannattajana ja hänet nimitettiin 1870 johtamaan hallinnon hajauttamista suunnitellutta komiteaa. Kolmannen tasavallan aikana hän ei yrityksestään huolimatta tullut valituksi kansalliskokoukseen, mutta presidentiksi tullut Thiers nimitti hänet 1872 valtioneuvoston puheenjohtajaksi. Barrot’n muistelmat ilmestyivät postuumisti 1875–1876.
Kirsti Kuosmanen

Kirsti Helena Kuosmanen (s. 23. heinäkuuta 1962 Hämeenlinna) on suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli näyttelijäksi Lontoossa Drama Centre teatterikoulussa, josta valmistui vuonna 1988. Hän on näytellyt televisiossa, elokuvissa ja useissa teattereissa. Laulaja-lauluntekijä Ismo Alanko oli hänen miehensä toukokuusta 2008 vuoteen 2015, he erosivat virallisesti 10. elokuuta 2015.
Kuosmanen toimii myös rakkaus-, seksi- ja parisuhdevalmentajana.
Kuosmasen tytär on muusikko Alma Alanko.
Michiganin teknillinen yliopisto

Michiganin teknillinen yliopisto (viralliselta nimeltään Michigan Technological University; myös Michigan Tech tai MTU) on valtiollinen yliopisto Houghtonin kaupungissa Michiganissa, Yhdysvalloissa. Vuonna 1885 perustettu yliopisto on vaihtanut nimeään kolmesti tutkintovalikoimansa muutosten seurauksena.
Historia.
Michiganin teknillinen yliopisto aloitti toimintansa jo vuonna 1885, toimien aluksi nimellä "Michigan Mining School", kouluttaen kaivosinsinöörejä ja pitäen asemapaikkaansa Houghtonin paloasemalla. Koulun ensimmäisinä vuosina koulussa toimi vain neljä henkilökunnan jäsentä ja kaksikymmentäkolme kaivosinsinööriyttä opiskellutta oppilasta. Vuonna 1897 koulu vaihtoi nimeään ensimmäisen kerran, muuttuen "Michigan College of Minesiksi" kasvaneen oppilasmäärän seurauksena. Tämä nimi oli käytössä läpi ensimmäisen maailmansodan vuosien aina vuoteen 1925 saakka.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen koulu oli kuitenkin ryhtynyt tarjoamaan oppilailleen suurempaa tutkintovalikoimaa, eikä kaivostoiminta enää ollut ainut ala, jolle koulussa saattoi kouluttautua. Täten koulu vaihtoi nimensä "Michigan College of Mining and Technologyksi". Vuonna 1931 se saavutti liki 600 oppilaan rajan. Koulun historiassa hankalia aikoja olivat kuitenkin lamavuodet, jolloin koululla oli käytössä vain hyvin vähän rahaa, ja koulussa jouduttiin tekemään paljon budjetti- ja kululeikkauksia.
Koulun rehtorina vuosina 1935–1956 toiminut Grover C. Dillman oli opiston historian kannalta merkittävimpiä yksittäisiä henkilöitä. Hän sai rehtorina toimiessaan aikaan lukuisia eri muutoksia; koulun opiskelutiloja kehitettiin ja käyttöön kustannettiin jääkiekkokaukalo sekä golfrata. Vuoden 1948 tienoilla koulun oppilasmäärä ylitti jopa 2 000 oppilaan rajapyykin. Vuonna 1956 koulun johtoon nousi J. Robert Van Pelt, joka omalla aikakaudellaan otti uudelleen käyttöön monien tohtoritutkintojen koulutusohjelmia ja keskitti koulun toimintaa myös tutkimustyöhön. Silloisesta collegesta tuli myös yliopisto hänen aikakautensa loppuvuosina, ja koulun nimi vaihdettiin "Michigan Technological Universityksi".
Nykyään Michiganin teknillinen yliopisto tarjoaa oppilailleen yli 130 tutkinto-ohjelmaa. Koulun kampusalue on 3,74 neliökilometrin suuruinen, ja sitä pidetään Michiganin turvallisimpina ja Valittujen Palojen kampuslistauksen mukaan Yhdysvaltain kolmanneksi turvallisimpana kampusalueena.
Urheilu.
Michigan Techin urheilujoukkueita kutsutaan nimellä "Huskies", ja näistä joukkueista valtaosa kilpailee NCAA:n kakkosdivisioonassa. Miesten jääkiekkojoukkue kilpailee kuitenkin NCAA:n ensimmäisessä divisioonassa ja joukkue onkin voittanut kolme kansallista mestaruutta. Michigan Techin naisten pesäpallojoukkue taas oli kansallinen kakkonen vuonna 2011.
Jean Casimir-Perier

Jean Paul Pierre Casimir-Perier (8. marraskuuta 1847 Pariisi – 11. maaliskuuta 1907 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1893–1894 ja presidenttinä 1894–1895.
Jean Casimir-Perier oli heinäkuun monarkian aikana pääministerinä toimineen Casimir Périerin pojanpoika. Casimir-Perier palveli vapaaehtoisena Ranskan–Saksan sodassa ja yleni kapteeniksi. Hän aloitti poliittisen uransa vuonna 1871 sisäministerinä toimineen isänsä Auguste Casimir-Perierin sihteerinä. Hänet valittiin Ranskan edustajainkamariin 1876 Auben edustajana ja hän liittyi vasemmistolaisten tasavaltalaisten ryhmään. Seuraavana vuonna Casimir-Perier oli Jules Dufauren hallituksessa opetusministeriön alivaltiosihteerinä. Kun laki Orléansin suvun prinssien erottamisesta Ranskan armeijasta tuli käsittelyyn vuonna 1883, Casimir-Perier erosi edustajainkamarista, sillä hän katsoi sukunsa siteiden Orléanseihin ja omien tasavaltalaisten mielipiteittensä olevan sovittamattomassa ristiriidassa. Hänet kuitenkin valittiin saman tien uudelleen ja hän oli Jules Ferryn hallituksessa sotaministeriön alivaltiosihteeri.
Vuosina 1890–1892 Casimir-Perier oli edustajainkamarin varapuhemiehenä ja 1893 puhemiehenä. Hän kokosi joulukuussa 1893 hallituksen, joka kaatui seuraavan vuoden huhtikuussa. Casimir-Perier valittiin kesäkuussa 1894 uudelleen puhemieheksi ja 27. päivänä samassa kuussa Sadi Carnot’n murhan jälkeen uudeksi presidentiksi. Presidenttinä hän joutui pian vasemmiston hyökkäysten kohteeksi, mihin vaikutti kiivaita mielipiteitä nostattanut Dreyfus-skandaali. Presidenttiä panetellut toimittaja Alfred Gérault-Richard tuomittiin herjauksesta, mutta edustajainkamari vapautti hänet. Casimir-Perier koki tämän niin nöyryyttäväksi, että hän erosi presidentin virasta 15. tammikuuta 1895 vain puolen vuoden jälkeen. Peusteluksi erolle hän ilmoitti menettäneensä todellisen vallan. Eronsa jälkeen Casimir-Perier jätti politiikan ja toimi kaivosyhtiö Anzinin toimitusjohtajana. Hän toimi myös hyväntekeväisyysjärjestöissä. Alfred Dreyfusin toisessa oikeudenkäynnissä Rennesissä vuonna 1899 hän todisti Dreyfusin hyväksi.
Adelaide Clemens

Adelaide Clemens (s. 30. marraskuuta 1989 Brisbane, Australia) on australialainen näyttelijä. 
Clemens on saanut Logie-palkinnon roolistaan televisiosarjassa "Love My Way". Hän suoritti high school -opintonsa Queenwoodin tyttökoulussa Sydneyn Balmoralissa. Hänet tunnetaan myös roolistaan televisiosarjassa "Parade’s End" sekä elokuvista ', "No One Lives" ja "The Great Gatsby – Kultahattu". Clemens esittää Heather Masonia kauhuelokuvassa ', videopelisarjaan pohjautuvan "Silent Hillin" jatko-osassa.
Tausta.
Clemens syntyi Brisbanessa, Australiassa. Hänen isänsä on brittiläinen. Clemens on asunut Japanissa, Ranskan Cognacissa sekä Hongkongissa, jossa hän kävi Hong Kong International Schoolia. Kun Clemens oli 12-vuotias, perhe muutti takaisin Australiaan. Adeleide suoritti high school -opintonsa Queenwoodin tyttökoulussa Sydneyn Balmoralissa.
Uusi-Siperia

Uusi-Siperia (ven. Но́вая Сиби́рь) on Venäjän pohjoispuolella Laptevinmeren ja Itä-Siperian meren välissä oleva, Anjousaarten itäisin saari. Se on Uuden-Siperian saarista pohjoisin, ja sen pinta-ala on likimain 6 200 neliökilometriä, jolla se on sijoitettu suurimpien saarten listalla sijalle 102. Uuden-Siperian maaperä on alavaa ja pääosin tundrakasvillisuuden peitossa.
Saaren maapohja koostuu myöhäisliitukaudelta asti kulkeutuneista klastisista sedimenteistä. Sedimentit puolestaan koostuvat erilaisista harmaista ja vihreänharmaista hiekka- ja hiesukerroksista, sekä ruskeaa kivihiiltä sisältävistä kerroksista. Uuden-Siperian saarella on huomattavan paljon pystysuoria puunrunkoja, tukkeja, lehtien jälkiä ja muita kasvien jäänteitä, joiden runsas määrä johtuu siitä, että ne ovat olleet luonnolle alttiina rantakallioilla ja etelärannikon ylängöillä. Tukkien ja puunrunkojen runsauden vuoksi varhaiset tutkijat ja paleobotanistit alkoivat kutsua "Derevyannye Hills"in ylänköjä nimillä "Wood Mountains" eli "Metsävuoret" ja "Tree Mountain" eli "Puuvuori".
Erilaisia itiökasveja käsittävä tundrakasvillisuus verhoaa Uutta-Siperiaa. Tundra muodostuu hyvin matalakasvuisesta ruohosta, kaisloista, sammalista ja jäkälistä, jotka peittävät kukin joko osittain tai kokonaan saaren maaperää.
Venäläinen tutkija ja kauppias Jakov Sannikov oli tunnetusti ensimmäinen eurooppalainen Uuden-Siperian saarelle astunut. Hän löysi sen eräällä monista tutkimusretkistään vuonna 1806.
Kia Stevens

Kia Michelle Stevens (s. 4. syyskuuta, 1977 Carson, Kalifornia) on yhdysvaltalainen showpainija. Hänen kehänimiään ovat Amazing Kong, Awesome Kong ja Kharma. Stevens aloitti painiuransa Japanissa 2002 ja siirtyi Yhdysvaltoihin 2006. Hän on esiintynyt sekä TNA:n että WWE:n otteluissa. Stevens on yksi kolmesta naisesta, jotka ovat osallistuneet WWE:n miesten Royal Rumble -otteluun, ennen kuin naisilla oli oma ottelunsa.
Ulvilan keskiaikaiset Hansamarkkinat

Ulvilan keskiaikaiset Hansamarkkinat on vuodesta 2000 lähtien Ulvilassa järjestetty keskiaika- ja markkinatapahtuma. 
Markkinat pidetään kaupungin keskustassa Kokemäenjoen rannalla sijaitsevassa Naparannassa eli niin sanotussa Hansasatamassa. Kaksipäiväisen tapahtuman perinteinen ajankohta on elokuun ensimmäinen viikonloppu. Vuonna 2012 Hansamarkkinoilla oli lähes 9 000 kävijää. Suomalaisten esiintyjien lisäksi tapahtumassa on ollut ulkomaisia vieraita muun muassa Virosta, Latviasta ja Belgiasta.
Suuttumus

Suuttumus eli kiukku tai vihaisuus on tunnetila, joka ilmenee useimminen reaktiona tilanteessa, jossa ihminen kokee tulleensa loukatuksi tai kohdelluksi kaltoin. Sheila Videbeck on kuvannut suuttumuksen olevan tavanomainen ja normaali tunne, johon liittyy kuitenkin selkeästi epämukava ja sentimentaalinen reaktio. Suuttumus voi ilmetä monissa eri muodoissa, ja ihmiset kokevat suuttumuksen eri tavoin.
Suuttumus tunteena.
Ihminen tuntee suuttumusta aistiessaan tulleensa loukatuksi tai kohdelluksi kaltoin. Tällöin suuttuneella ihmisellä on varmuus tapahtuman tarkoitetusta luonnosta ja sen tarkoituksellisista vaikutuksista. Suuttuminen toimii myös reaktiona, eli samanaikaisesti ihminen kokee vielä kykenevänsä vaikuttamaan käsillä olevaan tilanteeseen ja selviämään siitä.
Yleensä suuttunut ihminen perustelee suuttumuksensa syntyneen jostain, mitä hänelle tapahtui, ja yleensä suuttumukseen johtaneet ilmiöt tai tilanteet ilmenevät välittömästi ennen reaktiota. Tällaiset selitykset varmentavat käsitystä, jonka mukaan suuttumuksella on erillinen ulkoinen syypää ja aiheuttaja.
Psykologinen ja sosiologinen suhtautuminen suuttumukseen.
Psykologit jakavat suuttumuksen kolmeen osaan:
Reaktiona suuttumus voi herättää psykologisia resursseja ja motivoida vääränlaisen käytöksen tai kohtelun korjaamiseen. Se voi kuitenkin olla myös tuhoisa tunnepuolen reaktio, mikäli sille ei löydy asianmukaista ulospääsyreittiä. Vahvassa muodossa suuttumus heikentää yksilön kykyä käsitellä tietoa ja kontrolloida kognitiivisesti omaa käytöstään. Suuttunut henkilö saattaa menettää objektiivisuutensa, empatiansa, harkitsevaituutensa tai ajattelevaisuutensa ja aiheuttaa muille täten vahinkoa tai mielipahaa.
Aggressiivinen ja passiivinen suuttumus.
Suuttumus voidaan jakaa kahtia passiiviseen ja aggressiiviseen suuttumiseen. Sekä passiiviseen että aggressiiviseen suuttumukseen liittyy joitain tunnusomaisia piirteitä.
Passiivinen suuttumus.
Passiivinen suuttumus saattaa ilmetä seuraavasti:
Aggressiivinen suuttumus.
Aggressiivinen suuttumus saattaa ilmetä seuraavasti:
Oothan tässä vielä huomenna

”Oothan tässä vielä huomenna” on Johanna Kurkelan kappale hänen viidenneltä studioalbumiltaan "Sudenmorsiamelta". Kappale julkaistiin albumin ensimmäisenä singlenä 4. heinäkuuta 2012. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Eppu Kosonen. Kappaleen sanoitus kertoo sekä kaikenkattavasta onnentunteesta että ihmismielelle ominaisesta menettämisen pelosta. 
Kappale ei onnistunut pääsemään myyntilistoille. Radiolistan TOP-20:ssa se pysyi yhteensä kaksi viikkoa ja pääsi korkeimmillaan 13. sijalle.
Atlanta Gladiators

Atlanta Gladiators on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Duluthista Georgiasta. Se pelaa ECHL-liigaa. Gladiatorsin ECHL-joukkue toimii NHL-seura Nashville Predatorsin sekä AHL-seura Milwaukee Admiralsin farmijoukkue. 
Nykyinen joukkue.
"(Tilanne 18. marraskuuta 2025)"
Valmennus &amp; Joukkueenjohto.
"Lähde: EliteProspects"
Mikko Reponen

Mikko Reponen (18. kesäkuuta 1892 Revonsaari, Johannes – 22. lokakuuta 1951 Ylihärmä) oli suomalainen Viipurissa ennen sotia asunut kalakauppias, joka tuli tunnetuksi Karjalan profeettana.
Reponen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Viipurissa. Saarnamies hänestä tuli vasta 1932, kun hänen vaimonsa yllättäen kuoli verenmyrkytykseen. Masennuksen valtaan joutunut Reponen sai tällöin oman kertomansa mukaan "väkevän herätyksen". Reponen myi sekä talonsa että Viipurin kauppahallissa sijainneen kalapuotinsa ja lahjoitti rahat kaupungin köyhille.
Reponen tuli julkisuuteen 23. lokakuuta 1936, kun hän Viipurin tuomiokirkossa kesken jumalanpalveluksen ja pastori Bertel Törmävaaran saarnan aikana tuli kirkon käytävälle ja huusi lujalla äänellä: ""Viipurin tuho on lähellä, kolmen vuoden kuluttua on tämä temppeli raunioina ja vieraan vallan sotajoukot marssivat kaupungin katuja"." Kun poliisi tuli hakemaan häntä pois Reponen huusi vielä: "Nyt viedään Mikkoa, mutta kohta teitä kaikkia. Kirkostakaan ei jää kuin kivijalka"."" Ennustus toteutuikin, sillä Viipurin tuomiokirkko tuhoutui helmikuussa 1940 pommituksessa, ja Viipuri menetettiin talvisodan rauhassa. Erään tiedon mukaan tätä jumalanpalvelusta oltiin parhaillaan radioimassa, ja Mikon profetia levisi radiolähetyksen välityksellä heti kaikkialle Suomeen. 
Jatkosodan aikana Reposta kiellettiin palaamasta Viipuriin, sillä hänen pelättiin lietsovan saarnoillaan levottomuutta väestön keskuudessa. Sodan jälkeen 1940-luvulla Reponen kierteli Suomessa matkasaarnaajana siirtokarjalaisten keskuudessa ja muun muassa ennusti saarnoissaan, että evakot pääsisivät vielä palaamaan Karjalaan. Reponen ennusti 1947 että "Kyllä Karjala saadaan vielä takaisin, vaan ei ole hänelle ilmoitettu aikaa. Nyt se saadaan lahjaksi eikä sodalla". Hän uskoi myös, että pääsisi itsekin palaamaan elinaikanaan Viipuriin ja tulisi sinne haudatuksi.
Reponen sairastui loppuvuodesta 1948 keuhkotautiin. Hän kuoli lokakuussa 1951 Härmän keuhkotautiparantolassa, ja hänet on haudattu Ylihärmän hautausmaalle.
Orlando Solar Bears

Orlando Solar Bears on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Orlandosta Floridasta. Se pelaa ECHL-liigan itäisen konferenssin eteläisessä divisioonassa. Suomalaisista seuraa ovat edustaneet maalivahdit Hannu Toivonen ja Christopher Gibson.
Joukkue kaudella 2025–2026.
"(Tilanne 21. marraskuuta 2025)"
Valmennus &amp; Joukkueenjohto.
"Lähde: EliteProspects"
Tigesykliini

Tigesykliini on glysyylisykliinien ryhmään kuuluva antibiootti, joka tuotiin markkinoille Yhdysvalloissa vuonna 2005. Tigesykliiniä myy lääkeyhtiö Wyeth kauppanimellä Tygacil. 
Rakenne ja toiminta.
Tigesykliini on uuden glysyylisykliinien ryhmän ensimmäinen antibiootti. Rakenteellisesti se on samankaltainen tetrasykliinien kanssa. Tigesykliinin toimintamekanismi perustuu bakteerin proteiinisynteesin inhibitioon: lääkeaine sitoutuu ribosomin 30S-alayksikköön ja estää proteiinin translaation. Tigesykliini on laajakirjoinen antibiootti: sen teho ulottuu yleisimpiin gram-positiivisiin ja gram-negatiivisiin bakteereihin. 
Käyttö.
Tigesykliiniä käytetään komplisoituneiden iho- ja pehmytkudosinfektioiden ja komplisoituneiden vatsaontelon sisäisten infektioiden hoitoon. Lääkettä annetaan suonensisäisenä infuusiona; suun kautta otettavaa muotoa ei ole olemassa. Haittavaikutuksista yleisimpiä ovat pahoinvointi, ripuli ja oksentelu.
Philadelphian vapauden mitali

Philadelphian vapauden mitali () on jokavuotinen kansainvälinen ihmisoikeuspalkinto, jonka myöntää nykyään National Constitution Center. Palkinto perustettiin vuonna 1988 Yhdysvaltain perustuslain 200. juhlavuotta, ja sitä jaetaan henkilöille, jotka ovat työskentelleet vapauden puolesta.
Alkujaan mitalia jakoi Philadelphia Foundation -niminen säätiö. National Constitution Center otti vastuun mitalin jakamisesta vuonna 2006. Tuolloin sen saivat sekä Bill Clinton että George Bush vanhempi. Mitali voidaan luovuttaa yksilöiden lisäksi myös organisaatioille. Mitalin nauhasta löytyvät Yhdysvaltain lipun värit (punainen, valkoinen ja sininen):
Palkinnon saajat.
Lähde:
FIFA 14

FIFA 14 on EA Canadan kehittämä "FIFA"-pelisarjan 21. osa, joka on uuden sukupolven ensimmäinen FIFA peli. Electronic Arts julkaisi sen usealle alustalle syyskuussa 2013. Sen kansainvälisessä kannessa esiintyy Lionel Messi. Pelissä voi aloittaa Career Moden, joka on pelaaja- tai manageriura. Pelissä on uudistettu valikkojärjestelmä ja myös "FIFA Ultimate Team" -pelimuotoa on paranneltu. FIFA 14 on myös viimeinen Playstation 2 ja Playstation Portable peli.
Liigat.
Pelissä on seuraavat liigat:
Casimir Périer

Casimir Pierre Périer (11. lokakuuta 1777 Grenoble – 16. toukokuuta 1832 Pariisi) oli ranskalainen pankkiiri ja valtiomies, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1831–1832. Hän oli heinäkuun monarkian alkuaikojen merkittävä vaikuttaja.
Elämänvaiheita.
Périerin isä oli varakas pankkiiri ja tehtailija. Périer palveli Ranskan armeijan esikunnassa Napoleonin Italian-sotaretkellä vuosina 1798–1801, minkä jälkeen hän palasi Ranskaan ja perusti veljensä Antoine Scipion Périerin kanssa menestyksekkääksi muodostuneen pankin. Hänestä tuli yksi Pariisin merkittävimmistä pankkiireista ja hänet valittiin vuonna 1817 edustajainkamariin, missä hän liittyi liberaaliin oppositioon. Périer vastusti muun muassa hallituksen suunnitelmaa Ranskan sotakorvausten maksamiseksi ulkomaisten pankkien rahoilla. Heinäkuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1830 hänet valittiin edustajainkamarin puhemieheksi.
Kuningas Ludvig Filip nimitti Périerin pää- ja sisäministeriksi 13. maaliskuuta 1831. Hän palautti järjestyksen Ranskaan ankarilla keinoilla: kansalliskaarti sai tukahduttaa mielenosoitukset Pariisissa ja marras–joulukuussa 1831 armeija kukisti silkkityöläisten kansannousun Lyonissa. Périerin hallitus sääti myös uuden vaalilain, jolla äänioikeutta laajennettiin laskemalla kynnyksenä olevaa tulorajaa jonkin verran. Huhtikuussa 1831 edustajainkamari hajotettiin ja hallitus sai uusissa vaaleissa tuekseen vahvan enemmistön. Périerin aikana Ranska oli myös aktiivinen ulkopolitiikassa: heinäkuussa 1831 laivasto-osasto lähetettiin Lissaboniin pakottamaan Portugalin hallitus korvaamaan ranskalaisille kauppiaille aiheutuneita omaisuuden menetyksiä, elokuussa 1831 Ranskan armeija lähetettiin puolustamaan Belgiaa Hollannilta ja helmikuussa 1832 miehitettiin Anconan satamakaupunki Italiassa. Périerin johtamistapa oli autoritaarinen eikä aina miellyttänyt kuningastakaan. Périer sairastui koleraan vierailtuaan suuren koleraepidemian aikana pariisilaisessa sairaalassa ja kuoli kuusi viikkoa myöhemmin.
Casimir Périerin poika oli ministerinä toiminut Auguste Perier (vuodesta 1874 Casimir-Perier) ja pojanpoika Ranskan pääministerinä ja presidenttinä lyhyen aikaa toiminut Jean Casimir-Perier.
Pehr Arvid Säve

Pehr Magnus Arvid Säve (syntyi 19. huhtikuuta 1811 Roman pitäjässä Gotlannissa, kuoli 20. marraskuuta 1887 Visbyssä) oli ruotsalainen kulttuurihistorioitsija.
Elämäkerta.
Säve oli Roman rovastin, teologian tohtori Pehr Säven ja Hedvig Lalleriuksen poika. Häm oli Visbyn gymnaasin kollega vuosina 1835–1871. Säveä voidaan pitää nykyaikaisen kulttuurihistorian tienraivaajana Gotlannissa. Hän kokosi Vitterhetsakademien kokoelmiin tietoja Gotlannin nuinaisjäännöksistä, kielestä, maantieteestä ja kulttuurista. 1861–1865 hän toimi akatemian muinaismuistointendenttinä Gotlannissa, Länsi-Götanmaalla ja Itä-Götanmaalla. Säven kirjoittamaa kuusiosaista "Gotländska samlingar" -teosta säilytetään Uppsalan yliopiston kirjastossa.
Säve toimi aloitteentekijänä Gotlands fornvänner -yhdistyksen perustamisessa ja sen Gotlands fornsal -museon perustamisessa. Hän oli myös edelläkävijä ympäristönhoidossa ja luonnonsuojelussa. Säve kirjoitti 1877 kirjoituksen, jossa hän vaati eläinsuojelulakia. Samana vuonna hänestä tuli filosofian kunniatohtori Uppsalassa, 1882 kunniajäsen Ruotsin muinaismuistoyhdistyksessä ja 1885 Vitterhetsakademienissä.
P. A. Säve on haudattu Östra kyrkogårdenille Visbyssä. Hänen mukaansa on nimetty visbyläinen "Säveskolan"-lukio.
Jacques Laffitte

Jacques Laffitte (24. lokakuuta 1767 Bayonne – 26. toukokuuta 1844 Maisons-sur-Seine) oli ranskalainen pankkiiri ja poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1830–1831.
Laffitte oli puusepän poika, joka tultuaan vuonna 1788 Pariisiin pääsi töihin pankkiiri Perregaux’n yritykseen. Hänestä tuli vuonna 1800 pankin osakas ja Perregaux’n kuoltua vuonna 1804 sen johtaja. Pankki tunnettiin sen jälkeen nimellä Perregaux, Laffitte et Cie, ja se kasvoi yhdeksi Euroopan suurimmista. Laffitte nimitettiin 1809 Ranskan pankin johtokuntaan ja huhtikuussa 1814 sen pääjohtajaksi sekä samana vuonna kauppakamarin puheenjohtajaksi. Hän tuki suurilla summilla Ranskan väliaikaista hallitusta ja Ludvig XVIII:ta satapäiväisen keisarikunnan aikana. Laffitte valittiin edustajainkamariin Pariisin edustajana vuonna 1816 ja hän liittyi liberaaliin oppositioon, jonka johtohahmojen joukkoon kohosi pian. Poliittisten mielipiteittensä vuoksi hän menetti virkansa keskuspankin pääjohtajna vuonna 1819.
Heinäkuun vallankumouksen aikana vuonna 1830 Laffitten koti Pariisissa muodostui vallankumouksellisten päämajaksi. Perustuslaillisen monarkian kannattajana hän auttoi Orléansin herttua Ludvig Filipiä pääsemään uudeksi kuninkaaksi. Laffitte valittiin edustajainkamarin puhemieheksi ja nimitettiin salkuttomaksi ministeriksi ensimmäiseen vallankumouksen jälkeiseen hallitukseen. Ludvig Filip nimitti Laffitten pääministeriksi 3. marraskuuta 1830. Laffitte pyrki tukemaan vallankumousliikkeitä ulkomailla, varsinkin Italiassa, mutta vältti Ranskan sotilaallista väliintuloa, poikkeuksena itsenäistyneen Belgian tukeminen. Jouduttuaan arvostelun kohteeksi ja menetettyään kuninkaan luottamuksen Laffitte erosi 13. maaliskuuta 1831. Hän jatkoi kuolemaansa asti edustajainkamarin jäsenenä, missä vanhoilla päivillään muuttui vasemmistolaiseksi.
Laffitte menetti suuren osan omaisuudestaan pörssiromahduksen yhteydessä. Romahduksen johdosta hän joutui myymään Pariisin talonsa, mutta hän sai takaisin kansalaiskeräyksellä. Kansalaiskeräys oli merkki siitä, että hän nautti loppuun saakka suurta kansansuosiota.
Laffitte omisti myös tunnetun Maisons-Laffitten linnan Pariisin lähellä.
Hans Brask

Hans Brask (1464–1538) oli uskonpuhdistuksen ajan ruotsalainen piispa. Hän toimi Linköpingin hiippakunnan piispana vuodesta 1513. Hän oli tiukka uskonpuhdistuksen vastustaja. Uskonpuhdistuksen päästyä voitolle Västeråsin valtiopäivillä 1527 Brask pakeni Puolaan. Brask toimi myös talouselämässä: hän perusti Ruotsin ensimmäisen paperitehtaan ja kirjapainon. Hän teki vuonna 1516 aloitteen Götan kanavan rakentamisesta.
Ruotsin kieleen on jäänyt elämään käsite "brasklapp", joka tarkoittaa varmuuden vuoksi tehtävää (yleensä salaista) varausta. Sana juontaa juurensa lappuun, jonka Brask kertomuksen mukaan oli laittanut sinettinsä alle arkkipiispa Gustav Trollen erottamispäätökseen. Siinä hän kertoi olleensa pakotettu hyväksymään päätös. Tämä lappu olisi sitten kertomuksen mukaan pelastanut Braskin hengen Tukholman verilöylyssä, mutta kertomuksen todenperäisyyttä ei ole pystytty todistamaan.
Picardin kieli

Picardin kieli kuuluu romaanisiin kieliin, d'oïl-kielten ryhmään, ja se on hyvin läheistä sukua ranskan kielelle. Kieltä puhutaan kahdella alueella Ranskassa – Nord-Pas-de-Calais’ssa ja Picardiessa – sekä Vallonian alueella Belgiassa, jossa puhutaan myös vallonian kieltä. Picardin kielen omakielinen nimi on "picard", mutta Nord-Pas-de-Calais’n alueella kieli tunnetaan paremmin nimellä "ch'ti" tai "ch'timi". Valenciennesin ja Lillen alueilla siitä käytetään nimitystä "rouchi" (rushi). On myös käytetty nimitystä pohjoinen (picardilainen) patua. Keskiajalla, kun ranskan kirjakieli perustui Pariisin alueen murteeseen, picardin kielellä oli oma kirjakieli ja se oli yleinen ja arvostettu kieli ​​Pohjois-Ranskassa. Nykyisin picardin kielen käyttöala on kaventunut, koska Ranskan hallituksen kielipolitiikka pyrkii yhdenmukaistamaan kieltä. Ranskan hallitus pitää picardin kieltä murteena, ja kieltä käytetään Pohjois-Ranskassa pienellä alueella lähinnä puhekielenä.
Henri Välimaa

Henri Mikael Välimaa (s. 3. helmikuuta 1992 Lappeenranta) on suomalainen koripalloilija. Hän edusti pääsarjatasolla kasvattajaseuraansa Lappeenrannan NMKY:ta ja Tampereen Pyrintöä, jossa hän pelasi myös Baltian liigaa. Välimaa pelasi 30 nuorten eri ikäluokkien maaottelua.
Ura.
Välimaa on Lappeenrannan NMKY:n kasvatti, ja hän pelasi seuran paidassa A-junioreiden SM-sarjaa. Kaudella 2008–2009 hän debytoi seuran edustusjoukkueessa ja pelasi 13 ottelua. Kauden aikana joukkue voitti muun muassa Koripallon Suomen cupin. Kaudella 2011–2012 Välimaa pelasi 41 ottelua ja teki 3,4 pistettä sekä otti 1,2 levypalloa ottelua kohden. Varusmiespalveluksensa Välimaa suoritti Urheilukoulussa.
Kaudeksi 2013–2014 Välimaa teki vuoden pelaajasopimuksen Tampereen Pyrinnön kanssa. Välimaa pelasi kauden aikana Pyrinnön reservijoukkueessa mutta myös edustusjoukkueessa. Pyrintö pelasi ensimmäisenä suomalaisjoukkueena Baltian liigaa, jossa se sijoittui neljänneksi. Korisliigassa Pyrintö voitti runkosarjan uudella voittoennätyksellä ja voitti kauden päätteeksi historian kolmannen Suomen mestaruutensa. Kauden 2014–2015 Välimaa pelasi Pyrinnön reservijoukkueessa I-divisioona A:ssa.
Jerusalem-palkinto

Jerusalem-palkinto (engl. The Jerusalem Prize for the Freedom of the Individual in Society) on kansainvälinen kirjallisuuspalkinto. Se annetaan kirjailijalle, joka on tehnyt työtä ihmisoikeuksien ja sananvapauden eteen. Palkinto jaetaan Jerusalemin kansainvälisellä kirjallisuusmessuilla. Palkinnon arvo on 10 000 dollaria.
Charles de Morny

Charles Auguste Louis Joseph de Morny (21. lokakuuta 1811 Pariisi – 10. maaliskuuta 1865) oli Ranskan keisari Napoleon III:n velipuoli ja merkittävä poliittinen vaikuttaja toisen keisarikunnan aikana.
Morny oli Louis Bonaparten vaimon Hortense de Beauharnaisin avioton poika. Hänen isänsä oli kreivi Charles Joseph de Flahaut, eräs Napoleonin adjutanteista. Hänet kasvatti hänen isoäitinsä kreivitär de Souza, ja hän alkoi sittemmin käyttää keksittyä aatelisarvoa kreivi de Morny. Mornystä tuli 21-vuotiaana ratsuväkirykmentin aliluutnantti, ja hän palveli pääasiassa Algeriassa. Vuonna 1837 hän pelasti kenraali Camille Alphonse Trézelin hengen Constantinen valtauksen yhteydessä. Sotilasura ei kuitenkaan kiinnostanut Mornya, ja hän palasi Pariisiin, jossa perusti sokeritehtaan. Hän vaurastui pian keinottelulla ja valmistamalla sokeria sokerijuurikkaasta. Morny valittiin vuonna 1842 Clermont-Ferrandista Ranskan edustajainkamariin, ja hän liittyi monarkistisiin konservatiiveihin, mutta ei saavuttanut merkittävää asemaa politiikassa ennen kuin hänen velipuolensa Louis-Napoleon Bonaparte valittiin vuonna 1848 toisen tasavallan presidentiksi.
Morny auttoi Bonapartea tämän 2. joulukuuta 1851 toteuttamassa vallankaappauksessa ja tuli samana päivänä Ranskan sisäministeriksi. Hän järjesti kansanäänestyksen, joka siunasi Bonaparten aseman Ranskan diktaattorina. Morny joutui eroamaan sisäministerin tehtävistä jo 22. tammikuuta 1852 kieltäydyttyään hyväksymästä lakia Orléansin suvun omaisuuden takavarikoimisesta. Hän pysyi kuitenkin keisariksi julistautuneen velipuolensa suosiossa ja sai 1852 nimityksen lainsäätäjäkunnan jäseneksi ja 1854 sen puheenjohtajaksi. Vuonna 1856 hänet lähetettiin Ranskan erikoislähettilääksi Venäjälle tsaari Aleksanteri II:n kruunajaisiin, ja hän meni Pietarissa naimisiin ruhtinatar Sonja Trubetskajan kanssa. Morny palasi Ranskaan 1857 ja sai uudelleen nimityksen lainsäätäjäkunnan johtoon. Hän ryhtyi nyt aiemman vanhoillisuuden sijaan kannattamaan poliittisten vapauksien lisäämistä ja suositteli Napoleon III:lle yksinvallasta luopumista, koska ei uskonut sen olevan pidemmän päälle kestävä järjestelmä. Ajoittaisista erimielisyyksistä huolimatta Mornylla oli suuri vaikutusvalta keisariin, ja hän sai vuonna 1862 herttuan arvon.
Viimeisinä vuosinaan Morny suuntasi aktiivisuutensa enemmän liiketoimiin ja muihin ajanvietteisiin kuin politiikkaan. Hän vaikutti myös siihen, että Ranska sekaantui 1860-luvulla Meksikon asioihin. Morny oli tehnyt Meksikon valtiota velkovan pankkiiri Jeckerin kanssa sopimuksen, jonka mukaan hän saisi 30 prosentin osuuden tämän saatavista, mikäli taivuttelisi keisari Napoleon III:n painostamaan Meksikoa maksamaan velkansa. Morny lienee vaikuttanut myös Napoleonin päätökseen lähettää Ranskan sotilasretkikunta Meksikoon.
Morny julkaisi näytelmiä salanimellä M. de St. Rémy, mutta ne eivät saavuttaneet hänen toivomaansa menestystä. Hän keräsi myös arvokkaan taidekokoelman, joka myytiin hänen kuoltuaan.
Victor Noir

Victor Noir (oikea nimi Yves Salmon; 27. heinäkuuta 1848 Attigny – 10. tammikuuta 1870 Pariisi) oli ranskalainen lehtimies, jonka murha aiheutti vuonna 1870 toisen keisarikunnan kannatusta heikentäneitä poliittisia levottomuuksia. Hän oli "La Marseillaise" -nimisen lehden toimittaja.
Noir oli saapunut 10. tammikuuta 1870 kollegansa Ulric de Fonviellen kanssa tapaamaan Ranskan keisari Napoleon III:n serkkua, prinssi Pierre Bonapartea toimittaakseen tälle kaksintaisteluhaasteen toimittaja Paschal Grousset’n puolesta. Tapaamisessa syntyi riita, jonka päätteeksi Bonaparte ampui Noirin. Hänen hautajaisensa Neuillyssä kaksi päivää myöhemmin muuttuivat mellakaksi, joka suuntautui koko keisarikuntaa vastaan. Oikeus vapautti 25. maaliskuuta Bonaparten syytteistä tämän selitettyä Noirin provosoineen häntä läpsäyksellä kasvoihin. Fonvielle kiisti tämän kuvauksen tapahtumista.
Hautamonumentti.
Noirin hautamonumentti Père Lachaisen hautausmaalla Pariisissa on naisten suosima nähtävyys. Se esittää Noiria kuolinhetkellä ja siinä on housuissa huomattava pullistuma. Uskotaan, että jos nainen hieroo pullistumaa, suutelee huulia ja pudottaa kukan Noirin hattuun, hän saa hedelmällisyyttä, autuaan seksielämän, puolison ja kauniin rakastajan. Patsaan huulet, nivuset ja kengät kiiltävätkin, vaikka muu on vihertävää hapettunutta pronssia.
Tästä syystä patsas aidattiin vuonna 2004. Varoituskyltti uhkasi syytteellä "siveettömästi hierovia". Naisten vastarinta johti pian aidan repimiseen. Monet naiset ovat sittemmin laittaneet hattuun valokuvia "patsaan avulla" saamistaan lapsista.
Augusto Genina

Augusto Genina (28. tammikuuta 1892 Rooma – 18. syyskuuta 1957 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, joka teki elämänsä aikana yli sata elokuvaa.
Geninan elokuvaura alkoi vuonna 1912 käsikirjoittajana Film d’Arte Italiana ja Celio Film -yhtiöille. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Espanjassa kuvattu "La moglie di Sua Eccellenza" (”Hänen ylhäisyytensä vaimo”, 1914). Seuraavan vuosikymmenen aikana Genina teki komedioita ja melodraamoja eri elokuvastudiolle sekä työskenteli Unione Cinematografica Italianan Torinon studion johtajana vuodesta 1919. Hänen ohjaamansa Cyrano de Bergerac -sovitus voitti Torinon elokuvajuhlien pääpalkinnon ja sai erinomaiset arvostelut Ranskassa.
Italian elokuvateollisuuden kriisin jälkeen Genina muutti vuonna 1927 Saksaan ohjaten useita elokuvia UFA-studiolle. Vuonna 1929 hän siirtyi Pariisiin, jossa hän teki René Clairin kanssa suuren suosion saaneen elokuvan "Miss Europa" ("Prix de beauté", 1930). Palattuaan Italiaan Genina ohjasi taiteellisesti merkittävät, mutta fasistisen propagandan läpitunkemat elokuvat "Valkoinen eskadroona" ("Squadrone bianco", 1936), "Alcazar" ("L’assedio dell’Alcazar", 1940) ja "Bengasi" (1942). Ohjaajan toisen maailmansodan jälkeisistä teoksista huomattavin on sävyltään neorealistinen "Il cielo sulla palude" (”Taivas suon yllä”, 1949) joka sai Venetsian elokuvajuhlien pääpalkinnot vuonna 1949 ja Nastro d’argenton vuonna 1950.
Carmine Gallone

Carmine Gallone (18. syyskuuta 1886 Taggia – 4. huhtikuuta 1973 Frascati) oli italialainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan varsinkin historiallisista ja oopperaelokuvistaan.
Elokuvaura.
Näyttelijänä ja näytelmäkirjailijana toiminut Gallone liittyi vuonna 1913 Cinesiin tuoden mukanaan vaimonsa Stanislawa Winaverin, josta tuli Soava Gallonen nimellä yksi mykkäelokuvan suurista tähdistä. Gallonen ensimmäinen ohjaustyö oli "La donna nuda" (”Alaston nainen”) vuonna 1914. Seuraavina vuosina hän teki joukon hienostuneita komedioita ja melodraamoja muun muassa näyttelijä Lyda Borellin ja käsikirjoittaja Lucio D’Ambran kanssa. 1920-luvun puolivälissä Gallone ohjasi historialliset elokuvat "La cavalcata ardente" (”Hurja kavalkaadi”, 1925) ja "Pompejin viimeiset päivät" ("Gli ultimi giorni di Pompei", 1926).
Italialaisen elokuvan kriisivuosina Gallone työskenteli muun muassa Ranskassa, jossa hän tutustui René Clairiin ja teki useita Henri-Georges Clouzot’n käsikirjoittamia elokuvia. Vuonna 1936 Gallone palasi Italiaan, jossa hän ohjasi fasistien rahoittaman elokuvan "Scipio Africanus, Afrikan valloittaja" (1937). Sitä pidetään yleisesti hänen uransa allonpohjana, vaikka se aikanaan saikin Mussolini-palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla. Sen jälkeen Gallone keskittyi tekemään säveltäjäelämäkertoja ja oopperaelokuvia. Yli sata ohjaustyötä käsittäneen uransa lopuksi hän kuvasi peplum-elokuvan "Kartago liekeissä" (1960) ja kaksi Isä Camillo -elokuvaa.