tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Poliisivaltio

Poliisivaltio on autoritaarinen valtio, jonka hallitus on antanut salaiselle poliisille tai poliittiselle poliisille laajat oikeudet valvoa kansalaisten sosiaalista, poliittista ja taloudellista elämää. Poliisivaltiossa kansalaisten oikeuksia, vapauksia ja yksityisyyttä rajoitetaan voimakkaasti, ja toisinajattelu tukahdutetaan.
Poliisivaltiota hallitaan sorrolla, valtioterrorilla, väkivallalla, joukkovalvonnalla, propagandalla ja aivopesulla. Poliisivaltiossa vallitsee yleinen pelon ja epäilyksen ilmapiiri. Mikä tahansa sana tai teko voidaan nähdä toisinajattelun merkkinä, josta seuraa pidätys. Joskus pidätetty voi kidutettuna paljastaa todellisia tai keksittyjä rikostovereitaan. Kokonaisia perheitä saatetaan pidättää tietojen saamiseksi.
Poliisivaltion toimintaa perustellaan kansallisella turvallisuudella, ja sen väitetään taistelevan ”valtion vihollisia” vastaan tukahduttamalla ja eliminoimalla toisinajattelun ja kansalaisoikeudet. Poliisivaltiossa salaisen poliisin tehtävänä on tutkia, valvoa ja tunnistaa kaikenlainen todellinen tai kuviteltu oppositio tai valtion politiikan tai arvojen kyseenalaistaminen. Se voi pidättää, vangita, kiduttaa ja jopa murhata epäillyt ilman syytä, etsintälupaa tai oikeuden määräystä. Poliisivaltiot ovat perustaneet keskitysleirejä sekä suorittaneet karkotuksia, kansojen joukkosiirtoja sekä kansanmurhia. Salaista poliisia auttavat kansalaisten valvonnassa tavallinen poliisi, sotavoimat, puolisotilaalliset järjestöt, ilmiantajat ja vakoilijat. Kaikki nämä toimivat usein kansallisen lain säännösten ulkopuolella.
Poliisivaltioita on kuvattu esimerkiksi Jevgeni Zamjatinin romaanissa "Me" (1924) ja George Orwellin romaanissa "Vuonna 1984" (1949). Nämä kuuluisat romaanit ovat vaikuttaneet siihen, millaiseksi poliisivaltio nykyaikana mielletään. Todellisiksi poliisivaltioiksi kutsutuista valtioista tunnetuimpia ovat olleet natsi-Saksa (1933–1945), Stalinin Neuvostoliitto (1929–1953), itäblokin maat, kuten Itä-Saksa ja Romania, Batistan Kuuba (1952–1959), Pinochetin Chile (1973–1990), maailmansotien välinen Japani sekä nykyajan Pohjois-Korea. Jotkut kutsuvat myös 2000-luvun Kiinaa poliisivaltioksi.
Poliisivaltioiden pahamaineisia salaisia poliiseja ja vastaavia organisaatioita ovat olleet natsi-Saksan Gestapo ja SS, fasistisen Italian OVRA, Neuvostoliiton NKVD ja KGB, Itä-Saksan Stasi, Romanian Securitate, Chilen DINA, apartheidin aikaisen Etelä-Afrikan kansallinen turvallisuusvirasto sekä Saddam Husseinin Irakin tiedustelupalvelu.
Egalitarismi

Egalitarismi (peräisin ranskan sanasta "égal", tarkoittaen tasa-arvoista), joskus myös ekvalismi, on näkemys, jonka mukaan tasa-arvon tulisi vallita tietyssä ryhmässä tietyin tavoin. Erilaisia egalitaristisia näkemyksiä voidaan ymmärtää parhaiten tutkimalla, keiden kaikkien tulisi olla tasa-arvoisia ja missä suhteissa.
Egalitarismin mukaan millään ryhmällä ei saa olla moraalista etuoikeutta muihin nähden. Jokainen yksilö on käsitettävä redusoimattomana yksikkönä. Jyrkkä egalitarismi katsoo, että kaikki hyvät on jaettava tasan yhteiskunnan jäsenten kesken, mutta monet egalitaristit sallivat erilaisten palkkioiden kiinnittämisen eri yhteiskunnallisiin asemiin niin kauan kuin ne ovat yhtäläisesti avoimia kaikille.
Merriam-Webster-sanakirjan mukaan vastaavalla sanalla on kaksi eri merkitystä: ensimmäisen mukaan ihmiset ovat samanarvoisia, toisen mukaan ihmisten välinen epätasa-arvo pitää poistaa. Näitä molempia sovelletaan yhdessä tai erikseen vaihtelevasti sekä talouteen että muihin aspekteihin kuten moraaliin, lakeihin, demokratiaan, politiikkaan, mahdollisuuksiin ja lopputulemiin.
Moraalisen egalitarismin mukaan kaikkien ihmisten ihmisarvo on yhtäläinen. Tämän voi yhdistää mihin tahansa edellä mainituista kolmesta.
Demokraattisen egalitarismin mukaan jokaisen ihmisen äänen pitäisi kuulua yhtä hyvin poliittisissa asioissa. Poliittisen egalitarismin mukaan poliittista valtaa tulisi käyttää tasaveroisesti kansalaisia kohtaan. Syväekologiassa biosfäärinen egalitarismi viittaa kaikkien lajien oikeuteen olla olemassa.
Kallo (täsmennyssivu)

Kallo voi tarkoittaa seuraavia:
Kokeellinen taloustiede

Kokeellinen taloustiede tutkii ja testaa taloustieteen teoreettisia tuloksia kokeellisten menetelmien avulla. Sen tavoitteena on tehdä kontrolloituja kokeita mikrotaloustieteen ja peliteorian tuloksien tutkimiseksi laboratorio-olosuhteissa. Kokeiden avulla taloustieteilijät voivat pitää joitakin muuttujia kiinteinä ja tutkia niiden vaikutusta tulokseen tavalla, joka mahdollistaa ceteris-paribus-vertailut.
Taloustieteen Nobelin voittanut Vernon Smith on yksi kokeellisen taloustieteen tutkijoista. Hän on tehnyt useita kontrolloituja kokeita kysynnän ja tarjonnan tutkimiseksi. 
Tutkimukset vangin ja vapaamatkustajan ongelman suhteen sekä ultimatum-pelissä antaisivat uskoa, että tavalliset ihmiset valitsevat toistetuissa peleissä huomattavasti useammin yhteistyön kuin rationaalisen oman edun tavoittelun hypoteesi antaisi olettaa.
Vapaamatkustajan ongelma

Vapaamatkustajan ongelma on tilanne, jossa yksittäinen toimija hyötyy muiden panostuksesta antamatta omaa osuuttaan. Esimerkiksi henkilö, joka ei maksa matkastaan julkisessa kulkuvälineessä on vapaamatkustaja, koska hän käyttää palvelua, joka on muiden kustantama. Jos jokainen maksaisi matkastaan, lipun hinta olisi teoriassa kaikille alhaisempi. 
Täsmällisemmin taloustieteen käsitteillä ilmaistuna kyse on siitä, että toimijalla ei ole kannustetta ottaa huomioon käyttäytymisensä laajempia vaikutuksia. Vapaamatkustajan ongelma on yksi tärkeimmistä perusteista julkishyödykkeiden tuottamiseen valtion varoilla. Valtion puolustus on tyypillinen esimerkki julkishyödykkeestä, koska yksittäistä kansalaista ei voida sulkea sen ulkopuolelle. Samoin esimerkiksi politiikan tutkimuksessa on pohdittu äänestyskäyttäytymistä vapaamatkustajanongelman näkökulmasta – yksilöthän voivat nauttia demokratiasta, vaikkeivät itse vaivautuisi käymään äänestämässä.
Teorian kannalta keskeinen ongelma on, että toimijat eivät paljasta preferenssejään vapaamatkustajan ongelman tilanteessa. Näin ollen kustannuksia ei voida periä rajahyödyn mukaan. Koska ei ole selvää, kuinka paljon kunkin toimijan pitäisi maksaa julkishyödykkeestä tai muusta resurssista, taloustieteessä vapaamatkustamista pidetään usein ongelmana vain silloin kun se johtaa Pareto-tehottomaan allokaatioon. Tämä tarkoittaa esimerkiksi julkishyödykkeen liian vähäistä tuotantoa tai yhteisresurssien liiallista käyttöä.
Vapaamatkustajan ongelmaa analysoidaan tavallisesti peliteorian avulla. Suunnittelemalla sopiva huutokauppamekanismi, voidaan pelaajat usein pakottaa paljastamaan preferenssinsä ja ratkaista vapaamatkustajan ongelma. Käytännössä optimaalisten huutokauppojen toteutus voi olla vaikeaa.
Vicar

Vicar, oikealta nimeltään Victor José Arriagada Rios (16. huhtikuuta 1934 Santiago, Chile – 3. tammikuuta 2012 Santiago, Chile), oli chileläinen Disney-sarjakuvapiirtäjä. Vicar piirsi Disneylle vuodesta 1971. Vicarin piirtämiä sarjoja on julkaistu Suomessa "Aku Ankka" -lehdessä yli tuhat kappaletta.
Ura.
Vicar aloitti piirrosuransa poliittisilla pilapiirroksilla. Vuonna 1960 hän muutti Espanjaan ja osallistui animaatioiden tekoon sekä aloitti sarjakuvien piirtämisen. Vuonna 1971 hän alkoi piirtää Disney-sarjakuvia tanskalaiselle Gutenberghus-julkaisijalle (nykyiselle Egmontille), ja vuonna 1975 hän muutti takaisin Chileen perustaen sinne oman studion.
Vicarin asema Disney-piirtäjänä nousi vuosien kuluessa ja pian hän sai oman studion, jossa hänelle työskenteli useita piirtäjiä ja värittäjiä. Kuitenkin hän käsikirjoitti ainoastaan kaksi piirtämistään tarinoistaan itse. Miehistöineen Vicar tuotti vuosittain jopa 200 sivua sarjakuvaa. Carl Barks kutsui Vicaria parhaaksi Ankka-piirtäjäksi. Vicar arvosti itse Barksin töitä eniten ja piirsi kaksi hänen käsikirjoitustaan.
Vicar kävi myös kahteen otteeseen Suomessa, vuosina 2001 ja 2004, joista jälkimmäisellä kerralla hän tuli juhlistamaan kirjansa "Itsehillinnän mestari" julkaisemista. 
Vicar kuoli tammikuussa 2012 leukemiaan 77-vuotiaana.
Egyptin punta

Egyptin punta (; tunnus EGP) on Egyptin rahayksikkö. Se on ollut käytössä vuodesta 1836. Ensimmäiset setelit laskettiin liikkeelle vuonna 1899. Egyptin punnan alempi rahayksikkö on piasteri. Yksi Egyptin punta on yhteensä 100 piasteria (). 7. kesäkuuta 2025 Egyptin punnan arvo oli 0,018 euroa eli yksi euro oli 56,54 Egyptin puntaa.
Egyptin ohella Egyptin puntaa käytetään myös Gazan kaistalla.
Egyptin punnan historia.
Ensimmäinen egyptiläinen seteli laskettiin liikkeelle 3. huhtikuuta 1899 Egyptin kansallispankin toimesta. Vuodesta 1914 lähtien sulttaani Hussein Kamelin valtakaudella setelit painettiin Britannian rahapajassa, mikä vapautti ne Osmanien valtakunnan vaikutusvallasta. Egyptin julistauduttua itsenäiseksi kuningaskunnaksi kuningas Fuad I:n hallituskaudella (1922–1936) seteleihin lisättiin hänen nimensä vuonna 1924.
Vuonna 1926 julkaistiin ensimmäinen seteli, jossa oli henkilön kuva: Am Idris, joka tunnettiin kansan keskuudessa nimellä ”talonpojan punta”. Vuonna 1930 julkaistiin ensimmäinen seteli, jossa oli vesileimana sfinksin kuva. Vuosina 1950–1952 kuningas Faruq oli ainoa hallitsija, jonka kuva painettiin Egyptin seteleihin. Egyptin muututtua tasavallaksi ja Mohamed Naguibin noustua valtaan kuninkaan kuva korvattiin Tutankhamonin kuvalla. Vuoden 1950 muotoilu säilyi kuitenkin käytössä vuoteen 1963 asti.
Vuonna 1960 presidentin asetuksella perustettiin Egyptin keskuspankki, jolle myönnettiin yksinoikeus laskea liikkeelle seteleitä. Vuodesta 1963 lähtien punta oli täysin egyptiläistetty. Vuonna 1968 otettiin käyttöön turvalanka, ja vesileimaksi vaihdettiin ”istuva kirjuri” -hahmo.
Piru

Piru on suomalaisessa kansanperinteessä joko paholaista palveleva tai muutoin vähäisempi paha olento eli demoni, tai itse paholainen. Tässä artikkelissa käsitellään suomalaisen kansanperinteen piruja siltä osin, miten ne vertautuvat demoneihin.
Sana piru on mahdollisesti deminutiivi, vähättelevä johdos paholaista merkitsevästä sanasta perkele. Sana perkele taas on sukua slaavilaiselle ukkosenjumalaa merkitsevälle sanalle Perun. Myös pirun erillistä lainautumista sanasta Perun on aiemmin ehdotettu, mutta sitä ei enää pidetä todennäköisenä. Suomen kirjakielessä pirun mainitsee ensimmäistä kertaa Mikael Agricola Raamatun käännöksessään. Hän tarkoitti sillä perkelettä eli paholaista. Kuitenkin suomalaisessa kansanperinteessä pirut esiintyvät usein joukkona pieniä pahoja olentoja, jotka muistuttivat hiisiä, peikkoja ja maahisia, ja joskus yksittäisinä olentoina. Suomalaisen kansanperinteen pirut rinnastuvat pitkälti eri puolilla maailmaa tunnettuihin demoneihin.
Pirun käyttäytyminen.
Päinvastoin kuin paikkaan sidotut kummitukset, pirut ja demonit saattavat vaeltaa ympäriinsä etsien sopivia uhreja. Ne voivat iskeä äkkiarvaamatta ja riivata ihmisiä eli asettua ihmiseen asumaan. Riivattu ihminen saattaa käyttäytyä hullusti tai sairastua, tai hänen persoonallisuutensa voi muuttua täysin. Riivauksen voi poistaa asiansa osaava manaaja. Pirut ovat voineet myös riivata taloa eli tulla taloon asumaan ja häiritsemään talonväkeä. Tällöinkin on tarvittu manaajaa tai taikoja pirujen karkottamiseksi.
Suomalaiset tarinat.
Suomesta tunnetaan kertomuksia, joiden mukaan piru on tullut häätansseihin tuntemattoman miehen hahmossa. Hän on saattanut tanssittaa morsianta, joka on sairastunut tai häpäistynyt tästä toimituksesta. Piru voi myös tekeytyä naiseksi ja turmella miehen.
Piru saattoi kaapata lapsia. Silloin lapsi ja Piru päätyivät näkymättömiksi kiertolaisiksi. Lapsen ruuaksi päätyi vain sellainen ruoka, jolle oli kirottu. Se saattoi tapahtua esimerkiksi silloin, jos lapsi tai Piru sai lehmän kaatamaan maitokannun ja lypsävä piika kirosi. Silloin Piru salli lapsen nuolla maassa olleen maidon. Jos taas piika siunasi, silloin lasta rankaistiin tai hän jäi ilman ruokaa.
Kristillisen ajan suomalaisissa kansantarinoissa Piru nähdään vääryyksien rankaisijana. Siinä toimessa saatetaan myös päätyä tilanteeseen, jossa Piru korjaa vääryyden. Esimerkiksi kaupassa huijannut isäntä päätyy Pirun käsiin, mutta samalla renki saa Pirulta tiedon, minne rahat on kätketty. Tarina jatkuu sitten niin, että renki jakaa omaisuuden takaisin niille, jotka ovat tulleet huijatuksi.
Kerrotaan myös, että jos saunaan jää yöksi, piru voi suuttua siitä ja tappaa ihmisen.
Viha

Viha on voimakas pahansuopuus, suuttumus, raivo, vastenmielisyys tai muu senkaltainen tunne jotain asiaa tai henkilöä kohtaan. Ihminen tuntee vihaa, kun hänen rauhaansa, vapauttaan tai itsetunnolle tärkeitä arvoja loukataan tai uhataan. Viha ja suuttumus ovat kuitenkin eri asioita, koska suuttuessaan ihminen ei välttämättä tunne vihaa. Aggressiivinen käytöskään ei aina ole vihaa, mutta aggressiiviset tunteet voivat kehittyä vihaksi.
Kristillisessä maailmankatsomuksessa vihamielisyys on perinteisesti nähty yhdeksi seitsemästä kuolemansynnistä.
Viha vallassa eläminen on kuluttavaa. Sen valtaan joutumisen voi välttää, jos säilyttää kyvyn puolustaa itseään ja arvojaan. Keinoina ovat kyky sanoa “ei”, riippumattomuus, itsenäisyys ja niin sanottu terve aggressio. 
Viha voi perustua vihan kohteen pelkoon tai aiempiin kielteisiin kokemuksiin kohteesta tai jostakin siihen yhteydessä olevaan. Monesti vihaa kuvaillaan rakkauden tai ystävyyden vastakohdaksi, mutta rakkauden vastakohtana pidetään usein paremmin välinpitämättömyyttä, sillä vihan vallassa olevat voivat olla hyvinkin tiiviissä suhteessa toisiinsa. Välinpitämättömyys taas ei kosketa millään tavalla.
Viha syntyy aina yksilön kokemasta subjektiivisesta epäoikeudenmukaisuuden tunteesta. Jos alistumme pakon tai kuvitellun pakon edessä, petymme myös itseemme. Tämän vihan purkaminen edelleen heikompiin voi edelleen lisätä vihaa itseä kohtaan. Itsensä vihaaminen on kuitenkin kuluttavaa, joten ihminen on taipuvainen vihaamaan omia heikkouksiaan muissa ihmisissä (vihan projektio). Myös kateus voi kehittyä vihaksi, jos kadehdimme esimerkiksi etuoikeutettuja ihmisiä tai niitä, jotka kykenevät nauttimaan meille kielletyistä iloista (moralismi). Vihan inhimillisyys havainnollistuu, kun ajatellaan vihaa omia läheisiä ja rakkaita kohtaan. Tämä johtuu ristiriidasta vapauden ja läheisyyden tarpeiden välillä. Tällainenkin viha usein projisoidaan esimerkiksi yli-innokkaaseen palvelualttiuteen tai ylisuojeluun.
Vihan ja tyytymättömyyden voima voi ajaa ihmistä myös loputtomiin ponnisteluihin itsensä kehittämisessä. Yhteiskunnassa taas sorrettujen viha sortajia kohtaan voi johtaa asioiden korjaantumiseen. Nämä edellyttävät, että ihminen ja ihmisryhmä ymmärtää vihansa eli tiedostaa sen.
Viharikoksiksi kutsutaan joihinkin ihmisryhmiin, yleensä etnisiin ryhmiin kohdistuvan vihan ilmauksia, yrityksiä luoda vihaa muissa, ja tekoja, jotka on tehty tällaisen vihan vallassa. Suomen rikoslaissa nämä ovat rangaistuksen koventamisperusteita.
Kartussi

Kartussi on muinaisessa Egyptissä käytetty kehämäinen hieroglyfimerkki, joka osoitti sen pitävän sisällään kuninkaallisen nimen. Muinaisegyptiksi kartussin nimi on "šnw" ("shenu"), joka esittää pidennettyä, suojelevana symbolina käytettyä shen-kehää. Alun perin kartussimerkin uskotaan kuvaavan köysipunosta. 
Faaraoiden nimet oli tapana kirjoittaa kartussin sisään. Sen uskottiin suojelevan faaraon nimeä pahoilta voimilta. Hieroglyfinä kartussia käytettiin kirjaimellisesti esittämään muinaisen egyptin sanaa "nimi" ("rn"). Hieroglyfi on Gardinerin listassa numero V10.
Napoleonin johtaman retkikunnan sotilaiden mielestä "shenu"-merkki muistutti heidän aseissaan käyttämiään patruunoita, joten he kutsuivat sitä ranskankielisellä sanalla "cartouche", joka tarkoittaa patruunaa.
Kartussimerkeillä oli merkittävä osa hieroglyfien tulkitsemisessa. Joseph de Guines päätteli jo 1700-luvulla, että kartussit merkitsivät hallitsijoiden nimeä. Tätä päätelmää hyödyntäen varhaiset egyptologit, kuten Thomas Young ja Jean-François Champollion pyrkivät tulkitsemaan Rosettan kivessä esiintyviä nimiä. Champollion onnistui ensimmäisenä lukemaan Ptolemaioksen ja Kleopatran nimet.
Dili

Dili (joskus myös Díli, Dilli tai Dilly) on Itä-Timorin pääkaupunki. Se sijaitsee Timorin saaren pohjoisrannalla. Dili on Itä-Timorin pääsatama ja talouselämän keskus.
Dilissa oli noin 192 000 asukasta vuonna 2010. Väkiluku kasvaa nopeasti, vuoden 2004 väkiluku oli 151 000. Vuonna 2022 Dilin väkiluku oli jo noin 324 000.
Ilmasto.
Dilissä vallitsee trooppinen ilmasto. Keskimääräinen ylin lämpötila on ympäri vuoden 29–30 °C, yön alin vaihtelee 18 °C ja 21 °C välillä. Sadetta saadaan eniten joulu-, tammi- ja helmikuussa, vähiten elo- ja syyskuussa. El Niño muuttaa eniten kuivan kauden sademääriä.
Itä-Timor on trooppisten hirmumyrskyjen aluetta. Diliin osuu keskimäärin kahdeksan trooppista syklonia kymmenen vuoden jaksolla, yleensä marraskuusta huhtikuuhun kestävän sadekauden aikana.
Historia.
Portugalilaiset asuttivat Dilin noin 1520 ja tekivät siitä Portugalin Timorin pääkaupungin vuonna 1596. Toisen maailmansodan aikana Dili oli japanilaisten miehittämä.
Itä-Timor julistautui itsenäiseksi Portugalista 28. marraskuuta 1975, mutta yhdeksän päivää myöhemmin (7. joulukuuta) Indonesian joukot miehittivät Dilin. 17. heinäkuuta 1976 Indonesia liitti Itä-Timorin itseensä, alueen nimeksi tuli "Timor Timur" ja Dilistä sen pääkaupunki.
Sisällissota puhkesi itsenäisyystaistelijoiden ja Indonesian armeijan välillä ja kymmeniätuhansia siviilejä tapettiin. Vuoteen 1989 asti ulkomaalaisilla tai indonesialaisilla siviileillä ei ollut asiaa alueelle.
Vuoden 1991 Dilin verilöyly toi Itä-Timorin itsenäisyysliikkeen maailman ja median tietoisuuteen. Armeijan joukot tulittivat saattoväkeä Santa Crutzin hautausmaalla, yli sata dililäistä sai surmansa. Vuonna 1999 Itä-Timor siirtyi YK:n valvontaan ja 20. toukokuuta 2002 Dilistä tuli itsenäisen Itä-Timorin demokraattisen tasavallan pääkaupunki.
Huhtikuussa 2006 Dilin kaduilla puhkesi levottomuuksia, joihin osallistui lukuisia entisiä sotilaita, jotka oli vapautettu tehtävistään maaliskuussa. Lopulta YK:n missio jatkui vuoteen 2012; Dilin järjestyksenpito siirtyi paikalliselle poliisille vuonna 2009.
Nähtävyyksiä.
Dilin tunnetuin monumentti on 27 metriä korkea Jeesus-patsas, joka sijaitsee Fatucaman niemellä. Patsaan jalusta on maapallon muotoinen, ja sen luokse voi kiivetä 500 askelman portaita pitkin.
Farolin majakka sijaitsee sataman luoteispuolella. Kaupungin väkivaltaista historiaa kunnioitetaan muistomerkillä, vastarintamuseolla ja entiseen vankilaan luodulla Chega-näyttelyllä.
Pajamäki

Pajamäki () on Pitäjänmäen osa-alue Länsi-Helsingissä, aivan Espoon rajan vieressä. Se sijaitsee metsän erottamana Pitäjänmäen yritysalueen kupeessa, Talin puistoalueen vieressä. Alueella on lähinnä kerrostaloja, joita on rakennettu 1950-luvulta lähtien. Asukkaita Pajamäessä on 1 873 (31.12.2024) ja työpaikkoja löytyy 67 hengelle (31.12.2017).
Pajamäessä on vain kaksi katua, Pajamäentie ja Poutamäentie. Pajamäellä on oma postinumeronsa, 00360, vaikkei sillä ole enää omaa postitoimistoa. Munkkivuoren postitoimisto (00350) hoitaa myös Pajamäen postinjakelun.
Pajamäessä on muun muassa apteekki, lähikauppa, parturi-kampaamo ja ravintola Vanha Paja. Myös Patterinmäen linnoitus sijaitsee Pajamäessä. Patterinmäen alittaa Patterinmäen raitiotunneli. Helsingin sisäisen bussilinjan 25 ja Leppävaarasta lähtevän linjan 201 päätepysäkit sijaitsevat Pajamäessä.
Pajamäen Patterimäellä on aurinkokuntamallin keskusta. Malli on rakennettu mittakaavaan 1:1 miljardi.
Urheilu.
Pajamäkeä edustaa jalkapallon erikoisseura, Pajamäen Pallo-Veikot (PPV 1969). Vuonna 2008 PPV:n junioreita on noin 200. PPV:n edustusjoukkue pelaa kaudella 2013 3. divisioonassa. Pajamäessä on keinonurmikenttä.
Keskusrikospoliisi

Keskusrikospoliisi (lyhenne KRP; , CKP, kansainvälisissä yhteyksissä "National Bureau of Investigation", NBI) on Suomen poliisin valtakunnallinen yksikkö, jonka tehtävänä on torjua kansainvälistä, järjestäytynyttä, ammattimaista, taloudellista ja muuta vakavaa rikollisuutta, suorittaa tutkintaa sekä kehittää rikosten torjuntaa ja rikostutkintamenetelmiä.
KRP on perustettu vuonna 1955. Ensimmäinen päällikkö oli Kosti Vasa. Sen henkilöstömäärä on noin 780, joista 60 %:lla on poliisikoulutus. Vaativan rikostutkinnan suorittamiseksi KRP:ssä työskentelee suuri määrä eri alojen asiantuntijoita, esimerkiksi ylemmän korkeakoulututkinnon kemian alalta suorittaneita henkilöitä rikoskemisteinä rikosteknisessä laboratoriossa.
Keskusrikospoliisin edeltäjä oli sisäasiainministeriön alainen rikostutkimuskeskus, joka perustettiin vuonna 1926. Se oli virasto, joka yhdisti sormenjälkiosaston, kriminaalilaboratorion ja pienen rikostutkimusvälinevaraston toiminnot. Vuodesta 1938 alkaen rikospoliisikeskuksia perustettiin lääneihin suurten poliisipiirien yhteyteen. Rikostutkimuskeskus muutettiin Keskusrikospoliisiksi vuonna 1954.
Tehtävät.
Keskusrikospoliisi tuottaa rikostorjunnan asiantuntijapalveluita poliisin eri yksiköille ja useille muille viranomaisille, esimerkiksi Tullille.
Asiantuntijapalveluista tärkeimpiä ovat:
KRP kirjasi vuonna 2005 tutkittavakseen 929 rikoslakirikosta. Tutkittavien rikosten määrän vuosittaiset vaihtelut ovat olleet 2000-luvulla suhteellisen pieniä.
Hallinto.
Keskusrikospoliisin esikunta (päämaja) sijaitsee Jokiniemessä Vantaalla. Toimitilat valmistuivat vuonna 1994. KRP:n paikallisyksiköitä toimii 5:llä paikkakunnalla: Joensuussa, Oulussa, Rovaniemellä, Tampereella ja Turussa. Aiemmin paikallisyksiköitä toimi 13:lla paikkakunnalla.
Keskusrikospoliisissa on 9 eri yksikköä:
Haggain kirja

Haggain kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 37. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen yhdeksästoista kirja.
Historia.
Haggain kirjan on kirjoittanut profeetta Haggai. Kirjan mukaan sen ensimmäinen luku on kirjoitettu "Kuningas Dareioksen toisena hallitusvuotena, kuudennen kuukauden ensimmäisenä päivänä", ja toinen luku puolestaan seitsemännessä ja yhdeksännessä kuussa. Tämä vastaa vuotta 520 eaa.
Profeetan päämääränä oli yleisesti kannustaa kansaa Jerusalemin toisen temppelin uudelleenrakennuksessa vuonna 520 eaa. pakkosiirtolaisten palattua Babylonin vankeudesta. Haggai sanoo, että viimeaikainen kuivuus on johtunut kansan vastahakoisuudesta uudelleenrakentaa temppeli, jota Haggai pitää Jerusalemin loiston avaimena. Kansa uudelleenrakensi mieluummin omia kotejaan. Kirja päättyy ennustukseen kuningaskuntien kukistumisesta. Serubbabel, Juudan kuningaskunnan käskynhaltija, tulisi toimimaan Jumalan valitsemana johtajana.
Sisältö.
Kirja koostuu kahdesta luvusta. Kirjan kieli ei ole yhtä hienosti punottua kuin muissa pienissä profeetoissa, mutta sen sanoma tulee hyvin selkeäksi.
Kirjan ensimmäinen luku sisältää:
Toinen luku sisältää:
Kirjan tapahtumiin viitataan Esran kirjan jakeissa 5:1 ja 6:14.
Sakarjan kirja

Sakarjan kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 38. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen 20. kirja.
Historia.
Sakarjan kirjan kirjoitti profeetta Sakarja. Hänen nimensä tarkoittaa "Jahve on muistanut". Hänen todellinen henkilöllisyytensä on ainoastaan yksi kirjaan liittyvistä kysymyksistä. Kirjan tarkoituksena ei ole olla niinkään historiallinen vaan teologinen ja pastoraalinen (paimentava). Nykyäänkin historialliset tosiasiat saattavat joskus sulautua yhteen antamaan tilaa varsinaiselle viestille ja kokonaiskuvalle. Tämä pätee myös uskonnollisiin perinteisiin.
Kirjan ensimmäisen jakeen mukaan se on kirjoitettu kuningas "Dareioksen toisena hallitusvuotena, sen kahdeksantena kuukautena". Näin se olisi kirjoitettu täsmälleen samoihin aikoihin kuin Haggain kirja.
Sisältö.
Sakarjan kirjassa on neljätoista lukua. Kirja voidaan jakaa kolmeen osaan. Ensimmäiset kuusi lukua sisältävät kahdeksan näkyä, joiden välissä on saarnoja. Ensimmäinen niistä on silmäys taaksepäin ja kutsuu parannukseen. Kansan haluttomuus vastata Jumalan kutsuun lisää Jumalan tuomiota. Saarnoissa ja näyissä onnen poistaminen ja palauttaminen on kokonaan Jumalan käsissä. Kirja on rinnastettu Haggain kirjaan paitsi kirjoitusajankohdaltaan myös sisällöltään, sillä Haggain kirjassa Jumalan tuomio seuraa kansan vastahakoisuudesta uudelleenrakentaa Jerusalemin toista temppeliä. 
Joidenkin tutkijoiden mukaan kirjan toinen ja kolmas osa sisältävät ennustuksia, jotka tulisi tulkita messiaanisina profetioina joko suoraan tai epäsuorasti. Muun muassa Johanneksen ilmestys lainaa Sakarjan kirjaa ja sen kuvastoa kuvatessaan viimeisiä päiviä.
Kirjan pääpaino on siinä, että Jumala on työssä ja suunnittelee elävänsä uudelleen kansansa kanssa Jerusalemissa. Hän tulee pelastamaan heidät heidän vihollisiltaan ja puhdistamaan heidät pahasta. Luvut 7–8 käsittelevät sitä elämän laatua, jonka Jumala haluaisi antaa omalle kansalleen, ja nämä sanat sisältävät monia rohkaisevia lupauksia kansalle. Kirjan jakeet auttoivat evankeliumeiden kirjoittajia ymmärtämään Jeesuksen kärsimyksiä, kuolemaa ja ylösnousemusta. Siksi he lainasivat kirjaa kirjoittaessaan Jeesuksen viimeisistä päivistä.
Jotkut tutkijat katsovat, että kirjalla olisi yhden sijasta useampi kirjoittaja. Heidän mukaansa kirjan luvut 1–8 ovat ensimmäisen, "alkuperäisen" Sakarjan, joka oli Haggain aikalainen, kirjoittamia. Hänen oppilaansa keräsivät hänen profetiansa ja kirjoituksensa, ja ne välittyivät edelleen myöhemmille oppilaille. Nämä olisivat sitten kirjoittaneet kirjan luvut 9–14. Näin kirjalla olisi pitkä alkuperäisen Sakariaan "inspiroima" perintö.
Malakian kirja

Malakian kirja (, "Malʾaḫi", "Mál'akhî") on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 39., Vanhan testamentin viimeinen ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen 21. ja viimeinen kirja.
Historia.
Kirjoittaja.
Malakian kirjan kirjoitti profeetta Malakia. Tämä ei kuitenkaan välttämättä ole hänen oma nimensä, sillä hepreankielinen nimi on lyhennys nimestä "Mál'akhîyah", joka tarkoittaa "minun (eli Jumalan) sanansaattajani". Nimitys esiintyy kirjassa kahdesti, jakeissa 1:1 ja 3:1, vaikka onkin epätodennäköistä, että se viittaisi kummassakin kohdassa samaan henkilöön. Näistä syistä kirjan kirjoittajan todellisesta henkilöllisyydestä on väitelty paljon. Hänestä ei tiedetä mitään, mutta on ehdotettu, että hän olisi saattanut olla leeviläinen.
Juutalainen Targum pitää Malakian kirjan kirjoittajana Esraa. Hieronymuksen mukaan tämä saattaa johtua siitä, että Esra on nähty välittäjänä profeettojen ja "suuren synagogan" välillä. Tätä näkemystä ei kuitenkaan tue mikään historiallinen todistusaineisto. Jotkut tutkijat ovat huomauttaneet yhtäläisyyksistä Malakian kirjan ja Sakarjan kirjan lukujen 9–14 välillä. Sekä Malakian kirjan ensimmäinen luku että Sakarjan kirjan 9 ja 12 luvun alku puhuvat ennustuksesta tai ennussanasta, "Herran sanasta". Joidenkin tutkijoiden mukaan ennustuksia on alun perin ollut kolme. Kaksi niistä olisi liitetty Sakarjan kirjan loppuun (Deuterosakarja) ja kolmannesta olisi tullut Malakian kirja. Tämän vuoksi suurin osa tutkijoista katsoo, että kirjan on kirjoittanut yksi henkilö, johon nimellä Malakia saatetaan viitata.
Tästä kirjojen jaottelusta seuraa, että pieniä profeettoja on kaksitoista — sama määrä kuin Jaakobilla oli poikia, joista tulivat Israelin eri heimot.
Ajoitus ja kirjoituspaikka.
Malakian kirjassa on hyvin vähän historiallisia yksityiskohtia. Suurin vihje sen ajoittamiseksi on jakeessa 1:8, jossa käskynhaltijasta käytetään persialaiskauden sanaa "pehâ". Tämä viittaa pakkosiirtolaisuuden jälkeiseen aikaan sekä sanan alkuperän kautta että siksi, koska ennen pakkosiirtolaisuutta Juudan johdossa oli kuningas eikä käskynhaltija. Samassa jakeessa käy myös ilmi, että temppeli on uudelleenrakennettu, koska uhritoimituksia suoritetaan jälleen. Näin kirjan täytyy olla syntynyt vuoden 515 eaa. jälkeen.
Saarnaajan kirjan kirjoittaja tunsi selvästi Malakian kirjan toisella vuosisadalla eaa. Kirjan käsittelemistä teemoista on päätelty, että se ajoittuu Haggain ja Sakarjan kirjan väliseen aikaan, hieman ennen kuin Nehemia tuli Jerusalemiin vuonna 445 eaa.
Kirja käsittelee väärinkäytöksiä temppelipalveluksen palauttamisessa selkeästi ensi käden tiedoilla. Siksi kirja on mitä todennäköisimmin kirjoitettu Jerusalemissa.
Sisältö.
Malakian kirjassa on kolme lukua. Kirjan sisältö on seuraavanlainen:
Messiaanisten lupaustensa vuoksi Malakian kirjaa lainataan usein Uudessa testamentissa. Kirjassa sanotaan, että ennen Messiaan tuloa Jumala lähettää profeetta Elian takaisin maan päälle, minkä Uudessa testamentissa tulkitaan viittaavan Johannes Kastajaan.
George Roy Hill

 George Roy Hill (20. joulukuuta 1921 – 27. joulukuuta 2002) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, jonka töitä ovat esimerkiksi "Butch ja Kid – auringonlaskun ratsastajat" (1969), "Puhallus" (1973) ja "Lämäri" (1977).
Elämä ja ura.
Hill opiskeli Yalessa sekä Trinity Collegessa Dublinissa. Hän oli nuorena muusikko, mutta kiinnostui näyttelemisestä opiskellessaan Dublinissa. Lentolupakirjan 16-vuotiaana saanut Hill palveli toisessa maailmansodassa lentäjänä. Sodan jälkeen Hill alkoi ohjata teatterinäytelmiä ja teki Broadway-debyyttinsä vuonna 1957 näytelmällä "Look Homeward, Angel". Palattuaan Korean sodasta 1953 Hill ryhtyi myös televisio-ohjaajaksi ja -käsikirjoittajaksi.
Hillin ensimmäinen elokuvaohjaus oli vuoden 1962 "Sopeutumisen aika", jota seurasi sarja kohtalaisen hyvin menestyneitä elokuvia 1960-luvulla. Hillin läpimurto oli "Butch ja Kid – auringonlaskun ratsastajat" (1969), joka aloitti hänen yhteistyönsä Robert Redfordin ja Paul Newmanin kanssa. Hill sai elokuvasta parhaan ohjaajan Oscar-ehdokkuuden. Hillin ohjaama "Puhallus" (1973) voitti parhaan elokuvan Oscarin. Sitä seuranneista Hillin elokuvista menestyneimpiä olivat "Suuri Waldo Pepper – hurjapäinen lentäjä" (1975) ja "Lämäri" (1977). Ohjaajauransa lomassa Hill opetti draamaa Yalen yliopistossa.
Hillin ohjaustöiden aiheet ovat usein nostalgisia, kuten villi länsi, 1920-luku, 1930-luvun lama ja Titanicin uppoaminen.
Hill kuoli vuonna 2002 Parkinsonin taudin aiheuttamiin komplikaatioihin.
John Carpenter

John Howard Carpenter (s. 16. tammikuuta 1948 Carthage, New York) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, elokuvakäsikirjoittaja, elokuvatuottaja, säveltäjä ja näyttelijä. 
Carpenterin ensimmäinen pitkä elokuva on Dan O’Bannonin kanssa käsikirjoitettu scifikomedia "Pimeä tähti" (1974). Seuraava elokuva "Hyökkäys poliisiasemalle" (1976) on pienellä budjetilla tehty jännityselokuva, josta tuli suuri menestys. Myös pienellä budjetilla tehty "Halloween – naamioiden yö" (1978) oli jättimenestys; se loi slasher-genren ja sai lukuisia jäljittelijöitä. Kummitustarina "Usva" (1980) ja scifiseikkailu "Pako New Yorkista" (1981) saivat kulttisuosion ja hyvän vastaanoton kriitikoilta.
Carpenterin seuraava elokuva "The Thing – ”se” jostakin" (1982) julkaistiin samaan aikaan kuin "E.T. – The Extra Terrestrial", eikä Carpenterin synkkä ja väkivaltainen tarina pahasta avaruusoliosta saanut kovasti suosiota. Se on kuitenkin saanut ajan myötä enemmän tunnustusta.
Carpenterin elokuva "Säpinää Chinatownissa" (1986) on suuren budjetin toimintaseikkailu, joka kuitenkin menestyi surkeasti, mutta kuten monet muutkin hänen elokuvansa on saanut ajan myötä kulttisuosion. 
Tämän jälkeen Carpenter palasi pienen budjetin elokuvien pariin ohjaten muun muassa elokuvat "Pimeyden valtias" (1987) ja "Pahan kehä" (1988). Carpenter ei kuitenkaan enää saavuttanut uransa alkuaikojen menestystä. Hänen myöhemmät elokuvansa, kuten "" (1996), "John Carpenterin vampyyrit" (1998) ja "Ghosts of Mars" (2001) ovat saaneet huonon vastaanoton ja menestyneet kehnosti.
Carpenter on 2000-luvulla tuottanut uudelleenfilmatisoinnin "Usva"-elokuvastaan ja ohjannut ”Cigarette Burns” -nimisen jakson "Masters of Horror" -televisiosarjaan.
Carpenter palkittiin Ranskan elokuvaohjaajien liiton Carrosse d'or-palkinnolla vuonna 2019.
John Carpenter on julkaissut myös musiikkialbumi Lost Themesin vuonna 2015.
Villu Jaanisoo

Villu Jaanisoo (s. 1963 Tallinna) on virolainen kuvanveistäjä ja Kuvataideakatemian kuvanveiston professori. Hänet tunnetaan kuvanveistäjänä monipuolisena materiaalienkäyttäjänä ja veistostaiteen perinteiden tulkitsijana. Hän asuu ja työskentelee Pirkkalassa ja Helsingissä. 
Villu Jaanisoo valmistui Viron taideakatemiasta vuonna 1989. 
Jaanisoo on tehnyt useita julkisia veistoksia Suomeen ja Viroon. Hänen tunnettuja teoksiaan ovat muun muassa "Juice Leskisen muotokuva" (1992), "Homo Birkkalensis/Pirkkalan ihminen" (1998) ja yhdessä arkkitehti Jorma Mukalan kanssa suunnittelema M/S Estonian uhrien muistomerkki "Katkennut linja" (1996). Viikin yliopistokampukselle sijoitettu "Kaikki on mahdollista" (2009) oli käytetyistä autonrenkaista rakennettu lähes viisi metriä korkea gorilla. Teos poltettiin 10. tammikuuta 2018. Teräsrungon varaan kootuista, värillisistä uusiomuovituotteen palasista koostuva "Kuukkeli" paljastettiin vuonna 2016 Kalasatamassa. 
Jaanisoo toimii Pirkkalan veistospuiston taiteellisena johtajana.
Prater

Prater () on Wienin Leopoldstadtin kaupunginosassa sijaitseva suuri puistoalue. Prateriksi kutsutaan myös sen tunnettua huvipuistoa, josta löytyvät muun muassa planetaario, vahakabinetti sekä vuosina 1896–1897 rakennettu maailmanpyörä Riesenrad. Maailmanpyörässä on kuvattu Orson Wellesin elokuvan "Kolmas mies" avainkohtaus. 
Keisarien metsästysmaasta vähitellen wieniläisten vapaa-ajanviettopaikaksi ja huvipuistoksi kehittyneen Praterin historiaan kuuluu myös metsästystä, makkaranmyyntiä ja prostituutiota. Alueella sijaitsevat myös muun muassa Ernst-Happel-Stadion sekä Krieaun ravirata.
PPP (tiedonsiirtoprotokolla)

PPP () on digitaalisessa tiedonsiirrossa käytetty protokolla, jota yleisesti käytetään muodostamaan suora yhteys verkkolaitteiden ("node") välillä. PPP ei ole enää laajalti käytössä. Sen ensisijainen käyttökohde on ollut puhelinverkko- ja modeemiyhteydet, mutta sitä käytetään myös laajakaistayhteyksissä (esimerkiksi PPP over Ethernet). Monet verkkoyhteyden tarjoajat ovat käyttäneet PPP-protokollaa modeemiyhteyksissä (esimerkiksi Internet-yhteyksiin, joissa alkuaikoina käytettiin myös SLIP-protokollaa).
PPP toimii yleensä 2. kerroksen (OSI-mallin "Data link layer" eli siirtoyhteys) protokollana synkronisten ja asynkronisten verkkojen yli. PPP rakennettiin toimimaan usean verkkokerroksen protokollan kanssa, kuten IP, IPX, AppleTalk ja korvaamaan epästandardi 2. kerroksen SLIP-protokolla.
PPP suunniteltiin paljon HDLC-määritelmän jälkeen. Sen johdosta PPP:n suunnittelijat sisällyttivät useita ominaisuuksia, joita ei ollut nähty WAN-datalinkkiprotokollissa siihen mennessä.
Edistynyt virheentunnistus.
PPP käyttää FCS-menetelmää tunnistaakseen, onko jossakin kehyksessä virhe. PPP tarkkailee virheiden määrää ja voi tarvittaessa poistaa verkkolaitteen käytöstä, mikäli virheiden määrä on liian suuri.
Silmukan tunnistaminen.
LCP, (Link Control Protocol, PPP:n sisäinen menetelmä, määritelty samassa RFC:ssä) tunnistaa "silmukat" eli yhteydet, jotka kiertävät loputtomiin (virheellisen verkon suunnittelun johdosta tms.) käyttämällä numerointia (magic numbering). Käytettäessä PPP:tä vastapää lähettää PPP LCP viestin, joka sisältää kyseisen numeron, joka on eri jokaisella päätepisteellä. Silmukassa päätepiste vastaanottaa oman numeronsa ja pudottaa pois kyseisen paketin.
Automaattinen verkkolaitteen konfigurointi.
PPP mahdollistaa myös verkkolaitteen automaattisen konfiguroinnin (vertaa DHCP).
Standardimäärittelyjä.
PPP on määritelty IETF :ssä.
Monta dokumenttia PPP:stä on julkaistu heinäkuun 1990 RFC-prosessin jälkeen, kuten todennukseen, salaukseen ja pakkaukseen liittyviä menetelmiä sekä PPP:n käyttämistä muiden verkkoprotokollien yhteydessä.
Konstantinos XI Palaiologos

Konstantinos XI Palaiologos (; 8. helmikuuta 1405 – 29. toukokuuta 1453) oli Bysantin valtakunnan viimeinen keisari. Hän hallitsi vuosina 1449–1453.
Nuoruus.
Konstantinos oli Manuel II:n ja serbialaisen prinsessan Helena Dragasin kahdeksas lapsi. Hän vietti lapsuutensa Konstantinopolissa. Konstantinos meni naimisiin Maddelena Toccon kanssa 1. heinäkuuta 1428. Magdalenan isä oli italialainen ja Epeiroksen hallitsija. 
Vaimon kuoltua vuonna 1429 Konstantinos meni uusiin naimisiin Caterina Gattilusion kanssa. Hän oli Lesbos-saarta hallitsevan genovalaisen ruhtinaan tytär. Caterina kuoli vuonna 1442, eikä Konstantinos saanut lapsia kummassakaan avioliitossa. Vuonna 1443 hänestä tuli Morean (keskiaikainen nimi Peloponnessoksen niemimaalle) despootti.
Hallitsijaksi.
Kun Konstantinoksen veli keisari Johannes VIII kuoli, syttyi riita Konstantinin ja hänen veljensä Demetrioksen välillä. Koska Bysantin valtakunta oli tähän aikaan Osmanien valtakunnan vasalli, pyysivät veljekset, että sulttaani Murad II ratkaisisi riidan. Murad valitsi Konstantinoksen, ja hänet kruunattiin Mistrassa 6. tammikuuta 1449. Tämän jälkeen hän yritti saada aikaan avioliiton kaukaisen sukulaisensa, Murad II:n lesken kanssa, mutta ilman tulosta.
Pian tämän jälkeen uusi sulttaani Mehmed II alkoi vaatia Konstantinopolia itselleen. Konstantinos kääntyi Länsi-Euroopan kristittyjen valtioiden puoleen saadakseen apua, mutta häneltä vaadittiin ortodoksisen ja katolisen kirkkojen yhdistämistä (jotka olivat suuren skisman seurauksena vuonna 1054 eriytyneet). Konstantinos julisti kirkot yhdistetyiksi vuonna 1452, mutta valtakunnan asukkaat vastustivat tätä. Lopulta tuli selväksi, ettei mitään apua saapuisi.
Konstantinopolin piiritys.
Mehmed tarjosi Konstantinokselle Mistraa, mikäli tämä antaisi Konstantinopolin hänelle. Konstantinos päätti kuitenkin puolustaa pääkaupunkiaan viimeiseen asti. Konstantinopolin piiritys alkoi 2. huhtikuuta 1453. Konstantinos johti itse joukkoja, jotka yrittivät lyödä takaisin kaupunkiin tunkeutuneet osmanit. Hänen sanotaan kuolleen taistelussa.
Joidenkin lähteiden mukaan hänen ruumistaan ei löydetty, toisten lähteiden mukaan hänen päänsä pistettiin seipään nokkaan ja se oli nähtävillä monen päivän ajan. Legendan mukaan enkeli pelasti keisarin kesken taistelun ja vei hänet nukkumaan maan alle. Aikojen lopussa keisari herää eloon ja valloittaa kaupungin jälleen kristityille.
Muotokuva.
Vuonna 2024 Etelä-Kreikan Aigiáleiassa sijaitsevasta Pyhän Taxiarchesin luostarista löydettiin Konstantinosta esittävä fresko. Fresko on erityinen, sillä se on tehty hänen elinaikanaan ja se esittää hänet realistisesti keisarillisessa vaatteessa. Se on ainoa tunnettu kuva Konstantinoksesta hänen elinaikanaan ja tarjoaa harvinaisen näkymän Bysantin viimeisiin vaiheisiin. Teos on todennäköisesti maalattu Mystraksessa, ja tutkimusten mukaan sen luomisaika osuu aikaan, jolloin keisarin veljet lahjoittivat rahaa luostarille.
Avaruustutkimusasema

Avaruustutkimusasema eli avaruusobservatorio tai avaruusteleskooppi on ulkoavaruudessa sijaitseva laite, jota käytetään kaukaisten planeettojen, galaksien, tähtien ja muiden avaruuden kohteiden tutkimiseen. 
Se toimii kuten maanpäällinen observatorio. Tutkijat tekevät mittausehdotuksia Nasalle (tai muulle observatoriota ylläpitävälle organisaatiolle), ja observatorion mittausaikaa käyttöönsä saavat parhaat esitykset laatineet tutkijat. Observatorio suunnataan heidän suunnitelmansa mukaisesti, ja mittauksia tehdään valituilla instrumenteilla. Euroopan avaruusjärjestö (ESA) kutsuu vastaavia satelliitteja fasiliteeteiksi. 
Johdanto.
Suuri määrä avaruustutkimusasemia on lähetetty kiertoradalle, Nykyään myös etäämmälle Lagarangen pisteeseen. Yleensä kyseeseen tulee Maan takana oleva L2, jolloin Auringon säteily ei häiritse toimintaa. Suurin osa niistä on lisännyt tietämystämme kosmoksesta suuressa määrin.
Maanpäällinen tähtitiede on rajoittunutta maan ilmakehän takia. Ilmakehä aiheuttaa häiriötä sähkömagneettiseen säteilyyn suodattamalla ja suojelemalla maapalloa siltä. Tämän takia onkin hyvä sijoittaa tähtitieteellinen tutkimusasema avaruuteen. Kun teleskooppi kiertää maapalloa ilmakehän ulkopuolella, sitä eivät häiritse lämpöväreily, paine-erosta johtuva häiriö eivätkä muut ilmakehän ilmiöt, valosaaste ynnä muu sellainen.
Jotkin maanpäälliset teleskoopit (kuten "Very Large Telescope, VLT") pystyvät vähentämään häiriöitä kehittyneen optiikkansa avulla, joka pystyy reagoimaan ilmakehän muutoksiin (adaptiivinen ja aktiivinen optiikka). Tämän ansiosta parhaat maanpäälliset teleskoopit ovat jopa Hubble-avaruusteleskooppia laadukkaampia. Mutta avaruudesta johdettava tähtitiede on tärkeämpää, koska optinen ikkuna ja radio-ikkuna ovat ainoat sähkömagneettisen spektrin alueet, joita Maan ilmakehä ei vaimenna suuressa määrin. Esimerkiksi röntgentähtitiede on lähes mahdotonta Maasta käsin. Se on merkittävässä asemassa nykypäivän tähtitieteessä kiertoradalla olevien röntgenteleskoopilla varustettujen satelliittien ansiosta. Yksi esimerkki tällaisesta teleskoopista on Chandra. Ilmakehä vaimentaa suuresti myös infrapuna- ja ultraviolettisäteilyä.
Avaruustutkimusasemat voidaan yleisesti jakaa kahteen osa-alueeseen: tutkimusasemiin, jotka kartoittavat koko taivasta, ja tutkimusasemiin jotka tarkkailevat valittuja taivaan kohteita.
Monet avaruustutkimuslaitokset ovat jo suorittaneet tehtävänsä, kun muut vielä jatkavat toimintaa. Satelliitteja ovat lähettäneet Nasan, ESAn ja Japanin avaruusjärjestöt.
Nasan suuret avaruustutkimusasemat.
"Great Observatories" -nimellä kutsuttiin Nasan neljää tutkimusasemaa, jotka saivat alkunsa eri syistä ja eri aikoina, mutta jotka liitettiin toisiinsa poliittisista syistä. Yhdessä ne kattoivat suuren osan sähkömagneettisesta spektristä: gammasäteitä kuvasi Compton, röntgensäteitä Chandra, näkyvää valoa Hubble ja infrapuna-aluetta Spitzer.
Röntgen

Röntgen tai Roentgen voi tarkoittaa seuraavia:
Epipaleoliittinen kausi

Epipaleoliittinen kausi (toisinaan sama kuin mesoliittinen aikakausi) on kivikauden jakso, joka sijoittuu myöhäispaleoliittisen aikakauden loppuun. Sitä luonnehtivat pienet piikiviterät, mikroliitit, sekä metsästys ja keräily. Euroopassa epipaleoliittinen aikakausi oli noin 11000–7600 eaa. Natufin kulttuuri oli epipaleoliittisen kauden aikana.
Euroopassa yleinen isälinjan haplotyyppi epipaleoliittisella ajalla oli I. Äitilinjan haplotyypeistä yleinen oli U5b. Saksassa enemmän U5b1 ja Ranskassa U5b2.
Neoliittinen kausi

Neoliittinen kausi (kreikk. "neos" ’uusi’, "lithos" ’kivi’) eli nuorempi kivikausi on kausi esihistoriassa, kivikauden viimeinen vaihe. Se ajoittuu noin vuosiin 6000–3500 eaa., mutta ajoitus vaihtelee paljon alueesta ja kulttuurista riippuen. Neoliittisen ajan alkuna on pidetty yleensä kotieläinten ja viljelykasvien käyttöönottoa sekä kyläasutuksen ja -kulttuurin kehittymistä. Aikakausi päättyi, kun metalleja alettiin käyttää aseiden, työkalujen ja korujen valmistukseen.
Käsite otettiin käyttöön 1800-luvun lopulla. Australialainen arkeologi Vere Gordon Childe otti 1940-luvulla käyttöön termin ”neoliittinen vallankumous” kuvaamaan maatalouden käyttöönoton mullistavaa merkitystä ihmiskunnalle. Nykyisin neoliittisen kulttuurin syntyä pidetään kuitenkin vaiheittaisena eikä yhtäkkisenä tapahtumana, ja ihmiskunnan arvellaan siirtyneen maanviljelijöiksi puolinomadisen elämäntavan kautta ja jatkaneen metsästämistä ja keräilyä maanviljelyn rinnalla. Ajan myötä maatalous kuitenkin syrjäytti metsästyksen ja keräilyn.
Koska siirtymä tapahtui eri puolilla maailmaa eri aikoina, neoliittinen kausikin ajoitetaan eri tavalla eri paikoissa. Lähi-idässä hedelmällisen puolikuun seudulla neoliittinen kausi alkoi noin vuonna 9000 eaa. kun maanviljely keksittiin, Kaakkois-Euroopassa noin 7000 eaa., Keski-Euroopassa noin 5500 eaa., Pohjois-Euroopassa noin 4000 eaa. ja Itä-Aasiassa noin 6000 eaa. Indusjoen laaksoon neoliittinen teknologia saapui noin vuonna 5000 eaa., ja Keltaisenjoen laaksossa viljeltiin maata noin vuonna 3500 eaa. Mesoamerikassa alettiin viljellä maissia, papuja ja kurpitsaa vaiheittain vuodesta 6500 eaa. alkaen, ja ihmiset alkoivat asettua aloilleen noin vuonna 2000 eaa.
Maanviljelyn ja karjankasvatuksen myötä ihmiset lakkasivat olemasta riippuvaisia metsästyksestä, kalastuksesta ja villien kasvien keräilystä. Ihmiset alkoivat asua paikallaan kylissä eivätkä enää liikkuneet ruoan perässä. Sen seurauksena yhteiskunnat ja maankäyttö muuttuivat perusteellisesti. Uusia teknologioita otettiin käyttöön ja ruokaa alettiin säilöä. Kivityökalujen valmistus kehittyi, kun niitä opittiin tekemään kovemmasta kivestä työstämällä ja hiomalla. Ihmiset alkoivat myös erikoistua erilaisiin käsityötaitoihin. Koska ruokaa alkoi olla enemmän saatavilla, kylien määrä kasvoi, ja niistä kehittyi kaupunkeja ja suurkaupunkeja. Yhteiskunta muuttui monimutkaisemmaksi ja hierarkkisemmaksi. Alettiin käydä sotia ja muodostettiin kauppa- ja kulttuuriverkostoja.
Neoliittiselle ajalle olivat maatalouden lisäksi ominaista myös megaliittien pystyttäminen sekä keramiikka, jonka käyttöönotto seurasi usein maatalouden kehittymistä.
Neoliittisen ajan ja koko kivikauden määritellään päättyneen pronssikauteen, jota edelsi siirtymävaiheena kuparikausi. Sen myötä yhteisöt vaihtoivat kivityökalunsa metallisiin.
Tähdet ja avaruus

Tähdet ja avaruus on kahdeksan kertaa vuodessa ilmestyvä erikoisaikakauslehti, jossa julkaistaan tähtitieteeseen ja sen harrastukseen sekä avaruustekniikkaan liittyviä artikkeleita, uutisia ja haastatteluja. Lehti sisältää myös lähialoja, kuten geotieteitä koskettelevia artikkeleita. Lehti on Tähtitieteellinen yhdistys Ursa ry:n jäsenlehti ja sen voi tilata myös ilman jäsenyyttä.
Lehden päätoimittaja on Marko Pekkola, toimitussihteeri Laura Koponen, toimittajat Sakari Nummila ja Elina Nieppola sekä taittaja Heikki Laurila. Lehteä avustaa joukko tähtitieteeseen ja -harrastukseen erikoistuneita vapaita toimittajia. Myös monet tähtitieteen ja luonnontieteellisten alojen suomalaistutkijat vastaavat lehdessä lukijoiden kysymyksiin.
Lehden toimitus sijaitsee Helsingissä, ja lehti painetaan Vaasassa UPC Printillä. Lehden levikki on noin 19 500 kappaletta (2022) ja lukijoita sillä on noin 78 500 (arvio 2022).
Historiaa.
Lehti perustettiin vuonna 1971. Sen nimenä oli vuoteen 1976 "Tähtiaika". Lehden ensimmäisenä vastaavana toimittajana oli vuoden 1975 puoliväliin Kari Kaila. Hänen jälkeensä lehden vastaavaksi toimittajaksi tuli Juhani Kyyrö. Vuosina 1979–1998 lehden vastaavana toimittajana oli Seppo Linnaluoto. Suunnilleen saman ajan Heikki Oja oli lehden toimitussihteerinä vaikuttaen voimakkaasti lehden sisältöön.
Kari Lahtinen

Kari "Lacu" Lauri Kalevi Lahtinen (s. 25. marraskuuta 1969) on suomalainen rumpali, joka soittaa nykyisin Popedassa.
Ennen Popedaa Lahtinen on soittanut muun muassa Hanoi Rocksissa, Dave Lindholmin Canpaza Gypsys -kokoonpanossa, Nuket-yhtyeessä ja Colme Cowboyta -yhtyeen "Kuuden tähden hotellissa", jonka vierailevat solistit olivat keikoillakin Pelle Miljoonasta Pate Mustajärveen. Hänellä on harrastuksena tamperelainen pikkubändi Siunattu hulluus. Lacu on soittanut myös Graham Bonnetin kanssa. Turnus-bändin nokkamiehenä tunnettu Juha "turnus" Kinnunen on Lacun henkilökohtainen manageri. 
Lahtinen soitti viimeisen keikkansa Hanoi Rocksissa 7.3.2008 Englannissa ja ensimmäisen keikkansa Popedassa 11.3.2008 Levi Areenalla. Lahtinen sai keväällä 2009 kaksospojat vaimonsa Rachaelin kanssa. Lahtisella myös oma bändi Transworld Identity T-I.D, jossa laulaa hänen puolisonsa Racheal, taiteilijanimeltään Mila Bosa. Bändi on perustettu vuonna 2017 Tampereella. Bändin manageri on Turnus-bändin laulaja Juha Kinnunen. 
Keväällä 2022 ruotsalainen rockyhtye Crashdïet tiedotti rumpalinsa Eric Youngin siirtyvän taka-alalle määrittelemättömäksi ajaksi henkilökohtaisista syistä. Youngin tilalle rockpumppu palkkasi Lahtisen, joka esiintyi heti yhtyeen ”Powerline”-musiikkivideolla. Crashdiet aloitti yhdessä Lahtisen kanssa Euroopan kiertueen 4. toukokuuta 2022 Ruotsin Tukholmassa.