Otto Piisinen

Otto Piisinen (17. elokuuta 1885 Kuopion mlk – 15. elokuuta 1965 Varkaus) oli suomalainen toimittaja, liikemies ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1914–1917. Piisinen vaikutti sortovuosien aikana aktivistiliikkeessä ja lähti suurlakon jälkeen työväenliikkeeseen. Piisinen edusti SDP:n vallankumouksellista siltasaarelaista siipeä, mutta erottuaan puolueesta syksyllä 1917 hän asettui sisällissodassa valkoisten puolelle. Myöhemmin 1930-luvulla Piisinen oli äärioikeistolaisen IKL:n jäsen ja päätyi lopulta edistyspuolueen kannattajaksi.
Elämä.
Toimittajana.
Kuopion pitäjän Litmaniemessä syntyneen Otto Piisisen vanhemmat olivat lampuoti Aukusti Piisinen (1862-1941) ja Vilhelmiina Miettinen (1864-1940). Kansakoulun käytyään Piisinen oli viisi vuotta latojaoppilaana O. W. Backmanin kirjapainossa Kuopiossa, jonka jälkeen hän työskenteli parin vuoden ajan Kauppakirjapainon ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainon kirjaltajana sekä "Uuden Suomettaren" ilmoitusmestarina Helsingissä. Ensimmäisen sortokauden aikana Piisinen toimi aktivistiliikkeessä ja joutui pidätetyksi organisoituaan kutsuntalakkoja kotiseudullaan. Kesällä 1905 hän osallistui Arvid Mörnen johtamalle Tytärsaaren retkelle, jonka tarkoituksena oli noutaa "SS John Graftonin" aktivisteille toimittama aselasti.
Suomen Kirjaltajaliittoon kuulunut Piisinen lähti politiikkaan suurlakon innoittamana. Hänet palkattiin SDP:n puoluehallinnon kiertäväksi puhujaksi sekä Oulussa ilmestyvän "Kansan Tahdon" toimittajaksi. Piisinen osallistui muun muassa Oulun puoluekokoukseen ja laati Vilho Lehokkaan kanssa piirijaon valtakunnallista agitaatio- ja valistustyötä varten. Hän liikkui ahkerasti puhujamatkoillaan Pohjois-Pohjanmaan maaseudulla ja Peräpohjolan lakkotyömailla. Piisistä luonnehdittiin tulisieluiseksi agitaattoriksi ja teatraaliseksi esiintyjäksi, joka innosti erityisesti nuorempaa työväestöä. Radikalisminsa vuoksi hän ei juurikaan nauttinut vanhemman väestön suosiota ja lopulta vuoden 1906 lopussa Piisinen sekä päätoimittaja Antti Kallio savustettiin "Kansan Tahdosta" maltillisen linjan päästessä voitolle Oulun työväenliikkeessä.
Piisinen siirtyi vastaavaksi toimittajaksi Kotkassa ilmestyneeseen "Eteenpäin"-lehteen, jossa hänen aikaisempi linjansa jatkui. Piisinen ei kannattanut yhteistyötä porvaripuolueiden kanssa, vaan piti esikuvanaan venäläisiä sosialistivallankumouksellisia. Vuonna 1907 hän oli perustamassa Suomen Sosialidemokraattista Sanomalehtimiesliittoa. Samana vuonna Piisinen sai kahdeksan kuukauden vankeustuomion majesteettirikoksesta "Kansan Tahdossa" julkaistun keisaria pilkanneen artikkelin johdosta. Hän suoritti tuomionsa Kuopion lääninvankilassa ja kirjoitti kokemustensa pohjalta Suomen vankilaoloja arvostelleen kirjan. Vapauduttuaan keväällä 1909 Piisinen ryhtyi kuopiolaisen "Savon Työmiehen" toimittajaksi. Hän oli myös lehden päätoimittaja vuosina 1911–1914. Piisinen joutui syytteeseen jumalanpilkasta julkaistuaan Hilja Pärssisen runon, mutta molemmat saivat vapauttavan tuomion. Kulttuurielämässä hän vaikutti Kuopion Työväen Teatterin johtajana 1906–1914.
Kansanedustajana ja liikemiehenä.
Vuodesta 1912 lähtien Piisinen viljeli toimittajan työnsä ohessa Leppävirrasta vuokraamaansa sotilasvirkataloa. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa viranomaiset lakkauttivat "Savon Työmiehen", jolloin hän ryhtyi liikemieheksi. Piisinen toimi aluksi Metsähallituksen hankkijana ja myöhemmin puutavarakauppiaana sekä laivanvarustajana, jonka lisäksi hän omisti siirtomaatavarakaupan. Vuonna 1917 Piisinen perusti tiilitehtaan Leppävirran Oinonniemeen.
Piisisestä tuli kansanedustaja elokuun 1913 vaaleissa, joissa valittu eduskunta kokoontui vasta seuraavana talvena. Sotavuosina hän kuului jääkäriliikkeen tukijoihin. Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Piisinen oli yksi Suomen täydellistä itsenäisyyttä kannattaneista sosialidemokraateista ja hän vaati myös venäläisten joukkojen poistamista maasta. Vuonna 1932 Piisinen kertoi "Savon Miekka" -lehdessä alkaneensa suhtautumaan sosialismiin kriittisesti jo ennen kansanedustajaksi valintaansa, kun hän Haapaniemen rullatehtaan lakkoa sovitellessaan oli tutustunut liikemies A. H. Saastamoiseen. Kesäkuussa 1917 Piisiselle myönnettiin sairauden perusteella vapautus kansanedustajantoimestaan. Eino Suolahden kirjoittaman lääkärintodistuksen mukaan Piisinen kärsi vaikeasta otsaontelotulehduksesta, mutta taustalla oli turhautuminen politiikkaan ja kyllästyminen sosialidemokraattien vallankumouksellisuuteen. Hänen tilalleen eduskuntaan nousi Konsta Lindqvist. Helsingistä palattuaan Piisinen oli perustamassa Leppävirran suojeluskuntaa. Työväenkaartien syntyminen Pohjois-Savossa sen sijaan takkusi, kun sekä Piisinen että "Savon Työmiehen" päätoimittaja Taavi Tainio vastustivat julkisesti niiden perustamista. Samana syksynä Piisinen erosi SDP:sta protestina yleislakon väkivaltaisuuksille. "Savon Työmiehessä" julkaistussa kirjoituksessaan hän ei hyväksynyt puolueen jyrkkää luokkataistelulinjaa eikä työväen järjestyskaartien aseistautumista. Tainio piti vastineessaan eron todellisena syynä Piisisen nousua porvarillisiin piireihin.
Sisällissodan aikana Piisinen kuului Leppävirran suojeluskunnan esikuntaan. Varkauden taistelun jälkeen hänet nimitettiin valkoisten muodostamaan laittomaan tutkijalautakuntaan, joka käsitteli kuukauden aikana 500 punaisen tapaukset ja langetti 17 kuolemantuomiota. Piisinen toimi myös Vaasan senaatin tiedonantotoimiston sihteerinä. Maaliskuun alussa Piisinen laati entisen puolueensa linjaa kritisoineen kirjoituksen, joka julkaistiin useissa sanomalehdissä. Hieman myöhemmin Piisisen ja toisen entisen SDP:n kansanedustajan Viktor Blomqvistin nimissä julkaistiin propagandakirjanen "Miten käy Suomen työväenliikkeen?", jossa tuomittiin kapina ja vallankumouksellinen puoluejohto sekä ylistettiin Svinhufvudin hallitusta.
Myöhemmät vuodet.
Sisällissodan jälkeen Piisisestä tuli näkyvä vaikuttaja Pohjois-Savon talouselämässä. Muiden liiketoimiensa ohella hän omisti muun muassa tiilitehtaan Vuoksenniskalla sekä saha-, mylly- ja kauppaliikkeen Heinävedellä. Piisinen oli Kuopion kauppakamarin perustajajäsen ja kuului Keskuskauppakamariin. Lisäksi hän oli Suomen Tiiliteollisliiton hallituksen jäsen sekä Kuopion teatterin hallituksen puheenjohtaja. Vuonna 1927 Piisinen palasi sanomalehtialalle ollessaan perustamassa "Ylä-Vuoksi" -lehteä. Vuosina 1932–1942 hän oli "Pohjois-Savon" toimittaja sekä lehteä julkaiseen yhtiön toimitusjohtaja. Vaikka "Pohjois-Savolla" oli nimellisesti eri päätoimittajat lehden linjasta vastasi Piisinen. Vuonna 1933 Kuopion Sanomalehtimiesyhdistys kiinnitti huomiota "Pohjois-Savon" mennettelytapoihin syyttäen lehteä häväistyskirjoituksista ja muistutti, ettei Piisinen ollut yhdenkään toimittajajärjestön jäsen. "Pohjois-Savoa" syytettiin myös tilausten ja ilmoitusten polkumyynnistä, jonka vuoksi Suomen Sanomalehdenkustantajain Liitto kielsi yhteistyön lehden kanssa.
SDP:sta erottuaan Piisinen oli aluksi suomettarelainen, jonka jälkeen hän kannatti Maalaisliittoa ja keväällä 1929 perustettua Suomen Pienviljelijäin Puoluetta. 1930-luvun alussa Piisinen siirtyi äärioikealle. Hän vaikutti Lapuan liikkeessä ja liittyi IKL:n jäseneksi. Hän kirjoitti myönteisesti Mussolinista ja Hitleristä, mutta käänsi kelkkansa nopeasti ja ryhtyi pian arvostelemaan natsien politiikkaa. Vuosikymmenen puolivälistä lähtien Piisinen esiintyi edistyspuolueen kannattajana ja kuului Lassi Hiekkalan tukijoihin. Vuonna 1950 Piisinen sai talousneuvoksen arvonimen. Hän kuoli Varkauden aluesairaalassa 79-vuotiaana. Piisinen on haudattu Kuopion isolle hautausmaalle.
Perhe.
Otto Piisisen puoliso oli Anna Helena Uotinen (1883-1962), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1907. Heillä oli kolme lasta.