Cthulhu-tarusto

Cthulhu-tarusto eli Cthulhun mytologia (engl. "Cthulhu Mythos") on laaja 1900-luvulla syntynyt tarusto, jota hyödynnetään pääasiassa kauhukirjallisuudessa mutta myös muussa taiteessa, kuten elokuvissa, populaarimusiikissa ja peleissä. Tarusto pohjautuu yhdysvaltalaisen kauhukirjailijan H. P. Lovecraftin (1890–1937) ja hänen kirjeenvaihtopiirinsä teoksiin.
Lovecraftin kuoltua lukuisat kirjailijat ovat ottaneet vaikutteita hänen tuotannostaan. Alkuvaiheessa kyse ei vielä ollut yhtenäisestä mytologiasta vaan sisäpiirin vitsistä ja ammattikirjailijoiden kunnianosoituksista toinen toisilleen. Cthulhu-taruston nimen keksi August Derleth (1909–1971), joka pyrki antamaan sille sisäisesti johdonmukaisen asun. Lovecraft oli ateisti, jonka näkemykset heijastuivat hänen tarinoihinsa, joissa mahtavat mutta välinpitämättömät muukalaisolennot hallitsevat kaoottista maailmankaikkeutta. Derlethin tulkinnassa Cthulhu-tarustoon ilmaantui hyvän ja pahan kosmisen taistelun aineksia, mikä heijasti hänen katolista vakaumustaan. Monet Lovecraft-tutkijat ovat korostaneet, ettei järjestelmällinen Cthulhu-tarusto varsinaisesti ole Lovecraftin luomus. Lovecraft itse ei tehnyt eroa Cthulhu-novellien ja muun tuotantonsa välillä. Hän korosti kaikkien tarinoidensa perustuvan samalle filosofiselle pohjalle, jonka mukaan ihmisellä tai inhimillisillä tunteilla ei ole kaikkeuden mittakaavassa arvoa tai merkitystä.
Taruston keskeisiä hahmoja ovat suuret muinaiset, pelottava joukko jumalolentoja, joista tunnetuin on kammottava Cthulhu. Cthulhu ja hänen palvelijansa nukkuvat ja uneksivat R’lyehin mereen uponneessa kaupungissa. ”Kun tähtien asento on oikea”, Cthulhu herää ja aiheuttaa hävitystä koko maailmassa. Taruston perusteoksena pidetään Lovecraftin vuonna 1928 julkaistua novellia ”Cthulhun kutsu”. Muita yhdistäviä piirteitä ovat kuvitteelliset Uuden-Englannin kaupungit, salatieteelliset ”kielletyt kirjat” sekä niin sanottu kosminen kauhu. Sekä Lovecraft että hänen seuraajansa laajensivat sittemmin tarustoa merkittävästi osan toimiessa vielä Lovecraftin elinaikana ja jopa yhteistyössä hänen kanssaan. 
Määritelmä.
Cthulhu-tarusto on useiden eri kirjailijoiden teoksissa esiintyvä kuvitteellinen mytologia, joka sai alkunsa amerikkalaisen kauhukirjailija H. P. Lovecraftin (1890–1937) tuotannosta. Taruston keskeisin piirre on ”suurina muinaisina” tunnetut hirviöt. Suurten muinaisten lisäksi Lovecraftin tarinoissa toistuivat kuvitteelliset Uuden-Englannin pikkukaupungit, erinäiset henkilöhahmot sekä mielenterveydelle vaaralliset okkulttiset kirjat, jotka sisältävät salattua tietoa suurista muinaisista. Monet Cthulhu-kirjailijat ovat lisäksi jäljitelleet Lovecraftin polveilevaa ja tahallisen vanhahtavaa kieltä. Cthulhu-tarusto onkin ennen muuta kaunokirjallinen ilmiö, vaikka aiheesta on tehty jonkin verran myös elokuvia ja muita sovituksia.
Tarusto ei määrity minkään yksittäisen seikan kautta, vaan se sisältää laajan valikoiman toisiinsa linkittyviä viittauksia ja vihjauksia. Kyse ei myöskään ole virallisesta tuoteperheestä, eikä ole mitään keskitettyä tahoa, joka valvoisi, että sarjan tarinat muodostavat johdonmukaisen ja sisäisesti ristiriidattoman jatkumon. Tarustoa hyödyntävien tarinoiden kirjoittaminen ja julkaiseminen on vapaata eikä siihen tarvita erillistä lupaa. Tyypillisimpiä Cthulhu-tarinan piirteitä ovat:
Kaksi viimeistä piirrettä ovat erityisesti Lovecraftin tuotannolle ominaisia, mutta myös myöhemmät Cthulhu-kirjailijat ovat jäljitelleet niitä. S. Albert Kivisen (1993) mukaan pelkkä ”Cthulhun mytologian aineiston mainitseminen ei riitä kelpuuttamaan julkaisua Cthulhun mytologiaan. Oleellista on se, "millä tavoin" aineistoa käsitellään.” Pelkkä humoristinen viittaaminen ei riitä tekemään kertomuksesta Cthulhu-taruston edustajaa. Lisäksi mytologian rajamaille asettuu piirteitä, jotka voidaan toisinaan tulkita Cthulhu-taruston elementeiksi. Tällainen on esimerkiksi Edgar Allan Poen "Arthur Gordon Pymin selonteosta" (1838) lainattu huudahdus ”tekeli-li”. Vaikka huudahdusta on käytetty Cthulhu-tarustoon kuuluvissa kertomuksissa, Poen romaania tuskin voi pitää lajityyppiin kuuluvana tekstinä. Sama pätee "Raamattuun", jossa mainittu jumalolento Dagon esiintyy myös Cthulhu-kirjallisuudessa.
Lovecraft ei tietoisesti kehittänyt yhtenäistä mytologiaa tai tehnyt jyrkkää eroa Cthulhu-tarinoiden ja muun tuotantonsa välille. Hän käytti erilaisia termejä ristiriitaisesti eikä luokitellut kuvaamiaan olentoja ja ilmiöitä. Esimerkiksi ”muinaiset” viittaa Lovecraftin tuotannossa moniin erilaisiin olentoihin. Lovecraft kuitenkin korosti, että kaikki hänen tarinansa perustuivat samalle filosofiselle pohjalle, jonka ytimessä oli jyrkkä nihilismi ja pessimistinen suhtautuminen ihmisen merkitykseen maailmankaikkeudessa:
Lovecraft-tutkijat S. T. Joshi ja David E. Schultz (2001) ovat kyseenalaistaneet, missä määrin Cthulhu-taruston käsitteellä voidaan mielekkäästi kuvata Lovecraftin tuotantoa. Taruston yhtenäisti August Derleth (1909–1971) vasta Lovecraftin kuoleman jälkeen. Hän myös keksi nimen ”Cthulhu Mythos”. Joshin ja Schultzin mukaan vain harvat Lovecraft-tutkijat pitävät nykyään kirjailijan kuvitteellista mytologiaa itsessään olennaisena ja katsovat, että kyseessä oli vain yksi monista ”omaleimaisen kosmisen vision” ilmentymistä.
Daniels Harmsin "The Encyclopedia Cthulhianan" (1998) mukaan Cthulhu-tarinat muodostavat keskinäisten viittausten verkon. Ensimmäisenä olivat Lovecraftin tarinat, joiden hahmoihin ja ilmiöihin muut kirjailijat viittasivat. Myöhemmin alettiin viitata tarinoihin, jotka viittaavat Lovecraft-pastisseihin, ja niin edelleen. Se, määritelläänkö tarina Cthulhu-tarustoon vai ei, on usein kiinni arvostelijan henkilökohtaisista mieltymyksistä.
Historia.
H. P. Lovecraft.
Lovecraft kertoi saaneensa ”kuvitteellisen jumalluettelon” ajatuksen irlantilaiskirjailija Lordi Dunsanylta, joka teoksessaan "The Gods of Pegana" (1904) kuvaili kuvitteellisen maan jumalia ja tarustoa. Toinen esikuva lienee ollut Arthur Machen, joka novellissaan ”Valkea väki” (1904) viljeli viittauksia erikoisennimisiin mustan magian rituaaleihin. Lovecraftin Cthulhu-tarusto hahmottui samankaltaisten viittausten varaan. Viittaukset jatkuivat novellista toiseen, mutta niiden sisältö muuttui tarinan tarpeiden mukaan. Eri novellien yksityiskohdat ovat usein keskenään ristiriidassa. Lovecraft viittasi myös aiempaan kauhukirjallisuuteen, kuten Ambrose Biercen kuvitteelliseen "Marvells of Science" -kirjaan sekä Robert W. Chambersin ja Edgar Allan Poen teoksiin. Todellinen okkultismi näytteli taruston synnyssä verrattain pientä osaa. Lovecraft tunsi esoteriaa pintapuolisesti, mutta hän ei itse harjoittanut sitä tai uskonut yliluonnolliseen. Sama päti useimpiin Lovecraftin kirjailijaystävistä.
Tieteellinen käsitys maailmankaikkeudesta muuttui Lovecraftin elinaikana suuresti. Kaikkeuden todettiin olevan luultua huomattavasti laajempi ja vanhempi. Lovecraftin tarinoissa maailmankaikkeuden valtavuus herättää ihmisessä voimatonta kauhua. Suuret muinaiset ja luonnonlakien murtuminen toimivat symboleina kaikkeuden välinpitämättömyydelle sekä ihmisen kyvyttömyydelle ymmärtää maailman todellista luonnetta.
Lovecraft käsitteli kuvitteellisia jumalolentoja jo ensimmäisissä novelleissaan. Varhaisimpia Cthulhu-tarustoon luettavia teoksia olivat ”Dagon” (1917) ja ”Nyarlathotep” (1920). Tarusto hahmottui edelleen novelleissa ”Nimetön kaupunki” (1921) ja ”Juhlapäivä” (1923). Vuosina 1925–1926 kirjoitettua ja 1928 julkaistua novellia ”Cthulhun kutsu” voidaan pitää taruston syntyhetkenä. Novelli esitteli Lovecraftin kehittämän mytologian perusajatuksen: muinaisen hirviömäisen rodun, joka kauan sitten hallitsi maapalloa ja uneksii nyt meren tai maan syövereissä odottamassa valtansa uutta tulemista. ”Cthulhun kutsun” ilmestyttyä Lovecraft kirjoitti aiheeseen liittyen novellin tai kaksi vuodessa. Tarusto ei muodostanut yhtenäistä tai ristiriidatonta kokonaisuutta, vaan toimi ajatuspohjana, jolle tarinoiden tematiikka rakentui.
Lovecraftille ominainen piirre oli tekstienvälisyys: niissä viitataan erilaisiin historian tapahtumiin ja kaunokirjallisuuden klassikoihin. Todellisten ilmiöiden ja tapahtumien lisäksi Lovecraft viittasi omiin keksintöihinsä, mutta ei tarkemmin selittänyt viittauksia. Teksteissä mainitaan toistuvasti esimerkiksi ”hullu arabi” Abdul Alhazred, okkulttinen teos "Necronomicon" sekä erilaisia pelottavia jumalolentoja ja avaruuden muukalaisia, joista tunnetuimpia ovat Azathoth, Yog-Sothoth ja Nyarlathotep sekä erityisesti uponneessa R’lyehin kaupungissa asuva Cthulhu. Pseudomytologia kehittyi ja muuttui Lovecraftin viimeisiin tarinoihin saakka. Myöhemmissä tarinoissaan Lovecraft selitti fiktiiviset jumalansa avaruudesta saapuneiksi vieraiksi elämänmuodoiksi.
Joshin ja Schultzin mukaan on vaikea sanoa, kuinka tosissaan Lovecraft suhtautui sepittämäänsä mytologiaan. Kirjeenvaihdossaan hän käytti humoristista ilmaisua ”cthulhuismi ja yog-sothoteria”. Frank Belknap Longille 1931 lähettämässään kirjeessä Lovecraft kuvaili Yog-Sothothia ”lapselliseksi luomukseksi”, jota hän oli kuitenkin käyttänyt, koska tosimaailman myytit olivat vieläkin lapsellisempia. Joshin ja Schultzin mukaan Lovecraft ei suoranaisesti kuvaa myyttisiä tapahtumia, vaan yliluonnollinen tulkinta on fiktion sisällä tapahtuva alkukantaisten ja taikauskoisten henkilöhahmojen väärinkäsitys. Lovecraft ei siten rakentanut mytologiaa vaan ”anti-mytologian”, joka tieteellisenä aikana oli ainoa mahdollinen tarusto.
Lovecraft näyttäisi pitäneen toisiinsa linkittyvien tarinoiden keskeisimpänä tekijänä niiden kuvitteellista Uuden-Englannin maantiedettä, josta hän käytti nimeä ”Arkham-sikermä” ("the Arkham Cycle") tai ”Miskatonicin laakson myyttisikermä” ("the Miskatonic Valley myth-cycle").
Lovecraftin piiri.
Lovecraftin pääasiallinen julkaisukanava oli pulp-lehti "Weird Tales". Hän oli aktiivisessa kirjeenvaihdossa muiden kioskikirjailijoiden kanssa. Monet heistä kirjoittivat juuri "Weird Talesiin". Piirin jäsenet kävivät keskustelua kirjallisuudesta ja lukivat toistensa tekstejä. He alkoivat sijoittaa novelleihinsa viittauksia toistensa tuotantoon. Keskinäisillä viittauksilla luotiin muinaisuuden, kauhun ja aitouden tuntua. Viittaamisessa oli myös sisäpiirin vitsin aineksia. Kyseessä oli mahdollisesti ensimmäinen kirjallinen ”jaettu universumi”.
Lovecraftin kannustamana monet kirjeenvaihtopiirin jäsenet alkoivat kirjoittaa Cthulhu-pastisseja. Ensimmäisenä ehti Frank Belknap Long, joka julkaisi novellit ”Avaruuden ahmijat” (1928) ja ”The Hounds of Tindalos” (1929) jo ennen vuosikymmenen vaihdetta. Vuonna 1930 ilmestyneessä pienoisromaanissa ”Kuiskaus pimeässä” Lovecraft mainitsi Clark Ashton Smithin keksimän Tsathoggua-jumalan. Pian tämän jälkeen Smith kirjoitti "Necronomiconia" käsitelleen novellin ”The Return of the Sorcerer”. Smith ei varhaisessa vaiheessa todennäköisesti juuri saanut Lovecraftilta vaikutteita, vaan Lovecraft pikemminkin alkoi viittailla Smithin teksteihin. August Derlethille vuonna 1933 lähettämässään kirjeessä Smith arveli: ”Näyttää siltä, että olen aloittamassa mytologiaa.” Smithille lähettämässään kirjeessä Lovecraft esitti humoristisen sukupuun, jonka mukaan molemmat kirjailijat polveutuivat suurista muinaisista.
Myös Robert E. Howard kirjoitti jo varhain muutamia tarustoon kuuluvia novelleja, mutta luopui pian aiheesta keskittyäkseen omiin fantasiamaailmoihinsa. 1930-luvulla Lovecraftin piiriin liittyivät nuoret Robert Bloch ja Henry Kuttner, jotka kirjoittivat Cthulhu-pastisseja sekä ennen että jälkeen Lovecraftin kuoleman. Lovecraft auttoi Blochia ja Kuttneria saamaan ensimmäiset novellinsa julkaisukuntoon. Novellissaan ”Kulkija tähdistä” (1935) Bloch tappoi Lovecraftia muistuttaneen hahmon. Vastapalveluksena Lovecraft kirjoitti novellin ”Vainooja pimeydestä” (1936), jossa kuolee Robert Blake -niminen hahmo. Paremmin muista "Weird Tales" -teksteistään tunnettu Hugh B. Cave kirjoitti joitakin lajityyppiin kuuluvia novelleja 1930-luvulla. Hieman ennen Lovecraftin kuolemaa kirjeenvaihtopiiriin liittynyt Fritz Leiber kirjoitti ensimmäiset Cthulhu-novellinsa vasta 1960-luvulla.
Lovecraftin piiriin kuulunut August Derleth kehotti 1931 Lovecraftia nimeämään tarustonsa ja ehdotti ”Hasturin mytologiaa”. Lovecraft vastasi saaneensa vaikutteita enemmän Arthur Machenilta ja Robert W. Chambersilta kuin Hasturin keksineeltä Ambrose Bierceltä.
Tiettävästi yksikään piirin jäsenistä ei muodollisesti pyytänyt Lovecraftilta lupaa epävirallisten jatko-osien kirjoittamiseen. Lovecraft suhtautui lainaamiseen myönteisesti ja alkoi vastavuoroisesti ottaa vaikutteita muiden kirjailijoiden Cthulhu-novelleista. Hän perusteli tätä huomauttamalla, että viittaukset laajempaan taustatarinaan loivat tarinoihin todentuntua. Monet lukijat erehtyivätkin luulemaan etenkin "Necronomiconia" todelliseksi. Joshin ja Schultzin mukaan on kuitenkin liioittelua sanoa, että Cthulhu-tarusto olisi syntynyt Lovecraftin kannustamana. Pikemminkin muut jäljittelivät häntä oma-aloitteisesti, ja Lovecraft ylisti heidän saavutuksiaan vasta jälkikäteen, useimmiten pelkästä kohteliaisuudesta.
Varhaiset Cthulhu-kirjailijat kirjoittivat harvoin novelleja, joiden keskiössä olisi ollut Lovecraftin luomus, vaan viittasivat ohimennen Lovecraftin keksimiin kuvitteellisiin hahmoihin, kirjoihin ja paikkoihin. Lovecraft kuoli 1937, jolloin monet hänen kirjeystävänsä lopettivat Cthulhu-pastissien kirjoittamisen väliaikaisesti tai pysyvästi.
August Derlethin lisäykset.
Cthulhu-taruston varsinaisena luojana voidaan pitää August Derlethiä, joka keksi mytologian nimen ja pyrki antamaan sille järjestelmällisen esityksen. S. T. Joshin ja David E. Schultzin mukaan Cthulhu-tarustosta tuli Derlethille suoranainen pakkomielle jo 1930-luvun alussa. Aiemmista Cthulhu-kirjailijoista poiketen Derleth ei tyytynyt rakentamaan yhteisen tausta-aineiston pohjalle omaa mytologiaansa, vaan monet hänen teksteistään keskittyivät erityisesti Lovecraftin luomiin hahmoihin. Derlethin tulkinnan pohjana oli Harold S. Farnesen lainaus tai referaatti Lovecraftin kirjeestä: ”Kaikki kertomukseni – – perustuvat yhdelle ja samalle taustatarinalle: että kauan sitten tätä maailmaa asutti vieras rotu, joka harjoittamansa mustan magian vuoksi menetti valtansa ja karkotettiin ja odottaa nyt ulkopuolella, alati halukkaana ottamaan tämän maan valtaansa jälleen.” Kirje on kadonnut eikä sitaatin aitoudesta ole varmuutta.
Derleth katsoi, että Lovecraftin tuotanto oli jaettavissa Cthulhu-tarustoon kuuluviin ja kuulumattomiin novelleihin. Hän arveli Lovecraftin tietoisesti kehittäneen johdonmukaista tarustoa, joka kirjailijan ennenaikaisen kuoleman vuoksi oli jäänyt keskeneräiseksi. Derlethin tulkinta Cthulhu-tarustosta poikkesi kuitenkin monella tapaa esikuvastaan. Lovecraftin kuvaama maailma oli välinpitämätön, eikä hyvällä ja pahalla ollut siinä merkitystä. Lovecraftin todellisuuskäsitys oli ateistinen ja materialistinen, kun taas Derleth oli katolinen kristitty. Hänen tulkinnassaan suuret muinaiset edustavat pahuutta ja ”vanhemmat jumalat” hyvyyttä. Nämä kaksi ryhmää ovat jatkuvassa sodassa keskenään, ja vanhemmat jumalat ovat vanginneet suuret muinaiset näiden pahojen tekojen vuoksi. Lovecraftin jumalhahmot Derleth tulkitsi neljän alkuaineen henkivoimiksi: Cthulhu edustaa vettä, Nyarlathotep maata, Hastur ilmaa ja Derlethin oma keksintö Cthugha tulta.
Pian Lovecraftin kuoltua Derleth alkoi hahmotella järjestelmällistä Cthulhu-tarustoa. Hän esitteli ajatuksiaan artikkelissa ”H. P. Lovecraft, Outsider” ("River", kesäkuu 1937), jossa ensimmäistä kertaa käytti sanaparia ”Cthulhu mythology”. Derleth alkoi myös kirjoittaa ”postuumeja yhteistyönovelleja”, jotka perustuivat Lovecraftin summittaisiin muistiinpanoihin ja julkaistiin molempien kirjailijoiden nimissä. Vuonna 1939 Derleth ja Donald Wandrei perustivat pienkustantamo Arkham Housen, jonka ensimmäinen kirja oli Lovecraft-kokoelma "The Outsider and Others". Se erikoistui yliluonnolliseen kauhuun ja fantasiaan, joista suuret kustantamot eivät olleet kiinnostuneita. Kustantamonsa kautta Derleth hallitsi Lovecraftin tuotannon oikeuksia. Hän oli tarkka siitä, etteivät muut julkaisseet Cthulhu-kirjallisuutta ilman Arkham Housen lupaa. Derleth kannusti muita kirjailijoita hyödyntämään Cthulhu-tarustoa omissa töissään, mutta pyrki estämään sellaisten tekstien julkaisun, jotka eivät olleet yhteneväisiä hänen tulkintansa kanssa.
Derleth piti itseään Lovecraftin työn jatkajana ja puolusti tulkintansa uskollisuutta alkuteksteille. Lovecraft-toimituksiensa esipuheissa Derleth antoi alkuteksteille uuden tulkinnan, joka heijasti kirjailijan kuoleman jälkeen syntynyttä Cthulhu-tarustoa. Vanhoilla päivillään Derleth vihjasi Lovecraftin nimittäneen hänet ”opetuslapsekseen”. Arkham House julkaisi 1940- ja 1950-luvun mittaan useita Lovecraft-kokoelmia ja Cthulhu-pastisseja sekä Lovecraftin tuotantoa ja elämää tutkivia tekstejä. Lovecraftin arvostus alkoi nousta 1960-luvun mittaan, jolloin hänen tuotantoaan alettiin julkaista taskukirjapainoksina. Myös ensimmäiset Lovecraft-filmatisoinnit tehtiin tuolloin.
Derleth kuoli 1971, minkä jälkeen Lovecraftin suosio lähti nopeaan nousuun. Tutkijat ovat erimielisiä, tapahtuiko näin kuoleman vuoksi vai siitä huolimatta. Derlethin ansioihin kuuluu, että hän rakensi taloudellisesti kannattavan ja taiteellisesti kunnianhimoisen kustannustoiminnan marginaalikirjallisuuden varaan. Daniel Harmsin (1998) mukaan ”Derleth oli suurelta osin vastuussa Lovecraftin tuotannon ja Cthulhu-kirjallisuuden leviämisestä”, mutta toisaalta kahlitsi kasvua mikromanageroinnillaan. Joshi ja Schultz (2001) eivät arvosta Derlethin katolisvaikutteista tulkintaa, joka heidän mukaansa rakentui yksittäisen, aitoudeltaan kyseenalaisen Lovecraft-sitaatin varaan. Cthulhun tulkitseminen vesielementaaliksi on heidän mukaansa epäjohdonmukaista, koska Lovecraftin tarinassa hahmo oli vangittu meren alle. Markku Sadelehdon (1995) mukaan Derlethin kuvaama ihmiskeskeinen hyvän ja pahan kamppailu on lapsellinen ja mieletön ajatus. Jotkut nykyajan Lovecraft-harrastajat kiistävät Derlethin aseman Cthulhu-kirjallisuutena.
Osaksi kauhun valtavirtaa.
Cthulhu-pastissien ja -ihailijoiden määrä kasvoi 1970-luvun mittaan nopeasti, samoin Lovecraft-aiheisen tutkimuskirjallisuuden. Varhainen Cthulhu-tutkimus keskittyi kiistelemään siitä, mitkä Lovecraftin novellit voidaan lukea Cthulhu-tarustoon kuuluviksi. Myöhemmin Lovecraft-tutkijoiden ja Cthulhu-harrastajien välille syntyi kuitenkin erimielisyyksiä. Tutkijat ovat korostaneet Lovecraftin tuotannon omaleimaisuutta ja eroavaisuuksia myöhempään Cthulhu-tarustoon. Mielikuvitusmaailman erittelyn sijaan Lovecraft-tutkijat keskittyvät Lovecraftin tuotannon filosofisiin aineksiin ja kaunokirjallisiin esikuviin. Tutkijat ovat myös korostaneet, ettei Lovecraft ainakaan tietoisesti jakanut tuotantoaan selvärajaisiksi tarinasikermiksi, ja Daniel Harmsin mukaan tällaiset jaottelut ovat mielivaltaisia.
Uusien Cthulhu-pastissien ilmestyminen jatkui kiistoista huolimatta. Vuonna 1980 jopa menestyskirjailija Stephen King julkaisi Cthulhu-vaikutteisen novellin ”Crouch End”. Vanhat Cthulhu-novellit saivat uutta näkyvyttä Lin Carterin toimittamista antologioista. 1980-luvun alussa Lovecraftin ja Cthulhu-taruston suosio hetkellisesti laski. Syynä oli mahdollisesti se, että Derlethin kuoltua Arkham House keskittyi perinteiseen kauhuun ja tieteiskirjallisuuteen. Cthulhu-kirjallisuutta ilmestyi edelleen pienkustantamojen kokoelmissa ja lehdissä, joiden levikki jäi rajalliseksi.
Vuonna 1981 ilmestyi Sandy Petersenin suunnittelema roolipeli "Cthulhun kutsu", jonka maailma perustuu Lovecraftin ja hänen seuraajiensa teoksiin. Pelillä ei tuoreeltaan ollut suurta vaikutusta kaunokirjallisuuteen, mutta se esitteli Cthulhu-taruston suurelle ihailijajoukolle mahdollistaen lajityypin vähittäisen renessanssin. 1990-luvulla Cthulhu-pastisseja ilmestyi jälleen tiheään. Niiden suosiota lisäsivät Robert M. Pricen toimittamat lukuisat Cthulhu-antologiat.
Vuosituhannen taitteessa Cthulhu-tarusto oli suositumpi kuin koskaan, ja internet kasvatti sen näkyvyyttä entisestään. Vuonna 2003 Neil Gaiman voitti Hugo-palkinnon novellillaan ”Vihreiden kirjainten arvoitus”. Tarinassa Sherlock Holmes päätyy tutkimaan Cthulhu-tarustoon kytkeytyvää mysteeriä. "Encyclopædia Britannican" mukaan Cthulhu-tarustosta on tullut ”kulttuuri-ilmiö”, joka kirjallisuuden ohella on innoittanut musiikkia, kauhuelokuvia sekä ”ehkä kaikkein tärkeimpänä monenlaisia pelejä”, kuten lauta-, kortti-, rooli- ja tietokonepelejä.
Lovecraftilainen okkultismi.
Oman lukunsa muodostivat Cthulhu-mytologian innoittamat okkulttiset teokset, joista ensimmäiset ilmestyivät 1970-luvulla. Kenneth Grant yritti teoksessaan "The Magical Revival" (1972) yhdistää Lovecraftin fiktiota Aleister Crowleyn esoteerisiin oppeihin. Grantin mukaan Lovecraft oli tiedostamattaan ammentanut samasta ”maagisesta virrasta”, josta Crowley ammensi tietoisesti. Tämä tapahtui unissa, sillä Lovecraft oli Grantin mukaan luontaisesti lahjakas astraalimatkailijana. Grantin perustamaa okkultismin suuntausta kutsutaan tyfonilaiseksi ().
Saatanan kirkon perustaja Anton LaVey ihaili Lovecraftia. Hän ei kirjaimellisesti uskonut Lovecraftin luomuksiin, mutta piti tämän ajattelua ja kaikkeuskäsitystä innoittavina satanismilleen. Vuonna 1972 julkaistussa teoksessa "The Satanic Rituals" on kolme Cthulhu-vaikutteista rituaalia: Yhdeksän kulman seremonia (vrt. Lovecraftin ”Unet noitatalossa”), Kutsu Cthulhulle (vrt. ”Cthulhun kutsu”) ja "Die Elektrischen Vorspiele" (vrt. Lovecraftin aineellinen käsitys todellisuudesta). "The Satanic Rituals" julkaistiin LaVeyn nimissä, mutta edellä mainitut rituaalit lienevät Michael Aquinon kirjoittamia. Aquino perusti sittemmin Setin temppelin, joka Saatanan kirkosta poiketen uskoo yliluonnollisen olemassaoloon.
1970-luvulla ilmestyivät myös ensimmäiset todelliset "Necronomiconit". Niistä tunnetuin on niin sanottu Simonin "Necronomicon" (1977), joka yhdistelee Cthulhu-tarustoa sumerilaiseen mytologiaan. Valheellisesta markkinoinnista huolimatta yksikään "Necronomiconeista" ei ole aito, vaan kirjat on kirjoitettu Lovecraftin kuoleman jälkeen. Lovecraftin ei myöskään tiedetä saaneen vaikutteita sumerilaisesta kirjallisuudesta tai vapaamuurarien opeista, vaikka "Necronomiconeissa" on tällaista vihjailtu.
On olemassa muutamia pieniä uususkonnollisia yhteisöjä, jotka palvovat Cthulhu-taruston suuria muinaisia. Niistä merkittävimmät ovat lontoolainen Haunters of the Dark ja pääasiassa internetin välityksellä yhteyttä pitävä Esoteric Order of Dagon eli EoD. Haunters of the Dark katsoo Lovecraftin olleen maagisesti lahjakas, vaikkakaan ei välttämättä tietoinen omista kyvyistään. Yhteisö pitää suuria muinaisia todellisina olentoina, joihin ihmiset voivat rituaalien avulla saada yhteyden. EoD kunnioittaa Lovecraftia profeettana, jonka teosten kautta on mahdollista tavoittaa ihmismielen syvä, tiedostamaton kerros.
Vastaanotto.
Sadat kirjailijat ovat kirjoittaneet Cthulhu-tarustoon kuuluvia novelleja ja romaaneja, ja kaunokirjallisuuden historiassa ilmiö on laajuudessaan ainutlaatuinen. Uusia Cthulhu-tarustoon kuuluvia teoksia ilmestyy jatkuvasti, ja ne edustavat monia eri lajityyppejä ja viihdemuotoja. 
Daniel Harmsin mukaan juuri taruston laajuus on sen suosion salaisuus. Kirjallisuudessa oli aiemminkin esiintynyt kuvitteellisia mytologioita, mutta ne olivat rajoittuneet yhden kirjailijan teoksiin. Cthulhu-kirjailijoita on paljon, ja lukijalla on siksi mahdollisuus valita tyyliltään ja teemoiltaan omaan makuunsa sopivia tekstejä. Harms arvioi, että Cthulhu-tarinoille ominainen epämääräinen viittaaminen ja tulkinnanvaraisuus tekevät tarustosta kiehtovan salaperäisen. Lukija voi joko nauttia tuntemattoman pelosta tai perehtyä tarustoon syvemmin lukemalla lisää aiheesta kirjoitettuja kirjoja. Halutessaan hän voi kirjoittaa itse uusia Cthulhu-kertomuksia.
Cthulhu-tarusto on herättänyt monien okkultistien mielenkiinnon. Harms arvioi tämän johtuvat siitä, että Lovecraft tunsi tosimaailman mytologioita hyvin ja Cthulhu-tarustoon on siksi päätynyt monia aidosta kansanperinteestä muistuttavia piirteitä. Samasta syystä okkultistit löytävät Cthulhu-novelleista omia käsityksiään heijastelevia piirteitä.
S. T. Joshin mukaan Cthulhu-tarinoiden keskimääräinen taso on heikko. Lovecraftin novelli ”Dunwichin hirviö” (1929) oli eräs Derlethin suosikkeja ja siitä tuli keskeinen esikuva lajin myöhemmille edustajille. Tätä Joshi pitää valitettavana, sillä kertomuksen ilmeinen hyvä vastaan paha -asetelma, teatraalinen melodraama ja tahaton komiikka tarjosivat mallin monille myöhemmille kirjoittajille. ”Cthulhun kutsun” ja ”Värin avaruudesta” (1927) kaltaiset hienovaraisemmat tarinat olisivat tarjonneet aineistoa huomattavasti kiinnostavammalle kirjallisuudelle. Markku Sadelehto kuvailee Lovecraft-pastisseja ”kauhean proosan [tulvaksi], joka on riivannut genrekirjallisuutta aina 1930-luvulta lähtien.”
Robert M. Price julkaisi vuonna 1992 artikkelin ”The Worst of the Cthulhu Mythos”, jossa kysyi retorisesti, mitkä tekstit tulee lukea taruston huonoimpiin – ”Suurin osa.” Keskeinen ongelma on Pricen mukaan se, että jäljittelijät ovat hylänneet Lovecraftin estetiikan ja keskittyneet kuvitteellisen mytologian esittelyyn. Niiden järjestelmällistäminen huipentuu "Cthulhun kutsu" -roolipeliin, joka jättää kirjallisuuden pois kokonaan ja tyytyy luetteloimaan hirviöiden ominaisuuksia. Erityisen huonoina kirjailijoina Price mainitsee August Derlethin ja Lin Carterin, jotka keskittyivät mytologiaan juonen ja jännitteen kustannuksella, sekä Brian Lumleyn, jonka tarinat ovat kömpelö sekoitus James Bondia ja Cthulhu-tarustosta lainattuja hirviöitä. Ramsey Campbellin antologia "New Tales of the Cthulhu Mythos" on periaatteessa onnistunut, koska se pyrkii hylkäämään genren kuluneimmat kaavat. Käytännössä antologian novellien yhteys Cthulhu-tarustoon on kuitenkin kosmeettinen. Michael Shean "The Colour Out of Time" on Pricen mielestä poikkeuksellisen epäonnistunut jatko-osa Lovecraftin tekstille.
Toistuvia aiheita.
Suuret muinaiset.
Cthulhu-taruston tunnetuin ja keskeisin elementti ovat suuret muinaiset, jotka kuvataan niin kammottaviksi, että pelkästään niiden näkeminen voi ajaa ihmisen hulluuteen. Lovecraftin mukaan suuret muinaiset ovat vieraista ulottuvuuksista saapuneita olentoja. Myöhemmissä teksteissä ne on usein tulkittu pahantahtoisiksi epäjumaliksi. Taruston olennoista tunnetuin on ”suurten muinaisten ylipappi” Cthulhu, joka on maannut miljoonia vuosia kuolemankaltaisessa unessa meren pohjassa, uponneessa R’lyehin kaupungissa. Tähän liittyy tarustossa usein toistuva sanonta ”"Ph’nglui mglw’nafh Cthulhu R’lyeh wgah’nagl fhtagn"” eli ”Talossaan R’lyehissä kuollut Cthulhu odottaa uneksien”. Telepaattisten voimiensa avulla suuret muinaiset ovat hankkineet ihmisten joukosta itselleen avustajia, ja kun ”tähdet ovat oikein”, R’lyeh nousee merestä ja suuret muinaiset palaavat valtaan palvojiensa avustamina.
Suuria muinaisia yhdistäviä piirteitä ovat suuri koko, telepaattiset voimat ja vankeus, joka rajoittaa olennon toiminnan tietylle alueelle. Ihmisen näkökulmasta suuret muinaiset vaikuttavat pelottavilta ja pahantahtoisilta, mutta todellisuudessa ne ovat vain välinpitämättömiä ja pitävät ihmisiä merkityksettöminä. Halutessaan hirviöt voisivat tuhota ihmiskunnan. Ne eivät kuitenkaan tee sitä, koska eivät muista tai viitsi.
Toisinaan suurista muinaisista erotetaan ”ulommat jumalat” eli ”toiset jumalat”. Luokitus on peräisin "Cthulhun kutsu" -roolipelistä ja levisi kaunokirjallisuuteen vasta 1990-luvun lopulla. Suuret muinaiset kuvataan usein persoonallisiksi ja aineellisiksi olennoiksi, kun taas toiset jumalat ovat kaikkeuden voimien henkilöitymiä. Ulommista jumalista voimakkain on ”sokea idiootti” Azathoth, kaikkeuden keskipisteessä hoviaan pitävä ”demonisulttaani”, joka edustaa maailman luonutta alkukaaosta. Toisiin jumaliin kuuluvat myös portinvartija Yog-Sothoth, joka Azathothin kanssa hallitsee maailmankaikkeutta, sekä naispuolinen tai androgyyni hedelmällisyydenjumala Shub-Niggurath eli ”Pukki jolla on tuhat lasta”. Ulompien jumalten sanansaattajana toimii Nyarlathotep. Hänet kuvataan olentona, joka voi ilmetä monissa eri hahmoissa ja jolla on maanpäällisiä palvojia.
Jotkut Lovecraft-tutkijat kiistävät jaottelun suuriin muinaisiin ja ulompiin jumaliin ja luopuvat yrityksistä luokitella Cthulhu-taruston olentoja. Myös "Cthulhun kutsun" uusin laitos (2015) on luopunut jumalten luokittelusta ja korostaa Lovecraftin käyttämän termistön epäjohdonmukaisuutta.
Muita olentoja.
Pienoisromaanissaan "Hulluuden vuorilla" Lovecraft antaa yksityiskohtaisen selonteon maapallon historiasta ja toistuvista avaruusolentojen valloitusretkistä. Ensimmäisenä maapallolle saapuivat ”vanhemmat olennot” ("Elder Things"), jotka muistuttivat osin eläintä ja osin kasvia. Ne hallitsivat maapalloa satojen miljoonien vuosien ajan ja loivat ensimmäiset elolliset olennot. Ne muovasivat myös shoggotheiksi kutsutut muotoaan muuttavat orjat, jotka rakensivat isännilleen suuria kivisiä kaupunkeja. Noin 50 miljoonaa vuotta sitten maapallolle saapui Cthulhun rotu, joka koostui maapallolle vieraasta aineesta. Vanhemmat olennot ja Cthulhun rotu kävivät pitkän ja raa’an sodan. Rauhansopimuksessa vanhemmat olennot saivat meret ja vanhat mantereet, kun taas uudet mantereet annettiin Cthulhun rodulle. Sittemmin R’lyeh ja muut Cthulhun rodun kaupungit upposivat merten alle. Jurakaudella maapallolle saapuivat myös rapumaiset sieniolennot (mi-go). Heidän kotiplaneettansa Yuggothin on tulkittu viittaavan Plutoon. Mi-got valloittivat ”pohjoiset maat”, jolloin vanhemmat olennot joutuivat vetäytymään alkuperäisille asuinsijoilleen Etelämantereelle. Valtakautensa lopulla ne loivat itselleen lemmikiksi ja ravinnoksi ”alkukantaisen nisäkkään”, ilmeisesti ihmisen esi-isän. Pitkän taantumisen ja ilmastonmuutoksen päätteeksi vanhemmat olennot kuolivat sukupuuttoon noin miljoona vuotta sitten. Niiden jälkeensä jättämiä raunioita hallitsevat katkerat ja vastenmieliset shoggoth-orjat.
Lovecraftin tarinoissa esiintyy myös Yithin suurrotuna tunnettu ajassa matkustava laji. Olennot eivät siirry fyysisesti ajasta toiseen vaan vaihtavat telepaattisesti mieliään eri aikakausina elävien älyllisten olentojen kanssa. Myös mi-got vaikuttavat maapallolla edelleen, sieppaavat ihmisiä ja harjoittavat kaivostoimintaa salaisista vuoristotukikohdistaan käsin. Meriä hallitsevat kalan ja ihmisen risteytystä muistuttavat syväläiset, jotka mieluusti parittelevat ihmispalvojiensa kanssa. Myöhemmät Cthulhu-kirjailijat ovat kehittäneet omia olentojaan, joita ovat esimerkiksi August Derlethin ”iljettävä tcho-tcho-kansa”, Burman viidakossa elävä puoli-inhimillisten kannibaalien kansa.
”Lovecraft-maa”.
Kuvitteelliset Uuden-Englannin kaupungit ja muut tapahtumapaikat ovat olennainen osa Cthulhu-tarustoa, ja ne tunnetaan usein nimellä ”Lovecraft-maa”. Lovecraft näyttäisi hahmottaneensa kuvitteellista maailmaansa juuri sen maantieteen, ei niinkään taruolentojen kautta.
Lovecraftin fiktiivisen maantieteen keskus on Massachusettsissa sijaitseva Arkham, jonka hän muotoili todellisen Salemin kaupungin pohjalta. Lovecraft kuvasi muitakin kuvitteellisia Massachusettsin paikkoja, joista Innsmouth muistuttaa Newburyportia ja Kingsport Marbleheadia. Dunwichin Lovecraft rakensi Hampdenia, Wilbrahamia ja Monsonia ympäröivien alueiden pohjalta. Lovecraftin kuvaileman Massachusettsin osan läpi virtaa Miskatonicjoki, jonka etelärannalla Arkham sijaitsee. Arkhamissa toimii Miskatonicin yliopisto, jonka kirjastossa on laaja kokoelma salatieteellisiä teoksia. Lovecraft painotti kirjoissaan Miskatonicin tieteellisyyttä ja järkiperäisyyttä. Tuoreemmissa Cthulhu-tarustoon kuuluvissa teoksissa yliopisto esitetään usein okkulttisena oppilaitoksena.
Sepitteellisten paikkojen ohella Lovecraft sijoitti novellejaan todellisiin Uuden-Englannin paikkoihin, kuten kotikaupunkiinsa Providenceen. Muita Cthulhu-tarustossa toistuvia paikkoja ovat Boston, Salem, Danvers, Marblehead, Gloucester ja Newburyport. Toisinaan mainitaan jopa todellisia yksittäisiä rakennuksia kuten kirjastoja.
Myöhemmät Cthulhu-taruston kirjailijat ovat kehitelleet omia paikkojaan. Ramsey Campbell on Cthulhu-tarinoissaan luonut Englannissa sijaitsevan Brichesterin kaupungin ja Goatswoodin metsän.
Kielletyt kirjat.
Keskeinen osa tarustoa ovat sen kuvitteelliset kirjat, joista tunnetuin on Lovecraftin itsensä kehittämä "Necronomicon". Lovecraftin mukaan sen kirjoitti ”hullu arabi” Abdul Alhazred Damaskoksessa noin vuonna 730. "Necronomicon" kuvataan pelottavaksi ja vaaralliseksi kirjaksi, joka sisältää tietoa suurista muinaisista ja mustasta magiasta. Kirja on niin tunnettu, että sille on julkaistu useita tosimaailman vastineita. Jo Lovecraftin elinaikana monet luulivat "Necronomiconia" todelliseksi kirjaksi, ja väärennökset ovat sittemmin hämmentäneet asiaa lisää. Lovecraft itse myönsi aina suoraan, että kyse oli sepitteestä. Vaikuttimena oli hänen mukaansa se, että tosimaailman salaopilliset teokset ovat tylsiä ja epäkiinnostavia. Samalla viittaukset olemattomiin kirjoihin toivat novelleihin toden tuntua.
Muut Cthulhu-kirjailijat alkoivat pian keksiä omia kiellettyjä kirjojaan, joihin Lovecraft ajoittain itsekin viittasi. Clark Ashton Smithin keksintöä oli "Eibonin kirja" (kirjoittanut profeetta Eibon), August Derleth ja Robert Bloch kehittelivät "Cultes des Goules" -nimisen teoksen (”Ghulien kultit”, kirjoittanut kreivi D’Erlette), Robert E. Howardin tarinoista on peräisin "Unaussprechlichen Kulten" (”Sanoinkuvaamattomat kultit”, eli "Vaietut kultit", kirjoittajana Friedrich Wilhelm von Junzt) ja Robert Blochin kertomuksissa esiintyy "De Vermiis Mysteriis" (”Madon salaisuudet”, kirjoittanut Ludvig Prinn). Miskatonicin yliopistossa on näitä kirjoja edustava valikoima.
Kielletyt kirjat sisältävät tietoa kaikkeuden todellisesta luonteesta: siitä, kuinka merkityksetön ja vähäpätöinen ihminen onkaan. Tätä tietoa ihmismieli ei voi täysin ymmärtää tai hyväksyä, ja siksi kiellettyjen lukeminen tuhoaa mielenterveyden.
Taruston todelliset hahmot ja paikat.
Eräät Cthulhu-tarustossa esiintyvät asiat ovat todellisia. Lovecraftin mukaan sekä Olaus Wormius että John Dee tunsivat "Necronomiconin" ja käänsivät sen osittain tai kokonaan. Lovecraftin mainitsema Olaus Wormius tosin vaikutti 1200-luvun alussa, vuosisatoja ennen tosimaailman vastineensa syntymää. Todellinen Voynichin käsikirjoitus on myöhemmin liitetty Cthulhu-tarustoon, samoin teosofien kirjoituksissa esiintyvä "Dzyanin kirja".
Monet Cthulhu-taruston elementeistä ovat peräisin tosimaailman kansanperinteestä. Yleensä viittaukset ottavat aiheen suhteen suuria vapauksia. Tällaisia hahmoja ovat esimerkiksi Bast (kissajumalatar muinaisessa Egyptissä), Dagon (seemiläinen hedelmällisyydenjumala), Hypnos (unen jumala Kreikan tarustossa) ja Wendigo (lainaus Pohjois-Amerikan intiaanien tarustosta). Lapsuudessaan Lovecraft ihaili "Tuhannen ja yhden yön tarinoita" sekä itämaista kulttuuria. Islamilaisesta mytologiasta lainattuja Cthulhu-taruston elementtejä ovat esimerkiksi ruumiita syövät ghūlit sekä Irem, ”tuhansien pilarien” rauniokaupunki Arabian autiomaassa. Hullun arabin Abdul Alhazredin nimi oli 5-vuotiaan Lovecraftin leikeissä viitannut häneen itseensä.
Muutamat Lovecraftin ystäväpiirin jäsenet ovat antaneet nimensä Cthulhu-taruston kuvitteellisille hahmoille. Esimerkiksi atlantislaisen ylipapin Karkash-Tonin nimi viittaa Clark Ashton Smithiin. August Derlethin mukaan nimetty kreivi D’Erlette kuvataan pariisilaiseksi ihmissyöjäksi ja "Cultes des Goulesin" kirjoittajaksi. Henry Kuttnerista tuli Khut-N’hah ja Lovecraftista itsestään Randolph Carter.
Cthulhu-tarusto Suomessa.
Ensimmäiset suomalaiset Cthulhu-pastissit kirjoitti S. Albert Kivinen, jonka novelli ”Keskiyön mato Ikaalisissa” julkaistiin "Portti"-lehdessä vuonna 1987. Seuraavana vuonna ensimmäisen Cthulhu-novellinsa julkaisi Boris Hurtta, jonka kertomuksissa seikkailevat bibliofiili Valdemar Rydberg ja tämän apuri Nils Hermelin. Sarjan ensimmäinen novelli ilmestyi "Portissa" 1988. Juri Nummelinin mukaan juuri Hurtta on ”kotimaisista kirjailijoista kaikkein johdonmukaisimmin jatkanut Lovecraftin linjoilla”. Vuonna 1993 ilmestyi Hurtan toimittama antologia "Kultainen naamio", johon Cthulhu-pastisseja kirjoittivat muun muassa Maarit Verronen ja Johanna Sinisalo. Kokoelma Hurtan Cthulhu-novelleja ilmestyi vuonna 2010 nimellä "Valdemarin kirja". Vuonna 2012 ilmestyi humoristinen novelliantologia "On Suurten Muinaisten aika", jonka antagonisti on suuria muinaisia palvova Paavo Väyrynen. Vuonna 2016 ilmestyi Juri Nummelinin toimittama antologia "Kirotun kirjan vartija". Teos sisältää kolme vanhaa ja 14 uutta suomalaista Cthulhu-novellia.
Lovecraftin koko tuotanto julkaistiin suomeksi vuodesta 1988 alkaen. Lisäksi Suomessa koettiin 1990-luvun alussa muutaman vuoden mittainen kauhukirjallisuuden buumi, jonka aikana suomennettiin runsaasti vanhempaa amerikkalaista pulp-kirjallisuutta. Vuonna 1995 ilmestynyt Markku Sadelehdon toimittama antologia "Musta kivi" sisältää käännöksiä englanninkielisistä Cthulhu-novelleiksta vuosilta 1931–1990. Derlethin ja Lovecraftin nimiin merkitty "Kauhun kynnys" ilmestyi suomeksi 1993. Vaskikirjat julkaisi vuonna 2019 Derleth-kokoelman "Cthulhun jäljet", joka sisältää viisi tarustoa käsittelevää novellia.
Monet suomalaiset Cthulhu-novellit sijoittuvat Satakuntaan. Perinteen aloitti Kivinen, joka loi Ikaalisista suomalaisen vastineen Lovecraftin Dunwichille.