Marie de Rabutin-Chantal

Marie de Rabutin-Chantal eli Madame de Sévigné (5. helmikuuta 1626 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 17. huhtikuuta 1696 Château de Grignan, Grignan, Provence) oli ranskalainen aatelinen, markiisitar ja kirjailija. 
Madame de Sevigné tuli tunnetuksi tyttärelleen Françoise de Sévignélle, Grignanin kreivittärelle lähettämistään kirjeistä, joissa hän kuvaa Ludvig XIV:n ajan hovia ja sen tapoja. Kirjeenvaihto julkaistiin vuonna 1726. Kirjeet korostavat muodin merkitystä ranskalaiseen eliittiin kuuluvien naisten elämässä. 
Markiisittaren kerrotaan myös olleen ensimmäinen, joka kirjoitti maidon lisäämisestä teehen. 
Suku ja koulutus.
Marie de Rabutin-Chantalin isällä Celse-Bénigne de Rabutinilla (1596–1627) oli burgundilaisen Chantalin paronin arvo ja äiti Marie de Coulanges (1603–1633) kuului varakkaaseen porvarissukuun. Hän syntyi isovanhempiensa kaupunkipalatsi Hôtel de Coulangesissa Pariisissa.
Menetettyään 7-vuotiaana ensin isänsä, joka kaatui Englannin armeijan maihinnousussa Rhén saarella Atlantin rannikolla heinäkuussa 1627 taistelussa ja sitten äitinsä viisi vuotta myöhemmin. Hän siirtyi äidinpuoleisten isovanhempiensa huostaan Hôtel de Coulanges'iin Pariisissa. He olivat kuitenkin molemmat iäkkäitä, ja isoisä Philippe II de Coulanges piti hyvää huolta hänen kasvatuksestaan, mutta kuoli vuonna 1636 Marien ollessa kymmenvuotias. Hänen enonsa Christophe de Coulanges, Livryn luostarin apotti, valittiin hänen holhoojakseen. Hän sai koulutuksen Gilles Ménagen ja Jean Chapelainin johdolla, jotka opettivat hänelle latinaa, italiaa ja espanjaa. Hän luki aikansa kirjailijoita ja harjoitti ajatteluaan keskustelujen avulla.
Avioliitto ja lapset.
Marie de Rabutin-Chantal meni naimisiin hyväsukuisen mutta ei kovin varakkaan, bretagnelaisen markiisi Henri de Sévignén (1623–1651) kanssa 4. elokuuta 1644 Sainte-Gervaisin kirkossa Pariisissa. He muuttivat asumaan tämän sukulinnaan Château des Rochers-Sévignéen lähelle Vitréä. 
Heille syntyi kaksi lasta:
Hänet esiteltiin 17-vuotiaan tyttärensä Françoisen kanssa hovissa Versailles´ssa. Vuonna 1671 tyttären aviomiehen saatua viran Provencen varakuvernöörinä tämä muutti asumaan miehensä tiluksille ensin Aixiin ja sen jälkeen Drômen eteläosaan Grignaniin. Madame de Sévignélle tämä oli sydäntäsärkevää. Tyttärestään vieraantumisen ahdistamana hän kirjoitti tälle useita kirjeitä viikossa. Hän kirjoitti ensimmäisen kirjeensä tyttärelleen 6. helmikuuta 1671, kaksi päivää sen jälkeen, kun tämä oli matkustanut miehensä luokse.
Leskeys.
Aviomies markiisi Henri haavoittui rakastajattarestaan madame de Gondranista “La Belle Lolo”, chevalier d'Albret'n kanssa käydyssä kaksintaistelussa 4. helmikuuta 1651. Henri de Sévigné kuoli vammoihinsa pari päivää myöhemmin. 
Ennen avioliittoaan markiisittaren oli onnistunut enonsa avulla säilyttää oma 100 000 livren omaisuutensa ilman aviomiehensä hallintaoikeutta, joka kulutti rahaa sumeilematta. Tämä ja leskeys takasivat hänelle riippumattoman elämän. Kuultuaan miehensä kuolemasta 24-vuotias leskeytynyt markiisitar lausui kuuluisat sanansa: "Vihdoinkin tiedän, missä hän nukkuu yönsä." Aviomies oli ollut tunnettu siitä, että vietti aikaansa rakastajattariensa luona, kuten Ninon de l'Enclos, milloin missäkin.
Heti leskeksi jäätyä madame de Sévignélle ilmaantui lukuisia kosijoita ja ihailijoita, kuten marsalkka Henri Turenne, Contin prinssi Armand de Bourbon-Conti ja serkku Roger de Bussy-Rabutinin. Hän asui enimmäkseen hovissa Versailles'ssa ja vieraili ystäviensä madame de La Fayetten, madame de La Rochefoucauldin ja madame de Pomponnen luona. 
Vuodesta 1677 madame de Sévigné asui Pariisissa kaupunkipalatsi Hôtel Carnavalet´ssa aina vuoteen 1696 asti. Hän oli tunnettu seurapiirikaunotar, joka edusti aikansa naisihannetta käytöksensä, elämäntapansa sekä pukeutumisensa puolesta. Hän kävi paljon ulkona, näki ystäviään erityisesti François de La Rochefoucauldia ja madame de La Fayettea, tanssi kuninkaan kanssa, vietti aikaa tiluksillaan Bretagnessa Château des Rochersissa, asui Livryssä enonsa, apotti Christophe de Coulangesin johtamassa luostarissa, asui tiluksillaan Burgundissa Château de Bourbillyssa Mâconissa ja Provencessa Château de Grignanissa tapaamassa tytärtään. Hän oli intohimoisen kiinnostunut Pierre Corneillen tragedioista ja kertoi kaikesta tästä kirjeissään, joissa tuntuu siltä, että kuulemme hänen äänensä. Hän kuului Rambouillet'n markiisitar Catherine de Vivonnen (1588–1665) yksityispalatsissa Hôtel de Rambouillet'ssa kokoontuvaan kuuluisaan kirjalliseen piiriin. Hän vieraili tyttärensä luona kolme kertaa ja kuoli viimeisen vierailunsa aikana 70-vuotiaana.
Kirjeissä, joita markiisitar lähetti etupäässä tyttärelleen, käy ilmi hyvä kirjallinen sivistys ja kyky arvioida ihmisluontoa vailla harhakäsityksiä. Molièren tuotannosta hän oli hyvin perillä ja viittaa tämän näytelmien hahmoihin useasti. Leikkisä ilmaisu saattaa hänen kirjeissään vaihtua nopeasti purevaan ivaan. On otettava huomioon, että hän ei ollut tarkoittanut niitä julkaistaviksi, päätöksen niiden julkaisemisesta teki hänen lapsenlapsensa Pauline, tuleva markiisitar de Simiane, jolla oli tärkeä rooli isoäitinsä kirjeenvaihdon levittämisessä. Hänen ensimmäiset kirjeensä löydettiin hänen kuolemansa jälkeen serkku Roger de Bussy-Rabutinin muistelmista ja kirjeistä. Ne julkaistiin myöhemmin ilman perheen lupaa, ja sitten vuonna 1734 aixilaisen kustantajan toimesta hänen tyttärentyttärensä Pauline de Simianen suostumuksella.
Madame de Sévigné kuoli 70-vuotiaana sairastuttuaan isorokkoon 17. huhtikuuta 1696 Château de Grignanissa Provencessa. Hänet haudattiin Saint-Sauveurin kirkon Adhémar-suvun holviin Grignaniin. 
Hänen kirjeensä julkaistiin hänen kuolemansa jälkeen, ja ne tekivät Madame de Sévignéstä tärkeän hahmon ranskalaisessa kirjallisuudessa.
Teokset.
Markiisitar ei koskaan pitänyt itseään kirjailijana: hän kirjoitti tyttärelleen tietäen varsin hyvin, että hänen kirjeitään usein luettiin julkisesti ja joskus kopioitiin. Hän ei ollut aikansa omatunto. Hän oli aristokraatti aikana, jolloin arvonimillä oli enemmän merkitystä kuin millään muulla: talonpoikien ja porvarien elämä oli hänelle täysin yhdentekevää. Toisaalta hän oli kiinnostunut kaikesta, mitä tapahtui hänen maailmansa rajojen ulkopuolella, tuli päivänpolttavaksi aiheeksi sekä otti kantaa: Nicolas Fouquet'n oikeudenkäynti, Madame de Brinvilliersin ja La Voisinin teloitus, juhlat ja hovin elämä kerrottiin kirjeissä, jotka tekivät Madame de Sévignésta suuren aikakautensa todistajan.
Madame de Sévignélla on ainutlaatuinen paikka kirjallisuuden historiassa: hän on kirjailija, joka ei koskaan edes kirjoittanut kirjaa. Pelkästään hänen kirjeensä riittivät tekemään hänestä kuuluisan elinaikanaan. Hänen kirjoittamiskyvyssään on rikkautta, joka on kiinnostanut kaikkia aikakausia. Hänen rakkautensa maaseutuelämään ja maaseudun maisemiin antaa hänestä joskus lähes romanttisen vaikutelman. Ja hänen rakkautensa tytärtään kohtaan osoittama herkkä, intohimoinen ja vivahteikas ilmaisu tuo usein mieleen Marcel Proustin. Teoksessa "Kadonnutta aikaa etsimässä" Madame de Sévigneä pidetään kertojan perheen keskuudessa muunakin kuin vain nokkelana naisena.