Koraani

Koraani (), kirjaimellisesti arameaksi ”lukemisto” on islaminuskon pyhä kirja ja rituaalisen kunnioituksen kohde. Muslimit uskovat, että Koraani on ikuinen ja luomaton kirja, joka sisältää profeetta Muhammedin Jumalalta saamat ilmestykset. Niiden kerrotaan alkaneen Arabian niemimaalla sijaitsevassa Mekassa vuonna 610 ja jatkuneen profeetan kuolemaan asti Medinassa vuonna 632. Islamilainen Koraanin selitys (eksegetiikka) kertoo yksityiskohtaisesti, missä tilanteessa kukin suura laskeutui alas. Länsimaisessa Koraanin tutkimuksessa näihin kertomuksiin ei luoteta, vaikka muutoin islamilainen käsitys Koraanin alkuperästä on yleensä hyväksytty. 
Koraanin asemasta ja sisällöstä vallitsee laaja yksimielisyys muslimien keskuudessa. Islamilaisen käsityksen mukaan se on Jumalan omaa puhetta ja ollut aina olemassa. Muslimit kohtelevat Koraania äärimmäisen kunnioittavasti. Sitä luetaan arabian kielellä ääneen, jolloin pääosassa ei ole tekstin ymmärtäminen vaan itse lukurituaali. 
Muslimit uskovat, että Koraani koottiin kirjaksi kalifi Abu Bakrin määräyksestä heti Muhammedin kuoltua, mutta sisältöä koskevien erimielisyyksien johdosta se koottiin uudelleen 650-luvulla kalifi Uthmanin johdolla. Osa länsimaisista tutkijoista kyseenalaistaa kirjoitusajankohdan, kirjan tekijän, kirjoituspaikan tai nämä kaikki. Jotkut heistä uskovat, että Koraani on peräisin Arabian niemimaan ulkopuolelta, mahdollisesti Syyriasta tai Persiasta. Koraanin kokoamisajaksi on tarjottu myös 800-luvun vaihdetta, koska teokseen ei missään viitata sitä ennen. Joitakin Koraanin otteita sisältäviä pergamentteja on radiohiiliajoitettu vuosien 569–645 välille.
Koraani kirjoitettiin ilman vokaaleja konsonanttikirjoituksena, jossa myös monilla konsonanteilla oli sama merkki. Tämä "scripta defecta" oli sen takia osittain lukukelvotonta ennen diakriittisten pisteiden lisäämistä. Myöhemmin on kiistelty siitä, onko pisteet ja vokaalit lisätty oikein.
Koraani ei ole islamin ainoa pyhä teksti. Islamin arvovaltaisiin lähteisiin kuuluvat "hadith"-kokoelmat ja niiden joukosta etenkin "Kutub al-Sittah" (), jotka kertovat Muhammedin esikuvallisesta elämäntavasta. Vaikka Koraani on ylin auktoriteetti, sen asema on pikemminkin rituaalinen. Koraania luetaan hadith-perinteen läpi, joka ohjaa tulkintaa. Joissakin tapauksissa perimätiedon ohjeita pidetään sitovampina kuin Koraanin suoria määräyksiä. Eurooppalaisessa suhtautumisessa Koraaniin on näkynyt ajatus sen vieraudesta länsimaiselle kulttuurille.
Koraanin asema islamissa.
Islaminuskon mukaan Koraani on Jumalan sanaa, eikä kirjaa ole luotu, vaan se on aina ollut olemassa. Koraanin teologinen asema on siten korkeampi kuin Raamatulla on kristinuskossa.
Suhtautuminen Koraaniin on islamissa äärimmäisen kunnioittavaa. Lukemiseen käytetään puhelaulua eli resitaatiota, ja Koraania luetaan ääneen arabiaksi kasvot kohti Mekkaa ja puhtaussääntöjä noudattaen. Muslimi voi pestä kätensä ennen Koraaniin tarttumista ja suudella kirjan kantta seitsemän kertaa ennen kuin avaa sen. Muslimit pitävät Koraania täydellisenä kirjana vailla yhtään kirjoitusvirhettä tai lainausta muista kirjoista. Koraanin häpäisy voi johtaa väkivallan purkauksiin.
Koraanin lukeminen on rituaali, jonka esikuva Ignaz Goldziherin mukaan löytyy zarathustralaisuudesta, missä luettiin Vendidad -tekstejä. Vain harvat ymmärtävät lukemaansa, sillä arabiaa osaa vain joka viides muslimi, ja vielä harvemmat muinaisarabiaa, jolla Koraani on kirjoitettu. Theodor Nöldeke kirjoitti:Jopa nykyajan arabimuslimi ymmärtää vain hyvin hämärästi ja epätäydellisesti Koraania, ellei hän ole erikseen opiskellut Koraanin eksegetiikkaa […] yleinen usko on, että Koraanin rituaalinen lukeminen vaatii oikeanlaista lausumista. Sen sijaan merkitystä ei ole sillä, ymmärtääkö henkilö lukemansa vai ei.Arabiankielisen Koraanin lukutaitoa opetetaan lapsille koraanikouluissa eli kuttabeissa, joissa keskitytään tekstien ulkoa muistamiseen. Ne olivat nykyaikaan saakka ainoa lapsille tarkoitettu koulu muslimimaissa. Lukemista varten Koraani on jaettu 30 yhtä suureen osaan "(juz)." Tämä auttaa koko Koraanin lukemista kertaalleen läpi ramadan-kuukautena"." Henkilö, joka osaa Koraanin ulkoa, on hafiz.
Koranismi on 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Intiassa ja Egyptissä kehittynyt suuntaus, joka hyväksyy islamin auktoriteetiksi vain Koraanin. Oppi sai alkunsa, kun länsimainen tutkimus oli osoittanut hadith-kirjallisuuden epäaitouden. Nykyään koranismilla on yhä yksittäisiä kannattajia. 
Koraanin sisältö, rakenne ja tyyli.
Koraani jakautuu 114 suuraan, jotka ovat summittaisessa pituusjärjestyksessä. Vaikka ratkaisu voi tuntua oudolta, sama järjestysperiaate löytyy Paavalin kirjeistä Uudessa testamentissa ja juutalaisen Mišnasta. Muslimi lausuu ensimmäisen eli Avauksen suuran joka päivä yhteensä 17 kertaa, jos hän suorittaa kaikki vaaditut viisi rukoushetkeä. Koraanin pisin suura on Lehmän suura (2). Koraanin viimeinen suura, Ihmisten suura (114), on lyhyt kuuden rivin rukous. Jokaisella suuralla on nimi, joka on yleensä otettu jostakin suuran alussa olevasta sanasta. Nämä nimet ja jakeiden numerointi ovat myöhäisiä täydennyksiä eivätkä kuulu Koraanin varsinaiseen sisältöön. Alun perin suurat erotti toisistaan niiden alussa oleva basmala ("Jumalan, armeliaan armahtajan, nimeen"). 
Suurat on jaettu eripituisiin jakeisiin ("aya"). Aikaisemmin länsimaissa käytetty Koraanin jakeiden numerointi pohjautui saksalaisen Gustav Flügelin vuonna 1834 Leipzigissa toimittamaan laitokseen. Nykyisin käytössä on egyptiläinen, Kairon 1924 laitokseen perustuva jaejako.
Koraanissa ei ole pitkiä kertomuksia. Teksti koostuu lyhyistä katkelmista, jotka tavallisesti antavat jonkin opetuksen ja päättyvät Jumalan suuruuden kuvaukseen. Usein aiheena ovat Jumalasta todistavat tunnusmerkit luonnossa, sitten kuvaus tuomiopäivästä ja ihmisten varoittaminen, kuten Luqmanin suuran (31) jakeessa 34:
Mekan ja Medinan kauden suurat.
Suurien arvioitu ikäjärjestys kulkee pääosin taaksepäin siten, että Koraanin lopussa olevat lyhyet suurat ovat vanhimpia ja alussa olevat suurat nuorimpia. Suurien keskinäisen iän vertailu on perustunut Muhammedin elämäkertaan ja Gustav Weilin 1840-luvulla aloittamaan kielitieteelliseen analyysiin, jota täydensi Theodor Nöldeke vuonna 1860 julkaistussa kirjassa "Geschichte des Qorans." Weilin ja Nöldeken mukaan suurat jakautuvat väljästi neljään ajallisesti peräkkäiseen ryhmään. Kolme varhaisinta ovat ”Mekan kaudelta” ja neljäs ”Medinan kaudelta”. Ensimmäiseen Mekan kauden ryhmään kuuluu 48 suuraa, toiseen 21, kolmanteen 21 ja Medinan kauteen jää 24 suuraa. Nöldeke kuvaa ryhmittelyä siten, että "mekkalaisiin" suuriin kuuluu huomattava joukko lyhyitä suuria, joiden rakenne muistuttaa toisiaan. Toisessa ääripäässä on aivan erilaisia "medinalaisia" suuria, ja niiden väliin sijoittuvat Mekan myöhempien kausien suurat. Tämä jaottelu, jonka ensin esitti Weil, ei ole rajoiltaan jyrkkä.
Nöldeke kuvaa ensimmäisen ryhmän "mekkalaisia" suuria kouristuksenomaisen kiihkeiksi purkauksiksi, jotka muistuttivat pakanallisten ennustajien loitsuja. Suurat koostuivat lyhyistä lauseista ja nopeasti vaihtuvista riimeistä. Niissä käytettiin vaikeaselkoisia valaformuloita, jotka toivat mieleen esi-islamilaiset ennustajat. Suurat sisältävät ylösnousemuksen ja viimeisen tuomion intensiivisiä kuvauksia sekä hehkuvia kuvauksia Paratiisin iloista ja Helvetin tuskista. Jälkimmäisissä on hirvittäviä uhkauksia niille, jotka torjuvat "varoittajan" sanat. Lähes puolet kaikista Koraanin suurista kuuluu Mekan ensimmäiseen ryhmään.
Mekkalaisten suurien toisen kauden suurissa tyyli vaihtuu proosallisemmaksi. Mielikuvituksen palo laimentuu, tekstit pitenevät ja tyylin viehätys vähenee. Sanomaa vastustaville annetaan todisteiksi esimerkkejä Jumalan luomistöiden suuruudesta luonnossa ja historiassa. Aikaisempien profeettojen toimintaa esitellään entistä enemmän ja tarkemmin. 
Mekan kolmannen kauden suurat ovat melkein kaikki proosaa, monet niistä huomattavan pitkiä kuten myös monet jakeista. Runollinen teho pilkistää esille silloin tällöin pääasiassa saarnaavan tekstin lomasta. Nöldeken mukaan saarnojen kyky taivutella kuulijoitaan on heikko, ellei ole valmiiksi myötämielinen asialle. 
Viimeisen ryhmän eli Medinan kauden suurat on Nöldeken mukaan helpoin sijoittaa Muhammedin elämäkerran tapahtumiin, sillä niissä on asiaa koskevia vihjeitä. Tyyli muistuttaa Mekan proosallista kolmatta kautta, mutta myös ilmaisuvoimaisia ja vaikuttavia kohtia on mukana etenkin siellä, missä esitetään julistuksia uskovien armeijalle. Yhtäällä ne ovat taisteluun kutsuja, toisaalla pohdintoja voitosta tai tappiosta tai moitteita heikosta uskosta. Juutalaisiin kohdistuu katkeruudeltaan lisääntyvää pilkkaa, mutta kristittyjä käsitellään vähemmän. Osa suurista sisältää lakimääräyksiä siviili- ja rikosasioista sekä uskonnollisista rituaaleista. Naisten asemaa koskevia, mutta eurooppalaisittain vieraita säädöksiä on runsaasti. 
Sisältö.
Koraani sisältää Mooseksen kirjoihin eli juutalaiseen Tooraan viittaavia kertomuksia, jotka ovat yleensä lyhyitä ja katkelmallisia. Koraanin puhe on yleensä aiempien pyhien kirjoitusten kommentaaria ja osoitettu yleisölle, joka tunsi Tooran, juutalaisen Talmudin ja kristillisen evankeliumiharmonian. Toistuvia teemoja ovat varoittaminen synnistä sekä uhkailu Helvetillä. Suurat muistuttavat saarnoja, joissa katumusta herätellään tuomiopäivää ja Helvettiä koskevilla varoituksilla ja uskoa vahvistetaan vetoamalla Jumalan tunnusmerkkeihin, joilla tarkoitetaan luontoa ja kulttuurin tuotteita. 
Koraani kertoo, että maailma luotiin kuudessa päivässä. Jumala loi Aadamin ja hänen vaimonsa Eevan savesta ja yhdestä sielusta. Olevaiset jaetaan viiteen ryhmään: Jumala, enkelit, "jinnit" (pahat henget, joihin myös Iblis eli Paholainen kuuluu), ihmiset sekä muu luomakunta. On vain yksi Jumala, ja enkelit ovat hänen sanansaattajiaan. Paholainen viettelee ihmisiä pahaan.
Koraanin toistuva aihe ovat profeetat. He ovat ilmestyneet varoittamaan ihmisiä Helvetistä ("Jahannam"), johon ihmiset päätyvät, elleivät noudata Jumalan tahtoa. Uskovat sen sijaan pääsevät Paratiisiin ("Janna"). Koraani kuvailee Helvetin kärsimyksiä ja toisaalta Paratiisin riemuja. Profeetoista 25 mainitaan Koraanissa nimeltä. Yleisimmin mainitaan Mooses (136 kertaa), Abraham (79), Nooa (33), Aadam (25) ja Jeesus (23). Sana Muhammed esiintyy vain neljä kertaa.
Muhammed Koraanissa.
Useimmat länsimaiset Koraanin tutkijat jakavat islamilaisen käsityksen siitä, että Koraani on Muhammedin puhetta ja hän on kirjan keskeinen henkilö. Jotkut historialliskriittiset tutkijat katsovat, että Muhammed ja Koraani on yhdistetty toisiinsa vasta islamin kehityksen myöhäisessä vaiheessa. Sana "muhammad" esiintyy Koraanissa vain neljä kertaa, mutta niistäkin vain yksi Karl-Heinz Ohligin mukaan kiistattomasti tarkoittaa profeetta Muhammedia, kun taas muut voivat olla verbin "ylistää" gerundiivimuotoja. Ohlig katsoo, että Koraanin profeettakuva kehittyy nimettömästä profeetasta nimettömäksi arabiprofeetaksi, ja tämä edelleen profeetaksi, joka esittää kristinuskosta poikkeavia käsityksiä. Viimeinen vaihe on hyvin suppea. Suurassa 33 kuitenkin kerrotaan varmuudella profeetta Muhammediin liittyvä tarina, jossa tämä nai ottopoikansa vaimon sen jälkeen, kun parille oli myönnetty avioero. Muhammedille annetaan joitakin seksuaalisia erioikeuksia ja lopuksi käyttäytymisohjeita hänen vierailleen (jakeet 50–53).
Ilmaisu ”Jumalan lähettiläs” esiintyy Koraanissa eri muunnelmina yli 300 kertaa. Muslimit katsovat, että tällöin aina tarkoitetaan Muhammedia, vaikka myös monet muut, kuten Mooses, Abraham ja Jeesus ovat islamilaisen käsityksen mukaan ”Jumalan lähettiläitä”.
Kun muslimit perustelevat väitettä sanomalla "sen olevan Koraanissa”, tarkoitetaan yleensä, että asia kuuluu islamiin. Todellisuudessa Koraani ei sisällä edes kaikkia islamin tärkeimpiä asioita. Koraanin katsotaan kertovan Muhammedin elämästä, mutta Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan päättely on kehämäistä: ”Koraani kertoo Muhammedin elämästä, mutta elämäkerta on ensin kirjoitettu näiden samojen jakeiden antamien vihjeiden avulla”. Koraanista ei juuri löydy Muhammedin elämäkerrasta tuttuja nimiä tai tapahtumia. Mekka (Mekan laakso) mainitaan Voiton suurassa (48:24), mutta sanat Kaaba, Medina, Yathrib, Tai'if, Arabia, Egypti, Jemen, Persia ja Punainen meri puuttuvat, samoin Muhammedin elämän käännekohdat, kuten pako Mekasta, taistelut Badrissa, Uhudissa, vallihautasodassa tai Mekan valloitus. Kirjasta puuttuvat myös Muhammedin elämäkerran tärkeimmät henkilöt kuten vaimot Khadija ja Aisha, tytär Fatima, setä Abu Talib, serkku Ali ja kumppanit Abu Bakr, Umar ja Uthman.
Lainsäädäntö Koraanissa.
Islamin laki eli šaria ja sen tulkinta "fiqh" perustuvat Koraaniin, perimätietoon eli haditheihin ja näistä johdettuihin yleisiin periaatteisiin. Koraanin suurat sisältävät vain vähän lainsäädännöllisiä ohjeita ja muodostavat ainoastaan pienen osan islamilaisesta laista. Joseph Schacht osoitti, että islamin lainsäädäntö on pääosin peräisin muualta kuin Koraanista. Islamilaiselle laille tärkeät hadith-kokoelmat kerättiin 800-luvulla, ja ne saivat kanonisen aseman 1000-luvun molemmin puolin. 
Koraanissa mainitaan islaminuskon tärkeimmistä rituaaleista eli viidestä pilarista neljä, eli rukous, paasto, almuvero ja pyhiinvaellus. Ne jäävät silti vain mainintojen tasolle. Esimerkiksi pyhiinvaelluksen kohdetta ei kerrota, ja uskontunnustuksesta esiintyy ainoastaan sen alkuosa. Koraanissa annetaan perinnönjakoa, avioliittoa, avioeroa ja saaliinjakoa koskevia määräyksiä, ja myös kaupankäynnistä on ohjeita, mutta hallinnollisia asioita ei käsitellä. Koraanin rikoslaki on niukka, vaikka esimerkiksi varkaudesta ja haureudesta määrätään rangaistukset.
Koraanin kieli ja tyyli.
Koraanin tyylistä on kirjoitettu paljon. Koraani on kirjoitettu riimiproosalla, joka ei ole runoutta. Sitä rytmittävät jakeen loppuun osuvat riimit eli loppusoinnut. Suurat ovat saarnaavia ja mahtipontisia. Muslimit pitävät Koraanin tyyliä ylittämättömän kauniina. Muslimit pitävät Koraania Jumalan puheena. Suurat 1 ("Al-Fatiha"), 113 ("Al-Falaq") ja 114 ("Al-Nas") ovat kuitenkin muodoltaan rukouksia, ja ne puuttuvatkin eräästä Koraanin varhaisesta versiosta eli Ibn Mas’udin Koraanista. Puheen vaikutelmaa korostaa yli kolme sataa kertaa esiintyvä kehotus ”Sano!”, mitä seuraa sanottavaksi tarkoitettu teksti. Koraanin kieli on silti useimmille muslimeille vierasta, sillä vain joka viidennen muslimin äidinkieli on arabia. Koraani on lisäksi kirjoitettu vanhalla arabialla, jota nykyihmiset eivät ymmärrä. Koraanin lukeminen onkin islamissa seremoniallista, ja varsinaiset tiedot islamista muslimi saa pyytämällä neuvoa uskonoppineilta tai moskeijan imaameilta. 
Mielipiteet Koraanin tyylistä ovat vaihdelleet myös Koraanin kääntäjien keskuudessa. Koraanin suomeksi kääntäneen professori Jussi Aron mielestä Koraanin tyyli "kyllä on jäljittelemättömän omaperäinen, mutta ei sentään kirjallisesti eikä tyylillisesti läpikotaisin onnistunut. Siinä voi osoittaa paljon kömpelyyksiä ja kömmähdyksiä - - ja varsinkin eurooppalaisen lukijan mielestä sen tyyli on erittäin outo." Saksalaisen kääntäjän Rudi Paretin mielestä kirja tuo yksitoikkoisesti näyttämölle aina vain saman esityksen. Sen sijaan samaten Koraanin kääntäneen Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan ”Koraanin tyyli on niin hienoa, että sen tekstin iskevyyttä on vaikea pitää yllä käännöksessä”. Hämeen-Anttilan mielestä Koraanin tyyliin kohdistuva arvostelu on useimmiten yksinomaan hyökkäämistä islamia vastaan. 
Koraanin teksti on enimmäkseen hajanaista ja usein epäselvää, minkä takia Koraanin tutkija Theodor Nöldeke (1836–1930) kutsui sen luomaa vaikutelmaa kaoottiseksi sekasotkuksi. Koraania on kuvattu hajanaiseksi, käsittämättömäksi ja mielettömäksi. Friedrich Schwally käytti siitä nimitystä "kauhea autiomaa", ja Voltaire kuvasi sitä ristiriitaiseksi ja karkeaksi ajatuskaaokseksi. Thomas Carlylen mukaan "mikään paitsi velvollisuudentunto ei saisi ketään eurooppalaista kahlaamaan Koraania läpi -- se on rasittava ja sekava sotku – karkea, huolimattomasti tehty, täynnä loputonta toistoa, jaarittelua ja sekavuutta – lyhyesti sanottuna sietämättömän typerä." Carl W. Ernstin mukaan kristilliset teologit pitivät Koraania nykyajan kynnykselle saakka toissijaisena teoksena, Raamatun irvikuvana. Vaikka Carlyle ja Voltaire arvostelivat Koraanin tyyliä, he suhtautuivat islamiin myönteisesti.
John Wansbrough näki Koraanin mekaanisen toistavassa retoriikassa ja riitaisassa polemiikissa lahkolaisuutta, jossa kuulijakunnalle tuttuja pyhiä tekstejä tulkittiin uudella tavalla. Carl W. Ernstin mukaan etenkin varhaiset Mekan suurat ovat täynnä polemiikkia ja uhkauksia niille, jotka torjuvat profeetan varoitukset. 
Koraani islamilaisen käsityksen mukaisesti.
Koraanin synnystä kertoo islamilainen perimätieto, josta varhaisin on Ibn Hishamin 800-luvun alussa kirjoittama Muhammedin elämäkerta "Sirat rasul Allah". Teos pohjautuu Ibn Ishaqin 700-luvulla tekemään, mutta nykyisin kadonneeseen teokseen. Kirja sisältää varhaisimmat tiedot profeetta Muhammedin elämästä, ja kaikki myöhemmät elämäkerrat perustuvat siihen. Vaikka elämäkertaa ei lueta islamin pyhiin teksteihin, siinä kuvattu islamin syntyhistoria on osa uskontoa. Toistaiseksi ei ole löydetty keinoa erottaa siinä olevaa mahdollisesti keksittyä materiaalia siitä, mikä on aitoa. 
Muhammedin ilmestykset.
Ibn Ishaq/Ibn Hisham kertoo, että profeetta syntyi Arabian niemimaalla sijainneessa Mekan kaupungissa sitä hallitsevaan "quraiš"-heimoon. Kaupungissa sijaitsi Kaaban temppeli. Vartuttuaan Muhammed toimi kauppiaana tulevan vaimonsa Khadijan palveluksessa. Muhammedin syntymävuodeksi vakiintui vuosi 570. Vuonna 610 Muhammad näki Hiran vuorella unessa enkelin ja sai ensimmäisen jumalallisen ilmestyksensä. Muhammedin kerrotaan saaneen ilmestyksensä Hira-vuoren luolassa, mutta luola lisättiin kertomukseen vasta myöhemmin. Enkelin kohtaaminen vastasi Muhammedin jo lapsuudesta saakka kuulemia ennustuksia. Oltuaan pari vuotta hiljaa ilmestyksistä, Muhammed alkoi julistaa niiden sanomaa yhdestä Jumalasta myös perheensä ulkopuolella.
Ibn Hishamin mukaan Muhammed sai sanomalleen heti kannattajia. Kun hän kuitenkin alkoi moittia Mekassa palvottuja jumalia, välit kaupunkilaisiin kiristyivät. Vuonna 622 hän joutui yöllä hengenhädässä pakenemaan noin 300 kilometrin päässä sijaitsevaan Medinaan, joka antoi hänelle ja hänen kannattajilleen turvapaikan. Islamilaisen ajanlaskun katsotaan alkavan tästä tapahtumasta, joka tunnetaan nimellä "hidžra". Muhammed nousi Medinassa johtajaksi ja perusti islamilaisen "umman", uskovien yhteisön, josta perimätiedon mukaan pian kasvoi Lähi-idän suurvalta. Profeetta aloitti voitokkaat sota- ja ryöstöretket aluksi Mekkaan suuntautuvia kauppakaravaaneja vastaan. Sota päättyi Mekan valtaamiseen vuonna 630. Kaksi vuotta myöhemmin profeetta kuoli nimitettyään työlleen kaksitoista jatkajaa.
Perimätieto kertoo, että Muhammedin kuoleman jälkeen hänen seuraajaansa, ”neljä oikeaan johdettua kalifia” valloittivat koko Lähi-idän Libyasta Afganistanin rajoille. Muhammedin julistama usko levisi uuden suurvallan myötä koko valtavalle alueelle.
Koraanin kokoaminen.
Ibn Hisham on ensimmäinen kirjallinen lähde, joka sisältää lainauksia Koraanista. Muhammedin lukutaidottomuus vakiintui myöhemmin opinkappaleeksi. Ibn Hisham ei siitä puhu, vaan kertoo, että Muhammed ”luki” Koraania ääneen. Perimätiedon mukaan ainakin jotain kirjoitettiin muistiin ja Muhammedin eläessä. Väitteen perusteluina käytetään Koraanin sanoja (80:13–16) sekä al-Tirmidhin (nro 1531) ja eräiden muiden haditheja.
Islamin mukaan Koraania välitettiin ensimmäisten vuosikymmenien aikana pääasiassa suullisena muistitietona. Hämeen-Anttilan mukaan Muhammedin ilmestyksien muistiin kirjoittaminen nousi esille vasta hänen kuolemansa jälkeen, sillä aikaisemmin asialla ei ollut merkitystä, koska muslimit saattoivat aina kysyä haluamaansa kohtaa suoraan Muhammedilta. Vasta hänen kuolemansa jälkeen alettiin tarvita kirjoitettua Jumalan sanaa. 
Perimätiedon mukaan Koraani kirjoitettiin muistiin Yamaman taistelun jälkeen vuonna 633. Taistelussa kuoli monia Koraanin taitajia ("qurra"), minkä takia hanke nähtiin tarpeelliseksi. Umar ehdotti ensimmäiselle kalifille, Abu Bakrille Koraanin kokoamista. Tämä epäröi, mutta antoi tehtävän Muhammadin entiselle kirjurille Zaid ibn Thabitille, jonka myös kerrottiin epäröineen tehtävään ryhtymistä. Zaid kokosi ympäri Arabian niemimaata ilmestykset lehdiksi ("suhuf") ja antoi ne Abu Bakrille. Lehdet annettiin Abu Bakrin kuoltua hänen seuraajalleen kalifi Umarille. Hänen kuoltuaan lehdet päätyivät Umarin tyttärelle ja Muhammadin leskelle Hafsalle.
Al-Bukharin mukaan Hudhaifa ibn al-Yamanin muslimisotilaiden välillä syntyi vuonna 651 kiistaa Koraanin oikeasta sanamuodosta, sillä liikkeellä oli erilaisia versioita. Hudhaifa kertoi asiasta kalifi Uthmanille, joka asetti komitean kokoamaan Koraanin uudelleen. Näin aikaan saatua, quraišin murteella kirjoitettua Koraania lähetettiin jokaiseen provinssiin yksi kappale ja kehotettiin polttamaan entiset. Zaid ibn Thabitin johtama komitea vaati kullekin säkeelle kaksi takaajaa, ennen kuin se hyväksyttiin aidoksi. Kuuluisin hylätty jae oli vain Umarin muistama kivitysjae.
Zaid ibn Thabitin kokoama Koraani oli kirjoitettu konsonanttitekstillä. Koraanin kirjoitusjärjestelmä ei tuntenut ensin vokaaleja eikä käyttänyt diakriittisiä pisteitä, jotka olisivat erottaneet konsonantit toisistaan. Tämä aiheutti sen, että ajoittain Koraanin kohdista tuli kiistaa, kun sama teksti luettiin eri tavoin. Vokaalien ja diakriittisten merkkien käyttö Koraanin käsikirjoituksissa alkoi vasta 700-luvulla. Kiistanalaisissa kohdissa käytettiin lisätarkenteita, joilla osoitettiin eri koulukuntien painotukset. Uudistuksesta vastasivat lähteistä riippuen Abu al-Aswad al-Du’ali (k. 688) tai Irakin käskynhaltija Al-Hajjaj ibn Yusuf (k. 714). Lopullisesti tilanne vakiintui ibn Mujahidin vaikutuksesta vuonna 934. Tällöin virallistettiin seitsemän lukutapaa, joista kustakin oli kaksi muunnelmaa.
Koraanin luomattomuus ja pyhyys.
Oppi Koraanin luomattomuudesta ja ikuisesta muuttumattomuudesta syntyi 800-luvulla. Sen taustalla oli islamilaisen papiston eli "ulaman" taistelu tulkintavallasta kalifeita vastaan. Ulama voitti kiistan, ja sen myötä islamiin vakiintui käsitys, että Jumala ei ole kirjoittanut Koraania, vaan se on yhtä alkuperäinen kuin Jumala itse. Ajatusta taivaallisella pöydällä lepäävästä Alkukirjasta "(ummu l-kitab)" esiintyy Koraanissa eri kohdissa: ”Hänen luonaan on alkuperäinen Kirja” (13: 39), ”Sen sanat ovat luonamme olevassa Alkukirjassa ylhäisiä ja viisaita” (43:4) tai "Totisesti tämä on ylevä Koraani, joka tauluille kirjoitettuna on hyvin säilynyt" (85: 21-22).
Koraanin luomattomuuden ja muuttumattomuuden mukaisen opin mukaan Koraania ei voi rinnastaa kristittyjen Raamattuun, vaan oikea vertailukohta on Kristus. Johanneksen evankeliumi lausuu (Joh. 1:1): ”Alussa oli Sana, ja Sana oli Jumalan tykönä, ja Sana oli Jumala”. Siinä, missä kristinuskossa Sana tuli Kristuksessa lihaksi, se tuli islamissa pyhäksi kirjaksi.
Islamissa yleistyi keskiajalla käsitys, että kaikki ihmisen tarvitsema tieto on Koraanissa. 1970-luvulla syntyi niin sanottu "ijaz" (ihme) -kirjallisuus, jossa korostetaan, että Koraani on täynnä tieteellistä tietoa, jonka moderni tiede on löytänyt vasta myöhemmin. Islamopas-sivusto kertoo, että ”Tiede tuo esille runsaasti uusia tosiasioita, jotka kuitenkin ovat jo olleet Koraanissa. Jokainen voi hakea Koraanista todisteita sille, että tiede on oikeassa. Tiede, joka ei sovi yhteen Koraanin kanssa, on vailla perusteita”. Ijaz-kirjallisuudessa katsotaan, että Koraanissa on 114 tieteellistä totuutta, yhtä monta kuin on suuria.
Koraanin eheys.
Koraanin kirjalliset versiot.
Islamilaisen käsityksen mukaan Koraanin muoto vakiintui suunnilleen vuonna 650, jolloin kalifi Uthman antoi koota kirjan uudelleen ja polttaa kaikki siitä poikkeavat kopiot. Todellisuudessa Koraanin teksti on vaihdellut nykypäiviin asti. Koraanin suurat kirjoitettiin aluksi konsonanttitekstillä ilman vokaaleja. Kun tekstejä myöhemmin täydennettiin, niitä ei enää osattu kunnolla lukea ja syntyi useita versioita. Vuonna 934 Koraanille vahvistettiin seitsemän erilaista lukutapaa ja jokaiselle niistä kaksi muunnelmaa. Koraanin käsikirjoituksissa myös konsonantit saattoivat poiketa nykyisestä, mikä käy ilmi Jemenistä löydetyistä Sanaan käsikirjoituksista, jotka kuuluvat vanhimpiin tunnettuihin Koraanin teksteihin.
Koraanin vanhin tunnettu käsikirjoitus on kaksi pergamenttisivua käsittävä niin sanottu Birminghamin käsikirjoitus, jonka pergamenttipohja on radiohiilitutkimuksen nojalla peräisin ajalta 569–645. Käsikirjoitus sisältää katkelmia Koraanin kolmesta suurasta (18:17–31, 19:91–98 ja 20: 1–40), joissa on varhaiskristillisiä tarinoita kuten kertomus Marian ilmestyksestä ja luolaan nukkuneista unikeoista. Pergamenttien ajoitus on varhainen, kun sitä vertaa kertomuksiin Muhammedin saamista ilmestyksistä. Muitakin Koraanin osia sisältäviä 600–700-luvuille ajoitettuja pergamentteja on löydetty, mutta ei täydellistä Koraania ennen vuotta 870. 
Nykyajan tärkein yritys yhdenmukaistaa Koraanin teksti tehtiin Egyptissä vuonna 1924, jolloin Koraanista julkaistiin "Kairon kuninkaallinen editio". Se levisi myös Egyptin ulkopuolelle sunnien ja šiiojen keskuuteen. Vuonna 1936 sitä korjattiin, jolloin tuloksena oli "kuningas Farukin Koraani". Sekään ei taannut yksimielisyyttä, sillä editiosta poikkeavia tekstejä on julkaistu ainakin Saudi-Arabiassa. Koraanista ei ole tehty kriittistä laitosta, johon varhaisten käsikirjoitusten eroavuuksia olisi koottu. Muut kuin arabiankieliset Koraanit eivät nauti virallista asemaa, ja käännöksissä esiintyy runsaasti vaihtelua ja lisäyksiä. 
Jakeiden kumoaminen.
Abrogaation periaate eli oppi Koraanin jakeiden kumoamisesta ("naskh") on yritys ratkaista Koraanissa esiintyviä ristiriitoja. Tunnetuin esimerkki on Koraanin suhtautuminen viiniin. Sekä kristinuskossa että juutalaisuudessa viinillä on tärkeä uskonnollinen merkitys. Näin oli aluksi myös islamissa, kuten käy ilmi useista Koraanin kohdista (16:67, 47:15, 83:25). Lehmän suurassa (2:219) viini kuitenkin kielletään. 
Abrogaatio perustuu Koraanin sanoihin: ”Jos me pyyhimme pois jonkin jakeen tai annamme sen unohtua, annamme tilalle samanlaisen tai paremman” (Koraani 2:106). Abrogaatiota sovellettaessa myöhemmät ilmoitukset kumoavat aikaisemmat, jos niiden välillä on ristiriitaa. Koska Lehmän suura on muita myöhäisempi, viinikielto ohittaa viinin sallimista koskevat kohdat. Väkivaltaisia kehotuksia sisältävä suura 9 on viimeinen tai toiseksi viimeinen, joten sen on katsottu kumoavan Koraanin rauhallisemmat jakeet.
Islamilaisen käsityksen mukaan Koraanin ristiriidat johtuvat siitä, että jotkut sen opit oli tarkoitettu ohjenuoriksi vain tiettyyn tilanteeseen, mutta ei yleisesti. Historiakriittisen selityksen mukaan ristiriidat osoittavat uskonnossa tapahtuneita muutoksia ja johtuvat siitä, että tekstit ovat eri henkilöiltä ja ajoilta.
Puuttuvat jakeet.
Joitakin Muhammedin ilmestyksiä kerrotaan jääneen pois Koraanista. Tunnettu tapaus on kivitysjae, jonka muisti ainoastaan kalifi Umar, mutta muita tarvittuja todistajia ei löytynyt. Myös Ibn Hisham kertoo, että Muhammed määräsi huorintekijät kivitettäviksi moskeijan portilla. Kivitys kuului juutalaiseen perinteeseen, mutta ei kristilliseen; Jeesus esiintyy Raamatussa huorintekijöiden kivittämistä vastaan (). 
Koraanista jäi pois muitakin vain yhden muslimin muistamia yksittäisiä jakeita. "Sunan ibn Majah" -hadith kertoo ”aikuisten rintaruokintaa” koskevan ilmoituksen puutteesta: ”Aishan kerrotaan sanoneen: kivittämistä ja aikuisen rintaruokintaa koskevista jakeista tuli kymmenen kertaa ilmoitus, ja niitä koskeva paperi oli tyynyni alla. Kun Jumalan lähettiläs kuoli, olimme kaikki mietteissämme hänen kuolemastaan, ja kesy lammas söi paperin.” ”Aikuisten rintaruokinta” on vahvistettu keinoksi ei-sukulaisten työtoveruuteen etenkin kokoelmassa "Sunan an-Nasa’i."
Šiiojen suhtautuminen Koraaniin on ollut osittain varauksellista. Koraanin yhtenäisyyttä ja aitoutta on puolustettu, mutta koska kirja ei anna tukea imaamiopille eikä profeetan vävyn, Ali ibn Abi Talibin asemalle Muhammadin seuraajana, kalifi Uthmanin Koraania on epäilty vilpistä. Syytökset eivät silti ole johtaneet korjauksiin.
Vieraat osat.
Islamilaisessa perimätiedossa on myös kertomuksia ihmisten vaikuttamisesta Koraanin tekstiin. Erään tarinan mukaan Muhammad saneli kirjurilleen suuraa kirjoitettavaksi ja piti tauon. Kirjuri Abdullah kiirehti silloin ehdottamaan jakeen 23:14 loppuosaksi: ”Siunattu olkoon Jumala, paras Luoja”. Muhammad hyväksyi sanat todeten ilmestyksen kuuluneen juuri niin. Tarina jatkui niin, että kirjuri kääntyi pois islaminuskosta.
Kuuluisin hämmennyksen aihe on suuran Tähden suuran (53) ”Saatanalliset jakeet”. Suuran jakeiden 19–20 jälkeen Saatana houkutteli Muhammedin vahingossa sanomaan: ”Ne ovat ylhäisiä numidialaisia kurkia, joiden esirukoukset kuullaan.” Muhammed olisi siis hyväksynyt Mekassa palvotut kolme jumalatarta (Allat, al-Uzza, Manat). Ibn Hisham kertoo, että asia sai suurta huomiota, Muhammed sai moitteet Gabrielilta, ja tilanne korjaantui. Koraanista löytyy mahdollisesti tähän tarinaan liittyvä tekstikatkelma:
Koraanin islamilainen tutkimus.
Islamin piirissä Koraania tutkitaan pyhänä kirjana. Islamilainen tutkimusperinne jakautuu opillisiin alueisiin, joita ovat "tafsir" (Koraanin tulkinta), "kalam" (teologia) ja "fiqh" (lain tulkinta). Koraanitutkimuksen alueista "asbāb al-nuzūl" pyrkii selvittämään ja tunnistamaan olosuhteet, joissa kukin ilmestys on vastaanotettu. 
Eksegetiikka on tiede, joka selittää ja tutkii pyhiä kirjoituksia. Koraanin osalta käytetään myös arabialaista sanaa tafsir. Sen tehtäviin kuului kertoa, mitä Koraanin tekstit tarkoittivat. 800-luvulla syntyi tarve yhdistää selkeästi pyhän kirjan sisältö Muhammedin elämäkertaan. Tällöin alettiin julkaista hadith-kertomuksia, joissa selitettiin, mitä kukin kohta Koraanissa merkitsi ja mihin vaiheeseen Muhammedin elämässä se liittyi. Vaikka Koraania pidetäänkin arvovaltaisempana tekstinä kuin haditheja, tilanne oikeastaan kääntyi ympäri sen takia, että vasta hadithit kertoivat, mitä Koraanin kukin jae tarkoitti.
Islam kieltää tavallista muslimia itse tulkitsemasta Koraania, vaikka uskovia kehotetaankin mietiskelemään sen sanoja. Saadakseen tietää, mitä Koraani jostain asiasta sanoo, muslimin on kysyttävä sitä islamilaiselta uskonoppineelta, kuten imaamilta, joka osaa tulkita pyhää kirjaa islamilaisen perinteen mukaisesti. Al-Tirmidhi esittää hadithin, jonka mukaan ibn Abbas oli kuullut Jumalan lähettilään sanovan: ”Se, joka selittää Koraania omin päin, on ansainnut tulisen istuimen.” 
Tafsir-kirjallisuuden merkkipylväs on Muhammad ibn Jarir al-Tabarin 800-luvun lopulla ja 900-luvun alussa kirjoitettu "Tafsir al-Tabari", joka sisälsi hadithia. Se käy tarkasti läpi koko Koraanin ja antaa kielitieteelliset ja Muhammedin elämään liittyvät selitykset jokaiselle suuralle. Esimerkiksi lyhyestä Avauksen suurasta, jonka muslimit lukevat aina rukoillessaan, al-Tabari tarjoaa satasivuisen selityksen. Al-Tabarin suosikkilähde tafsir-selityksissä on Muhammedin serkku Ibn Abbas. Orientalisti Herbert Berg on al-Tabarin todistajaketjuja ("isnad") analysoimalla kuitenkin osoittanut, että ketjut eivät ole aitoja.
800-luvun loppu ja 900-luvun alku olivat vilkasta tafsir-kirjallisuuden aikaa. Se päättyi, kun siirryttiin ”järjen porttien sulkemiseen”. Hämeen-Anttilan mukaan Koraanin tulkitseminen saavutti aallonpohjan 1600–1800-luvuilla, jolloin oppineet keskittyivät selittämään selitysteoksia. Uusi nousu alkoi, kun Koraania ruvettiin kääntämään ja selittämään myös tavallisille muslimeille.
Koraanin islamilainen tulkinta edustaa esoteerista perinnettä, jossa Koraania tulkitaan uskonnollisten oppien pohjalta ja mahdollisesti myös mystiikan lävitse. Koraanista voidaan etsiä myös käytännöllisiä ohjeita yhteiskunnallisiin ongelmiin. Islamilaisissa maissa suosiota on saavuttanut ajatus Koraanista teoksena, josta löytyvät jo etukäteen monet myöhemmät luonnontieteelliset keksinnöt (Ijaz-kirjallisuus).
Koraanin länsimainen tutkimus.
Koraanitutkimuksen tilaa ovat esitelleet Angelica Neuwirth ja Nicolai Sinai sekä Gabriel Said Reynolds. Tieteellinen Koraanin tutkimus alkoi länsimaissa 1800-luvun alkupuolella. Vuoteen 1970 mennessä se oli "ikävystyttänyt itsensä kuoliaaksi", sillä alalla oli päädytty siihen, että juuri mitään uutta ei ollut enää löydettävissä. Vuonna 1961 Koraanin saksantaja Rudi Paret totesi, että "Muhammedista saatu kuva -- on hyvin perusteltu ja kaipaa korkeintaan pientä hiomista. Koraanin uusi tutkiminen tuskin johtaa mihinkään uusiin ja kiinnostaviin tuloksiin". Koraania pidettiin myös ikivanhana tekstinä, joka ei tarvinnut sen suurempaa huomiota. 
Käänne Koraanin tutkimuksessa alkoi 1970-luvulla, jolloin joukko skeptisiä tutkijoita julkaisi uudenlaisia tulkintoja Koraanista. Heihin kuului Günter Lüling, John Wansbrough, Patricia Crone ja Michael Cook ja myöhemmin 2000-luvulla Christoph Luxenberg (salanimi), jonka teesit herättivät laajaa huomiota myös islamin tutkimuksen ulkopuolella, ja joka provosoi myös vastustajat tarkentamaan näkemyksiään. 
Islamologian koulukunnat.
Koraanin tutkimus jakautuu kahteen pääsuuntaukseen sen mukaan, miten se suhtautuu islamilaiseen perimätietoon. Valtavirtaa edustavat tutkijat luottavat perimätiedon aitouteen vähintään siinä, että Muhammedin saamia ilmestyksiä vuosina 610–632 pidetään Koraanin alkulähteenä ja Uthmania Koraanin kokoajana 650-luvulla. Historialliskriittistä tai "revisionistista" koulukuntaa edustavat tutkijat ovat suhtautuneet skeptisemmin näihin väitteisiin. 
Behnam Sadeghi ja Mohsen Goudarzi katsovat, että länsimainen tutkimus jakautuu jopa neljään eri leiriin: "revisionistit" hylkäävät perimätiedon, "skeptikot" epäilevät sitä, "uuskonservatiivit" puolustavat sitä ja "konservatiivit" luottavat siihen. Vaikka laidat ovat kaukana toisistaan, keskiryhmiin kuuluvat tutkijat voivat jakaa käsityksiä eri laitojen kanssa esimerkiksi siitä, syntyikö Koraani polyteistisessa vai monoteistisessa ympäristössä. Äärilaidat eivät juuri kommunikoi keskenään, ja niiden kiistat ovat usein kiivaita ja epäakateemisia. Sadeghin ja Goudarzin mukaan ryhmistä suurin ovat skeptikot:Tämän ryhmän jäsenet eivät myöskään [revisionistien tapaan] hyväksy perinteistä selitystä, vaan pitävät sitä epäluotettavana – samoin kuin lähes kaikkia islamin alkuperää koskevia kertomuksia muslimien kirjallisissa lähteissä. He eivät kuitenkaan kannata liioin revisionistien teorioita, joita heidän mielestään todisteet eivät tue. Tämän ryhmän tutkijat ovat eräänlaisia agnostikkoja. He eivät ehkä väitä, että Koraanin vakiintunut teksti olisi syntynyt vasta Uthmanin jälkeen tai muuttunut merkittävästi sen jälkeen, mutta eivät myöskään kiellä, että näin olisi voinut tapahtua. He saattavat korostaa, etteivät ole revisionisteja, mutta tosiasiassa he ovat revisionisteja suhtautumisessaan kirjallisiin lähteisiin. Heitä voisi kutsua ‘skeptikoiksi’, koska he eivät ole vakuuttuneita sen enempää perinteisistä kuin revisionistisista kertomuksista.
Konservatiivit ja uuskonservatiivit.
Koraanin saksalainen kääntäjä Rudi Paret (k. 1983) kuuluu perinteiseen koulukuntaan. Hän katsoo, että ”ei ole mitään syytä epäillä sitä, ettei jokainen pienikin säe Koraanissa olisi Muhammedilta itseltään peräisin”. Muhammedista saatu kuva on niin viimeistelty, että siinä korjattavaa korkeintaan yksityiskohdissa. 
Koraanin suomalainen kääntäjä Jaakko Hämeen-Anttila kuuluu "varovaisen konservatiivisiin" tutkijoihin. Hän katsoo, että Koraani on ”suhteellisen lähellä sitä ilmoituskorpusta, jonka Muhammed sai” ja sisältäessään suurin piirtein kaikki Muhammedille annetut ilmoitukset on 600-luvun alun tekstinä "luotettava aikalaislähde". Hämeen-Anttila muistuttaa kuitenkin muun islamilaisen lähdeaineiston ongelmallisuudesta. Islamilainen historiankirjoitus alkaa 800-luvulla, ja vanhimmat tekstit ovat yleensä säilyneet vain myöhempinä kopioina, joten niiden varaan rakentuva historiankäsitys on kuin """talo, joka seisoo ilman perustaa". Siinä on kuitenkin aihetta pysyä, koska tutkimus ei ole pystynyt tarjoamaan tilalle mitään sen parempaa. Jos perimätieto hylätään, joudutaan uskomaan jättiläismäiseen väärennökseen, jossa kaikki sen vastaiset lähteet olisi tuhottu. Humanististen tieteiden kenttä myös kaventuisi huomattavasti, jos kaikki pitäisi sitovasti todistaa. 
Merkittävä Koraanin tutkimuksen keskus on Saksassa Freie Universitet Berlin, missä Corpus Coranicum -hankkeessa tutkitaan varhaisia Koraanin käsikirjoituksia. Hankkeessa luotetaan islamilaiseen käsitykseen Koraanin alkuperästä. Angelica Neuwirthin, Nicolai Sinain ja Michael Marxin johtama projekti julkaisi vuonna 2011 yhteensä 28 kirjoittajan artikkelikokoelman "The Quran in Context." Tekijöiden mukaan Koraanin nykytutkimus on "sekaannustilassa." Koraanista ei ole saatu aikaan kriittistä editiota, kaikkiin käsikirjoituksiin ei ole vapaata pääsyä, Koraanin synty-ympäristön kulttuurinen ja lingvistinen profiili on tuntematon, tutkimusmetodeista ei ole yksimielisyyttä, tutkijoiden välillä vallitsee epäluottamus ja tutkijoita on vähän. Hanketta on arvosteltu sitoutumisesta islamilaiseen perimätietoon ja normaalisti käytettyjen tutkimustapojen hylkäämisestä.
Corpus Coranicum-hanketta skeptisempää islamin tutkimusta edustaa Gabriel Said Reynoldsin toimittama artikkelikokoelma "The Qur'ān in Its Historical Context" (2008). Myös se pyrkii kontekstualisoimaan Koraania myöhäisantiikin ympäristöön. Kirjan esipuheessa Daniel A. Madigan kuvaa teosta reaktioksi Christoph Luxenbergin teeseihin sekä pyrkimykseksi kohdentaa uudelleen "koraanintutkimuksen monimutkaista ja jopa kaoottista nykytilaa".
Historialliskriittinen koulukunta ja revisionismi.
Länsimaissa alkoi 1800-luvulla Koraanin historialliskriittinen tutkimus, joka on kokonaan tai osittain hylännyt islamilaisen perimätiedon tietolähteenä 600-luvusta. Suuntaus on usein kyseenalaistanut 650-luvulle sijoitetun "Uthmanin Koraanin" historiallisen aseman. Muutamat tutkijat ovat myös hylänneet käsityksen, että Koraanin alkulähde olisi Muhammed. Koraanin kirjoittajaa on etsitty historiantutkimuksen ja kielitieteen menetelmin. Historialliskriittisen tutkimuksen kriittisintä laitaa edustaa Saarlandin yliopistosta alkanut Inārah-projekti, joka julkaisi vuosina 2007-2024 toistakymmentä teosta. Tämä revisionistinen tutkimussuuntaus hyödyntää etenkin arkeologisia aikalaislähteitä. 
Islaminuskosta selvästi poikkeavia näkemyksiä esittävät tutkijat voivat joutua vaikeuksiin läntisessä yliopistomaailmassa, kuten saksalainen arabisti Günter Lüling, jonka väitöskirja hylättiin ja akateeminen ura pysäytettiin. Ne tutkijat, jotka ovat entisiä muslimeja, ovat turvautuneet varotoimiin, kuten saksalainen professori Sven Kalisch. Sellaisiin voi kuulua salanimen käyttö, jota Ibn Warraq (pseudonyymi) on perustellut Salman Rushdien kohtalolla. Arabimaissa tutkijoiden tilanne on vielä vaikeampi; väitetään, että Palestiinassa opiskelijat heittivät professori Suliman Bashearin ulos luentosalin ikkunasta. Konservatiivista tutkimusta tekevä arabisti Hartmut Bobzin paheksuu kollegojen kätkeytymistä salanimen taakse: ”Tieteen nykyisiin standardeihin kuuluu, että jokainen esiintyy omilla kasvoillaan”.
Fred Donner ja tutkimuksen koulukunnat.
Fred M. Donner erottaa islamologian kehityksessä neljä lähestymistapaa, jotka kasvoivat peräkkäin toinen toisistaan, mutta jatkoivat elämäänsä myös rinnakkaisina metodeina. Ensimmäistä Donner kutsuu ”deskriptiiviseksi”,  ja siinä varhaisiin muslimilähteisiin luotettiin sellaisenaan, esimerkkinä William Muir (1819–1905). Koraanin katsottiin olevan Muhammedista kertova aikalaislähde, ja uskottiin, että varhaiset historiateokset sisälsivät tiedot siitä, mitä todella oli tapahtunut. Sen sijaan islamilaista lakia koskeva massiivinen hadith-kirjallisuus sisälsi väärää tietoa, kuten myös muslimit itse katsovat. Donner toteaa deskriptiivisen lähestymistavan edelleen jatkuvan etenkin yleistajuisessa tieteellisessä kirjallisuudessa, joka toistaa islamilaista tarinaa lähes sellaisenaan. Suomalaiset seemiläisten kielten professorit Jussi Aro, Heikki Palva ja Jaakko Hämeen-Anttila ovat kaikki pysytelleen hyvin lähellä islamilaista kuvausta.
Seuraava vaihetta, jota esimerkiksi Julius Wellhausen (1844–1928) edusti, Donner kutsuu ”lähdekriittiseksi”. Siinä tiedostettiin, että islamilaisiin historialähteisiin eli "akhbar"-kirjallisuuteen sisältyi väärää tietoa, mitä osoittivat lähdetietojen ristiriitaisuus ja epäloogisuus sekä niiden uskonnollinen ja poliittinen tendenssimäisyys. Tavoitteeksi muodostui puhdistaa lähdekirjallisuus virheistä ja löytää sen luotettava ydin, jonka alkuperänä pidettiin kirjallisia alkuperäislähteitä. Lähdekriittinen koulukunta jakoi deskriptiivisen koulukunnan käsitykset siitä, että hadith-aineisto oli epäluotettavaa eikä Koraania voi pitää dokumentaarisena aineistona.
Kolmas, ”traditiokriittinen” vaihe alkoi Donnerin mukaan, kun tultiin käsitykseen, että suuri osa perimätiedosta oli ollut suullista eikä kirjallista. Se oli altista muutoksille, ja sitä vääristivät myös uskonnolliset ja poliittiset tendenssit. Traditiokriittisyys alkoi Ignaz Goldziherin (1850–1921) tutkimuksesta "Muhammedanische Studien I-II," jossa hän torjui koko hadith-kirjallisuuden arvon.
Goldziherin tutkimusten pohjalta kehittyi 1900-luvulla neljäs, Donnerin sanoin ”skeptinen” asenne perimätietoon. Sen mukaan islamilaisessa perimätiedossa ei ollut mitään autenttista ydintä, joka kertoisi, mitä oli tapahtunut. Otteen edeltäjä oli Henri Lammens (1852–1937), joka piti ainoastaan Koraania luotettavana aikalaislähteenä. Neuvostoliitossa skeptisen lähtökohdan veivät vuonna 1930 päätökseen N. A. Morozov ja Lucian Klimovitš, jotka pitivät Muhammedia ainoastaan fiktiivisenä henkilönä. Skeptistä asennetta haditheihin jatkoi Joseph Schacht (1902-1969) teoksessa "The Origins of Muhammadan Jurisprudence" (1950), missä hän tuli siihen tulokseen, että niiden kertojaketjut eivät ulottuneet 700-luvun alkua pidemmälle.  
1970-luvulla skeptikot alkoivat esittää vaihtoehtoja islamilaiselle kertomukselle. Günter Lüling piti suurinta osaa Koraanista kristillisenä hymnikirjallisuutena,  John Wansbrough katsoi, että Koraanin kirjoittaja, kirjoituspaikka ja ajankohta olivat tuntemattomia, ja Patricia Crone ja Michael Cook esittivät kirjassa "Hagarism" epäortodoksisen teorian Muhammedista ei-kristillisiin lähteisiin nojautuen. Skeptisen lähtökohdan tai revisionismin vei pisimmälle Inârah-instituutti, jonka julkaisemissa teoksissa on esitetty seuraavia ajatuksia: 1) Koraani kanonisoitiin vuoden 800 tienoilla ja sisältää myös esi-islamilaista kristillistä tekstiä; 2) varhainen islamilainen historiankirjoitus on fiktiota; 3) Muhammedin sira on pyhimyselämäkertaa vailla historiallista todistusarvoa; 4) islamin varhaisvaiheisiin päästään luotettavimmin käsiksi kristillisten aikalaislähteiden ja arkeologian avulla.
Esimerkkejä länsimaisesta tutkimuksesta.
Varhaiset viittaukset Koraaniin.
Revisionistiset tutkijat ovat perustelleen Koraanin myöhäistä kirjoitusaikaa siinä tapahtuneilla tekstimuutoksilla sekä sillä, että Koraania ei mainita missään kirjallisessa lähteessä ennen 800-lukua. Esimerkiksi "Fiqh Akbar I" -käsikirjoitus 700-luvulta on varhaisin islamilaista lakia koskeva teksti, mutta se ei mainitse Koraania. Vuonna 750 kuolleen Johannes Damaskolaisen tekemäksi oletettu "De Haeresibus" puhuu Koraanin irrallisista osista, mutta ei kirjasta kokonaisuutena. Kuvausta on myös epäilty sen tyylin perusteella myöhemmäksi lisäykseksi käsikirjoitukseen. Kun tekstejä kopioitiin, oli tavallista, että niihin lisättiin uusia tietoja. Teksti kuuluu: "Kuten on kerrottu, tämä Muhammed kirjoitti monia naurettavia teoksia, jotka hän jokaisen nimesi. On esimerkiksi "Naisen kirja" [= Naisten suura], sitten on kirja "Jumalan kameli" [= ?] – – edelleen "Pöydän kirja" [= Pöydän suura] ja edelleen "Hiehon kirja" [= Lehmän suura]".
Koraanin syntyvaiheista löytyy merkintöjä Bysantin keisarin Leo III:n (717–741) ja kalifi Umar II:n (717–720) kirjeenvaihdosta. Sen alkuperäinen kreikkalainen versio on kateissa. Vanhimmat säilyneet käännökset, armenian ja latinankieliset, poikkeavat toisistaan ja ovat aikaisintaan 700-luvun lopulta. Säilynyt teksti ei mainitse Koraania oikealla nimellä eikä siteeraa sitä. Siinä kuitenkin esitetään väitteitä Koraanin kokoamisesta:
“Umar [= toinen kalifi], Abu Turab [= Ali] ja Salman Persialainen kokosivat sen [= sinun Pourkanisi] vaikka keskuudessanne onkin levitetty tietoa, että Jumala olisi lähettänyt sen taivaasta – – Mitä kirjaanne tulee, olette jo antaneet näytteitä sellaisista väärennöksistä, ja muiden ohella tunnetaan muuan Hajjaj, nimittämänne Persian kuvernööri, joka lähetti miehiä kokoamaan muinaisen kirjanne, jonka hän korvasi toisilla, itse kirjoittamillaan ja mieleisillään, jotka hän levitti kaikkialle valtakunnassanne – – Tästä hävityksestä kuitenkin pelastui osa Abu Turabin teoksista, koska Hajjaj ei kyennyt hävittämään kaikkea".
Kirjeenvaihdon sana ”Pourkan” viittaa arabian sanaan "al-furqan" (arabiassa ei ole äännettä p), joka tarkoittaa ”Ratkaisua”. Paitsi että se on suuran 25 nimi, ”Ratkaisulla” tarkoitetaan usein myös Koraania kokonaisuudessaan. Sana esiintyy myös Koraanissa. Kirjeenvaihdossa väitetään että kuvernööri al-Hajjaj ibn Yusuf olisi kirjoittanut suuren osan ”Pourkanista” ja hävittänyt osia alkuperäisistä kirjoituksista. Tekstissä kirjan kirjoittajaksi annetaan ”Abu Turab”, joka oli Muhammedin ottopojan Alin lempinimi. 
Lähi-idästä löydetyissä piirtokirjoituksissa sana ”Koraani” esiintyy ensimmäisen kerran Mosulissa noin vuonna 810. Kokonaisen Koraanin olemassaoloa on pidetty täysin varmana 800-luvulta alkaen, sillä vuonna 834 kuollut Ibn Hisham laati vanhimman säilyneen Muhammedin elämäkerran ("Sirat Rasul Allah"), joka viittaa Koraanin eri jakeisiin. John Wansbrough arvelee, että Koraani olisi koottu ja kanonisoitu juuri tätä ennen 700- ja 800-lukujen vaihteessa. Raymond Dequin väittää, että Zaydista kertova osuus Koraanissa (33:37) olisi peräisin vasta 800-luvun alusta, koska Ibn Ishaq ei kerro sitä, ja Ibn Hisham viittaa siihen vain lyhyesti.
Teorioita Koraanin alkuperästä.
John Wansbrough.
Wansbrough tuli kuuluisaksi väitteellään, että Koraani ei ollut peräisin Arabiasta eikä Uthmanin kokoamistyöstä 640- tai 650-luvulta, vaan teksti luotiin vähitellen, kahden tai kolmen vuosisadan aikana aikaisintaan 700-luvun puolivälissä tai 800-luvun alussa vanhoista arabisoiduista juutalais-kristillisistä tekstikatkelmista. Koraanin kielen perusteella tämä tapahtui mahdollisesti Syyriassa. Kirja olisi syntynyt Mesopotamiassa useissa eri paikoissa tuntemattoman monoteismia edustavan lahkon liturgisina teksteinä 700-luvun loppuun mennessä. Perusteluna oli, että kirjaan ei viitata missään tätä ennen. Monet pitävät Wansbrough'n väitettä virheellisenä, sillä eräät käsikirjoituslöydöt viittaavat siihen, että Koraani olisi vanhempi. Esimerkiksi Birminghamin käsikirjoituksen pergamentin on arvioitu olevan 500- ja 600-lukujen taitteesta. Käsikirjoitus on toisaalta vajaai ja sisältää katkelmia vain suurista 18, 19 ja 20. Robinsonin mukaan 800-luvun tekstin puolesta puhuu joukko muitakin asioita. Koraanissa ei näy ilmeisiä anakronismeja, ja sen kielioppi ja sanasto sopivat huonosti kahdeksannelle ja yhdeksännelle vuosisadalle. Tämän takia käytännössä kaikki tutkijat ovat samaa mieltä siitä, että Koraani koottiin kokonaan tai suurelta osin 600-luvulla. Tämä ei tarkoita, että teksti olisi lopullisesti vakiintunut jo 600-luvun kuluessa.
Karl-Heinz Ohlig.
Kirkkohistorioitsija Karl-Heinz Ohlig on arvellut, että pääosa Koraanista on Lähi-idässä vaikuttaneen esinikealaisen kristillisen liikkeen liturgisia tekstejä, jotka ovat peräisin eri vuosisadoilta. Kirjoitustavan lukukelvottomuutta Ohlig perustelee sillä, että kyse oli uskonmiesten itselleen tekemistä muistiinpanoista. Kirjoittaja olisi osannut lukea tekstin, koska tiesi, mitä oli tarkoittanut, mutta ei kukaan muu. Koraanin matemaattisen tyylianalyysin perusteella ranskalainen tutkija J-J. Walter on arvioinut, että kirjoittajia on saattanut olla 30–100. Ohligin mukaan Koraanin tausta saattoi olla arabikristillisessä lahkossa, joka ensimmäisillä sataluvuilla vaikutti Syyriassa ja Mesopotamiassa ja sai vaikutteita etenkin samarialaisuudesta. Osa tästä väestöstä pakkosiirrettiin 200-luvulla Khorasaniin ja sen pääkaupunkiin Merviin Iranin koillisosassa. Sieltä koraaniliike olisi poliittisten kumousten myötä (al-Malik, al-Mansur, al-Mamun) palannut valtakunnan ydinalueille ja noussut kalifien suojeluksessa valtionuskonnon asemaan. Profeetta Muhammedin hahmo olisi yhdistetty koraaniliikkeeseen ja sen teksteihin vasta 700-luvun jälkipuoliskolla, jolloin kirja olisi saanut profeetallisen tekijän. Ohligin mukaan teoriaa tukevat Koraanin kieli, kirjaimisto ja sisältö sekä islamiin sisältyvät zarathustralaiset, parsilaiset ja buddhalaiset vaikutteet, jotka viittaavat Keski-Aasiaan eivätkä Arabian niemimaalle. Näin arabivaltakunnan uskonnolle olisi saatu pyhä kirja ja sen arabialainen kirjoittaja kristinuskon ja juutalaisuuden antaman esimerkin mukaisesti.
G.R. Hawting ja Daniel Beck.
Islamilaisen perimätiedon ja länsimaisen islamologian mukaan islam syntyi kiistasuhteessa Mekassa vallitsevaan monijumalaisuuteen ja epäjumalanpalvontaan. G.R. Hawting katsoo kuitenkin osoittaneensa, että Koraani ei todellisuudessa arvostele monijumalaisuutta, vaan sellaista monoteismia, jota se ei hyväksy. Koraanin monijumalaisuus viittaa todellisuudessa siihen, että Jumalalla on kumppaneita, kuten enkeleitä. Daniel Beck torjuu myös käsityksen monijumalaisessa ympäristössä toimineesta profeetasta ja katsoo, että "varoittajan" ilmestysten yleisö tunsi syyrialaista ja mesopotamialaista kristinuskoa, joka edusti anti-kalkhedonilaisia suuntauksia, kuten monofysitismiä. Tutkijoiden keskuudessa onkin yleistynyt käsitys, että monoteismi ja Raamatun kertomukset olivat tuttuja Koraanin alkuperäiselle kuulijakunnalle. 
Koraanin historialliset asiayhteydet.
Kiinnostuksen kohteeksi tutkimuksessa nousivat myös Koraanin yhteydet myöhäisantiikin maailmaan. Niiden tutkimisen aloitti jo Abraham Geiger vuonna 1833 kuvaamalla juutalaisuuden vaikutuksia Koraaniin. Geiger laajensi näin Koraanin kontekstia pelkästä Arabian "tietämättömyyden ajasta". Häntä seuranneita varhaisia tutkijoita olivat Gustav Weil, Alois Sprenger ja Theodor Nöldeke. Samaa tutkimuslinjaa edustivat Hartwig Hirschfeld, Josef Horowitz ja Heinrich Speyer. Sinai ja Neuwirth toteavat, että tutkimusta, joka etsi Koraanista lainauksia aiemmasta kirjallisuudesta, on usein syytetty poliittisesta pyrkimyksestä halventaa islamia ja korostaa länsimaisen kulttuurin ylemmyyttä sen nojalla, että Koraani olisi vain aikaisempien perinteiden kertausta. 1930-luvulla Johann Fück hyökkäsi tällaista "lähdekaupustelua" vastaan, ja 2010-luvulla Sinai ja Neuwirth katsoivat, että tutkimus, joka näkee Koraanin kokoelmana katkelmia kristillisestä ja juutalaisesta kirjallisuudesta aliarvioi Muhammedin itsenäisen aseman perinteiden uudistajana. He lainaavat Manzoorin näkemystä, jonka mukaan tällaista orientalismia elähdytti katkeruus ja kostonhimo. Sinai ja Neuwirth katsovat, että yhtäläisyydet aikaisempaan kirjallisuuteen eivät ole kopioimista, joka vie Koraanilta uskottavuutta, vaan ne voidaan ymmärtää kulttuurisena tapana tuoda Koraanin sanomaa lähemmäs aikansa ihmisiä. 
Toisen maailmansodan jälkeen monet arabistit alkoivat nähdä Koraanin myös peilinä, joka heijasteli Muhammedin persoonaa ja psykologista kehitystä. Koraanitutkimus muuttui tavallaan Muhammed-tutkimukseksi. Pian Koraanissa alettiin nähdä koko koraaniyhteisön tai "alkuseurakunnan" vaikutusta. 
Christian Julian Robin toteaa, että Koraanista pääosin puuttuu historiallinen ja maantieteellinen asiayhteys, ja siinä on vain vähän viittauksia paikkoihin, tapahtumiin ja henkilöihin. Neljä historiallista tapahtumaa on kuitenkin ollut ehdolla: Bysantin ennustettu tappio (suura 30), Maribin padon sortuminen (suura 34), uskovien vaino Najranissa (suura 85) sekä Abrahan sotaretki Mekkaa vastaan (suura 105). Robinin mielestä Etelä-Arabiasta peräisin olevat esi-islamilaiset kirjoitukset tarjoavat historiallista kontekstia Koraanin suurille. Robin torjuu silti väitteen, että suuran 30 maininta tuhotulvasta tarkoittaisi Maribin padon sortumista, ja Najranin joukkomurhan liittäminen Koraanin jakeisiin perustuu vain perimätietoon. jos myös suuran 105 tapahtumat on Bysantin tappion tavoin sijoittuvat Persiaan, yksikään neljästä ehdotetusta tapahtumasta ei osu Arabian niemimaalle. 
Yhdysvaltalaisen Daniel Beckin teos "Evolution of the Early Quran" vuodelta 2018 tulkitsee epigrafisen tutkimuksen pohjalta Koraanin yhteyksiä myöhäisantiikin poliittisiin tapahtumiin ja sen sisältämiä kristillisiä, juutalaisia ja manikealaisia vaikutteita. Beck väittää, että Koraani kehittyi ajan myötä, ja että sen varhaisimmat suurat liittyivät tiiviisti syyrialaiseen apokalyptiseen kirjallisuuteen Bysantin–Sassanidien sodan aikana. 
Norsun suura.
Robin katsoo, että Norsun suuran tulkinta Abrahan sotaretkeksi on mahdollinen arabialaisen epigrafiikan perusteella, ja on jopa mahdollista ajoittaa se vuoden 560 jälkeiseksi. Myös Najrānin alueelta Jemenin rajalta vuonna 2014 löydetyt norsun kuvat tukevat Robinin mukaan oletusta, että Abrahan sotaretki Mekkaa vastaan on historiallinen tapahtuma. Robin toteaa, että "Vaikka ei voidakaan täysin varmasti todeta, että kyseessä olisi juuri Abrahan norsu, on tällainen oletus varsin uskottava." Tällä perusteella hän pitää erittäin todennäköisenä, että suura 105 viittaa Abrahan sotaretkeen. 
Norsun matkaa autiomaan halki Sanaasta Mekkaan on pidetty logistisesti vaikeana norsun tarvitseman rehun ja veden takia. Orientalisti C.C. Rossinin mukaan jemeniläisten ei tiedetä käyttäneen sotanorsuja. Ibn Ishaq sijoittaa Abrahan sotaretken Muhammedin syntymävuoteen eli noin vuoteen 570. Abraha on historiallinen henkilö, mutta hänen sotaretkensä katsotaan tapahtuneen jo 500-luvun alussa. Abraha kuoli 550-luvulla, joten hän ei voinut tehdä sotaretkeä vuonna 570. Ibn Hishamin kertomassa tarinassa kiinnittää huomiota myös ristiriita, jossa Jumala olisi auttanut pakanallista Mekkaa kristittyä kuningas Abrahaa vastaan.
Mohammed Lamsiah pitää vuonna 2017 julkaistussa artikkelissa suuran 105 alkuperäisenä lähteenä 660-luvulla kirjoitettua "Herakleioksen historiaa." Suura on kristillinen mietelmäruno, joka kuvaa kristityn roomalaisarmeijan voittoa zarathustralaisista pakanoista ja sisältää monia norsun suurassa olevia yksityiskohtia. Runon tekijäksi voidaan kuvitella kristittyä munkkia, koska opetuksena on, että Jumala auttaa häneen turvautuvia. Tarinan kivisade tuo mieleen Vanhan Testamentin kertomuksen Sodoman ja Gomorran tuhosta. Runoa tulkinnut Ibn Ishaq/Ibn Hisham olisi siten yhdistänyt perimätiedon kuningas Abrahan sotaretkestä runoon ja sijoittanut tapahtumat Mekkaan ja Muhammedin syntymävuoteen.
Niiniköyden suura.
Toinen esimerkki Koraanin suuran kirjallisesta alkuperästä on suura 111, jossa islamilaisen selityksen mukaan esiintyy Abu Lahab, profeetta Muhammedin setä ja hänen ankara vastustajansa. Ercan Celik katsoo löytäneensä Raamatusta suuran rinnakkaistarinan. Vanhan Testamentin 1. kuningasten kirjassa esiintyy kuningas Omri, jonka poika on nimeltään Ahab. Raamatun mukaan: "Omri teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä; hän teki enemmän pahaa kuin kukaan edeltäjänsä""" (1. Kun. 16:25)"." Kun Abu-Lahab kirjoitetaan muodossa Abu L-Ahab, se tarkoittaa Ahabin isää, oikeastaan ”liekkien isää”, mistä päästään suurassa oleviin liekkeihin. Kuninkuudesta on runoon jäänyt tiedoksi Ahabin varallisuus. Vaimon mainitseminen näyttää viittaavan Ahabin vaimoon Isebeliin, josta Raamattu kertoo: "[Ahab] myi itsensä tekemään sitä, mikä on väärää Herran silmissä, kun hänen vaimonsa Isebel yllytti häntä. Häpeällisesti hän ryhtyi palvelemaan epäjumalia" (1. Kun. 21:25-26). Isebel yllytti miestään nimenomaan Baalin palvontaan, joten polttopuiden kanto voisi liittyä polttouhriin Baalin kunniaksi. Mysteeriksi jää niiniköysi. Raamatussa koirat lopulta söivät Isebelin. Suurassa ei itsessään kirjaimellisesti luettuna ole mitään varsinaisesti islamiin liittyvää sisältöä. Islamilaisen sisällön sille antaa vasta Ibn Ishaqin kertoma tarina, joka yhdistää suuran Muhammediin.
Koraanin kieli.
Alphonse Mingana (k. 1937) ja Christoph Luxenberg katsovat, että Koraani on ainakin osittain kirjoitettu syyrianarameaksi eli Jeesuksen äidinkielellä eikä arabiaksi. Aramean kieli näkyy Koraanin tärkeimmissä sanoissa, kuten erisnimissä ja uskonnollisissa käsitteissä ja myös lauserakenteissa. Myös sana "Koraani" on arameaa ja tarkoittaa "Lukemistoa", jollainen oli käytössä syyrialais-kristillisessä kirkossa. Jan Retsön mukaan Koraani on kirjoitettu aramealaisella merkistöllä, joka ei pystynyt ottamaan huomioon arabian kielen kaikkia yksityiskohtia. Ernst Axel Knauf toteaa, että Koraanin kieli ei perustunut puhekieleen, vaan oli kirjallisesti muokattua ja standardoitua kieltä, joka rakentui murteista ja aramean kielestä.
Luxenberg on lukenut Koraanin "scripta defectaa" siten, että myöhemmin lisätyt diakriittiset merkit poistetaan ja näin riisutun tekstin tulkinnassa otetaan huomioon myös mahdolliset arameankieliset vaihtoehdot. Voiman suura (97) on tällöin mahdollista lukea jouluyötä ja Jeesuksen syntymää ylistävänä hymninä. Luxenbergin tunnetuin esimerkki koskee "huureja" eli Paratiisin neitsyitä, joita hän pitää käännösvirheenä; kyse olisi todellisuudessa viinirypäleistä.
Islaminuskon mukaan Koraani levisi aluksi pääosin vain suullisena perinteenä. Markus Gross on osoittanut, että Koraanin poikkeavat lukutavat eivät johtuneet murrevaihtelusta, kuten islamilainen selitys kuuluu, sillä kaikki erilaiset tavat pohjautuivat samoihin "rasmeihin" eli konsonanttiyhdistelmiin. Lausuntaerot johtuivat siten eri tavoista tulkita merkkejä, joten Koraanin on täytynyt olla alusta alkaen kirjoitettua eikä puhuttua tietoa. Käsitys suullisesta välittymisestä on Grossin mukaan syntynyt siitä, että tekstien lukutapa oli pitkään epäselvä ennen kuin diakriittiset merkit ja muut tarkenteet lisättiin. Gross osoitti myös, että joissakin kohdissa Koraanin kirjoittaja osaa hepreaa, toisissa ei, mikä tarkoittaa, että kirjoittajia on täytynyt olla vähintään kaksi.
Syyrialainen kristillinen kirjallisuus.
Jotkut tutkijat ovat katsoneet, että huomattava osa Koraanista on alun perin syyrialaisen kirkon liturgisia hymnejä (muun muassa Günter Lüling ja Christoph Luxenberg). Esimerkki tällaisesta sisällöstä on Voiman suura (97). Muita esimerkkejä ovat Norsun suura (105), Niiniköyden suura (111) ja Alkion suura (96). Niiden tutkiminen on antanut vaihtoehtoisia selityksiä tekstien syntymiselle. Günter Lülingin mukaan noin kolmasosa Koraanista on liturgisia tekstejä, joiden alkuperä on kristillinen.
Joseph Witztum on tutkinut suurassa 12 esiintyvän Joosefin tarinan sukulaisuutta syyrialaiseen kristilliseen kirjallisuuteen. Witztum toteaa, että Koraanissa on tarinoiden juoneen, kirjalliseen muotoon, sanastoon ja typologiseen funktioon liittyviä yhtäläisyyksiä syyrialaisiin kristillisiin runoihin, jotka sisältävät raamatullisia aiheita. Joosefin tarina suurassa 12 sisältää useita piirteitä, jotka yhdistävät sitä enemmän syyrialaisiin saarnoihin kuin Vanhan Testamentin tekstiin. Tässä kristillisessä perinteessä esimerkiksi Joosef rinnastuu Jeesukseen ja hänen veljensä juutalaisiin, ja Koraanissa Joosef esiintyy vastaavasti profeettojen roolimallina. 
Koraani ja muut uskonnot.
Koraani sisältää jälkiä muista uskonnoista ja etenkin kristinuskosta ja juutalaisuudesta. Monissa kohdissa Koraani ilmoittaa vahvistavansa sen, mitä on aikaisemmin Toorassa ja evankeliumissa on ilmoitettu (esimerkiksi Koraani 5:62; 10:37; 42:13) ja kertoo, että juutalaisille, kristityille ja saabilaisille on paikka Paratiisissa (Koraani 2:62). Toisissa jakeissa Koraani erkaantuu muista uskonnoista ja rakentaa itsenäistä identiteettiä palaamalla niiden ohi Abrahamiin (Koraani 2:135); keino, jota myös apostoli Paavali käytti puolustaessaan kristinuskon itsenäisyyttä suhteessa juutalaisuuteen.
Muslimit selittävät Koraanin yhtäläisyydet juutalaisuuteen ja kristinuskoon sillä, että islam on alkuperäisin uskonto, ja myös Toora ja evankeliumi sen takia vastasivat Koraania, mutta vääristyivät historian mittaan. Jaakko Hämeen-Anttila selittää Koraanissa esiintyvää muutosta sillä, että Muhammed aluksi luotti juutalaisten ja kristittyjen kääntymiseen, mitä ei tapahtunut, jolloin seurauksena oli välirikko ja ilmestysten sävy muuttui. Günter Lüling ja Christoph Luxenberg ovat selittäneet yhtäläisyyksiä sillä, että monet suurat ovat taustaltaan kristillisiä.
Kristinuskon ja juutalaisuuden ohella Koraanista on katsottu löytyneen viitteitä Persiassa vallinneeseen manikealaisuuteen (Pöydän suura 5). Uskottomien suuraa 109 on pidetty käännöksenä buddhalaisesta runosta. 
Koraanin käännökset.
Osa muslimeista on sitä mieltä, että Koraania ei voi kääntää muille kielille. Teksti on pyhää vain arabiankielisenä ja toisaalta käännökset ovat ainoastaan tulkintoja. Tätä näkökantaa on selitetty eri tavoin. On väitetty, että Koraanin kaltaista täydellistä tekstiä on mahdoton kääntää millekään muulle kielelle. Syytä on haettu arabian kielen poikkeuksellisesta rikkaudesta. Jaakko Hämeen-Anttila selittää käännösvaikeuksia kielen poikkeuksellisella iskevyydellä. Muina syinä hän esittää tekstin ymmärtämisvaikeudet, jotka johtuvat sen ilmaisuvoimaisuudesta sekä siitä, ettei joidenkin sanojen ja kielioppirakenteiden merkitystä varmuudella tunneta. Andrew Taylorin mukaan ”arabian sanoilla on useampi kuin yksi merkitys, ja ne voidaan tulkita eri tavoin asiayhteytensä mukaan, mikä tekee tiiviistä ja usein mystisestä tekstistä lähes mahdotonta toistaa toisella kielellä”. 
Scripta defecta.
Länsimaisen tutkimuksen mukaan käännösvaikeuksia aiheuttaa se, että Koraanin tekstin ymmärtäminen on usein vaikeaa tai mahdotonta. Sanaan käsikirjoituksen tutkija Gerd R. Puin on arvioinut, että viidesosa Koraanista on käsittämätöntä millä kielellä tahansa. 
Christoph Luxenbergin mukaan Koraanin alkuperäinen teksti oli konsonanttikirjoitusta, jota täydensivät vokaalit ū ja ī, myöhemmin myös ā "(alif)". Konsonanttimerkeistä vain kuusi voitiin erottaa toisistaan, kun taas 22 muussa tapauksessa merkki oli yhteinen kahdelle tai useammalle konsonantille siten, että jopa viittä eri kirjainta voitiin merkitä samalla glyfillä. Syynä oli se, että merkistönä käytettiin aramealalsta kirjoitusta, joka ei vastannut kaikkia arabian tarpeita. Kirjoitus oli siten tarkoitettu muistin tueksi vain kirjoittajalle itselleen, joka tiesi, mitä se tarkoitti. Koraanin puutteellista tekstiä ("scripta defecta)" korjattiin lisäämällä konsonanttimerkkeihin niitä yksilöivät diakriittiset pisteet ja vokaaleja osoittavat pisteet. Näin tuloksena oli "scripta plena" eli selkeä kirjoitus. Muutos tapahtui vasta Abd al-Malikin (685–705) kaudelta alkaen.
Jaakko Hämeen-Anttila ei mainitse Koraanin merkintätavan moniselitteisyyttä selityksenä kirjan käännösvaikeuksiin, mutta kertoo, että Koraanille kehittyi seitsemän lukutapaa ja jokaiselle kaksi muunnosta lähinnä eri tavalla ratkaistun vokalisaation johdosta. Kaikki tavat olivat aluksi yhtä hyväksyttäviä. Nykyisin lukemista on vakioitu niin sanotun Kairon laitoksen (1923) pohjalta. 
Käännöksiä.
Ensimmäisen käännöksen eurooppalaiselle kielelle teki munkki Robert Kettonilainen latinan kieleen nimellä "Lex Mahumet pseudoprophete" (). Käännös valmistui vuonna 1143. Kuningas Kaarle I:n pappi Alexander Ross julkaisi ensimmäisen käännöksen englanniksi vuonna 1649.
Ensimmäinen Koraanin suomenkielinen käännös ilmestyi vuonna 1942. Sen kustansi suomalainen tataari Zinnetullah Ahsen Böre ja käännöksen teki anonyymisti vienankarjalainen Georg Pimenoff englannin kielestä Pickthallin käännöksen pohjalta. Menettely varmisti käännöksen suosion muslimien keskuudessa, sillä Ahsen Böre ja Pickthall olivat muslimeita. Tämän jälkeen käännökset on tehty suoraan arabian kielestä. Vuonna 1957 suomennoksen tekivät seemiläisten kielten professorit Jussi Aro, Armas Salonen ja Knut Tallqvist. Seuraava käännös on vuodelta 1995 tekijänä Jaakko Hämeen-Anttila. Nämä kääntäjät eivät olleet muslimeita. Vuonna 2015 ilmestyi Muhammad Tahir-ul-Qadrin versio käännettynä urdun kielestä.
Sensurointivaatimuksia.
"Le Parisien" julkaisi huhtikuussa 2018 yli 250 ranskalaisen vaikuttajan allekirjoittaman manifestin nimeltä "Manifeste contre le nouvel antisémitisme" (suom. "Manifesti uutta antisemitismiä vastaan"), jossa Koraanista vaadittiin poistettavaksi juutalaisten, kristittyjen ja islamista luopuneiden rankaisuun ja tappamiseen kehottavat kohdat. Manifestin oli laatinut "Charlie Hebdo" -lehden perustaja ja entinen johtaja Philippe Val. Allekirjoittajien joukossa oli entinen presidentti Nicolas Sarkozy.
Ruotsissa asunut Salwan Momika poltti julkisesti Koraanin useita kertoja. Tapaukset herättivät protesteja sekä Ruotsissa että muslimimaissa. Momika perusteli tekojaan tavoitteella saada Koraani kielletyksi Ruotsissa. Momika murhattiin tammikuussa 2025.