tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kemopetrol

Kemopetrol on helsinkiläinen popyhtye. Sen nykyiset jäsenet ovat laulaja Laura Närhi, rumpali Teemu Nordman, kitaristi Marko Soukka ja kosketinsoittaja-säveltäjä Kalle Koivisto. Kemopetrolin alkuperäinen basisti Kari Myöhänen erosi yhtyeestä heinäkuussa 2003. Hänet korvasi Lauri Hämäläinen, joka puolestaan jätti yhtyeen ennen viidennen albumin äänityksiä. Nimi Kemopetrol on muunnelma tšekkiläisen Chemopetrol Litvínov -jääkiekkojoukkueen nimestä.
Historia.
Marko Soukka ja Kalle Koivisto perustivat alun perin ambient-projektiksi tarkoitetun Kemopetrolin marraskuussa 1998. Laura Närhi liittyi yhtyeeseen tammikuussa 1999. Myöhemmin samana vuonna mukaan tulivat rumpali Teemu Nordman ja basisti Kari Myöhänen. Heinäkuussa yhtye meni studioon.
Kemopetrol löi läpi singlellään ”Child Is My Name” vuoden 1999 lopussa. Vuonna 2000 ilmestyi esikoisalbumi "Slowed Down", jolla yhtye soittaa valtavirrasta poikkeavaa, rockin, jazzin ja elektronisen musiikin fuusiota. Vuoden 2001 aikana yhtye esiintyi myös Espanjassa ja Italiassa.
Maaliskuussa 2002 ilmestyi single ”Saw it on TV” ja saman vuoden toukokuussa albumi "Everything’s Fine". Vuonna 2004 ilmestyivät single "My Superstar" ja albumi "Play for Me", joilla bassoa soittaa yhtyeen kolme ensimmäistä albumia tuottanut Kalle Chydenius. Pian "Play for Men" ilmestyttyä Lauri Hämäläinen liittyi yhtyeeseen vakituikseksi basistiksi.
Kemopetrolin neljäs albumi "Teleport" julkaistiin 29. maaliskuuta 2006. Maaliskuun 8. päivänä kauppoihin tuli jo ”Planet”-single. Levyn julkaisi aiempien tapaan Plastinka Records ja jakelusta vastaa Sony BMG. "Teleport" oli Suomen iTunesin albumilistan kärjessä.
Vuonna 2007 julkaistulle Leevi and the Leavings -tribuuttikokoelmalle "Melkein vieraissa" Kemopetrol levytti kappaleen ”En tahdo sinua enää”.
Yhtye aloitti viidennen albuminsa äänitykset toukokuussa 2008. Tässä yhteydessä basisti Lauri Hämäläinen lähti yhtyeestä. 21. syyskuuta 2011 julkaistu albumi on nimeltään "A Song &amp; A Reason". Kalle Chydenius oli jälleen mukana tuotannossa. Julkaisua seuranneella kiertueella basistina on toiminut muun muassa LAB-yhtyeestä tunnettu Pekka ”Splendid” Laine.
Vuodeksi 2020 oli suunnitelmissa pitää Slowed Down 20-vuotisjuhlakiertue, jonka koronavirus kuitenkin siirsi vuodella eteenpäin. Keväällä 2021 yhtye teki muutaman stream-keikan ja kesällä festareita. Viimein syksyllä 2021 oli vuorossa kiertue, jolla yhtye esitti Slowed Downin alusta loppuun ja valittuja paloja muilta albumeilta. Basson varressa keikoilla oli Kalle Chydenius. Kiertue huipentui loppuunmyydylle Tavastialle. 
Kemopetrol julkaisi kuudennen albuminsa "Engine" 24. tammikuuta 2025. Albumia edelsivät kolme singleä: 
"Enginen" julkaisun yhteydessä Kemopetrol lähti keväällä 2025 Engine-kiertueelle, joka sisälsi useita esiintymisiä ympäri Suomea, muun muassa Tavastialla Helsingissä, G Livelabissa Tampereella ja Pensselitehtaalla Porvoossa. Kesällä 2025 yhtye julkaisi myös EP:n "Extra Life." Syyskuun 2025 keikkojen jälkeen yhtye jäi määräämättömän pituiselle tauolle.
Hengellinen laulukirja

Hengellinen laulukirja on Suomessa vapaiden suuntien käyttämä yhteinen laulukirja. Sitä käyttävät kirjan johdannon mukaan Suomen vapaakristilliseen neuvostoon kuuluvat yhteisöt, joita ovat Suomen Helluntaikirkko, Suomen Baptistikirkko, Suomen Metodistikirkko ja Suomen Vapaakirkko. Neuvostoon kuuluvat myös Suomen Adventtikirkko, jolla on oma laulukirja "Seurakunta laulaa" ja Pelastusarmeija, joka käyttää "Pelastusarmeijan laulukirja" -nimistä kokoelmaa. 
Historia.
"Hengellinen laulukirja" ilmestyi 1976. Sitä ennen kirjaa nykyisin käyttävät yhteisöt käyttivät kukin omaa laulukirjaansa. Niitä olivat Suomen Vapaakirkon "Harpunsäveliä", Suomen Metodistikirkon "Rauhansäveliä," Suomen Baptistikirkon "Kaikuja kotimaasta" ja Helluntaiherätyksen "Herramme tulee" -kokoelma. 
Kun Suomen Vapaakirkko aloitti vuonna 1970 oman laulukirjansa uudistamisen, heräsi Vapaitten Kristittyjen neuvostossa ajatus yhteisen laulukirjan saamisesta. Jo silloin oli noin 300 laulua, jotka olivat yhteisiä kaikille mainituille yhteisöille. Lauluista oli eri kirjoissa toisistaan hieman poikkeavia sanoja ja sävelkulkuja. Yhteinen kirja "Hengellinen laulukirja" rakentuu yhteisöjen omista kokoelmista otettujen laulujen varaan. Vanhimmat lauluista ovat 1500-luvulta, mutta niiden pääosa on 1850-luvun jälkeen syntyneitä lauluja ja mukana on myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virsiä. Vuonna 1991 valmistui kirjasta uusi laitos, jossa on otettu huomioon vuoden 1986 luterilainen virsikirja.
"Hengellisen laulukirjan" käytössä olevassa vuoden 1991 laitoksessa on 642 laulua. 2010-luvun alussa ilmestyi "Laulun aika" -niminen "Hengellisen laulukirjan" lisäosa, ja siinä on 145 laulua.
Laulut.
"Hengellisen laulukirjan" laulut on ryhmitelty kahdeksaan osastoonː
SQLWindows

SQLWindows on sovelluskehitin, jonka ohjelmointikielenä on olio-ohjelmointisuuntautunut SAL (SQLWindows Application Language). Se soveltuu tietokantapohjaisten Client-Server -sovellusten tekemiseen MS-Windows- ja Linux-ympäristöön. Tämä graafisen sovelluskehittimen ja ohjelmointikielen yhdistelmä tunnetaan myös nimillä Centura sekä TD (Team Developer). 
SQLWindows tukee ohjelmistokehityksessä ryhmätyöskentelyä. Lähdekoodi voidaan pilkkoa kirjastoiksi, joita samanaikaisesti muokataan eri tahoilla, ja kun yhden kirjaston muutokset ovat valmiit ja kirjasto siirretään työryhmälle jakoon, uusi versio lähdekoodikirjastosta on heti kaikkien muiden nähtävissä ja käytettävissä. 
SQLWindows käyttää samantapaisia rakenteita (If, Select Case, While ...) kuin mitä esiintyy esimerkiksi C-kielessä, mutta SQLWindowsin perusajatuksena on toteuttaa ohjelmointi lähettämällä ja vastaanottamalla viestejä graafisten komponenttien välillä. Viestit voivat olla sekä Windows-käyttöjärjestelmän lähettämiä (esimerkiksi WM_LBUTTONDOWN), ohjelmointikielen omia (esimerkiksi SAM_Click), tai ohjelmoijan itse määrittelemiä. 
Viestien käsittely tarkoittaa sitä, että sovellusikkuna tai sovellusikkunassa oleva elementti (esimerkiksi painike) saavat monenlaisia viestejä, mutta sovelluksessa erikseen kerrotaan, mihin viesteihin halutaan reagoida ja millä tavalla. Esimerkiksi kun käyttäjä napsauttaa sovellusikkunassa olevaa painiketta, painike saa viestin SAM_Click. Painikkeen alle koodissa voidaan sitten laittaa Message Actions -lohkoon rivin ”On SAM_Click” sekä sen alle tehtävät toimenpiteet. 
Klassikkoesimerkki toteutettuna TD:llä (avataan viesti-ikkuna tervehdyksellä ja OK-painikkeella):
 On SAM_Click
 Call SalMessageBox ( "Hei maailma!", "IkkunaOtsikko", MB_Ok )
Romano Scarpa

Romano Scarpa (27. syyskuuta 1927 Venetsia, Italia – 23. huhtikuuta 2005 Málaga, Espanja) oli italialainen Aku Ankka -piirtäjä ja -käsikirjoittaja. 1950-luvulta alkaen hän piirsi lähes 15 000 sivua ankka- ja hiiriseikkailuja.
Scarpa piti lapsena suunnattomasti amerikkalaisista piirretyistä. Lapsena hän luki "Topolino"-lehdestä Floyd Gottfredsonin Mikki Hiiri -sarjakuvia ja myöhemmin erityisesti myös Carl Barksin tarinoita. Molempia hän piti myöhemmin esikuvinaan. Taidekoulutaustaa hän sai Venetsian taideakatemiasta ja opiskeli myös arkkitehtuuria. Vuosina 1945–1953 hänellä oli oma animaatiostudio, jossa hän teki mainoksia ja muutamia lyhyitä piirrettyjä, joiden juoni oli usein lainattu Hans Christian Andersenin saduista. Hän palasi animaatioiden pariin vielä 1970–1980-luvuilla ja piirsi muun muassa "Ankronikka"-sarjaa.
Kun vuonna 1956 Italian "Topolino"-sarjakuvalehdellä ei ollut enää uusia Gottfredsonin tekemiä Mikki Hiiri -sarjakuvia julkaistavana, vastuu sarjojen tekemisestä jäi Scarpalle. Hän piirsi kuitenkin myös Ankka-sarjoja. Scarpa kirjoitti moniin tarinoihinsa käsikirjoituksen itse, mutta hän työskenteli myös käsikirjoittajien, kuten Guido Martinan ja Fabio Michelinin kanssa. Scarpan tussaajina toimivat muun muassa vuosina 1956–1958 Luciano Gatto, 1959–1962 Rodolfo Cimino ja 1961–1971 Giorgio Cavazzano.
Scarpan tunnetuimpia sarjojaan on nähty Suomessa Aku Ankan taskukirjoissa vuodesta 1970 lähtien ja hänen Disney-sarjakuvistaan on suomeksi julkaistu kaksi kokoelmaa: "Ankantekijät 2: Lentävä skotlantilainen" ja Aku Ankan taskukirjan erikoisnumero "Kalin kynsi". Suuri osa hänen tuotannostaan on kuitenkin vielä julkaisematta Suomessa. 
Scarpa loi Ankkalinnaan lukuisia uusia hahmoja, kuten Riitta Hanhen, Kuuno Kaakkurin, Into Ankan ja Atomiinuksen. Scarpalle myönnettiin vuonna 1990 Luccan sarjakuvafestivaaleilla Yellow Kid -palkinto elämäntyöstään sarjakuvien parissa.
William Van Horn

William Van Horn (s. 15. helmikuuta 1939 Oakland, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaissyntyinen, nykyään Kanadassa asuva sarjakuvapiirtäjä, joka teki Disney-yhtiölle ja sen lisensoimille yhtiöille Ankka-sarjakuvia vuosina 1987–1998. Van Horn piirsi pääasiassa Aku ja Roope Ankkaa ja on piirtänyt myös "Ankronikkaa", jonka joidenkin jaksojen pääosassa esiintyi Heimo Huima. William Van Horn on keksinyt Roope Ankan velipuolen ja serkun, Unkka T. Kumiankan, hahmon. Hänen töistään on julkaistu yli 800 sivua.
William Van Hornilla on kaksi lasta. Hänen poikansa Noel Van Horn on myös Disneyn sarjakuvapiirtäjä, joka on keskittynyt Mikki Hiiri -sarjakuviin.
Elämä.
William nautti sarjakuvista jo lapsena ja erityisesti Floyd Gottfredsonin Mikki Hiiri -sanomalehtisarjakuvista. Van Horn piirsi jo viisivuotiaana Mikki Hiiriä ja sota-aiheisia kuvia mallista, mutta alkoi haaveilla piirtämisestä ammattina vasta 12-vuotiaana. Hän valmistui vuonna 1961 California College of Arts and Craftsista ja sai töitä studiosta, jossa tehtiin lyhytanimaatioita lapsille. 1960-luvulla Van Horn työskenteli San Franciscossa pienessä "Imagination"-animaatiostudiossa. Työskenneltyään siellä 12 vuotta, hän alkoi kirjoittaa ja piirtää lastenkirjoja. Ensimmäisen lastenkirjansa, "Harry Hoyle’s Giant Jumping Beanin", ilmestyttyä vuonna 1978 hän muutti perheineen vaimonsa synnyinmaahan Kanadaan. Vuonna 1985 innostus sarjakuviin alkoi uudelleen ja Van Horn teki sarjakuvasarjaa "Nervous Rex", joka kertoo samannimisestä hirmuliskosta. 
Kun Gladstone-kustantamo alkoi julkaista uusien piirtäjien Disney-sarjakuvia, niin pitkän yrittämisen jälkeen myös Van Horn sai mahdollisuuden tehdä niitä Gladstonelle. Kustantamo julkaisi ensimmäiset Van Hornin Aku Ankka -sarjat vuonna 1987, samoihin aikoihin kuin Don Rosan ensimmäisen Ankka-sarjakuvankin. Disney-yhtiö ei uusinut Gladstonen lisenssiä ja Van Horn siirtyi tekemään sarjakuvia Disney-yhtiön omalle sarjakuvayhtiölle Disney Comicsille. Disney Comicsin lopetettua toimintansa hän siirtyi Egmont-kustantamolle, vaikka Gladstone alkoikin julkaista jälleen Disney-sarjoja. Van Hornin tarinat voi tunnistaa myös kuvissa usein esiintyvistä hyttysistä.
Disney-taiteilijauransa ensimmäisinä vuosinaan Van Horn sai John Lustigilta avustusta käsikirjoitusten osalta – näitä sarjoja lukuun ottamatta Van Horn on piirtänyt ja käsikirjoittanut sarjakuvansa kokonaan itse. Vuonna 1994 lähes 30 vuotta aikaisemmin eläkkeelle siirtynyt Carl Barks käsikirjoitti vielä yhden Ankka-sarjakuvan, ”Hevostellen halki historian”, jonka kuvittajaksi Barks valitsi Van Hornin.
Fagotti

Fagotti (, ’risukimppu’) on matalaääninen puupuhallin. Se koostuu kahdesta rinnakkaisesta putkesta, jotka on alapäistään yhdistetty toisiinsa. Soittimen alkupäässä on lisäksi metallinen, taivutettu putki, ns. s-putki, johon varsinaisen äänen tuottava suuhinen eli ”"rööri"” kiinnitetään. Suuhinen on samantapainen ja samasta materiaalista valmistettu kaksoisruokolehdykkä kuin esimerkiksi oboessa, mutta suurempi.
Fagottien tyypit ja materiaalit.
Tyypit.
Fagotteja on kahta tyyppiä: ns. saksalainen eli Heckel-fagotti, joka yleensä valmistetaan vaahterasta (oppilaille joskus muovista), sekä nykyään harvinaisempi, lähes pelkästään Ranskassa käytössä oleva, ns. ranskalainen fagotti eli Buffet-fagotti, joka valmistetaan ruusupuusta. Näiden soitinten äänensävyt eroavat toisistaan selvästi. Äänen sävyero johtuu erilaisesta porauksesta: ranskalaisen fagotin poraus on loivemmin kartiomainen kuin saksalaisen. Tämän takia saksalaisen fagotin ääni on vahvempi. 
Pintakäsittely.
Vaahterasta tehdyt saksalaiset fagotit petsataan; värit vaihtelevat ruskeasta punaruskeaan ja punaiseen, myös aivan mustaa käytetään. Petsauksen jälkeen ulkopinta lakataan värittömällä lakalla. Kapeammat putket ovat sisäpinnoiltaan päällystetyt kovakumilla. Ranskalaiset fagotit ovat sisä- ja ulkopinnoiltaan öljykyllästystä lukuun ottamatta käsittelemättömiä.
Suukappaleet.
Suukappaleet eli suuttimet eli ”röörit” tehdään muun muassa Välimeren alueella kasvavasta "Arundo donax"- eli jättiruoko-nimisestä kasvista. Soittajat yleensä valmistavat ja vuolevat suukappaleensa itse. Äänen laatuun vaikuttaa paljon se, miten soittaja suukappaleensa vuolee. Suukappaleen käyttöikä on lyhyt ja vaihtelee päivistä joihinkin viikkoihin.
Osat.
Fagotti koostuu viidestä yhteen liitettävästä osasta: s-putki, tenoriputki eli siipi, kaksoisputki eli saapas, bassoputki sekä kello.
Fagotin ääni.
Fagotin ääni on hienossa matalassa rekisterissä voimakas ja korkeammalle tultaessa muuttuu hiljaisemmaksi. Keskirekisterissä fagotti kuulostaa ”torvimaiselta”. Ylimmässä ja alimmassa rekisterissä nopeat aika-arvot tulevat vaikeiksi soittaa. Näillä alueilla myös trillit ovat hankalia.
Fagotin isoveli kontrafagotti on matalaäänisin puupuhallin. Se toimii orkesterissa usein kontrabasson tapaan eli seuraa fagottistemmaa oktaavin verran alempana. Kontrafagotin ääniala on subkontra-B:stä suunnilleen c4:hen (keski-c) soittajan ja soittimen mukaan. Se pääsee siis jopa matalammalle kuin kontrabasso.
Kontrafagotti

Kontrafagotti on matalaäänisin puupuhallinsoitin, joka on kooltaan fagottia suurempi, pituudeltaan kaksinkertainen, ja soi oktaavia matalammalta kuin fagotti.
Kontrafagotti kehitettiin 1600-luvun puolivälissä. Ludwig van Beethoven kirjoitti viidenteen sinfoniaansa erikseen kontrafagottiosuuden, ja myöhemmin soitinta on käytetty mm. Gustav Mahlerin, Richard Straussin ja Dmitri Šostakovitšin sinfonioissa, kuten myös eräissä Alban Bergin, Benjamin Brittenin, Maurice Ravelin ja Paul Dukas’n teoksissa. Tiettävästi ensimmäisen kontrafagottikonserton sävelsi Gunther Schuller vuonna 1978. Myös Kalevi Aho on säveltänyt soittimelle oman konserttonsa. Schullerin ja Ahon konsertot on omistettu Lewis Lipnickille. Daniel Dorff on säveltänyt kontrafagotille paitsi konserton, myös teokset "A Deep Funk: Dance Set for Unaccompanied Contrabassoon" ja "Sonatina d'Amore", joista jälkimmäisessä on kaksi kontrafagottia.
Kontrafagotti on pääasiallisesti orkesterisoitin, ja se on monesti sinfoniaorkesterin matalaäänisin soitin. Soittimen putken pituus on miltei kuusi metriä.
Nuotinnus kontrafagotille tehdään kuten tavallisellekin fagotille. Soittimen esimuotona pidetään doppelfagottia, joka on peräisin 1500-luvulta.
Jalka

Jalka on seisomiseen ja kävellen liikkumiseen käytettävä raaja. Jalkoja on useimmilla eläimillä parillinen määrä. Useimmilla nisäkkäillä, matelijoilla ja sammakkoeläimillä jalkoja on neljä. Pystyasennossa kulkevalla ihmisellä, samoin kuin muilla kädellisillä jalkoja on kaksi yläraajojen muututtua käsiksi, ja kaksi jalkaa on myös linnuilla ja lepakoilla, joilla yläraajat ovat muuttuneet siiviksi. Lainkaan jalkoja selkärankaisista ei ole esimerkiksi käärmeillä, joilta raajat ovat hävinneet kokonaan, valailla, joilta takaraajat ovat hävinneet ja eturaajat ovat muuttuneet eviksi, eikä kaloilla, joille niitä ei ole alun alkaenkaan kehittynyt. Hyönteisillä jalkoja on kuusi, hämähäkkieläimillä kahdeksan ja tuhatjalkaisilla vieläkin enemmän.
Myös huonekalujen ja muiden esineiden kapeita tukiosia kutsutaan usein jaloiksi.
Jalan osia ihmisellä ovat:
Napa (anatomia)

Napa (, ) on poistetun napanuoran jättämä arpi ihmisen mahassa. Kaikilla istukkanisäkkäillä on napa, tosin muilla kuin ihmisillä se ei ole kovin helposti erotettavissa, vaan se saattaa näkyä vain karvattomana viivana. Navasta voi erottaa helposti identtiset kaksoset toisistaan, koska napa on arpi ja siksi yksilöllinen eikä periytyvä. Ihmisillä napoja on kahta tyyppiä, ulospäin kääntyneitä ja sisäänpäin kääntyneitä.
Napaan saattaa kertyä napanöyhtää. Se on vaatteista irronneen nukan, talirauhasten eritteen sekä hilseilleen ihon muodostamaa mekaanista seosta. Keskivartalolihavuuden yhteydessä se saattaa märkiä, jolloin se tuottaa erittäin voimakkaan pahanhajuista eritettä. 
Ihmisten keskuudessa navan näkyminen on joskus muotia, jolloin käytetään muun muassa napapaitoja, joissa napa on näkyvissä. Länsimaissa napapaitojen käyttö on melko yleistä nuorilla naisilla, kun taas miehillä sen käyttö on harvinaisempaa. Intiassa naiset ovat käyttäneet kauan navan paljastavia vaatteita. Länsimaissa myös napakorut ovat tulleet muotiin.
Piitu Uski

Pirkko ”Piitu” Uski (s. 30. joulukuuta 1967 Rovaniemi) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt Laura Kivirannan roolia saippuasarjassa "Salatut elämät" vuosina 1999–2008 sekä loppuvuodesta 2012. Hän siirtyi keväällä 2009 näyttelemään sarjassa "Kotikatu" Laura Mäkimaan naisystävää, Krisse Karria, jossa esiintyi sarjan loppuun, joulukuuhun 2012 asti. Lisäksi hän näyttelee rooleja teatterissa.
Uski esitti lapsena pääroolin nuorten televisioelokuvassa "Iris Klewe", ja hän on näytellyt myös televisioelokuvassa "Liian paksu perhoseksi" ja sarjassa "Ratikka-Raimo". Hän on toiminut ääninäyttelijänä Disneyn piirroselokuvassa "Topi ja Tessu", missä hän dubbasi nuorta Tessua. Lisäksi hänen ääntään on kuultu Siwan mainoksissa.
Uski on kirjoittanut keittokirjan "Salatut (keittiö) elämät" (2001) yhdessä sarjan käsikirjoittaja Susanna Laaksosen kanssa. Hän myös kirjoittaa muun muassa kolumneja lehtiin, ja vuonna 2010 hän juonsi Liv-kanavalla keskusteluohjelmaa "Naisen suusta – Piitu Uski".
Uskilla on kaksi tytärtä.
Kastilia

Kastilia () on muinainen Espanjan kuningaskunta. Se käsitti kaksi aluetta, Vanhan-Kastilian () Iberian niemimaan luoteisosassa ja Uuden-Kastilian () niemimaan keskiosassa. Alue on ehkä saanut nimensä lukuisten linnojen () mukaan, joita sinne rakennettiin reconquistan aikana.
800–1200-luvut.
Castilla tunnetaan 800-luvulta, jolloin nimeä käytettiin pienestä alueesta Burgosin maakunnassa Cantabrianvuorten juurella. Kastilia oli kokoelma pieniä kreivikuntia, joita hallitsivat Asturian ja Leónin kuninkaat. Fernán González (k. 970) yhdisti Kastilian pääkaupunkinaan Burgos ja laajensi sitä etelään. Kreivien García Fernández (k. 1005) ja Sancho García (k. 1017) aikana Kastilian raja saavutti Duerojoen.
Vuonna 1029 Sancho III Suuri irtautui Leónin vallasta ja jätti Kastilian pojalleen Ferdinand I:lle (1037–1065), joka otti kuninkaan arvonimen. Toledon valtaus 1085 lisäsi Uuden-Kastilian kruununmaihin.
Kastilia ja León yhdistyivät jälleen vuosiksi 1072–1157, mutta irtautuivat sen jälkeen. Alfonso VIII pakotti Leónin kuninkaan vannomaan uskollisuutta itselleen vuonna 1188 ja saavutti siten johtoaseman niemimaalla. Tällöin Kastilia ulottui etelässä jo Tajojoelle asti. Leónin kuninkaat eivät kuitenkaan suostuneet tukeman Kastiliaa taistelussa islamilaisen Espanjan almohadeja vastaan, vaan kuningaskuntien keskinäinen kamppailu heikensi niitä. Las Navas de Tolosan taistelussa 1212 suurin osa etelästä joutui Kastilialle. Vuonna 1230 Kastilian Ferdinand III nousi myös Leónin valtaistuimelle ja yhdisti jälleen kuningaskunnat. Seuraavina vuosina valloitettiin Córdoba vuonna 1236, Murcia vuonna 1243 ja Sevilla vuonna 1248.
1383–1716.
Vuosina 1383–1385 Kastilia yritti vallata myös Portugalin, mutta epäonnistui. Hovi siirtyi 1400-luvulla Valladolidiin. Vuonna 1412 Kastilian prinssi Ferdinand asetettiin Aragonian valtaistuimelle, mikä edelsi kuningaskuntien lopullista liittoa.
Kastilia ja Aragonia liittoutuivat vuonna 1469, kun Aragonian kruununprinssi Ferdinand (tuleva kuningas Ferdinand II) nai Kastilian kruununperijän Isabellan. Tämä johti viimein Espanjan yhdistymiseen vuonna 1516, kun heidän pojanpoikansa Kaarle peri molemmat kruunut. Kastilia valloitti Navarran eteläosan vuonna 1512. 
Kun kastilialaiset ja ranskalaiset joukot olivat vallanneet Katalonian vuosina 1714–1715, perustuslakia muutettiin vuonna 1716 ja moderni keskushallintoinen Espanjan valtio oli syntynyt.
Nykyaika.
Nykyisin Kastilian alueet kuuluvat Espanjan itsehallintoalueisiin Kastilia ja León, Kastilia-La Mancha ja Madrid.
Kastilian kielestä tuli Espanjan pääasiallinen kieli, joka tunnetaan edelleen nimellä "castellano". Samoin Amerikan mantereelle kulkeutunut kulttuuri oli etupäässä kastilialaista. 
Nykyisin Espanjan teollisuuskeskukset ovat siirtyneet muodostuneet pääasiassa Kastilian ulkopuolelle ja se on jäänyt taloudellisesti jälkeen koko Espanjan keskiarvoista.
Isä

Isä on lapsen miespuolinen vanhempi. Isyys voidaan määritellä biologisen, sosiaalisen ja laillisen suhteen perusteella. Jos biologisesta isyydestä ei ole varmuutta, varmistuksen voi tarvittaessa saada DNA-testillä.
Juridisesti ja sosiaalisesti isäksi voi tulla myös adoptoimalla lapsen.
Suomen lain mukaan äidin aviomies on lapsen isä, kun lapsi on syntynyt avioliiton aikana. Tätä kutsutaan isyysolettamaksi. Jos avioliitto on miehen kuoleman johdosta purkautunut ennen lapsen syntymää, on aviomies lapsen isä, kun lapsi on syntynyt sellaiseen aikaan avioliiton purkautumisen jälkeen, että lapsi on voinut tulla siitetyksi avioliiton aikana . Jos biologiset vanhemmat eivät ole naimisissa keskenään, isyys voidaan vahvistaa joko tunnustamisen perusteella tai oikeuden päätöksellä. Vahvistetusta isyydestä seuraa velvollisuus osallistua lapsen elatukseen ja oikeus tehdä lapsen äidin kanssa sopimuksia, tai hakea oikeuden päätöstä, lapsen huoltajuudesta, tapaamisoikeudesta ja siitä kumman vanhemman luona lapsi asuu. Lisäksi lapsesta tulee isänsä perillinen.
"Isäpuoli" on äidin uusi aviomies, jos hän ei ole lapsen biologinen eikä lain mukainen isä. Lapsella saattaa olla isäpuoli, mikäli hänen vanhempansa ovat eronneet tai jos äiti on jäänyt leskeksi ja mennyt myöhemmin uuteen avioliittoon.
Monessa maassa vietetään isänpäivää, jolloin lapset muistavat isiään. Suomessa isänpäivä on joka vuosi marraskuun toinen sunnuntai.
Maximilian von Baden

Maximilian Alexander Friedrich Wilhelm von Baden (lyh. Max von Baden, 10. heinäkuuta 1867 Baden-Baden, Saksa – 6. marraskuuta 1929 Baden) oli Badenin suurherttuan Fredrik II:n serkku ja perijä. Hän oli vuodesta 1900 naimisissa Maria Luise von Hannover-Cumberlandin kanssa, joka oli Ison-Britannian ja Irlannin kuningashuoneen prinsessa ja Braunschweig-Lüneburgin herttuatar.
Von Badenia pidettiin jo ennen ensimmäistä maailmansotaa liberaalina. Sodan aikana hänet nimitettiin valtakunnankansleriksi lokakuussa 1918 Georg von Hertlingin seuraajaksi. Hänen tehtävänsä oli neuvotella aselepo ympärysvaltojen kanssa sodan viime päivinä. Vaikka hänellä oli epäilyksiä kenraalikunnan rauhantahdosta, hän hyväksyi tehtävän ja nimitti hallituksen, johon ensi kertaa kuului sosiaalidemokraattien edustajia, kuten Friedrich Ebert ja Philipp Scheidemann. Hallituksen työskentelyn aselevon saavuttamiseksi keskeytti vallankumouksen syttyminen Saksassa marraskuun ensi päivinä. Von Baden ymmärsi, ettei keisari Vilhelm II voisi enää säilyttää kruunuaan, ja painosti tätä luopumaan vallasta monarkian pelastamiseksi. Keisari ei kuitenkaan suostunut, ennen kuin viimein kenraalit Paul von Hindenburg ja Wilhelm Groener ilmoittivat, että keisarin oli luovuttava vallasta. 
Monarkian päätyttyä myös Max von Baden erosi virasta Ebertin hyväksi 9. marraskuuta 1918. Heti eron jälkeen julkaistiin Saksan tasavallan perustamisilmoitus.
Max von Baden vietti lopun elämäänsä eläkkeellä. Serkkunsa Fredrik II:n kuoltua vuonna 1928 hänestä tuli Badenin suvun päämies kuolemaansa asti.
Max von Badenilla ja hänen puolisollaan oli kaksi lasta, Maria Alexandra (s. 1902) ja Berchtold Fredrik (s. 1906).
Wong Kar-wai

Wong Kar-wai (; s. 17. heinäkuuta 1958 Shanghai, Kiina) on hongkongilainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja.
Wong Kar-wai syntyi Shanghaissa, mutta muutti viisivuotiaana perheensä mukana Hongkongiin. Hän valmistui graafiseksi suunnittelijaksi 1980. Valmistumisen jälkeen hän kirjoittautui sisään tuotantoharjoituskurssille, jonka järjesti Hong Kong Television Broadcasts Limited ja valmistui täysipäiväiseksi elokuvakäsikirjoittajaksi. Vuosien 1982–1987 aikana hän kirjoitti noin kymmenen käsikirjoitusta. Ne edustivat useita eri genrejä aina romanttisesta komediasta toiminnalliseen draamaan. Hänen henkilökohtainen suosikkikäsikirjoituksensa näistä oli "Final Victory", joka ilmestyi vuonna 1986.
Wong Kar-wai on voittanut useita palkintoja ohjaamistaan elokuvistaan, muun muassa 1997 Cannesin elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnon elokuvasta "Happy Together".
Valencia

Valencia () on Espanjan kolmanneksi suurin kaupunki, joka sijaitsee maan itäosassa, Välimereen kuuluvan Valencianlahden rannalla samannimisellä itsehallintoalueella (, ). Kaupungin väkiluku on noin 790 000. Metropolialueen väkiluku on 1,6 miljoonaa (2012). Maakunnan (, ) väkiluku on noin 2,6 miljoonaa (2013).
Valencian tunnetuin ruoka on "la paella valenciana". Paella on Valencian alueelta lähtöisin oleva riisiruoka, jossa on perinteisesti käytetty paikallisia kasviksia sekä kanin ja broilerin lihaa. Erityisesti Valencian alueen ulkopuolelta löytyy monia eri versioita, joissa käytetään muun muassa äyriäisiä.
Valenciassa sijaitsee Valencian satama, joka on yksi Välimeren vilkkaimmista.
Maantiede ja ilmasto.
Valencia sijaitsee Välimeren rannalla Turiajoen suulla.
Köppenin ilmastoluokituksen mukaan Valencian ilmasto on subtrooppinen aro-ilmasto, BsK. Vuoden lämpimin kuukausi on elokuu, kylmin tammikuu.
Historia.
Valencian kaupunki on tunnettu jo antiikin roomalaisten ajoilta. Visigootit valtasivat sen vuonna 413, maurit vuonna 714. Espanjan sisällissodan aikana se oli tasavaltalaisten pääkaupunki 1936–1939.
Nähtävyydet.
Yksi Valencian tärkeimpiä ja samalla myös uusimpia nähtävyyksiä on vuonna 2004 valmistunut "Ciutat de les Arts i de les Ciències" eli Valencian taide- ja tiedekeskus. Kyseessä on suuri vapaa-ajan kompleksi, joka käsittää mm. valtamerikeskuksen, tiedekeskuksen, Imax-elokuvateatterin sekä teatterin. Tiedekeskuksen tiloissa järjestetään myös paljon eri alojen kansainvälisiä konferensseja.
Llotja de la Seda (esp. Lonja de la Seda), silkinmyyntipaikka 1400-luvulta, on Unescon maailmanperintökohde.
Urheilu.
Valencia CF on kaupungin merkittävin jalkapalloseura. Seura on tunnettu etenkin argentiinalaisten suurlupausten jatkojalostajana. Sen paikallisvastustaja on Levante UD. Toinen tunnettu seura on koripalloseura Valencia BC.
Valencian maakunnassa Valencian kaupungin lähistöllä Chestessä sijaitsee myös vuonna 1999 valmistunut moottorirata Valencia Circuit (viralliselta nimeltään Circuit de la Comunitat Valenciana Ricardo Tormo). Radalla ajetaan mm. MotoGP-sarjan osakilpailu. Vuonna 2008 Valenciassa ajettiin ensimmäistä kertaa Formula 1-sarjan osakilpailu Euroopan Grand Prix kaupungin keskustaan rakennetulla katuradalla.
Liikenne.
Valenciassa toimii kattava metroverkko, jonka ensimmäinen osa vihittiin käyttöön lokakuussa 1988.
Valencian lentoasema sijaitsee 8 km kaupungista länteen. 
Suurnopeusjuna AVE yhdistää Valencian maan pääkaupunkiin Madridiin. AVE-junat käyttävät taidemaalari Joaquín Sorollan mukaan nimettyä rautatieasemaa "Estació de València-Joaquín Sorolla".
Elektroniikka

Elektroniikka on sähkötekniikan osa, joka perustuu elektronien liikkeen ohjaamiseen. Elektroniikka sisältää sähköisten laitteiden suunnittelua, rakentelua, käyttöä ja tutkimista. Elektroniikan aikakausi alkoi vuonna 1902 John Ambrose Flemingin keksittyä tyhjiödiodin, jolloin hän myös loi elektroniikan käsitteen.
Laajempia määritelmiä ovat antaneet alaa tutkivat insinöörit sekä standardointijärjestö. Suomen Akatemian tieteen keskustoimikunnan elektroniikkajaoston mietintö vuodelta 1974 on seuraavanlainen: ”"Elektroniikka on teknologia, jossa puolijohdeainetta, elektroniputkia ja muita elektronisia komponentteja käytetään hyväksi toteutettaessa mitä erilaisimpia järjestelmiä, tiedonsiirtoa ja käsittelyä, koneistojen automaattista valvontaa ja ohjausta ynnä prosessisuureiden niin tieteellistä kuin käytännöllistäkin mittausta varten."”
Sähköalan kansainvälinen standardisoimisjärjestö International Electrotechnical Commission (IEC) sanoi vuonna 1956, että ”"elektroniikka on se tieteen ala, joka käsittelee sähkön johtumista tyhjiössä, kaasussa ja puolijohteessa sekä näihin ilmiöihin perustuvien laitteiden sovellutuksissa."”
Yhdysvaltain sähkö- ja elektroniikkainsinöörit taas määrittelevät, että "elektroniikka on se tieteen ja tekniikan ala, joka käsittelee ihmisen aistin ja aivojen korvaamista ja täydentämistä laitteilla, jotka keräävät ja käsittelevät informaatiota, siirtävät sen haluttuun paikkaan, jossa ohjaavat koneita tai esittävät informaatiota ihmisen käytettäväksi."
Sähkövoimatekniikassa elektroniikan sovelluksia ovat muun muassa taajuusmuuttajat ja HVDC-merikaapelit.
Elektroniikan mittaus- ja testauslaitteita.
Elektroniikassa käytetään monia erityisiä sähköteknisiä mittalaitteita, joilla voidaan mitata ja tarkkailla erilaisia sähköisiä ilmiöitä elektronisissa laitteissa. Useat mittaus- ja testauslaitteet ovat itsekin elektronisia laitteita, vaikka vanhat mittalaitteiden periaatteet saattavatkin olla sähkömekaanisia.
Sähköisten suureiden mittaamiseen käytettyjä laitteita ovat:
Seuraavilla laitteilla voidaan tutkia elektroniikan ilmiöitä ja komponenttien toimintaa:
Seuraavilla laitteilla voidaan tuottaa testaamisessa tarvittavia herätesignaaleita tutkittaville laitteille:
Tutkittavalle laitteelle käyttöjännitettä tuottamaan voidaan käyttää laboratoriovirtalähdettä.
Elektroniikan komponentit.
Elektroniikan piireissä käytetään elektronisten, aktiivisten komponenttien lisäksi passiivisia komponentteja, joista osa on toiminnaltaan lineaarisia.
Liitoskomponentit.
Johtimet ja kaapelit:
Liittimet:
Passiiviset komponentit.
Passiivisiksi komponenteiksi kutsutaan komponentteja, jotka kuluttavat energiaa.
Aktiiviset komponentit.
Aktiiviseksi komponentiksi kutsutaan komponenttia, joka tuottaa energiaa tai osallistuu aktiivisesti piirin sähköiseen toimintaan. Tyypillisiä esimerkkejä ovat jännite, virta- ja teholähteet, esimerkiksi paristo tai komponentit, joilla saadaan aikaan vahvistusta. Mikropiirit ovat laajoja toimintoja sisältäviä aktiivisia komponentteja.
Aktiiviset puolijohdekomponentit:
Puolijohdekomponentit.
Puolijohdekomponentteja ovat mm. aktiiviset puolijohdekomponentit kuten transistorit ja seuraavat komponentit:
Edie Brickell

Edie Arlisa Brickell, (s. 10. maaliskuuta 1966 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä.
Brickell syntyi Dallasissa vuonna 1966. Hän liittyi vuonna 1985 New Bohemians -yhtyeeseen ja kirjoitti sille lauluja seuraavien vuosien aikana. Edie Brickell &amp; New Bohemians -yhtyeen esikoisalbumi "Shooting Rubberbands at the Stars" (1988) oli suurmenestys ja myös kriitikkojen arvostama.
Yhtyeen toinen albumi ei menestynyt, ja yhtye hajosi. Brickell meni naimisiin muusikko Paul Simonin kanssa ja sai lapsen.
Tauon jälkeen Brickell julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa "Picture Perfect Morning" (1994). Seuraava studioalbumi oli "Volcano" (2003). New Bohemians palasi yhteen albumille "Stranger Things" (2006). Brickellin kolmas sooloalbumi "Edie Brickell" ilmestyi vuonna 2011. Steve Martinin kanssa tehty "Love Has Come for You" (2013) toi Brickellille Grammy-palkinnon. Kaksikko kirjoitti sen jälkeen yhdessä musikaalin "Bright Star", joka sai ensi-iltansa 2014.
Euroopan yleisradiounioni

Euroopan yleisradiounioni ( (EBU), ransk. "Union européenne de radio-télévision" (UER) ) on eurooppalainen televisio- ja radioliitto, jonka eurooppalaiset länsimaat Suomi mukaan lukien perustivat 12. helmikuuta 1950 Torquayssa Britanniassa OIRTin vastapainoksi. Se oli aiemmin suljettu muilta kuin yleisradiotoimintaa harjoittavilta julkisen palvelun kanavilta, mutta sittemmin pääsyvaatimuksia on lievennetty.
EBU:n televisiojakeluverkko on nimeltään "Eurovisio" (), joka järjestää vuosittain Eurovision laulukilpailun.
EBU erotti heinäkuussa 2021 jäsenyydestään Valko-Venäjän. Venäjä erosi EBU:sta helmikuussa 2022 vastalauseena maan sulkemisesta ulos vuoden 2022 Eurovision laulukilpailusta.
Elektro

Elektro, joka on lyhennys sanoista "electro funk" (tunnetaan myös nimillä robot hip hop ja electro hop), on musiikin tyylilaji, joka kehittyi 1980-luvulla Yhdysvalloissa ja Japanissa. Tyylin juuret ovat ennen kaikkea Kraftwerkin tuotannossa ja funkmusiikissa (toisin kuin esimerkiksi aikaisempien hip hop -äänitteiden, jotka olivat lähempänä diskoa). Yksi ensimmäisistä elektrolevyistä oli Afrika Bambaataan vuoden 1982 single ”Planet Rock”, joka samplasi reiluin ottein Kraftwerkin ”Trans-Europe Express” -kappaletta.
Elektrolle tyypillisiä muista genreistä erottuvia piirteitä ovat muun muassa epätasaisempi ”breakbeat”-rytmi useammin kuin suora 4/4-biitti sekä hyvin konemaiset ja luonnottoman kuuloiset äänet. Usein elektrossa käytetään vokooderia tai TR-808-rumpukonetta tai sen sampleja.
Nykyään elektron käsite saatetaan alkuperäisen merkityksensä lisäksi yhdistää myös muun muassa 1980-luvun retrodiskoon sekä monentyyppiseen rock- ja popmusiikin kanssa flirttailevaan elektroniseen musiikkiin. Elektron sekoittaa hyvin helposti electro houseen.
Virheenkorjauskoodi

Virheenkorjauskoodi ("ECC", ) on informaatioteoriassa koodi, jossa jokainen datasignaali noudattaa tiettyjä rakennesääntöjä. Tällöin virhetilanteet voidaan havaita automaattisesti. EDAC () tarkoittaa virheen ja havaitsemista ja sen korjaamista.
Virheenkorjausta varten tietokoneen muistipiireihin voidaan lisätä ylimääräisiä muistikennoja. Muistikennojen lisäys ei onnistu, ellei piirisarja tue tätä. Harva on valmis maksamaan muistikennojen lisähinnasta aiheutuvan kustannuksen kotikoneeseensa, joten virheenkorjauskoodi on käytännössä käytössä verkkopalvelimissa ja muissa kriittisissä kohteissa.
Menetelmät.
Yksinkertainen esimerkki virheitä korjaavasta koodista on formula_1 bitin toistokoodi. Tätä koodia käytettäessä kanavaan lähetetään peräkkäin n kpl nollia, kun halutaan välittää vastaanottajalle bittitila 0 ja vastaavasti n kpl ykkösiä, kun halutaan välittää bittitila 1.
Tämän koodi muodostuu siis koodisanajoukosta formula_2.
Jos kanavan kautta kulkeneessa koodisanassa alle puolet biteistä on vaihtanut tilaansa,
koodisana on mahdollista tunnistaa.
Virheitä korjaavien koodien teoriassa keskeinen käsite on koodin minimietäisyys.
Kahden samanpituisen koodisanan välisellä etäisyydellä tarkoitetaan niiden kohtien lukumäärää, joissa ne eroavat toisistaan. Esimerkiksi binäärisanojen '0100011101' ja '0111011001' välinen etäisyys on kolme. Koodin minimietäisyydellä tarkoitetaan pienintä arvoa, minkä kahden eri kyseiseen koodiin kuuluvan koodisanan välinen etäisyys voi saada.
Koodin määrittämiseksi valitaan yleensä ensimmäiseksi jokin aakkosto, merk. formula_3.
Hyvin usein käytetään binääriaakkostoa formula_4.
Kaikkien formula_1-pituisten aakkoston formula_3 sanojen joukkoa merkitään tavallisesti formula_7.
Koodi, jonka pituus on formula_1, saadaan valitsemalla jokin ei-tyhjä osajoukko formula_9.
Koodisanojen formula_10 ja formula_11 välinen "Hamming-etäisyys" on
formula_12.
Koodin formula_9 "minimietäisyys" on
formula_14minformula_15.
Helposti todetaan, että koodin, jonka sanojen lukumäärä on formula_16, minimietäisyyden laskemiseen tarvitaan yleisessä tapauksessa
formula_17
koodisanojen vertailua.
Koodi formula_9 kykenee korjaamaan formula_19 virhettä, jos koodisanakeskiset formula_19-säteiset pallot
formula_21
ovat erilliset eli yhteispisteettömät.
Koodin virheenkorjauskyky formula_22 saadaan, kun formula_19 valitaan
maksimaaliseksi.
Koodia sanotaan täydelliseksi formula_1-pituiseksi formula_22-virhettä korjaavaksi koodiksi, jos koodisanakeskiset formula_22-säteiset pallot ovat yhteispisteettömät ja täyttävät koko avaruuden formula_7.
Lineaariset koodit.
Lineaarisia koodeja muodostettaessa aakkostoksi formula_3 valitaan jokin äärellinen kunta formula_29, missä formula_30 on kunnan alkioiden lukumäärä eli kunnan kertaluku.
Lineaariset koodit ovat vektoriavaruuden formula_31 lineaarisia aliavaruuksia.
Emolevy

Emolevy on tietokoneen keskeinen piirilevy, johon tietokoneen muut osat kiinnitetään ja jonka avulla muut osat kommunikoivat. Emolevyä edeltävä ja yksinkertaisempi ratkaisu oli "backplane", jossa CPU- ja laajennuskortit painetaan liittimiin, jotka kytkevät ne sähköisesti yhteen. Backplane on vielä nykyisin käytössä esimerkiksi reitittimissä. 
Emolevyllä osa komponenteista on juotettu emolevyyn kiinni, kun taas 
esimerkiksi virtajohdot, laajennuskortit, keskusmuistit ja suorittimet voidaan kiinnittää helposti niille varattuihin paikkoihin lukitusmekanismin tai ruuvikiinnityksen avulla. Yleensä myös kotelon sisällä olevat kiintolevyt, optiset levyasemat sekä prosessorin ja kotelon tuulettimet kytketään emolevyllä oleviin liittimiin. 
Emolevy saa tarvitsemansa käyttövirran virtalähteestä.
Piirisarja.
ATX-emolevyt (ja sitä uudemmat) sisältävät useita laajennuskorttipaikkoja, jotka on kiinteästi asennettu emolevylle. Näitä hallitsee tavallisesti emolevyllä olevan piirisarjan eteläsilta. Suorittimen, muistin ja emolevyn välisestä kommunikoinnista huolehtii emolevyn piirisarjan pohjoissilta. Eteläosa hallitsee hitaammat datavirrat: kiintolevyohjaimen, sarja- ja rinnakkaisportin sekä PCI-väylän. Uudemmissa suorittimissa on integroituna PCI Express -ohjain.
Erillisestä pohjoissillasta on usein luovuttu integroimalla muistiohjain itse suorittimeen. Integraatio voi vähentää valmistuskustannuksia, yksinkertaistaa valmistusta ja parantaa suorituskykyä tapauksesta ja ratkaisusta riippuen. Järjestelmäpiirit eivät tarvitse ulkoisia siltapiirejä lainkaan.
Nykyään emolevylle on usein integroitu myös verkko-ohjain sekä äänikortti. Aiemmin integroitu näytönohjain löytyi vain halvimmista emolevyistä ja ne olivat laadultaan vaatimattomia. Nykyisissä PC-tietokoneissa integroitu näytönohjain, jos sellainen on, sisältyy itse suorittimeen. Integroitujen näytönohjaimien suorituskyky on usein liian vaatimaton esimerkiksi pelikäyttöön. Suorituskykyä vaativa käyttäjä joutuu siis yhä hankkimaan erillisen näytönohjaimen.
Suorittimen jäähdytys.
Suorittimille on saatavilla useita erilaisia jäähdytysratkaisuja nykyisissä henkilökohtaisissa tietokoneissa: perusmenetelmä on ilmajäähdytys ja vaihtoehtoina ovat nestejäähdytys sekä Peltier-elementti käyttötarpeen mukaan.
Emolevyllä on prosessorituulettimen vaatimat virtaliittimet, joiden kautta prosessorituulettimen pyörimisnopeutta voidaan säädellä suorittimen käyntilämpötilan mukaan.
Näytönohjaimen virrankäytöstä.
Emolevyjen AGP- ja PCI Express -väylä (näytönohjainväylä) toimivat perinteisesti 3,3 tai 1,5 voltin jännitteellä. Nykyiset näytönohjaimet voivat käyttää huomattavan virtamäärän (esimerkiksi 300 wattia), joten näytönohjaimissa on näissä tapauksissa lisävirtaliittimet, johon voidaan kiinnittää virtalähteestä ATX-standardin lisävirtajohto.
Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat Feto

Filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat Feto ry on vuonna 1985 perustettu yhdistys, johon kuuluu filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajia. Yhdistys pyrkii kehittämään näiden aineiden opetusta ja tukemaan opettajia suomalaisissa lukioissa ja peruskouluissa. Jäseniä yhdistykseen kuuluu noin 250. Yhdistys perustettiin, kun elämänkatsomustieto tuli kouluihin uutena oppiaineena vuonna 1985. Uuteen opettajajärjestöön yhdistyivät kahden pienen, toisiaan tukeviksi nähtyjen aineen eli filosofian ja elämänkatsomustiedon opettajat.
Feto järjestää koulutusta jäsenilleen yhteistyössä Opetushallituksen ja yliopistojen kanssa. Feto on ollut myös mukana järjestämässä filosofian kesälukiota Virossa sekä Nuorten filosofiatapahtuma Nufitia. Järjestö on tehnyt yhteistyötä myös Prometheus-leirin tuki ry:n kanssa. Feto järjesti ensimmäisen Prometheus-leirin vuonna 1989.
Yhdistys toivoo kaikkien filosofiaa ja elämänkatsomustietoa opettavien opettajien tai sellaisiksi aikovien liittyvän yhdistyksen jäseniksi.
Forssavisio

Forssavisio Oy oli Forssan Seudun Puhelin Oy:n (FSP) tytäryhtiö, joka tuotti ohjelmaa Forssan kaapelitelevisioverkkoon.
Alkuajat.
Forssavision alkuperäistä toimintaa oli paikallisohjelmatoiminta, joka alkoi heti kaapelitelevisioyhtiön varsinaisen toiminnan alkaessa. Ensimmäisen tallennuksen vuonna 1986 tuotti hämeenlinnalainen tuotantoyhtiö. Paikalliskanavalla esitettiin pyörivässä kehässä myös teksti- ja kuvaruutuja, joissa oli paikallisia tiedotuksia ja mainoksia.
Ruutukehän tuotantokalustona oli Amiga-tietokoneet ja yksinkertainen valvontakamera. Grafiikan tuottaminen oli huomattavasti työläämpää kuin nykyisillä laitteilla. Videotuotannossa ei alkuvaiheessa ollut omaa kalustoa. Lähinnä käytettiin forssalaisen Olavi Heikkilän OH-Tuotannon kalustoa ja palveluja.
Paikalliskanavan videotuotantojen varsinainen käynnistäjä oli forssalainen Ville Koivisto, joka kuvasi forssalaisen koripallon tähtihetkiä ja tuotti paikalliskanavalle "Monitori"-nimisiä ajankohtaisohjelmia, joissa käsiteltiin forssalaista elämänmenoa joskus varsin vauhdikkaastikin.
Samanaikaisesti paikallisohjelmien tuotannon kanssa Koivisto tuotti videotekniikalla omia dokumentteja ja draamaa, joista osaa suunnitellaan esitettäväksi paikalliskanavalla.
Forssavisio hankki omaa tuotantokalustoa ja alkoi osittain harrastusmielessä tuottaa tallenteita forssalaisista tapahtumista ja esittää niitä viikoittain omalla kanavallaan. Forssavision kanavalla esitettiin syksystä kevääseen paikallisurheilua eli FPS:n 1.divisioonaotteluita ja paikallisten koripallojoukkueiden otteluita ja raveja Pilvenmäen raviradalta. Lisäksi televisioitiin kaupunginvaltuuston kokoukset suorana lähetyksenä. Muutakin ohjelmatoimintaa oli tarvittaessa, esimerkiksi kunnallisvaalien ja eduskuntavaalien alla paikallisia vaalipaneeleita. Lähetyskauden aikana esitettiin lähialueilla kesän aikana kuvattuja ohjelmia.
Televisiotoiminnan jälkeen.
Vuonna 2008 Forssavisio Oy alkoi tuottaa Internet-pohjaisia palveluja ja ICT-konsultointia. 
Forssavisio Oy:n Internetpalvelut käsittävät portaaliratkaisujen lisäksi perinteisiä Internetpalveluja kuten sähköposti, kotisivu- ja hostingpalvelut.
Forssan Seudun Puhelin fuusioitui SSP:n kanssa, ja elokuussa 2011 se myi pois omistuksensa Forssavisiosta.
Vuonna 2014 Forssavision www-osoite kuuluu Riihimäellä toimivalle yhtiölle, jonka nimi on FV Yhtiöt Oy.
Fobia

Fobia on johonkin tiettyyn kohteeseen tai tilanteeseen kohdistuva liiallinen tai epärealistinen pelko. Fobiat luokitellaan ahdistuneisuushäiriöiksi psykiatrisessa tautiluokituksessa.
Lievät pelot ovat normaaleja, sillä etenkin vaarallisia asioita onkin luonnollista pelätä. Fobiasta on kyse silloin, kun pelosta kärsivä ihminen ei hallitse tilannetta, hän haluaa voimakkaasti välttää pelon kohdetta, hän kärsii, ja hänen arkielämänsä vaikeutuu pelkojen vuoksi.
Fobiat voivat kohdistua hyvin monenlaisiin asioihin. Eräitä tunnettuja fobioita ovat esimerkiksi jonkin eläimen, korkean tai suljetun paikan, veren, pistosten, lentämisen, bakteerien tai avaran tilan pelko. Useimmilla foobikoilla on useampi kuin yksi erillinen pelko.
Kun fobiasta kärsivä henkilö altistuu kammoamalleen kohteelle, hän saa lähes aina välittömän ahdistusreaktion tai paniikkikohtauksen, tai hän voi pyörtyä. Lapsella pelkoreaktio voi ilmetä itkuna, raivokohtauksena, jähmettymisenä tai tarrautumisena.
Aikuisista joka kymmenes kärsii jostain pelosta niin paljon, että pelko haittaa elämää tai toimintakykyä ainakin jonkin verran. Fobiasta kärsivä henkilö voi alkaa vältellä pelkoa aiheuttavia kohteita tai tilanteita. Tämä voi johtaa jokapäiväisen elämän kaventumiseen, alkoholin ongelmakäyttöön ja jopa työkyvyttömyyteen.
Fobia voi syntyä lapsuudessa jonkin tapahtuman, kuten koiran pureman, seurauksena. Toinen fobian syntymekanismi on stressitilanteessa saatu paniikkikohtaus, joka alkaa sen jälkeen mielessä yhdistyä tapahtumapaikkaan ja aiheuttaa fobian paikkaa kohtaan. Fobiat kulkevat myös suvussa.
Pelkojen kehittymistä lisäävät traumaattiset kokemukset, väkivaltaiset tilanteet, onnettomuudet, läheisten kuolemat ja turvattomuus. Lasten pelkoja voi lisätä vanhempien turha pelottelu erilaisista vaaroista. Lapsuuden aikaiset pelot kuitenkin häviävät usein itsestään ajan myötä, mutta jos ne eivät ole hävinneet aikuisikään tullessa, ne jäävät usein pysyviksi. Suurella osalla fobiasta kärsivistä ihmisistä pelko kestää vuosikausia tai jopa koko eliniän.
Pelkoa lievittävissä harjoituksissa peloista kärsivä totuttelee kohtaamaan pelkonsa kohteen asteittain mielikuvaharjoittelun tai altistuksen avulla. Myös vertaisryhmien järjestämiä itsehoitoryhmiä on olemassa. Fobioissa voidaan kääntyä myös psykiatrin tai psykologin puoleen. Hoitomuotoja ovat psykoterapia tai psyykenlääkkeet kuten bentsodiatsepiinit.
Free jazz

Free jazz on hyvin vahvasti improvisointia harjoittava jazzsuuntaus, joka on vapaa muille tyyleille ominaisista rytmisistä, harmonisista ja sävellyksellisistä rakenteisista. Siinä missä perinteisempi jazz on yleensä 4/4-tahtilajissa ja soolot noudattavat sointurakenteita, on free jazzin olemus ennemminkin rytmisesti ja sävelellisesti aaltoileva. Free jazz syntyi Yhdysvalloissa 1960-luvulla, ensimmäisiä artisteja olivat saksofonisti Ornette Coleman ja pianisti Cecil Taylor. Tyylisuunta on hankalasti määriteltävä, sillä se on hyvin monimuotoinen ja lainaa aineksia erilaisista avantgarde-suuntauksista. Free jazz ja avantgarde-jazz ovat osin päällekkäisiä käsitteitä, mutta jälkimmäisessä on vapaan improvisoinnin lisäksi ennalta sävellettyjä melodioita.
Suuntaus aiheutti paljon keskustelua jopa nopeasti liikkuvalla jazz-alalla: monien mielestä oli kyseenalaista, oliko free jazz musiikkia lainkaan. Jazzia runsas vuosikymmen aiemmin bop-tyylillä uudistaneet radikaalit olivat uudessa tilanteessa vanhoillisia. Tunnettuja free jazz -tyylisiä levytyksiä ovat julkaisseet mm. John Coltrane, Albert Ayler ja Pharoah Sanders. Tyyli on jatkanut olemassaoloaan nykypäiviin saakka, mutta ei ole juuri tullut laajemman yleisön suosioon. Suomen yksi tunnetuista free jazz -artisteista oli rumpali Edward Vesala.
Tyylisuuntauksen nimen ”free jazz” sanotaan olevan peräisin Ornette Colemanin albumin "" (1961) nimestä.
FTP

FTP () on TCP-protokollaa käyttävä tiedostonsiirtomenetelmä kahden tietokoneen välille. FTP-yhteys toimii asiakas-palvelin -periaatteella. Yleensä asiakas ("client") ottaa yhteyttä palvelimeen ("host" tai "server"), joka tarjoaa FTP-palvelun. 
Historiaa.
Vuonna 1971 MIT-yliopiston paikallisissa koneissa ryhdyttiin koekäyttämään FTP:n kaltaista tiedostonsiirtoprotokollaa. Varsinainen termi FTP syntyi vuonna 1972, kun se määriteltiin Yhdysvaltain puolustusministeriön verkon ARPANETin (Advanced Research Projects Agency NETwork) tiedostonsiirtoprotokollaksi. Päätavoitteiksi asetettiin luotettava ja tehokas tiedostojen siirto. FTP:n määrittely on muuttunut hieman vuosien mittaan ja sen ominaisuuksiin on lisätty muun muassa virheenkorjaus. FTP:n määrittely ja sisältö on pysynyt lähes samanlaisena 80-luvun puolivälistä tähän päivään saakka.
Palvelin.
FTP-palvelin voi toimia kahdessa eri tilassa, passiivisessa tai aktiivisessa. Oleelliset erot tilojen välillä on siirtoyhteyden muodostamistavassa. Aktiivinen palvelin avaa itse yhteyden asiakkaaseen ja aloittaa tiedonsiirron, kun taas passiivinen valmistautuu siirtämään tietoa, mutta odottaa että asiakas avaa tiedonsiirtoyhteyden.
FTP-protokolla.
FTP-protokolla mahdollistaa tiedostojen siirron kahden koneen välillä käyttöjärjestelmästä riippumatta.
Tavallinen FTP-yhteys koostuu Telnet-protokollaa käyttävästä "kontrolliyhteydestä" ja binääri- tai ASCII-muotoisesta "tiedostonsiirtoyhteydestä", jossa varsinainen siirto tapahtuu.
FTP:n tavoitteet ovat:
Haittapuolia:
Standardointi.
FTP määritellään RFC-dokumentissa:
Tavanomainen TCP-portti FTP-palvelulle on 21, jota käytetään yhteyden hallintaan. Varsinainen siirrettävä data siirretään portin 20 kautta.
Frame Relay

Frame Relay on alueverkkotekniikka, jolla yhdistetään asiakkaan lähiverkkoja toisiinsa. Täsmällisemmin sanottuna sillä yhdistetään asiakasverkoissa olevat reitittimet toisiinsa. FR korvaa perinteisissä reititinverkoissa käytetyt reitittimien väliset kiinteät yhteydet Frame Relay -yhteydellä.
Frame Relay on vanhentuva protokolla, jonka nopeus ja ominaisuudet eivät enää tahdo riittää yritysten tarpeisiin. Yritykset korvaavat lähiverkkoja yhdistäviä Frame Relay -verkkojaan mm. MPLS-ratkaisuilla.