tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Arville Harris

Arville Harris (1904 St. Louis, Missouri – 1954 New York). oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hän soitti pääasiassa klarinettia ja alttosaksofonia, mutta toisinaan myös tenorisaksofonia. Parhaiten hänet tunnetaan Clarence Williamsin (vuosina 1927–1930) ja Cab Callowayn (1931–1935) yhtyeistä.
Elämä.
Arville S. Harris syntyi 1904 St. Louisissa. Hän varttui siellä musikaalisessa perheessä. Hänen sisarensa Marie soitti pianoa ja hänen veljensä Jimmy oli viulisti. Hänen veljistään tunnetuin oli Leroy Harris sr. (1900–1969), joka oli kitaristina mm. Fletcher ja Horace Hendersonin, Jesse Stonen ja Willie Bryantin sekä Clarence Williamsin orkestereissa. Tämän poika Leroy Harris jr. soitti 1930-luvulla joitakin vuosia Earl Hinesin orkesterissa ja loi sittemmin pitkän uran muusikkona St. Louisissa. 
Aktiivivuosinaan Harris tunnettiin lempinimellä "Bunky". Hän hankki jo nuorena kokemusta soittamalla 1920-luvun ensimmäisen puoliskon eri orkestereissa jokilaivoilla. Vuonna 1921 hän työskenteli myös Hershal Brassfieldin kanssa. Vuosina 1925–1928 hän soitti Bill Brown and the Brownies -nimisessä kokoonpanossa. 
Clarence Williams auttoi monia nuoria muusikkoja hankkimalla näille työtä organisoimalla esiintymiskeikkoja ja levytystilaisuuksia. Harris soitti Williamsin johtamissa kokoonpanoissa vuosina 1927-1930. Hän pääsi tuolloin myös levyttämään useita kertoja. 
Kesäkuussa 1928 Arville Harris soitti King Oliverin "Dixie Syncopators" -orkesterissa, joka teki joitakin levytyksiä. Orkesteri levytti kappaleet "Tin Roof Blues","West End Blues", "Lazy Mama" ja "Sweet Emmalina". Harrisin veli Leroy Harris sr. soitti näissä levytyksissä banjoa.
Williamsin yhteyksien kautta Arville Harris pääsi levyttämään myös Fats Wallerin yhtyeessä. Maaliskuun alussa 1929 Wallerin yhtye "Fats Waller and his Buddies" levytti New Yorkissa Victor-levymerkille kappaleet ”Harlem Fuss” ja ”The Minor Drag”. . Harrisin (altto- ja tenorisaksofoni sekä klarinetti) lisäksi yhtyeessä soittivat Fats Waller (piano), Charlie Gaines (trumpetti), Charlie Irvis (pasuuna) ja Eddie Condon (banjo). Näissä levytyksissä kaikki puhallinsoittajat ja pianisti saivat runsaasti tilaa sooloihin. Esimerkiksi Harris soitti soolon sekä alttosaksofonilla että klarinetilla.
Vuonna 1931 Cab Calloway palkkasi Harrisin yhtyeeseensä alttosaksofonistiksi. Sen ohella hän soitti klarinettia. Harrisin sopimus Callowayn orkesterissa jatkui vuodet 1931–1935. Orkesteri kiersi tuona aikana mm. Euroopassa. Callowayn orkesteri oli Harrisin viimeinen merkittävä kiinnitys, jonka jälkeen hän alkoi vähitellen kadota jazzpiireistä. Jätettyään Callowayn hän soitti 1935 jonkin aikaa Jack Butlerin kanssa. Vuosina 1937-1939 hän soitti ajoittain pianisti Claude Hopkinsin kokoonpanossa. Sen jälkeen hän soitti vielä pianisti Maurice Roccon yhtyeessä. 
1940-luvulla Harris ei enää levyttänyt. 1940-luvulta kuolemaansa asti hän johti omaa orkesteria Majestic Ballroomissa, New Yorkissa. Hän kuoli New Yorkissa 1954. 
Harris ei koskaan levyttänyt orkesterinjohtajana.
Shenzhenin satama

Shenzhenin satama (, LOCODE: CN SZX tai CN SZP ) on Kiinan eteläosissa sijaitsevan Guangdongin maakunnan erityistalousalueen, suurkaupunki Shenzhenin satama. Sataman läntinen osa sijaitsee laajalla alueella Helmijoen (Zhujiang) estuaarin koillisosissa Etelä-Kiinan meren pohjoisrannalla. Shekoun lauttaterminaalista on matkustajaliikennettä lähialueille, esimerkiksi Hongkongin, Macaon ja Zhuhain puolelle. Satamaan kuuluu myös itäinen osa konttilaitureineen (Yantian, esimerkiksi ).
Shenzhenin sataman läntisen osan välittömässä läheisyydessä on kaksi muuta suursatamaa: Hongkongin satama etelässä ja Kantonin satama luoteessa.
Maailmanluokan suursatama.
Shenzhenin satama on maailman suurimpia satamia erityisesti pitemmälle jalostetun tavaran kuljetuksiin käytetyssä konttiliikenteessä. Vuoden 2011 konttimäärällään (22,6 miljoonaa TEU) satama oli Euroopan suurimman sataman eli Rotterdamin sataman laatimalla listalla neljännellä sijalla maailmassa; sama sijoitus Shenzhenillä oli kahtena edellisenäkin vuonna. Myös amerikkalaisten satamaviranomaisten laatimalla vuoden 2010 satamien top-100 maailmanlistalla, Shenzen ylsi konttiliikenteessä maailmanlistan 4. sijalle.
Sataman kautta kulki vuonna 2010 yhteensä 204,9 miljoonaa tonnia rahtia, joka toi Shenzhenille amerikkalaisen satamajärjestön rahtiliikennetilastossa 13. sijan maailmantilastossa tuona vuonna. Amerikkalaislistaus ei kuitenkaan sisällä esimerkiksi kaikkia viime vuosina nopeasti kasvaneita kiinalaissatamia. Rotterdamin sataman keräämien tietojen mukaan Shenzhenin sataman rahtimäärä vuonna 2011 oli 223,0 miljoonaa tonnia ja satama sijoittui hollantilaislistan 16. suurimmaksi satamaksi maailmassa (2010 määrä 221,0 milj. t.).
Sulo Hintikka

Sulo Viljo Hintikka (31. heinäkuuta 1884 Joroinen – 21. maaliskuuta 1925 Helsinki) oli kemisti, professori ja Suomen ensimmäinen tekniikan tohtori. 
Hintikan vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Elias August Hintikka ja Sofia Liimatainen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1903 ja valmistui Polyteknillisestä opistosta insinööriksi 1907 ja teki opintomatkoja Skandinavian maihin ja Keski-Eurooppaan. Hintikka toimi professori Gustaf Kompan assistenttina. Hänen väitöskirjansa "Kamfenilonitutkimuksia" oli ensimmäinen tekniikan alan väitöskirja Suomessa. Se tarkastettiin Teknillisen korkeakoulun juhlasalissa 24. toukokuuta 1911. Korkeakoulun opettajakollegion valitsemina tarkastajina toimivat Komppa sekä kemian lehtori, tohtori Guss Mattsson. Opettajakollegion hyväksyttyä työn Hintikasta tuli tekniikan tohtori seuraavana vuonna 1912. Hän oli aktiivinen tutkija, jonka työt tunnettiin ulkomaillakin. Hintikka tutki muun muassa tärpätin käyttöä bensiinimoottorin voimanlähteenä. Tärkeimmät hänen suomeksi julkaisemistaan teoksista olivat "Synteettinen alkoholi ja puualkoholi" (1919), "Eläin- ja kasvikunnan tuotteet kaupassa ja teollisuudessa" (1920), "Yleistajuinen kemia" (1921) sekä "Selluloosakemia" (1921). Hän laati lisäksi oppikirjoja ammattikouluja varten.
Hintikka oli assistenttina Teknillisessä korkeakoulussa 1908–1915. Hintikasta tuli Teknillisen korkeakoulun kemian lehtori vuonna 1915 ja 1923 hänet nimitettiin korkeakoulun orgaanisen kemian ja erityisesti puun kemiallisen teknologian professoriksi. Aloitteen professuuria varten teki Puunjalostusteollisuuden keskusliitto. Hintikka oli myös Suomen Teollisuuslehden kemian osaston toimittaja ja Kotimaisen Työn Liiton toimituksen apujäsen sekä Suomalaisten Kemistien Seuran perustajajäsen. Vuodesta 1920 alkaen hän toimi Teknillisen Aikakauslehden päätoimittajana. Hintikka oli tullitariffikomitean jäsenenä 1918—1919 ja seuraavana vuonna asetetussa räjähdysaineasetuskomiteassa oli hän mukana asiantuntijana. 
Hintikan puoliso vuodesta 1910 oli Signe Mesterton (k. 1925).
Tibor Csernai

Tibor Csernai (3. joulukuuta 1938 Pilis – 11. syyskuuta 2012 Tatabánya) oli unkarilainen jalkapalloilija ja olympiavoittaja.
Csernai kuului Unkarin Tokion kesäolympialaisissa 1964 kultaa voittaneeseen joukkueeseen. Hän pelasi olympiaturnauksessa neljässä ottelussa ja teki kuusi maalia.
Jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja Pál Csernai oli Csernanin veli. Csernai kuoli Tatabányassa 11. syyskuuta 2012, 73-vuotiaana.
Frank Sando

Frank Dennis Sando (14. maaliskuuta 1931 Maidstone – 13. lokakuuta 2012) oli brittiläinen kestävyys- ja maastojuoksija.
Sando voitti 10 000 metrillä EM-pronssia Bernissä 1954. Kesäolympialaisissa hän oli samalla matkalla Helsingissä 1952 viides ja Melbournessa 1956 kymmenes.
Sando kuoli syöpään 13. lokakuuta 2012, 81-vuotiaana.
UNIS Flyers Heerenveen

UNIS Flyers Heerenveen on alankomaalainen jääkiekkojoukkue Heerenveenistä. Joukkue pelaa BeNe Leaguessa. Joukkueella on ollut useita eri nimiä sponsorisopimusten myötä, muun muassa Vadeko Flyers. Seura on perustettu vuonna 1967 ja se pelaa kotiottelunsa 3 500 paikkaisella Thialf IJsstadionilla Heerenveenissä.
Joukkue.
"päivitetty xx.xx.xxxx"
Hyppymyyrät

Hyppymyyrät eli gerbiilit (Gerbillinae) on jyrsijöiden alaheimo, joka kuuluu hiirimäisten jyrsijöiden (Myomorpha) alalahkoon ja rottaeläinten (Muridae) heimoon. 
Useita hyppymyyrälajeja pidetään nykyisin lemmikkieläiminä. Lemmikkinä kasvatettavia lajeja ovat muun muassa mongoliangerbiili eli mongolianhyppymyyrä ("Meriones unguiculatus"), rasvahäntähyppymyyrä ("Pachyuromys duprasi"), kalpeahyppymyyrä ("Gerbillus perpallidus"), tuuheahäntähyppymyyrä ("Sekeetamys calurus") ja persianhyppymyyrä ("Meriones persicus").
Jämsän kristillinen kansanopisto

Jämsän kristillinen kansanopisto, "virall". Jämsän Kr. Kansanopisto, on Jämsässä toimiva kansanopisto. Se on nuorille ja aikuisille tarkoitettu, yleissivistävää koulutusta antava sisäoppilaitos. Opiston koulutus perustuu vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen kristillisiin arvoihin. Opiston omien tavoitteiden mukaan ”koulutuksessa painottuvat arvokasvatus, omaehtoinen oppiminen, vastuullisuus, yhteisöllisyys ja osallisuus ja sen uskontokasvatus ja -opetus pohjaavat Raamattuun ja evankelis-luterilaisen kirkon tunnustukseen”.
Jämsän kristillinen kansanopisto perustettiin vuonna 1909 nimellä Jämsän Kansanopisto. Vuonna 1963 pahoin velkaantunut opisto siirtyi vanhoillislestadiolaisen liikkeen omistukseen.
Sota-aikana kansanopiston tiloissa toimi 30. sotasairaala.
Tolsiklaatti

Tolsiklaatti (C20H21NOS) on tiokarbamaatteihin kuuluva lääkeaine. Yhdistettä käytetään eräiden ihon sieni-infektioiden hoitoon.
Käyttö.
Tolsiklaatti vaikuttaa rihmasieniin estämällä niiden tarvitsemien ergosterolien synteesiä toimimalla skvaleenimono-oksigenaasin eli skvaleeniepoksidaasin inhibiittorina. Tolsiklaatti vaikuttaa vain tiettyihin sieniin ja sen vaikutusspektri on melko kapea. Sitä käytetään tyypillisesti voiteena. Tolsiklaatti ei ole aivan yhtä tehokas kuin monet muut topikaalisesti käytettävät sieni-infektioiden hoitoon tarkoitetut lääkeaineet. Yhdiste aiheuttaa vain harvoin ihoärsytystä.
Synteesi.
Tolsiklaattisynteesin lähtöaineena on 4-bromi-3-jodianisoli, joka reagoi magnesiumin läsnä ollessa syklopentadieenin kanssa sykloadditioreaktiolla muodostaen bentsonorbornadieenijohdannaisen. Tämä pelkistetään vedyn avulla ja tuote reagoi bromin kanssa, jolloin muodostuu fenolijohdannainen. Tämä fenolijohdannainen reagoi tiofosgeenin kanssa ja viimeisessä vaiheessa N-metyyli-m-toluidiinin kanssa muodostaen tolsiklaattia.
Kaikki on satua

Kaikki on satua on Pariisin Kevät -yhtyeen vuonna 2012 julkaistu kolmas studioalbumi. 
Yhtyeen perustaja Arto Tuunelan ohella vuodesta 2010 alkujaan livebändinä toiminut yhtye on aiempia Pariisin Kevään julkaisuja enemmän osallistunut albumin tekoon, mutta Tuunela on säveltänyt, sanoittanut, sovittanut, tuottanut, äänittänyt ja miksannut albumin.
Albumilta julkaistiin kolme singleä. Korkeimpaan listasijoitukseensa albumi ylsi viikolla 9/2012 ollessaan listan toinen.
Kappaleet.
Kaikkien kappaleiden tekijöiksi on merkitty koko Pariisin Kevät.
Nokia 7260

Nokia 7260 on Nokian vuonna 2004 julkaistu matkapuhelin.
Se kuului yhtiön ”muotoiluintensiivisiin” puhelinmalleihin, joissa olennaisinta oli uudenlainen ulkonäkö. Sen mainonnassa Kauppalehden Optiossa alkuvuodesta 2005 kerrottiin puhelimen art deco -muotoilun kääntävän katseita: ”Aivan kuten kantajansa se jättää lähtemättömän vaikutuksen.”
Danuta Siedzikówna

Danuta Helena Siedzikówna (vastarintanimi: Inka; salanime: "Danuta Obuchowicz"; 3. syyskuuta 1928 Guszczewina, Bielskin alue – 28. elokuuta 1946 Gdańsk) oli puolalainen sairaanhoitaja 5. Wilnon prikaatin joka kuului Kotiarmeijaan. Vuonna 1946 hän toimi prikaatin 1. osastossa Puolan Pomeraniassa. Kansallissankarina pidetty Inka vangittiin, kidutettiin ja tuomittiin kuolemaan 17-vuotiaana kommunistiviranomaisten toimesta.
Varhaiselämä.
Siedzikówna syntyi 3. syyskuuta 1928 Guszczewinassa, lähellä Narewkaa, Bielsk Podlaskissa. Hänen isänsä Wacław Siedzik pidätettiin vuonna 1940 ja karkotettiin jälleen Neuvostoliittoon..
Toinen maailmansota ja sen jälkeinen aika.
Lokakuussa 1943 hänen äitinsä murhattiin Gestapon toimesta Białystokissa. Inka liittyi Kotiarmeijaan loppuvuodesta 1943. Vuonna 1945 hänet pidätettiin, mutta vapautettiin ex-Kotiarmeijan partisaaneihin kuuluvan ryhmän toimesta. Hänestä tuli armeijan sotilassairaanhoitaja, ja saksanvastaisen salaliiton nimimerkkinä hän käytti Inkaa.
Oikeudenkäynti ja kuolema.
Hänet tuomittiin osallistumisesta väkivaltaiseen hyökkäykseen poliisiviranomaisia vastaan ja teloitettiin 28. elokuuta 1946 Gdańskissa.
Muistaminen ja palkinnot.
11. marraskuuta 2006 presidentti Lech Kaczyński myönsi hänelle postuumisti Polonia Restituta -ritariristin.
Vuonna 2017 Puolan keskuspankki laski liikkeeseen muistokolikon hänen kunniakseen.
Kulttuuriin ja muistomerkkeihin liittyvä.
Elokuva.
Vuonna 2007 julkaistiin elokuva "Inka 1946. Ja jedna zginę" ja vuonna 2015 dokumenttielokuva "Inka. Zachowałam się jak trzeba".
Musiikki.
Rap-artisti Tadek julkaisi kappaleen "Inka" vuonna 2012.
Yksityiselämä.
Danuta oli Helena Tymińskan os. Rzepecka (20.5.1885 Taškent, Uzbekistan – 5.9.1968) ja kreivi Jan Tymińskin (21.9.1871 Boćki – 22.3.1940) sekä Aniela Siedzikin os. Kiejno (1872–1951) ja Paweł Siedzikin (11.11.1861 – 20.7.1912) tyttärentytär. Yksi isoäideistä tunnetaan lauseesta: ”Kertokaa isoäidilleni, että käyttäydyin niin kuin piti.” Danutan isoisoisä Herman Tyminski (1843 – 12.3.1896 Krasnystok) oli uniaattipappi. Danuta kuului puolalaiseen sukuun, jolla oli merkittäviä historiallisia ja kulttuurisia siteitä. Hän oli Wiesława Korzeńin sisar ja eurooppalaisen arkkitehdin ja taiteilijan Anna Tertelin isoisän sisko. Hän oli myös Paweł Hurin serkku ja Karol Rzepeckin, 1800-luvun puolalaisen kansallisliikkeen merkittävän hahmon, lapsenlapsi.
Urho Tähtinen

Urho Akseli Tähtinen (16. maaliskuuta 1899 Antrea – 22. joulukuuta 1982 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen rykmentin- ja prikaatinkomentaja. 
Tähtinen kävi Kadettikoulun 1920 sekä Sotakorkeakoulun 1928 (ye-upseeri 1929). Hän palveli jalkaväen tehtävissä 1920–1926 sekä toimi yleisesikunnassa toimistoesiupseerina 1928–1929. 1. divisioonassa yleisesikuntaupseerina hän oli 1929–1930 ja sen jälkeen Uudenmaan rykmentin aliupseerikoulun johtajana 1930–1934. Jälleen yleisesikunnassa toimistoesiupseerina hän toimi 1934–1936. 2. divisioonan esikuntapäällikkönä hän palveli 1936–1938. Puolustusministeriössä hän työskenteli toimistopäällikkönä 1938–1940. 
Talvisodan aikana Tähtinen toimi Kotijoukkojen esikunnan komento- ja järjestelyosaston päällikkönä sekä myöhemmin JR 38:n erillisen ryhmän komentajana. Välirauhan aikana 1941 hänestä tuli 10. prikaatin komentaja, josta jatkosodan sytyttyä tuli JR 10 ja jota Tähtinen komensi vuoteen 1943 asti. Kesä–elokuussa 1944 hän komensi Ratsuväkiprikaatia Ilomantsin taisteluissa. Pääesikunnan järjestelyosaston päällikkönä hän oli 1943–1946. Perä-Pohjolan sotilaspiiriä hän komensi 1949–1950, minkä jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta. 
Tähtisen luottamustehtäviin lukeutuivat myös Kadettikunnassa ja Upseeriliitossa toimiminen sekä Helsingin olympialaisten liikenne- ja järjestysosaston päällikkyys.
Ylennykset: vänrikki 1920, luutnantti 1920, kapteeni 1924, majuri 1928, everstiluutnantti 1936, eversti 1940.
Imo.im

imo.im on Internetissä toimiva kaupallinen pikaviestintäpalvelu. imo.im käyttäjät voivat ilmaiseksi jutustella ja soittaa video- tai äänipuheluita Internetissä. imo.im pääsi vuonna 2012 Time-lehden Parhaat nettisivut -listalle.
George Hamilton Pearce

George Hamilton Pearce SM (9. tammikuuta 1921 Massachusetts – 30. elokuuta 2015) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet nimitettiin vuonna 1956 Archipelago of the Navigatorsin apostoliseksi vikaariksi ja Attalea in Pamphylian titulaaripiispaksi. Hänet vihki piispaksi Richard James Cushing, jota avustivat Eric Francis MacKenzie ja Jeremiah Francis Minihan. 
Vuonna 1966 apostolisesta vikariaatista tuli Apian hiippakunta. Pearce jatkoi toimintaansa sen johdossa, kunnes sai vuonna 1967 nimityksen Suvan arkkipiispaksi. Hän erosi 1976. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Isireli Naikelekelevesi

Isireli Naikelekelevesi (s. 17. joulukuuta 1976 Suva) on fidžiläinen entinen yleisurheilija.
Hän aloitti kilpailemisen yleisurheilussa 7-vuotiaana.
Hän kilpaili vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa miesten 4 × 400 metrin viestijuoksussa, mutta putosi ensimmäisellä kierroksella. Hän kilpaili lisäksi 800 metrin juoksussa sekä vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä että vuoden 2004 kesäolympialaisissa Ateenassa, mutta putosi molemmilla kerroilla ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä seitsemänneksi.
Hän on seitsenkertainen Tyynenmeren kisojen mitalisti. Hän voitti kultaa 800 ja 1500 metrin juoksussa vuosina 1995, 1999 ja 2003, hopeaa 800 ja 1500 metrin juoksussa vuonna 2007 ja pronssia 400 m juoksussa vuonna 2003.
Ennätykset.
Lähde:
Rami Rusinen

Rami Rusinen (s. 1976 Mäntyharju) on lahtelainen näyttelijä. Hän on näytellyt 2012 syksyllä ensi-iltaan tulleen "3 Simoa" -elokuvan pääroolin, "Rendel" elokuvassa Rotikan roolin jonka ensi-ilta oli 2017. Lisäksi Rusinen on näytellyt useita sivurooleja elokuvissa kuten "Armomurhaaja", "Lovemilla", ja televisiosarjoissa kuten "Donna", "Helppo elämä", "Ihon alla", "Sekasin"", Lovemilla, Salatut elämät" ja "Syke".
Floridanpensasnärhi

Floridanpensasnärhi ("Aphelocoma coerulescens") on varisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuntomerkit.
Floridanpensasnärhi on 27–31 cm pitkä. Vanhoilla yksilöillä on siniset siivet, pyrstö ja pää. Selkä on harmaa ja vatsapuoli vaalea. Päässä on valkea silmäkulmanjuova ja musta silmänympärys ja poskilaikku. Nokka ja jalat ovat mustat. Nuoret yksilöt ovat muuten samanlaisia, mutta niiden päälaki on ruskeanharmaa sinisen sijaan.
Levinneisyys.
Floridanpensasnärheä tavataan kotoperäisenä Yhdysvaltain Floridassa. Lajin kanta on vähentynyt 1900-luvun puolivälistä lähtien ja lajin esiintymisalueet ovat sirpaloituneet. Lajin kokonaiskannaksi on arvioitu 6 000–9 000 yksilöä ja laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Elinympäristö.
Floridanpensasnärhi elää pensasalueilla. Laji on riippuvainen tulipaloista ja palanut alue on lajille optimaalinen 5–15 vuoden päästä tulipalosta. Se ei yleensä pesi metsäisillä alueilla, mutta voi elää myös esikaupunkialueilla.
Lisääntyminen.
Floridanpensasnärhi pesii maalis–toukokuussa. Laji voi pesiä kahdesti kesän aikana, mutta se on harvinaista.
Ravinto.
Floridanpensasnärhi käyttää ravinnokseen niveljalkaisia, tammenterhoja ja pieniä selkärankaisia.
Isopensasnärhi

Isopensasnärhi ("Aphelocoma insularis") on varisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuntomerkit.
Isopensasnärhi on 33 cm pitkä. Sillä on iso nokka ja pitkä pyrstö. Yläpuoli on väriltään enimmäkseen ultramariininsininen ja alapuoli suurimmaksi osaksi siniharmaa. Naaras on koirasta vaaleampi.
Levinneisyys.
Isopensasnärheä tavataan kotoperäisenä Santa Cruzin saarella Kalifornian rannikolla. Lajin kannaksi on uusimmassa arviossa arvioitu alle 3 000, mahdollisesti noin 2 400 yksilöä, sisältäen alle tuhat pesivää paria. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Elinympäristö.
Isopensasnärhi lähes kaikenlaisella Santa Cruzin saaren metsämaalla, mutta on erityisen runsas kanjoneissa ja pohjoiseen päin viettävillä rinteillä, joilla kasvaa "Quercus"-suvun tammia.
Thur

Thur on joki Koillis-Sveitsissä. Joen pituus on 134,7 km ja se on Sveitsin viidenneksi pisin joki. Se saa alkunsa Appenzellin Alpeilta, Säntiksen eteläpuolelta ja Walenseen pohjoispuolelta. Thurin alkujoet ovat Säntisthur ja Wildhauser Thur, jotka yhdistyvät Thuriksi Unterwasserissa. Joki laskee Reiniin Flaachissa, Winterthurin luoteispuolella. Sitter ja Necker ovat Thurin pisimmät sivujoet.
Thur virtaa Sankt Gallenin, Thurgaun ja Zürichin kantonien alueilla. Isoimmat paikkakunnat joen varrella ovat Wil, Weinfelden ja Frauenfeld.
Vesivoima.
Thurissa on parikymmentä vesivoimalaa.
Virtaama.
Thurin virtaama vaihtelee vuosien 1904-2008 tietojen perusteella vuosittain melkoisesti: joen vuotuinen keskivirtaama alajuoksulla Andelfingenissä - ennen joen yhdistymistä Reiniin - on ollut 47 m³/s. Suurin keskivirtaama oli vuonna 1910 (76 m³/s) ja pienin keskivirtaama vuonna 1921 (23 m³/s). Päivittäinen vaihtelu on vieläkin suurempaa: suurin vuorokausikeskivirtaama on mitattu vuoden 1999 toukokuussa (1 130 m³/s) ja pienin vuoden 1947 syyskuussa (2,2 m³/s).
Rinteen malli

Rinteen malli oli Suomessa 1980-luvulla toteutettu suoran työllistämistuen kokeiluprojekti, jonka tavoitteena oli pitkäaikaistyöttömien työllistäminen valtion yrityksille osoittamalla suoralla palkkasubventiolla. Järjestelmä sai nimensä kehittäjänsä Rauman työvoimatoimiston johtajan Heikki Rinteen mukaan.
Historia.
Rinne esitteli malliaan ensimmäistä kertaa julkisuudessa syksyllä 1981. Hän oli tehnyt työvoimaministeriön ja Suomen Akatemian rahoituksella suorasta työllistämistuesta tutkimusta, johon oli haastateltu 500 työtöntä ja 190 yrittäjää Porin seudulta. Marraskuussa 1982 valmistunut tutkimus sai aikaan erimielisyyksiä Rinteen ja hänen kritisoimiensa työvoimaministeriön virkamiesten välillä. Esimerkiksi varat loppuraportin painattamiseen saatiin vasta työvoimaministeri Jouko Kajanojan päätöksellä.
Joulukuussa 1982 työvoimaministeriö asetti Rinteen johtaman työryhmän, jonka tehtävänä oli selvittää uusia keinoja pitkäaikaistyöttömyyden vähentämiseksi. Suomessa oli tuolloin noin 160 000 työtöntä, joista pitkäaikaistyöttömiä oli 30 000. Rinteen mallin sisältänyt ehdotus oli valmis helmikuussa 1983, jolloin työryhmä esitti, että työnantajalle maksetaan yhden työttömän työllistämisestä 3 000 markkaa kuukaudessa. Rinteen mukaan raha tulisi heti takaisin yhteiskunnalle verokertyminä sekä erilaisten sosiaalimenojen säästöinä. Rinne oli kopioinut malliaan ruotsalaiselta ekonomistilta Gösta Rehniltä. Se nousi puheenaiheeksi saman kevään eduskuntavaalien alla muun muassa television vaalitenteissä. Kokeilun suurin vastustaja oli Suomen Työnantajain Keskusliitto, jonka mukaan se vääristi kilpailutilannetta. Työntekijäpuoli taas vierasti ajatusta, että työnantajille annetaan ilmaista valtion rahaa. 
Kokeilu alkoi syksyllä 1983 vaikeasta työttömyydestä kärsivillä seuduilla 15 työvoimapiirin alueella. Sitä ei kuitenkaan täysin toteutettu Rinteen esityksen mukaan, vaan työnantajalle korvattiin ensimmäisenä vuonna 50–80 prosenttia ja toisena vuotena 20 prosenttia työllistetyn työvoimakustannuksista. Tulokset jäivät heikoiksi, ja keväällä 1986 Rinne väitti syyksi, että työvoimahallinto oli muuttanut kokeilun säädöksiä neljästi. Syyskuussa 1986 Valtiontalouden tarkastusvirasto löysi työllistämiskokeilusta lukuisia virheitä ja väärinkäytöksiä. Projektia syytettiin myös tilastojen kaunistelemisesta. Projektipäällikkönä toiminut Rinne piti väitteitä perättöminä ja sanoi laskutavoissa olevan eroja. Hän epäili myös, että väitteiden tarkoituksena oli kaataa työvoimaministeri Urpo Leppänen, joka oli tukenut hanketta. 
Osia Rinteen mallista tuli lakisääteiseksi, kun ne sisältyivät vuonna 1987 säädettyyn työllisyyslakiin eli niin sanottuun Lex Leppäseen. Rinteen riisutuksi malliksi kutsuttiin samaan aikaan kokeiltua työhönsijoittamistukea, jossa valtio korvasi työntantajalle pitkäaikaistyöttömän koulutksesta ja työhönopastuksesta aiheutuvat ylimääräiset kustannukset.
Suomen Ravirengas

Suomen Ravirengas ry oli vuosina 1919–1972 toiminut raviurheilun keskusjärjestö. Sen perustivat 27. helmikuuta 1919 Suomen johtavat ravikilpailuja järjestäneet raviseurat. 
Suomen Ravirengas oli Suomen Hevosjalostusliittojen Keskusliiton ohella toinen maassa toimineista raviurheilun keskusjärjestöistä. Se keskittyi ravikilpailuiden järjestämiseen ja raviurheilun harrastajien etujen ajamiseen. Hevosjalostusliittojen keskusliiton toiminta puolestaan käsitti hevosjalostusta sekä muuta valtion määrittelemää hevostaloutta. Kahden keskusjärjestön välille syntyi usein erilaisia näkemyseroja raviurheilun kehittämisestä. Hevosjalostusliittojen keskusliitto muun muassa suhtautui kielteisesti lämminveristen kilpailutoiminnan aloittamiseen Suomessa, koska se katsoi uuden rodun uhkaavan suomenhevosen asemaa. Suomen Ravirengas kuitenkin myönsi kilpailuoikeuden myös lämminverisille vuonna 1959.
1960- ja 1970-lukujen vaihteessa järjestöt alkoivat lähentyä toisiaan ja vuonna 1972 ne lopulta päättivät yhdistyä. Uusi keskusjärjestö Suomen Hippos ry aloitti toimintansa vuoden 1973 alussa.
Vilsoni Hereniko

Vilsoni Hereniko (s. 1954 Rotuma) on fidžiläinen kirjailija ja elokuvaohjaaja.
Hereniko syntyi vanhempiensa yhdestätoista lapsesta nuorimpana. Hän on naimisissa Jeannette Paulson Herenikon kanssa, ja hänellä on poika, Daniel. Hereniko opiskeli Newcastle-upon-Tynen ja Etelä-Tyynenmeren yliopistoissa, ja jälkimmäisestä hän sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1992. Vuotta aiemmin hän oli liittynyt Center for Pacific Islands Studiesin (CPIS) henkilökuntaan Havaijin yliopistossa. Hän on myös työskennellyt muun muassa Fidžin opetusministeriön tehtävissä.
Hereniko on kirjoittanut useita näytelmiä, joihin lukeutuvat "Don't Cry Mama", "A Child for Iva", "Sera's Cohice", "The Monster", "The Last Virgin in Paradise", "Fine Dancing" ja "Love 3 Times". Lisäksi Hereniko on julkaissut esimerkiksi tutkimuksiinsa perustuvan teoksen "Woven Gods: Female Clowns and Power in Rotuma" sekä lastenkirjan "Sina &amp; Tinilau". Vuonna 1997 hänelle myönnettiin kirjallisista ansioistaan Elliott Cades -palkinto.
Ensimmäinen fidžiläinen täyspitkä elokuva, Rotumalle sijoittuva "The Land Has Eyes" (2004), on Herenikon ohjaama ja käsikirjoittama.
Saane

Saane ()on joki Keski-Sveitsissä. Joen pituus on 126,1 km ja se on Sveitsin kuudenneksi pisin joki. Saane saa alkunsa Bernin Alpeilta, Wildhornin länsipuolelta ja Gstaadin eteläpuolelta. Saanen alkuosasta käytetään ranskankielistä nimeä Sarine. Joki laskee Aareen Mühlebergissä, Bernin länsipuolella.
Saane virtaa Valais'n, Bernin, Vaud'n ja Fribourgin kantonien alueilla. Merkittävimmät paikkakunnat joen varrella ovat Gstaad, Saanen, Broc, Bulle, Fribourg ja Laupen.
Vesivoima.
Saanessa on toistakymmentä vesivoimalaa.
Virtaama.
Saanen virtaama vaihtelee vuosien 1949-2008 tietojen perusteella vuosittain jonkin verran: joen vuotuinen keskivirtaama alajuoksulla Laupenissa - ennen joen yhdistymistä Aareen - on ollut 54 m³/s. Suurin keskivirtaama oli vuonna 1965 (72 m³/s) ja pienin keskivirtaama vuonna 1976 (30 m³/s). Päivittäinen vaihtelu on suurempaa: suurin vuorokausikeskivirtaama on mitattu vuoden 2005 elokuussa ja vuoden 1950 marraskuussa (925 m³/s) sekä pienin vuoden 1964 helmikuussa (5,1 m³/s).
Jääpallon Ruotsin-mestaruuskilpailut 1929

Vuoden 1927 jääpallon Ruotsin-mestaruuskilpailujen loppuottelussa kohtasivat IK Göta ja Västerås SK.
Puolivälierät.
10. helmikuuta
Loppuottelu.
24. helmikuuta 1929 Tukholmassa. Yleisöä 5787
Etain Royal

Etain Royal (24. huhtikuuta 1992 Ranska – 1. helmikuuta 2018 Ilmajoki) oli lämminverinen ravihevonen. Se aloitti kilpailu-uransa Ranskassa Erik Skutbabbin omistuksessa ja valmennuksessa vuonna 1995. Loppuvuodesta 1999 Skutnabb toi ruunan Suomeen ja se aloitti kilpailemisen Pirjo Vauhkosen valmennuksessa. Kesällä 2000 ruuna siirtyi seinäjokelaisen liikemiehen Reima Kuislan omistukseen.
Ura.
Etain Royal ansaitsi uransa aikana palkintorahoina lähes 1,5 miljoonaa euroa. Suomeen tuontinsa jälkeen ruuna keskittyi kilpailemaan pitkillä matkoilla. Sen merkittävimpinä saavutuksina voidaan pitää Tukholman Elitloppet-viikonlopun voittoa Harper Hanovers lopp -lähdössä vuonna 2000 sekä Ruotsin toiseksi suurimman ravikilpailun Åby Stora Prisin voittoa Göteborgissa vuonna 2001. Lisäksi hevonen saavutti useita muita suurkilpailuvoittoja Suomessa ja Ruotsissa sekä sijoittui toiseksi muun muassa Oslo Grand Prix’ssa 2001. Elokuussa 2000 Etain Royal teki Gävlessä 2 600 metrin autolähetyksen uuden maailmanennätysajan 12,3a.
Vuonna 2006 kilpailu-uransa lopettanut Etain Royal lopetettiin 25-vuotiaana helmikuussa 2018. Sen tuhkat on haudattu oriin viimeiset kymmenen vuotta omistaneen Ritva Saranpään tallin maille. Ennen kuolemaansa Etain Royal asusti Ilmajoella paikallisessa lastensuojelulaitoksessa ja oli terapiahevosena sosiaalipedagogisessa toiminnassa. Vuodesta 1975 lähtien Seinäjoen raviradalla järjestetty suurkilpailu Seinäjoki-ajo nimettiin vuonna 2009 uudelleen Etain Royalin mukaan, ja nykyään se tunnetaan kansainvälisenä suurkilpailuna nimellä Prix d’Etain Royal.
Vuoripensasnärhi

Vuoripensasnärhi ("Aphelocoma ultramarina") eli aiemmalta nimeltään meksikonpensasnärhi on varisten heimoon kuuluva varpuslintu. Nykyisessä BirdLife Suomen nimistössä meksikonpensasnärhi ("Aphelocoma wollweberi") on eri laji.
Tuntomerkit.
Vuoripensasnärhi on yläpuolelta harmaansininen ja alapuolelta likaisenvalkoinen tai tuhkanharmaa. Pää, niska ja kaulansivut ovat siniset ja selkä ruskeanharmaa. Alaselkä, pyrstö ja siivet ovat siniset. Molemmat sukupuolet ovat samanväriset. Vanhoilla yksilöillä on musta nokka, mutta nuorilla alanokka on ensimmäisenä vuotena himmeänoranssi. Vuoripensasnärhi painaa 105–144 grammaa.
Levinneisyys.
Vuoripensasnärheä tavataan Meksikossa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö.
Vuoripensasnärheä tavataan 1 200–1 800 metrin korkeudessa. Laji elää metsissä, joissa kasvaa mäntyjä, tammia ja katajia. Alemmilla korkeuksilla lajia tapaa tammien reunustamilta puronvarsilta ja preerioilta. Ylemmillä korkeuksilla laji suosii etelään viettäviä rinteitä, joilla kasvaa tammia.
Lisääntyminen.
Esiintymisalueensa länsiosissa vuoripensasnärhi pesii 6–20 yksilön joukoissa, joissa on yksi tai kaksi pesivää paria, joita loput auttavat. Itäiset yksilöt ovat enemmän reviirilintuja. Muninta tapahtuu maaliskuun lopussa tai huhtikuussa ja munia on keskimäärin neljä tai viisi. Laji voi pesiä kahdesti tai kolmesti kesässä, mutta näissä pesinnöissä munaluku on pienempi. Haudonta, johon vain naaras osallistuu, kestää 17–18 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 24–28 päivää.
Ravinto.
Vuoripensasnärhi käyttää ravinnokseen hyönteisiä, muita niveljalkaisia, liskoja, siemeniä, jyviä, pähkinöitä ja mettä.
Arizonassa tehdyssä tutkimuksessa havaittiin, että vuoripensasnärhi ”punnitsee” kuorellisia pähkinöitä, jotta se erottaa laadukkaimmat joukosta. Ensimmäisessä kokeessa linnut valitsivat systemaattisesti painavimmat ja toisessa linnut hylkäsivät isot mutta kokoonsa nähden liian kevyet pähkinät. Lintu tutkii nokassaan olevaa pähkinää ravistelemalla sitä ja samalla aukoen hiukan nokkaansa kopistellakseen sitä.
Quanah Parker

Quanah Parker (noin 1848 – 23. helmikuuta 1911, intiaaninimeltään "Puthnoconi") oli yksi comanche-intiaanien viimeisistä sotapäälliköistä Keski-Texasissa. Hän oli valkoisen naisen Cynthia Ann Parkerin ‎ja comanche-päällikkö Peta Noconan lapsi. Parkerin elämään tuli käänne, kun hänen isänsä sai surmansa 18. joulukuuta 1860 valkoisten kostoiskussa. Samalla hänen äitinsä vietiin valkoisten puolelle, koska valkoiset halusivat vapauttaa tämän. Quanah nousi heimon päälliköksi ja johti heimon ankaraa vastarintaa valkoisia uudisasukkaita vastaan.
Vuonna 1875 comanche-joukko laski aseensa ja muutti reservaattiin Oklahomaan. Toisin kuin monet muut intiaanit, Quanah Parker sopeutui sinne hyvin. Hänellä oli liikemiesvainua ja poliittista taitoa, ja hänestä tuli vaikutusvaltainen intiaanijohtaja. Niinpä hän oli luomassa intiaaniuskontoja ja kristinuskoa sekoittavaa Amerikan alkuperäiskansojen kirkkoa. Hän kuvasi intiaanien uskontoa sanoen, että valkoinen mies menee kirkkoon puhumaan Jumalasta, mutta intiaani menee tiipiihinsä puhumaan Jumalalle.
Sormisimput

Sormisimput (Ereuniidae) on simppukaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät Tyynenmeren syvissä vesissä Japanin läheisyydessä.
Sormisimppujen heimoon kuuluu kolme lajia kahdessa suvussa:
Sormisimppulajit kasvavat korkeintaan noin 30 cm pitkiksi. Niille tyypillisiä piirteitä ovat neljä pidentynyttä ja muusta rintaevästä erillistä rintaevän ruotoa ja piikikkäät suomut.
Aarne Pelkonen (laulaja)

Aarne Pelkonen (s. 1986) on suomalainen baritoni sekä lied-, oratorio- ja oopperalaulaja.
Vuosina 2015–2017 Pelkonen oli kiinnitettynä Oldenburgin oopperassa Saksassa, jossa hänen roolejaan ovat muun muassa Figaro Mozartin oopperassa "Figaron häät". Saksan kiinnityksen jälkeen Pelkonen on toiminut freelancerina. Vuonna 2019 Pelkonen debytoi Suomen Kansallisoopperassa Jaakko Kuusiston "Jää"-oopperan pääosassa.
Pelkonen valmistui Sibelius-Akatemiasta vuonna 2014 Marjut Hannulan oppilaana. Hän on opiskellut laulua myös professori Thomas Quasthoffin, Thomas Hampsonin, Barbara Bonneyn ja professori Elisabeth Werresin johdolla. Liedmusiikkia hän on opiskellut Ilmo Rannan, Wolfram Riegerin ja Gerold Huberin johdolla.
Pelkonen on esiintynyt muun muassa Heidelberger Frühling -festivaalilla ja Wienin Musikvereinissa. Suomessa hän on konsertoinut Radion Sinfoniaorkesterin, Tapiola Sinfoniettan, Helsingin Barokkiorkesterin ja Tampere Filharmonian solistina. Elokuussa 2015 Pelkonen esiintyi Hannu Linnun johtaman Radion sinfoniaorkesterin solistina Alban Bergin oopperassa "Wozzeck".
Vuonna 2013 ilmestyi Pelkosen ensiäänite "Virsi", ja samana vuonna hän teki Yleisradion ensinauhoituksenaan Brahmsin "Neljä vakavaa laulua". 
Kilpailut ja palkinnot.
Vuonna 2013 Pelkonen voitti Lappeenrannan valtakunnallisen laulukilpailun.
Huhtikuussa 2015 Pelkonen voitti kolmannen kansainvälisen Sibelius-laulukilpailun ensimmäisen palkinnon ja Ylen klassisen musiikin toimituksen myöntämän erikoispalkinnon. Hänet kutsuttiin samalla myös Leif Segerstamin johtaman Turun filharmonisen orkesterin itsenäisyyspäivän konsertin solistiksi vuonna 2015.
Pelkonen ja pianisti Juho Alakärppä ovat saaneet palkintoja kansainvälisissä liedkilpailuissa Berliinissä ja Enschedessä.
Lähteet.
Yrjö Pöyhönen

Yrjö August Pöyhönen (22. marraskuuta 1897 – 10. lokakuuta 1971) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodan ajan rykmentin komentaja.
Pöyhönen osallistui vuonna 1918 Suomen sisällissotaan ja kävi Vöyrin sotakoulun. Hän palveli nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Terijoen Rajavalvontapataljoonassa sekä Käkisalmen Läänin Rykmentissä 1918-1921. Polkupyöräpataljoona 1:ssä hän palveli 1921-1928. Tampereen rykmentissä hän toimi yleisesikuntaupseerina 1928-1931. Yleisesikunnan tilitoimistossa hän työskenteli esiupseerina ja toimistopäällikkönä 1931-1939. 
Talvisodan aikana ja jatkosodan alussa Pöyhönen oli Erkki Puomin seuraaja Päämajan tiedustelutoimiston päällikkönä 1939-1942.Jalkaväkikoulutuskeskus 3:n päällikkönä hän toimi 1942-1943. JR 11:n komentajan hän oli 4.2.1943-26.3.1944. Edelleen vuonna 1944 hän toimi Jalkaväkikoulutuskeskuksen päällikkönä. Kouvolan sotilaspiiriä hän johti 1944-1946, minkä jälkeen hän erosi aktiivipalveluksesta. Myöhemmin hän toimi liikemiehenä ajoneuvojen parissa. 
Pöyhösen puoliso oli Pietarissa syntynyt Lydia Osetskaja (s. 1900). Heidän poikansa oli yritysjohtaja Lauri Pöyhönen.
Vuoden auto Euroopassa

Vuoden auto (engl. "Car of the Year") on tunnustus, joka annetaan uudelle Euroopan markkinoille saapuneelle henkilöautomallille. Vuoden auton valitsee autoihin perehtyneiden lehtitoimittajien raati, jonka jäsenet ovat Euroopasta. Esimerkiksi vuoden 1995 autoa oli valitsemassa 56 autotoimittajaa 21 Euroopan maasta. Tittelillä on merkitystä autojen markkinoinnissa. 
Historiaa.
Vuoden auto on valittu Euroopassa vuodesta 1964 lähtien. Tapahtuma ja palkinto perustettiin selkeyttämään tilannetta, jossa eri autolehdet Yhdysvalloissa ja eri Euroopan maissa tekivät omia valintojaan hyvin erilaisin perustein keveistä yleisöäänestyksistä perusteellisiin testauksiin.
Vuoden auto Euroopassa -valintaan saattoi 1990-luvun puolenvälin säännöillä osallistua missä tahansa valmistettu auto, jota on tuotu Euroopan markkinoille vähintään viisi tuhatta kappaletta. Ensimmäinen Euroopan ulkopuolinen voittaja oli toisen sukupolven Nissan Micra, jota tosin tuolloinkin valmistettiin Britanniassa.
Tärkein arvosteluperuste on hinta–laatu-suhde eli automallin tarjoama vastine ostajan rahalle. Muita kriteerejä ovat muotoilu, ajomukavuus, turvallisuus, taloudellisuus, ajo-ominaisuudet, käsiteltävyys ja ympäristöystävällisyys. Osana valintaprosessia Pohjoismaiden autolehdet ovat 1970-luvun lopulta alkaen kokoontuneet viikoksi Tanskaan yhteiseen valintatilaisuuteen koeajoineen. Raadin ainoa suomalaisjäsen oli vuodesta 1966 aina 1990-luvulle "Tekniikan Mailman" Mauri Salo. 1990-luvun puolivälissä tuomaristoon tuli uusia edustajia Venäjältä, Puolasta, Tšekistä ja Unkarista. Vuoden 1995 valinta toteutettiin ensi kertaa kaksivaiheisena, jolloin alkukarsintojen viisi parasta automallia pääsi erilliseen finaaliin.
Voittajat.
Lähde:
Tahdon2013

Tahdon2013 oli kansalaisaloitekampanja samaa sukupuolta olevien avioliiton puolesta. Valtakunnallinen ja kaksikielinen kampanja käynnistyi tasa-arvon päivänä 19. maaliskuuta 2013. Kansalaisaloitteesta äänestettiin eduskunnassa 28. marraskuuta 2014. Eduskunta hyväksyi aloitteen äänin 105–92 ja se oli ensimmäinen eduskunnan hyväksymä kansalaisaloite. Eduskunta hyväksyi 12. joulukuuta lain toisessa äänestyksessä äänin 101-90 ja tasavallan presidentti Sauli Niinistö hyväksyi lain muutoksen 20. helmikuuta 2015. Laki tuli voimaan maaliskuun alussa 2017.
Kannatusilmoituksia kerättiin 19.3.–19.9.2013. Kannatusilmoituksen allekirjoitti 166 851 suomalaista joista yli 100 000 ihmistä allekirjoitti aloitteen ensimmäisenä päivänä. Allekirjoituksista 156 234 oli annettu Kansalaisaloite.fi-palvelussa ja loput paperilomakkeella. Aloite luovutettiin eduskunnan puhemiehelle 13. joulukuuta 2013.
Tahdon2013-kampanjaa tukivat useat julkisuuden henkilöt ja sen aikana järjestettiin tapahtumia ympäri Suomen. Esimerkiksi huhtikuussa 2013 Tavastia-klubilla pidettiin tukikonsertti, jossa esiintyivät muun muassa PMMP, Olavi Uusivirta ja Scandinavian Music Group. Kampanjalle on tehty myös oma tunnuskappaleensa, rap-artisti Timi Lexikonin ”Yhteensovitaan”.
ProCom – Viestinnän ammattilaiset ry palkitsi Tahdon2013-kampanjan vuoden viestintätekona. Sen palkitsi myös maailman viestintäalan järjestöjen katto-organisaatio The Global Alliance for Public Relations and Communication Management Comm Prix Awards -kilpailun Public Affairs -sarjan voittajana. Se sai myös Regnbågsankan rf:n Guldankan-palkinnon ja QX Gay Gaalan Keep Up The Good Work- ja Vuoden homotapahtuma -kategorioiden voitot. Kampanja oli ehdolla myös Vuoden some-teoksi. Naistoimittajat ry nimesi Tahdon 2013 -kampanjan ja sen vetäjän Senni Moilasen merkittävästä tasa-arvotyöstä vuoden 2014 kellokkaaksi. Kampanjan perustaja Ida Bergmann nimettiin vuoden nuoreksi eurooppalaiseksi.
Kampanjan pääyhteistyökumppaneita olivat Seta ry, Amnesty International Suomen osasto ry, Sateenkaariperheet ry, Avoin ministeriö, Regnbågsankan rf sekä Trasek ry. Se sai Euroopan unionin Youth in Action -ohjelman tukea. Kampanja oli poliittisesti sitoutumaton ja järjestöistä riippumaton.
Runo Wiberg

Runo Wiberg (19. tammikuuta 1895 Helsinki – 1. toukokuuta 1979) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja pitkäaikainen rykmentin komentaja.
Wiberg kävi vuonna 1917 Vimpelin sotakoulun ja toimi talvella 1917–1918 Vöyrin sotakoulun opettajana. Hän osallistui vuoden 1918 Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä. Wiberg valmistui Kadettikoulusta 1920, sotateknillisestä koulusta 1929 sekä yleiseltä komentajakurssilta 1948. Hän palveli Porin rykmentissä eri tehtävissä 1918–1923. Sotateknillisen koulun jälkeen hän opetti Kadettikoulussa pioneerioppia 1929–1931. Uudenmaan rykmentissä hän oli pataljoonan komentajana ja aliupseerikoulun johtajana 1931–1939. 
Talvisodassa Wiberg toimi 31.12.1939 alkaen JR 10:n komentajana. Jatkosodassa hän vuonna 1941 komensi JR 55:ää ja vuosina 1942–1944 ruotsinkielistä JR 13:a. Jatkosodan jälkeen Wiberg komensi JR 4:ää 1944–1947 toimien samalla Dragsvikin varuskunnan päällikkönä. Helsingin sotilaspiirin komentajana hän toimi 1947–1950. Etelä-Uudenmaan sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1950–1953. Vuodesta 1953 alkaen hän komensi Pioneerirykmenttiä. 
Ylennykset: vänrikki 1918, luutnantti 1920, kapteeni 1922, majuri 1928, everstiluutnantti 1940, eversti 1942.
Wiberg toimi urheiluseura KIF:n puheenjohtajana vuosina 1952–1953.
Heikki Pellinen

Heikki Tapio Pellinen (17. syyskuuta 1896 Helsinki – 19. elokuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen paperi-insinööri ja professori. 
Henkilöhistoria.
Heikki Pellinen valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun paperiteknilliseltä osastolta vuonna 1920. Hän aloitti valmistumisensa jälkeen Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n Myllykosken tehtaalla vastaten tehtaan voimalaitos- ja puuhiomouudistuksista. Hänet kutsuttiin vuonna 1926 Raahe Oy:n Martinniemen sahan yhteyteen rakennettavan puuhiomon rakentamisesta vastaavaksi tekniseksi johtajaksi. Samalla hän toimi Raahe Oy:n Martinniemen paikallisjohtajana vuosina 1926–1935. Martinniemen aikanaan hän toimi myös Haukiputaan kunnanvaltuutettuna vuosina 1931–1933. Hän siirtyi vuonna 1935 johtajaksi Laatokan Karjalaan Pitkäranta Oy:n palvelukseen. 
Talvisodan rauhan seurauksena Pitkärannan sellutehdas siirtyi Neuvostoliitolle. Pellinen siirtyi tässä vaiheessa yliopistouralle eli hän toimi Teknillisen korkeakoulun paperiteknologian professorina vuosina 1942–1959. Pellinen oli ollut jo vuodesta 1927 eli Martinniemelle tulonsa jälkeen Raahe Oy:n ja edelleen fuusion jälkeen Rauma-Raahe Oy:n johtokunnan jäsenenä vuoteen 1951.
Pellisen puoliso oli Ester Marjatta Siikanen, heidän tyttärestään Marjatta Elisabet Kunnaksesta (s. 1924) tuli lääketieteen ja kirurgian tohtori.
Vuoden 1954 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen karsinnat

Vuoden 1954 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen karsintoihin osallistui yhteensä 45 maata, joista 14 pääsi mukaan Sveitsissä pelattavaan MM-turnaukseen. Isäntämaa Sveitsi ja hallitseva mestari Uruguay pääsivät MM-kilpailuihin ilman karsintaa.
Maat jaettiin 13 lohkoon siten, että lohkoissa 1-10 pelasivat Euroopan maat sekä Egypti ja Israel. Lohkossa 11 pelasivat Etelä-Amerikan maat ja lohkossa 12 Pohjois-Amerikan maat. Lohkossa 13 pelasivat Aasian maat. Afrikasta ainoa osanottaja oli Euroopan maiden kanssa karsinut Egypti.
Lohko 1.
&lt;br&gt;Länsi-Saksa selviytyi MM-kilpailuihin
Lohko 2.
&lt;br&gt;Belgia selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 3.
&lt;br&gt;Englanti ja Skotlanti selviytyivät MM-kilpailuihin.
Lohko 4.
&lt;br&gt;Ranska selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 5.
&lt;br&gt;Itävalta selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 6.
&lt;br&gt;
Maat päätyivät tasapisteisiin, jolloin järjestettiin uusintaottelu puolueettomalla kentällä.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Turkki selviytyi arvonnan perusteella MM-kilpailuihin.
Lohko 7.
&lt;br&gt;Puola luopui, jolloin Unkari selviytyi otteluitta MM-kilpailuihin.
Lohko 8.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Tšekkoslovakia selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 9.
&lt;br&gt;Italia selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 10.
&lt;br&gt;Jugoslavia selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 11.
&lt;br&gt;Brasilia selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 12.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Meksiko selviytyi MM-kilpailuihin.
Lohko 13.
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Etelä-Korea selviytyi MM-kilpailuihin.
Eino Virkki

Eino Ilmari Virkki (17. syyskuuta 1898 Turku – 12. lokakuuta 1972 Helsinki) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen rykmentin komentaja.
Virkki kävi tykistöupseerikoulun 1918 ja sotakorkeakoulun 1925–1927. Hän palvei KTR 3:ssa 1919–1920 ja aseseppäkoulussa 1920–1921. Erillisen rannikkotykistöpatterin päällikkönä hän oli vuonna 1921. Rannikkotykistön kapitulanttikoulua, myöhemmin meripuolustuksen kapitulanttikoulua, hän johti 1922–1930. Kadettikoulussa sotahistorian ja sotalaitosopin opettajana hän työskenteli 1930–1932. Yleisesikunnassa hän oli toimistoupseerina 1932–1934. Suojeluskuntien yliesikunnan koulutusosaston päällikkönä hän toimi 1934–1938. Satakunnan suojeluskuntapiirin piiripäällikkönä hän oli 1938–1939. 
Talvisodassa Virkki komensi helmikuusta 1940 lähtien JR 34:ää. Jatkosodan alettua hän komensi JR 15:tä syyskuuhun 1942 asti. Tämän jälkeen sodan aikana hän toimi vielä Kotijoukkojen esikunnassa koulutustarkastajana, päämajan koulutusosaston päällikkönä sekä päällystökoulun johtajana. Jatkosodan jälkeen hän toimi Porin sotilaspiirin päällikkönä 1944–1945. Hän palasi pääesikunnan ulkomaanosaston päälliköksi 1947–1949. Uransa viimeiset vuodet 1949–1953 hän opetti Sotakorkeakoulussa ja erosi sitten aktiivipalveluksesta.
Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1920, kapteeni 1924, majuri 1927, everstiluutnantti 1934, eversti 1940.
Pelsonsuo

Pelsonsuo on suoalue, joka sijaitsee Muhoksen, Siikalatvan (entisen Kestilän kunnan) ja Vaalan kuntien alueella. Sen laajuus on ollut 144 km². Se jakautuu Iso-Pelsoon, Pieneen-Pelsoon ja Länsi-Pelsoon, jotka ovat tärkeimmät osat. Se on mutasuota, jota on otettu viljelykäyttöön. Valtio suoritti kuivatusta 1857–1866. Pelson varavankilan alueella on raivattua peltoa. Suolta saadaan polttoturvetta, ja se on ollut Suomen suurin polttoturvevarasto, josta Suo Oy on valmistanut turvebrikettejä. Alueella on myös ollut vuodesta 1950 lähtien hallakoeasema. 
Alueesta suurin osa on poistunut turvetuotannosta ja siirtynyt muuhun käyttöön ja kasvittunut. Nykyisin turvetuotantoa harjoittaa Vapo Oy vuokraamallaan alueella ja maanomistaja on Senaatti-kiinteistöt. Vuokrasopimus on voimassa vuoteen 2021. Tuotannon arvioidaan päättyvän kokonaan vuonna 2017. Suo on määritelty turvetuotantoalueeksi, eikä sen lähiympäristössä ole luonnonsuojelualueita tai arvokkaita maisema-alueita. Pelson alueen soille on laadittu tarkkailuohjelma, joka kattaa myös tuotannosta poistuneiden alueiden tarkkailun.
Vaalan kunnan alueella on Pelson luonnonpuistoksi muodostettu alue.
Mauno von Schrowe

Mauno Ilmari von Schrowe (13. heinäkuuta 1896 Heinävesi – 21. tammikuuta 1955 Paimio) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja sodan aikana usean rykmentin komentaja.
Von Schrowen vanhemmat olivat Carl Magnus von Schrowe, kuvernementinsihteeri ja valtiopäivämies Johan Henrik von Schrowen poika, ja Alma Maria Granlund.
Von Schrowe osallistui sisällissotaan lääkintätehtävissä ja suoritti Viipurin upseerikokelaskurssin 1918–1919. Talvisodan alkaessa hän komensi JR 28:n toista pataljoonaa ja 17.12.1939 alkaen koko rykmenttiä, jonka numero muutettiin myöhemmin JR 19:ksi. Välirauhan aikana hän komensi Lounais-Hämeen suojeluskuntapiiriä, josta jatkosodan alettua hän siirtyi JR 23:n komentajaksi 18.6.1941–4.6.1944. Vuoden 1944 aikana hän komensi kahteen otteeseen JR 15:tä, 14.6.1944–5.9.1944 sekä 4.10.1944–20.11.1944. Väliaikaisesti hän toimi 19. prikaatin komentajan viransijaisena syyskuussa 1944. Sodan jälkeen hän toimi Suolahden sotilaspiirin päällikkönä marraskuusta 1944 kesäkuuhun 1945, jonka jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Wèn kieli

Wè eli guéré on Norsunluurannikossa puhuttava kru-kieli. Puhujia on yli 300 000 ja he asuvat Norsunluurannikon Dix-Huit Montagnesin ja Moyen-Cavallyn alueilla maan länsiosassa. Wè:stä on kolme päämurretta (etelä-, länsi- ja pohjois-wè), joista useita eri alamurteita. Murteet eivät ole välttämättä keskenään ymmärrettäviä; esim. pohjois-wèn Kouiblyn murretta ymmärtää vain noin puolet etelä-wèn puhujista. Lisäksi etelä-wè:ssä on 7 konsonanttia enemmän kuin pohjois-wè:ssä.
Useimmat wè:n puhujat osaavat myös ranskaa ja julaa.
Wè on toonikieli, jossa sanan merkitys muuttuu riippuen paitsi toonista myös siitä, onko vokaali nasaalinen vai oraalinen sekä siitä, onko kielen takaosa vedetty eteenpäin vai taaksepäin vokaalia äänettäessä. Jos taaksepäin, vokaali ääntyy höllänä. Pohjois-wè:ssä eli wobéssa on väitetty olevan 14 toonia eli enemmän kuin missään muussa kielessä, mutta tätä väitettä ei ole pystytty vahvistamaan. Pohjois-wè:stä on raportoitu myös vihellettyä puhetta. Etelä-wè:ssä on 10 toonia:
Kamajauhola

Kamajauhola oli Jääsken eteläisimmässä osassa sijainnut kylä, jonka naapurikyliä olivat muun muassa Ahvola, Oravala ja Ihalempiälä. Kamajauhola rajoittui itäpuolella Antreaan, etelässä Ahvolaan. 
Kylän läpi kulki Jääskestä Viipuriin johtava maantie. Lähin rautatieliikennepaikka oli Hannilan asema Antreassa, ensimmäisen Karjalan radan varrella, noin 4-5 kilometrin päässä.
Läheisimpiä vesistöjä olivat pienehköt Oravalanjärvi ja Ahvolanjärvi sekä pieni Ilmalampi, joka sijaitsi kylän rajalla. Kylän läpi virtasi pieni puro, joka laski Ilmalampeen. Kylän maisema muodostui peltoaukeista ja mäistä, joille myös talot oli rakennettu. Näistä huomattavmpia olivat kylän keskustassa sijaitseva Tihveränmäki sekä Heramäki. Kylässä oli vuosien 1870–1879 rippikirjassa 2 maakirjataloa, jotka tosin olivat jakautuneet useille tilanhaltijoille.
Yopal

Yopal on Kolumbian Casanaren departementin pääkaupunki. Vuonna 2011 siellä oli 111 200 asukasta.
Kaupunki sijaitsee Kolumbian itäisen vuorijonon juurella. Se on perustettu vuonna 1942. Se on saanut nimensä joko alueella yleisestä "yopo"-puusta tai sydäntä tarkoittavasta achaguan kielen sanasta.
Arauca

Arauca on samannimisen departementin pääkaupunki Kolumbian koillisosassa. Sen asukasluku vuonna 2011 oli 71 200 henkeä. Kaupunki sijaitsee Venezuelan rajalla; Arauca-joen silta on virallinen rajanylityspaikka.
Kaupungin lippu muistuttaa Bulgarian lippua.
Kaupunki on perustettu vuonna 1785.