tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juhani Hult

Matti Juhani Hult (19. joulukuuta 1933 Konnevesi – 2. kesäkuuta 2015 Konnevesi) oli suomalainen maantieteilijä. Hän toimi Joensuun korkeakoulun, myöhemmin Joensuun yliopiston maantieteen, erityisesti kulttuuri- ja suunnittelumaantieteen professorina 1976–1996 ja tutki muun muassa maatalousmaantiedettä. Hult oli Suomen Akatemian luonnontieteellisen toimikunnan jäsen ja kehitti merkittävästi Joensuun yliopiston maantieteen laitosta. 
Vuonna 2001 Suomen maantieteellinen seura myönsi Juhani Hultille hänen elämäntyöstään Ragnar Hult -mitalin. Huolimatta samasta sukunimestä ja tieteenalasta Juhani Hult ei ollut sukua 1800-luvulla vaikuttaneelle maantieteilijä Ragnar Hultille, jonka mukaan mitali on nimetty.
Eetu Karhulahti

Eetu Karhulahti (27. heinäkuuta 1983 Kaustinen – 12. helmikuuta 2018) oli suomalainen pesäpalloilija. Hän pelasi Jyväskylän Kirissä korkeimmalla sarjatasolla Superpesiksessä kausilla 2007 ja 2010–2014 ja toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Ykköspesiksessä vuosina 2008–2009. Lisäksi Karhulahti pelasi Ykköspesiksessä Halsua-Veteli Pesis -joukkueessa kaudella 2005 ja Manse PP:ssä vuosina 2015–2017. Karhulahden sisäpelirooli oli etenijä ja ulkopelissä hän viihtyi 3-polttajana.
Hän kuoli itsemurhan seurauksena 34-vuotiaana.
Thomas H. Ince

Thomas Harper Ince (16. marraskuuta 1882 Newport, Rhode Island, Yhdysvallat – 19. marraskuuta 1924 Tyynimeri tai Benedict Canyon, Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen mykkäelokuvan tuottaja, ohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän oli naimisissa näyttelijä Elinor Kershaw'n kanssa. Incen merkittävimmät elokuvaroolit olivat elokuvissa "The Italian" (1915) ja "Civilization" (1916).
Ince oli D. W. Griffithin ohella yhdysvaltalaisen elokuvan uranuurtaja ja ensimmäinen tuottaja, jonka luova panos painoi leiman kaikkiin hänen elokuviinsa.
Miesten Superpesiksen kausi 2012

Superpesiksen kausi 2012 oli Superpesiksen 23. kausi. Kausi alkoi 30. toukokuuta, ja Suomen mestarit olivat selvillä 15. syyskuuta. Miesten sarjaan osallistui 12 joukkuetta.
Miesten mestaruuden vei toista kertaa peräkkäin Sotkamon Jymy, jolle mestaruus oli jo seurahistorian 15:s. Myös himmeämmät mitalit menivät samoille joukkueille edelliskaudella, kun Vimpelin Veto otti hopeaa ja Pattijoen Urheilijat pronssia.
Perinteinen Itä-Länsi-ottelu järjestettiin Sotkamossa 20.-22. heinäkuuta.
Seurojen budjetit.
Superpesisseurojen budjetit kaudella 2012.
Stanisław Szozda

Stanisław Szozda (25. syyskuuta 1950 Dobromierz, nyk. Ala-Sleesian voivodikunta – 23. syyskuuta 2013) oli puolalainen maantiepyöräilijä, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Szozda kuului Puolan nelihenkisiin, joukkueaika-ajon olympiahopeaa Münchenissä 1972 ja Montréalissa 1976 saavuttaneisiin joukkueisiin. MM-kilpailuista hän saavutti kaksi kultaa, hopean ja kaksi pronssia.
Szozda kuoli 23. syyskuuta 2013, 62-vuotiaana sairasteltuaan vakavaa tautia useamman kuukauden ajan.
Mariekeksi

Mariekeksi on pyöreä, kullanruskeaksi paistettu keksi, joka on yleensä maustettu miedosti vaniljalla. Sen muut ainesosat ovat vehnäjauho, sokeri ja kasviöljy. Keksin pintaan on pistelty reikiä ja puristettu kuvio, jossa keskellä näkyy keksin nimi ja reunaa kiertää meanderimainen tai muunlainen toistuva koristeaihe.
Mariekeksi kehitettiin Isossa-Britanniassa vuonna 1874, jolloin lontoolainen leipomo Peek Freans alkoi valmistaa niitä juhlistaakseen kuningatar Viktorian toiseksi vanhimman pojan, prinssi Alfredin avioitumista Venäjän suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna Romanovan kanssa. Morsiamen mukaan nimetystä keksistä tuli suosittu ympäri Euroopan ja monissa Brittiläisen kansainyhteisön maissa. Alkuperämaassaan Englannissa suositummaksi nousi mariekeksin muunnelma "Rich tea biscuit", jota ei ole maustettu vaniljalla.
Mariekeksi sopii erityisen hyvin kastettavaksi teehen, kahviin tai maitoon. Miedon makunsa ja kiinteän koostumuksensa ansiosta sille voi laittaa marmeladia tai muuta päällystettä. Brittiläisen kulttuurin maissa suosittua on tehdä kahdesta keksistä ”voileipä” laittamalla väliin voita, Marmite-hiivauutelevitettä tai kondensoitua maitoa. Mariekeksejä käytetään myös jälkiruokien, kuten vaniljavanukkaan, lisukkeena sekä juustokakun tms. pohjataikinan valmistusaineena.
Suomessa mariekeksejä ovat valmistaneet muun muassa Hangon Keksi ja Fazer. Keksityyppiä on tuotu myös ulkomailta ainakin Kantolan- ja Rainbow X-tra -merkkisinä. Suosittu muunnelma on alapuolelta suklaalla kuorrutettu mariekeksi. 
Elokuvaohjaaja Ingmar Bergman kärsi kroonisista vatsavaivoista ja söi kuvauksissa usein mariekeksejä.
Annie Lööf

Annie Marie Therése Lööf (o.s. Johansson, s. 16. heinäkuuta 1983 Värnamon kunta) on ruotsalainen poliitikko keskustapuolueesta. Hän on toimi vuosina 2011–2023 puolueensa puheenjohtajana. Lööf oli Ruotsin elinkeinoministerinä vuosina 2011–2014.
Elämä.
Annie Lööf on naimisissa Carl-Johan ”Calle” Lööfin kanssa. He avioituivat kesällä 2011 ja ottivat yhteisen sukunimen, joka on Carl-Johanin, aiemmalta sukunimeltään Carlsson, äidin tyttönimi. Parin ensimmäinen lapsi syntyi 2015. Toinen lapsi syntyi 2019. Vanhempainvapaan ajan häntä on molemmilla kerroilla sijaistanut Anders W. Jonsson.
Lööf on koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti, joksi valmistui vuonna 2011 Lundin yliopistosta. Hän on toiminut poliittisella urallaan jo mainittujen tehtävien lisäksi muun muassa Värnamon kunnanvaltuutettuna. 
Poliittinen ura.
Lööf liittyi keskustapuolueen jäseneksi vuonna 2001 ja toimi vuosina 2004–2007 puolueen nuorisojärjestön varapuheenjohtajana. Hänet valittiin Ruotsin valtiopäiville ensimmäisen kerran syyskuun 2006 vaaleissa Jönköpingin läänin vaalipiiristä ja oli tuolloin, 23-vuotiaana, niiden nuorin jäsen. Lööf oli ensimmäisellä valtiopäiväkaudellaan jäsenenä perustuslakivaliokunnassa ja tultuaan valituksi jatkokaudelle syyskuun 2010 vaaleissa, hänestä tuli valtiovarainvaliokunnan jäsen. Hän toimi vuosina 2009–2011 myös puolueensa valtiopäiväryhmän varapuheenjohtajana. 
Keskustapuolueen pitkäaikainen puheenjohtaja Maud Olofsson väistyi tehtävästä syksyllä 2011, jolloin Lööf valittiin hänen seuraajakseen. Kuusi päivää puheenjohtajavalintansa jälkeen hän aloitti Fredrik Reinfeldtin johtaman hallituksen elinkeinoministerinä.
Lööf ilmoitti luopuvansa keskustan puheenjohtajan paikastaan 15. syyskuuta 2022. Syiksi mainittiin kehno tulos valtiopäivävaalien jälkeen sekä Lööfin saamat tappouhkaukset. Lööfin seuraajaksi valittiin Muharrem Demirok helmikuussa 2023.
Yksityiselämä.
Lööfin harrastuksiin on kuulunut muun muassa jalkapallo, jossa hän on toiminut IFK Värnamon naisten joukkueen maalivahtina.
Oiva Hurme

Oiva Ensio Hurme (14. lokakuuta 1912 – 12. heinäkuuta 1974) oli suomalainen taiteilija, graafikko ja mainospiirtäjä. Hän kehitti mainosilmaisua ja piirsi myyntijulisteita Elannon uraauurtavalla mainososastolla, teki taidetta ja kuvitti lehtiä. 
Ura.
Nuorena Oiva Hurme työskenteli varastomiehenä Helsingissä. Ensimmäiset akvarellinsa ja piirroksensa hän teki 1920-luvun lopulla. 1930-luvun lopulla hän opiskeli Ateneumin Vapaassa Taidekoulussa. Sota-aikana rannikkotykistön korpraali Oiva Hurme piirsi muun muassa tykkien suuntimataulukoita sekä Porkkalan puolustussuunnitelmaan liittyviä salaisia peitepiirroksia.
Elannon ja Kulutusosuuskuntien Keskusliiton mainososastoilla Hurme työskenteli 1930–1950-luvulla. Tämän jälkeen hän oli OTK:n osuuskauppojen jäsenlehden "Kuluttajain Lehden" (myöh. "Me") kuvittaja, taiteilija ja taittaja. Helsingissä lehti ilmestyi "Elanto"-lehtenä, muualla Suomessa "Me"-lehtenä.
Mainos oli 1930-luvun keksintö ja Elannon mainososasto alan uranuurtaja alusta lähtien. Elannon mainospäällikkönä toimi Ola Fogelberg, jota pidetään mainosalan isänä ja myös yhtenä suomalaisen sarjakuvan tärkeimmistä pioneereista. Oiva Hurme oli Fogelbergin kasvatti, mainosalan "vanha parta" jo 1940-luvulla.
Mainosjulisteiden ja kuvituksien parissa tehtiin paljon painotekniikkakokeiluja, ja niinpä Elanto ja KK olivat ensimmäisinä kokeilemassa muun muassa silkkipainotekniikkaa. Oiva Hurmeen joulujuliste vuodelta 1948 on ensimmäinen Elannon silkkipainon säilynyt työ. Julisteessa joulupukki viisine väreineen ja lakkahäivytyksineen toivottaa "Hyvää Joulua". 1950-lukua kutsutaan julisteen kulta-ajaksi Suomessa, ja Elanto ja KK olivat tiiviisti mukana kehityksen kärjessä. Senaikaisissa töissä hehkuivat värit ja taito.
Oiva Hurme teki myös veistoksia, vuonna 1967 muun muassa 1918 Hyvinkään taistelussa kaatuneiden punaisten muistomerkin Hyvinkään Surujen puistoon. Tuotantoon kuuluu myös puuveistoksia (hän osallistui Elannon taidenäyttelyyn 1945). Hän teki myös tilaustöinä muotokuvia erityisesti osuuskauppojen johtohenkilöistä (muun muassa M. A. Nummisen isästä). 
Lisätöinä Hurme suunnitteli ja kuvitti kirjojen kansia, urheiluseurojen merkkejä, Helsingin kaupungin ulkoiluviraston esitteitä, lavastuksia Elannon Näyttämön esityksiin sekä "Nuorten Joululukemisto" -lehteä.
Oiva Hurme oli myös mukana Työväen Urheiluliiton järjestötoiminnassa ja toimi liiton nuortenlehti "Kivan" taittajana. Nimimerkillä Oikku hän piirsi "Kivaan" kansikuvien lisäksi myös sarjakuvaa. Oikku osasi rytmittää kerronnan hyvin ja viimeinen ruutu oli aina ns. iskuruutu, johon vitsi tai yllätys huipentui. Piirrostyyli oli omintakeista ja selkeää. Oikku edusti mykkäsarjakuvaa, jossa ei yleensä puhuta vaan annetaan kuvien kuljettaa. Joskus harvoin niissä oli jokunen tehosteääni tai puhekupla.
Geoffrey Kipsang Kamworor

Geoffrey Kipsang Kamworor (s. 22. marraskuuta 1992) on kenialainen kestävyysjuoksija.
Kesällä 2010 Kamworor kilpaili Suomessa edustaen Turun Urheiluliittoa. Hän kilpaili muun muassa Eliittikisasarjassa voittaen 3 000 metrin kilpailun Lappeenrannassa ja sijoittuen Kuortaneella 3 000 metrin kilpailussa toiseksi ja Lapinlahdella 5 000 metrin kilpailussa toiseksi. Maastojuoksun MM-kilpailuissa 2011 Kamworor voitti nuorten sarjassa kultaa sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa Kenian joukkueessa. Kaksi viikkoa maastojuoksun MM-kisojen jälkeen hän voitti Berliinissä puolimaratonkilpailun ajalla 1.00.38. 
Vuoden 2012 Rotterdamin maratonilla Kamworor toimi jäniksenä. Hän voitti 5 000 metrin Kenian-mestaruuden 2012. Saman vuoden Berliinin maratonilla hän juoksi ensimmäisen maratoninsa maaliin asti ja sijoittui kilpailussa kolmanneksi ajalla 2.06.12. Helmikuussa 2013 Kamworor voitti puolimaratonin Ra’s al-Khaimassa ajalla 58.54 ja jäi vain kaksi sekuntia Patrick Makaun reittiennätyksestä. Saman vuoden Rotterdamin maratonilla hän sijoittui neljänneksi ajalla 2.09.12. Berliinin maratonilla hän oli kolmas ajalla 2.06.26
Vuonna 2014 Kamworor voitti puolimaratonin maailmanmestaruuden ja joukkuekilpailussa hopeaa. Vuonna 2015 hän voitti maastojuoksun maailmanmestaruuden ja sai joukkuekilpailussa hopeaa. Heinäkuussa hän voitti 5 000 metrin Kenian-mestaruuden. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 Kamworor saavutti hopeaa 10 000 metrillä ajalla 27.01,76. Vuoden 2016 puolimaratonin MM-kilpailuissa Kamworor saavutti kultaa sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekilpailussa. Rio de Janeiron olympialaisissa hän sijoittui 10 000 metrillä 11:nneksi.
Kamworor voitti maastojuoksun maailmanmestaruuden Kampalassa 2017. Joukkuekilpailussa hän sai hopeaa. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän oli 10 000 metrillä kuudes. Vuoden 2018 puolimaratonin MM-kilpailuissa Kamworor voitti henkilökohtaisessa kilpailussa kultaa ja joukkuekilpailussa hopeaa. Vuoden 2019 maastojuoksun MM-kilpailuissa hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa kolmanneksi ja sai joukkuekilpailussa hopeaa.
15. syyskuuta 2019 Kamworor juoksi puolimaratonin maailmanennätyksen 58.01. Marraskuussa 2019 hän voitti New Yorkin maratonin ajalla 2.08.13. Hän sijoittui viidenneksi Eugenen MM-maratonilla 2022. Hän saavutti maastojuoksun MM-kilpailuissa Bathurstissa 2023 kultaa joukkuekilpailussa ja oli henkilökohtaisessa kilpailussa neljäs. Vuoden 2023 Lontoon maratonilla Kamworor sijoittui toiseksi ennätyksellään 2.04.23. Vuonna 2025 hän voitti Rotterdamin maratonin ajalla 2.04.33.
Lähde: WA, Tilastopaja
Eläköön (albumi)

Eläköön on suomalaisartisti Jonna Tervomaan yhdeksäs studioalbumi. Albumin tuottajana toimi Eppu Kosonen, vastaavana tuottajana Riku Mattila ja sen julkaisi Johanna Kustannus -levy-yhtiö 20. syyskuuta 2013 digitaalisesti ja CD:nä. 1. helmikuuta 2014 albumi julkaistiin vinyylilevynä.
Tervomaa on kertonut laittaneensa oman yhtyeen kokoonpanon lähes kokonaan uusiksi uudella albumilla, sillä hän halusi laittaa lukuisia asioita kokonaan uusiksi. Albumilta on julkaistu singlenä kappaleet "Minä toivon", "Tikapuut" ja "Aika kultainen".
Albumi nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan neljännelle sijalle ja sitä on myyty kultalevyyn oikeuttava määrä, yli 10 000 kappaletta.
Arviot.
Albumi on saanut kriitikoilta pääosin positiivisen vastaanoton, esimerkiksi Ilta-Sanomat antoi sille 4/5 tähteä.
Posliinikukat

Posliinikukat ("Hoya") on oleanterikasvien heimoon ja käärmeenpistonyrttikasvien alaheimoon kuuluva suku. Sukuun kuuluvia lajeja on ainakin sata.
Posliinikukkia tutki 1800-luvulla skotlantilainen tutkija Robert Brown. Suomessakin se tunnettiin jo 1800-luvulla kaupungeissa, mutta maaseudulla se tuli tutuksi vasta 1930-luvulla.
Ulkonäkö ja koko.
Posliinikukat ovat köynnöksiä tai riippuvaversoisia kasveja. Kukat ovat yleensä kaksivärisiä siten, että terälehdet ovat valkoiset ja keskus on punainen. Joskus kukka on kokonaan punasävyinen.
Levinneisyys.
Posliinikukat ovat lähtöisin Aasiasta, Intian lähettyvillä sijaitsevilta saarilta ja Australiasta.
Elinympäristö.
Kasvit viihtyvät valoisalla kasvupaikalla. Normaali huoneenlämpötila on sopiva ja talvella liika lämpö on haitaksi. Osa lajeista on amppelikasveja.
Käyttö.
Posliinikukkia käytetään huonekasveina.
Isoposliinikukka

Isoposliinikukka ("Hoya carnosa") on posliinikukkien sukuun kuuluva laji. Sitä kasvatetaan huonekasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Isoposliinikukka on köynnöstävä tai pensasmainen. Tummanvihreät, kiiltävät lehdet ovat vastakkaisia, vahamaisia, nahkeita ja ehytlaitaisia. Lehtilapa 5–8 cm, keskisuoni on selvä. Kukka on sarjamainen 10–20 kukan kukinto. Hohtavan vahamaiset kukkien terälehdet ovat valkoisia tai vaaleanpunertavia, viisiteräisiä. Kukan keskuksen lisäteriökiehkura on punertava. Lämpimällä säällä kukat erittävät mesipisaroita.
Levinneisyys.
Kasvia esiintyy luonnonvaraisena Kiinassa, Itä-Aasiassa ja Australiassa jossa se kasvaa epifyyttinä.
Stone Cold Sober

”Stone Cold Sober” on brittiläisen laulaja-lauluntekijä Paloma Faithin kappale hänen ensimmäiseltä albumiltaan "Do You Want the Truth or Something Beautiful?" Kappale julkaistiin Faithin debyyttisinglenä 15. kesäkuuta 2009 ja se pääsi ensimmäisellä viikollaan Britannian singlelistan 17. sijalle.
Kappalelista.
Digitaalinen lataus
Pohjalaistalo

Pohjalaistalo viittaa Pohjanmaalla vallalla olleeseen hirsirakentamisen perinteeseen. Pohjalaistalolla on symbolinen arvo pohjalaisuuden ja pohjalaisen elämisen edustajana.
Talotyypin symboli on kaksifooninkinen (-kerroksinen) pitkä hirsitalo, mutta todellisuudessa pohjalaistalo voi olla myös yksikerroksinen, ja pohja vaihtelee paikkakunnan mukaan. Tupien, porstuoiden, tupakammarien ja päätykammarien muunnelmia on erilaisia esimerkiksi Ilmajoella, Isossakyrössä ja Kortesjärvellä. Ikkunoihin saatiin mallia herraskartanoista, pappiloista ja kirkoista. Arkikielessä pohjalaistalolla on laajempikin merkitys: siihen liitetään lisäksi talon kalustus ja tarvikkeet sekä pihapiiri muine rakennuksineen, toisinaan myös pelto ja metsä.
Pohjalaistalojen juuret ovat 1600-luvulla yleistyneissä kaksitupaisissa asuinrakennuksissa. Pohjalaistaloja rakennettiin 1700-luvulta 1900-luvun alkuun, ja niiden tausta oli varallisuus, jota syntyi tervakulttuurin ansiosta, ja pohjalaisen laivanrakennuksen ja kirkonrakentajasukujen tekninen taito. Vuonna 2013 rakennuksia alettiin kartoittamaan Ruralia-instituutin johdolla Potra-projektissa pyrkimyksenä saada aineistoa korjaus- ja uudisrakentamiseen.
Cara Delevingne

Cara Jocelyn Delevingne (s. 12. elokuuta 1992 Hammersmith, Lontoo, Englanti) on brittiläinen huippumalli ja elokuvanäyttelijä.
Varhainen elämä.
Cara Delevingnen vanhemmat ovat Pandora (o.s. Stevens) ja Charles Delevingne. Hänellä on kaksi vanhempaa siskoa, Chloe ja Poppy, joista jälkimmäinen on itsekin malli. Delevingne syntyi Lontoossa rikkaaseen keskiluokkaiseen perheeseen. Hän on äitinsä puolelta aatelissukua. Delevingne opiskeli 16-vuotiaaksi asti tyttökoulussa Francis Holland School. Sen jälkeen hän siirtyi Bedales Schooliin Hampshireen. Delevingnen mallinura alkoi kymmenvuotiaana, kun häntä kuvattiin Italian "Vogue"-lehteen. 
Ura.
Delevingne on työskennellyt monille maailmanlaajuisesti tunnetuille muotiketjuille mukaan lukien H&amp;M, Zara, Chanel, DKNY, Victoria’s Secret, Yves Saint Laurent ja Burberry. Hän on myös esiintynyt catwalkilla muun muassa merkeille Burberry, Dolce &amp; Gabbana, Fendi, Topshop, Stella McCartney, Chanel, Jason Wu, Victoria’s Secret, Karl Lagerfeld ja Oscar de la Renta. Delevingne on voittanut ”Model Of The Year” -palkinnon British Fashion Awardsissa vuosina 2012 ja 2014. Hänellä oli sopimus Storm Model Managementin kanssa, mutta hän päätti vuonna 2015 lopettaa mallinuransa ja keskittyä näyttelemiseen. Delevingne esiintyi Amerikan "Voguen" kannessa heinäkuussa 2015. Vuonna 2023 ympäristönsuojelun puolestapuhujana toiminut Delevingne esiintyi energiayhtiö Vattenfallin mainoksissa, joissa mainostettiin fossiilivapaan vedyn avulla tuotettua kasvosuihketta.
Delevingnellä oli pieni debyyttirooli elokuvassa "Anna Karenina" sekä äänirooli radioaseman DJ:nä videopelissä "Grand Theft Auto V". Ensimmäisen puheroolinsa valkokankaalla hän teki elokuvassa "The Face of an Angel". Delevingne esiintyy Margo Roth Spiegelmanin roolissa vuonna 2015 ensi-iltansa saaneessa, yhdysvaltalaisen kirjailija John Greenin samannimiseen romaaniin perustuvassa elokuvassa "Paper Towns". Hänen muita elokuviaan ovat muun muassa "Kids in Love", "Tulppaanikuume", "Suicide Squad", Valerian and the City of a Thousand Planets ja "Pan".
Yksityiselämä.
Kesäkuussa 2015 Delevingne kertoi olevansa biseksuaali. Hän seurusteli yhdysvaltalaisen muusikon Annie Clarkin kanssa. He erosivat syyskuussa 2016. Delevigne seurusteli näyttelijä Ashley Bensonin kanssa vuosina 2018–2020.
Lokakuussa 2015 pidetyssä Women in the World -kokouksessa Delevingne kertoi kärsineensä masennuksesta 15-vuotiaasta lähtien.
Delevingne on englantilais-suomalaisen muusikon Marika Hackmanin vanha lapsuudenystävä.
Arth

Arth on kunta Keski-Sveitsissä, Schwyzin kantonissa. Kunnassa on noin 12 000 asukasta. 
Sijainti.
Arthin asutus keskittyy laaksoon, jota rajoittavat Rigivuori, Zuginjärvi ja Lauerzersee. Arth koostuu kolmesta kylästä: Arth, Oberarth ja Goldau. Suurin kylistä on Goldau, joka tunnetaan muun muassa vuoden 1806 vuorensortumasta ja eläintarhasta.
Liikenne.
Arth-Goldaun rautatieasema on Sveitsin rautateiden solmukohtia. Gotthardin rautatie kulkee Goldaun kautta, ja Zürichin suunnan liikenne haarautuu asemalla kulkemaan Zuginjärven itärantaa. Lisäksi asema on Schweizerische Südostbahn -yhtiön (SOB) Wädenswilistä tulevan rautatien ja Rigi Bahnenin Rigin-radan pääteasema.
Moottoritie A2 ja valtatie 2 kulkevat Arthin kautta. Zuginjärvellä on laivaliikennettä.
Arth-Goldaun rautatieasema

Arth-Goldaun rautatieasema on Sveitsin rautatieliikenteen solmukohtia. Asema sijaitsee Arthin kunnan Goldaun kylässä, Schwyzin kantonissa. Sieltä on rautatie viiteen suuntaan:
Arth-Goldaun rautatieasema on avattu vuonna 1882.
Palvelut.
Rautatieasemalla on kuusi raidetta. Sieltä lähtee päivittäin noin 220 junavuoroa. Aseman kautta kulkee kaikki Gotthardin tunnelin kautta kulkeva liikenne, muun muassa kansainvälisiä matkustajajunia Sveitsin ja Italian välillä, Zürichistä, Baselista ja Luzernista Milanoon.
Etelä-Suomen Autotalo

Etelä-Suomen Autotalo Oy on Lahdessa toimiva perheyritys, jonka toimiala on käytettyjen ajoneuvojen kauppa. Yhtiö tunnetaan myös nimeltä Esat, joka on lyhenne Etelä-Suomen Autotalo Oy:stä. Yhtiön nykyinen toiminta jatkaa vuonna 1924 perustetun autoyhtiön Etelä-Suomen Auto Oy:n toimintaa Lahdessa. Yhtiön toimitilat sijaitsevat Lahdessa, mutta toimintaympäristö on valtakunnallinen.
Historia.
1924 - Etelä-Suomen Auto Oy perustetaan. Ford-autojen myynti, huolto ja varaosamyynti, Fordson-traktoreiden myynti, huolto ja varaosamyynti. 
1938 - Etelä-Suomen Auto Oy avaa täyden palvelun Ford -autotalon Savon Valtatielle, Lahteen.
1980 - Etelä-Suomen Auto Oy myydään. Uusi yhtiö perustetaan ja toiminimeksi valitaan Lahden Autotalo Oy. Ford -myynti, -huolto ja -varaosamyynti jatkuu.
1987 - Lahden Autotalo Oy muuttaa uuteen toimitilaan Malininkadulle Lahteen.
1993 - Etelä-Suomen Autotalo Oy perustetaan jatkamaan Lahden Autotalo Oy:n toimintaa. Ford -myynti, -huolto ja -varaosamyynti jatkuu.
1993 - Etelä-Suomen Autotalo erikoistuu invalidiautojen myyntiin ja varusteluun.
2001 - Etelä-Suomen Autotalo saa Tasavallan Presidentin Innosuomi -palkinnon kehittämästään MOBIVO ajohallintajärjestelmästä. 
2004 - Ford merkkiedustuksen lisäksi Etelä-Suomen Autotalo Oy aloittaa Jaguar ja Land Rover jälleenmyynnin ja huolto-/varaosatoiminnan Lahdessa.
2005 - Olli Laukkanen, Joona Laukkanen ja Paavo S. Laukkanen ostavat sukupolvenvaihdoskaupalla osan Etelä-Suomen Autotalo Oy n osakekannasta.
2006 - Suomen Osuuskauppojen keskuskunta SOK ostaa Etelä-Suomen Autotalo Oy n liiketoiminnan liiketoimintakaupalla. Etelä-Suomen Autotalo Oy -osakeyhtiö jää voimaan sellaisenaan. 
2013 - Etelä-Suomen Autotalon autokauppatoiminta käynnistyy jälleen.
2014 - Olli Laukkanen, Joona Laukkanen ja Paavo S. Laukkanen ostavat yrityskaupalla loput Etelä-Suomen Autotalo Oy n osakekannasta.
2015 - Etelä-Suomen Autotalo tuo ensimmäisenä suomalaisena autokauppana vaihtoautot suoraan sosiaaliseen mediaan. Vaihtoautojen Facebook -sovellus näyttää ajantasaisen tiedon myytävistä autoissa suoraan Facebookissa.
2015 - Etelä-Suomen Autotalo on ensimmäinen suomalainen autokauppa joka tarjoaa mahdollisuuden hakea luottopäätöstä 24h on-line suoraan autokaupan omasta verkkopalvelusta. Palvelu on toteuttu yhteistyössä OP-Pohjolan kanssa.
2016 - Etelä-Suomen Autotalo oli ensimmäinen suomalainen autokauppa joka otti käyttöönsä 360 asteen sisäkuvat.
Jouni Mölsä

Jouni Mölsä (s. Savonlinna) on toimittaja ja tasavallan presidentin viestintäpäällikkö. Suomen ulkoasiainministeriön entinen viestintäjohtaja syyskuusta 2012 elokuun loppuun 2019. Hänet valittiin tehtävään viisivuotiskaudelle heinäkuussa 2012. Mölsä toimi nimityshetkellä Suomen Lontoon suurlähetystön lehdistöneuvoksen tehtävässä, johon hän siirtyi vuonna 2010 Helsingin Sanomista. Hän toimi vuosina 1997–2010 Helsingin Sanomissa Suomen EU-politiikkaan perehtyneenä toimittajana ja vietti myös neljä kuukautta HS:n Brysselin kiertävänä kirjeenvaihtajana. Syyskuun 2019 alusta lähtien hän toimii Tasavallan presidentin viestintäpäällikkönä.
Vuosina 1993–1997 Mölsä työskenteli BBC World Servicen radiotuottajana Lontoossa. Vuosina 1991–1992 hän oli Helsingin Sanomien rikos- ja oikeustoimittaja.
Mölsä on työskennellyt myös Radio Helsingin uutistoimittajana, Radio Cityssä sekä HS:n NYT-liitteessä. Vuosina 2000–2002 hän oli Politiikan toimittajat ry:n puheenjohtaja. Hän oli käsikirjoittamassa vuonna 2006 esitettyä kahdeksanosaista "Rikospoliisi ei laula" -tv-sarjaa yhdessä Jarkko Sipilän kanssa. Lisäksi hän on tehnyt kuusi pienoiskuunnelmaa Ylelle.
Koulutukseltaan Mölsä on kauppatieteen maisteri Helsingin kauppakorkeakoulusta (1991). Opiskeluaikanaan hän oli kauppakorkeakoulun ylioppilaskunnan hallituksen puheenjohtaja ja kauppakorkeakoulun hallituksen jäsen. Hän on opiskellut sellonsoittoa Savonlinnan musiikkiopistossa.
Juha Ovaskainen

Juha Ovaskainen (s. 30. lokakuuta 1961 Helsinki) on suomalainen uimahyppyvalmentaja ja entinen uimahyppääjä. Hän edusti Suomea Los Angelesin olympialaisissa vuonna 1984 ja Soulin olympialaisissa vuonna 1988.
Ovaskainen teki 1980-luvun taitteessa valokuvamallin töitä ja valittiin vuoden 1981 miesmalliksi.
Pidot Tornissa

Pidot Tornissa on Yrjö Kivimiehen toimittama ja Gummeruksen julkaisema kirja hotelli Tornissa 1937 pidetyn kulttuuripoliittisen keskustelutilaisuuden pohjalta. Keskustelut tallennettiin pikakirjoituksella. Keskustelijat esiintyvät teoksessa salanimillä. Esimerkiksi Tatu Vaaskiven nimimerkki on 'Kirjailija', Cajanderin III hallituksen sisäministerinä tuolloin toimineen Urho Kekkosen 'Ministeri' ja julkaisun toimittaja Kivimiehen 'Konservatiivi'. Muita keskustelijoita olivat Martti Haavio (Dosentti), Lauri Viljanen (Esteetikko), Niilo Mäki (Filosofi), Helvi Hämäläinen (Pikku rouva), Esko Aaltonen (Lehtimies), Sakari Pälsi (Suuri tuntematon), Kustaa Vilkuna (Kansatieteilijä), Lauri Hakulinen (Kielimies), Kaarlo Marjanen (Kriitikko), Olavi Paavolainen (Kulttuurimatkailija), Jussi Teljo (Pessimisti) ja Matti Kurjensaari (Radikaali).
Teos kuuluu Gummeruksen "Ihminen ja maailma" -sarjaan sen neljäntenä kirjana. Teoksen nimeen on viitattu myös myöhempien keskustelukirjojen ja poliittisten keskusteluiden yhteydessä: Eino S. Repo toimitti kirjan "Toiset pidot Tornissa" (1954) myös Gummeruksen kustantamana ja Erno Paasilinna Kariston kustantaman "Pidot Aulangolla: viisi keskustelua" vuonna 1963 sekä Otavan kustantaman "Pidot Suomessa" vuonna 1972. Myös klassiseen tekstiin, Platonin dialogiin "Pidot", kytkeytyvä ilmaisu on säilyttänyt kantavuuttaan vuosikymmeniä: Tiina Hallman otsikoi vuonna 1990 arvionsa teoksesta "Ulkopolitiikka murroksessa: Suomi kylmän sodan jälkeen" muodossa 'Ulkopoliittiset pidot Tornissa'. Perinne oli voimissaan vielä vuonna 2002, jolloin julkaistiin "Bileet Tornissa" tallenteena keskusteluista, joihin ottivat osaa mm. Jukka Relander, Teemu Mäki, Markus Jäntti, Arno Kotro, Kirsi Piha ja Risto Murto; ja 2007, jolloin julkaistiin "Puhepidot Tornissa" mm. Sam Inkisen toimesta.
Mustasaku

Mustasaku ("Chamaepetes unicolor") on Keski-Amerikassa elävä hokkoihin kuuluva kanalintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan mustasaku voi kasvaa noin 64 cm pitkäksi. Väritykseltään linnun hyöhenys on kauttaaltaan kiilävän musta. Vatsa on hieman selkää ja siipiä ruskehtavampi. Nuoret linnut ovat väritykseltään aikuisia lintuja ruskeampia. Nääman iho on paljas ja väriltään sininen ja silmien iirikset ovat punaiset. Mustasakujen jalat ovat vaaleanpunaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Mustasakua tavataan Costa Ricasta ja Panamasta. Laji elää kosteissa pilvimetsissä tyypillisesti noin 900–2 250 metrin korkeudessa. Laji viihtyy parhaiten koskemattomissa metsissä, mutta sietää myös paikoitellen hakattuja metsiä. Mustasakut liikkuvat latvustoissa yksin, pareittian tai pieninä ryhminä. Linnun ravintoa ovat hedelmät, joita se etsii puista ja maasta. Mustasakun lisäänymisaika on kevättalvella ja keväällä ja naaras munii 2–3 munaa. Linnun kantaa uhkaavat suurimittainen metsästys ruuaksi ja sopivan elinympäristön pirstaloituminen hakkuiden vuoksi.
Mustasakun yksilömäärää ei ole arvioitu, mutta se on levinneisyysalueellaan melko yleinen. Lajin kanta kuitenkin pienenee, mutta vähenemisen vauhti ei ole suuri. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokitteleekin lajin elinvoimaiseksi.
Jussi-Pekka Maunuksela

Jussi-Pekka Maunuksela (s. 10. maaliskuuta 1988 Isokyrö) on suomalainen pelaajauransa lopettanut pesäpalloilija. Viimeisimpänä Maunuksela edusti kaudella 2018 Ykköspesiksessä pelannutta Ulvilan Pesä-Veikkoja. 
Ulvilan Pesä-Veikkojen lisäksi Maunuksela on edustanut kaudella 2007 alkaneella Superpesis-urallaan myös Manse PP:tä, Seinäjoen JymyJusseja, Nurmon Jymyä, Seinäjoen Maila-Jusseja ja Ulvilan Pesä-Veikkoja. Maunuksela on ulkopelipaikaltaan ykkösvahti, mutta hän pelaa usein myös joukkueensa etenijäjokerina. Vuosina 2007-2013 pelaamissaan 92 Superpesiksen runkosarjaottelussa Maunuksela om lyönyt viisi ja tuonut 52 juoksua sekä kerännyt 322 kärkilyöntiä. Maunuksela on pelannut myös kolme ottelua Superpesiksen pudotuspeleissä vuonna 2013, joissa hän on tuonut kolme juoksua ja kerännyt yhdeksän kärkilyöntiä.
Samantha Lewthwaite

Samantha Lewthwaite (tunnetaan myös nimillä Sherafiyah Lewthwaite ja Valkoinen leski, s. 5. joulukuuta 1983, Pohjois-Irlanti – väitetty kuolleeksi 13. marraskuuta 2014, Ukraina) on Lontoon pommi-iskujen yhden tekijän Germaine Lindsayn leski ja eräs maailman etsityimmistä terroristeista. Interpol on etsintäkuuluttanut hänet räjähteiden hallussapidosta Keniassa. Mediassa häntä on kutsuttu Valkoiseksi leskeksi etnisyytensä, itsemurhaiskussa menehtyneen ensimmäisen miehensä perusteella sekä viittauksena tšetšeeniläisten naisterroristien "mustien leskien" mukaisesti. 
Lewthwaite kääntyi 15-vuotiaana muslimiksi. Musliminimekseen hän on ottanut Sherafiyah Lewthwaite. Hän opiskeli myöhemmin 2002 hetken Lontoon yliopiston Lähi-idän, Aasian ja Afrikan tutkimuksen SOAS-laitoksessa. Samana vuonna Lewthwaite tapasi ensimmäisen miehensä Germaine Lindsayn keskustelupalstalla ja pari avioitui muutamaa kuukautta myöhemmin. He saivat esikoispoikansa 2004. 19-vuotias Lindsay teki terrori-iskun 7. heinäkuuta 2005 Lontoossa kolmen muun islamistiterroristin kanssa. Iskussa menehtyi 52, joista Lindsayn itsemurhapommin ollessa tuhoisin surmaten 26 henkilöä. Lewthwaite oli tällöin kahdeksannella kuulla raskaana odottaen pariskunnan toista lasta. Terrori-iskujen jälkeen Samantha Lewthwaite kommentoi järkytyksestään miehensä osallisuudesta iskuihin. Häntä kritisoitiin laajasti hänen myytyään tarinansa uhrina ja miehensä osallisuudesta "suhteellisen uutena käännynnäisenä" The Sunille 30 000 punnalla. Tämän jälkeen hän kuitenkin katosi medialta ja katkaisi yhteytensä sukulaisiinsa.
Väitetyt yhteydet Al-Shabaab-terroristijärjestöön.
Helmikuussa 2012 Nairobin terrorisminvastainen viranomainen antoi pidätysmääräyksen vaaleasta naisesta nimellä Natalie Webb, jonka tiedettiin käyttäneen Etelä-Afrikan väärennettyä passia. Scotland Yardin avulla kenialaisviranomaiset kertoivat henkilön esiintyneen ainakin kolmella muullakin identiteetillä, joista yksi oli Samantha Lewthwaite. Hän oli saapunut Keniaan marraskuussa 2011 ja liittynyt terroristisoluun Mombasassa. Naisen seurassa oli ollut kolme lasta. Kyseinen nainen oli etsintäkuulutettu yhteyksistä terroristisolu Al-Shabaabiin, joka oli suunnitellut kostoiskuja Keniaa vastaan Somaliassa.
Lewathwaitea ei ole kuitenkaan tuomittu mistään. Hän sai kolmannen lapsena 2009, mutta lapsen isän henkilöllisyyttä ei ole voitu vahvistaa.
Väitetty kuolema.
Marraskuussa 2014 venäläinen uutistoimisto Regnum väitti, että Lewthwaite olisi taistellut Ukrainassa Aidar-pataljoonan riveissä ja saanut surmansa separatistitarkka-ampujan luodista. Aidar-pataljoonan komentaja Sergiy Melnychuk on kumonnut huhut ja kertonut, että venäläiset pyrkivät tekaistuilla uutisilla rikkomaan Ukrainan ja Brittien välisiä suhteita.
Laukkayökkönen

Laukkayökkönen ("Hydraecia nordstroemi") on yleisehkö, joskin Suomessa levinneisyydeltään lounainen ja eteläinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Laukkayökkönen muistuttaa hyvin paljon varsiyökköstä ("Hydraecia micacea") sekä hierakkayökköstä ("Hydraecia ultima"). Lajin määrittämisen haastavuutta kuvannee, että laukkayökkönen erotettiin varsiyökkösestä omaksi lajikseen vasta vuonna 1952.
Etusiipien pohjaväri on yleensä vaalean punertavan ruskea, joskus jopa kellansävyinen, mutta toisaalta joskus myös tumman harmahtavan ruskea. Siiven tyviosassa on hieman mutkitteleva sisempi poikkiviiru ja ulompana viistosti siiven takareunasta kärkeä kohti suuntautuva ulompi poikkiviiru. Ulompi poikkiviiru tekee ennen siiven etureunaa jyrkän mutkan sisäänpäin ennen päättymistään. Siiven etureunassa on tumma täplä, joka sijoittuu hieman lähemmäs siiven kärkeä kuin mihin ulompi poikkiviiru päättyisi ellei kaartuisi sisäänpäin. Ulommasta poikkiviirusta siiven keskiosaan suuntautuu tumma varjostuma, joka ei ulotu sisempään poikkiviiruun saakka. Rengas- ja munuaistäplät ovat siiven pohjavärin väriset, mutta erottuvat tumman reunuksensa vuoksi. Takasiivet ovat vaaleat, joskin vaihtelevasti kehnäiset. Niiden poikki kulkee tummempi kaarijuova, mutta keskipilkku puuttuu sekä siiven ylä- että alapinnalta. Laji on 29–37 mm siipivälillään keskimäärin pienempi kuin varsiyökkönen.
Levinneisyys ja lentoaika.
Laukkayökkönen vaikuttaa olevan levinneisyydeltään eurooppalainen. Suomessa lajin levinneisyys keskittyy täysin rannikkoseudulle. Havaintoja on Ahvenanmaalta sekä Varsinais-Suomen, Satakunnan, Uudenmaan ja Etelä-Karjalan rannikoilta ja rannikon tuntumasta. Lisäksi Pohjanmaalta tunnetaan vanhempi havainto. Perhoset aloittavat lennon muita "Hydraecia"-lajeja aikaisemmin jo heinäkuun alkupuolella ja lentoaika jatkuu syyskuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Laukkayökkönen elää kallioisilla tai hiekkaisilla rannoilla, rantaniityillä sekä luodoilla. Se on hyvin paikoittainen ja esiintymät keskittyvät vahvasti rantavyöhykkeelle. Sopivalla paikalla yksilömäärä voi kuitenkin olla melko suuri. Perhoset tulevat valolle ja harvemmin syötille. Toukka elää ruoholaukan sipulissa. Muna on talvehtiva elämänvaihe.
Ravintokasvi.
Toukka elää ainoastaan ruoholaukalla ("Allium schoenoprasum").
Hierakkayökkönen

Hierakkayökkönen ("Hydraecia ultima") on harvinainen ja vaikeasti sukulaislajeistaan erotettava loppukesän ja alkusyksyn yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Hierakkayökkönen muistuttaa varsiyökköstä ("Hydraecia micacea") ja lajien erottamisen haasteellisuutta kuvaa se, että hierakkayökkönen kuvattiin omaksi lajikseen vasta vuonna 1965. Etusiivet ovat pituuteensa nähden kapeat ja teräväkärkiset, pohjaväriltään punertavan ruskeat, hivenen violetinsävyiset. Sisempi poikkiviiru tekee terävän mutkan ja kohtaa siiven takareunan lähes samansuuntaisena kuin ulompi poikkiviiru. Ulompi poikkiviiru suuntautuu suorana ja hyvin vinossa kulmassa siiven takareunasta kohti siiven kärkeä päättyen kuitenkin etureunan tuntumaan hieman ennen siiven kärkeä. Siiven etureunassa on kuitenkin tumma täplä, joka saa poikkiviirun näyttämään siltä, kuin se ulottuisi suorana etureunaan saakka. Siipisuonet erottuvat hyvin. Munuaistäplä ja rengastäplä ovat siiven pohjavärin väriset, mutta erottuvat hyvin koska niitä rajaa tumma reunajuova. Takasiivet ovat valkeat, ulkoreunastaan selvästi tummemmat ja niiden poikki kulkee hyvin suora mustanharmaa poikkiviiru. Takasiiven keskitäplä puuttuu yleensä yläpinnalta ja erottuu alapinnallakin vain pienenä pisteenä. Siipiväli 30–44 mm.
Varsiyökkösen lisäksi samannäköinen laji on myös laukkayökkönen ("Hydraecia nordstroemi").
Levinneisyys ja lentoaika.
Hierakkayökkösen levinneisyys ulottuu ainakin Keski-Euroopasta ja Pohjoismaista Venäjälle. Ensimmäinen havainto lajista Suomessa on Örön saarelta vuonna 1963. Sittemmin laji on levinnyt ja nykyisin sitä tavataan laajalti suunnilleen Raahe-Lieksa linjan eteläpuolella. Havainnot keskittyvät kuitenkin voimakkaasti lounais- ja etelärannikolle sekä Itä-Suomen järvialueelle. Muualla havaintoja on vain hajanaisesti. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinä-elokuun vaihteesta syyskuun loppupuolelle.
Elinympäristö ja elintavat.
Hierakkayökkönen elää avoimilla rannoilla, joilla kasvaa toukan ravintokasvia. Aikuiset perhoset tulevat valolle ja joissakin määrin myös syötille. Muna talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasvi on ainakin isohierakka ("Rumex hydrolapathum").
Roosa Koskelo

Roosa Koskelo (s. 20. elokuuta 1991) on suomalainen lentopalloilija, joka edustaa saksalaista Allianz MTV Stuttgartia. Hänen kasvattajaseuransa on Loimaan Jankko. 
Koskelo on voittanut LP Viestissä 2014 ja 2015 SM-kultaa. SM-hopeaa hän saavutti 2010, 2012, 2013 ja 2016. Suomen Cupin mestaruuden forssalaislähtöinen Koskelo on voittanut 2012, 2014 ja 2015. Koskelo kuuluu myös Suomen naisten lentopallomaajoukkueeseen, jossa hän on pelannut 48 maaottelua vuoden 2019 loppuun mennessä. Kaudella 2018–2019 Suomen Lentopalloliitto valitsi hänet parhaaksi naispelaajaksi.
Liigauran Koskelo aloitti 15-vuotiaana 27.1.2007 Someron paidassa Salon Viestin vastaan. Somerossa Koskelo pelasi kahden kauden aikana seitsemän ottelua. Vuoden 1-sarjapelien jälkeen hän siirtyi 2009 Hämeenlinnaan HPK:hon, jossa voitti kolme SM-mitalia yhtä monen kauden aikana. 2012-2013 LP Kangasalan paidassa hän saavutti SM-hopeaa ja Suomen Cupin mestaruuden. LP Viestiin Koskelo siirtyi 2013.
Koskelo valittiin liigan tähdistöön mestaruuskausilla 2014 ja 2015. Mestarien liigassa Koskelo valittiin kaudella 2014–2015 kolmannella peliviikolla tähdistöpelaajaksi. Kuukauden tähdistöön Mestaruusliigassa Koskelo on valittu peräti 13 kertaa.
Marraskuussa 2016 Koskelo siirtyi slovenialaiseen Branik Mariboriin. Hän voitti Slovenian mestaruuden vuosina 2017 ja 2018. Vuonna 2019 hän voitti Stuttgartin joukkueessa Saksan mestaruuden.
Koskelo on pelipaikaltaan libero.
Keltaolkiyökkönen

Keltaolkiyökkönen ("Mythimna vitellina") on eteläeurooppalainen yöperhoslaji. Suomessa se on erittäin harvinainen harhailija.
Koko ja ulkonäkö.
Etusiipien väri vaihtelee haalean kellanruskeasta lämpimän ruskehtavan keltaiseen. Sisempi ja ulompi poikkiviiru sekä aaltoviiru ovat kellanruskeat ja terävästi mutkittelevat. Poikkiviirujen välisellä alueella siipi voi olla sävyltään hieman tummempi. Myös siipisuonet erottuvat kellanruskeina. Munuaistäplä on kellanruskea ja sen nurkassa on musta piste. Rengastäplä erottuu vain heikosti pienenä, ruskehtavana täplänä. Takasiivet ovat vaaleat, etenkin siipisuonten kohdalla ulkoreunaa kohti tummuvat ja niitä reunustavat siipiripset ovat valkeat. Siipiväli 30–35 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Keltaolkiyökkösen levinneisyysalue kattaa Pohjois-Afrikan sekä Euroopassa Välimeren ympäristön ja jo Keski-Euroopassa se esiintyy vain harvinaisena harhailijana. Suomessa laji on tavattu kolme kertaa lyhyellä aikavälillä syyskuussa vuonna 2001. Suomessa havaitut yksilöt on pyydystetty Virolahdella sekä Helsingissä. Perhoset lentävät kahtena sukupolvena kesäkuun puolivälistä lokakuun puoleen väliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Suomessa tavatut yksilöt on havaittu ajankohtana, jolloin etelästä kantautui suuri ilmamassa. Ainakin Alankomaissa havaintopaikat painottuvat rannikkoalueiden niityille ja kaislikoihin. Aikuiset perhoset tulevat valolle ja käyvät kukilla. Toukka talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää erilaisilla heinillä.
Willette Kershaw

Willette Kershaw (17. kesäkuuta 1882 Clifton Heights, St. Louis, Missouri, Yhdysvallat – 4. toukokuuta 1960 Honolulu, Havaiji) oli yhdysvaltalainen näyttelijä mykkäelokuvissa.
Kershaw oli neljästi naimisissa; Richard Schuster (1923–?), W. K. Lamar, Albert Morrison (1909–?) ja David Sturges. Hänen siskonsa oli näyttelijä Elinor Kershaw, joka oli naimisissa Thomas H. Incen kanssa. Kershaw kuoli Honolulussa Havaijilla vuonna 1960.
Ville Kotro

Ville Kotro (s. 12. heinäkuuta 1995 Vantaa) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Joensuun Mailaa. Kotron ulkopelipaikka on polttolinjassa.
Kotro edusti vuonna 2010 alkaneella Superpesis-urallaan aluksi Jyväskylän Kiriä, jossa hän pelasi aina vuoteen 2016 asti. Kaudet 2017 - 2019 Kotro pelasi Kiteen Pallossa. Kausi 2020 kului Jyväskylän Lohessa, jossa hän pelasi Miesten Suomensarjaa. Kaudeksi 2021 Kotro siirtyi takaisiin Superpesikseen Haminan Palloilijoihin. Haminassa vietetyn kauden jälkeen Kotro siirtyi Sotkamon Jymyyn, jossa hänellä on voimassa oleva sopimus kauden 2024 loppuun saakka. Kotro voitti suomenmestaruuden Sotkamon Jymyssä kaudella 2023 ja 2024. Lokakuussa 2024 hän solmi Joensuun Mailan kanssa 1+1-vuotisen pelaajasopimuksen.
Kotro on myös esiintynyt Lievestuoreen Kisassa ykköspesiksessä 11 runkosarjan ottelussa, sekä yhdessä alempien pudotuspelien ottelussa keräten 30 kärkilyöntiä, yhden lyödyn juoksun ja viisi tuotua juoksua. 
Pelaamissaan 295 Superpesiksen runkosarjaottelussa Kotro on lyönyt 5+57=62 juoksua, tuonut 48 juoksua ja lyönyt 438 kärkilyöntiä. Kotro on pelannut Superpesiksen ylempiä pudotuspelejä 38 ottelua, joissa hän on lyönyt 1+9=10 juoksua, tuonut 6 juoksua ja lyönyt 53 kärkilyöntiä. Alemmissa pudotuspeleissä ja karsintasarjassa Kotro on pelannut 13 ottelua, joissa hän on lyönyt kaksi juoksua, tuonut yhden juoksun ja lyönyt 25 kärkilyöntiä. Halli-SM otteluita on kertynyt 24, tehoin 3 lyötyä, 1 tuotu ja 35 kärkilyöntiä. Tiedot päivitetty 12.11.2023.
Lotta Jääskelä

Lotta Jääskelä (s. 14. elokuuta 1985 Raahe) on Helsingissä asuva laulaja-lauluntekijä-muusikko. Hän on julkaissut kaksi englanninkielistä albumia: Lotta: "It's About The Feeling" (Texicalli Records, 2007) ja Lotta: "Blue Autumn" (Texicalli Records, 2009). 
Vuodesta 2015 asti hän on tehnyt suomenkielistä musiikkia Ylva Haru -taiteilijanimellä. Ylva Harulta on tullut kaksi julkaisua: "Tuulensuoja"-EP (omakustanne, 2016) sekä "Linnut"-albumi (Soit Se Silti, 2019) 
Vuonna 2016 Lotta debytoi livemuusikkona "Tyttö ja varis" -nimisen näytelmän (käsikirjoitus: Sirkku Peltola, ohjaus: Anna-Elina Lyytikäinen, Tampereen Teatteri) lavalla omilla sävellyksillään.
Topi Korhonen

Topi Korhonen (s. 4. maaliskuuta 1996 Sotkamo) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa kaudella 2021 Superpesiksessä pelaavaa Kempeleen Kiriä. Korhonen pelasi kasvattajaseurassaan Sotkamon Jymyssä kausina 2013–2020 ja jo ennen tätä ennen hän edusti Jymyä poikien Superpesiksessä ja B-poikien SM-sarjassa. Lokakuussa 2020 Jymy ilmoitti, ettei Korhonen enää jatka joukkueessa. Korhosen pelipaikka on polttolinjassa. Sisäpelissä hänen roolinsa on etenijä/vaihtaja. 
Korhonen on saavuttanut Jymyn Superpesis-joukkueessa viisi SM-kultaa vuosina 2012, 2013, 2014, 2015 ja 2020.
Anna-Liisa Valtavaara

Anna-Liisa Valtavaara (s. 20. kesäkuuta 1949 Loppi) on suomalainen teologi, luennoitsija ja kirjailija.
Ura.
Valtavaara kirjoitti ylioppilaaksi 1968 Hyvinkään yhteiskoulusta ja valmistui teologian maisteriksi 1975
Helsingin yliopistosta. Valmistuttuaan hän toimi vajaan vuoden Malmin seurakunnassa nuorisolehtorin
sijaisena. Vuoden 1976 alussa hän siirtyi Kansan Raamattuseuran (KRS) palvelukseen, ensin 1976-1987
opiskelijatyöhön Helsingissä ja Jyväskylässä. Vuodet 1987-1993 hän oli KRS:n toimintakeskusten (joita
tuolloin oli kahdeksan) ohjelmapäällikkönä. 1994 alkaen hän siirtyi järjestön valtakunnalliseen
julistustyöhön. Oltuaan KRS:n palveluksessa tasan 38 vuotta hän jäi sieltä eläkkeelle vuoden 2013 lopussa,
mutta on ollut edelleen aktiivinen luennoitsija ja kurssien pitäjä.
Valtavaaran luennot ja kurssit ovat käsitelleet hengellisten teemojen ohella erilaisia elämän ja ihmisenä
olemisen kipukohtia ja niistä selviytymistä kristilliseen arvopohjaan nojaten. Luennoilta saatu palaute ja
monet sielunhoidolliset keskustelut johtivat siihen, että Valtavaara päätyi tallentamaan sanottavaansa
myös kirjoiksi. Ensimmäisenä ilmestyi vuonna 2003 vääränlaista kiltteyttä pohtiva teos Kiltteydestä kipeät,
joka sai laajasti huomiota ja Valtavaaran kirjoista siitä on otettu eniten uusia ja erilaisia painoksia.
Valtavaara itse pitää tärkeimpinä aiheinaan anteeksiantamiseen ja -saamiseen liittyviä teemoja.
Eric Hultén

Oskar Eric Gunnar Hultén (18. maaliskuuta 1894 – 1. helmikuuta 1981) oli ruotsalainen kasvitieteilijä. Hän oli Tukholman luonnonhistoriallisen valtionmuseon kasvitieteellisen osaston johtaja (professori) 1945–1961. Hän tutki pohjoismaisten versokasvien levinneisyyttä.
Hulténin nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Hultén.
Miia Tervonen

Miia Tervonen (o.s. Karppanen) (s. 1990) on suomalainen pesäpalloilija, joka edusti Superpesiksessä pelaavaa Rauman Feraa, joka on myös hänen kasvattajaseuransa. 
Karppanen on edustanut Lukkoa ja sen edeltäjää Rauman Feraa koko vuonna 2005 alkaneen Superpesisuransa ajan. Karppanen oli ulkopelipaikaltaan koppari ja toimi sisäpelissä etenijänä. 
Tervonen oli pelaamatta kauden 2017, jonka aikana hänestä tuli äiti, mutta palasi kentille ja pelasi vuoteen 2020 asti.
Karppanen on pelannut Superpesiksen runkosarjassa 148 ottelua, joissa hän on lyönyt 27 ja tuonut 154 juoksua sekä kerännyt 596 kärkilyöntiä. Pudotuspeleissä Karppanen on pelannut 35 ottelua, joissa hän on lyönyt viisi ja tuonut 24 juoksua sekä kerännyt 112 kärkilyöntiä. 
Tilastot päivitetty 29. syyskuuta 2013.
M247 Sergeant York

M247 Sergeant York on yhdysvaltalainen ilmatorjuntapanssarivaunu. Ensimmäinen tuotantomallin vaunuyksilön valmisti FAC vuonna 1983. Panssarivaunun pääaseistus oli kaksi Boforsin L70/40 mm ilmatorjuntakanuunaa, ja siinä oli tutkajärjestelmä maalinosoitukseen. Vaunu nimettiin ensimmäisen maailmansodan taistelusankarin Alvin C. Yorkin mukaan.
Asetyyppi ei ollut erityisen onnistunut, ja sen tuotantomäärä jäi vain 50 vaunuyksilöön. Sen edeltäjä oli M42 Duster. M247 Sgt. York kehitettiin Yhdysvaltain maavoimien vuonna 1978 esittämien vaatimusten pohjalta ja korvaamaan M163 Vulcan -vaunutyyppiä. Ilmatorjunta-panssariaseen rakenne pohjautuu muunneltuun M48 Patton -vaunualustaan. Panssaroinnin enimmäisvahvuus on 120 mm.
M247 Sergeant Yorkin etuina voidaan nähdä sen kohtuullisen hyvä toimintasäde, 500 kilometriä, ja kyky torjua taktisia ohjusaseita.
Äiti venyy

Äiti venyy on suomalaisen lastenmusiikkiyhtye Herra Heinämäen Lato-orkesterin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin marraskuussa 2010. Osa albumin kappaleista esitettiin Yle TV2-kanavan "Pikku Kakkonen" -lastenohjelmassa yhtyeen nimeä kantavan televisiosarjan kolmannella tuotantokaudella. Albumi julkaistiin Sateen ääni -levy-yhtiön toimesta CD-levynä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Janne Louhivuori sekä sanoittanut Heikki Salo, ellei toisin mainita.
(*) Kappaleet esitetty "Herra Heinämäen Lato-orkesteri" -televisiosarjan kolmannella tuotantokaudella vuonna 2010.
Lähde:
Tekijät.
Muusikot (Herra Heinämäen Lato-orkesteri).
Vierailijat
Lähde:
Tuotanto.
Lähde:
Sunny Deol

Sunny Deol (oik. Ajay Singh Deol; s. 19. lokakuuta 1956 Sahnewal, Punjab, Intia) on intialainen elokuvanäyttelijä, -tuottaja ja -ohjaaja sekä poliitikko. Hän on näytellyt monissa Bollywoodin menestyselokuvissa ja voittanut kaksi National Film Awards -palkintoa ja kaksi Filmfare Awards -palkintoa.
Perhe.
Sunny Deol on näyttelijä Dharmendran ja Prakash Kaurin vanhin poika. Hänellä on yksi veli, näyttelijä Bobby Deol, ja kaksi sisarta, Vijeeta Deol ja Ajeeta Deol. Hänellä on myös kaksi sisarpuolta, näyttelijä Esha Deol ja tanssija Ahana Deol. Hänen äitipuolensa on näyttelijä Hema Malini.
Deol on naimisissa Pooja Deolin kanssa ja heillä on kaksi poikaa.
Harras Hursti

Harras Franciscus Hursti (16. kesäkuuta 1926 Helsinki – 25. marraskuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja (tenori). Hän esiintyi vuodesta 1955 Kansallisoopperassa ja myös ulkomailla, etenkin 1960–1970-luvulla Neuvostoliitossa.
Hänen poikansa on tietokoneasiantuntija Harri Hursti ja veljensä Veikko Hursti.
Aiheesta muualla.