Länsi-Pasila

Länsi-Pasila () on Helsingin Pasilan kaupunginosaan kuuluva noin 5 400 asukkaan osa-alue. Se sijoittuu Pasilan rautatieaseman ja Helsingin keskuspuiston väliin ja rajoittuu etelässä Nordenskiöldinkatuun ja pohjoisessa rantarataan.
Länsi-Pasila on rakennettu pääosin vuosina 1979–1989. Suurin osa alueesta on kaavassa merkitty kantakaupungiksi, jossa sekoittuvat muun muassa asuminen, palvelut, toimitilat ja puistot. Alue on tunnettu julkisivuille leimallisesta punaisesta savitiilestä ja keltatiilestä sekä suurista aukioistaan. Rakennukset myötäilevät keskuspuiston reunan maastoa. Katuverkko perustuu pääasiassa alueen ulkopuolella kulkeviin kokoojakatuihin ja niistä eri ”porttien” kautta Länsi-Pasilaan tuleviin tonttikatuihin. Pääosa katuverkostosta on varattu kävelylle, pyöräilylle ja huoltoajolle, ja pysäköinti on keskitetty kolmeen pysäköintilaitokseen.
Maakuntakaavassa Länsi-Pasila on merkitty maakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Lisäksi alueella sijaitsee useita asemakaavalla suojeltuja rakennuksia, kuten Auroran sairaala sekä useita puurakennuksia, jotka ovat muistumia Puu-Pasilan työläiskaupungin ajoilta 1800–1900-lukujen vaihteesta.
Historia.
Puu-Pasila.
Ennen nykyisten kerros- ja toimistotalojen rakentamista Länsi-Pasilan keskiosassa sijaitsi puutalokaupunginosa, jota kutsuttiin myös Puu-Pasilaksi. Se sai alkunsa, kun alueella sijainneen Bölen tilan herra Julius Wilhelm Kronqvist alkoi vuokrata tontteja asuinrakentamiseen vuonna 1895. Suureen kysyntään vaikuttivat Pasilan rautatieaseman läheisyys sekä pienet vuokrat yleisen asuntopulan aikana. Teollistumisen ja nopean kaupungistumisen takia vuokrat lähempänä Helsingin keskustaa olivat samaan aikaan huomattavan suuria, ja siksi Pasilaan muutti työläisiä ja vähävaraisia. Iso osa työläisistä oli rautatieläisiä.
Metsän kupeessa rinteessä sijainnut Puu-Pasila rakennettiin vuosina 1895–1905. Koska alueella ei ollut asemakaavaa tai rakennusmääräyksiä, tonteille nousi varsin erikokoisia ja -näköisiä taloja, ja sen arkkitehtuuria on kutsuttu sekavaksi. Usein asukkaat rakensivat talonsa itse, toisinaan luvatta ja mahdollisimman halvoista materiaaleista. Taloja myös laajennettiin ja tonteille rakennettiin lisärakennuksia. Huonemäärää lisättiin, jotta taloihin saatiin vuokralaisia. Yhdessä talossa saattoi olla useita eri sisäänkäyntejä ja runsaasti asuntoja: huviloissa saattoi olla kolmesta yhdeksään asuntoa, ja isommissa vuokrataloissa asuntoja oli suurimmillaan miltei kaksikymmentä.
Ulkonäöltään ja rakennuskannaltaan alue muistutti Tampereen Pispalaa. Spontaania ja epäyhtenäistä puutalorakentamista on verrattu myös Helsingin Hermanniin ja Toukolaan. Kronqvist vuokrasi muutamassa vuodessa lähemmäs sata tonttia, kunnes kaupunki ryhtyi hillitsemään rakentamista ja hankki alueelle vuokrauskiellon vuonna 1905. Asukkaita oli tuolloin 1 462. Asukkaat olivat pääasiassa työläisiä, ja tiiviissä asuinympäristössä sosiaalinen elämä oli vilkasta ja yhteisöllistä. Aluetta he kutsuivat Kyläksi, eikä Pasila-nimi vakiintunut. Alueen maine oli hyvin kyseenalainen, ja siltä puuttuivat asianmukainen katuverkosto ja kunnallistekniikka. 
Aluksi puutaloalue sijaitsi juuri ja juuri Helsingin kunnallisen rajan ulkopuolella Helsingin maalaiskunnan puolella. Vuonna 1906 se järjestettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi, ja vuonna 1908 kaupunki lunasti alueen hallintaoikeuden Julius Kronqvistin tyttäreltä Hertta Kronqvistilta. Vuonna 1912 alue liitettiin Helsinkiin. Alueliitoksen jälkeen Puu-Pasilaan rakennettiin vesijohdot ja viemäriverkosto. Purkutöitä kuitenkin vältettiin, eikä uuteen jaotuskaavaan tehty sen suurempia muutoksia, koska luvattomasti kasvanutta aluetta pidettiin joka tapauksessa tilapäisenä: alueelle ei povattu pitkää ikää, vaan asemakaavan valmistelun odotettiin alkavan nopeasti. Alue säilytti yhdyskuntamaisen luonteensa ja pysyi alueellisesti eristyneenä. Katunimistössä näkyi Raamatun naisten vaikutus: Puu-Pasilan katuja olivat esimerkiksi Eevankatu, Leankatu, Raakelinkatu ja Magdaleenankatu. 
Puu-Pasilalla oli muun muassa oma kirkkonsa ja paloasemansa. Vuonna 1928 alue sai myös oman raitiolinjan, kun Nordenskiöldinkadun raitiotietä jatkettiin 1,2 kilometriä pohjoiseen. Puu-Pasilan asukkaat olivat toivoneet raitiotietä siitä saakka, kun Pasilan asemarakennus oli siirretty radan itäpuolelle, ja kävelymatka luvallisia kulkuväyliä pitkin asemalle Nordenskiöldinkadun kautta oli yksi kaksi kilometriä pitkä. Pasilasta alettiin liikennöidä kymmenen minuutin välein linjanumerolla 10 Nordenskiöldinkadulle, jossa oli maksuton vaihtoyhteys Pasilan asemalle kulkeneelle raitiolinjalle 3. Matkustajat toivoivat suoraa yhteyttä keskustaan, mutta liikennöitsijän mukaan linja ei Pasilan pienen asukasluvun vuoksi olisi ollut kannattava. Raitiolinja lakkautettiin vuonna 1952 ja korvattiin linja-autolla, joka sekään ei kulkenut Eläintarhaa etelämmäksi. 
1950-luvulla tultaessa Puu-Pasilassa oli aiempaa paremmat olot, sillä palveluita oli ilmaantunut lisää ja asumisesta tullut väljempää perheiden pienennyttyä. Yleisesti alueen kehitys oli kuitenkin pysähtynyt, ja epävarmuus alueen kohtalosta alkoi koitua ongelmaksi jo 1940-luvulta alkaen, kun kaupunki jatkoi tonttien vuokrasopimuksia yhä lyhyemmissä jaksoissa. Sekä epävarmuus että asukkaiden vähävaraisuus johtivat talojen kunnossapidon laiminlyötiin ja ränsistymiseen. Tiivis yhteisö alkoi hajota, ja yhä useampi muutti alueelta pois. 1970-luvulle tultaessa puutalot olivat päässeet huonoon kuntoon, ja ajan hengen mukaisesti alue päätettiin purkaa nykyaikaisten kerrostalojen tieltä. Purkutyöt alkoivat vuonna 1977, ja Länsi-Pasilan asemakaava hyväksyttiin kaupunginvaltuustossa vuonna 1978. Suurin osa taloista oli purettu 1980-luvun puoliväliin mennessä. Myös katuverkosto uusittiin ja mäkistä maastoa tasoitettiin. Alueella on säästetty muutama vanha puinen asuinrakennus, jotka muistuttavat alueen alkuperäisestä ilmeestä.
Uudisrakentaminen 1980-luvulla.
Länsi-Pasilan nykyinen asemakaava hyväksyttiin vuonna 1978. Asemakaavoituksesta vastasi arkkitehtien työryhmä, jossa olivat mukana Reijo Jallinoja, Vesa Kaustia, Mikael Sundman ja Matti Visanti. Jallinojan suunnitelmien pohjalta oli aiemmin 1970-luvulla rakennettu kaksitasoisuudestaan, suuresta tonttitehokkuudestaan ja brutalismistaan tunnettu Itä-Pasila, joka oli saanut osakseen runsaasti arvostelua. Länsi-Pasilan suunnittelutyön alkaessa kaupunkiarkkitehtuurin painopiste oli ehtinyt loitontua asuinalueiden valtavasta massatuotannosta, ja Länsi-Pasilassa pyrittiinkin eräänlaiseen vastareaktioon Itä-Pasilalle: betonin ja geometrisen mittakaavan vastapainoksi Länsi-Pasilassa painotettiin pehmeämpää punaista tiiltä rakennusmateriaalina sekä kaarevia katuja, puistoja ja vehreyttä. Arkkitehti Reijo Jallinojan mukaan suunnitelmissa päädyttiin ikään kuin urbaanin korttelirakenteen ja luonnonläheisen puutarhakaupungin välimuotoon. 
Liikenneratkaisuissa sovellettiin kantakaupungin yleiskaavallista periaatetta siitä, ettei henkilöautoa käytettäisi työmatkoihin. Jalankulkualueista haluttiin turvallisia, ja läpiajoliikenne ohjattiin pääasiassa alueen ratapihan puoleiseen reunaan. Pysäköinti pyrittiin ohjaamaan maan alle.
Itä-Pasilassa arkkitehtuuri ei ollut vastannut asemakaavavaiheessa osoitettua laatua, ja siksi Länsi-Pasilassa kaupunkikuvaa ei enää tohdittu perustaa ensisijaisesti arkkitehtuurille ja yksittäisille rakennuksille. Rakennustehokkuutta pienennettiin, ja alueella korostettiin sen sijaan katutilan merkitystä. Asuinkorttelit ryhmiteltiin maastonmuotojen mukaan, ja alueelle muodostui vihreitä sisäpihoja sekä muodoiltaan ja suunniltaan vaihtelevia katunäkymiä. Kortteleihin määrättiin myös arkadikäytäviä.
Liike- ja toimistorakennukset rajattiin pääasiassa Pasilankadun varteen, ja toimisto- ja asuinvyöhykkeen välille rakennettiin vielä joukkoliikennekatu Pasilanraitio. Rakennuskorkeudet madaltuvat keskuspuiston reunaa lähestyttäessä.
Länsi-Pasilassa sijaitsevat muun muassa Pasilan poliisitalo ja Otavamedian toimitalo. Länsi-Pasilaan kuuluvat myös Auroran sairaalan ja Yleisradion sekä MTV:n laajat tonttimaat alueen etelä- ja pohjoispäässä.
Ilmala.
Länsi-Pasilan pohjoisosa tunnetaan myös nimellä Ilmala. Nimi johtuu alueella 1910–1967 sijainneesta Ilmatieteen laitoksen Ilmalan observatoriosta. Nykyisin Ilmalassa on muun muassa kaksi Helsingin Veden suurta vesisäiliötä, joista toisen yhteydessä on myös Helsingin Veden pääkonttori. Helsingin virallisessa aluejaossa Ilmala ei muodosta erillistä osa-aluetta.
Vuonna 2020 rakennusliike Skanska osti Ilmalan Pöllölaakson alueen. MTV:n rakennukset puretaan ja tilalle rakenennetaan asuintaloja. Purkutyöt alkoivat vuonna 2023. Samalla Pöllölaakso nimetään uudelleen Ilmattarenpihaksi.
Raitioliikenne Pasilan rautatieasemalta Ilmalantorille alkoi lokakuussa 2022.