tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Marco Bellocchio

Marco Bellocchio (s. 9. marraskuuta 1939 Bobbio) on italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Häntä pidetään sodanjälkeisen ”nuorten vihaisten miesten” sukupolven tärkeimpänä edustajana.
Ura.
Bellocchio valmistui Milanon katolisesta yliopistosta ja opiskeli näyttelemistä ja ohjaamista Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa sekä Lontoossa. Vuonna 1965 hän ohjasi porvarillisia perhearvoja groteskisti arvostelevan elokuvan "Nyrkit taskussa" ("I pugni in tasca"), joka sai paljon jäljittelijöitä. Samaa provokatiivista linjaa jatkoivat "La Cina è vicina" ( 1967) sekä poliittiset dokumentit "Paola" (1969) ja "Viva il Primo Maggio rosso e proletario" (1969). Elokuva "Isän nimeen" ("Nel nome del padre", 1972) hyökkäsi katolista sisäoppilaitosjärjestelmää vastaan, "Sbatti il mostro in prima pagina" (1972) arvosteli konservatiivista lehdistöä ja "Matti da slegare" (1974) tarkasteli kriittisesti mielisairaiden kohtelua.
Armeijaa voimakkaasti arvostelevan "Voittoisan marssin" ("Marcia trionfale", 1976) jälkeen Bellocchio siirtyi televisioon, jossa hän ohjasi muun muassa hyvät arvostelut saaneet versiot Tšehovin "Lokista" ("Il gabbiano", 1977) sekä Luigi Pirandellon "Henrik neljännestä" ("Enrico IV", 1984). Samaan aikaan Bellocchio teki teatterielokuvia, kuten keskiluokkaista perhettä arvostelevan "Salto nel vuoto" (1980) ja psykoanalysti Massimo Fagiolin innoittamat "Paholainen ruumiissa" ("Il diavolo in corpo", 1986) ja "La condanna" (1991). Vaikenevaa näyttelijää kuvaava "Il sogno della farfalla" (1994) sai Venetsian elokuvajuhlien hopeisen leijonan ja armoton perhekuvaus "L’ora di religione – il sorriso di mia madre" (2002) kuusi David di Donatello -ehdokkuutta sekä Cannesin elokuvajuhlien erikoismaininnan. "Huomenta, yö" ("Buongiorno notte", 2003) kuvaa Aldo Moron kaappausta ja murhaa. "Mussolinin salattu rakkaus" vuodelta 2009 kertoo surullisen tarinan Italian fasistidiktaattori Mussolini ensimmäisen maailmansodan aikaisesta rakastajattaresta Ida Dalserista.
Louis Mathieu Molé

Louis Mathieu Molé (24. tammikuuta 1781 Pariisi – 23. marraskuuta 1855 Champlâtreux) oli ranskalainen kreivi ja monarkistinen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1836–1839.
Louis Mathieu Molé oli 1600-luvulla eläneen valtiomies Mathieu Molén jälkeläinen. Hänen isänsä Molé de Champlatreux oli Pariisin parlamentin puheenjohtaja, joka teloitettiin giljotiinissa Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Molé itse pakeni vallankumouksen aikana maasta, mutta palasi takaisin vuonna 1796. Hän julkaisi 1806 poliittisen kirjoituksen "Essais de morale et de politique", jossa puolustettiin monarkistista valtiomuotoa. Julkaisu sai itsensä Napoleonin hyväksynnän, ja Molé nimitettiin samana vuonna Ranskan valtioneuvoston jäseneksi, minkä jälkeen hänen virkauransa eteni nopeasti. Hänestä tuli 1807 Côte-d'Orin departementin prefekti, 1809 tie- ja siltarakennushallinnon pääjohtaja ("directeur les ponts et chaussées") ja 1813 oikeusministeri. Hänet myös korotettiin kreiviksi 1809. Napoleonin kukistuttua Molé vetäytyi vähäksi aikaa politiikasta, mutta hänet kutsuttiin takaisin tie- ja siltahallinnon johtoon satapäiväisen keisarikunnan aikana vuonna 1815 ja hän sai pitää tämän viran myös restauraation alettua. Hänestä tuli elokuussa 1815 parlamentin ylähuoneen eli päärien kamarin jäsen ja hän toimi 1817–1818 laivastoministerinä, mutta menetti virkansa Richeliun hallituksen kaaduttua.
Molé liittyi tämän jälkeen hän opposition riveihin ja hänen katsottiin kuuluvan päärien kamarissa niin sanottuun perustuslaillis-monarkistiseen puolueeseen, joka saavutti vallan vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksen jälkeen. Molésta tuli yksi Ranskan johtavista poliitikoista heinäkuun monarkian aikana. Hän toimi ulkoministerinä elokuusta marraskuuhun 1830 sekä samanaikaisesti pää- ja ulkoministerinä huhtikuusta 1836 maaliskuuhun 1839. Hänen hallituksensa vahvisti Ranskan valtaa Algeriassa ja normalisoi suhteet Belgiaan, mutta joutui kotimaassa arvostelun kohteeksi. Erottuaan pääministerin tehtävistä Molé jatkoi edustajainkamarin jäsenenä. Hänet valittiin vuonna 1840 Ranskan akatemian jäseneksi. Helmikuun vallankumouksen puhjettua vuonna 1848 kukistumassa ollut Ludvig Filip I pyysi Moléta muodostamaan uuden hallituksen 23. helmikuuta, mutta yritys osoittautui mahdottomaksi. Toisen tasavallan aikana Molé oli lakiasäätävän kansalliskokouksen jäsenenä 1848–1851, mutta vetäytyi lopullisesti politiikasta Louis-Napoleon Bonaparten joulukuussa 1851 toteuttaman vallankaappauksen jälkeen.
Alessandro Blasetti

Alessandro Blasetti (3. heinäkuuta 1900 Rooma – 1. helmikuuta 1987 Rooma) oli italialainen elokuvakriitikko, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Häntä pidetään yhtenä Italian elokuvahistorian merkittävimmistä hahmoista.
Blasetti valmistui juristiksi, mutta työskenteli toimittajana ja elokuva-arvostelijana perustaen useita alan lehtiä. Vuonna 1929 hän ohjasi ensimmäisen elokuvansa, Pontisten soiden ankaraa talonpoikaiselämää voimakkaasti kuvaavan "Solen" (”Aurinko, 1929), jossa on havaittavissa uuden neuvostoelokuvan vaikutusta. Vuonna 1930 Blasetti teki Stefano Pittalugan Cines-studiolle äänielokuvan "Resurrectio" (”Ylösnousemus”). Seuraavia ohjaustöitä olivat maaseutukuvaus "Terra madre" (”Maaäiti”, 1932), Cesare Vivianin napolilaiskomedia "La tavola dei poveri" (”Köyhien pöytä”, 1932) sekä ohjaajan parhaana pidetty elokuva "1860" (1933), joka kertoo realistisesti Giuseppe Garibaldin sotaretkestä Sisiliaan. Vuonna 1934 Blassetti kuvasi Mussolinin vallankaappausta ihannoivan elokuvan "Vecchia guardia" (”Vanha kaarti”, 1934), mutta luopui uskostaan fasismiin Italian hyökättyä Etiopiaan.
1930-luvun loppupuolella Blasetti teki joukon kaupallisia melodraamoja, salonkikomedioita ja historiallisia pukudraamoja. Historiallista fantasiaa, toimintaseikkailua ja romantiikkaa yhdistelevä "Rautakruunu" ("La corona di ferro", 1941) sai sodanvastaisuudestaan huolimatta Venetsian elokuvajuhlien Mussolini-palkinnon. Kauppamatkustajan päivää kuvaavaa elokuvaa "Quattro passi fra le nuvole" (”Neljä askelta pilvissä”, 1942) pidetään yhtenä neorealismin edeltäjistä.
Toisen maailmansodan jälkeen Blasetti ohjasi vastarintaliikettä kuvaavan elokuvan "Un giorno nella vita" (”Päivä elämästä”, 1946) sekä joukon hyvin erilaisia filmejä kuten historiallisen spektaakkelin "Fabiola" (1948) ja pienen neorealistisen komedian "Prima comunione" (”Konfirmaatio”, 1950). Ohjaaja pani alulle italialaisen episodielokuvan, italialaisena komediana tunnetun lajityypin sekä saattoi yhteen Sophia Lorenin ja Marcello Mastroianni komedioissa "Vahinko, että olet lurjus" ("Peccato che sia una canaglia", 1955) ja "On ihanaa olla nainen" ("La fortuna di essere donna", 1956). Vaurastuvaa italialaista yhteiskuntaa arvostelevan elokuvan "Io, io, io … e gli altri" (”Minä, minä, minä ja muut”, 1965) jälkeen Blasetti työskenteli lähinnä televisioissa.
Etelä-Sudanin punta

Etelä-Sudanin punta (valuuttatunnus SSP) on Etelä-Sudanin rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 2011 lähtien. Se jakaantuu 100 piasteriin.
Etelä-Sudanin punta luotiin korvaamaan Sudanin puntaa Etelä-Sudanin itsenäistyttyä vuonna 2011. Etelä-Sudanin punta otettiin käyttöön 18. heinäkuuta 2011. Tällöin yksi Sudanin punta vastasi yhtä Etelä-Sudanin puntaa.
Etelä-Sudanin punnan seteleissä on John Garangin kuva.
23. helmikuuta 2025 yksi Etelä-Sudanin punta vastasi 0,0073 euroa, eli yksi euro oli 136,24 puntaa.
Sambian kwacha

Sambian kwacha (tunnus ZMW) on Sambian rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1968 lähtien. Se jakaantuu 100 "ngwee"hen. Uudentyyppiset kolikot ja setelit Sambiassa kehiteltiin vuoden 2012 aikana ja otettiin käyttöön 2013. Sambiassa on käytössä 2, 5, 10, 20, 50 ja 100 kwachan setelit sekä 1 kwachan ja 5, 10 ja 50 ngween kolikot.
5. lokakuuta 2023 yksi kwacha oli 0,045 euroa, eli yksi euro oli 22,32 kwachaa.
Guinean frangi

Guinean frangi (, lyhenne "GNF") on Guinean rahayksikkö. Guinean frangi oli käytössä vuosina 1960–1972, ja se otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1986. Rahayksikkö jakautuu nimellisesti 100 centimeen.
Historia.
Ennen siirtomaa-aikaa tavaravaihdon välineinä toimivat nykyisen Guinean alueella muun muassa kaurikotilot ja guinzé-nimiset rautatangot. Ranskalaisvalloituksen myötä rahayksiköksi tuli Ranskan frangi, joka korvattiin vuonna 1945 CFA-frangilla.
Guinean itsenäistyttyä vuonna 1958 maa ryhtyi toteuttamaan riippumatonta talous- ja rahapolitiikkaa. Se vetäytyi frangialueelta ja perusti kansallisen monialapankin Banque de la République de Guinéen (BRG) vuonna 1960. CFA-frangi vaihdettiin samana vuonna Guinean frangiin suhteessa yksi yhteen. Vuonna 1961 perustettiin keskuspankki Banque Centrale de la République de Guinée (BCRG).
Guinean frangi korvattiin vuonna 1972 uudella rahayksiköllä sylillä. Sékou Tourén hallinnon kaaduttua vuonna 1984 maan taloutta ryhdyttiin liberalisoimaan. Vuoden 1986 rahauudistuksessa sylit vaihdettiin uusiin Guinean frangeihin suhteessa yksi yhteen, ja samalla rahan ulkoista arvoa laskettiin 92 prosenttia.
Setelit ja kolikot.
BRG laski vuodelle 1958 päivätyt ensimmäiset Guinean frangin setelit liikkeelle vuonna 1960. Sékou Tourén kuvalla varustettujen setelien arvot olivat 100, 500, 1 000, 5 000 ja 10 000 frangia. BCRG:n vuonna 1963 liikkeelle laskema, vuodelle 1960 päivätty setelisarja on kuva-aiheiltaan ja arvoiltaan samanlainen.
Ensimmäiset kolikot on päivätty vuodelle 1959. Niiden arvot olivat syliin siirtymiseen saakka saakka 1, 5, 10, 25 ja 50 frangia. Lisäksi julkaistiin joukko hopeisia ja kultaisia juhlarahoja.
Vuodelle 1985 päivättyjen uusien setelien arvot olivat 25, 50, 100, 1 000 ja 5 000 frangia. Niiden kuva-aiheita ovat tavalliset guinealaiset ja maan kulttuuriperintö. Uudet kuva-aiheiltaan vastaavat, mutta ominaisuuksiltaan parannetut setelisarjat julkaistiin vuosina 1998, 2006, 2010 ja 2012.
Vuonna 2007 otettiin käytöön 10 000 ja vuonna 2015 20 000 frangin seteli. Vuoden 2015 setelisarjassa entiset naamiot ja veistokset korvattiin maatalouden ja energia-alan kuva-aiheilla. Vuoden 2018 sarja käsittää 100, 500, 1 000, 2 000, 5 000, 10 000 ja 20 000 frangin setelit.
Vuodelle 1985 päivättyjen kolikoiden arvot ovat 1, 5 ja 10 frangia. Myöhemmin on julkaistu myös 25 ja 50 frangin kolikot sekä muutamia hopeisia ja kultaisia juhlarahoja. Kolikot ovat käytännössä kadonneet liikenteestä.
Malawin kwacha

Malawin kwacha (valuuttatunnus MWK) on Malawin rahayksikkö. Se otettiin käyttöön vuonna 1971, jolloin se korvasi Malawin punnan. Malawin kwacha jakaantuu 100 tambalaan.
23. helmikuuta 2025 yksi kwacha vastasi 0,00055 euroa, eli yksi euro oli 1 812,70 kwachaa.
Eritrean nakfa

Eritrean nakfa ("ERN") on Eritrean rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1997 lähtien. Tuolloin se korvasi aiemmin Eritreassa käytössä olleen Etiopian birrin. Eritrean nakfa jakaantuu 100 centiin.
Rahayksikkö on saanut nimensä Nakfan kaupungin mukaan.
Kap Verden escudo

Kap Verden escudo () on Kap Verden rahayksikkö. Se otettiin käyttöön kansallisena valuuttana vuonna 1977. Escudo jakaantuu 100 centavoon.
Kap Verden escudo on sidottu kiinteällä valuuttakurssilla euroon 1 euro = 110,265 escudoa.
Historia.
Kap Verdellä käytettiin Portugalin rahan lisäksi eri maiden rahayksikköjä vuoteen 1864, jolloin perustettiin Portugalin siirtomaapankki Banco Nacional Ultramarino. Sen liikkeelle laskemasta rahasta tuli ainoa laillinen maksuväline vuonna 1886. Aikaisempi rahayksikkö milreis korvattiin escudolla vuonna 1911. Kap Verdeä varten julkaistut kolikot ja setelit olivat samanarvoisia ja malliltaan samanlaisia kuin Portugalissa ja muissa siirtomaissa lukuun ottamatta sanoja ”Cabo Verde”.
Kap Verdellä toimineet portugalilaiset pankit kansallistettiin maan itsenäistyttyä vuonna 1975. Niiden tilalle perustettiin kansallinen monialapankki Kap Verden keskuspankki, joka aloitti toimintansa heinäkuussa 1976. Vuodesta 1993 lähtien se on toiminut yksinomaan keskuspankkina.
Kap Verden escudo erotettiin Portugalin escudosta vuonna 1977, jolloin Banco de Cabo Verde laski liikkeelle ensimmäiset omat setelinsä ja kolikkonsa. Rahayksikön paikallinen lyhenne on Esc. CV, kansainvälinen tunnus CVE ja symboli $. Sen arvo sidottiin Portugalin escudoon vuonna 1998, ja sittemmin se on ollut sidottu euroon.
Nimellisarvot.
Setelit.
Lähde:
Kolikot.
Kolikkoja lyödään kolmessa sarjassa, jotka kuvaavat lintuja. laivoja tai kasveja. Kolikkojen nimellisarvot ovat:
Stanniini

Stanniini on kuparin, raudan ja tinan muodostama sulfidimineraali. Se sisältää usein myös vähän sinkkiä. Se saattaa sisältää germaniumia hivenaineena. Se on tärkeä tinamalmimineraali. Se esiintyy usein kassiteriitin ja muiden rauta-, kupari-, hopea- ja arseenimineraalien kanssa.
Stanniinin nimi tulee latinan kielen tinaa tarkoittavasta sanasta "stannum".
Antimonihohde

Antimonihohde eli stibniitti (&lt; "antimoni") eli antimoniitti (Sb2S3) on antimonisulfidimineraali. Se on muodostunut kiteytymällä vesiliuoksista alhaisessa lämpötilassa. Se esiintyy usein kvartsin, dolomiitin, kalsiitin ja baryytin kanssa "valkoisissa" antimoni- ja hopeamineraalijuonissa. Antimonihohde on tärkein antimonimalmimineraali.
Itä­maiden naiset käyttivät antimonihohdetta kulma­karvojen maalaamiseen, jotta silmät näyttäisivät suuremmilta. Antimonihohdetta on käytetty myös koruissa ja rahametallina.
Nykyään antimonia käytetään raudan ruosteenestoon, maalien ja lakkojen valmistuksessa sekä suojautumisvärinä.
Felice Orsini

Felice Orsini (10. joulukuuta 1819 Meldola – 13. maaliskuuta 1858 Pariisi, Ranska) oli italialainen kreivi ja kansallismielinen vallankumouksellinen, joka muistetaan epäonnistuneesta yrityksestään salamurhata Ranskan keisari Napoleon III pommiattentaatilla vuonna 1858. Orsini tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin, mutta hänen tekonsa sai mahdollisesti Napoleon III:n tukemaan aktiivisesti Italian yhdistymistä.
Orsini sai vallankumouksellisen toimintansa vuoksi jo vuonna 1844 Kirkkovaltiossa elinkautisen pakkotyörangaistuksen, mutta hän vapautui paavi Pius IX:n 1846 antamalla yleisellä armahduksella. Vuonna 1849 hän oli lyhytikäisen vallankumouksellisen Rooman tasavallan perustuslakia säätävän kansalliskokouksen jäsenenä. Sen jälkeen hän toimi kumousjohtaja Giuseppe Mazzinin salaisena edustajana Sveitsissä, Unkarissa ja Englannissa. Orsini vangittiin Transylvaniassa joulukuussa 1854, mutta hän onnistui pakenemaan seuraavana vuonna itävaltalaisesta vankilasta Mantovassa ja siirtyi Lontooseen. Siellä hän julkaisi kaksi suosioon noussutta englanninkielistä kirjaa: "The Austrian Dungeons in Italy" (1856) ja "Memoirs and Adventures of F. Orsini Written by Himself" (1857).
Vuonna 1857 Orsini rikkoi välinsä Mazzinin kanssa ja ryhtyi samoihin aikoihin suunnittelemaan Ranskan keisari Napoleon III:n murhaa, jonka hän uskoi tehokkaimmin edistävän Italian yhdistymistä. Hän sai mukaan hankkeeseen muutamia muita italialaisia vallankumouksellisia emigrantteja. Illalla 14. tammikuuta 1858 Orsini kahden avustajansa kanssa heitti kaksi pommia kohti vaunuja, joissa keisari yhdessä keisarinna Eugénien kanssa oli saapumassa Pariisin oopperaan. Räjähdyksessä kuoli useita ohikulkijoita ja 141 ihmistä loukkaantui lentävistä sirpaleista – mukaan lukien Orsini itse – mutta keisaripari säilyi vahingoittumattomina. Yksi attentaatin tekijöistä saatiin kiinni verekseltään ja pian myös Orsini vangittiin. Vankeudesta hän kirjoitti 11. helmikuuta keisari Napoleonille paljon huomiota herättäneen avoimen kirjeen, jossa toivoi tämän tukevan Italian vapaustaistelua. Orsini tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin 13. maaliskuuta.
Yleisen näkemyksen mukaan Orsinin attentaatti todellakin vaikutti siihen, että Napoleon III – joka oli nuoruudessaan tukenut italialaisten vapaustaistelua – päätti vuonna 1859 ryhtyä tukemaan Sardiniaa sodassa Itävaltaa vastaan, mikä johti myöhemmin Italian yhdistymiseen.
Orsinin attentaattiaan varten kehittämää kosketuksesta räjähtävää pommityyppiä ryhdyttiin sittemmin kutsumaan ”Orsini-pommiksi”. Myös eräät muut vallankumoukselliset käyttivät sitä salamurhaiskuissaan.
Hanhisuo (suo Urjalassa)

Hanhisuo on suo Urjalassa, lähellä saman nimistä kulmakuntaa ja rautatieasemaa. Hanhisuolla on turvetuotantoa ja siellä on aikaisemmin ollut turverata. Turvesuon pinta-ala on 90,4 ha, josta tuotannossa 80,4 ha. Maapohjan omistaa Finsilva Oyj, joka vuokrasi sitä turvetuotantoon Hanhisuon kasvuturve Keskimaa Oy:lle. Vuonna 2014 omistaja vaihtui Vapoksi.
Historia.
Hanhisuolle perustettiin vuonna 1919 Oy Hanhisuon turvepehku- ja polttoturvetehdas. Yhtiön perusti ja rakensi Konepaja Lokomo Tampereelta. Turvetuotannon aloittamiseen vaikutti 1. maailmansodanaikainen pula hiilestä sekä tarve käyttää pehkua kotieläinten kuivikkeena ja talojen lämmöneristeenä, joilla oli suuri menekki siihen aikaan. Suo työllisti kausiluonteisesti parhaimmillaan 200 henkilöä. Turpeen kaivaminen suosta oli alussa lapiotyötä.
Suolta oli rakennettu rautatieasemalle kapea 600 millimetrin rata ja siihen kuusi pientä vaunua, joilla hevoset vetivät turpeen asemalle. Myöhemmin hevoset yritettiin korvata veturilla, joka kuitenkin rikkoutui usein. Asemalla sijainnut turvepehkutehdas oli kaksikerroksinen ja siinä oli vaijerirata, jolla suolta tuodut täydet kuormat nostettiin tehtaan sisäpuolelle. Tehtaan sisällä oli turvemylly, paalauskone ja prässi, joilla raakaturve jalostettiin valmiiksi tuotteiksi ja siirrettiin lopuksi junanvaunuihin. Turvepehkupaalit, joita mahtui yhteen junan avovaunuun 200 kpl, oli sidottu rautalangoilla ja rimoilla.
Suolla oli 1930-luvulla Anper-merkkinen polttoturvekone, jolla märkä turve puristettiin paloiteltavaksi ja sen jälkeen kuivattiin suon pinnalla priketiksi. Vaunuilla kuivattu priketti siirrettin asemalle ja kuormattiin varovasti käsin junaan.
Turverata suljettiin 1950-luvulla. Radalla oli koekäytössä vuodesta 1945 Windhoff 647/1940, 0-4-0dm merkkinen veturi. Käytön jälkeen se oli varastoituna Jokioisten museorautatien kapearaidemuseossa vuodesta 1983 syyskuuhun 1998, jolloin se myytiin Saksalaiseen museoon.
Hanhisuo

Hanhisuo voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Urjalan ja Oriveden Hanhisuon lisäksi Suomessa on useita muitakin "Hanhisuo"-nimisiä soita.
Jules Armand Dufaure

Jules Armand Dufaure (4. joulukuuta 1798 Saujon – 28. kesäkuuta 1881 Rueil) oli ranskalainen valtiomies, joka toimi Ranskan pääministerinä kolmannen tasavallan alkuaikoina 1871–1873, 1876 ja 1877–1879. Hän oli poliittiselta linjaltaan konservatiivinen tasavaltalainen.
Dufaure aloitti uransa asianajajana Bordeaux’ssa. Hänet valittiin Ranskan edustajainkamariin vuonna 1834 ja edistettyään Molén hallituksen kaatumista toukokuussa 1839 hänestä tuli yleisten töiden ministeri uuteen Jean-de-Dieu Soultin hallitukseen, joka tosin kaatui jo seuraavan vuoden maaliskuussa. Ministerinä Dufaure vaikutti Ranskan rautatieverkon varhaiseen kehittämiseen. Vuodesta 1840 hän kuului kuningas Ludvig Filipiä vastustaneeseen oppositioon. Dufaure oli edustajainkamarin varapuhemiehenä 1841–1845. Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1848 hän ryhtyi tasavallan tukijaksi, oli perustuslakia säätävän kansalliskokouksen jäsenenä ja toimi Ranskan sisäministerinä lokakuusta joulukuuhun 1848 sekä kesäkuusta lokakuuhun 1849. Toisen tasavallan päätyttyä Napoleon III:n valtaantuloon Dufaure vetäytyi politiikasta ja palasi lakimiehen ammattiinsa. Hänet valittiin 1863 Ranskan akatemian jäseneksi.
Toisen keisarikunnan romahdettua syksyllä 1870 Dufaure osallistui kolmannen tasavallan perustamiseen. Helmikuussa 1871 hänet valittiin uuteen kansalliskokoukseen, jossa hän kohosi keskustavasemmistoryhmän johtajaksi. Samassa kuussa hänet nimitettiin oikeusministeriksi sekä varakonseljipresidentiksi Adolphe Thiersin hallitukseen. Sekä Thiers että Dufaure joutuivat eroamaan toukokuussa 1873, minkä jälkeen Dufaure asettui oppositioon Albert de Broglien hallitusta vastaan. Hän palasi oikeusministeriksi maaliskuussa 1875 Louis Buffetin hallitukseen. Seuraavana vuonna Dufaure valittiin helmikuussa uuteen edustajainkamariin, maaliskuussa pääministeriksi Buffetin jälkeen ja elokuussa elinikäiseksi senaattoriksi. Hänen keskiryhmää edustanut hallituksensa joutui kuitenkin eroamaan jo joulukuussa, sillä sen tuki parlamentissa jäi liian kapeaksi monarkistien ja radikaalien välissä. Joulukuussa 1877 hän kuitenkin kokosi vielä uuden hallituksen. Dufaure vaikutti merkittävästi tapahtumiin, jotka johtivat tammi–helmikuussa tasavallan vastustajana tunnetun presidentin, marsalkka Patrice de Mac-Mahonin eroon. Pian sen jälkeen Dufaure erosi itsekin ja vetäytyi eläkkeelle.
Craig Wolanin

Craig Wolanin (s. 27. heinäkuuta 1967 Grosse Pointe, Michigan) on yhdysvaltalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Ura.
Wolanin aloitti NHL-uransa vuonna 1985 New Jersey Devilsissä, joka varasi hänet ensimmäisen kierroksen kolmannella vuorolla. Tätä ennen hän oli pelannut muun muassa Kitchener Rangersissä juniorisarja OHL:ssä. Hänen paras kautensa Devilsissä oli kausi 1987–1988, jolla hän ylsi NHL-vuosiensa parhaaseen pistemäärään (31 tehopistettä, kuusi maalia ja 25 syöttöpistettä, 78:ssa runkosarjaottelussa). Kausi oli myös ainoa, jolla Devils pääsi pudotuspeleihin hänen siellä pelatessaan. Maaliskuussa 1990 hän siirtyi Quebec Nordiquesiin osana pelaajakauppaa, jossa Devils hankki Peter Šťastnýn.
Vuonna 1995 Nordiquesista tuli Colorado Avalanche ja Wolanin oli voittamassa joukkueessa Stanley Cupia kaudella 1995–1996. Heinäkuussa 1996 hän siirtyi Tampa Bay Lightningiin vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon ja tammikuussa 1997 Toronto Maple Leafsiin vaihdossa kolmannen kierroksen varausvuoroon. Hänen viimeiseksi NHL-kaudekseen jäi kausi 1997–1998, jolla hän pystyi pelaamaan vain kymmenen ottelua polvivamman vuoksi. Tämän jälkeen hän pelasi vielä Detroit Vipersissa IHL:ssä vuonna 1999.
Wolanin pelasi 13 kautta kestäneellä NHL-urallaan 695 runkosarjaottelua ja teki niissä 173 tehopistettä, 40 maalia ja 133 syöttöpistettä. Pudotuspeliotteluja hän pelasi 35 ja teki niissä kymmenen tehopistettä, neljä maalia ja kuusi syöttöpistettä. 
Wolanin edusti maataan vuosien 1991 ja 1994 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, vuoden 1991 Kanada-cupissa sekä vuoden 1987 jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.
Salvador Cristau Coll

Salvador Cristau Coll (s. 15. huhtikuuta 1950 Barcelona) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Toledon arkkihiippakuntaan Marcelo González Martín 12. lokakuuta 1980. Hänet inkardinoitiin 14. tammikuuta 1985 Barcelonan arkkihiippakuntaan ja 15. kesäkuuta 2004 Terrassan hiippakuntaan.
Cristau Coll sai 18. toukokuuta 2010 nimityksen Terrassan vihkipiispaksi ja Alieziran titulaaripiispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Josep Ángel Sáiz Meneses, jota avustivat Lluís Martínez Sistach ja Renzo Fratini.
Puumalansalmi

Puumalansalmi on salmi Saimaassa, Puumalassa. Pihlajavesi laskee tämän salmen kautta.
Puumalansalmi on strategisen sijaintinsa vuoksi ollut usean taistelun tapahtumapaikka 1500-luvulta lähtien. Se on ollut lähellä Ruotsin ja Venäjän rajaa.
Salmen kautta kulkee Saimaan syväväylä. Aikaisemmin sen yli kuljettiin Puumalansalmen lossilla. Vuodesta 1995 lähtien salmen on voinut ylittää Puumalansalmen siltaa pitkin.
Sikkikone

Sikkikone (vaotuskone) on mekaaninen laite, jolla voidaan tehdä peltiin erilaisia profiileja eli sikkejä. Koneen kahteen akseliin on erilaisia rissoja (vaotuskehrä), joita vaihtamalla saadaan erilaisia profiileja aikaiseksi. Koneen akseleita pyöritetään käsi- tai konevoimalla. Työstettävä pelti kulkee koneen rullien välistä ja peltiin muotoutuu ura.
Tunnetuin käyttötapa lienee kipinäpellin valmistus, eli tulisijan eteen tehdään peltilevy, jonka reunat "ajetaan" sikkikoneella, jolloin reunoista tulee esteettisemmät ja ne myös puristuvat tasaisemmin lattiaa vasten. Samalla koko levy jäykistyy. Myös erilaisia pyöreitä muotoja voidaan muokata sikkikoneella: esimerkkinä vaikka syöksytorvet tms. putket ja pönttöuunin kuorien koriste/jäykistesikit.
Antonieto Cabajog

Antonieto Dumagan Cabajog (s. 10. toukokuuta 1956 Cebu) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Tagbilaranin hiippakuntaan Onesimo Cadiz Gordoncillo 9. huhtikuuta 1981. Hänet nimitettiin Cebun arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Reperin titulaaripiispaksi 13. tammikuuta 1999, ja piispaksi vihkiminen seurasi 16. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ricardo Jamin Vidal, jota avustivat Carmelo Dominador Flores Morelos ja Onesimo Cadiz Gordoncillo.
Cabajog sai 21. huhtikuuta 2001 nimityksen Surigaon piispaksi.
Burning Up

Burning Up on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Madonnan kappale hänen debyyttialbumiltaan. Kappale julkaistiin albumin toisena singlenä 9. maaliskuuta 1983, joissakin maissa myös "Physical Attractionin" A-puolisena singlenä. Madonna esitteli kappaleesta varhaisen demoversion Sire Recordsille, joka suostui nauhoittamaan kappaleen singleksi sen jälkeen kun "Everybodysta" tuli tanssihitti. Singlen tuotti Reggie Lucas, kun taas John Benitez vastasi kitarariffeistä ja taustalaulusta. Kappaleessa kuultavia soittimia ovat muun muassa bassokitara, kosketinsoitin sekä rummut.
Yhdessä "Physical Attraction" -singlen kanssa julkaistuna kappale sai ristiriitaisen vastaanoton: kappaleen synkkää sävyä kritisoitiin, mutta toisaalta sen tanssirytmistä pidettiin. Siitä ei tullut kaupallista menestystä, mutta se pääsi Yhdysvalloissa Billboard Hot Dance Club Songs -listan 3. sijalle ja Australiassa Kent Music Reportin 13. sijalle. Lukuisten singleä markkinoineiden live-esitysten jälkeen kappale lisättiin Virgin Tourin esityslistaan. Kappaleen sähkökitaraversio esitettiin Re-Invention World Tourilla.
Tony Gallopin

Tony Gallopin (s. 19. huhtikuuta 1988 Dourdan) on ranskalainen maantiepyöräilijä. Hän edusti Auber 93 -joukkuetta kausilla 2008–2009, Cofidista 2010–2011, RadioShackia 2012–2013, Lotto-Belisol / Lotto Soudal -tallia 2014–2017 ja AG2R -joukkuetta 2018–2021 ja viimeisilllä ammattilaiskausillaan 2022–2023 Trek-Segafredo / Lidl-Trekiä. Hän on työskennellyt apulaisjoukkueejohtajana Lotto Dstny -tallissa vuodesta 2024 lähtien.
Gallopin voitti Clásica de San Sebastiánin 2013 karattuaan 13 ajajan kärkiryhmästä Arkalen nousussa 15 kilometriä ennen maalia. Hän voitti toiseksi sijoittuneen Alejandro Valverden 28 sekunnilla.
Ranskan ympäriajossa 2014 Gallopin voitti 11. etapin ja oli seitsemännellä etapilla kolmas. Hän ajoi myös yhden etapin ajan kokonaiskilpailun johtajan keltaisessa paidassa. Espanjan ympäriajossa 2018 hän voitti seitsemännen etapin.
Saavutuksia.
Lähde: Cycling Archives
Junioreiden EM-kilpailut, aika-ajossa hopeaa
Junioreiden MM-kilpailut, maantieajossa ja aika-ajossa pronssia
Pariisi–Tours, alle 23-v. kilpailun voitto
Välimeren kilpailut, aika-ajossa hopeaa
Luxemburgin ympäriajo, 3. etapin voitto
Flèche d'Emeraude, voitto
Luxemburgin ympäriajo, kokonaiskilpailussa kolmas
Tour du Limousin, 2. etapin voitto
Omanin ympäriajo, kokonaiskilpailussa kolmas
Ranskan ympäriajo, 8. etapilla kolmas
Clásica de San Sebastián, voitto
Brabantse Pijl, kolmas
Ranskan ympäriajo, 11. etapin voitto, 7. etapilla kolmas
Clásica de San Sebastián, viides
Grand Prix Cycliste de Montréal, kolmas
Grand Prix de Wallonie, toinen
MM-kilpailut, maantieajossa kuudes
Étoile de Bessèges, kokonaiskilpailussa toinen, 4. etapin voitto
Pariisi–Nizza-ajo, kokonaiskilpailussa kuudes
Amstel Gold Race, kuudes
MM-kilpailut, maantieajossa seitsemäs
Lombardian ympäriajo, seitsemäs
Étoile de Bessèges, kokonaiskilpailussa toinen
Brabantse Pijl, kolmas
Clásica de San Sebastián, toinen
Grand Prix de Wallonie, voitto
Étoile de Bessèges, kokonaiskilpailussa toinen, 5. etapin (aika-ajo) voitto
Volta ao Algarve, kokonaiskilpailussa kolmas
Ranskan ympäriajo, 15. etapilla kolmas
Clásica de San Sebastián, toinen
Grand Prix Cycliste de Montréal, kuudes
Grand Prix de Wallonie, toinen
MM-kilpailut, maantieajossa 13:s
Etoile de Bessèges, kokonaiskilpailun ja 5. etapin (aika-ajo) voitto
Tour Cycliste International La Provence, kokonaiskilpailussa toinen
Espanjan ympäriajo, kokonaiskilpailussa 11:s, 7. etapin voitto
Italian ympäriajo, 7. etapilla toinen
Discovery Networks Finland

Discovery Networks Finland (vuosina 2013–2015 SBS Discovery Television) on suomalainen televisioyhtiö, jonka omistaa yhdysvaltalainen Warner Bros. Discovery. Yhtiö perustettiin 9. huhtikuuta 2013 Discovery Communicationsin ostettua SBS Nordicin toiminnot saksalaiselta ProSiebenSat.1 Medialta. Uuteen yhtiöön siirrettiin SBS Nordicin toimintojen lisäksi myös Discoveryn pohjoismaiset toiminnot. 
Suomessa yhtiön kanaviin kuuluvat maksuttomat TV5, Kutonen, Frii ja TLC sekä maksu-tv-kanavat Discovery Channel, Animal Planet, Discovery Science, Discovery World ja Investigation Discovery sekä urheilukanavat Eurosport 1 ja Eurosport 2.
Syyskuussa 2018 Discovery avasi pohjoismaissa erittäin suositun suoratoistopalvelu Dplayn myös Suomeen. Tammikuussa 2021 Dplayn nimi muuttui Discovery+:ksi. Discoveryn toinen Suomessa toimiva suoratoistopalvelu on urheiluun keskittynyt Eurosport Player.
Discovery Networks Finland omistaa olympialaisten televisio-oikeudet Suomessa vuosina 2018–2024. Se on alilisensioinut osan oikeuksista Ylelle.
Discovery Networks Finlandilla on noin 40 työntekijää Suomessa, ja se on osa globaalia mediayhtiö Discovery Networks Internationalia (DNI). DNI toimii yli 200 maassa.
Natriumdivetyfosfaatti

Natriumdivetyfosfaatti eli mononatriumfosfaatti (NaH2PO4) on natrium- ja divetyfosfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään elintarvikkeiden lisäaineena, pH:n säätöön ja fosforiyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet.
Natriumdivetyfosfaatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee runsaasti veteen, muodostaen happaman liuoksen. Kidevedettömän natriumdivetyfosfaatin lisäksi tunnetaan myös alkeiskopiltaan rombiset kidevedelliset monohydraatti (NaH2PO4·H2O) ja dihydraatti (NaH2PO4·2H2O). Kidevesi poistuu noin 100 °C lämpötilassa. Kuumennettaessa yhdistettä enemmän se hajoaa muodostaen natriummetafosfaattia ja polyfosfaatteja.
Valmistus ja käyttö.
Natriumdivetyfosfaattia valmistetaan neutraloimalla fosforihappoa natriumkarbonaatilla tai pienellä määrällä natriumhydroksidia. Yhdistettä muodostuu myös kuumennettaessa ammoniumnatriumfosfaattia.
2 H3PO4 + Na2CO3 → 2 NaH2PO4 + H2O + CO2
Natriumdivetyfosfaattia käytetään yhdessä natriumvetyfosfaatin kanssa puskuriliuoksissa. Muita käyttökohteita ovat tekstiilien käsittely, veden pehmentäminen, raskasmetalli-ionien saostaminen, metallipintojen puhdistaminen, eläinrehuissa ravinteena ja polyfosfaattien valmistaminen. Elintarvikkeissa natriumdivetyfosfaattia käytetään happamuudensäätöaineena ja sulatesuolana. Sen E-koodi yhdessä natriumvetyfosfaatin ja natriumfosfaatin kanssa on E 339.
Ercole l’invincibile

Ercole l’invincibile (”Voittamaton Herkules”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Alvaro Mancori alias Al World. Sen päähenkilöä Herkulesta esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Dan Vadis.
Juoni.
Herkules pelastaa prinsessa Teikan leijonan kynsistä ja vapauttaa hänen isänsä kuningaskunnan lohikäärmeen ikeestä. Sillä aikaa tulivuoren sisällä sijaitsevan Demioksen kuningatar ja tämän apuri Kabaol ovat orjuuttaneet Teikan ja hänen kansansa, joita Herkules lähtee pelastamaan. Kabaolin tytär Melissa tappaa kuningattaren ja aikoo uhrata Teikan, mutta Herkules vapauttaa orjat, pelastaa rakastettunsa, ja tulivuorenpurkaus tuhoaa kaupungin.
Tuotanto.
Techniscope-tekniikalla Technicolor-väreissä kuvattu "Ercole l’invincibile" on tavanomainen peplumseikkailu, joka on täynnä reipasta toimintaa. Elokuvan kliseisiin kuuluvat sankarin kamppailut leijonaa, lohikäärmettä, karhua ja norsuja vastaan, pelastajaansa odottava kahlittu neito, paha kuningatar, orjuutettu kansa ja kaiken tuhoava tulivuorenpurkaus. Dan Vadis on energinen toimintasankari, mutta hänen vaalea partansa on yksi peplumhistorian surkeimmista esityksistä. Alkuteksteissä koko näyttelijäkunnalle on keksitty englanninkieliset taiteilijanimet.
Yhdysvalloissa elokuva muokattiin uudelleen osaksi television "Sons of Hercules" (”Herkuleen pojat”) -sarjaa nimellä "Son of Hercules in the Land of Darkness" (”Herkuleen poika pimeyden maassa”). Samalla siihen vaihdettiin toinen lohikäärme Steve Reevesin "Voittamattomasta Herkuleesta", josta myös musiikki on lainattu.
Julkaisut.
Harvoin nähdystä elokuvasta ei ole laadultaan tyydyttävää DVD-julkaisua. Sen amerikkalainen TV-versio on saatavilla useilta public domain -sivustoilta.
Tallinnan satama

Tallinnan matkustajasatama, kirjaimellisesti Tallinnan vanhankaupungin satama () on Viron pääkaupungin Tallinnan keskustassa sijaitseva satama. Matkustajasataman kautta kulkee myös konttiliikennettä.
Se on myös Viron suurin matkustajasatama. Muun muassa Tallink, Eckerö Line ja Viking Line liikennöivät sieltä Helsinkiin ja Tallink Tukholmaan. Aiemmin St. Peter Line liikennöi Tallinnasta Helsinkiin, Pietariin ja Tukholmaan. Vanhankaupungin satamaan kuuluu kolme matkustajaterminaalia. Sataman omistaa Tallinnan pörssissä noteerattu AS Tallinna Sadam -yhtiö, jossa Viron valtio on enemmistöomistaja. Satamayhtiö operoi matkustajaliikennettä myös siihen osana kuuluvaan Saarenmaan satamaan.
Tallinnan sataman läpi kulki vuonna 2019 yhteensä noin 10,7 miljoonaa matkustajaa, joista noin 8,8 miljoonaa Helsingin ja Tallinnan välisellä reitillä. Vuonna 2020 sataman kokonaismatkustajamäärä tippui koronapandemian vuoksi 4,3 miljoonaan.
Reitit ja matkustajaliikenne.
Tallinnan sataman matkustajaliikenne romahti vuonna 2020 maailmanlaajuisen koronapandemian vuoksi.
Jalkapallon I divisioonan kausi 1989

Jalkapallon I divisioona 1989 pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja nousi mestaruussarjaan ja toiseksi sijoittunut karsi mestaruussarjassa viimeistä edelliseksi sijoittuneen kanssa.
Sarjataulukko.
Uusinta toisesta sijasta Jämsänkoskella: Koparit – KUMU 2–4
Filmfare Awards South 2012

Filmfare Awards South 2012 oli 20. heinäkuuta 2013 Hyderabadissa pidetty tilaisuus, jossa palkittiin vuoden 2012 parhaat eteläintialaiset elokuvat. Se oli 60:s Filmfare Awards South -tilaisuus. Palkinnot jaettiin kieliryhmittäin erikseen kannadan-, malajalamin-, tamilin- ja telugunkielisille elokuville ja niiden tekijöille.
G. R. Aldo

G. R. Aldo (oikealta nimeltään Aldo Graziati, 1. tammikuuta 1905 Scorzè – 14. marraskuuta 1953) oli italialainen elokuvaaja.
Ranskaan nuorena muuttanut Aldo toimi elokuvastudioiden valokuvaajana ja valmistui 1940-luvun alussa elokuvaajaksi työskennellen useissa Christian-Jaquen elokuvissa. Vuonna 1947 Aldo palasi Italiaan, jossa hän toimi kuvaajana Luchino Viscontin elokuvassa "Maa järisee" sekä Vittorio De Sican elokuvissa kuten "Milanon ihme" ("Miracolo a Milano", 1951) ja "Umberto D. – elämän vanki". Aldo kuoli uransa huipulla auto-onnettomuudessa Viscontin "Senson" (1954) kuvausten aikana.
Terminalia mollis

Terminalia mollis on suurilehtinen trooppinen puulaji, joka kuuluu ketapanien sukuun.
Puu kasvaa 5–13 m korkeaksi, ja sen runko voi olla 60 cm paksu. Sillä on harmaa, uurteinen kaarna ja leveät lehdet, jotka kasvavat kimppuina oksien kärjissä. Kukinnot ovat valkoiset, noin 18 cm pitkät ja tuoksuvat voimakkaasti.
Lajia tavataan trooppisessa Afrikassa päiväntasaajan molemmin puolin.
Ditt och datt

Ditt och datt, dramatisk muntration oli kreivi Carl Robert Mannerheimin ylioppilasteatterille kirjoittama ruotsinkielinen kabareetyylinen satiirinäytelmä ("spex"), jota esitettiin Helsingissä muutaman kerran toukokuun 1858 alussa. Näytelmään sisältynyt pilkka vallanpitäjiä kohtaan aiheutti varsinkin Helsingin yliopistoa koskettaneen poliittisen skandaalin.
Näytelmällä oli tarkoitus kerätä rahaa ylioppilastalon rakentamista varten. Sitä esitettiin Hôtel de Russiessa eli niin sanotussa Oelzen salongissa Helsingin Aleksanterinkadulla. Mannerheim ja muut näytelmän järjestäjät kuuluivat ruotsinkielisiin liberaaleihin, joita J. V. Snellman oli aiemmin samana keväänä julkaisemassaan kohuartikkelissa haukkunut ”verettömiksi”. Esityksessä pilkattiinkin muun muassa Snellmania, sensuuria ja venäläistä hallintoa. Ylioppilas Leo Mechelinin esittämässä aariassa irvailtiin verhoillusti myös Suomen kenraalikuvernöörinä toiminneelle Fredrik Vilhelm von Bergille. Berg sai näytelmän poliittisuudesta aiheen kirjoittaa Pietariin itselleen keisarille ja yritti käyttää sitä verukkeena koko yliopiston itsehallinnon kumoamiseksi. Niin pitkälle ei menty, mutta ylioppilas Mannerheim erotettiin yliopistosta puoleksi vuodeksi ja näytelmän esittämiseen luvan antanut yliopiston rehtori Gabriel Rein pakotettiin eroamaan virastaan.
Ketapanit

Ketapanit ("Terminalia") on Combretaceae-heimoon kuuluvien trooppisten pensaiden ja puiden suku. Sukuun kuuluu noin 200 lajia. Joistakin saadaan parkkiaineita ja hartsia, joitakin käytetään puutavarana ja varsinkin manteliketapania kasvatetaan koristekasvina.
Jalkapallon I divisioonan kausi 1988

Jalkapallon I divisioona 1988 pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja nousi mestaruussarjaan ja toiseksi sijoittunut karsi mestaruussarjassa viimeistä edelliseksi sijoittuneen kanssa.
Sarjataulukko.
Uusinta suorasta noususta Jämsänkoskella: Jaro – MyPa 1–1 jatkoajan jälkeen. Jaro nousi mestaruussarjaan rangaistuspotkukilpailun jälkeen maalein 3–2.
Uusinta I divisioonassa säilymisestä Leppävaarassa: GrIFK – VanPa 0–3
Lepakko-skandaali

Lepakko-skandaali oli Helsingissä marraskuussa 1876 tapahtunut kulttuuriskandaali, jossa Lauri Kivekkään johtamat radikaalit fennomaaniylioppilaat häiritsivät Johann Straussin "Lepakko"-operetin ensi-iltaa.
Syksyllä 1876 Helsingin uuden teatterin (nykyinen Ruotsalainen teatteri) ohjelmistoon tullut "Lepakko" – tuolloiselta suomenkieliseltä nimeltään "Nahkasiipi" – herätti siihen sisältyneiden ”siveettömyyksien” vuoksi yleistä arvostelua. Kivekkään mielestä operetti loukkasi suomalaista kansaa. Fennomaaniylioppilaat arvostelivat nimenomaan sopimattoman teoksen esittämistä valtionapua nauttivassa teatterissa. Heitä ärsytti myös valtionteatterin ruotsinkielisyys, kun Suomalainen teatteri joutui toimimaan yksityiseltä pohjalta. Kivekäs ja hänen kannattajansa häiritsivät ensi-illasta 16. marraskuuta alkaen operetin jokaista esitystä viheltämällä ja taputtamalla äänekkäästi yleisöstä. Yliopiston rehtori Zachris Topelius pyysi poistamaan teoksen ohjelmistosta, ja Uudenmaan läänin kuvernööriä Georg von Alfthania pyydettiin kieltämään sen esittäminen, mitä hän ei kuitenkaan katsonut voivansa tehdä. Poliisit saapuivat 19. marraskuuta valvomaan esitystä, mutta metelöiviä ylioppilaita kukkopilleineen oli joka puolella salia. Lopulta yliopiston sijaiskansleri Johan Philip Palmén kielsi "Lepakon" esittämisen. Rangaistuksena häiriköinnistä Kivekäs erotettiin yliopistosta lukukaudeksi ja Hjalmar Appelgren kahdeksi kuukaudeksi, minkä lisäksi eräät muut saivat varoituksen.
Lepakko-skandaali puhutti koko Helsinkiä kahden viikon ajan.
San Mamés

Estadio de San Mamés on jalkapallostadion Bilbaossa Espanjassa. Se on Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa pelaavan Athletic Bilbaon kotistadion kaudesta 2013–2014 alkaen.
Stadion sijaitsee Nerviónjoen rannalla vanhan San Mamés -stadionin vieressä, jolla Athletic pelasi vuosina 1913–2013. Uuden stadionin peruskivi muurattiin 26. toukokuuta 2010, ja rakennustyöt alkoivat virallisesti kuukautta myöhemmin, 25. kesäkuuta. Ensimmäinen vaihe, johon kuuluu kolme neljästä katsomosta, valmistui kauden 2013–2014 alussa, jolloin Athletic siirtyi pelaamaan stadionille. Neljäs katsomo eli kaakkoinen päätykatsomo tulee osin vanhan stadionin paikalle ja rakennetaan kun vanha stadion on purettu pois sen tieltä. Koko stadionin on määrä olla valmis maaliskuussa 2015.
Arkkitehti César Azcáraten suunnitteleman stadionin lopullinen katsojakapasiteetti on 53 332. Kaudella 2013–2014 kapasiteetti on 36 159, hieman vähemmän kuin vanhan stadionin. Stadionin kustannusarvio on 173 miljoonaa euroa. San Mamés Barria S.L. -stadionyhtiöön ovat seuran (50 miljoonaa euroa) lisäksi sijoittaneet Bilbaon kaupunki (11), Vizcayan maakunta (50) ja Baskimaan itsehallintoalue (50) sekä BBK-pankki (50). Stadionin yhteyteen rakennetaan julkiseen käyttöön tulevia tiloja, kuten yleisurheilun harjoittelupaikkoja, uimala ja urheilutieteen keskus.
Stadion avattiin Athleticin ja Celtan välisellä liigaottelulla 16. syyskuuta 2013. Athletic voitti ottelun 3–2, ja stadionin ensimmäisen maalin teki Celtan Charles.
IC 1101

IC 1101 on Neitsyen tähdistön suunnalla, Abell 2029 -galaksiryhmän keskellä sijaitseva suuri ja kirkas elliptinen galaksi. Galaksin näennäinen kirkkaus on magnitudiltaan 14,73, ja sen iäksi on arvioitu 12,302 miljardia vuotta.
IC 1101 on maailmankaikkeuden suurin tunnettu galaksi, ja kooltaan jopa 60 kertaa Linnunrataa suurempi. Galaksin halkaisija on noin 6 miljoonaa valovuotta. Galaksissa on arvioitu olevan 100 biljoonaa tähteä.
Pilz

Pilz GmbH &amp; Co. KG on saksalainen maailmanlaajuisesti toimiva automaatiotekniikan yritys. 
Historia.
Hermann Pilz perusti yrityksen vuonna 1948 Esslingeniin. Se jatkoi perheyrityksenä. Yritystä johtaessaan 1960-luvulla lähtien Peter Pilz kehitti yritystä johtamismenetelmillä, joiden periaatteita ovat selkeä visio ja kannustaminen innovaatisuuteen.
Pilzin osaaminen automaatiotekniikan tutkimus- ja tuotekehitysalalla kasvoi. Vuonna 1974 Pilz toi markkinoille jo aikaisemmin vuonna 1969 kehitetyn EUROPILZ-järjestelmän. Se oli yksi ensimmäisistä saksalaisista ohjelmoitavista ohjausjärjestelmistä. Vuonna 1987 esitellystä PNOZ-turvareleestä tuli nopeasti maailman eniten käytetty turvarele.
Ohjelmoitavat turvaohjaukset saivat alkunsa 1990-luvulla PSS-turvaohjauksesta, kun työsuojeluviranomainen hyväksyi ne.
Pilz GmbH &amp; Co. KG on perheyritys, jonka omistavat täysin Pilzin ja Kunschertin perhe. Hallituksen puheenjohtaja Renate Pilz siirtyi pois yrityksen johdosta vuoden 2017 lopussa. Vuodesta 2018 lähtien yritystä johtavat toimitusjohtajat Susanne Kunschert ja Thomas Pilz.
Samuel K. Allison

Samuel King Allison (13. lokakuuta 1900 – 15. syyskuuta 1965) oli eräs tiedemies, joka osallistui Manhattan-projektiin. Hän johti luvunlaskua Trinity-ydinkokeessa.
Tohtori Allison osallistui Chicagossa suoritettuihin, niin kutsutun "CP-1" -nimisen ydinreaktorin käynnistystöihin. Reaktori oli lajissaan maailman ensimmäisin. Se käynnistettiin kirpeänä talviaamuna, 2. joulukuuta vuonna 1942.
Samuel Allison menehtyi sydänkohtaukseen vuonna 1965.
Excalibur (automerkki)

Excalibur valmisti replika-autoja Yhdysvaltain Milwaukeessa. Prototyyppi esiteltiin vuonna 1963 ja sen oli suunnitellut Brooks Stevens. Auton esikuvana oli vuosimallin 1928 Mercedes-Benz SSK, mutta siinä käytettiin nykyaikaista tekniikkaa. Ensimmäisissä Excalibur-autoissa oli Studebaker Lark Daytonan alusta pienin muutoksin. Moottoriksi valittiin Chevroletin 5,3 litran V8, joka kehitti 290 hevosvoimaa (SAE brutto) eli 213 kilowattia. Tehdas muutti vuonna 1966 Milwaukeehen.
Excalibur-autot ovat olleet kalliita, mutta haluttuja. Kysyntä on ollut suurempi kuin tarjonta. Vuosina 1964-1987 tehdas on valmistanut yli 3000 Excalibur-autoa. Vuosituotanto on vaihdellut 250 ja 300 välillä.
Excaliburin valmistus loppui vuonna 1997.
Lähteet.
Cars: Cars Collection, Suuri Tietokirja Autoista, osa 12, 1987
Teddy Wilson

Theodore Shaw ”Teddy” Wilson (24. marraskuuta 1912 Austin, Texas – 31. heinäkuuta 1986 New Britain, Connecticut) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti, jota pidetään yhtenä swing-aikakauden tärkeimmistä jazzmuusikoista.
Wilson opiskeli pianon- ja viulunsoittoa Tuskegeessä, Alabamassa. Hän soitti Louis Armstrongin kanssa Speed Webbin yhtyeessä ja Earl Hinesin Grand Terrace Cafe Orchestrassa, kunnes liittyi Benny Carterin Chocolate Dandies -yhtyeeseen 1933. Kahta vuotta myöhemmin hän siirtyi Benny Goodmanin trioon, jonka kolmas jäsen oli rumpali Gene Krupa. Kokoonpanosta tuli kvartetti, kun Lionel Hampton liittyi mukaan. Wilsonista tuli näin yksi ensimmäisistä mustista muusikoista, jotka esiintyivät näkyvästi valkoisten jazzmuusikoiden kanssa.
Jazztuottaja John Hammond teki Wilsonin kanssa levytyssopimuksen Brunswick-merkille vuonna 1935, jotta tämä levyttäisi swing-sovituksia päivän hiteistä, tähtäimenä laajenevat levyautomaattimarkkinat. Syntyi noin 50 levytystä, joiden solisteihin kuuluivat Lena Horne, Helen Ward ja Billie Holiday. Samoihin aikoihin Ted Wilson levytti ja esiintyi swingin huippujen, kuten Lester Youngin, Roy Eldridgen, Charlie Shaversin ja Ben Websterin kanssa.
Wilson muodosti oman lyhytikäiseksi jääneen big bandinsä 1939, ja sen hajottua johti Café Societyn sekstettiä vuoteen 1944 saakka. 1950-luvulla Wilson opetti Juilliard-musiikkikoulussa. Wilson esitti itseään vuoden 1955 elokuvassa "Rytmin kuningas – Benny Goodman." Hän toimi Dick Cavettin tv-shown musiikillisena johtajana.
1960–1970-luvuilla Wilson vietti hiljaiseloa New Jerseyn Hillsdalessa, mutta teki sooloesiintymisiä ja oli mukana vaihtuvissa kokoonpanoissa, joista yksi oli hänen ja kahden poikansa muodostama trio, Theodore Wilson bassossa ja Steven Wilson rummuissa. Hänellä oli yhteensä viisi lasta.
Robin – The Movie

Robin – The Movie on suomalaisesta teini-pop-laulaja Robinista kertova dokumenttielokuva. Inari Niemen ohjaama elokuva sai ensi-iltansa elokuvateattereissa 5. joulukuuta 2012. Elokuvan ensiesitys oli kuitenkin jo 1. joulukuuta 2012 Hartwall Areenalla Robinin konsertin yhteydessä. Elokuvan on tuottanut Solar Films.
Elokuvaa esitettiin 86 elokuvateatterissa, joissa sen näki 20 174 katsojaa. 13. helmikuuta 2013 julkaistu DVD-tallenne on myynyt kultaa yli 25 000 kappaleen myynnillään.
Englannin 1. divisioonan kausi 1890–1891

Englannin 1. divisioonan kausi 1890-1891 oli The Football Leaguen kolmas kausi. Mukana oli kaksitoista joukkuetta. Uutena joukkueena oli mukana Sunderland, joka korvasi edellisellä kaudella sarjan viimeiseksi jääneen Stoken.
Liigan mestaruuden voitti Everton, ennen kahden edellisen kauden mestaria Preston North Endiä.
Sarjataulukko.
Sunderlandilta vähennettiin kaksi pistettä edustuskelvottoman pelaajan peluuttamisen vuoksi. Neljä viimeistä joukkuetta uudelleenvalintaan.
Ottelut.
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
Valintaprosessi.
Valintaprosessissa valittiin joukkueet seuraavalle kaudelle. Äänestykseen joutuivat The Football Leaguen neljä viimeistä. Lisäksi mukana oli kuusi muuta joukkuetta, joista viisi pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Football Alliancessa. Äänestystulos oli seuraava:
Jussi Wahlgren

Jussi Wahlgren (1952 Joensuu – 15. joulukuuta 2021 Ateena, Kreikka) oli suomalainen näyttelijä, kirjailija ja runoilija. Suuren yleisön tietoisuuteen hän tuli syksyllä 2009 televisiosarjasta "Salatut elämät", jossa hän näytteli Lasse ja Heli Sievisen esimiestä Juhani Routaketoa. Hän on näytellyt myös muissa TV-sarjoissa, elokuvissa ja mainoksissa. 
Näyttelemisen lisäksi Wahlgren käsikirjoitti näytelmiä ja tv-ohjelmia, muun muassa "Viimeiset siemenperunat" -televisiosarjaa sekä tv-dokumentit Ruoholahden villoista ja Oulunkylän jazzopistosta. Wahlgren opetti luovaa kirjoittamista Oriveden Opiston kursseilla.
Wahlgren kirjoitti 14 romaania: "Kuoleman viinikauppias", "Taivaanrannan rakastaja", "Kaikki tämä rakkaus", "Aallonmurtaja", "Taivaanrannan perillinen", "Lohjan Casanova", "Kirje Tolstoilta", "Viisi viikkoa, viisi kuukautta", "Miekkaliljojen aikaan" (2016), "Marmotan tarinoita" (2017), "Olga" (2018), "Kirjanpitäjä" (2019), "Enkelinperkele" (2020) sekä "Pala taivasta ja pari suudelmaa" (2021).
Wahlgren asui ja työskenteli viimeiset vuotensa Kreikassa, ensin Kreetalla ja sitten Ateenassa.
Hanhisuo (Urjala)

Hanhisuo on kulmakunta Urjalassa Pirkanmaalla. Kulmakunta sijaitsee Urjalan eteläosassa lähellä Forssan rajaa.
Hanhisuon halki kulkee etelästä pohjoiseen Turku–Toijala-rata. Radalla on aikaisemmin sijainnut Hanhisuon rautatieasema, joka rakennettiin vuonna 1931 ja purettiin vuonna 1987. Lisäksi radalla on ollut Hanhisuon laiturivaihde 23 kilometriä Toijalasta. Alueen poikki kulkee Hanhisuontie, joka vie lännessä Nuutajärven suuntaan valtatie 9:lle asti ja idässä Välkkilän suuntaan seututielle 284.
Kulmakuntaan kuuluu samanniminen Hanhisuon suoalue, jossa on turvetuotantoa, ja joka on toiminut aikaisemmin Hanhisuo Oy:n polttoturve- ja turvepehkutehdas. Lähistöllä sijaitsee myös Särkijärvi.
Hanhisuolle perustettiin koulu vuonna 1927. Noin neljäkymmentä vuotta myöhemmin vuonna 1968 koulu lakkautettiin.
Hanhisuolla toimii kyläyhdistys.