Psykoanalyysin kritiikki

Psykoanalyysin kritiikissä psykoanalyyttista oppia on arvosteltu epätieteelliseksi. Psykoanalyyttisen terapian vaikutuksesta on ollut tiedeyhteisössä erilaisia käsityksiä. Laaja empiirinen tutkimusaineisto on osoittanut sen kognitiivista käyttäytymisterapiaa ja perheterapiaa selvästi heikommaksi.
Psykoanalyyttisen opin kritiikki.
Psykologi Martin Seligman kirjoitti 2002, että edeltäneiden kolmenkymmenen vuoden aikana psykologiassa on tapahtunut kognitiotieteellinen vallankumous, joka on kyseenalaistanut psykoanalyysin tieteellisen arvon. Alice Miller ja Joel Kupfersmid kyseenalaistivat oidipuskompleksin olemassaolon ja sitä koskevan näytön. Monet muut ovat esittäneet, että psykoanalyysi kokonaisuudessaan on näennäistiedettä...
Psykoanalyysiä valetieteelliseksi ovat syyttäneet kielitieteilijä Noam Chomsky, evoluutiopsykologi Steven Pinker, biologi Stephen Jay Gould ja fyysikko Richard Feynman. Gould huomauttaa että Freud uskoi (nykyään virheelliseksi katsottuun) rekapitulaatioteoriaan ja perusti sille käsityksensä neurooseista.
Karl Popperin kritiikin mukaan suurinta osaa psykoanalyysin väittämistä ei voi falsifioida tieteellisin menetelmin. Adolf Grünbaumin kuitenkin väittää, että psykoanalyysin teoriaa kuvataan Popperiin perustuvassa arvostelussa virheellisesti. Grünbaum katsoo silti, etteivät kliinisten tutkimusten tulokset tue psykoanalyyttista teoriaa.
B. F. Skinner väitti, ettei Freud käyttänyt psykoanalyysin teoriaansa teoreemien ja testattavien hypoteesien luomiseen. Jos teorian ja empiiristen havaintojen välillä ei ollut mitään yhteyttä, yhteys luotiin jälkikäteen muuttamalla teoriaa siten, ettei se enää olisi räikeästi ristiriidassa havaintojen kanssa. Skinner myös argumentoi, ettei Freud operationalisoinut ja testannut ajatuksiaan silloinkaan, kun ne olivat empiirisesti tutkittavissa, vaan käytti vertauskuvia ja anekdootteja omasta lapsuudestaan ja muilta ihmisiltä.
Eräät tutkijat ovat väittäneet Freudin tietoisesti vääristelleen tutkimuksiaan. Toisten mielestä tutkimustiedon väärinkäytön takia psykoanalyysi olisi näennäistiedettä.
Psykoanalyyttinen teoria perustuu ajatukselle siitä, että vaikeasti käsiteltävät muistot torjutaan eli painetaan tiedostamattomaan. Psykoanalyysissa nämä torjutut muistot pyritään palauttamaan tietoisuuteen ja käsittelemään yhdessä terapeutin kanssa. Frankel kuitenkin toteaa, että kliininen näyttö muistojen torjunnasta on olematonta tai heikkoa. Häntä mukaillen nykyaikainen muistitutkimus ei tue psykoanalyysin käsitystä muistin toiminnasta. Frankel tuo myös esille, että monissa psykoanalyysiä puolustavien julkaisujen sisällöissä on metodologisia heikkouksia. Myös Pope on herättänyt keskustelua psykoanalyyttisten tutkimusten menetelmällisistä heikkouksista. Hänen mukaansa on mahdollista, että psykoanalyysissa terapeutti saa potilaassaan aikaan virheellisiä muistikuvia lapsuuden tapahtumista.
"Science"-lehden pääkirjoituksessa 2005 todettiin, että psykoanalyysi on poistunut mielenterveystyön keskiöstä epätieteellisyytensä takia.
Psykoanalyysin oppiin perustuvan terapian arvioiminen.
Vuonna 2004 kansainvälinen tutkijaryhmä totesi, että psykoanalyyttisen terapian tulokset ovat heikompia kuin eräiden muiden terapioiden. Toisessa kansainvälisessä meta-analyysissä tarkasteltiin 11 eri tutkimusta. Tutkijat päätyivät tulokseen, että näyttö ei tue pitkäaikaisen psykoanalyyttisen terapian tehokkuutta. Monissa muissa tutkimuksissa on kuitenkin saatu näyttöä terapiasuhteen hyödyllisyydestä riippumatta siitä, mihin teoriaan terapia pohjautuu.