Merikarvia

Merikarvia () on Suomen kunta, joka sijaitsee Satakunnan maakunnassa. Kunnassa asuu henkilöä. Sen pinta-ala on neliökilometriä, josta  neliökilometriä on sisävesiä ja merialueita. Väestötiheys on asukasta/km². Merikarvian naapurikunnat ovat Isojoki, Kristiinankaupunki, Pomarkku, Pori ja Siikainen. Entisiä naapurikuntia ovat Poriin vuonna 1972 liitetty Ahlainen ja Kristiinankaupunkiin vuonna 1973 liitetty Siipyy.
Merikarvian seurakunta perustettiin vuonna 1639 sen erottua Porin ja Ulvilan seurakunnasta. Pitäjänhallinto alkoi 1647 ja kunnallishallinto 1865. Carolus Lindberg on suunnitellut vuonna 1951 vahvistetun kunnan vaakunan.
Maantiede.
Merikarvia sijaitsee Satakunnan maakunnan luoteiskulmassa Selkämeren rannalla, Pohjanmaan maakunnan rajalla. Rannikon rikkonaisuutta kuvaa, että matka kunnan lounaiskulmasta luoteiskulmaan on linnuntienä 26 kilometriä, mutta rantaviivaa pitkin mitattuna 114 kilometriä. Rannikkoa rikkovat useat Selkämereen laskevat joet ja purot. Suurin niistä on Merikarvianjoki, joka on Karvianjoen vesistön pohjoisin haara. Joessa on joukko koskia, joista suurimman, Siikaisten rajalla olevan Lankosken putouskorkeus on noin kahdeksan metriä.
Merikarvian edustalla on hyvin runsaasti saaria, ja suurimpia saariryhmiä ovat Pooskeri lähisaarineen, Ouran saaristo kirkonkylän kohdalla sekä Kasalan edustan saaret. Maankohoamisen vaikutuksesta syntyy jatkuvasti uusia saaria samalla kun toisia kuroutuu kiinni mantereeseen. Sisämaassa Merikarvian alueella on useita laajoja soita, jotka liittävät kunnan Suomenselän lounaisimpaan osaan. Soiden osuus kunnan koko maa-alasta on lähes neljännes, mikä on enemmän kuin Satakunnan rannikolla keskimäärin. Suot ovat tyypiltään enimmäkseen vähäpuustoisia kohosoita, joiden pintaosa on rahkaturvetta. Pieniä hiekkaesiintymiä on Tuorilassa ja Kuvaskankaalla. Yleiskuvaltaan Merikarvian maasto on alavaa, ja keskikorkeus merenpinnasta on alle 30 metriä.
Historia.
Nykyisen Merikarvian kunnan alueella on ollut asutusta jo noin 1800 eaa. Tämän vahvistavat esinelöydöt, joita on sekä Satakunnan Museossa että Kansallismuseossa. Lisäksi kunnan alueelta on löytynyt useita pronssikautisia ja rautakaudelle ajoittuvia kiviröykkiöhautoja. Suurin yhtenäinen röykkiöhauta- eli niin sanottu hiidenkiuasalue Merikarvialla sijaitsee Tuorilassa. Pronssikaudelta Merikarvialta ei ole esinelöytöjä, vaikka on selvää että alueella on silloinkin ollut asutusta.
Merikarvialle johti myös erätie Sastamalasta, nykyisen Mouhijärven alueelta. Tämä eränkäynti on luultavasti alkanut samaan aikaan kun Sastamalaan on vakiintunut pysyvä asutus noin vuosina 400–800. Nimestä Sastamala oletetaan myös juontuvaksi Merikarvian ruotsinkielinen nimi Sastmola. Merikarvialle siirtyi myös ruotsalaisperäistä asutusta 1200-luvun loppupuoliskolla. Merikarvia sijoittui Etelä-Pohjanmaan ruotsalaisen asuttamisen äärimmäiseen eteläreunaan. Ruotsalaista asutusta Suomeen levitti erityisesti Birger-jaarli. Merikarvian varhaisimpien kylien Kasalan, Riispyyn, Ala- ja Ylikylän sekä Köörtilän synty ajoittuu myös 1200-luvun loppuun tai 1300-luvun alkuun.
Merikarvian alueen ei uskota koskaan kuuluneen kirkollisesti Sastamalaan. Tätä tukee myös toisen Sastamalan eräalueen, Närpiön, kuuluminen Ulvilan emäkirkkoon keskiajalla ja uuden ajan alussa. Merikarvialla oli jo katolisella ajalla nykyisen noin 1899 valmistuneen kirkon paikalla pieni rukoushuone, josta on säilynyt kaksi puista pyhimyksenkuvaa. Oma pappi Merikarvialle saatiin vasta kun Merikarvian seurakunta vuonna 1639 erosi Ulvilan seurakunnasta. Uusi kirkko vanhan rukoushuoneen tilalle rakennettiin 1776 ja ristittiin silloisen kuningattaren Sofia Magdalenan mukaan. Sen tilalle rakennettiin nykyinen kirkko vuosina 1898 ja 1899. Nykyinen kirkko on Suomen suurin ympärivuotisessa käytössä oleva puukirkko.
Merikarvialla kukoisti 1700-luvun loppupuolella rukoilevaisuus, jonka keskushahmo oli Anna Rogel. Anna syntyi vuonna 1751 ja oli koko ikänsä sairaalloinen. Elämänsä loppupuolella, vuoden 1770 jälkeen, hän alkoi saarnata sairasvuoteeltaan ja jatkoi sitä 14 vuotta kuolemaansa asti vuonna 1784. Annaa tultiin kuulemaan jopa Ruotsista. Rogelin talon vieressä kalliolla on Annalle pystytetty muistokivi.
Merikarvialla toimi 1800-luvulla useita sahoja. Puutavaraa kuljetettiin laivoilla, mistä tulee myös Merikarvian vaakunan fregatti. Merikarvian varhaisen teollisuuden tunnetuin nimi on Antti Ahlström. Ahlström toimi laajalti eri aloilla suurimmassa osassa Suomea. Ahlströmillä oli suuri merkitys Merikarvian kansansivistykselle, sillä hän maksoi 1874 kunnan ensimmäisen kansakoulun, joka on sittemmin purettu.
Laivan- ja veneenrakennus oli Merikarvialla merkittävä elinkeino 1840–1870-luvuilla. Vanhat pikkuveistämöt laajenivat ja veistämöitä oli muun muassa Kasalassa, Riispyyssä, Pohjanrannalla, Brandöössä, Kuuskerissa, Peipussa ja Köörtilässä. Veistämöillä rakennettiin nelisenkymmentä suurta purjelaivaa, useimmat turkulaisten ja uusikaupunkilaisten tilauksesta. Parkkilaiva Lankoski oli Ahlströmin ylpeys ja suurin paikkakunnalla rakennettu alus. Sillä oli sisaralus Saarikoski. Paikalliset talonpojat rakensivat ja varustivat myös purjelaivoja, muun muassa kaksimastoisen kaljaasin Sanoma, jonka pituus oli 76,3, leveys 8,60 ja syväys 2,75 metriä. 1900-luvulle tultaessa monet aluksista myytiin tai ne poistuivat muuten käytöstä. Merikarvialla palattiin puuveneiden, rääkipaattien ja pienempien veneiden valmistukseen.
Toinen merikarvialaisille tärkeä tulonlähde oli kalastus. Kalastuksen ulkomerellä mahdollisti niin kutsuttu rääkipaatti, tavallisesti pituudeltaan 10–12 kyynärää. Paatissa oli yhdestä kolmeen mastoa. Merikarvialaisia rääkipaatteja esitellään myös Arvo Salon Ouraoopperassa, joka sai kantaesityksensä Merikarvialla Krookan rannassa vuonna 2002. Paatteja on myös esillä Merikarvian Kalastusmuseossa.
Merikarviaa nosti kulttuuriselle kartalle kirjailija Mathilda Roslin-Kalliola, jonka kotitalo on nykyisin museo. Hän syntyi 1837 ja aloitti kirjallisen uransa kirjoittamalla lyhyitä lehtijuttuja amerikansuomalaisiin lehtiin ja "Satakuntaan". Näistä hän siirtyi novelleihin, joita kirjoitti useita vuosien 1896 ja 1903 välillä. Ensimmäisen romaanin "Inkeri" varhaisin versio on jo vuodelta 1889. Muistelmat "Varjoja" julkaistiin alun perin "Satakunnassa" jatkokertomuksena vuosina 1889 ja 1890 nimimerkillä Tyyne Alho. 1890 ilmestyi myös "Joulu autiolla karilla". Roslin-Kalliola käytti useita nimimerkkejä kuten Rikka ja Tapani Tarkka. Matilda Roslin-Kalliola kuoli vuonna 1923.
Merikarvialla toimii lukuisia urheiluseuroja, joista merkittävimpänä jo vuonna 1896 perustettu Merikarvian Into.
Merikarvian paikallislehti on kerran viikossa torstaisin ilmestyvä Merikarvia-lehti.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys vuodesta 1900 lähtien. Käytetty aluejako on tilanteen 1.1.2017 mukainen.
Taajamat.
Vuoden 2017 lopussa Merikarvialla oli 3 156 asukasta, joista 1 801 asui taajamassa, 1 306 haja-asutusalueilla ja 49:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Merikarvian taajama-aste oli 58,0 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Merikarvian kirkonkylä.
Kylät ja kulmakunnat.
Merikarvialla on 17 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1973):
Kulmakuntia Merikarvialla ovat: Harvala ("Langsluk"), Timmerheidi ("Timmerheiden") ja Trolssi ("Trolls"), Koittankoski, Kuvaskangas, Pohjansaha ("Norrsågen").
Seurakunnat.
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Merikarvialla toimii Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Merikarvian seurakunta. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii vanhoillislestadiolaisuus, jolla on paikkakunnalla Merikarvian Rauhanyhdistys. 
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Merikarvian alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta. 
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Merikarvialla toimii Merikarvian Saalem-seurakunta.
Kulttuuri.
Murre.
Merikarvian alueella puhutun kielen perustana on Porin murre, joka kuuluu lounaisten välimurteiden ryhmään. Merikarvian murre kuuluu Porin ryhmän yläatakuntalaiseen pohjoispuoliskoon. Merikarvian murteelle tyypillistä on yleisgeminaation ja "k":n heikon asteen edustuksen puuttuminen. 
Ruokakulttuuri.
Merikarvian pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla "prötti", joka on perunoista, ruisjauhoista, mallasjauhoista ja siirapista valmistettu uunipuuro.