tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Milt Buckner

Milton Brent Buckner (10. heinäkuuta 1915 Saint Louis, Missouri – 27. heinäkuuta 1977 Chicago, Illinois) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti, -urkuri, -vibrafonisti ja -sovittaja, joka 1950-luvun alusta lähtien teki tunnetuksi Hammond-sähköurkuja jazz- ja viihdemusiikin soittimena. Sitä ennen vuosina 1941–1948 hän toimi Lionel Hamptonin yhtyeen pianistina, sovittajana ja apulaisjohtajana.
Milt Buckner jäi yhdeksänvuotiaana orvoksi ja varttui Detroitissa. Hän sai musiikkioppia sedältään, pasunisti John Tobiasilta, ja opiskeli sitten Detroit Institute of Arts -oppilaitoksessa ja kulki samalla kiertueilla Harlem Aristocratsin, Mose Burken ja The Dixie Whangdoodles -yhtyeen mukana. Buckner työskenteli 1930-luvun Detroitissa muun muassa Cab Callowayn kanssa, 1941–1948 Lionel Hamptonin yhtyeessä ja perusti sitten oman big bandinsä kunnes palasi Hamptonin leipiin vuosiksi 1950–1952. Siitä lähtien hän soitti uransa loppuun asti miltei yksinomaan Hammond-urkuja, useimmiten triokokoonpanoissa. 1960- ja 1970-luvuilla hän teki useita kiertueita myös Eurooppaan.
Buckner kuoli Chicagossa 1977.
K. V. Lehtonen

Karl Viktor (Kaarle Vihtori) Lehtonen (vuoteen 1876 Portaanpää, 31. joulukuuta 1859 Huittinen – 7. tammikuuta 1943 Hämeenkyrö) oli suomalainen rovasti ja kristillinen kirjailija.
Elämä.
Lehtosen vanhemmat olivat torppari Heikki Portaanpää ja Katariina Forselius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1884 Hämeenlinnan normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1887. Lehtonen vihittiin papiksi 1888.
Lehtonen toimi Turun merimieslähetysyhdistyksen saarnaajana 1889–1893, Urjalan kappalaisena 1893–1906, Turun tuomiokirkkoseurakunnan 4. kappalaisena 1906–1920 ja viimeksi Hämeenkyrön kirkkoherrana 1920–1943. Hän oli myös uskonnon opettajana turkulaisissa oppikouluissa ja toimi Turun arkkihiippakunnan tuomiokapitulin asessorina 1927–1931. Lehtonen sai rovastin arvon vuonna 1920.
Lehtonen oli naimisissa vuodesta 1889 Elin Louise Österholmin kanssa.
Jason Gedrick

Jason Gedrick (s. 7. helmikuuta 1965 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa "Murder One", "Boomtown", "Dexter", "Luck", "Rikoksista pahin" ja "Bosch" sekä elokuvissa "Iron Eagle", "Riskibisnes", "Tulimyrsky" ja "Syntynyt 4. heinäkuuta".
Michael Connellyn menestysromaaneihin perustuvassa televisiosarjassa "Bosch" Gedrick näytteli päähahmo Harry Boschin arkkivihollista, sarjamurhaaja Raynard Waitsia.
Joe Lovano

Joe Lovano (s. 29. joulukuuta 1952 Cleveland, Ohio) on yhdysvaltalainen jazzsaksofonisti, jonka pääsoitin on tenorisaksofoni. Hän soittaa myös muita saksofoneja sekä huilua, alttoklarinettia ja rumpuja. Vuonna 1996 Down Beat -lehden lukijaäänestyksessä Lovano äänestettiin vuoden jazzmuusikoksi ja vuoden jazzalbumin tekijäksi. Sama albumi, "Quartets", sai myös Grammy-ehdokkuuden.
Elämä ja ura.
Joe Lovanon isä oli parturi ja sivutoiminen tenorisaksofonisti, Lovanon mukaan heidän kotikaupunkinsa Clevelandin parhaita. Poika sai oman saksofoninsa 11-vuotiaana, soitteli teini-iässä Motown-tyylisissä soulyhtyeissä ja pääsi sitten opiskelemaan Berklee College of Musiciin Bostoniin. Siellä hänen kurssitovereitaan olivat muiden muassa John Scofield ja Bill Frisell.
1970-luvun puolivälissä Lovano soitti detroitilaisessa Lonnie Smithin yhtyeessä ja kiersi vuosikymmenen loppuvuosina Woody Hermanin big bandin ja läpi 1980-luvun Mel Lewisin big bandin jäsenenä. Samaan aikaan hän soitti myös Paul Motianin triossa yhdessä Bill Frisellin kanssa sekä Carla Bleyn ja Charlie Hadenin kokoonpanoissa.
Vuonna 1995 Joe Lovano perusti oman kvintettinsä nimeltä Symbiosis, jonka laulajana toimi hänen vaimonsa Lisa Silvano. Samana vuonna Village Vanguardissa äänitetty albumi "Quartets" julkaistiin tammikuussa 1996 ja se tuotti Grammy-ehdokkuuden ja Down Beat -lehden vuoden parhaan jazzalbumin tittelin. Lovano itse valittiin vuoden jazzmuusikoksi.
Lovano on julkaissut improvisaatioaiheisen opetus-DVD:n "Joe Lovano. Improvisation: Developing a Personal Approach" (2003). Hän teki yhdessä Gunther Schullerin kanssa musiikin vuoden 1997 elokuvaan "Face Down". 
Lovano Suomessa.
Joe Lovano on vieraillut Suomessa useasti 1970-luvulta lähtien ja opettanut Sibelius-Akatemian opiskelijoita.Hän on vieraillut ainakin kahdesti Pori Jazz -festivaaleilla: vuonna 1995 yhdessä Lee Konitzin, Bill Frisellin, Paul Motianin ja Marc Johnsonin kanssa sekä vuonna 1997 ison 12-jäsenisen yhtyeensä kanssa. UMOn vieraana häntä on kuultu 1994 ja 2005. Maaliskuussa 2012 Joe Lovano konsertoi Helsingin Savoy-teatterissa McCoy Tynerin kvartetin kanssa. Huhtikuussa 2015 Lovano vieraili jälleen Savoy-teatterissa yhtyeensä Joe Lovano’s Village Rhythm Band kanssa. Hän tulee Sibelius-Akatemian Sibafest-tapahtumaan tammikuun lopussa 2016.
Kankkila

Kankkila () on yksi Myrskylän kunnan kuudesta eteläisestä kylästä. Enimmillään siellä niin kuin koko Myrskylässä on ollut asukkaita 1950-luvulla.
Kankkilaan perustettiin 1897 osuusmeijeriosuuskunta ja 1898 rakennutettiin osuusmeijeri. Osuusmeijerin toiminnan päättymisen jälkeen maidot vietiin pääasiassa Elannon meijeriin Myrskylän kirkonkylään. 
Elannon Myrskylän kirkonkylän meijerin tultua myydyksi valiolaiselle Tuottajan Maidolle, minkä meijeri oli ja on Riihimäellä, meijeri suljettiin. Sen jälkeen meijerin tiloissa aloitti kalasavustamo Safu, mikä myytiin Apetit-pakastamolle, mikä lakkautti sen. Lakkautetun Safun tiloissa aloitti Myrskylän Savu -kalasavustamo, mikä oli alun perin Loviisan Ahvenkoskella, missä siellä se päätti toimintansa.
Myrskylän kunnalliskoti perustettiin Kankkilaan 1936. Vanhainkodin toiminta siirtyi 1986 Myrskylän kirkonkylään. Kankkilan peruskoulu toimi vuoteen 2010 saakka 1952 rakennetussa koulukiinteistössä. Kun 24. helmikuuta 2022 Venäjän federaation asevoimat hyökkäsivät Ukrainaan, tuli Puolan kautta Suomeen ja Myrskylään viisitoista ukrainalaispakolaista Boryspilista Kiovan alueelta ja myös Harkovan alueelta. Heidät majoitettiin alustavasti vuoden 1952 koululle, mikä on toisella puolella tietä alkuperäiseen puusta rakennettuun kouluun nähden. Edellisen kerran ukrainalaisia oli ollut Myrskylässä Suomen neuvostoliittolaisina sotavankeina maataloustöissä jatkosodan aikana.
Pakila-Kankkilan kaksikielinen kansakoulu perustettiin 1905, jossa oli 1916 kaksikymmentäkaksi ruotsin- ja yhdeksäntoista suomenkielistä oppilasta. 
Myrskylän Osuuspankilla on ollut konttori Kankkilassa. Kankkilan meijerin toimintaa jatkoi kalasavustamo. Se sijaitsi Haikkolan K-kaupan vierellä.
Kankkilassa on nurmipäällysteinen jalkapallokenttä, millä pelataan Myrskylän Myrskyn kotiottelut. Kaudella 2018 Suomen Palloliiton Uudenmaan piirin viidennen divisioonan lohko 4:n kotiottelut. Myrskylän kirkonkylän jalkapallokenttä on pienemi kuin Kankkilan jalkapallokenttä, minkä vuoksi jalkapallosarjaottelut pelataan Kankkilassa. Myrskylän Myrsky järjestää jalkapallokotiottelunsa Kankkilan nurmipäällysteisellä jalkapallokentällä.
Kylätoiminta.
Kankkilassa kylätoimintaa harjoittaa Kankkilan Seutu ry. Se on aikaisemmin järjestänyt vuosittaiset Kankkilan tanssit "Kankkilan maneesilla", joka oli aikaisemmin heinälato. Yhdistys järjestää tapaamisia saadulla Marttila -nimisellä vapaa-ajan asunnolla ja osallistui 8. kesäkuuta 2019 Avoimet kylät -tapahtumaan, johon liittyy grillaamista nurmipäällysteisen jalkapallokentän kohdalla sekä opastettu kotiseutukävely.
Marttilassa järjestetään vuosittain pienimuotoisia kylätapaamisia.
Sydän (albumi)

Sydän on oopperalaulaja Waltteri Torikan 16. lokakuuta 2015 julkaistu esikoisalbumi. Albumin on tuottanut Janne Huttunen. Albumilla Torikkaa säestää kapellimestari Ville Matvejeffin johtama Jyväskylä Sinfonia. Albumi on menestynyt hyvin Suomen virallisella albumilistalla; seitsemännellä listaviikollaan se nousi listan toiseksi. Torikka on saanut albumistaan platinalevyn, sillä sitä on myyty yli 20 000 kappaletta.
Albumilla vierailevina solisteina toimivat Maria Ylipää sekä Saara Aalto. Levyllä kuullaan myös Kaisaniemen ala-asteen neljännen luokan kuoroa. Levyllä kuullaan laulua suomeksi, italiaksi, englanniksi, ruotsiksi sekä saksaksi.
Eygló Gústafsdóttir

Eygló Ósk Gústafsdóttir (s. 1. helmikuuta 1995 Reykjavik) on islantilainen uimari. Hän edustaa reykjaviklaista Aegir Swim Clubia.
Eygló Ósk saavutti Euroopan pienten valtioiden kisoissa Vaduzissa 2011 kultaa 100 ja 200 metrin selkäuinnissa sekä 4 × 100 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä sekä pronssia 200 ja 800 metrin vapaauinnissa. Hän sai saman vuoden Belgradin nuorten EM-kilpailuissa hopeaa 200 metrin selkäuinnissa.
Eygló Ósk kuului Islannin joukkueeseen, joka sijoittui Debrecenin EM-kilpailuissa 2012 neljänneksi 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Hän sai Euroopan pienten valtioiden kisoissa Luxemburgissa 2013 kultaa 200 metrin vapaauinnissa, 100 ja 200 metrin selkäuinnissa sekä kaikissa kolmessa viestissä. Lisäksi hän oli toinen 200 ja 400 metrin sekauinnissa. Herningin lyhyen radan EM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui 200 metrin selkäuinnissa seitsemänneksi ja 100 metrin selkäuinnissa kahdeksanneksi. Lyhyen radan MM-kilpailuissa Dohassa 2014 hän oli 200 metrin selkäuinnissa kymmenes.
Eygló Ósk saavutti Euroopan pienten valtioiden kisoissa Reykjavikissa 2015 kultaa 100 ja 200 metrin selkäuinnissa sekä 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Kazanin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui 200 metrin selkäuinnissa kahdeksanneksi ja 100 metrin selkäuinnissa 15:nneksi. Hän saavutti saman vuoden Netanyan lyhyen radan EM-kilpailuissa pronssia 100 metrin selkäuinnissa ajalla 57,42 ja 200 metrin selkäuinnissa ajalla 2.03,53.
Amerikanliitohaukka

Amerikanliitohaukka ("Elanus leucurus") on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintu. Sen elinaluetta ovat Argentiina, Aruba, Belize, Bolivia, Brasilia, Kanada, Chile, Kolumbia, Costa Rica, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Guyana, Honduras, Meksiko, Nicaragua, Panama, Paraguay, Suriname, Trinidad ja Tobago, Yhdysvallat, Uruguay ja Venezuela. Sen populaatio on kasvamassa Yhdysvalloissa.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset seudut ja lähinnä laidunalueet.
Nallikarin rantapaviljonki

Nallikarin rantapaviljonki Oulussa on rakennettu 1970-luvulla. Se oli ennen Majakan rakentamista Nallikarin rannan merkittävin rakennus. Lasiseinäinen paviljonki on aikakaudelle tyypillisesti konstruktiivista minimalismia ja yksityiskohdiltaan hyvin niukkalinjainen. Arkkitehtitoimisto Risto Harju Kyn suunnittelemassa rakennuksessa oli ravintola ja pukeutumis- ja peseytymistiloja rannan käyttäjille. Rakennusta on laajennettu 1983. Suojeltu rakennus oli ilman käyttötarkoitusta vuodesta 2006, kunnes siihen keväällä 2014 avattiin ympäri vuoden auki oleva Ravintola Nallikari, jonka liiketoiminnasta vastaa ProDine Oy.
Tyler Oakley

Mathew Tyler Oakley (s. 22. maaliskuuta 1989) on yhdysvaltalainen videobloggaaja, kirjailija ja internetpersoona. Oakley on työskennellyt HLBT-nuorien ja HLBT-oikeuksien puolesta.
Ura.
Oakley aloitti YouTube-videoiden tekemisen vuonna 2007; hänen ensimmäisen videonsa on nimeltään "Raindrops". Hän on julkaissut yli 410 videota, ja hänen kanavallaan on yli 8 miljoonaa tilaajaa. Kesäkuussa 2016 hänen Twitter-tilillään oli noin 5,2 miljoonaa seuraajaa ja Instagramissa häntä seuraa noin 6,4 miljoonaa ihmistä.
Oakley julkaisi omaelämäkertansa "Binge" vuonna 2015. Kirja pääsi The New York Timesin best seller -listalle. Oakley osallistui Amazing Racen 28. tuotantokaudelle parhaan ystävänsä Korey Kuhlin kanssa.
Oakley on avoimesti homoseksuaali. Hän pitää Ellen DeGeneresiä esikuvanaan.
Willi Boskovsky

Willi Boskovsky (16. kesäkuuta 1909 Wien – 21. huhtikuuta 1991 Visp, Sveitsi) oli itävaltalainen kapellimestari ja viulisti. Hän toimi 1939–1971 Wienin filharmonikkojen yhtenä konserttimestarina ja tuli ympäri maailmaa tunnetuksi orkesterin uudenvuodenpäivän radio- ja televisiokonserttien kapellimestarina vuosina 1954–1979. Hän perusti myös nimeään kantavan Boskovsky-kvartetin ja toimi vuodesta 1969 Wienin Strauss-orkesterin ylikapellimestarina. Hän johti usein myös Wienin Mozart Ensemblea.
Boskovsky aloitti viuluopinnot Wienin musiikkiakatemiassa yhdeksänvuotiaana ja valmistuessaan sieltä 17 vuoden iässä sai Fritz Kreisler -palkinnon. Hän toimi viulusolistina vuoteen 1939, mutta soitti myös Wienin filharmonikoissa jo vuodesta 1933 lähtien.
Sinbad

Sinbad oli vuosina 1968–1976 lähetetty suomalainen tv-ohjelma, jossa käsiteltiin maailman tapahtumia ja poliittista tilannetta musiikin ja keskustelujen avulla. Harvakseltaan tuotettu ohjelmasarja sai nimensä samannimisestä tarinasta ”Sinbad” tai ”Sindbad Merenkulkija” satukokoelmassa "Tuhannen ja yhden yön tarinat". 
 (myöh. Viihdetoimituksen) ohjelmasarjaa tuotti ja toimitti Erkki Vihtonen ja ohjasi Erkki Pohjanheimo Ohjelman musiikki oli kulloinkin vuorossa olevan maanosan tai maan politiikkaan liittyvää, joko hallitusten propagandalauluja tai maanalaisten vastarintaliikkeitten sävelmiä. Kapellimestarina toimi Ossi Runne.
Sarjan jaksoja.
1. osa käsitteli Välimeren maita. Asiantuntijoina olivat Jaakko Okker, Leo Skurnik ja Mikko Valtasaari. Ohjelman solisteina esiintyivät Laila Kinnunen, Fredi ja Tapio Heinonen. Ohjelmasta on jäänyt soimaan Tapio Heinosen esittämä ja Kari Tuomisaaren suomentama laulu ”Julian Grimau”, joka levytettiin vuonna 1969.
2. osassa Sinbad purjehti Kuubaan ja Puerto Ricoon. Niiden poliittisesta tilanteesta keskustelivat Olavi Laine ja Erkki Hatakka. Ossi Runnen johdolla musiikkia esittivät Muksut, Tapio Heinonen ja Rafael Benitezin johdolla Xiomara Alfaro Kuubasta. Laulujen suomenkieliset käännökset olivat Tapio Lipposen, Eeva-Liisa Nikula-Kyläsalon ja Jaakko Kyläsalon. Ensilähetys oli 2. marraskuuta 1968.
3. osan kohteena oli Itämeri. Siinä keskityttiin Suomeen, Ruotsiin ja Neuvostoliittoon. Sinbad tutustui muun muassa kielletyn ja sallitun pornografiseksuaalisen musiikin merkittävimpiin teoksiin. Asiantuntijoina olivat Jussi Koskiluoma, Kullervo Rainio ja Klaus Eloranta. Musiikkia esittivät Tauno Palo ja Eemeli sekä Marjatta ja Martti Pokela. Ohjelman ensilähetys oli 30. marraskuuta 1968.
4. osa käsitteli Tšekkoslovakiaa otsikolla ”Prahan vuodenajat”. Ohjelmassa esiintyivät muun muassa Laila Kinnunen, Fredi ja Kivikasvot. Ensilähetys 12. heinäkuuta 1969.
5. jaksossa käsiteltiin Etelä-Amerikan, erityisesti Brasilian poliittista tilannetta. Siinä esiintyivät muun muassa Sinikka Sokka ja Muksut. Ensilähetys 8. marraskuuta 1969.
6. jakson otsikko oli ”Mustan vallan lauluja”. Esiintyjinä olivat Carola, Fredi, Vesa-Matti Loiri, Jink Jenkins, Vesa Nuotio, Ken Cockrel, Glanton Dowdell ja Luke Trip. Lähetyspäivänmäärä 5. joulukuuta 1970. 
7. osa tutkaili Italiaa. Lauluja esitti muun muassa Marion Rung. Ohjelman ensilähetys oli 15. tammikuuta 1972.
Lähteet.
Abi Morgan

Abi Morgan (s. 1968 Cardiff, Wales) on walesilainen elokuva- ja televisiokäsikirjoittaja sekä näytelmäkirjailija. 
Morgan voitti vuonna 2013 Primetime Emmy-palkinnon parhaasta käsikirjoituksesta minisarjassa, televisioelokuvassa tai erikoisjaksossa televisiosarjasta "The Hour". Vuonna 2014 Radio Times valitsi Morganin 30:n vaikutusvaltaisimman televisio- ja radioalalla toimivan naisen listalle.
Mikkelin teatterin ohjelmistossa on vuonna 2015 Morganin näytelmä Rakkauslaulu (), jonka on suomentanut Reita Lounatvuori.
Yksityiselämä.
Abi Morgan on näyttelijä Patricia Englandin ja teatteriohjaaja Gareth Morganin tytär. Morgan syntyi Cardiffissa, mutta kasvoi Stratford-upon-Avonissa, Stoke-on-Trentissa ja Newcastle upon Tynessa.
Luettelo televisiosarjan The Leftovers jaksoista

"The Leftovers" on yhdysvaltalainen Damon Lindelofin ja Tom Perrottan luoma mysteeridraamasarja, jonka ensimmäinen jakso esitettiin HBO-kanavalla 29. kesäkuuta 2014.
Yhteenveto.
&lt;onlyinclude&gt;&lt;/onlyinclude&gt;
HMS Achille (1798)

HMS Achille oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1798 vesillelaskettu Achille-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 30. huhtikuuta 1795 William Cleverleyltä Gravesendistä, missä köli laskettiin lokakuussa. Se laskettiin vesille 16. huhtikuuta 1798 ja valmistui 25. elokuuta Chathamissa. Valmistuskustannukset olivat 38 450 puntaa, minkä lisäksi varustaminen maksoi 15 165 puntaa.
Palvelus.
Alus osallistui 21. lokakuuta 1805 Trafalgarin taisteluun, jossa se oli amiraali Colingwoodin johtaman jonon seitsemäntenä aluksena "HMS Colossuksen" ja "HMS Revengen" välissä. Alus avasi kello 12.15 tulen kohti "Montañésia" ja viisitoista minuuttia myöhemmin kohti "Argonautaa". Taistelun edetessä alus vaihtoi täyslaidallisia vielä "Achillen" ja "Berwickin" kanssa. Taistelussa aluksen miehistöstä sai surmansa kolmetoista ja haavoittui 59.
Napoleonin sotien päätyttyä alus poistettiin 1815 palveluksesta Chathamissa ja siirrettiin reserviin Sheernessissä. Alus varustettiin pyöristetyllä peräpeilillä Chathamissa 1817-1822, minkä jälkeen sen uppouma oli 1 981 2/94 bm:ää. Samalla aluksen tykkikannen pituus kasvoi 3/4 tuumaa ja kölin pituus etriä. Aluksen leveys kasvoi etriä ja syväys väheni etriä. Muutostöiden päätyttyä alus palautettiin Chathamissa reserviin, mistä se siirrettiin 1829 edelleen Sheernessiin. Alus luokiteltiin 76-tykkiseksi vuonna 1839. Se myytiin 1. marraskuuta 1865 Castle &amp; Beechille romutettavaksi Charltonissa 3 600 punnalla.
HMS Superb (1798)

HMS Superb oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1798 vesillelaskettu Achille-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 30. huhtikuuta 1795 Thomas Pitcher'ltä Northfleetistä, missä köli laskettiin elokuussa. Se laskettiin vesille 19. maaliskuuta 1798 ja valmistui 30. kesäkuuta Chathamissa. Valmistuskustannuksia ei tiedetä, mutta varustaminen maksoi 14 842 puntaa.
Palvelus.
Alus otettiin palvelukseen toukokuussa 1798 päällikkönään John Sutton. Se lähti heinäkuussa Välimerelle. Aluksen päälliköksi tuli 1801 Richard Keats. Se lähti kesäkuussa Välimerelle. Heinäkuussa 1801 alus oli Cadizin edustalla valvomassa saartoa, kun se osallistui toiseen Algecirasinlahden taisteluun. Ranskalais-espanjalaisen laivaston vetäytyessä amiraali Sir James Saumarez antoi laivan päällikölle Keatsille määräyksen takaa-ajosta. Pimeän laskeuduttua "Superb" saavutti "Real Carlosin" avaten tulen sytyttäen espanjalaisaluksella tulipalon, joka tuhosi aluksen. "Superb" saavutti yön aikana vielä "St. Antoinen", joka kuitenkin kykeni irtautumaan taistelusta.
Alus oli amiraali John Thomas Duckworthin lippulaivana San Domingon taistelussa.
Alus palasi palvelukseen joulukuussa 1809 päällikkönään Samuel Jackson. Alus purjehti Itämerelle Keatsin lippulaivana osana Saumarezin laivasto-osastoa. Alus palasi Portsmouthiin, jossa se oli huollettavana syyskuusta 1811 marraskuuhun 1812. Se palasi palvelukseen syyskuussa 1812 Kanaalin laivastoon päällikkönään Charles Paget. Alus oli vuonna 1814 Pohjois-Amerikan rannikolla osana Alexander Cochranen laivasto-osastoa.
Alus romutettiin 1826.
Kuparioksikloridi

Kuparioksikloridi eli dikuparikloriditrihydroksidi (Cu2(OH)3Cl) on kupari-, kloridi- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Luonnossa sitä esiintyy atakamiitti- ja paratakamiittimineraaleina. Yhdistettä käytetään muun muassa väriaineena ja fungisidina.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa kuparioksikloridi on vihreää ja veteen liukenematonta kiteistä ainetta. Happoihin se sen sijaan liukenee ja syanidi- ja ammoniakkiliuokset liuottavat sitä muodostaen komplekseja. Emäksisten vesiliuosten vaikutuksesta siitä muodostuu kuparihydroksidia. Kuumennettaessa kuparioksikloridia yli 200 °C:n lämpötilaan se hajoaa kupari(II)oksidiksi. 
Valmistus.
Kuparioksikloridia voidaan valmistaa kupari(I)kloridin natriumkloridia sisältävästä vesiliuoksesta kuumentamalla 60–90 °C:n lämpötilaan ilman hapen toimiessa hapettimena. Toinen tapa on kuparikloridin ja kuparihydroksidin välinen reaktio.
12 CuCl + 3 O2 + 6 H2O → 4 Cu2(OH)3Cl + 4 CuCl2
Kuparioksikloridin tärkein käyttökohde on kasvinviljelyssä lehdille levitettävänä fungisidina. Sitä käytetään muun muassa kasviksien, perunoiden, viinirypäleiden ja koristekasvien viljelyssä fungisidina. Yhdistettä voidaan käyttää myös vihreänä väriaineena.
Dani Rodrik

Dani Rodrik (s. 14. elokuuta 1957) on turkkilainen ekonomisti. Hän toimii kansainvälisen poliittisen taloustieteen professorina Harvardin yliopistossa Yhdysvalloissa. Hän on erikoistunut kauppa- ja teollisuuspolitiikkaan.
Rodrik on syntyisin sefardijuutalaisesta perheestä. Hän on sukunsa ensimmäinen ulkomailla opiskellut jäsen. Hän tuli tunnetuksi, kun YK-järjestö UNU-WIDER valitsi hänet vuonna 2004 vuotuisen "kehitystaloustieteen luennon" pitäjäksi. Hän luennoi tällöin aiheesta "Rethinking Growth Strategies". Rodrik kritisoi vapaakauppaan perustuvaa maailmantaloutta sillä perusteella, että se voi hidastaa talouden kasvamista.
HMS Conqueror (1801)

HMS Conqueror oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1801 vesillelaskettu 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Sir John Henslow'n suunnitelma uudesta aluksesta hyväksyttiin 10. kesäkuuta 1795. Suunnitelmien mukainen alus tilattiin 30. huhtikuuta 1795 Joseph Grahamilta Harwichista, missä köli laskettiin lokakuussa. Se laskettiin vesille 23. marraskuuta 1801 ja valmistui 8. toukokuuta 1803 Plymouthissa. Valmistus- ja varustamiskustannukset eivät ole tiedossa.
Aluksen aseistuksena oli alemmalle kannelle asennetut 28 kappaletta 32 naulan ja ylemmälle tykkikannelle asennetut 30 kappaletta 18 naulan tykkiä. Näiden lisäksi oli puolikannella neljä 18 naulan tykkiä ja kymmenen 32 naulan karronadia. Keulakannelle oli asennettu kaksi 18 naulan tykkiä ja kaksi 32 naulan karronadia sekä peräkannelle kuusi 18 naulan tykkiä.
Palvelus.
Alus otettiin palvelukseen maaliskuussa 1803 päällikkönään Sir Thomas Louis. Aluksen päälliköksi tuli toukokuussa 1804 Israel Pellew, jonka alaisuudessa se oli Kanaalin laivastossa. Vuonna 1805 alus oli Välimerellä, josta se seurasi ranskalais-espanjalaista laivastoa Länsi-Intiaan. Alus osallistui 21. lokakuuta Trafalgarin taisteluun, missä sen miehistöstä sai surmansa kolme ja haavoittui yhdeksän. Alus kuitenkin valtasi Villeneuven lippulaivan "Bucentauren".
Alus poistettiin palveluksesta lokakuussa 1820 Chathamissa ja romuttaminen alkoi heinäkuussa 1822. Romuttaminen saatiin päätökseen 2. elokuuta.
Diktynna

Diktynna () eli Britomartis () oli minolaisen uskonnon vuorten, villin luonnon ja metsästyksen jumalatar, joka muistutti monella tavalla myöhempää Artemista.
Knossoksesta löydetyissä lineaari-B-tauluissa Diktynnan nimi esiintyy mahdollisesti muodossa "pi-pi-tu-na". Diktynna saattoi olla sama jumalatar kuin hieman vastaavanlainen minolainen jumalatar Potnia Theron, ”Eläinten valtiatar”, tai johdettu tästä. Nimenä "Diktynna" viittaa mahdollisesti metsästyksessä käytettyihin verkkoihin.
Antiikin aikana Diktynnan kultti jatkui erityisesti läntisellä Kreetalla. Rodopóksen niemimaalla sijainnut Diktynnan temppeli eli "Diktynnaion" oli antiikin aikana Kreetan merkittävin kulttipaikka. Antiikin ajan kreetalaisessa mytologiassa Diktynna oli Zeuksen tytär. Hän syntyi Valkoisilla vuorilla Samarian rotkossa. Diktynna päätti pysyä neitsyenä. Kuningas Minos kuitenkin rakastui häneen. Hän joutui pakenemaan tätä ja hyppäsi mereen Diktynnaionin paikalla. Kalastajat poimivat hänet verkkoihinsa ja veivät hänet Aiginalle, missä häntä alettiin palvella jumalattarena. Näin hän sai verkkoihin viittaavan nimensä. Diktynnan kerrotaan paenneen myös Artemiin temppeliin, ja Artemiin tehneen hänestä kuolemattoman palkkiona neitsyydestä.
Vähitellen Diktynna ja Britomartis yhdistettiin Artemiihin ja nimistä tuli tämän epiteettejä ("Artemis Diktynna"/"Diktynnaia", "Artemis Britomartis"). Vaihtoehtoisesti Britomartis nähtiin myös yhtenä Artemiin seurueeseen kuuluneista nymfeistä. Aiginalla Diktynnaa palvottiin antiikin aikana nimellä Afaia, manner-Kreikassa nimellä Potnia.
Käärmejumalatar

Käärmejumalatar oli mahdollisesti eräs minolaisen uskonnon jumalatar. Hahmo tunnetaan pienistä patsaista, jotka esittävät minolaiseen pukuun pukeutuneita naisia, joilla on käsissään tai vartalollaan käärmeet. Tällaisia patsaita on löydetty lukuisista minolaisaikaista arkeologisista kohteista ja ne ajoittuvat noin vuosille 1600–1100 eaa.
Kyseistä hahmoa on ehdotettu myös papittareksi tai jumalatarta palvovaksi ihmiseksi, mutta tutkijoiden mukaan erityisesti käärmeet ja erään patsaan pään päällä oleva pantteri viittaavat nimenomaan jumaluuteen. Jumalatarhahmo esiintyy kotipyhäköistä löydetyissä pienoispatsaissa, mutta ei koskaan esimerkiksi seinämaalauksissa. Näin jumalatar on mahdollisesti liittynyt juuri kotipyhäkkökulttiin. On myös mahdollista, että niin kutsuttu Käärmejumalatar olisi yhden Suuren jumalattaren tai Äitijumalattaren ilmentymä. Näin se on voinut liittyä hedelmällisyyskulttiin. Käärmeet on mahdollista tulkita niin, että ne ilmentävät ktoonista jumaluutta. Käärmejumalatarta on pidetty yhtenä viitteenä, joka tukisi ajatusta minolaisen uskonnon matriarkaalisuudesta.
Tunnetuimmat käärmejumalatarpatsaat löysi Arthur Evans Knossoksesta vuonna 1903. Ne ajoittuvat noin vuoteen 1600 eaa. ja ovat nykyisin Iraklionin arkeologisessa museossa.
Potnia

Potnia (, ”Valtiatar”, ”Herratar”) oli minolaisen ja mykeneläisen uskonnon jumalattaren nimitys tai arvonimi. Se saattoi viitata joko yhteen jumalattareen, jolla oli monia nimiä tai epiteettejä, tai eri jumalattariin.
Lineaari-B-tauluissa nimi Potnia ("po-ti-ni-ja") esiintyy usein, mutta eri epiteettien kanssa. Knossoksesta tunnetaan muun muassa "Atana Potnia" ("a-ta-na po-ti-ni-ja"), joka oli mahdollisesti suuri äitijumalatar ja hedelmällisyyden jumalatar, jonka pyhäköt olivat usein vuorilla. Nimi saattaa tarkoittaa ”kuolematonta valtiatarta” tai viitata Ateenaan tai Atheneen (”At(h)ana Potnia”, ”Athene Potnia”). Knossoksesta tunnetaan myös ”Labyrintin Valtiatar” -Potnia ("dapu-ri-to-jo po-ti-ni-ja"). Lisäksi tunnetaan muun muassa "Viljan Potnia” ("si-to-po-ti-ni-ja") ja ”Hevosten Potnia” ("po-ti-ni-ja i-qe-ja"). Pyloksessa Potnia viittasi paikalliseen, muutoin vähän tunnettuun Pakijane ("pa-ki-ja-ne") -jumalattareen. Nykyisin nimitystä käytetään lisäksi Potnia Theron (”Eläinten valtiatar”) -nimisestä jumalattaresta. Tämä nimitys on kuitenkin nykyaikainen, ja sillä viitataan minolaisesta taiteesta tunnettuun jumalatarhahmoon, jolla on usein eläimiä ympärillään.
Nimi periytyi klassiseen kreikkaan ja oli käytössä samassa merkityksessä myös antiikin aikana. Tällöin epiteettiä Potnia käytettiin ainakin Artemiista sekä Demeteristä ja Persefoneesta (monikossa "Potniai").
Potnia Theron

Potnia Theron (, ”Eläinten valtiatar”) on nimitys, jolla viitataan minolaisen uskonnon eläinten ja villin luonnon jumalattareen.
Nimitys on peräisin Homerokselta, joka käyttää sitä kerran viitatessaan Artemiihin. Nykytutkimuksessa nimi on otettu käyttöön viittaamaan jumalatarhahmoon, joka esiintyy minolaisessa taiteessa usein yhdessä eläinten kanssa. Nimi ei siis esiinny sellaisenaan lineaari-B-kirjoituksissa, vaikka niistä tunnetaankin useita jumalattaria, joiden nimissä esiintyy Potnia, ”Valtiatar”.
Potnia Theron -jumalattaren olemassaolo on postuloitu sillä perusteella, että metsästyksellä on todennäköisesti ollut myös minolaisuudessa oma jumalansa sen suuren merkityksen vuoksi, ja että minolaisessa taiteessa, kuten seinämaalauksissa, keramiikassa ja sineteissä, esiintyy usein tietyllä tavalla kuvattu jumalatarhahmo, jonka seurassa on eläimiä.
Potnia Theron oli mahdollisesti sama jumalatar kuin Diktynna eli Britomartis, tai sitten Diktynna johdettiin tästä myöhemmin. Antiikin aikana ”Eläinten valtiatar” yhdistettiin Artemiihin, ja nimistä "Potnia" ja "Potnia Theron" tuli tämän epiteettejä (lisäksi Potnia oli myös muiden jumalatarten epiteettinä). Joidenkin tutkijoiden mukaan Potnia Theron on saattanut jopa olla Artemiin varhainen muoto.
Afroditen temppeli (Korintti)

Afroditen temppeli oli antiikin aikainen Afroditelle omistettu kreikkalainen temppeli, joka sijaitsi Akrokorintin eli Korintin kaupungin linnavuoren huipulla Kreikassa.
Historia.
Afroditea oli palvottu Akrokorintilla pitkään. Kreikkalaisessa mytologiassa jumalatar sai vuoren Heliokselta. Ensimmäinen temppeli oli rakennettu paikalle mahdollisesti 600-luvulla eaa. Uusi temppeli rakennettiin samalle paikalle 400-luvulla eaa. Temppelissä harjoitettiin antiikin aikana mahdollisesti temppeliprostituutiota. Kerrotaan, että temppelille olisi omistettu lukuisia orjattaria ja myös miespuolisia orjia mahdollisesti tätä toimintaa varten. Tutkijat ovat kuitenkin erimielisiä toiminnan tarkasta luonteesta.
Temppeli säilyi läpi hellenistisen kauden. Roomalaiset mahdollisesti tuhosivat sen muun Akrokorintin ja Korintin kaupungin ohella vuonna 146 eaa. Ainakaan temppeliin liittynyt prostituutio ei ilmeisesti jatkunut paikalla enää roomalaisella ajalla. Kun kaupunki ja linnoitus rakennettiin uudelleen Julius Caesarin aikana, temppeliä ei kunnostettu. Pausaniaan kuvauksen mukaan temppeli on kuitenkin ollut olemassa 100-luvulla jaa. Kristillisellä ajalla paikalle rakennettiin kirkko, ja temppeli purettiin viimeistään tuolloin. Osmanivallan aikana paikalle rakennettiin moskeija. Ajan kuluessa temppelin kivet käytettiin linnoitus- ja muihin rakennuksiin.
Korintissa oli myös ainakin kaksi muuta Afroditelle omistettua temppeliä.
Rakennus.
Temppeli sijaitsi Akrokorintin korkeimmalla huipulla. Se oli suhteellisen pieni: sen mittojen arvellaan olleen vain noin 10 × 13–16 metriä. Temppelissä oli Afroditen kulttikuva, jonka kerrotaan esittäneen jumalatarta aseistautuneena. Antiikin aikaisista rahoista tunnetun kuvauksen perusteella Afrodite piti kädessään peilinä Areen kilpeä. Tämän seurassa esitetään Eros.
Nykyisin paikalla on lähinnä moskeijan ja sen minareetin raunioita. Temppelistä on säilynyt vain joitakin perustuksia. Tekstilähteistä paikka tunnetaan lähinnä vain Pausaniaan ja Strabonin suppeista kuvauksista. Tämän vuoksi temppelistä tiedetään suhteellisen vähän.
Formula 1 tietosanakirja

Formula 1 tietosanakirja on kirjailija Lasse Erolan kirjoittama tietokirja vuodelta 2001. Sen on kustantanut Ajatus Kirjat. Kirjassa on perustiedot kaikista formula 1 -radoista, -kilpatalleista ja MM-sarjan historian aikana vähintään yhden osakilpailun voittaneista F1-kuljettajista. Kirja on runsaasti kuvitettu. Esipuheen on laatinut ensimmäinen suomalainen F1-ajaja Leo Kinnunen.
Carl Erich Correns

Carl Erich Correns [korəns] tai [korens] (19. syyskuuta 1864 München – 14. helmikuuta 1933) oli saksalainen kasvitieteilijä, perinnöllisyystutkija sekä professori Münsterissä vuodesta 1909 ja Berliinissä vuodesta 1914. 
Yhdessä Hans Spemannin kanssa hän johti Kaiser-Wilhelm-instituuttia Berliinissä. Samana vuonna (1900) kuin alankomaalainen Hugo de Vries ja itävaltalainen Erich Tschermak mutta näistä riippumatta Correns keksi unohdetut Mendelin lait. Correns osoitti, että Mendelin lait ovat myös sukupuolen määräytymisessä voimassa. Hän tutki etenkin kasvien sukupuolen määräytymistä. Hän myös osoitti samoin vaikuttavia (homomeerisia) perintötekijöitä olevan olemassa.
Hänen nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä Correns.
Babol

Babol tai Bābol (, joskus "Bābul", aiemmin "Bārfurush") on kaupunki Pohjois-Iranin Mazandaranin provinssissa Baboljoen varrella, 24 kilometriä Kaspianmerestä etelään. 
Kaupungin väkiluku on kasvanut seuraavasti: 36 194 (1956), 49 973 (1966), 68 059 (1976), 115 320 (1986), 137 348 (1991), 158 346 (1996), 201 335 (2006) ja 219 467 (2011).
Amol

Amol () on kaupunki Pohjois-Iranin Mazandaranin provinssissa, noin 20 kilometriä Kaspianmeren etelärannan eteläpuolella, Harhāz-joen varrella.
Kaupungin väkiluku on kasvanut seuraavasti: 22 251 (1956), 40 076 (1966), 68 963 (1976), 118 242 (1986), 139 923 (1991), 159 092(1996), 199 698 (2006) ja 219 915 (2011).
Šahr-e Kord

Šahr-e Kord, (; joskus myös muodossa "Shahr-e Kord", "Shahr-e-Kord" tai "Shahr Kord") Šahr Kord on Iranin Chahār Mahāl ja Bakhtīārīn provinssin pääkaupunki.
Kaupungin väkiluku on kasvanut seuraavasti: 15 476 (1956), 23 575 (1966), 40 359 (1976), 75 080 (1986), 89 253 (1991), 100 477 (1996), 131 612 (2006) ja 159 775 (2011).
Maakunta tunnetaan ilmastoltaan Iranin viileimpänä seutuna, jonka vuotuinen keskilämpötila on vain noin 12 °C. Talvi kestää tyypillisesti marraskuun alusta huhtikuun alkuun. Usein Iranin (sääkatsausten) kylmimmät lämpötilalukemat raportoidaan Šahr-e Kordista.
Periscope

Periscope oli Twitterin omistama sosiaalinen suoratoistopalvelu, joka julkaistiin iOS-laitteille maaliskuussa 2015 ja Android-laitteille toukokuussa. Periscope mahdollisti videon lähettämisen älypuhelimella. Ohjelmavirta oli reaaliaikaista ja sitä pystyi kommentoimaan eli seuraajat pystyivät vuorovaikuttamaan sovelluksessa jaetun sisällön yhteyteen. Periscopen kehittäjät ovat Kayvon Beykpour sekä Joe Bernstein.
Joulukuussa 2020 Twitter ilmoitti lopettavansa Periscope-sovelluksen maaliskuussa 2021. Twitteriin jaettuja vanhoja Periscope-videoita voi vielä katsella.
Historia.
Beykpour ja Bernstein keksivät idean sovellukselle ollessaan matkalla Istanbulissa vuonna 2013. Beykpour oli paikalla kun Taksim-aukion mielenosoitukset alkoivat. Hän halusi tietää, mitä tapahtuu, joten hän seurasi Twitteriä. Hän pystyi siten lukemaan aiheesta, muttei nähnyt, mitä todella tapahtui. 
He perustivat Bounty-nimisen yrityksen 2014 helmikuussa ja saivat rahoitusta 1,5 miljoonaa dollaria. Twitter osti Periscopen ennen sovelluksen julkista lanseeramista 2015. Periscope lanseerattiin 26. maaliskuuta 2015. Android versio esiteltiin saman vuoden toukokuussa. Jo elokuussa 2015 Periscopeen oli luotu 10 miljoonaa tiliä. Sovelluksessa katsotun videokuvan yhteismäärä vastasi 40 vuotta päivässä. Joulukuussa 2015 Apple nimesi Periscopen vuoden iPhone-sovellukseksi. Tammikuussa 2016 yhtiö julkisti uudistuksen, joka mahdollistaa live kuvan lähettämisen myös GoPro–laitteista. 
Huhtikuussa 2016 osana suurempaa yhteistyötä Twitterin kanssa, NFL ilmoitti Periscopen lähettävän “kulissien takaista” materiaalia Thursday Night Football peleistä. 
Sovellus.
Sovellukseen rekisteröidyttiin joko puhelinnumerolla tai Twitter -tilin kautta ja siellä pystyi kirjautuneena lähettämään live-videota muiden käyttäjien seurattavaksi tai seuraamaan itse muiden livelähetyksiä. Omaan livelähetykseen pystyi tweettaaman linkin. Sovelluksessa jaellut videot olivat (ovat) julkisia, ellei katselumahdollisuutta rajattu ainoastaan kutsutuille ihmisille. Myös henkilöiden kommentoinnin pystyi estämään. Normaalisti katselijat pystyivät lähettämään kommentteja tai kysymyksiä livelähetyksen aikana ja sydämiä tykkäyksen merkiksi. Sovellus salli myös paikkatietoon pohjautuvan lähellä olevien videolähetysten etsimisen tai tiettyjen videoiden hakemisen tunnisteiden avulla. Sovelluksessa oli myös mahdollista seurata tiettyjä henkilöitä.
Dongying

Dongying (, pinyin: Dōngyíng Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Shandongin maakunnan pohjoisosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 165 kilometriä maakunnan pääkaupunki Jinanista koilliseen. Kaupungin väkiluku on 2,01 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 7 923 neliökilometriä.
Prefektuuri rajoittuu pohjoisessa ja idässä Bohainmereen, kaakossa Weifangin, etelässä Zibon, sekä lännessä Binzhoun prefektuuritason kaupunkeihin.
Hallinnollinen jako.
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu viiteen osaan seuraavasti (numerointi kuten oheisessa kuvassa, asukasluvut vuonna 2010):
Sabzevar

Sabzevar () on kaupunki Iranin Razavi Khorasanin provinssissa, noin 570 kilometriä pääkaupunki Teheranista itään.
Sabzevarin kaupungin väkiluku on kasvanut seuraavasti: 30 545 (1956), 42 415 (1966), 69 562 (1976), 129 103 (1986), 148 065 (1991), 170 738 (1996), 214 582 (2006) ja 231 557 (2011).
Weyerhaeuser

Weyerhaeuser (['wɛərhaʊzər], siis kuten "warehouser") on yhdysvaltalainen metsäteollisuusyritys, yksi kolmesta suuresta Georgia-Pacificin ja International Paperin ohella.
Weyerhaeuser on maailman suurin havupuupitoisten talousmetsien omistaja ja maailman suurin havu- ja lehtipuusahatavaran ja mekaanisten puunjalosteiden valmistaja. Se on suuri OSB-lastulevyn ja havuvanerin valmistaja. Yhtiöllä on myös kemiallista metsäteollisuutta: se valmistaa muun muassa sellua ja nestepakkauskartonkia.
Weyerhaeuser omistaa noin 2,8 miljoonaa hehtaaria metsää pääosin Yhdysvaltojen luoteisosissa ja etelävaltioissa. Se hallinnoi lisäksi noin 5,7 miljoonaa hehtaaria kanadalaismetsää pitkäaikaisin lisenssisopimuksin. Yhtiö työllistää lähes 13 000 ihmistä. Marraskuussa 2015 se ilmoitti fuusiosta Plum Creek Timber Co. Inc. -yhtiön kanssa (), jolla on 2,5 miljoonaa hehtaaria metsää ja noin 1 300 työntekijää. Yhdistyneestä yhtiöstä tulee yksi maailman suurimmista metsäjäteistä, joka jatkaa Weyerhaeuser-nimellä mutta muuttaa pääkonttorinsa Washingtonin osavaltion Federal Waystä Seattleen.
Historiaa.
Vuonna 1900 perustetun Weyerhaeuser-yhtiön juuret juontavat 1800-luvun puoliväliin, jolloin 18-vuotias saksalainen Friedrich Weyerhäuser (1834–1914) saapui sukulaistensa kanssa siirtolaisena New Yorkiin. He asettuivat aluksi Pennsylvaniaan. Frederick Weyerhaeuseriksi nimensä muuttanut nuori mies teki sekalaisia töitä ja sai säästetyksi rahaa niin, että osti itselleen sahan Illinoisin osavaltion Rock Islandista. Se alkoi menestyä hyvin, ja Weyerhaeuser osti itselleen lisää sahoja Mississippijoen varrelta sekä metsää Wisconsinin, Minnesotan, Idahon, Washingtonin ja Oregonin osavaltioista. 1900-luvun alkuun mennessä Frederick Weyerhaeuser oli Yhdysvaltojen suurin metsänomistaja, ja muiden metsäsijoittajien kanssa hän oli kiinnostunut erityisesti luoteisten osavaltioiden, Washingtonin ja Oregonin metsistä. Ryhmä sijoittajia perusti 1900 yrityksen, joka osti sieltä 3 600 neliökilometriä metsää ja rakensi useita sahalaitoksia. Vuonna 1923 Weyerhaeuser-yhtiö alkoi viedä puutavaraa Japaniin vuoden 1923 maanjäristyksen jälkeiseen jälleenrakentamiseen. Kiinan markkinoille Weyerhaeuser pääsi presidentti Richard Nixonin valtiovierailun 1971 tuloksena.
Vuonna 2000 Weyerhaeuser osti kanadalaisen MacMillan Bloedelin ja vuonna 2002 oregonilaisen Willametten.
Yhtiö tänään.
Weyerhaeuserin toiminta jakaantuu neljään liiketoiminta-alueeseen: metsänhoitoon (Timberlands), mekaaniseen metsäteollisuuteen (Wood Products), kemialliseen metsäteollisuuteen (Cellulose Fibers) sekä pientalorakentamiseen (Real Estate). Timberlands-segmentti hoitaa yksityisiä talousmetsiä – sekä yhtiön omia että muiden omistamia – eri puolilla maailmaa ja myy puutavaraa kansainvälisesti. Wood Products tuottaa ja myy sahatavaraa, rakennuslevyjä ja muita puupohjaisia rakennusmateriaaleja. Cellulose Fibers -segmentti tuottaa selluloosakuitua muun muassa vaippojen täytteeksi ja valmistaa nestepakkauskartonkeja. Sivutuotteena se tuottaa energiaa laitoksissaan. Real Estate -segmentti tuottaa ja markkinoi pientaloja tytäryhtiönsä Weyerhaeuser Real Estate Co.:n kautta.
Anders Holmertz

Anders Sören Holmertz (s. 1. joulukuuta 1968 Motala) on ruotsalainen uimari. Hän on vapaauinnin viisinkertainen olympiamitalisti, ja kaikkiaan 23-kertainen arvokisamitalisti. Hän edusti seuroja Motala SS ja Spårvägens SF. Hän on pituudeltaan 185 cm.
Holmertz sijoittui 1984 Los Angelesin olympialaisissa 200 metrin vapaauinnissa 12:nneksi ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä kuudenneksi. Sofian EM-kilpailuissa 1985 hän sai hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja oli seitsemäs 200 metrin vapaauinnissa. Madridin MM-kilpailuissa 1986 hän oli viides 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja kuudes 400 metrin vapaauinnissa.
Holmertz voitti Strasbourgissa 1987 Euroopan-mestaruuden 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.48,44 ja sai pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Soulin olympialaisissa 1988 hän saavutti hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.47,89. 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä hän oli kuudes ja 400 metrin vapaauinnissa kahdeksas. 
Holmertz saavutti Bonnin EM-kilpailuissa 1989 pronssia 200 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä sijoittui neljänneksi 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Perthin MM-kilpailuissa 1991 hän oli neljäs 200 ja 400 metrin vapaauinnissa sekä 4 × 100 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi 100 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Ateenan EM-kilpailuissa hän sai pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä, oli viides 200 metrin vapaauinnissa ja kuudes 400 metrin vapaauinnissa.
Holmertz saavutti Barcelonan olympialaisissa 1992 hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.46,86 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 400 metrin vapaauinnissa ajalla 3.46,77. Lisäksi hän oli viides 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Sheffieldin EM-kilpailuissa 1993 hän sai hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 200 ja 400 metrin vapaauinnissa. Saman vuoden Palma de Mallorcan lyhyen radan MM-kilpailuissa hän saavutti kultaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, oli neljäs 200 metrin ja kuudes 100 metrin vapaauinnissa.
Holmertz voitti Roomassa 1994 maailmanmestaruuden 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, sai hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.48,24, oli viides 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja yhdeksäs 400 metrin vapaauinnissa. Wienin EM-kilpailuissa 1995 hän saavutti hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä pronssia 400 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä.
Holmertz saavutti Atlantan olympialaisissa 1996 hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, oli viides 200 ja 400 metrin vapaauinnissa sekä seitsemäs 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Viimeisissä arvokisoissaan, Göteborgin lyhyen radan MM-kilpailuissa 1997 hän sai hopeaa 4 × 100 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Holmertz voitti kaikkiaan 86 Ruotsin-mestaruutta, 46 pitkällä ja 40 lyhyellä radalla 100 – 1 500 metrin vapaauinnissa sekä myös sekauintimatkoilla. Urheilu-uransa jälkeen hän aloitti työt tietotekniikka-alalla.
Svante Lehtonen

Johan Svante Lehtonen (16. toukokuuta 1878 Kokemäki – 5. elokuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysmies ja toimittaja. Kokemäen Pitkäjärvenmaasta kotoisin ollut Lehtonen oli varsinaiselta ammatiltaan maalari, joka toimi Helsingin maalariammattiyhdistyksessä yleisluottamusmiehenä vuosina 1910–1917 ja Suomen Maalarintyöntekijäin Liitossa liittotoimikunnan jäsenenä vuosina 1904–1921 ja sihteerinä vuosina 1903–1917. Lisäksi hän toimi liiton julkaiseman "Maalarien Viestin" päätoimittajana. Hän oli mukana myös sosialidemokraattisessa puolueessa ja toimittajana "Työmies"-lehdessä. Suomen Ammattijärjestön sihteerinä Lehtonen oli vuodet 1919–1920. 
Vuonna 1910 Lehtonen julkaisi maalausoppaan, josta myöhemmin otettiin kuusi uusintapainosta 1920- ja 1930-lukujen aikana. Sitä pidetään edelleen yhtenä restaurointialan suomalaisena perusteoksena. Eläkkeelle siirryttyään hän tallensi kotiseutunsa kansanperinnettä sekä kirjoitti kotiseutuaiheisia tarinoita muun muassa Kokemäen Pitkäjärvenmaan kulmakunnasta sanomalehti "Lalliin". Lehtosen kirjoituksia on talletettu myös Satakunnan Museon Satakunta-arkistoon ja Suomen Kirjallisuuden Seuran Kansanrunousarkistoon. Lehtosen kirjoituksia on käytetty lähteenä Hannu Vaajalan vuonna 2015 julkaistussa teoksessa "Maa armas isäimme". Myös historiantutkija Tuomas Hoppu on hyödyntänyt Svante Lehtosen kirjoituksia Kokemäen historiaa vuosilta 1870–2010 käsittelevässä teoksessa "Joki ja sen väki II" (2011).
Unelmahäät

Unelmahäät (aiemmin Satuhäät) on suomalainen tositelevisiosarja, jossa seurataan naimisiin menevien pariskuntien häävalmisteluja ja -juhlia. Jokaisessa jaksossa kuullaan myös pariskuntien rakkaustarina. Sarjan ensimmäinen tuotantokausi esitettiin vuonna 2005, ja viimeisin, yhdestoista kausi alkoi maaliskuussa 2016. Parhaimmillaan sarjalla on ollut yli puoli miljoonaa katsojaa.
Sarjaa esitettiin vuosina 2005–2016 Yle TV2:lla, ja se jatkui samalla formaatilla helmikuussa 2018 TV5-kanavalla "Unelmahäät"-nimellä.
Tuotantokaudet.
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi alkoi 25. helmikuuta 2005. Viimeisin Ylellä nähty, 11. tuotantokausi alkoi 28. maaliskuuta 2016. Ensimmäisen kymmenen tuotantokauden aikana seurattiin yhteensä 111 parin häitä. 12. tuotantokausi alkoi TV5:llä 26. helmikuuta 2018.
Tuotanto.
Sarjan ideoivat alun perin Filmaattiset Oy:n Juha-Pekka Ristmeri ja Ylen Timo Suomi. Yhdentoista tuotantokauden aikana sarja muuttui paljon. Kahden ensimmäisen tuotantokauden aikana ohjelma keskittyi hääjuhlaan, kunnes tuottaja Ristmeri halusi siihen mukaan laajemman perspektiivin. Alettiin kiinnittää enemmän huomiota valittaviien parien kiinnostavuuteen. Sen jälkeen sarja keskittyykin naimisiin menevän pariskunnan tarinaan. Kuvattavat parit saivat palkkion, mutta ohjelma ei kustantanut häitä.
Kuvaajat ja toimittaja-ohjaaja seurasivat pareja tiiviisti ennen häitä. Ohjelman tekijät saivat tietoonsa kaikki tärkeät päivämäärät, kuten pukujen sovitukset ja juhlapaikan valinnan. Monesti kuvaajat ystävystyivät kuvattavien kanssa. Materiaalia kuvattiin jaksoa kohden noin kymmenen päivän ajan. Kun materiaalia oli tarpeeksi, ohjaaja-käsikirjoittaja etsi siitä laajempaa kaarta ja mielenkiintoisia yksityiskohtia. Käsikirjoitus tehtiin "näytelmämuotoon". Toisinaan pariskunnat pyysivät jotakin kohtausta poistettavaksi valmiista jaksosta, mutta tekijät sanoivat suostuvansa vain selkeiden asiavirheiden poistamiseen.
Alkuvuosina ohjelmaa syytettiin toisinaan sensaationhakuisuudesta. Käsikirjoittajana 10. ja 11. tuotantokausilla toimineen Timo Järvelän mukaan ohjelmassa ei enää pyritty ”raflaavuuteen”. Ensimmäisellä tuotantokaudella ohjelmaa juonsi Heidi Kyrö ja toisella tuotantokaudella Satu Ruotsalainen. Kolmannella tuotantokaudella luovuttiin juontajasta ja siirryttiin spiikkeriin. "Rakkauden äänenä" toimi 2008–2016 vuosina Ola Tuominen.
Sarjassa on tehty myös ”mitä heille kuuluu nyt?” -jaksoja, joissa vierailtiin sarjassa aiemmin vihittyjen parien luona. "Ilta-Sanomat" teki vuonna 2016 selvityksen siitä, kuinka moni 111 pariskunnasta on edelleen yhdessä. 72:sta tavoitetusta pariskunnasta 49 oli vielä yhdessä.
Sarjan 11. kaudelle haki yhteensä 120 paria, joista valittiin kymmenen.
Yksi toistuva elementti sarjassa oli juuri ennen vihkimistä taustalla soinut Enyan ”Orinico Flow” -kappale.
Vastaanotto.
"Satuhäät" palkittiin vuoden 2015 Kultainen Venla -palkinnolla seurantareality-kategoriassa.
Sarjan lopettaminen ja jatko.
2015 Yle teki päätöksen Satuhäät-ohjelman lopettamisesta. TV5 hankki vuonna 2017 esitysoikeudet sarjaan ja Satuhäät-ohjelma alkoi samoilla tekijöillä, mutta uudella "Unelmahäät" -nimellä 26. helmikuuta 2018.
Elsa Metsäranta

Elsa Matilda Metsäranta (synt. Fallström, ent. Aalto, 14. maaliskuuta 1887 Tuusula – 25. tammikuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1933–1941.
Elämä.
Tuusulan Rustjärvessä syntyneen Elsa Metsärannan vanhemmat olivat Hyrylätä kotoisin ollut palstatilallinen Karl Evert Fallström (myöh. Virta, 1858-1918) ja Aleksandra Lucander (s. 1863). Kansakoulun käytyään hän lähti ompelijaksi Helsinkiin. Metsäranta vaikutti muun muassa Raittiusyhdistys Kilvessä ja esiintyi Kansan Näyttämöllä. Myöhemmin hän työskenteli sosialidemokraattisen naisliiton kiertävänä luennoitsijana muun muassa Porin ja Hämeenlinnan seuduilla. Vuonna 1916 Metsäranta muutti puolisonsa kotiseudulle Turenkiin, jossa hänestä tuli paikallisen työväenliikkeen keskeisiä hahmoja. Metsärannan puoliso kuol sisällissodan jälkeen vankileirillä ja hän joutui itsekin pakoilemaan valkoisia.
Sodan jälkeen Metsäranta toimi sosialidemokraattisen raittiusliiton sihteerinä 1919-1924, kunnes avioitui uudelleen ja muutti puolisonsa perässä Kotkaan. Myöhemmin hän työskenteli sosialidemokraattisen työläisnaisliiton toimitsijana 1928-1932. Metsäranta valittiin eduskuntaan 1933. Hän oli myös presidentin valitsijamies 1937.
Elsa Metsäranta kuoli äkillisesti eduskunnan joululoman aikana Mehiläisen sairaalassa tammikuussa 1941. Hänen tilalleen kansanedustajaksi nousi Väinö Meltti, joka siirtyi välittömästi SDP:stä eronneeseen sosialistiseen eduskuntaryhmään.
Perhe.
Elsa Metsärannan ensimmäinen puoliso oli Janakkalassa syntynyt asemamies Väinö Gustaf Aalto (1888-1918), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1912. Pariskunnalla oli yksi poika. Punakaartiin kuulunut Aalto teloitettiin Hämeenlinnan vankileirillä toukokuussa 1918. Vuonna 1921 Metsäranta meni naimisiin Suomen Ammattijärjestön sihteerinä toimineen E. A. Metsärannan kanssa.
Jäppinen (Kivennapa)

Jäppinen oli viimeinen kylä Suomen puolella mentäessä vanhaa tietä Viipurista Pietariin. Kylä sijaitsi Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. 
Suomen itsenäistyttyä Jäppilän kylälle antoi leimansa Rajavartiosto. Aluksi se oli tulliaseman nimellä, mutta kun 1920-luvulla ei ollut virallista rajanylistystä, ei ollut tullattavaakaan. Nimi muutettiin Rajavartiostoksi. Liikettä rajalla kuitenkin oli. Nämä seudut Jäppisen tienoilla olivat salakuljettajien suosiossa.