Suomen ortodoksinen kirkko

Suomen ortodoksinen kirkko () on Suomessa toimiva autonominen osa maailmanlaajuista ortodoksista kirkkoa. Kirkko on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ohella toinen Suomen kirkkokunnista, joilla on virallinen asema lainsäädännössä. Se kuuluu autonomisena eli itsehallinnollisena kirkkokuntana Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin alaisuuteen.
Suomen ortodoksisen kirkon johtaja on Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa Elia. Kirkolla oli vuoden 2023 lopussa Suomessa 55 607 jäsentä, mikä vastaa hieman alle yhtä prosenttia maan väestöstä. Jäsenmäärä on viime vuodet ollut laskussa. Ukrainalaispakolaisista arviolta 2/3 on tunnustukseltaan ortodokseja, joten Suomessa oleskelevien ortodoksien määrä on huomattavasti suurempi kuin mitä virallinen jäsenmäärä. Suomen ortodoksinen kirkko on ainoa ortodoksinen paikalliskirkko, joka noudattaa gregoriaanista kalenteria myös pääsiäisen ajankohdan määräytymisen osalta.
Historia.
Ortodoksisuus levisi nykyisen Karjalan ja Kaakkois-Suomen alueelle 1000-luvulla Novgorodin ruhtinaskunnasta. Samalla vuosisadalla Karjala liitettiin löyhästi osaksi Novgorodin arkkihiippakuntaa. Novgorodilaiset lähetystyöntekijät perustivat mahdollisesti jo 1100-luvulla Laatokan saariin Valamon luostarin ja 1300-luvulla Konevitsan luostarin. 1500-luvulle tultaessa ortodoksisuus oli saavuttanut karjalaisten keskuudessa jo vakiintuneen aseman. Pähkinäsaaren rauha edisti nykyisen Suomen jakautumista katoliseen ja ortodoksiseen osaan. Ortodoksisuuteen sekoittui kirkon vastustuksesta huolimatta aineksia esikristillisestä kansanuskosta.
Stolbovan rauhassa Karjala joutui Ruotsin vallan alle, mutta sen väestölle taattiin oikeus ortodoksisen uskonnon harjoittamiseen. Kuitenkin pian luterilainen puhdasoppisuus nousi valtakunnassa vallalle ja väestöä ryhdyttiin käännyttämään luterilaisuuteen. Valtiovallan määräyksestä ortodoksisen väestön oli osallistuttava luterilaisiin jumalanpalveluksiin ja ortodoksipappien sallittiin toimivan vain venäjänkielisen väestön keskuudessa. Inkerinmaan valvojana toimineen luterilaisen piispa Johannes Gezelius nuoremman mielestä ortodoksisuus oli ”melkein pimeyden ja perkeleen, turkin ja pakanain uskoon verrattava”.
Venäjän vallan aika.
Turun rauhassa ortodoksiset alueet siirtyivät Venäjän hallintaan ja ortodoksisen kirkon asema parani. Haminan rauhan jälkeen ortodoksisia seurakuntia perustettiin myös Länsi-Suomeen, muun muassa Vaasaan, Turkuun, Tampereelle ja Helsinkiin. Vuodesta 1865 jumalanpalveluksia ryhdyttiin toimittamaan kirkkoslaavin sijaan kansankielellä suomeksi. Suomen ortodoksisista seurakunnista muodostettiin 1892 oma hiippakuntansa, joka aloitti toimintansa 1895. Venäjä pyrki sortokausien aikana käyttämään kirkkoa venäläistämisen välineenä, mitä suomenkielinen ortodoksinen papisto vastusti.
Suomen itsenäistyminen ja autonomian saavuttaminen.
Suomen itsenäistyttyä valtio tunnusti Suomen ortodoksisen hiippakunnan itsenäiseksi kirkoksi vuonna 1918 ja Moskovan patriarkaatti antoi oman tunnustuksensa vuonna 1921. Suomen valtio kuitenkin halusi erottaa kirkon Moskovan vaikutuspiiristä, ja tämän vuoksi vuonna 1923 Konstantinopolin ekumeeninen patriarkaatti otti Suomen ortodoksisen kirkon yhteyteensä autonomisena kirkkona. Tosin kirkko olisi toivonut autokefalian asemaa, mutta Konstantinopoli ei sitä kuitenkaan myöntänyt, koska siellä katsottiin, että sellainen ratkaisu olisi suututtanut Moskovan. 
Ajanlaskukiista.
Vuoden 1917 lokakuussa pidetyssä Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokouksessa hyväksyttiin ehdotus siirtymisestä vanhasta ajanlaskusta eli juliaanisesta kalenterista uuteen ajanlaskuun eli gregoriaaniseen kalenteriin. Tämä herätti vastustusta muun muassa Valamon luostarin veljestössä ja syntyi niin sanottu ajanlaskukiista. Kiistan seurauksena osa venäjänkielisistä ortodokseista perusti Viipuriin 1926 ja Helsinkiin 1927 omat seurakunnat. Ne olivat Pariisissa toimineen Konstantinopolin patriarkaatin alaisen Länsi-Euroopan eksarkin, metropoliitta Evlogin alaisuudessa 1940-luvun puoliväliin asti.
Jälleenrakennus.
Toisessa maailmansodassa kirkko menetti suuren osan omaisuudestaan ja kaikki luostarinsa ja suurin osa sen jäsenistöstä lähti evakkoon luovutetusta Karjalasta ja Petsamosta. Pariisin rauhansopimuksen mukaisen rajan taakse jäi yhteensä 18 seurakuntaa, joiden tilalle perustettiin 14 seurakuntaa. Valamon munkkiluostari ja Lintulan nunnaluostari uudelleen sijoitettiin Heinävedelle. Valtion varoin pystytettiin 13 kirkkoa ja 44 rukoushuonetta eli tsasounaa. Ensimmäisenä niin sanottuna jälleenrakennuskirkkona valmistui Jyväskylään Kristuksen ylösnousemuksen kirkko vuonna 1954. Kirkon keskuspaikaksi tuli Kuopio. Siellä sijaitsevat kirkollishallituksen virasto sekä ortodoksinen kirkkomuseo. Vuonna 1980 muodostettiin Pohjois-Suomen seurakunnista uusi Oulun hiippakunta. Kirkon pappisseminaari toimii Joensuussa. Vuodesta 2018 arkkipiispanistuin on ollut Helsingissä.
Kanoninen kriisi 1945–1955.
Kirkon jälleenrakennuskauteen sijoittui vaikea kanoninen ja valtapoliittinen kriisi, kun Venäjän ortodoksinen kirkko toisen maailmansodan jälkeen pyrki liittämään Neuvostoliiton valtapiiriin joutuneiden maiden ortodokseja tiukempiin kanonisiin suhteisiin kanssaan. Suomessa Moskovan patriarkaatti vaati Suomen kirkkoa palaamaan yhteyteensä. Valamon, Konevitsan ja Petsamon luostarien veljestö liittyikin Moskovan patriarkaattiin Suomen kirkon johdon mielipidettä kuulematta. Suomen ortodoksien enemmistö kuitenkin vastusti kanonisen aseman muutosta ja sai kannalleen Konstantinopolin patriarkaatin tuen. Vuonna 1955 Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokous teki lopullisen päätöksen, jonka mukaan ei ollut syytä muuttaa kirkon kanonista asemaa. Moskovan patriarkaatti hyväksyi tämän ja palautti luostarit takaisin Suomen ortodoksiselle kirkolle.
Sodanjälkeinen aika.
Toisen maailmansodan jälkeen Suomen ortodoksisen kirkon jäsenistö väheni pitkään usean sadan henkilön vuosivauhtia, koska luterilaisten ja ortodoksien välisissä liitoissa ortodoksinen puoliso usein liittyi luterilaiseen kirkkoon ja parin lapset kastettiin, usein sosiaalisen paineen vuoksi, luterilaisiksi. 1970-luvulle asti ortodoksinen usko kuului etupäässä maan venäläis-, karjalais- ja kolttaperheiden perinteisiin.
Suomen itsenäistymisen aikaan käyty keskustelu autokefalia-aseman tavoittelusta nousi uudestaan pinnalle vuonna 1978. Silloinen arkkipiispa Paavali nosti ajatuksen julkisuuteen Suomen ortodoksisen kirkon 60-vuotisjuhlilla, kun hän totesi tärkeimpien kirkollisen itsenäisyyden edellytysten olevan jo olemassa. Autokefaalisen aseman saavuttaminen edellytti vielä piispojen lukumäärän nostamista silloisesta kahdesta neljään. "Se on kuitenkin lisättävissä sekä luomalla kolmas hiippakunta että sijoittamalla apulaispiispa esim. samalla Valamon luostarin johtajaksi. Näin päästään tarvittavaan neljän piispan lukuun", arkkipiispa totesi Aamun Koitto -lehden mukaan puheessaan. Hankkeen näkyvimpänä tuloksena Suomeen todella perustettiin kolmas hiippakunta, kun Helsingin ortodoksisesta hiippakunnasta erotettiin Oulun ortodoksinen hiippakunta itsenäiseksi hiippakunnakseen. Autokefalia jäi kuitenkin saavuttamatta, sillä hanke kohtasi voimakasta vastustusta kirkon sisällä.
1970-luvulta alkaen ortodoksisuuden maine ja tunnettuus alkoi muuttua suomalaisen kansallisuusajattelun ja luterilaisen identiteetin käytyä läpi murroksen 1960-luvulta alkaen. Kirkosta eroaminen vähentyi ja vuodesta 1991 kirkon jäsenmäärä kääntyi nousuun, joka kesti vuoteen 2013 asti, jonka jälkeen kirkon jäsenmäärä on kääntynyt noin 500–600 jäsenen vuosittaiseen laskuun. Ortodoksisen kirkon asema Suomessa on suhteellisesti vahvin Itä-Suomessa, vaikka valtaosa kirkon jäsenistä asuukin nykyisin Etelä-Suomessa. Suomen ortodoksisen kirkon jäsenmäärän kasvuun on vaikuttanut myös merkittävästi venäläisten maahanmuutto, ja huomattava osa kirkkoon liittyjistä onkin maahanmuuttajia.
Julkisoikeudellisen asemansa vuoksi kirkolla on ollut vahvat toimintaedellytykset. Ortodoksinen kirkko on saanut Suomen valtiolta 2010-luvulla tukea noin 2,2 miljoonaa euroa vuodessa.
Hallinto.
Suomen ortodoksisen kirkon juridisen aseman määrittelee 1. tammikuuta 2007 voimaan tullut Laki ortodoksisesta kirkosta, jonka mukaan kirkko ”perustuu Raamatun, perimätiedon, ortodoksisen kirkon dogmien, kanonien ja muiden kirkollisten sääntöjen varaan” ja se muodostaa Suomen valtakunnan alueella paikalliskirkkona toimivan arkkipiispakunnan. Lain mukaan kirkolla on oikeus tehdä ehdotuksia lain muuttamisesta ja muusta kirkkoa koskevasta lainsäädännöstä ja sille on annettava mahdollisuus antaa lausunto säädettäessä muutoksia kyseiseen lakiin. Erona evankelis-luterilaista kirkkoa koskevaan lainsäädäntöön on, ettei ortodoksisella kirkolla ole yksinomaista aloiteoikeutta kirkkoa koskevaan lainsäädäntöön. Kirkolliskokouksen säätämä kirkkojärjestys antaa tarkempia ohjeita kirkon hallinnosta toiminnasta.
Kirkkokunnan hallintoon osallistuvat sekä papisto että maallikot. Kirkon ylin päättävä elin on papiston ja maallikkojen edustajista koostuva Suomen ortodoksisen kirkon kirkolliskokous. Uskonopillisissa ja kanoneja koskevissa asioissa kirkolliskokouksen apuna on Suomen ortodoksisen kirkon piispojen piispainkokous. Kirkkokunnan ja hiippakuntien yhteinen hallintoelin on Suomen ortodoksisen kirkon kirkollishallitus, jonka asemapaikka on Kuopiossa. Siihen kuuluu kolmen hiippakuntapiispan lisäksi neljä valittua jäsentä, joista yhden tulee olla pappi ja yhden juristi.
Pappeus.
Pappeudessa on kaksi tasoa: alempi ja ylempi. Alempi papisto avustaa jumalanpalveluksissa, kun ylempi papisto toimittaa sakramentteja. Ylempään papistoon kuuluvat diakonit, papit eli presbyteerit ja piispat. Pappeuden katsotaan olevan kutsun ja lahjan vastaanottaminen Jumalalta. Pappeus on pysyvä tila, ellei pappi syyllisty vakaviin rikkomuksiin. Käytännössä papin virka vaatii teologian maisterin opinnot, jonka voi suorittaa vain Itä-Suomen yliopistossa.
Ortodoksisessa kirkossa ei ole naispappeja. Kirkon käsityksen mukaan pappeus katsotaan sakramentiksi, jonka Pyhä Henki asetti (miespuolisille) apostoleille. Varhaisessa alkukirkossa oli naispuolisia diakonissoja, mutta käytännöstä luovuttiin kauan sitten.
Hiippakunnat ja piispat.
Suomen ortodoksinen kirkko jakaantuu hallinnollisesti kolmeen hiippakuntaan:
Hiippakuntia johtavat metropoliitat, hiippakunnan piispat. Hiippakunnat jakaantuvat 10 seurakuntaan vuodesta 2022 alkaen. Vuonna 2021 seurakuntien määrä väheni seurakuntaliitoksissa 21:stä kahteentoista ja sen jälkeen tapahtuneiden seurakuntaliitosten myötä kymmeneen. Kirkkokuntaan kuuluu myös kaksi luostaria, Valamon ja Lintulan luostarit.
Helsingin hiippakunnan piispa on samalla (vuodesta 2018) Suomen orto­doksisen kirkon arkki­piispa, ja muiden hiippakuntien piispat ovat kirkolliselta arvonimeltään metropoliittoja. Haminan piispa on Helsingin hiippakunnan apulaispiispa, eikä hän näin ollen hallinnoi omaa erillistä hiippakuntaa. Tällä hetkellä Suomen ortodoksisen kirkon toimessa olevina piispoina toimii:
Ennen toista maailmansotaa nykyinen Karjalan hiippakunnan keskuspaikka sijaitsi Sortavalassa ja Helsingin hiippakunta Viipurissa.
Seurakunnat.
Helsingin hiippakunta
Kuopion ja Karjalan hiippakunta
Oulun hiippakunta
Maantieteellisesti seurakunnat eivät välttämättä seuraile kunnallisia rajoja, vaan saattavat olla alueellisesti todella suuria, kuten esimerkiksi Lapin seurakunta. Kirkkorakennuksia ja rukoushuoneita eli tsasounia on noin 140. Seurakunnissa on papistoa myös noin 140 ja kanttoreita noin 40. Jumalanpalveluskieli on seurakunnissa yleensä suomi, mutta joissain tilanteissa käytetään myös ruotsia, englantia, kreikkaa, venäjää, kirkkoslaavia ja kolttasaamea. Koltansaameksi pidetään kokonaisia jumalanpalveluksia Lapissa.
Kirkolla on oikeus kerätä kirkollisveroa muun veronkannon yhteydessä ja vero maksetaan seurakunnille kuukausittain valtion taholta. Näistä tuloista maksetaan esimerkiksi papiston ja kanttoreiden palkat. Piispojen valinta tapahtuu kirkolliskokouksessa vaalilla. Aikaisemmin piispat nimitti samalla tavoin kuin luterilaisessa kirkossa tasavallan presidentti, nykyään nimityksen suorittaa kirkollishallitus. Arkkipiispan vaalin vahvistaa lisäksi kanonisesti Ekumeenisen patriarkaatin pyhä synodi ja ekumeeninen patriarkka Suomen ortodoksisen kirkon ja ekumeenisen patriarkaatin suhteen määrittelevän Tomos-asiakirjan mukaisesti ja muiden piispojen vaalit piispainkokous.
Kirkon työntekijät ovat kirkkolain uudistuksen jälkeen työsopimussuhteessa. Valtio maksaa kirkolle valtionapua keskus- ja hiippakuntahallinnon toimintamenojen maksamiseen sekä avustuksia erinäisiin tarkoituksiin. Näiden lisäksi kirkko saa äyrimäärän perusteella kerätyn verotuoton sekä yhteisöverotuottoa vuoteen 2015 asti. Valtio luopui yhteisöverotuoton maksamisesta evankelis-luterilaiselle ja ortodoksiselle kirkolle, ja siirtyi jakamaan valtionrahoitusta.
Seurakunnissa valitaan seurakuntavaltuustot nelivuotiskausiksi. Viimeisimmät vaalit pidettiin vuonna 2023, paitsi Helsingissä, jossa ne pidettiin vuoden 2024 puolella.
Suomen ortodoksinen kirkko kuuluu Suomen ekumeenisen neuvostoon, Euroopan kirkkojen konferenssiin ja Kirkkojen maailmanneuvostoon.
Toiminta.
Suomen ortodoksisen kirkon ydintoimintaa ovat seurakuntien vastuulla olevat jumalanpalvelukset sekä sakramenttien ja muiden pyhien toimitusten toimittaminen. Viikoittain seurakuntien pääkirkoissa toimitetaan lauantai-iltaisin vigilia ja sunnuntaiaamuisin liturgia muiden kirkkovuoden kiertoon liittyvien palvelusten ohella. Lisäksi jumalanpalveluksia toimitetaan sivukirkoissa ja rukoushuoneissa harvemmin. Muita toiminnan muotoja seurakunnissa ovat erilaiset opintopiirit ja lasten- sekä nuortenkerhot. 
Sisälähetystyötä tekevä Pyhien Sergein ja Hermanin veljeskunta julkaisee kirkon äänenkannattajaa, "Aamun Koitto" -lehteä.