tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ampuhaukka

Ampuhaukka ("Falco columbarius") on jalohaukkoihin kuuluva pieni petolintu.
Nimet.
Kaarlo Kivirikko on kirjannut mm. seuraavia ampuhaukan kansanomaisia nimiä: poutahaukka, poutakinniäinen, ampiaishavukka, pääskyshaukka, pikkulintuhaukka, leivoshaukka, titti. Historiallisia nimiä ovat olleet pissihaukka (Nylander, 1849, Lönnrot 1861) ja poutahaukka (Malmberg, 1872, Mela, 1882). Toisinaan on käytetty myös nimeä ampumahaukka.
Tieteellinen sukunimi "Falco" on myöhäislatinan haukkaa tarkoittava sana, lajinimi "columbarius" viittaa kyyhkyslakkaan.""
Koko ja ulkonäkö.
Ampuhaukan pituus on 28–30 cm, paino 150–260 g ja siipien kärkiväli 50–65 cm. Naaras on huomattavasti koirasta kookkaampi. Naaraiden keskipaino on noin 230 g ja koiraiden noin 165 g.
Koiras on selkäpuolelta tumman siniharmaa ja vatsapuolelta punaruskea. Naaraat ja nuoret linnut puolestaan ovat selkäpuolelta punaruskeita ja vatsasta valkoisia tummin pilkuin. Siivet ovat lyhyet ja tyvestä leveät.
Ääni on kireä, vaikertava "kie kie kie".
Vanhin suomalainen rengastettu ampuhaukka on ollut 10 vuotta 7 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 12 vuoden 8 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Ampuhaukka pesii koko maassa, ja se on yleisin Pohjois-Suomessa. Laji muuttaa talvehtimaan Länsi- ja Etelä-Eurooppaan. Levinneisyysalue käsittää Euroopan ja Aasian pohjoisosat. Lajia esiintyy Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa metsissä. Euroopan unionin alueella arvioidaan pesivän 6 700 – 14 400 paria, joista Suomessa 3 700 – 5 900, Ruotsissa 3 100 – 5 600, Britanniassa 900 – 1 200, Irlannissa 200–400, Latviassa 20–60, Virossa 10–30 ja Liettuassa 1–10 paria.
Elinympäristö.
Pohjoisessa laji elää karuilla ja paljailla tunturialueilla. Etelä- ja Keski-Suomen harva kanta pesii soilla ja mäntyvaltaisilla alueilla, usein myös järvien pienissä saarissa. Ampuhaukka saalistaa avomailla, kuten pelloilla, soilla ja hakkuuaukeilla. Se pesii vanhoihin linnunpesiin puihin, kalliojyrkänteille tai maahan.
Ampuhaukka kuuluu Euroopan unionin lintudirektiivin I liitteen lintuihin, minkä vuoksi sen esiintymisalueen elinympäristöä pyritään suojelemaan.
Lisääntyminen.
Jalohaukkojen tapaan ampuhaukkakaan ei itse rakenna pesää. Se ainoastaan raapii johonkin sopivaan alustaan sen verran kuoppaa, että munat pysyvät paikoillaan. Pesäpaikka voi olla toisten lintujen, kuten variksen, piekanan tai jopa kotkan vanha pesä. Varsinkin pohjoisessa pesä voi olla myös kalliojyrkänteellä, tai suuren suon keskelle turvemättääseen raavittu kuoppa. Ampuhaukka munii alkukesästä 3–5 punaruskeapilkullista munaa, ja hautomisaika on noin 30 vuorokautta. Kumpikin sukupuoli hautoo, mutta naaras pääasiassa. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Ampuhaukka saalistaa pääasiassa lintuja, varpuslintuja rastaan kokoisiin asti ja pieniä kahlaajia. Se syö lepakoita ja matelijoita. Sille kelpaavat myös pikkujyrsijät ja suuret hyönteiset kuten sudenkorennot.
Tuulihaukka

Tuulihaukka ("Falco tinnunculus") on jalohaukkojen heimoon kuuluva pieni petolintu. Tuulihaukan lajinimi on aiemmin ollut myös tornihaukka.
Koko ja ulkonäkö.
Tuulihaukka on pienikokoinen haukka, jolla on pitkät siivet ja pitkä pyrstö. Pituus on 32–35 cm ja siipiväli 70–80 cm. Selkäpuoli on punaruskea ja vatsapuoli vaalea tihein tummin täplin. Koiraan pää on harmaa, naaraan vaalea. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Tuulihaukan soidinääni on kimittävä kii-kii-kii...
Vanhin suomalainen rengastettu tuulihaukka on ollut 11 vuotta 2 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 16 vuotta 5 kuukautta vanha yksilö.
Levinneisyys.
Levinneisyysalue on hyvin laaja, käsittäen lähes koko Euraasian. Euroopan unionin alueella on arvioitu pesivän 308 000–477 000 paria, joista Ranskassa 86 000–100 000. Parimäärä Suomessa on 6 700–7 700, ja se on varpushaukan ohella Suomen runsaslukuisin päiväpetolintu. Tuulihaukka muuttaa Keski- ja Etelä-Eurooppaan ja Pohjois-Afrikkaan. Joitakin yksilöitä jää Suomeen talvehtimaan hyville myyräapajille. Lajista on tehty havaintoja Alaskassa ja Brittiläisessä Kolumbiassa. Tuulihaukka esiintyy lähes koko Suomessa. 
Kanta taantui suuresti ympäristömyrkkyjen takia 1950-luvulta alkaen. Lajin kannan elpymiselle on ollut elintärkeää pöntötys. Laji onkin nykyään elpymässä ja on jopa Suomen tavallisin viljelysalueiden haukkalaji. Laji on poistettu uhanalaisten lajien listalta.
Elinympäristö ja elintavat.
Tuulihaukka on viljelysmaiden lintu. Suomessa osa kannasta pesii avosoilla, hakkuuaukoissa, tuntureilla ja saaristossa.
Tuulihaukka saalistaa avomaiden yllä ja jää usein lekuttelemaan paikoilleen ilmaan kuin tiira. Lekuttelussa auttaakseen se kääntyy usein vähäistäkin tuulta kohden, mistä lajin suomenkielinen nimikin on peräisin.
Lisääntyminen.
Tuulihaukka pesii onttoon keloon, vanhaan variksen pesään tai erikoisvalmisteiseen pönttöön. Tuulihaukka saa vain yhden pesueen vuodessa. Se munii huhti–toukokuussa 3–7 punamustatäpläistä munaa. Niitä naaras hautoo 26–30 vrk, kun koiras pitää huolen ruokahuollosta. Poikaset viipyvät pesässään 27–33 vrk, jonka jälkeen poikue emoineen pysyy koossa vielä noin kuukauden ajan.
Ravinto.
Tuulihaukan pääravintoa ovat myyrät ja muut pienet jyrsijät. Myyräkatovuosina ravinto voi kuitenkin koostua suurelta osin sammakkoeläimistä, pikkulinnuista, madoista ja isoista hyönteisistä.
Pyy

Pyy ("Tetrastes bonasia", aikaisemmin "Bonasa bonasia") on metsäkanoihin kuuluva lintu.
Koko ja ulkonäkö.
Pyy on pieni kyyhkyn kokoinen metsäkanalintu. Se on noin 34–39 cm pitkä ja painaa noin 250–450 grammaa. Selkäpuolelta pyy on harmaankirjava, rinnasta rusehtava. Pyrstön kärki on ruskea. Kukolla on musta ja kanalla vaaleankirjava leukalappu. Päälaella on toisinaan selvästi näkyvä töyhtö.
Lentoon lähtiessä pyyn siivistä kuuluu selvä tunnusomainen hurina. Pyyn ääni on melko voimakaskin vihellys "tii tii tittititi", joka vaihtelee alueittain. Puhutaankin pyiden murteista. Varsinkin koiraspyyt viheltelevät keväällä ja syksyllä ilmoittaakseen reviiristään.
Vanhin suomalainen rengastettu pyy on ollut 6 vuotta 5 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen 7 vuoden 3 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Pyyn esiintymisalue ulottuu Euroopan havumetsäisiltä alueilta kauas Venäjän taigalle.
Suomessa pyitä tapaa lähes koko maasta, lukuun ottamatta pohjoisinta Tunturi-Lappia. Runsaimmin niitä on kuitenkin Oulun eteläpuolella. Pyy viihtyy hyvin vesistöjen läheisyydessä. Kannat ovatkin runsaimmat Järvi-Suomessa. Ahvenanmaalle pyy istutettiin 1920-luvulla, jota ennen siellä ei niitä tavattu, sillä pyy on metsien asukas, joka kammoaa laajojen vesistöjen ylityksiä. Ahvenanmaan kanta on pysynyt elinvoimaisena. Suomessa pesii vuoden 2024 arvion mukaan 350 000–420 000 paria.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut pyyn elinvoimakseksi lajiksi. Suomessa pyy on rauhoitettu metsästysajan ulkopuolella, ja se on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi.
Elinympäristö.
Pyyn elinympäristöä ovat tiheäkasvuiset sekametsät, missä kasvaa kuusta ja lehtipuita. Suosittuja ovat puronnotkot ja rantaviidat. Varttuneet tiheät taimikot kelpaavat myös hyvin pyylle. Tiheässä nuoressa metsässä pyyn on helpompi selviytyä kanahaukalta. Lepät ovat pyylle tärkeä ravinnonlähde.
Lisääntyminen.
Pyyn pesä on maassa suojaisessa paikassa, esimerkiksi risukossa tai kannon kupeessa. Pyyn muninta alkaa toukokuussa ja se munii 9–10 munaa. Naaras hautoo noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesälähtöisiä ja pysyttelevät naaraan tuntumassa elämänsä ensi päivät. Ne oppivat välttävästi lentämään jo noin viikon ikäisinä. Ihmisen sattuessa säikäyttämään pyypoikueen sinkoavat poikaset kaikki eri suuntiin vimmatusti räpistellen, samaan aikaan kun emo teeskentelee siipirikkoa ja pyrkii houkuttelemaan vihollista poispäin.
Ravinto.
Pyyn ravintoa ovat kesäaikaan ruohokasvit, marjat, siemenet ynnä muut. Talvella pyy käyttää ravintonaan lepän ja koivun urpuja ja silmuja.
Pyy riistalintuna.
Pyy kuuluu Suomessa metsästettävien lajien joukkoon, joskaan se ei ole pienen kokonsa vuoksi usein tavoiteltu saalis. Pyyn liha on kuitenkin vaaleaa ja erittäin maukasta , joten väheksymistä voidaan pitää perusteettomana. Pyyn tieteellinen nimi tarkoittaakin suomeksi "hyvää paistia". Pyyn harvoja pyyntitapoja on "pillitys", jossa korkeaäänisellä pillillä matkitaan pyyn ääntelyä ja yritetään saada muutoin piilotteleva pyy esille ja ampumaetäisyydelle. Pyypilli on perinteisesti valmistettu metson käsisulasta; metalliset pillit ovat myös yleisiä.
Peltopyy

Peltopyy eli vanhoilta nimiltään turkinpyy ja peltokana ("Perdix perdix") on fasaanin sukuinen kanalintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Peltopyy on tanakka kanalintu, jonka selkäpuoli on ruskeankirjava, vatsapuoli harmahtava. Naama on oranssinsävyinen. Nuori lintu on kauttaaltaan ruskea, kunnes alkusyksyllä sulkii vanhan linnun pukuun. Laulua kuulee varsinkin kevätöisin. Se on lyhyt, terävä kirkaisu, jota kummatkin sukupuolet voivat esittää. Peltopyy on melko utelias, mutta se yleensä välttelee ihmisasutuksia. Joskus sitä tavataan myös pihapiireissä, mutta ei tiiviisti asutuissa paikoissa, kuten (suur)kaupungeissa.
Peltopyyn pituus on keskimäärin 29–35 cm, siipien kärkiväli 52–57 cm, paino 350–450 g.
Vanhin suomalainen rengastettu peltopyy on ollut vähintään 3 vuotta 6 kuukautta 7 päivää vanha.
Levinneisyys.
Peltopyitä tavataan liki koko Euroopassa ja läntisessä Aasiassa. Se on levinnyt istutettuna myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa peltopyitä pesii 9 000–20 000 paria, ja laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Se esiintyy Suomessa harvalukuisena länsi- ja etelärannikolla. Euroopassa peltopyitä pesii 1,7–3 miljoonaa paria. 
Lisääntyminen.
Pesä on maassa, tavallisesti pellon pientareella korkean heinikon suojassa. Peltopyy tekee 10–29 munaa maahan rakentamaansa pesään. Haudonta-aika on noin 25 päivää, vain naaras hautoo. Poikaset ovat pesäpakoisia joten ne lentävät tyydyttävästi jo 2-viikkoisina.
Ravinto.
Peltopyyn pääravintoa ovat siemenet, mutta varsinkin poikaset syövät hyönteisiä proteiininlähteenä. Peltopyy käy säännöllisesti ruokintapaikoilla.
Nimi.
Tieteellinen nimi "perdix" tulee latinan ja kreikan peltopyytä tarkoittavasta sanasta "perdix." Vanhoja suomalaisia nimiä ovat Lönnrotin mukaan metsäkana, peltokana, keisarinkana, Englandinkana, Ryssänkana, Turkinpyy ja peltopyy. Kivirikko (1927) antaa varsinaiseksi nimeksi "Turkinpyy" ja varianteiksi mm. Tanskanpyy (Loimaalta), rappikana (Laihia) ja peltoteeri (Merimasku).
Selkäjänteiset

Selkäjänteiset (Chordata) on eläinkuntaan kuuluva pääjakso. Selkäjänteiset määritellään organismeiksi, joilla on ollut selkäjänne ainakin jossain niiden kehityksen vaiheessa.
Selkäjänne on ranka, joka täysin kehittyneenä kattaa suurimman osan ruumiin pituudesta. Näin se jäykistää ruumiin ja antaa tukea liikkuessa.
Taksonomia.
Selkäjänteisten kolme pääryhmää (alajaksoa) ovat vaippaeläimet, suikulaiset ja selkärankaiset. Eläimet, joiden selkäjänne on jakautunut nikamiin, muodostavat selkärankaisten alajakson.
Selkärankaisiin kuuluvat esimerkiksi ihminen ja kaikki muut nisäkkäät.
Tuntomerkit.
Muita selkäjänteisille yhteisiä ominaisuuksia ovat:
Malaijin kieli

Malaijin kieli (omakielinen nimi: "Bahasa Melayu") on länsi-malaiji-polynesialaiseen kieliryhmään kuuluva austronesialainen kieli, jota puhutaan Malakan niemimaan lähettyvillä Kaakkois-Aasiassa.
Mikäli indonesia lasketaan täysin omaksi kielekseen, malaijilla on hieman yli 19 miljoonaa puhujaa, mikä tekee siitä maailman 67. puhutuimman kielen.
Koska malaiji on toiminut pitkään Kaakkois-Aasian lingua francana, kielestä on kehittynyt monia siihen pohjautuvia pidgin- ja kreolikieliä. Esimerkkejä näistä ovat muun muassa basaarimalaiji ja baba malaiji.
Asema ja lainsäädäntö.
Malaiji on ainoa virallinen kieli Malesiassa ja Bruneissa. Malesiassa malaiji tunnetaan myös nimellä "Bahasa Malaysia" eli Malesian kieli, tarkoituksen ollen korostaa kyseessä olevan kaikkien malesialaisten yhteinen (eikä siis yksinomaan etnisten malaijien) kieli.
Singaporessa malaiji on yksi neljästä virallisesta kielestä mutta ainoa kansallinen kieli, ja muun muassa Singaporen kansallislaulu "Majulah Singapura" on malaijia. Käytännössä lingua francana käytetään kuitenkin englantia ja siitä johdettua singlishia.
Itä-Timorissa malaiji on perustuslaillinen työkieli, muttei virallinen kieli.
Malaiji ja indonesia.
Malaiji on erittäin läheistä sukua indonesian kielelle, mutta eroaa hieman lausumiseltaan ja melko paljon lainasanastoltaan. Malaijissa näkyy vahvana siirtomaa-ajoilta peräisin oleva englannin vaikutus, kun taas indonesiasta löytyy vastaavasti enemmän hollannin lainoja. Esimerkiksi sana "pyyhe" on lainattu eri kielistä: tuala (englannin sanasta "towel") vs. handuk (hollannin sanasta "handdoek").
Kirjakielessä on samasta syystä ollut pieniä eroja, mutta vuonna 1972 toteutetun oikeinkirjoitusreformin jälkeen erot malaijiin ovat kaventuneet.
Fonologia.
Vokaalit.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Kirjakieli.
Malaijia kirjoitettiin aikaisemmin arabian aakkostolla eli malaijiksi jawi-kirjoituksella. Sekä Malesiassa että Indonesiassa on siirrytty lähes täysin latinalaiseen aakkostoon, mutta Bruneissa opetetaan edelleen jawia koulussa, ja epävirallisissa yhteyksissä jawia näkee edelleen erityisesti Malesian vanhoillisissa pohjoisosissa.
Suurin osa malaijinkielisestä kirjallisuudesta on peräisin 1400- ja 1500-luvuilta lähtien, kun islam saapui Kaakkois-Aasiaan. Tätä vanhempia kirjoituksia on säilynyt erittäin vähän. Nykymalaiji alkoi kehittyä 1920-luvulla ja korvasi islamin saapumisen jälkeen kehittyneen klassisen malaijin.
Kielioppi.
Malaiji ei tunne "olla"-verbiä (kopulaa). Esimerkiksi lause: "Nama saya Pekka." kääntyy suoraan: "Nimi minä Pekka."
Substantiivien monikko ilmaistaan reduplikaation avulla eli toistamalla sana. Esimerkiksi: lapsi – anak, lapset – anak anak.
Koska malaiji on saanut latinalaisen kieliasunsa melko hiljan, on sen lausunta foneettista eli sanat lausutaan kuten ne kirjoitetaan.
Lounais-Afrikka

Lounais-Afrikka (, , , ) oli nykyisen Namibian nimi, kun Etelä-Afrikka hallitsi sitä vuosina 1915–1990.
Alue oli ollut Saksan siirtomaa Saksan Lounais-Afrikka vuodesta 1884. Saksa joutui luopumaan kaikista siirtomaistaan ensimmäisen maailmansodan tappion jälkeen. Lounais-Afrikka luovutettiin sodan jälkeen brittien hallinnoimaan Etelä-Afrikan unioniin Kansainliiton mandaattialueena. Yhdistyneet kansakunnat lakkautti kaikki mandaattialueet vuonna 1966, mutta Etelä-Afrikka luopui Namibiasta vasta vuonna 1990. Etelä-Afrikalle jäi Walvis Bay ja Pingviinisaaret, jotka luovutettiin Namibialle vuonna 1994.
Bantustanit.
Apartheidin aikana Etelä-Afrikan viranomaiset perustivat kymmenen bantustania Lounais-Afrikkaan. Nämä bantustanit korvattiin erillisillä etnisyyteen perustuvilla hallituksilla vuonna 1980.
Länsi-Suomen lääni

Länsi-Suomen lääni () oli vuosina 1997–2009 yksi Suomen lääneistä. Lääni sijaitsi maan länsiosassa, sen pääkaupunki oli Turku ja väkiluvultaan suurin kaupunki Tampere. Etelässä lääni rajoittui Etelä-Suomen lääniin, idässä Itä-Suomen lääniin ja pohjoisessa Oulun lääniin.
Läänin pinta-ala oli 105 900,72 km², josta
Lääni oli pinta-alaltaan Suomen toiseksi suurin lääni – suurin mikäli merialueet lasketaan mukaan – kattaen noin 27 prosenttia koko maan pinta-alasta. 
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Länsi-Suomen lääni luotiin yhdistämällä Turun ja Porin lääni, Vaasan lääni ja Keski-Suomen lääni sekä Hämeen läänin pohjoisosat.
Länsi-Suomen lääni muodostui seitsemästä maakunnasta: Etelä-Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa, Pohjanmaa, Keski-Suomi, Pirkanmaa, Satakunta ja Varsinais-Suomi.
Valtion aluehallintoa Varsinais-Suomen ja Satakunnan alueella hoitaa nykyään Lounais-Suomen aluehallintovirasto. Pirkanmaan, Keski-Suomen, Pohjanmaan sekä Keski- ja Etelä-Pohjanmaan alueilla vastaavia tehtäviä hoitaa Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto.
Hallinto.
Länsi-Suomen lääninhallitus oli seitsemän ministeriön ohjaama valtion aluehallintoviranomainen. Lääninhallituksen tehtävä oli edistää läänin asukkaiden hyvinvointia ja tukea kuntia peruspalveluiden järjestämisessä ja kehittämisessä.
Lääninhallitus sijaitsi Turussa ja muut palvelupisteet Jyväskylässä, Tampereella, Porissa ja Vaasassa.
Maa- ja seutukunnat.
Länsi-Suomen läänissä oli seitsemän maakuntaa ja 30 seutukuntaa:
Kunnat 2009 (kaupungit lihavoitu).
Länsi-Suomen lääni jakautui vuonna 2009 142 kuntaan.
Läänin asukasluvultaan suurimmat kunnat olivat lakkautettaessa:
Kuntamuutokset.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Vaakuna.
Länsi-Suomen läänin vaakuna luotiin yhdistämällä Varsinais-Suomen ja Satakunnan historiallisten maakuntien vaakunat sekä asettamalla alaosaan kolme kärppää Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakunasta. Kilven päällä oli herttuakunnan kruunu Varsinais-Suomen ja Satakunnan vaakunoista.
"Oikeaoppisesti" vaakunan alaosankin olisi kuulunut olla halkoinen, jonka heraldisesti oikeanpuoleisessa kentässä Hämeen historiallisen maakunnan vaakuna ja vasemmanpuoleisessa Pohjanmaan vaakuna. Tämä siksi, että läänin alueella oli Varsinais-Suomen, Satakunnan ja osan Pohjanmaata lisäksi myös osa historiallista Hämettä, lähinnä sen pohjoisosa.
Amiraali

Amiraali (lyhenne amir. tai sotilaskäytössä amir) on korkea sotilasarvo, jota käytetään korkeimpana arvona eri maiden merivoimissa. Se vastaa yleensä maavoimien täyttä kenraalia. Kenraalin tavoin sana amiraali voi viitata paitsi täyden amiraalin arvoon, myös alempiin amiraalin arvoihin. Sana amiraali tulee arabian kielen termistä أمير البحر "’amīr-al-baḥr", ’merten komentaja’. Ristiretkeilijät oppivat termin, ja sitä alettiin käyttää Euroopassa jo 1000-luvulla.
Suomen merivoimissa on neljä amiraalin arvoa, ylimmästä alimpaan "amiraali", vara-amiraali, kontra-amiraali ja lippueamiraali. Suomen puolustusvoimissa aktiivipalveluksessa voi olla kerrallaan vain yksi täyden amiraalin tai kenraalin arvoinen upseeri, joka toimii puolustusvoimien komentajana. Koska puolustusvoimien komentaja on useimmiten tullut maavoimista, on itsenäisessä Suomessa ollut toistaiseksi vain kaksi täyttä amiraalia: Jan Klenberg ja Juhani Kaskeala. Merivoimien komentaja Suomessa on yleensä joko kontra-amiraali tai vara-amiraali.
Monien maiden laivastossa on vielä amiraalia ylempi, maavoimien marsalkkaa vastaava sotilasarvo, joka Saksassa on ollut nimeltään suuramiraali ja useissa muissa maissa laivastoamiraali. Lisäksi jotkin historialliset laivastot ovat käyttäneet amiraalia korkeampaa kenraaliamiraalin arvoa; Saksan laivastossa se oli suuramiraalia alempi ja maavoimien kenraalieverstiä vastaava arvo. Alankomaissa taas korkein amiraalin arvo on luutnanttiamiraali, mikäli puolustusvoimien komentaja on merivoimista, sillä amiraali-arvo on Orania-Nassaun suvun käytössä. Itsenäisessä Suomessa amiraalia korkeampaa merivoimien sotilasarvoa ei ole koskaan ollut.
Muuta.
Unkarin valtionhoitajana oli maailmansotien välisenä aikana amiraali Miklós Horthy, vaikkei Unkarilla sisämaavaltiona ollut laivastoa tai merivoimia. Horthyn sotilasarvo johtui siitä, että hän oli palvellut aikaisemmin Itävalta-Unkarin laivastossa.
Ahvenanmaan lääni

Ahvenanmaan lääni () oli yksi Suomen lääneistä vuosina 1918–2009. Lääni käsitti saman alueen kuin itsehallinnollinen Ahvenanmaan maakunta. Läänin pääkaupunki ja samalla ainoa kaupunki oli Maarianhamina.
Ahvenanmaan lääninhallitus () oli Suomen tasavallan aluehallintoviranomainen Ahvenanmaan maakunnassa.
Vaikka lääninhallituslaki mainitsikin Ahvenanmaan läänin muiden Suomen läänien yhteydessä, sen tehtäväalue oli melkoisen erilainen kuin muualla Suomessa. Useat normaalisti lääneillä olleet tehtävät kuuluivat Ahvenanmaalla maakuntahallitukselle. 
Itsehallinnollisen Ahvenanmaan ja valtakunnan toimivallan jako merkitsi sitä, että Ahvenanmaan lääninhallituksella oli vähemmän ja osittain toisenlaisia tehtäviä kuin maan muilla lääninhallituksilla, mutta se hoiti myös sellaisia tehtäviä, jotka sille oli annettu valtion erityisviranomaisten puuttuessa maakunnasta.
Ajatuksen Ahvenanmaan läänin perustamisesta esitti epävirallinen Ahvenanmaa-komitea, joka oli perustettu etsimään sovintoratkaisua Suomen ja Ruotsin väliseen kiistaan Ahvenanmaasta. Lääniksi erottamisella haluttiin siirtää päätösvaltaa saarille ja se oli yksi vaihe itsehallinnon luomisessa. Itsehallinto oli osa saarten kansainvälistä asemaa koskevan kiistan ratkaisua. Suomen senaatti päätti 13. kesäkuuta 1918 erottaa Ahvenanmaan kihlakunnan Turun ja Porin läänistä ja muodostaa siitä Ahvenanmaan läänin.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Ahvenanmaan tunnuksena ovat kirjaimet ÅL. 
Valtion aluehallintoa Ahvenanmaalla hoitaa nykyään Ahvenanmaan valtionvirasto.
Valtion virastot.
Lääninhallituksen johtamat valtion virastot olivat:
Kunnat 2009 ja 1997 (kaupungit lihavoitu).
Kuntien asukasluvut 2009 olivat:
Kuntamuutokset.
Ahvenanmaalla ei ole Suomen itsenäisyyden aikana tapahtunut kuntamuutoksia.
Maaherra.
Ahvenanmaan lääninhallitusta johti maaherra, jonka nimitti tasavallan presidentti sovittuaan asiasta maakuntapäivien puhemiehen kanssa.
Vuoden 2010 alusta lähtien maaherra johtaa Ahvenanmaan valtionvirastoa, joka korvasi lääninhallituksen. Ahvenanmaan maaherra on maakunnassa ensi sijassa Suomen hallituksen edustajana. Maaherra avaa ja päättää presidentin puolesta Ahvenanmaan maakuntapäivät. Hänen tehtäviinsä kuuluu myös toimia Ahvenanmaan valtuuskunnan puheenjohtajana.
Vesipääsky

Vesipääsky ("Phalaropus lobatus") on pieni kurppien heimoon kuuluva pohjoisten alueiden kahlaajalintu. 
Koko ja ulkonäkö.
Vesipääskyn pituus on 17–19 cm ja paino 20–45 g. Linnun pää on juhlapuvussa tummanharmaa, leuan alla on valkea kohta. Niska on punainen. Siivet ovat kirjavat. Poikkeuksellisesti naaras on isompi ja värikkäämpi kuin koiras. Kahlaajaksi vesipääsky on siitä poikkeuksellinen, että se ruokailee yleensä uimasillaan. Se talvehtii avomerellä. Vanhin suomalainen rengastettu vesipääsky on ollut 5 vuotta, 11 kuukautta ja 28 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut 9 vuotta ja 11 kuukautta vanha islantilainen lintu.
Levinneisyys.
Vesipääsky pesii Euraasian ja Pohjois-Amerikan arktisilla alueilla ja talvehtii trooppisilla valtamerillä. Maailman populaation kooksi arvioidaan 3,5 miljoonaa yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 65 000 – 95 000 paria. 
Suomessa vesipääskyä tavataan pääasiassa Pohjois-Suomessa, ja pääasiallisesti se asustaa Lapin soilla. Vaihtelevaa esiintymistä on myös etelämmässä, pitkin rannikkoa Vaasan tasolle saakka. Vesipääskyn pesimäkanta on pienentynyt Suomessa vuodesta 1980 vuoteen 2024 noin 92 prosenttia ja pesimäalue noin 79 prosenttia. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–2024 keskimäärin 4 900 paria, ja laji on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi.
Suomeen vesipääskyt saapuvat touko-kesäkuussa. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa naaraiden poistumisella, koiraat ja nuoret linnut lähtevät heinä-elokuussa, ja viimeiset tavataan syyskuussa. Suomalaiset vesipääskyt talvehtivat todennäköisesti Arabianmerellä, ja muutto suuntautuu sinne itäisen Euroopan kautta. Grönlannin, Islannin ja Koillis-Kanadan vesipääskyt pysähtyvät muuttomatkallaan Fundynlahdelle (New Brunswick) Kanadan itärannikolle, ja touko-elokuussa siellä voi tavata jopa 250 000 yksilöä. 
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Vesipääskyn arvo on 1 831 euroa.
Elinympäristö.
Vesipääsky pesii arktisilla suoalueilla, Pohjanlahdella myös kareilla ja rantaniittyjen lammikoissa.
Lisääntyminen.
Pesii usein yhdyskunnittain, joissa linnuilla ei ole omaa reviiriä. Naaras munii 3–4 munaa maassa olevaan pesään ja lähtee usein saman tien muuttomatkalle etelään. Koiras jää hautomaan ja huolehtimaan poikasista, haudonta-aika on 18–20 vrk. Poikaset oppivat lentämään 3–4 viikon ikäisinä. Naaras saattaa munia toisen pesueen eri koiraalle.
Ravinto.
Ruokaillessaan vesipääsky ui pientä ympyrää. Sen ajatellaan saavan näin liikkeelle pieniä vesieläimiä, joita se käyttää ravinnokseen. Valtamerillä parvet seurailevat valaita ja suuria kalaparvia planktonia syöden.
Karikukko

Karikukko ("Arenaria interpres") on kirjava kahlaajalintu. Lajin nimesi Carolus Linnaeus 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 22–24 cm, siipien kärkiväli 50–57 cm ja paino keskimäärin noin 115 g. Karikukolla on musta-valko-oranssin kirjava höyhenpeite ja lyhyet oranssit jalat. Ääni on helppo oppia tuntemaan, se on voimakas kitisevä äänisarja. Sukupuolet ovat lähes samannäköisiä, ja ne voi erottaa pesimäaikana siitä että koiraan päänseudun mustavalkoiset kuviot ovat selkeämpiä ja jyrkkärajaisempia kuin naaraan.
Vanhin suomalainen rengastettu karikukko on ollut 19 vuotta, 8 kuukautta ja 6 päivää vanha. Euroopan vanhin karikukko on ollut 21 vuoden ja 5 kuukauden ikäinen brittiläinen lintu.
Levinneisyys.
Karikukkoa tavataan Euraasian pohjoisrannikoilla, Grönlannissa, Kanadassa ja Alaskassa, ja laji talvehtii Amerikassa, Afrikassa, Aasian eteläosissa, Australiassa ja Euroopan länsirannikolla. Euroopan pesimäkanta on 36 000–77 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 460 000–730 000 yksilöä. Suomen kanta on 1 000–2 000 paria. Karikukko on muuttolintu, joka saapuu Suomeen toukokuussa ja poistuu heinä-elokuussa.
Karikukko on luokiteltu Suomessa erittäin uhanalaiseksi vuodesta 2015 lähtien. Vuonna 2010 se oli luokiteltu vaarantuneeksi. Karikukko on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 336 euroa.
Lajista tunnetaan kaksi alalajia, joista "morinella" pesii Kanadan arktisen alueen eteläosissa ja nimialalaji "interpres" muualla.
Elinympäristö.
Pesimäalueella karikukko viihtyy erityisesti rannikolla, ja se pesii rannikkotasangoilla, soilla ja tundralla. Suomessa karikukkoa on erityisesti ulkosaaristossa tiira- ja/tai lokkiyhdyskunnissa. Parhaissa tiirayhdyskunnissa voi pesiä useita pareja karikukkoja. Sisäsaaristosta laji on lähes kadonnut. Muutamia pareja pesii sisämaan suurimmilla järvillä.
Pesimäkauden ulkopuolella karikukko on pääosin rannikkoeläin, vaikka muuttomatkoilla sitä tavataan sisämaan järvillä.
Lisääntyminen ja talvehtiminen.
Karikukko pesii toukokuun ja elokuun alun välisenä aikana. Pesintä tapahtuu yksinäisissä pareissa, vaikka suotuisissa ympäristöissä pesiä voi olla melko lähekkäin. Laji muuttaa suurissa parvissa ja on sosiaalinen talviaikana. Vuorovesirannoilla voi olla sata tai jopa useampia yksilöitä ruokailemassa.
Karikukko on yksiavioinen reviirilintu. Pesä on maassa, tavallisesti hyvin piilossa kiven alla, ruohotuppaassa tai kallionhalkeamassa. Vihertäviä, ruskeakiemuraisia munia on tavallisesti 4, joskus 3 tai 5. Muna on kooltaan 41*29 mm ja se painaa 18 g. Molemmat emot hautovat, yhteensä keskimäärin 24 päivää. Poikaset kuoriutuvat yhtäaikaisesti, ne ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään noin 4 viikon ikäisinä. Emot varoittelevat erittäin äänekkäästi poikasaikana.
Ravinto.
Karikukot syövät selkärangattomia, matoja ja äyriäisiä, joskus myös kasvisravintoa. Ryöstää tiiranpesistä munia, mistä syystä pitäisi välttää nousemista tiiraluodoille touko-kesäkuussa.
Suokukko

Suokukko ("Calidris pugnax", aiemmin "Philomachus pugnax") on keskikokoinen kurppien heimoon kuuluva kahlaaja, joka herättää huomiota etenkin soidintanssillaan. Laji on Suomessa äärimmäisen uhanalainen.
Aiemmin linnun suomenkielinen nimi on ollut myös suokulainen ("Machetes Pugnax"), jota käytetään edelleen meänkielessä.
Ulkonäkö ja koko.
Hyvin vaihteleva. Koiras ja naaras hyvin erikokoisia. Soidinasussa koiras harmaa tai ruskea mustalla ja valkoisella kuvioinnilla, kuviot vaihtelevat paljon. Kaulan ympärillä tuuhea kaulus, jonka väri vaihtelee mustasta ruskean kautta kokovalkoiseen. Naaras ja nuori ovat ruskeansävyisiä. Musta nappisilmä, suora nokka, selässä ja niskassa tummaa kuviointia. Tummalla siivellä heikko vaalea siipijuova, yläperän sivuilla räikeät valkoiset soikiot. Talvipukuiset linnut ovat harmaampia.
Koiraan pituus on 31–34 senttiä ja paino 168–242 grammaa. Naaraan pituus on 25–26 senttiä ja paino 85–126 grammaa. Suokukko on vaitelias. Ainoat äänet ovat hiljaisia kurahduksia. Soidintanssikin on äänetön tapahtuma.
Vanhin suomalainen rengastettu suokukko on ollut 13 vuotta 10 kuukautta 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin suokukko.
Levinneisyys.
Suokukko pesii Pohjois-Euroopassa ja Venäjällä. Se talvehtii Etelä- ja Länsi-Euroopassa, Afrikassa ja Intiassa. Talvehtimisalueillaan ne muodostavat jopa miljoonan yksilön parvia. 
Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 513 000 – 1 380 000 paria, joista 89 prosenttia Venäjällä. Venäjän Euroopan puoleisessa osassa arvioidaan pesivän 450 000 – 1 250 000 paria. On arvioitu, että Euroopan kanta muodostaisi puolet koko maailman kannasta.
Suokukko pesii koko Suomessa, mutta on Etelä-Suomessa hyvin vähälukuinen ja yleinen Pohjois-Suomen suoalueilla. Laji on luokiteltu Suomessa vuodesta 2015 alkaen äärimmäisen uhanalaiseksi. Kannan arvioidaan pienentyneen Suomessa vuodesta 1980 vuoteen 2024 noin 92 prosentilla. Vuosien 2019–2024 Suomen kannaksi arvioitiin 5 000–16 000 paria.
Muuttolintu, joka palaa Suomeen huhti–toukokuussa. Toukokuun alussa voi parhailla levähdyspaikoilla, kuten Mietoistenlahdella, tavata satojen yksilöiden parvia. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa koiraiden ja pesinnässään epäonnistuneiden naaraiden muutolla. Nuoret linnut muuttavat elo–syyskuussa.
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Suokukon arvo on 2 848 euroa.
Elinympäristö.
Suot ja kosteat niityt, missä ruoho on tarpeeksi lyhyttä.
Lisääntyminen.
Pesinnästä huolehtii yksin naaras. Pesä kätketään maahan ja siihen tehdään 4 munaa. Haudonta-aika on noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja oppivat lentokykyisiksi 3 viikon iässä. Soidintanssissa urokset pörhistävät kaulassa olevan ”leijonanharjan”, nousevat pystyyn ja poseeraavat ja tanssivat erikoisissa asennoissa. 
Ravinto.
Suokukot syövät hyönteisiä ja matoja sekä muita selkärangattomia. Myös sammakot ja pikkukalat kuuluvat ruokavalioon. Niitä voi nähdä kyntöpellolla nyppimässä esillenousseita kastematoja.
Jänkäsirriäinen

Jänkäsirriäinen ("Calidris falcinellus") on rantalintu, joka kuuluu kurppien heimoon. Jänkä­sirriäisen aiempi suku "Limicola" on Birdlifen uusimmassa taksonomisessa luettelossa poistettu ja se kuuluukin nykyään sukuun "Calidris". Lajin nimesi Erik Pontoppidan vuonna 1763.
Koko ja ulkonäkö.
Jänkäsirriäinen muistuttaa muodoltaan ja käyttäytymiseltään sirrejä, varsinkin nuorta suosirriä, mutta sen päänkuviot ovat kurppamaisen voimakkaat. Nokka on kärjestä alaspäin kaareutuva, selkäpuoli harmaanruskea. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Pituus on 16–17 cm, siipien kärkiväli 33–35 cm ja paino 30–65 g.
Vanhin suomalainen rengastettu jänkäsirriäinen on ollut 3 vuotta, 10 kuukautta ja 2 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 6 vuoden ja 10 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Jänkäsirriäinen on selkälokin ohella maailman suomalaisin lintu. Suomessa pesii runsas kolmannes maailman koko kannasta. Sen nimialalaji "falcinellus" pesii vain Fennoskandiassa, Lapissa ja Kuolan niemimaalla, alalaji "sibirica" lisäksi monin paikoin Siperian pohjoisosissa. Vuosina 2019–2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin keskimäärin 17 000 paria.
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Jänkäsirriäisen arvo on 1 085 euroa.
Jänkäsirriäinen on muuttolintu ja talvehtii Itä-Afrikassa, Aasiassa ja Australiassa ("sibirica"). 
Elinympäristö.
Jänkäsirriäinen pesii vetisillä jängillä ja taigan märimmillä soilla. Muuttomatkalla ja talvehtimisalueilla se viihtyy muta- ja lyhytkortisilla rannoilla sekä kosteikoilla. Vaikeakulkuisten olinpaikkojensa takia jänkäsirriäisen elintavat tunnetaan melko huonosti.
Lisääntyminen.
Jänkäsirriäiskoiras rakentaa maahan ruohoston kätköihin 2–3 pesää, joista naaras valitsee mieleisensä ja munii neljä tai joskus kolme munaa. Haudonta-aika on kolme viikkoa ja kummatkin puolisot osallistuvat haudontaan. Poikaset ovat pesäpakoisia ja etsivät itse ruokansa. Molemmat emot huolehtivat niistä, mutta naaras jättää hoidon koiraalle poikasten ollessa puolikasvuisia.
Ravinto.
Hyönteiset ja muut selkärangattomat pikkueläimet, muutolla nilviäiset, äyriäiset ja siemenet.
Suosirri

Suosirri ("Calidris alpina") on ruskeahko, mustavatsainen kahlaaja.
Koko ja ulkonäkö.
Pituus 16–20 cm
siipien kärkiväli 35–40 cm
paino 30–85 g
Juhlapukuinen suosirri on helppo tuntea mustasta vatsasta ja ruskeasta selästä. Etelänsuosirrillä (alalaji "schinzii") vatsa on mustan ja valkean kirjava. Nokka on tumma, hieman päätä pitempi ja hiukan alaspäin käyrä. Nuoret linnut ja talvipukuiset yksilöt ovat harmahtavia tai ruskehtavia, siivellä näkyy lennossa kapea valkoinen siipijuova. Ääni on suriseva, lentävästä parvesta kuuluu pientä viserrystä.
Vanhin suomalainen rengastettu suosirri on ollut 18 vuotta 8 kuukautta 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen sirri, 28 vuotta 10 kuukautta.
Levinneisyys.
Pesii Pohjois-Amerikan, Euroopan ja Aasian pohjoisosissa. Suomessa pesii kahta alalajia. Nimialalajia "alpina" pesii Lapissa noin 4 800 – 9 000 paria. Etelänsuosirriä "schinzii" pesii paikoin Pohjanlahden ja Saaristomeren rannikolla ja saarissa, ja sen pesimäkannaksi vuosina 2019–2024 arvioitiin vain 23–43 paria. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 460 000 – 546 000 paria, joista 55 prosenttia Islannissa ja 28 prosenttia Venäjällä. Suosirrin maailman kannan kooksi on arvioitu 3–7 miljoonaa aikuista yksilöä.
Muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa ja Kaakkois-Aasiassa. Etelänsuosirrit palaavat Suomeen jo huhtikuussa. Jäämeren linnut muuttavat Suomen yli toukokuun loppupuolella ja kesäkuun alkupäivinä. Syysmuutto alkaa heinäkuussa vanhojen lintujen poismuutolla. Nuoret linnut lähtevät elo-syyskuussa.
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Etelänsuosirrin ohjeellinen arvo on 2355€.
Elinympäristö.
Lapin suosirrit asustavat tunturisoilla, etelänsuosirrit alavilla maankohoamisrannoilla. Laidunnuksen loputtua matalakasvuiset ruohostomaat ovat kasvaneet umpeen, ja etelänsuosirrimme ovat käyneet uhanalaisiksi. Muuttoaikoina ja talvehtimisalueilla laji viihtyy merenrannoilla.
Lisääntyminen.
Naaras munii ruohojen sekaan matalaan kuoppaan 4, joskus 3, kellanruskeata, tummatäpläistä munaa, joita emot hautovat yhdessä 21–22 vrk. Myös poikasia emot huoltavat aluksi yhdessä, kunnes naaras jättää isojen poikasten hoidon koiraalle. Poikaset tulevat lentokykyisiksi noin kolmen viikon iässä.
Ravinto.
Pesimämaisemissa vaaksiaiset, surviaissääsket, paljakkakilpiäiset ja hyönteiset. Muuttomatkalla nilviäiset, madot ja muut rantojen pikkueläimet.
Merisirri

Merisirri ("Calidris maritima") on Suomessa harvalukuinen ja erittäin uhanalaiseksi luokiteltu kahlaaja. Lajin nimesi Morten Thrane Brünnich 1764.
Levinneisyys.
Merisirri pesii mm. Grönlannissa, Ruotsin ja Norjan rannikoilla ja tuntureilla ja Huippuvuorilla. Suomessa merisirri pesii vain pohjoisimman Lapin tuntureilla. Suomen merisirrikanta on 25–50 paria. Lajia tavataan Suomessa lisäksi talviaikaan meren rannikolla ja ulkoluodoilla lähes koko sen ajan kun meri on auki. Maailman populaation kooksi arvioidaan 170 000–220 000 yksilöä. Norjassa pesii 15 000 paria ja Ruotsin Lapissa 1 000-3 000 paria. Koko maailmanpopulaation arvellaan olevan elinvoimainen. 
Tuntomerkit.
Linnun pituus on 19–22 senttiä, siipien kärkiväli 42–46 senttiä ja paino 55-105 grammaa. Naaras on kookkaampi. 
Päältä tummanharmaa, alta vaaleampi. Pesimäaikaan puvussa on hieno purppuranhehku. Koivet ja nokan tyvi kesäpuvussa kellertävät, talvella oranssit. Lennossa erottuu siivellä kapea valkoinen juova. 
Soidinlaulu on kirskahtava trii-trii-trii huuto. Varoitusäänet hiljaisia: kriiih, pri-pri-pri. Ruokailevista parvista kuuluu polveilevaa pulputusta. 
Elinympäristö ja käyttäytyminen.
Suomessa merisirrit pesivät Lapin käsivarren karuilla tunturiylängöillä. Lisääntymiskauden ulkopuolella merisirrit liikkuvat kivisillä merenrannoilla. Muuttoaikoina marras-joulukuussa sekä toukokuussa voi Saaristomeren ulkokareilla tavata kymmenpäisiä, toisinaan jopa satapäisen, parvia. Merisirri onkin ainoa kahlaajalaji, jota tapaa säännöllisesti sydäntalvella Pohjolassa.
Jurmon Lintuasemalla merisirrejä on merkitty lukurenkailla ja jalkalipuilla vuodesta 2011 alkaen. Yksilöllisten tunnusmerkkien avulla on saatu selville, että Suomessa talvehtivat linnut pesivät todennäköisesti Huippuvuorilla. Suomessa pesivien lintujen talvehtimisalueita ei tunneta, mutta yksi Lapin tunturiylängöllä rengastettu lintu on tavattu talvehtimisaikana Norjan rannikolta. 
Vanhin suomalainen rengastettu merisirri on ollut 20 vuotta 4 kuukautta ja 15 päivää vanha. Euroopan vanhimmaksi mainitaan kuitenkin ruotsalainen 19 vuoden ja 6 kuukauden ikäinen lintu.
Lisääntyminen.
Naaras munii kesä-heinäkuun aikana matalaan kuoppaan 3–4 vihertävää tai rusehtavaa, ruskeatäpläistä munaa. Koiras kantaa päävastuun noin 3 viikon haudonnasta ja poikasten hoidosta.
Ravinto.
Merisirrin ravintoa ovat hyönteiset, nilviäiset ja äyriäiset.
Kuovisirri

Kuovisirri ("Calidris ferruginea") on vuosittain Suomessa vieraileva pitkäkoipinen rantalintu. Lajin kuvaili tieteelle Erik Pontoppidan vuonna 1763.
Koko ja ulkonäkö.
Vaalean värityksensä, pitkän kaulansa ja kaarevan nokkansa takia kuovisirri muistuttaa pitkäkoipisirriä, mutta sen koivet ovat lyhyemmät ja tummemmat, ja siivissä on valkeat raidat, jotka näkyvät linnun lentäessä. Juhlapukuinen vanha lintu on alapuolelta voimakkaan punaruskea. Kuvassa on nuori lintu. Linnun pituus on 18–22 cm, siipien kärkiväli 42–46 cm ja paino 45–110 g.
Vanhin suomalainen muuttomatkalla rengastettu kuovisirri on ollut 19 vuotta 7 kuukautta 21 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin kuovisirri.
Levinneisyys.
Kuovisirri pesii Siperian tundralla ja talvehtii Afrikassa, Etelä-Aasiassa ja Australaasiassa. Pieni populaatio pesii Alaskassa. Maailman populaatio on kooltaan noin 1,4 miljoonaa yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Kuovisirri on Suomessa vuosittainen läpimuuttaja kevätmuutolla toukokuussa ja kesäkuun alussa, sekä syysmuutolla heinä–elokuussa.
Elinympäristö.
Kuovisirri kahlailee pehmeässä mudassa suoalueilla ja lietteillä rantaviivan tuntumassa.
Lisääntyminen.
Kuovisirri munii maassa olevaan pesään neljä munaa. Haudonta-aika on kolme viikkoa.
Ravinto.
Kuovisirrin ravintoa ovat nilviäiset, madot ja rantojen muut pikkueläimet.
Nimi.
Tieteellinen nimi "Calidris" tulee kreikan sanasta "kalidris," millä Aristoteles tarkoitti harmaata vedenrajan lintua. Lajinimi "ferrugineus" tulee latinasta ja tarkoittaa ruosteenväristä.
Lapinsirri

Lapinsirri ("Calidris temminckii") on kahlaajalintu.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 14 cm, paino 15–35 g ja siipien kärkiväli 35 cm. Pieni, päältä ja rinnasta harmahtava, ja vatsapuolelta valkea sirri. Nokka pään mittainen, hieman alaspäin kaareva. Pyrstön reunasulat valkoiset. Ääni on innokasta helinää. Oleskelee usein kasvillisuuden kätköissä.
Vanhin suomalainen rengastettu lapinsirri on ollut 12 vuotta 4 päivää vanha. Se on samalla vanhin eurooppalainen lapinsirri.
Levinneisyys.
Lapinsirrin parimäärä Suomessa on 1 000–2 000. Pesii Suomessa vain Pohjois-Suomessa, Perämeren rannikolla ja Oulun seudulla. Talvehtii Välimeren itäosissa ja Afrikassa. Keväällä saapuu toukokuussa-kesäkuun alussa. Syysmuutto heinä-elokuussa. Euroopassa pesii 11 000–18 000 paria Fennoskandiassa, lisäksi Venäjän tundralla pesii yli miljoona paria.
Elinympäristö.
Pohjoisen matalaruohostoiset rannat, suot ja hiekkasärkät.
Lisääntyminen.
Naaras munii matalaan kuoppaan 3–4 harmaanvihertävää, tummatäpläistä munaa, jotka jäävät koiraan haudottaviksi. Sitten naaras munii uuden pesueen, jota se hautoo itse. Haudonta kestää 3 viikkoa. Kumpikin emo huolehtii omasta poikueestaan. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 3–viikkoisina. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Pääasiassa hyönteiset ja niiden toukat, sekä nilviäiset ja äyriäiset.
Pikkusirri

Pikkusirri ("Calidris minuta") on pienikokoinen rantalintu kurppien heimosta.
Koko ja ulkonäkö.
Pienen kokonsa, terävän ja tumman nokan, tummien jalkojen ja nopeiden liikkeiden ansiosta pikkusirrin tunnistaa helposti muista rantalinnuista lukuun ottamatta muita pieniä sirrejä. Nuori pikkusirri muistuttaa lapinsirriä ("Calidris temminckii"). Pikkusirrin selkäpuolella on usein vaalea V-kuvio tummalla pohjalla. Pyrstön kärki on harmaa. Ääni on hiljainen, korkea ”tit”. Linnun pituus on 14–16 cm, paino 17–45 g ja siipien kärkiväli 30 cm.
Vanhin suomalainen rengastettu pikkusirri on ollut 8 vuotta 10 kuukautta 26 päivää vanha. Ranskalainen 12-vuotias pikkusirri on Euroopan vanhin.
Levinneisyys.
Pikkusirri pesii arktisessa osassa Eurooppaa ja Aasiaa. Se muuttaa talveksi pitkän matkan Afrikkaan ja Etelä-Aasiaan. Afrikassa talvehtii noin 200 000 pikkusirriä, Aasiassa noin 400 000. Norjassa pesii 200–300 paria, Venäjällä ainakin 100 000 paria. Muuttolintu, joka on keväällä toukokuussa Suomessa harvalukuinen, mutta syysmuutolla heinä–syyskuussa tavallinen, jolloin vanhat linnut muuttavat ennen nuoria.
Suomen pesimiskannaksi on arvioitu vain 0–5 paria. Silti se on muuttoaikoina syksyisin kahlaajarannoilla yleinen laji.
Elinympäristö.
Tundra, tavallisesti kuivalla maalla pajupensaikoissa.
Lisääntyminen.
Naaras munii tundraylängölle tai -nummelle maahan matalaan pesäsyvennykseen 4 vaaleanvihertävää tai -rusehtavaa isojen tummanruskeiden täplien ja juovien kirjailemaa munaa. Emot hautovat 20–21 vrk. Poikasista huolehtii vain toinen emoista. Pikkusirri on Moniavioinen. Koiraalla saattaa olla useampi naaras, ja naaraalla 2 koirasta, jolloin se munii 2 pesyettä.
Ravinto.
Pikkusirri pyydystää mudasta ja mutalammikoista pieniä selkärangattomia.
Etsintäkuulutus

Etsintäkuulutus on poliisille annettu määräys ottaa kiinni rikoksesta epäilty henkilö esimerkiksi syytteen nostamista varten.
Ennen etsintäkuulutuksen antamista poliisi yrittää tavoittaa etsittävän henkilön puhelimitse tai vierailemalla tämän kotiosoitteessa.
Poliisilla on velvollisuus ottaa kiinni etsintäkuulutettu, joka on toimivaltaisen viranomaisen antaman kuulutuksen perusteella vangittava tai otettava säilöön.
Pulmussirri

Pulmussirri ("Calidris alba") on pieni kahlaaja.
Koko ja ulkonäkö.
Vaalea pieni sirri. Kesäpuvussa pää, selkä ja rinta ovat ruskean ja harmaan kirjavat, ja vatsa valkoinen. Talvipuvussa se on hyvin vaalea, alapuoli on kokonaan valkoinen ja selkäpuoli vaaleanharmaa. Koivet ovat mustat ja lyhyehkö nokka on tukeva. Lentoääni on kirkas ’pit’. Käytökseltään vilkas ja nopealiikkeinen. Linnun pituus on 18–21 cm, paino 35–110 g ja siipien kärkiväli 35–40 cm.
Vanhin suomalainen muuttomatkalla rengastettu pulmussirri on ollut 3 vuotta 2 kuukautta 20 päivää vanha. Suomessa on rengastettu vain vähän toista sataa pulmussirriä. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 18 vuoden 6 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Pulmussirri talvehtii kaukana Etelä-Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Australiassa, ja kesäisin asuu pohjoisella napa-alueella Kanadassa, Grönlannissa ja Venäjällä. Euroopan puoleisella Venäjällä pesii vähintään 17 000 paria. Muuttolintu, joka keväällä touko–kesäkuussa on Suomessa harvinainen vieras, mutta syysmuutolla heinä–elokuussa tavataan säännöllisesti rannikollamme yksinäisiä lintuja tai pieniä parvia.
Elinympäristö.
Pesii tundralla avoimessa ympäristössä lähellä vesistöä. Muuttoaikoina tavataan lähinnä hiekkarannoilla.
Lisääntyminen.
Pulmussirri pesii Huippuvuorilla, Siperiassa ja Grönlannissa. Pesä on maassa. Munia on neljä, joita molemmat emot hautovat vuorollaan noin neljä viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia. Usein kaksi poikuetta.
Ravinto.
Äyriäiset, madot, nilviäiset ja muut rannan pikkueläimet.
Isosirri

Isosirri ("Calidris canutus") on kurppien heimoon kuuluva lintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Aikuisilla on lyhyet tummat jalat ja melko tukeva, lyhyehkö tumma nokka. Vartalon höyhenpeite on harmaankirjava, kasvot, kurkku ja rinta kanelinruskeat tai kuparinpunaiset ja alaperä vaalea. Talviasussa höyhenpeite on tasaisemman harmaa ja alapuoli on lähes valkea. Nuorella linnulla on rinnassa ja kupeilla kellertävä sävy. Pituus 24–26 cm, siipien kärkiväli 50 cm, paino 80–200 g. Kooltaan siis tavallista suosirriä suurempi. Lentoääni on vaimea ’uet,uet’.
Vanhin suomalainen muuttomatkalla rengastettu isosirri on ollut 7 vuotta 11 kuukautta 15 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 25 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Isosirri pesii Kanadan, Grönlannin, Euroopan ja Venäjän pohjoisimmissa osissa. Maailman populaation kooksi arvioidaan noin 1,5 miljoonaa yksilöä. Suomessa tavataan lähinnä Siperian isosirrejä läpimuuttajina. Isosirrit talvehtivat Atlantin ja Tyynenmeren rannikoilla. Eurooppalaiset yksilöt muuttavat valtavissa parvissa Välimerelle ja Pohjois-Afrikkaan, kanadalaiset Etelä-Amerikkaan jopa Argentiinaan asti. Arktisten isosirrien parvet muuttavat Etelä-Suomen yli touko–kesäkuun vaihteessa. Syysmuutto tapahtuu vanhojen lintujen osalta heinä–elokuussa ja nuorten lintujen osalta elo–syyskuussa.
Elinympäristö.
Isosirrit viihtyvät tundramaisemassa, ja ruokailevat lieterannoilla.
Lisääntyminen.
Isosirrin matala, lehdillä ja sammalilla vuorattu pesä on maassa lähellä vettä. Se munii 3–4 munaa ja hautoo niitä kolme viikkoa. Molemmat vanhemmat osallistuvat hautomiseen, mutta naaras lähtee paluumuuttoon ennen kuin poikaset ovat lentokykyisiä. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä. Koiras jättää poikaset oman onnensa nojaan ennen kuin ne ovat lentokykyisiä, ja lähtee muuttomatkalle.
Ravinto.
Isosirrit syövät hyönteisiä, nilviäisiä, matoja, pieniä rapuja ja muita selkärangattomia.
Rantakurvi

Rantakurvi ("Xenus cinereus") on pieni kahlaaja, joka on Suomessa esiintymisalueensa länsirajalla. Ensimmäiset havainnot Suomessa on tehty 1800-luvun lopulla.
Koko ja ulkonäkö.
Rantakurvi on päältä vaaleanharmaa, selässä musta V-kuvio. Alapuolelta kuviottoman valkea, keltaiset jalat lyhyet. Pitkä musta nokka kaareutuu loivasti ylöspäin. Lennossa siivillä selvät valkoiset kolmiot, vertaa punajalkavikloon. 
Pituus 22–27 cm, siipien kärkiväli 36–45 cm, paino 50–95 g.
Kutsuääni on ’vy-vy-vy’, muistuttaen pikkukuovin ääntä.
Vanhin suomalainen rengastettu rantakurvi on ollut 16 vuotta 2 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin rantakurvi.
Rantakurvin kuvaili ja nimesi tieteelle Johann Anton Güldenstädt 1775.
Levinneisyys.
Rantakurvi esiintyy Venäjän länsiosista Itä-Aasiaan. Euroopan kannaksi on arvioitu 40 100 – 60 300 paria, joista lähes kaikki Venäjän Euroopan puoleisilla alueilla. Lisäksi lajia pesii Valko-Venäjällä (150–200 paria), Ukrainassa (20–30 paria) ja Suomessa (muutama pari). Maailman kannan on arvioitu olevan nelinkertainen Euroopan kantaan verrattuna.
Suomi on lajin levinneisyysalueen länsireunaa. Rantakurvi on aina ollut Suomessa harvinainen. Perämerellä se on pesinyt ainakin 1950-luvulta lähtien, mutta kanta on pienentynyt noin 30 parista nykyiseen 5–10 pariin. Suomen pesimäkannaksi vuosina 2019–2024 on arvioitu keskimäärin 6 paria.
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Rantakurvin arvo on 8 509 euroa.
Elinympäristö.
Rantakurvi viihtyy rantaniityillä, satamissa, puunlajittelualueilla ja muilla kosteilla ja aukeilla paikoilla.
Lisääntyminen.
Pesä on avoimesti maassa. Naaras munii 4 munaa, joita molemmat emot hautovat noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja koiras enimmäkseen huolehtii niistä, sillä naaras lähtee syysmuutolle pian poikasten kuoriuduttua.
Suomessa lajia on tutkinut varsinkin biologi Nils Fritzén Perämeren pohjukassa.
Ravinto.
Hyönteiset, nilviäiset, äyriäiset ja madot. Ruokailee kiireisen oloisena ja usein pesee löytämänsä ötökän.