tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
FS L’Audacieux (1931)

L'Audacieux oli Ranskan laivaston 1935 valmistunut Fantasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Arsenal de Lorientilta, missä köli laskettiin 16. marraskuuta 1931. Alus laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1934 ja valmistui 27. marraskuuta 1935.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Atlantin laivaston 10. hävittäjäviirikköön, jonka muina aluksina olivat "Le Fantasque" ja "Le Terrible". Toisen maailmansodan alkaessa se oli viirikön mukana Brestissä, josta viirikkö siirrettiin Dakariin. Ranskan antautuessa alus oli viirikkönsä mukana Välimerellä.
Syyskuussa 1940 alus suojasi viirikkönsä mukana 4. risteilijälaivueen Dakariin, jossa se oli 23. syyskuuta liittoutuneiden yrittäessä vallata sataman. Alus vaurioitui pahoin "HMAS Australian" tykkitulessa, joka sytytti tulipalon aluksella. Se jouduttiin ajamaan maihin uppoamisen estämiseksi. Hylky hinattiin Bizerteen, jossa korjaustyöt aloitettiin. Alus vaurioitui 7. toukokuuta 1943 telakalla liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä.
FS Le Triomphant (1934)

Le Triomphant oli Ranskan laivaston 1936 valmistunut Fantasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 7. toukokuuta 1931 Ateliers et Chantiers de Francelta Dunkerquesta, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 28. elokuuta. Alus laskettiin vesille 16. huhtikuuta 1934 ja valmistui 26. toukokuuta 1936.
Palvelus.
Alus poistettiin joulukuussa 1954 alusluettelosta. Se kuitenkin oli neljä vuotta myöhemmin edelleen Malagassa.
FS Mogador (1937)

Mogador oli Ranskan laivaston 1935 valmistunut Mogador-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 28. joulukuuta 1934. Alus laskettiin vesille 9. kesäkuuta 1937 ja valmistui 8. huhtikuu 1939.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 6. hävittäjäviirikköön, joka yhdessä 8. ja 10. viirikön kanssa muodosti Brestiin sijoitetun Force de Raidin 2. kevyen laivueen. Alus oli talven 1939-1940 viirikkönsä mukana Atlantilla etsien Saksan laivaston saarronmurtajia. Heinäkuussa 1940 Ranskan antauduttua alus siirrettiin Mers-el-Kébiriin, jossa se oli Britannian kuninkaallisen laivaston hyökätessä satamaan.
Alukseen osui takakannelle 15 tuuman kranaatti, joka räjäytti syvyyspommit. Tulipalosta ja pahoista vaurioista huolimatta se ei uponnut. Tunteja myöhemmin tulipalo oli sammutettu ja alus hinattu takaisin satamaan. Tilapäiskorjausten jälkeen alus hinattiin Touloniin telakalle. Vaurioita korjattaessa aluksen X-torni korvattiin kahdella kaksiputkisella 37 millimetrin M1933 -ilmatorjuntatykillä ja lisäksi kaksi 37 millimetrin M1927 -tykkiä korvattiin vastaavilla kaksiputkisilla.
Alus oli juuri palannut palvelukseen, kun sen miehistö upotti aluksensa 27. marraskuuta 1942 Toulonin satama-altaaseen. Hylky nostettiin 5. huhtikuuta 1943, mutta sitä ei palautettu palvelukseen.
FS Volta (1936)

Volta oli Ranskan laivaston 1939 valmistunut Mogador-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Ateliers et Chantiers de Bretagnelta Nantesista, missä köli laskettiin 24. joulukuuta 1934. Alus laskettiin vesille 26. marraskuuta 1936 ja valmistui 6. maaliskuuta 1939.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 6. hävittäjäviirikköön, joka yhdessä 8. ja 10. viirikön kanssa muodosti Brestiin sijoitetun Force de Raidin 2. kevyen laivueen. Alus oli talven 1939-1940 viirikkönsä mukana Atlantilla etsien Saksan laivaston saarronmurtajia. Ranskan antauduttua alus siirtyi heinäkuussa 1940 Mers-el-Kébiriin, jossa se oli Britannian kuninkaallisen laivaston hyökätessä.
Alus välttyi osumilta ja liittyi "Strasbourgin" suojaksi saattaen taistelulaivan Touloniin. Aluksen miehistö upotti aluksensa 27. marraskuuta 1942 Toulonin satamaan. Hylky nostettiin 20. toukokuuta 1943, mutta alusta ei palautettu palvelukseen.
La Combattante (1942)

La Combattante oli toisessa maailmansodassa Vapaan Ranskan laivaston Hunt-luokan saattuehävittäjä, joka oli alun perin Britannian kuninkaallisen laivaston "HMS Haldon".
Valmistus.
Alus tilattiin 28. heinäkuuta 1940 vuoden 1940 hätäohjelmassa () Fairfield Shipbuilding and Engineering Companylta Govanista, missä köli laskettiin 16. tammikuuta 1941 tilausnumerolla 1695. Alus vaurioitui maaliskuussa Glasgowiin tehdyssä ilmahyökkäyksessä, jolloin sen vesillelasku viivästyi. Alus laskettiin vesille 27. huhtikuuta 1942 nimellä "HMS Haydon" ja siirrettiin 1. joulukuuta 1942 Vapaan Ranskan laivastolle, joka otti 15. joulukuuta aluksen palvelukseen nimellä "La Combattanteksi". Alus valmistui 30. joulukuuta 1942.
Palvelus.
Alus läpäisi vastaanottotestit, jonka jälkeen se siirtyi Tobermoryyn aloittaen koulutuksen 13. tammikuuta 1943. Alus siirrettiin 12. helmikuuta Scapa Flowhun päättämään koulutuksensa. Se aloitti seuraavana päivänä koulutuksensa Kotilaivaston hävittäjäosastossa, mikä päättyi 23. maaliskuuta.
Heti koulutuksen päätyttyä alus lähti Irlanninmeren kautta Portsmouthiin. Se liittyi 26. maaliskuuta Milford Havenissa rannikkosaattueeseen, josta se erkani jatkaen matkaansa Portsmouthiin sijoitettuun 1. hävittäjälaivueeseen. Laivueen mukana alus suojasi saattueita ja partioi Kanaalin alueella. Alus joutui 7. lokakuuta partomatkalla Le Havre/Cap Barfleurin rannikkopatterien tuleen ja 26. huhtikuuta 1944 alus torjui E-veneiden hyökkäyksen upottaen "S147:n".
Alus määrättiin Normandian maihinnousun itäisen osaston Force J:hin sekä tulitukiosasto Group E:hen, jolle oli määrätty maalipisteet Beny-sur-Merin alueelta. Alus partioi 12. toukokuuta "HMS Steynerin" kanssa Kanaalin alueella, jolloin alukset kohtasivat Boulognesta lähteneet E-veneet. Seuranneessa taistelussa E-vene "S141" tuhoutui ja toinen E-vene vaurioitui.
Alus suojasi 5. kesäkuuta "HMS Stevenstonen" ja "HMS Venuksen" kanssa saattueen J9 Juno Beachille. Saattueeseen kuuluivat fregatti "HMS Lawford", kymmenen LST:tä, viisi moottoritykkivenettä ja kolme Yhdysvaltain rannikkovartioston kutteria. Seuraavana päivänä "La Combattante" tulitti rannikkopuolustuksen tuliasemia. Operaatiosta vapauduttuaan alus lähti Portsmouthiin palaten saattuepalvelukseen.
Alus kuljetti 12. kesäkuuta kenraali Charles de Gaullen tutustumaan sillanpäähän. Se suojasi Noren alaisuudessa saattueita tammikuussa 1945. Se osui miinaan 23. helmikuuta Humberin suistossa lähellä East Dudgeonin poijua. Alus upposi nopeasti, jolloin "HMS MTB 76" ja "HMS MTB 770" pelastivat 118 eloonjäänyttä. Aluksen mukana sai surmansa 67 merimiestä.
Olof Östergren

Karl "Olof" Östergren (17. helmikuuta 1874 Gävle, Ruotsi - 14. lokakuuta 1963), oli ruotsalainen kielitieteilijä, erityisesti stilistiikan alalla, ja Uppsalan yliopiston dosentti, joka sai professorin arvonimen 1936. Hänet tunnetaan laatimastaan mahtavasta kymmenosaisesta ruotsin kielen sanakirjasta "Nusvensk ordbok" (1915–1972). Östergren on kirjoittanut myös kirjasen "Våra vanligaste främmande ord", joka ilmestyi alkujaan 1907 ja josta on otettu sittemmin useita painoksia. 
Östergrenin oma yli 365 000 niteen kirjasto oli aikoinaan Pohjoismaiden suurin yksityiskirjasto. Suuri osa siitä koostui nykykaunokirjallisuudesta, jota hän hyödynsi sanakirjanteossa. Kirjasto sijaitsi hänen yksityisasunnossaan Uppsalassa. Kempen säätiö osti koko kirjaston ja lahjoitti sen Uumajan yliopistolle. 
Uumajan yliopiston kirjastossa on erikoiskokoelma, joka sisältää noin 25 000 Östergrenille kuulunutta teosta. Kokoelman pääpaino on kielitieteessä, mutta se sisältää teoksia myös muilta aloilta, niin ruotsalaisia kuin ulkomaisiakin. Kokoelman tuoreimmat teokset ovat vuodelta 1956. Siihen kuuluu käsin kirjoitettu aakkosellinen luettelo, joka on digitalisoitu.
Olof Östergren on haudattu Uppsalan vanhalle hautausmaalle.
Waldemar Karhumäki

David Waldemar Karhumäki (20. huhtikuuta 1880 Multia – 8. huhtikuuta 1945 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen vakuutustarkastaja ja lastenkirjailija. Samaan sisarussarjaan kuuluivat muun muassa lentäjinä tunnetuksi tulleiden Karhumäen veljesten isä Arttu Karhumäki ja olympiavoittaja (XI olympiadin kisat 1936 Berliini), kirjailija Urho Karhumäki.
Teoksia.
Nimimerkillä "W. K.":
Omalla nimellä:
Lydia Blåfield

Aina Lydia Blåfield, o.s. "Nordström" (2. syyskuuta 1871 Jämsä – 18. joulukuuta 1949 Mänttä) oli suomalainen näytelmäkirjailija, joka käytti kirjailijanimeä Aini Sinikka.
Lydia Blåfield oli naimisissa vuodesta 1896 postimestari Hugo Blåfieldin kanssa. Heillä oli viisi lasta, joista tunnetuin oli näyttelijä Heidi Blåfield. Hän kuoli vuonna 1931 angiinamyrkytykseen. Myöhemmin vuonna 1935 kuoli hänen miehensä Jaakko Korhonen sarkoomaan. Lydia ja Hugo Blåfield ottivat sen jälkeen orvoksi jääneen tyttärentyttärensä Marja Korhosen kasvatettavakseen.
Teoksia.
Nimimerkillä "Aini Sinikka":
Nahkuri

Nahkuri on nahankäsittelyn perinteinen käsityöammatti. Nahkurin työn eri vaiheiden kautta tulee nyljetystä raakanahasta "nahas" ja lopuksi eri tavoin viimeistelty nahka, jota käytetään esimerkiksi jalkineiden ja muiden nahkatuotteiden valmistukseen. 
Ammattimainen nahkuri työskentelee nahkurinverstaassa, jossa on työkalujen ohella tarvittavia säilytystiloja ja rakennelmia, kuten liotusastioita ja nahkojen kuivaamiseen käytetyt nahkurin orret.
Nahkurintyö oli perinteinen ammattikunnassa tekijältä toiselle välittyvä ammatti. Kuitenkin 1900-luvun alkupuolelta on Suomesta olemassa myös nahkurin käsikirjoja, joita on nyttemmin käytetty nahkurin ammattityön tutkimuksessa.
Teollisen mittakaavan tuotannon kehittyminen vähensi myös perinteisten nahkurinverstaiden määrää. Suomessa työskenteli 670 nahkuria vuonna 1923. Suomen nahkurit järjestäytyivät noin 200:n yrityksen voimin Suomen nahkurien yhdistykseksi Hämeenlinnan Aulangolla 1940.
Nahkurin työvälineitä ovat nahan lävistimet, naskali, kourutaltat, kaavin ja nahkahöylä. Nahan muotoilussa käytetään muotoilupuikkoja. Apuvälineinä nahkurit käyttävät reunaleikkureita ja reikäpihtejä. Viimeistelyyn käytetään vahaa sekä patinointiin tarvittavina aineina bitumia ja tärpättiä. Nahan värjäämiseen käytetään nahkamaaleja ja narvivärejä. Nahkureiden käyttämiä koneita ovat karvanpoistokone, ompelukone ja leikkuri.
Vaškin piiri

Vaškin piiri () on kunnallishallintoalue Vologdan alueella Venäjällä. Vuonna 1927 perustetun piirin pinta-ala on 2 900 neliökilometriä. Asukkaita on 9 100 henkeä (vuonna 2010).
Vaškin piiri sijaitsee Vologdan alueen luoteisosassa Valkeajärven pohjois- ja itärannalla. Se rajoittuu pohjoisessa Vytegran, idässä Kirillovin ja lounaassa Belozerskin piireihin. Valkeajärveen laskevia jokia ovat Kovža ja Kema. Kovžajokea pitkin kulkee Volgan–Itämeren vesitie. Piirin luoteisosassa on Melgunovskaja datšan maisemansuojelualue ja Piksimovon kylän luona Družinnojen karstijärvi.
Piiri on saanut nimensä Valkeajärven rannalla sijaitsevasta Vaškin kylästä. Vuonna 1938 piirikeskus siirrettiin Lipin Borin kylään. Vuonna 1959 piiriin liitettiin osa lakkautetuista Kovžan ja Šolan piireistä. Vuosina 1962–1965 alue kuului Belozerskin piiriin. 
Nykyään Vaškin piiriin kuuluu kymmenen maalaiskuntaa: Andrejevskaja, Ivanovskoje, Kisnema (keskuspaikka Troitskoje), Konjovo (Novokemski), Lipin Bor, Piksimovo, Pokrovskoje, Poretšje (Bonga), Roksomskoje (Parfenovo) ja Vasiljevskaja. Puolet asukkaista asuu Lipin Borin piirikeskuksessa. Muita suurempia asutuskeskuksia ovat Novokemski, Pervomaiski ja Bonga.
Lipin Borin kautta kulkee Vologdan, Vytegran ja Karhumäen välinen maantie. Talous perustuu metsä- ja elintarviketeollisuuteen, sähköntuotantoon ja maatalouteen. Lisäksi harjoitetaan kalastusta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon. Matkailua pyritään kehittämään virkistyskalastuksen pohjalta.
Piirissä on kolme alakoulua, viisi peruskoulua, kolme keskikoulua ja kolme lasten harrastuskeskusta. Kulttuurilaitoksia ovat musiikkikoulu, piirin kulttuuritalo, kirjastolaitos, käsityökeskus, kylien kerhotalot ja kotiseutumuseo. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuinpaikat, Belozeron kaupungin ensimmäinen sijaintipaikka Kisnema Troitskojen kylässä sekä Uhtoman kylän kirkot.
Lipin Bor

Lipin Bor () on kylä ja Vaškin piirin hallinnollinen keskus Vologdan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Valkeajärven koillisrannalla 180 kilometriä Vologdasta luoteeseen. Vuonna 2021 Lipin Borin maalaiskunnassa ("selskoje poselenije") oli 3 786 asukasta, joista 3 364 asui Lipin Borin kylässä. Vuonna 2002 kylässä oli 3 845 asukasta.
Kylässä toimii puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Palveluihin kuuluvat keskikoulu, musiikkikoulu, kaksi kirjastoa ja kulttuuritalo.
August Verner Jaakkola

August Verner Jaakkola (6. tammikuuta 1887 Tarvasjoki – 5. kesäkuuta 1954 Piikkiö) oli suomalainen rovasti ja runoilija.
Jaakkola toimi Piikkiön kirkkoherrana yli 30 vuotta. Hän on sanoittanut virsikirjan virren 319 "Sä kuljet seurassa Jeesuksen" ja hänen sanoittamiaan lauluja on lisäksi yhdeksän kappaletta evankelisen herätysliikkeen Siionin kannel-laulukirjassa.
Kema

Kema () on Volgan vesistöön kuuluva joki Vologdan alueella Venäjällä. Sen pituus on 150 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 4 480 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Kemskojejärvestä ja laskee Valkeajärveen. Suurimmat sivujoet ovat Indomanka ja Korba. Keman varrella sijaitsevat Bongan, Pokrovskojen ja Novokemskin kuntakeskukset.
Karvoni

Karvoni (C10H14O) on terpeeneihin kuuluva syklinen ketoni. Karvonia esiintyy lukuisissa kasvien eteerisissä öljyissä. Yhdistettä esiintyy myös kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Esiintyminen ja ominaisuudet.
Karvoni on optisesti aktiivinen yhdiste, joka esiintyy luonnossa niin puhtaina enantiomeereinä kuin raseemisena seoksena. S(+)-karvoni eli d-karvoni (CAS 2244-16-8) on yksi pääkomponenteista kuminan ja tillin siementen eteerisissä öljyissä. Kuminan eteeriset öljyt koostuvat jopa 50–75 % karvonista. R(-)-karvoni eli l-karvoni (CAS 6485-40-1) on piparmintun, ja muiden minttujen suvun ("Mentha") kasvien, eteerisissä öljyissä vallitseva enantiomeeri, jota on öljyissä 55–75 %. Raseemisena seoksena karvonia esiintyy muun muassa laventelin ja inkivääriruohon öljyissä. 
Karvonin isomeerit ovat tyypillinen esimerkki enantiomeerien tuoksujen eroista: S-karvoni muistuttaa tuoksultaan tilliä ja kuminaa, R-karvoni piparminttua. Ihminen aistii R-karvonin tuoksun pienemmistä pitoisuuksista kuin isomeerinsa tuoksun. Isomeerit voidaan muuntaa toisikseen epoksidoinnin pelkistyksen ja hapetuksen avulla. Karvoni on öljymäistä nestettä, joka liukenee vain vähäisissä määrin veteen. 
Valmistus ja käyttö.
Nykyään karvonia tuotetaan synteettisesti, mutta aikaisemmin isomeereja tuotettiin tislaamalla kumina- tai piparminttuöljyä. S(+)-karvonin synteettisen valmistuksen lähtöaineena on (-)-limoneeni ja R(-)-karvonia tuotetaan (+)-limoneenista. Limoneenin syklohekseenirenkaan kaksoissidos reagoi nitrosyylikloridin kanssa ja muodostaa välituotteena limoneeninitrosokloridia. Tämä muodostaa emäskäsittelyn seurauksena karvonioksiimin, joka reagoi hapon kanssa karvoniksi. Karvonin valmistukseen on kehitetty myös bioteknisiä menetelmiä.
Karvonin enantiomeereistä on R(-)-karvoni tuotetumpi ja käytetympi. Sitä käytetään muun muassa hammastahnoissa ja suuvesissä tuomaan piparmintun makua. Sitä voidaan lisätä aromiksi myös ruokiin ja juomiin. Karvonista voidaan syntetisoida myös muita yhdisteitä, esimerkiksi terpeenejä. Katalyyttinen vedytys johtaa niin ikään aromiaineina käytettäviin karveoliin tai dihydrokarvoniin. Käsiteltäessä yhdistettä vahvoilla hapoilla se isomeroituu karvakroliksi. (-)-Karvoni on yksi pikrotoksiinin synteesin lähtöaineista.
Karvonin on havaittu estävän perunoiden itämistä. Erityisesti tehokas on (+)-enantiomeeri, joka on jopa tehokkaampi kuin tarkoitukseen yleisesti käytetyt profaami (isopropyylifenyylikarbamaatti) ja klooriprofaami (isopropyyli-3-kloorifenyylikarbamaatti). Karvoni estää myös eräiden sienien, homeiden ja hiivojen, kuten "Aspergillus niger" ja "Candida albicans", kasvua.
FS Bourrasque (1925)

Bourrasque oli Ranskan laivaston 1925 vesille laskettu Bourrasque-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Atelier et Chantiers de Francelta Dunkerquesta, missä köli laskettiin 12. marraskuuta 1923. Alus laskettiin vesille 5. elokuuta 1925 ja liitettiin laivastoon 23. syyskuuta 1926.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alkaessa alus palveli Brestiin sijoitetussa Ranskan laivaston 4. hävittäjäviirikössä, jonka muut alukset olivat "Ouragan" ja "Orage".
Alus tuhoutui osuttuaan 30. toukokuuta 1940 miinaan Nieuwpoortin edustalla operaatio Dynamon kolmantena päivänä ja jouduttuaan sen jälkeen ilmahyökkäykseen.
FS Orage (1925)

Orage oli Ranskan laivaston 1925 vesille laskettu Bourrasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Chantiers Navals Français'lta Caenista, missä köli laskettiin 20. elokuuta 1923. Alus laskettiin vesille 30. elokuuta 1924 ja otettiin palvelukseen 1. joulukuuta 1926.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alkaessa alus oli Brestiin sijoitetussa Ranskan laivaston 4. hävittäjäviirikössä, jonka muut alukset olivat "Ouragan" ja "Bourrasque".
Alus tuki Boulognen evakuointia Ranskan merivoimien hävittäjäosastossa, kun se joutui 23. toukokuuta 1940 tuhoisaan ilmahyökkäykseen.
Red (vuoden 2010 elokuva)

Red on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut toimintakomedia, joka perustuu vuosina 2003–2004 ilmestyneisiin samannimisiin sarjakuviin. Elokuvan pääosia esittävät Bruce Willis, Mary-Louise Parker, Morgan Freeman, John Malkovich, Helen Mirren, Karl Urban ja Julian McMahon. Elokuvan on ohjannut Robert Schwentke. Elokuvan jatko-osa "Red 2" sai ensi-iltansa vuonna 2013.
Juoni.
Frank (Bruce Willis) on tusinalähiössä sarjavalmisteisessa standardiomakotitalossa asuva ikävystynyt ja yksinäinen eläkeläinen. Ainoa ilo Frankin elämässä ovat puhelut valtion eläkekeskukseen, jolloin hän pääsee juttelemaan eläkevirkailijansa Sarahin (Mary-Louise Parker) kanssa. Sarah on yhtä tylsistynyt ​​ja yksinäinen kuin Frankkin ja keskustelut tuntemattoman Frankin kanssa ja vakooja/rakkausromaanit ovat ainoita hauskoja asioita hänen elämässään.
Kun jokin Frankin menneisyydestä pakottaa hänet takaisin vanhaan työhönsä ja kaikesta tietämätön Sarah joutuu mukaan, Frank ja Sarah aloittavat matkan Frankin menneisyyteen ja niiden ihmisten luo, joiden kanssa hän aikanaan työskenteli. Kuten Frank, heidät kaikki on luokiteltu koodilla "R.E.D." - Retired Extremely Dangerous (Eläkkeellä Erittäin Vaarallinen).
Antero Kasper

Antero Kasper (17. toukokuuta 1929 Helsinki – 19. helmikuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen orkesterimuusikko ja director musices. Hänen instrumenttinsa oli käyrätorvi.
Puolustusvoimien soitto-oppilaskoulussa opiskellut Kasper pääsi professori Holger Fransmanin oppilaaksi ja Kasperista tuli hänen seuraajansa Helsingin kaupunginorkesterin käyrätorven äänenjohtajana. Kasper opetti Sibelius-Akatemiassa yli kolmekymmentä vuotta ja antoi myös kotonaan maksuttomia soittotunteja. Kasper oli uransa aikana myös mukana soittamassa Crusell-kvintetissä. Eläkkeellä Kasper jatkoi soittamista Karelia-puhallinorkesterissa lähes 80-vuotiaaksi. Tasavallan Presidentti myönsi Antero Kasperille Suomen Leijonan ritarikunnan ansioristin vuonna 1982 ja Director musices -arvonimen vuonna 1992.
Kasper oli mukana uransa aikana myös jazz- ja pop-musiikin levytyksillä. Näitä ovat muun muassa Hectorin albumi "Ruusuportti" ja Maaritin kappale ”Laulu kuolleesta rakastetusta”.
Kasper kuoli 80-vuotiaana helmikuussa 2010. Helsingin Sanomien muistokirjoituksen mukaan ”yhdessä opettajansa Holger Fransmanin kanssa Antero Kasperin suurin ansio suomalaiselle vaskimusiikille on wieniläisen vaskikulttuurin istuttaminen maahamme”.
Kasper opetti uransa aikana useita nuoria ja lupaavia käyrätorvensoiton oppilaita useilla kesäleireillä lähes 30 vuoden ajan. Näistä suurimpina Orivedellä vieläkin toimiva Klemetti-Opiston Nuorison orkesterikurssi. Lisäksi hän toimi opettajana Keuruulla, Heinolassa sekä Lieksassa järjestetyillä musiikkileireillä. Monista hänen oppilaistaan on tullut myöhemmin ammattimuusikoita sekä suomeen, että ulkomaille kansainvälisiin huippuorkestereihin.
Antero Kasperin poika Jukka Kasper soitti myös käyrätorvea Suomen Kansallisoopperan orkesterissa vuodesta 1973 aina vuoteen 2015, jolloin jäi eläkkeelle. Antero Kasperin veli Juha Leppämäki soittaa edelleen käyrätorvea Suomen Kansallisoopperan orkesterissa. Pojanpoikansa Raine Kasper soittaa käyrätorvea Kaartin soittokunnan riveissä. Myös neljännessä polvessa on suvussa aloitettu käyrätorven soitto-opiskelut. Antero Kasperin perintö suomen käyrätorvensoitolle jatkuu näin edelleenkin vahvana.
Georg Ehrnrooth (vuorineuvos, 1866–1935)

Georg Casimir Ehrnrooth (4. huhtikuuta 1866 Helsinki – 9. toukokuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen talouselämän vaikuttaja ja vuorineuvos (1931). 
Perhe.
Ehrnroothin isä oli protokollasihteeri Carl Albert Ehrnrooth ja äiti kreivitär Lovisa Fredrika Adelaide De Geer af Tervik. Ehrnroothin puoliso vuodesta 1897 oli Anna Gabriella (Ella) af Nyborg (1874–1965). Heillä oli neljä lasta. Kolmas poika oli Pohjoismaiden Yhdyspankin pääjohtaja Göran Ehrnrooth (1905–1996). Toinen poika oli kemisti, maanviljelijä Georg Magnus Gabriel Ehrnrooth (1901–1982), joka perusti vuonna 1963 Magnus Ehrnroothin säätiön tukemaan luonnontieteellistä tutkimusta; hänen mukaansa nimetyn palkinnon myöntää Suomen Tiedeseura.
Ura.
Varatuomariksi valmistuttuaan Georg Ehrnrooth toimi vakuutusyhtiö Suomen Maalaisten Paloapuyhdistyksen toimitusjohtajana vuosina 1896–1921, johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1921 ja Nääs Spritfabriks Ab:n toimitusjohtajana vuodesta 1898. Vuonna 1902 Ehrnrooth osti sedältään Casimir Ehrnroothilta Seestan kartanon Nastolasta ja vuonna 1911 Porlammin kartanon Lapinjärveltä sedältään, kenraali Gustaf Robert Ehrnroothilta. Hän perusti myös testamentillaan vuonna 1935 tiedettä ja kirjallisuutta tukevan Ella ja Georg Ehrnroothin säätiön.
Ehrnrooth oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Globaalikasvatus

Globaalikasvatus on toimintaa, jonka tavoitteena on kasvattaa kansainväliseen ajattelutapaan. Eri näkökulmien, kulttuurien ja todellisuuksien ymmärtäminen kehittää halua toimia oikeudenmukaisemman maailman puolesta. Globaaliin vastuuseen kasvaminen on koko elämän kestävä prosessi, joka opettaa kunnioittamaan erilaisuutta ja kehittää kykyä toimia maailmassa aktiivisena kansalaisena.
Globaalikasvatus pitää sisällään laajan kirjon erilaisia kasvatus- ja opetusmenetelmiä. Sitä toteutetaan niin viralliseen, epäviralliseen kuin arkiseenkin oppimiseen perustuvassa kasvatustoiminnassa. Ihmisiä innostetaan globaaliin vastuuseen ja kansalaisaktiivisuuteen myös kampanjoimalla ja viestinnän keinoin.
Globaalikasvatuksen teemoja ovat ihmisoikeuskasvatus, rauhankasvatus, monikulttuurisuuskasvatus, kehityskasvatus ja kasvatus kestävään kehitykseen.
Historia.
Globaalikasvatuksen tarpeeseen havahduttiin toisen maailmansodan jälkeen. Tulevat sukupolvet haluttiin kasvattaa rakastamaan rauhaa ja kunnioittamaan ihmisoikeuksia. Siirtomaiden itsenäistymiskehitys toimi sysäyksenä kansainväliselle solidaarisuusliikkeelle. Kansainvälisyyskasvatus otettiin Suomessakin osaksi koulujen opetussuunnitelmaa. Uudet teemat, yhdenvertaisuus ja kestävä kehitys, integroituivat osaksi globaalikasvatuksen kenttää.
Maahanmuuton lisääntyminen, New Yorkin terrori-iskut ja niitä seurannut sota terrorismia vastaan, ilmastonmuutos sekä muut globaalit ilmiöt ovat entisestään vahvistaneet globaalikasvatuksen tarvetta. Kansainvälistymisen ja kansainvälisyyskasvatuksen sijaan on alettu puhua kansallisvaltioiden rajojen ulkopuolella tapahtuvasta globalisaatiokehityksestä, globaalista vastuusta ja globaalikasvatuksesta.
Niin Suomessa kuin Euroopassa globaalikasvatuksen vahvoina airuina ovat toimineet kansalaisjärjestöt. Niiden aktiivisen kannustuksen ansiosta Euroopan unioni ja yhä useammat sen jäsenmaista ovat ottaneet globaalikasvatuksen poliittiseen agendaansa. Eurooppalaisten järjestöjen yhteistyötä globaalikasvatuksessa koordinoi kehitysjärjestöjen yhteistyöjärjestö Concord. Globaalikasvatuksen vahvistamiseksi Euroopan maissa toimii myös valtiollisten toimijoiden välinen verkosto Global Education Network Europe GENE, jonka tekemiin vertaisarvioihin voi tutustua verkoston verkkosivulla.
Toiminta.
Globaalikasvatusta toteuttavat monet tahot. Esimerkiksi koulut, kansalaisjärjestöt, kunnat, yritykset ja seurakunnat ovat kentällä aktiivisia toimijoita. Myös tiedotusvälineillä on tärkeä rooli julkisen mielipiteen muokkaajina.
Kansalaisjärjestöjen globaalikasvatusverkostoa koordinoi Suomessa Kepa ry. Kasvaminen globaaliin vastuuseen on elämän kestävä prosessi, joten globaalikasvatuksen kohderyhmänä ovat kaikenikäiset ihmiset.
Göran J. Ehrnrooth

Clas Göran Jacob Ehrnrooth (s. 12. tammikuuta 1934 Helsinki) on suomalainen talouselämän vaikuttaja ja vuorineuvos. Ehrnrooth valmistui diplomiekonomiksi Svenska handelshögskolanista vuonna 1954. Hänet valittiin Oy Fiskars Ab:n varatoimitusjohtajaksi vuonna 1968, ja hän oli yhtiön toimitusjohtajana vuosina 1969–1983 sekä hallituksen päätoimisena puheenjohtajana 1984–2006. Ehrnroothin johtajakaudella yhtiö luopui asteittain perinteisestä teräksentuotannosta ja keskittyi erityisesti 1980-luvulla kulutustavaroiden valmistukseen. 
Ehrnrooth on osallistunut myös monien suomalaisten yritysten hallitustyöskentelyyn 1960-luvun lopulta lähtien. Näitä ovat olleet muun muassa Oy L. M. Ericsson Ab, Ovako Ab, Rautaruukki Oy, Starckjohann-Telko Oy, Oy Sinebrychoff Ab, Oy Tampella Ab ja Wärtsilä Oyj. Ehrnrooth on vaikuttanut 1970- ja 1980-luvuilla myös teollisuuden etujärjestöissä kuten Teollisuuden Keskusliiton hallituksessa ja Suomen Työnantajain Keskusliiton edustajistossa.
Perhe.
Göran J. Ehrnroothin isä oli Pohjoismaiden Yhdyspankin pääjohtaja Göran Ehrnrooth ja äiti vuorineuvos Jacob von Julinin tytär Louise von Julin. Hän on ollut vuodesta 1961 naimisissa Christina Grönblomin kanssa. Vuorineuvos Casimir Ehrnrooth on Göran J. Ehrnroothin veli. Göran J. Ehrnroothin poikia ovat myös liike-elämässä toimivat Alexander ja Albert Ehrnrooth.
Globaalikasvatusverkosto

Globaalikasvatusverkosto on Kepa ry:n koordinoima globaalikasvatusta tekevien suomalaisten järjestöjen yhteistyöverkosto.
Historia.
Kepa koordinoi vuosina 2001-2004 EU-rahoitteista hanketta, jolla vahvistettiin suomalaisten kansainvälisyyskasvatusta tekevien järjestöjen toimintaa. Kepan nykyinen toiminta järjestöjen globaalikasvatustoiminnan ja vertaisoppimisen tukemiseksi on tämän hankkeen peruja. Lisätietoja hankkeesta löydät loppuraportin englanninkielisestä tiivistelmästä (pdf).
Toiminta.
Kepa tarjoaa verkostoon kuuluville järjestöille koulutusta ja neuvontaa sekä koordinoi toimijoiden välistä yhteistyötä, edunvalvontaa ja vaikuttamista. Globaalikasvatusverkoston toimijoita ja niiden tekemään työtä esitellään verkkosivustolla Globaalikasvatus.fi. Sivuston vinkkipankista löytyy kokoelma vapaasti hyödynnettäviä järjestöjen tuottamia globaalikasvatusmateriaaleja, menetelmiä ja koulutuspalveluita. Useat järjestöt toteuttavat myös kouluvierailuja.
Nivelraitiovaunu

Nivelraitiovaunu on raitiovaunu, joka on nivelrakenteella jaettu useampaan osaan. Käytännössä kaikki nykyaikaiset raitiovaunut ovat nivelraitiovaunuja. Tyypillinen nykyaikaisen raitiovaunun pituus on 30–45 metriä. Helsingin raitioliikenteessä käytetyt vaunut ovat 20–26,5-metrisiä.
Helsingissä.
Helsingissä nivelraitiovaunu tai ”Nivel” viittaa Valmet–SAT–Strömberg-nivelraitiovaunuihin. Myös Valmet-nivelen esikuvia, Saksasta käytettynä ostettuja Düwag GT6- ja GT8­-vaunuja (saks. "Gelenktriebwagen", nivelmoottorivaunu) on ollut Helsingin kaupungin liikenneliikelaitoksella ajossa muutamia kappaleita ruuhka- ja tilausliikennettä varten.
Kaikki NrII-sarjan vaunut on pidennetty matalalattiaisella vaunuosalla, jolloin vaunuihin on lisätty myös toinen nivel ja neljäs teli. Näiden vaunujen uusi tyyppimerkintä on MLNRV. Myös kymmenen viimeisimpänä peruskorjauksesta valmistuvaa NrI-vaunua varustetaan matalalattiaisilla vaunuosilla.
No One (Maja Keucin kappale)

No One on slovenialaisen Maja Keucin kappale, jonka hän esitti maansa edustuskappaleena vuoden 2011 euroviisuissa. Kappale kilpaili toisessa semifinaalissa, jossa se sai 112 pistettä, sijoittui kolmanneksi ja pääsi siten finaaliin. Finaalissa se sijoittui kolmanneksitoista 96 pisteellä.
Kappale voitti Slovenian karsinnat sloveniankielisenä nimellä "Vanilja," mutta kansainvälisiin euroviisuihin kappale käännettiin englanniksi.
Hamburger Hill

Hamburger Hill on englantilaisen John Irvinin ohjaama sotaelokuva vuodelta 1987. Se kertoo 400 ihmisen hengen vaatineesta Hamburger Hillin taistelusta Vietnamin sodassa. Elokuvan on käsikirjoittanut James Carabatsos. Päärooleissa nähdään Dylan McDermott, Anthony Barrile, Michael Boatman ja Don Cheadle. Elokuvan musiikin on säveltänyt Philip Glass.
Saaren koulu (Pyhäjoki)

Saaren koulu on peruskoulu Pyhäjoen kunnassa. Koulussa toimii luokat 1–9. Vuonna 2023 koulussa oli noin 280 oppilasta. Henkilökuntaa on noin 50.
Saaren koulu aloitti toimintansa elokuussa 2022, ja uusi liikuntahalli valmistui vuonna 2023. Saaren koulu valittiin vuoden kouluksi 2024.
Mahmud Abouhalima

Mahmud Abouhalima (arab. محمود أبو حليمة) (s. 14.joulukuuta 1958) on Egyptin kansalainen, joka oli yksi vuoden 1993 World Trade Centerin pommi-iskun tekijöistä. Punaisten hiuksiensa takia hänen lempinimensä on "Mahmud Punainen".
Abouhalima syntyi Kafr Dawarissa, Egyptissä, ja vietti nuoruutensa Al-Gama'a al-Islamiyyassa, kielletyssä islamilaisessä puolueessa jota johti Omar Abdel Rahman.
Abouhalima opiskeli hetken Aleksandrian yliopistossa, mutta jätti opinnot ja saapui 1981 syyskuussa turistiviisumilla Saksaan jossa hän haki poliittista turvapaikkaa. Hän väitti että hän joutui vainon kohteeksi Egyptissä, koska hän oli kuulunut islaminuskoiseen fundamentalistiseen puolueeseen. Hänen turvapaikkahakemuksensa Saksassa hylättiin vuonna 1982 koska hän ei ollut todistettavasti tehnyt rikoksia joiden takia hänen olisi tarvinnut pelätä Egyptin viranomaisia. Hän lähti vaimonsa kanssa turistiviisumilla syksyllä 1985 New Yorkiin. He asettuivat asumaan Brooklyniin ja eivät koskaan palanneet Saksaan minne olivat jättäneet suurimman osan omaisuudestaan. Kuusi kuukautta Abouhaliman saapumisesta New Yorkiin hänen turistiviisuminsa päättyi, mutta hänen onnekseen kongressi teki samaan aikaan yli miljoonalle laittomalle maahanmuuttajalle armahdusohjelman. Se oli tarkoitettu maahanmuuttajille jotka työskentelivät Yhdysvalloissa. Abouhalima väitti että oli työskennellyt seitsemän kuukauden ajan Etelä-Carolinassa sijaitsevalla maatilalla. Hänen vaimonsa kertoi Time -lehden toimittajille ettei muista sellaista. Abouhalima sai laillisen oleskeluluvan vuonna 1988 ja pysyvän kahden vuoden kuluttua. Hänen saatuaan työluvan vuonna 1986 Abouhalima oli hankkinut lisenssin taksin ajoon ja ajoi sen jälkeen taksia New Yorkissa. 
Saatuaan Green Cardin vuoden 1988 lopulla Abouhalima matkusti useita kertoja seuraavien 20 kuukauden aikana Pakistaniin saamaan taistelukoulutusta. Hän myös otti osaa Afganistanin sotaan ja taisteli monissa eri maakunnissa Afganistanissa. Hän palasi Afganistanista Yhdysvaltoihin vuoden 1990 heinäkuussa. 26. helmikuuta vuonna 1993 hän oli osallisena World Trade Centerin pommi-iskuun. Abouhalima kuitenkin ehti paeta Egyptiin ennen kuin hänet saatiin pidätettyä. Häntä kidutettiin Egyptissä ja hän tunnusti osuutensa ja hänet palautettiin sen jälkeen Yhdysvaltoihin jossa hänet muiden terroristien kanssa tuomittiin. Jokainen heistä sai 240 vuoden pituisen tuomion.
Jacqueline Govaert

Jacqueline Govaert (s. 20. huhtikuuta 1982 Kaatsheuvel, Pohjois-Brabant, Alankomaat) on alankomaalainen muusikko. Hän tuli tunnetuksi pop rock -yhtye Krezipin keulahahmona, mutta on esiintynyt myös sooloartistina. 
Ura.
Govaert opiskeli musiikintekoa Fontys Rockacademiessa Tilburgissa. Vuonna 1997 hän oli perustamassa Krezip-yhtyettä, jonka ensimmäinen julkaisu oli omakustanne "Run Around". Yhtyeen saatua levytyssopimuksen siltä ilmestyi neljä studioalbumia, ensimmäinen, "Nothing Less", vuonna 2000 ja viimeinen, "Plug It In", vuonna 2007, ennen kuin se lopetti toimintansa vuonna 2009. Jacqueline Govaert oli paitsi Krezipin laulaja, myös sen pianisti ja päälauluntekijä. Yksi yhtyeen muista jäsenistä oli hänen siskonsa Anne Govaert. 
Krezipin jälkeen Govaert aloitti soolouran. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa, 1960- ja 1970-lukujen popmusiikista vaikutteita saanut "Good Life", julkaistiin elokuussa 2010. Albumin tuottajana toimi belgialaisyhtye Hooverphonicin jäsen Alex Callier. "Good Life" nousi ensimmäisellä listaviikollaan Alankomaiden Album Top 100 -albumilistan sijalle kolme, joka jäi albumin korkeimmaksi sijoitukseksi. Albumin ensimmäinen single oli heinäkuussa 2010 julkaistu "Overrated".
Govaert on myös vieraillut muiden artistien albumeilla, muun muassa Armin van Buurenin albumilla "Imagine" (2008), jolla hän laulaa kappaleessa "Never Say Never". Vuonna 2006 hän, The Partysquad, Extince ja Caprice esittivät Alankomaiden TMF Awards -tapahtumassa kappaleen "Ben Je Down" (TMF Awards Anthem 2006), joka nousi myös Single Top 100 -singlelistalle, sijalle neljä. Vuonna 2011 hän duetoi Alain Clarkin kanssa kappaleen "Wherever I Go", joka julkaistiin erillisenä singlenä ja osana Govaertin EP:tä "Hold Your Fire". 
Perhe.
Govaertilla on kaksi lasta Ivo Maissanin kanssa, vuonna 2009 syntynyt poika Billie ja vuonna 2010 syntynyt tytär Sis.
Gran Premio Lotteria

Gran Premio Lotteria di Agnano eli lyhyemmin Lotteria on Agnanon raviradalla Napolissa ajettava ravikilpailu. Se on yksi neljästä suuresta eurooppalaisesta ravikilpailusta Prix d'Ameriquen, Elitloppetin ja Oslo Grand Prixin ohella. UET Trotting Masters-rankingissa Lotteria kuuluu ylimpään Grand Slam-luokkaan.
Kilpailu ajetaan vuosittain toukokuun alussa. Siihen ovat oikeutettuja osallistumaan 4-vuotiaat ja vanhemmat hevoset. Pohjoismaisesta tavasta poiketen Lotteria ei ole kutsukilpailu, vaan siihen ilmoitetuista hevosista osallistujat karsitaan pistejärjestelmän perusteella. Lotteriassa ajetaan kolme karsintalähtöä ja finaali saman päivän aikana. Jokaisesta karsintalähdöstä kolme parasta selviytyy finaaliin, ja karsiutuneille hevosille järjestetään lohdutuslähtö. Kilpailumatkana on 1600 metriä autolähetyksellä.
Lotteriassa on yleensä kymmentuhatpäinen katsojajoukko, ja osa yleisöstä ryntää päälähdön jälkeen radalle osallistuakseen palkintojenjakoon. Perinteeksi on muodostunut, että voittajahevosen valjaista pyritään näpistämään itselle muisto. Niinpä voittajavaljakko saapuukin seremonioihin vartijoiden ympäröimänä.
Lotterian voittajat.
"Vuosina 1948-1950 kilpailua ei järjestetty."
Suomalaiset Lotteriassa.
Ensimmäinen Lotteriaan osallistunut suomalaishevonen Keystone Patriot voitti karsintalähdön ja finaalin. Tämän jälkeen Friendly Face ja Indian Silver ovat voittaneet karsintalähdön sekä Express Ride lohdutuslähdön vuonna 1990. Suomalaishevosista kilpailuun ovat osallistuneet myös Call Me, Ugh ja Martha de Vie, mutta ne eivät selvinneet finaaliin. Suomessa syntynyt, mutta Ruotsin rekisterissä kilpaillut Louise Laukko oli neljäs vuonna 1999.
Ulkosuomalaisista Jori Turja on osallistunut kilpailuun useilla italialaisilla hevosilla, joista Varenne voitti kolme kertaa. Vuonna 2009 kilpailun voittaneen italialaisen Island Effe-tamman valmennustiimiin kuului Harri Rantanen. Jorma Kontio voitti karsintalähdön vuonna 2004 orilla H.P. Paque, jonka omisti Timo Yli-Panula mutta joka edusti Yhdysvaltoja.
Kaarel Nurmsalu

Kaarel Nurmsalu (s. 30. huhtikuuta 1991 Tamsalu) on virolainen mäkihyppääjä ja entinen yhdistetyn kilpailija. Hänen valmentajanaan toimi Petter Kukkonen.
Nuorten MM-kilpailuissa Otepäässä 2011 Nurmsalu sijoittui pronssille sekä yhdistetyn sprintissä että normaalikilpailussa. Samoissa kisoissa hän osallistui myös mäkihyppyyn, jossa hän sai myös pronssia normaalikilpailussa. Aikuisten arvokisoissa hän kilpaili yhdistetyssä ensimmäisen kerran Liberecissä 2009, jossa hän oli parhaimmillaan normaalikilpailussa 35:s. Joukkuekisassa hän oli Viron joukkueen mukana yhdeksäs. Oslossa 2011 hän oli normaalikilpailussa 31:s.
Yhdistetyn maailmancupissa Nurmsalu kilpaili ensimmäisen kerran Klingenthalissa helmikuussa 2009 sijoittuen 42:nneksi. Ensimmäiset ja ainoat maailmancupin pisteensä hän saavutti Kuusamossa marraskuussa 2010 oltuaan 30:s. Hän menestyikin paremmin yhdistetyn mäkiosuudella kuin hiihto-osuudella. Hän kilpaili yhdistetyssä viimeksi maaliskuussa 2011. 
Mäkihypyn maailmancupissa Nurmsalu kilpaili ensimmäisen kerran joukkuekilpailussa Lahdessa maaliskuussa 2011. Siinä Viro sijoittui yhdeksänneksi, eli kilpailun viimeiselle sijalle. Hän saavutti ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan 26:s Oberstdorfin lentomäessä helmikuussa 2013. Parhaimmillaan hän sijoittui kuudenneksi Oslossa maaliskuussa 2014.
Nurmsalu sijoittui Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 sekä normaali- että suurmäessä 26:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli parhaimmillaan normaalimäessä 38:s.
Nurmsalu ilmoitti kesäkuussa 2014 lopettavansa uransa taloudellisten syiden vuoksi. Hän kilpaili MM- ja maailmancuptasolla uudelleen kevätkaudella 2017 ilman suurta menestystä.
The Way of the Exploding Guitar

The Way of the Exploding Guitar on kitaristi Mr. Fastfingerin vuonna 2009 julkaistu esikoisalbumi. Kitarainstrumentaalimusiikkia voi luonnehtia hard rockiksi.
Albumin nauhoitus saatiin päätökseen marraskuussa 2008. "The Way of the Exploding Guitar" nauttii kansainvälisestä kulttimaineesta, ja keräsi loistavia arvosteluja niin Suomessa kuin maailmallakin . Kappale "Epic" sai arvostusta ja se julkaistiin myös Mad Guitar Recordsin kokoelma-albumilla "Melodic Soloists".
Kirjokorte

Kirjokorte ("Equisetum variegatum") on pohjoisella pallonpuoliskolla tavattava yhtäläisitiöinen kortekasvi. Suomessa laji on tavanomainen Lapissa, mutta rauhoitettu Ahvenanmaalla.
Ulkonäkö ja koko.
Kirjokorte kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi. Kasvin maavarsisto leviää laajalle. Siitä nousevat, ryhmissä kasvavat suorat varret ovat nivelikkäitä, jäykkiä ja kohenevatyvisiä. Varret ovat halkaisijaltaan 1–2,5 mm paksuja ja niiden keskiontelo on pieni. Keskiontelon ympärillä on sivuonteloita. Varressa on harjuja ja syviä uurteita 6–8 kappaletta, ja lisäksi harjujen selässä on matala mutta selvä uurre. Lehdet ovat yhdyskasvuisia ja kasvavat vähäisinä kiehkuroina muodostaen varren ympärille hammasreunaisia tuppia. Tupet ovat ainakin yläosasta mustia ja 6–8 hampaisia. Hampaat ovat pysyviä, äimäkärkisiä, lyhyehköjä ja helposti katkeavia. Käpymäinen itiötähkä sijaitsee lähes latvatupen sisällä. Itiöpesäkkeet ovat perällisten, kuusikulmaisten kilpien alapinnalla. Kirjokortteen itiöt kehittyvät Suomessa heinä-syyskuussa. Kasvin vihreä alkeisvarsikko on kaksikotinen, liuskainen ja maanpäällinen.
Kirjokorte voi risteytyä kangaskortteen ("E. hyemale") kanssa. Risteymää kutsutaan nimellä kuusamonkorte ("E. hyemale" × "variegatum"). Risteymän tupet ovat pitkiä ja mustia.
Levinneisyys.
Kirjokortetta tavataan laajalla alueella pohjoisella pallonpuoliskolla. Euroopassa lajia kasvaa erityisesti Keski- ja Pohjois-Euroopan vuoristoseuduilla mutta paikoitellen myös alavimmilla alueilla. Runsaimmillaan laji on Alpeilla, Karpaateilla, Skotlannissa, Irlannissa, Skandeilla ja Islannissa. Levinneisyysalue jatkuu katkonaisena Uralille ja edelleen Siperiaan, Alaskaan, Kanadaan, Yhdysvaltojen pohjoisosiin ja Grönlantiin. Suomessa kirjokorte on yleisimmillään Pohjois-Lapissa erityisesti Enontekiöllä Käsivarren alueella, Utsjoella ja Inarissa. Myös muualla Lapissa laji on paikoitellen yleinen. Kainuussa se on satunnainen. Lisäksi kirjokortetta tavataan muutamin paikoin Savossa, Kaakkois- ja Etelä-Suomessa sekä Ahvenanmaalla.
Elinympäristö.
Kirjokorte on pääasiassa vuoristoalueiden ja tundran laji. Suomessa se kasvaa purojen ja jokien sorarannoilla, ohutturpeisilla, lettomaisilla soilla, lähteiköillä, tihkupinnoilla, kosteilla niityillä, sorakuopissa ja kalkkilouhoksilla. Laji on kalkinsuosija.
Kita-Ibaraki

Kita-Ibaraki (, ’Pohjois-Ibaraki’) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Ibarakin prefektuurissa. Se sijaitsee nimensä mukaisesti prefektuurin pohjoisosassa Tyynenmeren rannikolla. Sisämaassa kaupungin alue nousee Abukuman ylängölle. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Fukushiman prefektuuriin. Kita-Ibarakissa on 41 602 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 186,80 neliökilometriä.
Kita-Ibarakin kaupunki perustettiin vuonna 1956 liittämällä yhteen kolme maaseutukaupunkia ja kolme kyläkuntaa. Alueella oli aiemmin hiilikaivoksia, mutta viimeinenkin niistä suljettiin 1970-luvulle tultaessa. Sittemmin kaupunkiin on sijoittunut elektroniikka-, elintarvike- ja kemianteollisuutta. Tōhokun maanjäristys ja tsunami vuonna 2011 surmasi Kita-Ibarakissa 10 henkeä ja tuhosi täysin 188 asuinrakennusta.
Kita-Ibarakia palvelee JR Higashi-Nihonin Jōban-linja.
Koga (Ibaraki)

Koga () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Ibarakin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin länsiosassa Tone- ja Watarasejokien varrella. Lännessä kaupunki rajautuu Saitaman ja Tochigin prefektuureihin. Kogassa on 142 337 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 123,58 neliökilometriä.
Kogaa palvelee JR Higashi-Nihonin Utsunomiya-linja eli Tōhoku-päälinja.
Kike Sola

Enrique ”Kike” Sola Clemente (s. 25. helmikuuta 1986 Cascante, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa englantilaista Middlesbroughia ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura.
Sola on Osasunan junioriakatemian kasvatti. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 9. kesäkuuta 2007 ottelussa Real Betisiä vastaan. Sola onnistui avaamaan maalitilinsä myös samaisessa ottelussa, kun hän onnistui kahdesti maalinteossa lopulta selvään 5–0-vierasvoittoon päättyneessä ottelussa.
16. heinäkuuta 2009 hän siirtyi lainasopimuksella Numanciaan kaudeksi 2009–2010 vähäisen peliajan johdosta. Osana kauppaa Carlos Aranda siirtyi toiseen suuntaan pysyvällä siirrolla. 18. tammikuuta 2010 lainasopimus sorialaisseuran kanssa kuitenkin purettiin, jonka jälkeen hän siirtyi loppukauden kestävällä sopimuksella kreikkalaisseura Levadiakosiin.
Kaudella 2010–2011 hänen asemansa Osasunassa vaikeutui, kun navarralaisseura hankki kesän siirtoikkunan aikana hyökkääjä Dejan Lekićin jo aikaisemmin joukkueessa olleiden Carlos Arandan ja Walter Pandianin lisäksi. Hän aloitti kauden joukkueen neloshyökkääjänä, mutta onnistui lopulta myös saamaan vastuuta kauden jälkimmäisellä puoliskolla muiden loukkaantumisien takia.
Fogo

Fogo on eräs Kap Verden saarista. Se kuuluu saariston eteläisempään Sotaventon saariryhmään ollen yksi saariryhmän neljästä pääsaaresta.
Saaren korkein kohta on tulivuori Pico de Fogon huippu, joka on 2 829 metriä merenpinnan tasoa ylempänä .
Brava (Kap Verde)

Brava () on Kap Verden saarivaltion eteläisin saari. Se on läntisin Kap Verden eteläosan Sotaventon saariryhmän neljästä pääsaaresta, ja sijaitsee noin 770 kilometriä Afrikan mantereen läntisimmästä kaupungista Dakarista länteen. Saaren korkein kohta on Monte Fontainhas, joka kohoaa 976 metriä merenpinnan tasoa yläpuolelle . 
Saaren väkiluku on noin 5 788 (2022) ja hallintokeskus on Nova Sintran kaupunki. Bravan saari muodostaa oman kuntansa Kap Verden aluehallinnon toisella tasolla.
&lt;br clear=left&gt;
Barlavento

Barlaventon saaret () on saariryhmä Kap Verden pohjoisosassa, Atlantin valtamerellä.
Ilmasto on kuuma. Alhaisen sademäärän vuoksi saaristo kärsii pitkäkestoisesta kuivuudesta.
Saariryhmän kuusi pääsaarta ovat Boa Vista, Sal, Santa Luzia (asumaton saari), Santo Antão, São Nicolau ja São Vicente. Pienempiä, asumattomia saaria ovat Branco (Ilhéu Branco) ja Raso (Ilhéu Raso). Perustietoja saaristosta saa oheisesta taulukosta:
&lt;br clear=left&gt;
São Vicenten saaren Mindelon kaupungin Porto Grande on Kap Verden keskeisin kauppasatama. Asutuilla saarilla on maantieverkosto. Barlaventon saarilla on kolme kansainvälistä lentoasemaa (Sal: Aeroporto Internacional Amílcar Cabral (SID) 3,0 km kiitoradalla; São Vicente: Aeroporto Internacional Cesária Évora (VXE) 2,0 km kiitoradalla ja Boa Vista: Aeroporto Internacional Aristides Pereira (BVC) 2,1 km kiitoradalla) ja yksi kansallinen lentoasema São Nicolaun saarella.
60 (luku)

60 (kuusikymmentä) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 59 ja seuraa luku 61.
Matematiikassa.
60 seksagesimaalijärjestelmän kantaluku. Sitä on käytetty varsinkin murtolukujen ilmaisemiseen, koska 60 on jaollinen varsin monella luvulla. Seksagesimaali­järjestelmän jälkiä on nykyisissäkin aika- ja kulma­yksiköissä: Tunnissa on 60 minuuttia ja minuutissa 60 sekuntia. Samoin kulma-asteessa on 60 kulmaminuuttia ja kulma­minuutissa 60 kulmasekuntia, ja täysi kierros on = 360 astetta.
Almirante Latorre (1913)

Almirante Latorre oli Chilen laivaston Almirante Latorre -luokan taistelulaiva, joka oli ensimmäisessä maailmansodassa Britannian Kuninkaallisessa laivastossa nimellä "HMS Canada".
Valmistus.
Marraskuussa 1911 alus tilattiin Britanniasta Armstrong Whitworthilta, missä köli laskettiin 27. marraskuuta. Britannia lunasti 9. syyskuuta 1914 lähes valmiin aluksen ja liitti sen laivastoonsa "HMS Canadaksi" nimettynä.
Palvelus.
Alus liitettiin palvelukseen otettaessa 15. lokakuuta 1915 Suuren laivaston 4. taistelulaivaviirikköön, jossa se oli koko sodan ajan. Se osallistui toukokuussa 1916 laivaston mukana Skagerrakin taisteluun, jossa alus ampui 42 laukausta pääaseillaan eikä kärsinyt itse vaurioita.
Alus myytiin huhtikuussa 1920 takaisin Chilelle, joka lunasti aluksen toukokuussa. Sen nimeksi palautettiin 20. elokuuta 1920 palvelukseen otettaessa "Almirante Latorre".
Taistelulaiva saapui 20. helmikuuta Valparaísoon, jossa seuraavana päivänä maan presidentti tutustui alukseen. Seuraavat kahdeksan vuotta se oli Chilen aluevesillä ennen suunniteltua modernisointia Britteinsaarilla. Alus lähti 15. toukokuuta 1929 Balboaan ja läpäisi Panaman kanavan 24. toukokuuta. Alus tankattiin 28. toukokuuta Trinidadissa Port of Spainissa, mistä se jatkoi matkaansa Azoreille. Alus saapui 24. kesäkuuta Plymouthiin, josta se siirrettiin Devonportin telakalle modernisoitavaksi.
Modernisointi valmistui 5. maaliskuuta 1931. Alus saapui 12. huhtikuuta Valparaísoon. Aluksen kansirahtina oli kuljetettu kaksi 33 tonnin satamahinaajaa "Intrepido" ja "Montezuma", jotka sijoitettiin Punta Arenasiin ja Valparaísoon. Alus jatkoi palvelustaan rauhan ajan kadettien koululaivana.
Aluksen miehistö nousi 1. syyskuuta 1931 maan heikon taloustilanteen seurauksena kapinaan vangiten aluksen upseerit. Chilen ilmavoimat teki 6. syyskuuta tehottoman iskun alusta vastaan, minkä jälkeen kapinallisten rivit hajosivat keskinäiseen kahakointiin ja hallitus sai laivaston alukset jälleen hallintaansa.
Japanilaisten hyökättyä Pearl Harboriin Yhdysvallat teki epävirallisen tarjouksen "Almirante Latorresta" sekä muutamasta hävittäjästä. Chilen hallitus oli kuitenkin haluton myymään aluksiaan. "Almirante Latorre" oli laivastossa vuoteen 1951, jolloin sen kunto oli jo heikko. Aluksen konehuoneessa tapahtui vakava onnettomuus, kun syöpyneet höyryputket repesivät surmaten kolme miehistön jäsentä.
Alus oli 1950-luvun puolivälissä Talcahuanossa kelluvana polttoainevarastona, kunnes se virallisesti poistettiin palveluksesta 1. elokuuta 1958. Vanhentunut taistelulaiva myytiin 25. elokuuta romutettavaksi Mitsubishi Heavy Industriesille Jokohamaan Japaniin. Hinaaja "Cambrian Salvor" vei aluksen 29. toukokuuta 1959 Talcahuanosta Callaon ja Havaijin kautta Jokohamaan, jonne ne saapuivat 30. elokuuta.
Pistinhait

Pistinhait (Centrophoridae) on piikkihaikaloihin kuuluva heimo, jonka lajit elävät trooppisissa merissä.
Lajit.
Pistinhaihin kuuluvia lajeja on 13 ja ne jaetaan kahteen sukuun. Lajeja ovat muun muassa:
Anatomia.
Pistinhailajit ovat pieniä tai keskikokoisia haita ja niiden pituus vaihtelee alle metristä hieman vajaaseen kahteen metriin. Selkäeviä on kaksi ja molemmissa on terävä piikki. Pyrstöevä on epäsymmetrinen ja peräevä puuttuu. Osalla lajeista kuono on pitkä ja litteä. Hampaat ovat yläleuassa huomattavasi pienemmät kuin alaleuassa ja hammasrivejä on 26–42.
Levinneisyys ja elintavat.
Pistinhaiden heimon lajeja tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Suurin osa lajeista on trooppisia, mutta eräät elävät Islannin rannikolle asti. Kalat elävät syvässä vedessä, ja niitä on tavattu aina 2 400 metrin syvyydestä, joissa ne elävät parvina. Pistinhaiden ravinto koostuu pienistä luukaloista ja selkärangattomista eläimistä kuten äyriäisistä ja mustekaloista. Lajit ovat ovovivipaarisia, ja naaras synnyttää 1–12 poikasta. 
Pistinhailajeja kalastetaan siimalla ja trooleilla. Niistä hyödynnetään liha sekä maksa, jonka öljyt sisältävät suuren määrän skvaleenia.