tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ivo Daneu

Ivo Daneu (s. 6. lokakuuta 1937 Maribor) on slovenialainen uransa lopettanut koripalloilija sekä koripallovalmentaja. Hänet valittiin vuonna 1967 Jugoslavian vuoden urheilijaksi. Daneu tunnettiin erityisesti hook-heitostaan, jonka hän pystyi heittämään kaukaakin. Uransa jälkeen hänet valittiin FIBA Hall of Fameen.
Daneu pelasi vuosina 1949–1956 Branik Mariborin joukkueessa ennen siirtymistään KK Union Olimpijaan. Hän voitti Olimpijassa Jugoslavian-mestaruuden kuusi kertaa vuosina 1957, 1959, 1961, 1962, 1966 sekä 1970. Daneu lopetti pääsarjauransa viimeisen mestaruuden jälkeen ja jatkoi uraansa Olimpijan valmentajana yhden kauden ajan. Myöhemmin hän valmensi myös Rudar Trbovljea.
Daneu pelasi menestyksekkään maajoukkueuran Jugoslavian koripallomaajoukkueessa. Hän osallistui kolme kertaa sekä olympialaisiin että MM-kilpailuihin. Olympialaisista Daneu voitti hopeaa ja MM-kisoissa hän voitti kolme mitalia. Vuoden 1970 MM-kilpailuissa Daneu voitti kultaa ja vuoden 1967 kisoissa hänet valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. EM-tasolla Daneu saavutti kolmesti hopeaa.
Länsi-Niilin virus

Länsi-Niilin virus on flaviviruksiin kuuluva virus, joka tarttuu hyttysten välityksellä. Se voi levitä myös verensiirrossa sekä raskauden aikana sikiöön. Noin 80 prosenttia kantajista ei saa mitään oireita, mutta loput saavat pahoinvointia ja päänsärkyä, noin yksi prosentti aivokalvontulehdus- tai aivotulehdustyyppisiä oireita. Tauti voi johtaa kuolemaan. Tautia vastaan ei ole rokotetta. Hoito on oireenmukainen, tarvittaessa suonensisäinen nesteytys.
Viruksen isäntäeläin on lintu ja sen levinneisyys kasvaa muuttolintujen mukana. Virusinfektiota on esiintynyt Länsi-Afrikassa pitkään, ja se on eristetty ensimmäisenä Ugandassa vuonna 1937. Tauti on levinnyt pikku hiljaa varsin maailmanlaajuiseksi.
Leviäminen.
Virus tarttuu linnuista hyttysiin, joista se edelleen voi tarttua ihmisiin ja hevosiin. Virus voi tarttua myös suoraan naarashyttysen muniin. Viruksen isäntäeläimille varpuslinnuille, se on yleensä oireeton. Virusta levittävät monet "Culex"-suvun hyttyset, kuten "Culex pipiens" ja "Culex modestus". Infektoituneella ihmisellä on veressä virusta vain vähän, eikä se siksi tartu ihmisestä toiseen hyttysenpiston välityksellä. Ihmisten välinen tartunta on mahdollinen verensiirroissa, elinsiirroissa, äidiltä sikiölle tai imetyksessä vauvalle.
Muuttolinnut levittävät virusta uusille maantieteellisille alueille. Aiemmin virusta esiintyi vain Aasiassa, Afrikassa ja Välimeren alueella. Sairautta on esiintynyt Länsi-Afrikassa pitkään, ja se on eristetty ensimmäisenä Ugandassa vuonna 1937. 2000-luvun alkuvuosikymmeninä virus on levinnyt jo erittäin laajalle alueelle: läpi Afrikan ja Lähi-idän, osaan Eurooppaa ja aiemman Neuvostoliiton aluetta, Etelä-Aasiaan, Australiaan ja Amerikan mantereelle. Yhdysvalloissa sitä todettiin ensi kerran 1999 New Yorkissa.
Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskuksen (ECDC) mukaan Länsi-Niilin kuume tunnistettiin vuonna 2017 (lokakuun 26. päivään mennessä) Euroopan yhteisön maissa yhteensä 197 ihmiseltä, ja lähialueella 71 ihmiseltä. Useat taudin saaneista kuolivat. Infektiotautia tavattiin vuonna 2017 seuraavasti (luvuista ensimmäinen kertoo sairastuneiden, jälkimmäinen kuolleiden lukumäärän): Romania (64 tapausta, 13 kuollutta), Italia (55, 1), Serbia (49, 2), Kreikka (48, 5), Unkari (19, 1), Israel (17), Turkki (5, 1), Kroatia (5), Itävalta (4), Ranska (1) ja Bulgaria (1).
Yleisluistelun Suomen-mestaruuskilpailut 2010

Suomen vuoden 2010 yleisluistelumestaruuksista kilpailtiin Seinäjoella 19.-20.12.2009.
Miesten yleismestaruus.
Kaikki matkat luistelleet.
Naisten yleismestaruus.
Mitalistit.
Nižnevartovskin piiri

Nižnevartovskin piiri () on kunnallispiiri Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan itäosissa Venäjällä. Se on Venäjän paikallishallinnon ylemmän tason alue. Piiri on pinta-alaltaan erittäin suuri ja kattaa 118 500 neliökilometriä (mikä on yli 1/3:aa Suomen pinta-alasta).
Nižnevartovskin piirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 35 745 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus Nižnevartovsk (251 694 asukasta vuonna 2010) muodostaa oman, ympäröivästä kunnallispiiristä erillisen kaupunkipiirikuntaansa. Muita Nižnevartovskin piirin sisälle sijoittuvia, paikallishallinnollisesti erillisiä, petrokemian tuotantotaajamista kasvaneita kaupunkeja ovat: Megionin kaupunkipiiri (56 382 as.), Radužnyin kaupunkipiiri (43 399 as.), Langepasin kaupunkipiiri (41 670 as.) ja Pokatšin kaupunkipiiri (17 171 as.).
Piirin kunnat.
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla eli alemmalla eli kuntatasolla Nižnevartovskin piiri jakautuu kahteen kaupunkikuntaan ja kuuteen maalaiskuntaan.
Nižnevartovskin piirin kaupunkikunnat (gorodskoje poselenije) ovat :&lt;br&gt;
Nižnevartovskin piirin maalaiskunnat (selskoje poselenije) ovat:&lt;br&gt;
Lisäksi väestönlaskennassa kirjattiin kyläkuntien ulkopuolelle 251 maaseutuasukasta.
Osa Nižnevartovskin piirin kylistä sijaitsee kunnollisen, ympärivuotisen tieyhteyden ulkopuolella. Piirin huolto- ja liikenneyhteyksiä hoidetaan siksi kesäaikaan osin vesiteitse, talvella moottorikelkoilla ja ympärivuotisesti myös säännöllisten helikopterivuorojen avulla.
Tomi Leivo (jääpalloilija)

Tomi Leivo (s. 21. toukokuuta 1971) on suomalainen jääpallovalmentaja ja entinen jääpalloilija. Hän edusti Suomessa ainoastaan kasvattajaseuraansa Narukerää, jossa Leivo pelasi Bandyliigaa 16 kauden aikana yhteensä 312 ottelua ja teki niissä 121+194= 315 tehopistettä. Lisäksi hän pelasi yhden kauden Norjan pääsarjassa Eliteserienissä. Leivo toimi Narukerän pelaajavalmentajana vuosina 2000–2004 sekä 2007–2009. Kaudella 2009–2010 hän oli mukana Akilleksen valmennusryhmässä.
Pekka Hiltunen (jääpalloilija)

Pekka Hiltunen (s. 15. lokakuuta 1978) on suomalainen jääpalloilija. Hän edustaa Ruotsin Allsvenskanissa pelaavaa Kalix bandyä.
Hiltunen on pelannut urallaan yli 60 A-maaottelua ja ollut mukana yhdeksän kertaa MM-kisoissa. Hän kuului Suomen hopea joukkueeseen myös vuoden 2016 MM-kilpailuissa.
Saavutukset.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Henkilökohtaisesti
Arena Vänersborg

Arena Vänersborg on Ruotsissa Vänersborgin kaupungissa sijaitseva jääpallohalli. Syyskuussa 2009 käyttöön otettu halli on Ruotsin pääsarjassa Elitserienissä pelaavan IFK Vänersborgin kotiareena. Jääpallohallin lisäksi samalla alueella Vänersborgin urheilukeskuksessa sijaitsevat muun muassa jalkapallostadion Vänersvallen, jäähalli, käsipallohalli sekä vanha jääpallostadion.
Arena Vänersborgilla järjestetään jääpallo-otteluiden lisäksi myös erilaisia messuja, näyttelyitä sekä konsertteja. Asennettavan lattian avulla sitä voidaan käyttää myös eri sisäpalloilulajien peliareenana. Hallissa on ravintola, kahvila sekä neljä konferenssihuonetta neuvottelukäyttöön.
Halli on toiminut vuoden 2013 jääpallon maailmanmestaruuskilpailuiden päänäyttämönä. Vuonna 2019 halli on jälleen jääpallon maailmanmestaruuskilpailuiden päänäyttämönä.
The Ratchet &amp; Clank Trilogy

The Ratchet &amp; Clank Trilogy (Pohjois-Amerikassa Ratchet &amp; Clank Collection ja Japanissa Ratchet &amp; Clank 1+2+3) on teräväpiirrolla remasteroitu Ratchet &amp; Clank -pelisarjan ensimmäinen kokoelmapeli. Kokoelma sisältää kolme alun perin PlayStation 2:lle julkaistua peliä, Ratchet &amp; Clankin, Ratchet &amp; Clank 2:n ja Ratchet &amp; Clank 3:n 1080p-kuvanlaadulla, ja ne sisältävät 720p:n stereoskooppisen 3D-tuen. Peli sisältää mahdollisuuden myös moninpelin pelaamiselle "Ratchet &amp; Clank 3":ssa PlayStation Networkin kautta.
Alun perin Amazon Francen 2. maaliskuuta 2012 vuodattamana pelin olemassaolon vahvistivat Insomniac Games ja Sony Computer Entertainment 15. maaliskuuta 2012. Pelin kehitti Insomniac Games yhdessä Idol Mindsin kanssa. Pohjois-Amerikassa God of War Sagan sekä inFamous Collectionin rinnalla se on ensimmäinen peli Sonyn uudessa PlayStation Collections -luokassa.
Jevgeni Ivanuškin

Jevgeni Aleksandrovitš Ivanuškin (, s. 26. kesäkuuta 1979, Krasnoturjinsk) on venäläinen jääpallovalmentaja. Hän toimii Venäjän Superliigassa pelaavan Moskovan Dynamon päävalmentajana. Ennen valmentajan uraa Ivanuškin loi mittavan pelaajauran Superliigassa ja Venäjän maajoukkueessa. 
Pelaajaura.
Ivanuškinin kasvattajaseura on Majak, Krasnoturjinsk, missä hän pelasi viiden kauden ajan vuosina 1996–2001 ennen siirtymistään Sibskana-Energijan riveihin kausiksi 2002–2004. Sen jälkeen hän pelasi kauden 2005 Arkangelin Vodnikissa. Sen jälkeen kaudesta 2006 lähtien hän on pelannut Moskovan Dynamossa. Venäjän mestari hän ollut kaikkiaan seitsemän kertaa eli vuosina 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010 ja 2012.
Maajoukkueura.
Venäjän maajoukkueessa Ivanuškin debytoi kaudella 1998–1999. MM-joukkueessa hän oli ensimmäisen kerran keväällä 2006, jonka jälkeen hän ollut joka vuosi joukkueen tärkeänä hyökkääjänä. Hän on ollut voittamassa maailmanmestaruuden kahdeksan kertaa kevääseen 2016 mennessä osallistumissaan 12 MM-kisoissa. MM-kisoissa hän on tehnyt kaikkiaan 140 maalia. Paras maalintekijä hän on ollut kaksi kertaa eli vuonna 2010 jaettu maalikuninkuus ja vuonna 2012.
Valmentajaura.
Ivanuškin on toiminut Moskovan Dynamon päävalmentajana keväästä 2019 lähtien. Hänen komennossaan Dynamo on voittanut kaksi Venäjän mestaruutta vuosina 2020 ja 2022. Keväällä 2022 Ivanuškin teki Dynamon kanssa jatkosopimuksen.
Saavutukset.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Henkilökohtaisesti
Azerbaidžanin manat

Azerbaidžanin manat (kansainvälinen ISO 4217 -valuuttatunnus AZN) on Azerbaidžanin rahayksikkö. Manat jaetaan 100 qepikiin ().
Nykyiset käteisrahat, 2006.
Uusi manat otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2006, ja se korvasi vanhan manatin suhteessa 1 uusi manat = 5000 vanhaa manatia. Samalla otettiin uudelleen käyttöön qepik-arvoiset kolikot, joita ei ollut käytetty vuodesta 1993 lähtien inflaation vuoksi.
Aiempi manat (ISO 4217 -valuuttatunnus AZM) pysyi käytössä 31. joulukuuta 2006 asti.
Kolikot.
Käytössä on 1, 3, 5, 10, 20 ja 50 qepikin kolikot. Viimeinen on kaksimetallinen ja muistuttaa kahden euron kolikkoa. Muissakin kolikoissa on yhdennäköisyyttä eurokolikoihin.
Setelit.
Käytössä on 1, 5, 10, 20, 50 ja 100 manatin setelit. Niiden suunnittelija on itävaltalainen Robert Kalina, jonka suunnittelemia ovat myös ensimmäisen sarjan eurosetelit. Manat-seteleiden yleinen ulkonäkö on samanhenkinen kuin euroseteleiden, jotka olivat esikuvina.
Faber

Faber on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Saksalainen ruhtinassuku Faber-Castell tunnetaan nykyään kynä- ja piirtotuotteistaan.
20X Kari Peitsamo

20X Kari Peitsamo on Kari Peitsamon kokoelma-albumi vuodelta 2013. Levy on osa Universal Music Groupin julkaisemaa 20X-sarjaa, joka koostuu Love Recordsin ja Johannan katalogeista.
Albumin on masteroinut Minerva Pappi ja koostanut Timo Vuorio. Levyn kappaleet ovat Peitsamon viideltä ensimmäiseltä, Love Recordsin kautta julkaistuilta levyiltä. 
Kappaleet.
Kaikki sävellykset ja sanoitukset Kari Peitsamo, paitsi 8. Säv. Kari Peitsamo - H. Siirtola
Jakob Ulfsson

Jakob Ulfsson l. Jakob Ulvsson (k. 1521) oli Uppsalan arkkipiispa 1469–1514. Hän oli Sturejen vastustaja ja kannatti rauhaa ja unionia. Osallistui vuonna 1497 Sten Sture vanhemman erottamiseen ja toimi sen jälkeenkin sukua vastaan. Hän oli Uppsalan yliopiston perustajia 1477.
Jakob Ulfsson osallistui arkkipiispana vuonna 1514 Turussa piispa Hemmingin autuaaksijulistamisjuhlaan yhdessä Strängnäsin piispa Mattiaksen kanssa.
Christopher Boardman

Christopher Alan Boardman (11. kesäkuuta 1903 Norwich – 29. syyskuuta 1987 Norwich) oli brittiläinen purjehtija.
Boardman opiskeli Dartmouthin Royal Naval Collegessa ja Trinity Collegessa Cambridgen yliopistossa. Valmistuttuaan hän siirtyi Colman's Mustard -perheyrityksen palvelukseen ja sen hallitukseen. Boardman kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä ja voitti "Lalagella" kultaa 6mR-luokassa. Hän toimi perämiehenä. Myös hänen veljensä Humphrey Boardman oli olympiaurheilija.
Fredrik Isacsson

Fredrik Donatus Isacsson (13. heinäkuuta 1883 Vestanfjärd – 6. elokuuta 1962 Naantalin maalaiskunta) oli suomalainen säveltäjä ja kirkkomuusikko, director musices. 
Henkilöhistoria.
Isacssonin vanhemmat olivat puuseppämestari Isak Maurits Isaksson ja Antoinette Karolina Wikström. Hänen puolisonsa vuodesta 1906 oli Ellen Maria Åström (k. 1949). Pariskunnan lapsista reservin vänrikki, varatuomari Fredrik Kalevi Inhala (s. 1911) palveli talvisodassa Kannaksella ja kaatui Kosejoella tehdyssä vastahyökkäyksessä 12. joulukuuta 1939. 
Isacsson opiskeli kanttori-urkuriksi Turun lukkari- ja urkurikoulussa. Vuosina 1904–1905 hän opiskeli urkujensoittoa Oskar Merikannon johdolla Helsingin musiikkiopistossa, Häntä pidettiin "lupaavana urkutaiteilijana". Ensikonserttinsa hän piti vuonna 1905. Isacsson kaihtoi julkisuutta ja siksi hänen sävellystuotantonsa pysyi Turun ulkopuolella tuntemattomana. Urkuteoksensa "Katedraalissa" hän esitti ensi kerran itse Turun tuomiokirkossa, luultavasti lokakuussa 1921.
Isacsson toimi Turun kirkkomusiikkiopiston opettajana 1909–1951 ja johtajana 1928–1951, Turun tuomiokirkkoseurakunnan urkurina 1936–1953 ja jo sitä ennen 1913–1935 Oscar Pahlmanin sijaisena. Hän toimi myös musiikkikriitikkona Turun Sanomissa. Hän toimi myös kuoronjohtajana. Director musices -arvonimi Isacssonille myönnettiin 1929. 
Sävellyksiä.
Isacsson sävelsi muun muassa kaksi sinfoniaa, orkesterisarjoja, sävelrunot "Marjatta" ja "Yöllisiä fantomeja", yksin- ja kuorolauluja sekä urkukappaleita:
Daniel Andersson (jääpalloilija)

Daniel Andersson, syntynyt 18. toukokuuta 1983, on en ruotsalainen jääpalloilija. Andersson aloitti jääpallouransa kaudella 1999/2000 juniorivuosien seurassaan Nässjö IF, jossa hän pelasi aina vuoteen 2002. Sen jälkeen hän siirtyi Lidköpingin Villa-Lidköping BK:hon kahdeksi kaudeksi, josta siirtyi kaudeksi Edsbyn IF:ään ja edelleen Venäjän sarjaan Krasnogorskin Zorkiin. Sen jälkeen hän palasi Ruotsiin pelaten vuodesta 2007 alkaen Lidköpingissä.
Andersson on pelannut seitsemät MM-kisat ja saavuttanut niissä neljä maailmanmestaruutta (2005, 2009, 2010, 2012). 
Daniel Andersson on valittu jääpallon vuoden pelaajaksi kaudella 2013. 
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueessa
Henkilökohtaisesti
Naëmi Ingman-Starck

Naëmi Ingman-Starck (4. heinäkuuta 1855 Ristiina – 24. huhtikuuta 1932 Sortavala) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano) sekä laulun- ja pianonsoitonopettaja. 
Ingman-Starckin vanhemmat olivat Padasjoen kirkkoherra Magnus Ingman (1819–1868) ja Antoinette Kristina Åberg (1829–1866). Hän oli naimisissa vuodesta 1883 piirilääkäri Werner Starckin kanssa. 
Naëmi Ingman-Starck opiskeli Helsingissä ja Tukholmassa ja sen jälkeen vielä kolme vuotta 1873–1876 Pariisissa laulunopettaja Jean Masset’n konservatorioluokalla. Hän lauloi vuosina 1876–1879 Suomalaisen teatterin lauluosastossa useita merkittäviä osia. Myöhemmin hän piti konsertteja ja toimi laulupedagogina. Hän oli Sortavalan lyseon laulunopettajana 1899–1926 ja Sortavalan opettajaseminaarin pianonsoiton- ja laulunopettajana vuodesta 1905 lähtien.
Víctor Castellanos

Víctor Manuel Castellanos Barrios (20. huhtikuuta 1934 Guatemala – 21. helmikuuta 1999 Guatemala) oli guatemalalainen ampuja. Hän voitti kultamitalin 25 metrin olympiapistoolissa vuoden 1971 Pan-Amerikan kisoissa. Kesäolympialaisissa 1968 Méxicossa hän jäi olympiapistoolissa 33. ja kesäolympialaisissa 1972 Münchenissä 50. sijalle.
Medakat

Medakat ("Adrianichthyidae") on nokkakalohin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Aasiasta. Eräitä medakalajeja pidetään akvaarioissa.
Lajit ja anatomia.
Medakojen heimoon kuuluu 4 sukua ja 28 lajia. Heimo jaetaan 3 alaheimoon, jotka ovat nokkamedakat (Adrianichthyinae), lasimedakat (Horaichthyinae) ja medakat (Oryziinae). Aikaisemmin näiden alaheimojen katsottiin olevan omat heimonsa. Kooltaan heimon kalat ovat pieniä tai keskikokoisia. Suurimmat medakalajit voivat saavuttaa 18–20 cm:n pituuden, mutta useimmat lajit ovat sukukypsiä jo noin 3 cm:n pituisina. Tyypillisiä piirteitä ovat pieni suu, kookkaat silmät, ruumiin takaosassa, lähellä pyrstöä sijaitseva selkäevä ja kylkiviivan puuttuminen. Nokkamedakojen alaheimon lajeilla leuat ovat pidentyneet. Väriltään medakat ovat tyypillisesti hopeavärisiä ja pienimmät lajit lähes läpikuultavia. Keskiruumiissa kulkee usein tummempi juova.
Levinneisyys ja elintavat.
Medakalajeja tavataan Intiasta Japaniin ulottuvalta alueelta ja Malaijien saaristosta. Ne ovat pääasiassa makean veden lajeja, mutta niitä tavataan myös murtovesistä, kuten suistoista ja magrovea kasvavilta alueilta. Heimon kalat liikkuvat tyypillisesti parvissa ja niiden ravintoa ovat vesihyönteiset ja hyönteisten toukat sekä pienet äyriäiset ja nilviäiset. Osalla lajeista on sisäinen hedelmöitys ja naaraat kutevat hedelmöittyneitä munia. Eräitä lajeja, kuten medakaa ("Oryzias latipes") pidetään akvaariokaloina.
Kalastuksen kansallisia erikoisuuksia

Kalastuksen kansallisia erikoisuuksia tai "Kansallisen kalastuksen erikoisuudet" () on venäläinen komediaelokuva vuodelta 1998. 
Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi vuonna 1995 valmistuneen Metsästyksen kansallisia erikoisuuksia -elokuvan tavoin Aleksandr Rogožkin. Tämän komedian pääosissa esiintyvät Aleksei Buldakov (kenraali Ivolgin), Viktor Bytškov, Semjon Strugatšjov ja Ville Haapasalo.
Juoni.
Elokuvassa venäläisystävysten vodkan kostuttamasta kalaretkestä kehittyy värikäs farssi. Seurue eksyy myös Venäjän ja Suomen välisen rajan toiselle puolelle. Sieltä onnistutaan palaamaan takaisin Venäjänmaalle, mutta sitten huomataan, että jotain oleellista jäi matkan varrelle...
Matti Jalava

Matti Jalava (10. tammikuuta 1893 Virrat – 24. heinäkuuta 1975) oli suomalainen metsätieteilijä. 
Henkilöhistoria.
Jalavan vanhemmat olivat rakennusmestari, maanviljelijä Antti Robert Jalava ja Aina Sofia Törnqvist ja puoliso vuodesta 1919 laulajatar, laulunopettaja Martta Elisabet Sohlman. Hän tuli ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1911 ja suoritti Kauppakorkeakoulun päästötutkinnon 1913, metsänhoitotutkinnon 1917, maatalous- ja metsätieteiden kandidaatin tutkinnon 1926 ja lisensiaatin tutkinnon 1930. Maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi Jalava väitteli 1933. Jalava työskenteli metsänhoitajana ja metsäpäällikkönä Suomessa sekä saha- ja metsäalalla Yhdysvalloissa, samoin kuin eri tehtävissä Metsähallituksen, Metsäntutkimuslaitoksen, Helsingin yliopiston, Teknillisen korkeakoulun ja VTT:n palveluksessa. Hän oli Metsäntutkimuslaitoksen professori 1944–1948 ja Helsingin yliopiston metsäteknologian professori 1948–1960.
Eeva Jalavisto

Eeva Ottilia Jalavisto (vuoteen 1934 Elmgren; 21. maaliskuuta 1909 Kerimäki – 12. kesäkuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen fysiologian professori, joka vaikutti merkittävästi suomalaisen vanhustenhoidon kehittymiseen.
Jalaviston vanhemmat olivat lääketieteen tohtori Robert Elmgren ja Ines Helena Meurman. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta 1927, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1937 ja väitteli tohtoriksi samana vuonna. Jalavisto toimi Helsingin yliopistossa ensin assistenttina ja sitten dosenttina. Yliopiston ylimääräinen fysiologian professori hän oli vuodesta 1949 ja vanhuusilmiöiden tutkimusyhdistyksen Societas Gerontologica Fennican puheenjohtaja vuodesta 1952 kuolemaansa saakka 1966. Vanhainsuojelun keskusliiton puheenjohtajana Jalavisto oli sen perustamisvuodesta 1949 vuoteen 1953 ja Suomen Akateemisten Naisten Liiton puheenjohtajana vuodesta 1957.
Jalavisto kirjoitti tutkimustensa tuloksista vanhenemista käsitteleviä artikkeleita sanoma- ja aikakauslehtiin. Hänet kutsuttiin Suomen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1957. Jalavisto oli myös useiden muiden alansa kotimaisten ja kansainvälisten yhdistysten ja järjestöjen jäsen.
Jalavisto nimesi erytropoietiinin yhdessä Eva Bonsdorffin kanssa.
Eino Jamalainen

Eino Armas Jamalainen (17. heinäkuuta 1902 Hietamäki, Inkeri – 29. marraskuuta 1982 Helsinki) oli inkeriläissyntyinen suomalainen kasvipatologi. Hän valmistui agronomiksi vuonna 1930 ja väitteli maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi vuonna 1935. Hän oli Helsingin yliopiston kasvipatologian ja kasvibiologian dosentti vuodesta 1943 ja Maatalouden tutkimuskeskuksen kasvitautien tutkimuslaitoksen johtaja (professori) vuodesta 1944. Hän jäi virasta eläkkeelle 1969.
Maglite

Maglite (vaihtoehtoisesti Mag-Lite) on yhdysvaltalaisen Mag Instrumentsin tuottama taskulamppubrändi, jota on tuotettu vuodesta 1979. Mag Instrumentsin päämaja sijaitsee Ontariossa. Taskulamput koostuvat lähinnä anodisoidusta alumiinista, ja niissä on säädettävä valokeila. 
Magliteja valmistetaan useina eri väreinä ja erilaisilla kuvioinneilla. Alun perin Maglite käytti Krypton- tai Xenon-hehkulamppuja, mutta uudemmissa lampuissa käytetään LEDejä.
Maglite tekee myös erilaisia lisätarvikkeita taskulampuillensa. Näitä ovat esimerkiksi vyökotelot, erilaiset kannattimet, eriväriset linssit ja normaalia tehokkaammat lamput.
Maglitet viranomaiskäytössä.
Ennen useat viranomaiset käyttivät Magliteja, sillä ne olivat kestäviäja tuottivat paremman valokeilan kuin muut markkinoilla olevat edullisemmat taskulamput. Vartijat ja poliisit käyttävät Maglite-taskulamppuja, sillä niitä voi käyttää myös itsepuolustukseen tarvittaessa. Magliteja käytetään myös liikenteen valvonnassa ja yhteenotoissa, sillä valokeilalla voi häiritä hyökkääjää.
Vuonna 2007 LAPD ilmoitti siirtyvänsä pienempiin ja kevyempiin LED-taskulamppuihin, joita ei voi käyttää lyömäaseena. Syynä oli paljon julkisuutta saanut välikohtaus, jossa poliisia syytettiin liiallisen voiman käytöstä Maglitella.
Keräily.
Magliteja keräilevät useat yksityiset keräilijät. Yhtiö julkaiseekin tuotteitaan erilaisilla kuvioinneilla erityisesti keräilijöitä ajatellen. On myös joitain massatuotettuja malleja, joita ei ole laajasti saatavilla.
Lämpöryntäys

Lämpöryntäys eli lämpökarkaaminen tai terminen karkaaminen on tilanne, jossa systeemin pieni lämpötilan nousu johtaa lämmöntuotannon kasvuun ja sitä kautta hallitsemattomaan lämpötilan nousuun, yleensä tuhoisin seurauksin. Lämpötila nousee kunnes kappale löytää uuden lämmönpoistomekanismin, monesti esimerkiksi sulamisen, räjähtämisen tai katastrofaalisen romahtamisen. Lämpökarkaamista tapahtuu kemiallisille reaktioille, paristoille, elektronisille komponenteille, mikroaalloilla lämmitettäville kappaleille ja tähdissä ydinreaktioille.
Kemiantekniikassa.
Eksoterminen eli lämpöä tuottava kemiallinen reaktio voi johtaa lämpökarkaamiseen, jos reaktioastiaa ei pystytä jäähdyttämään riittävällä teholla. Lisäksi sivureaktiot nopeutuvat, ja eksotermiset hajoamisreaktiot tai radikaalireaktiot käynnistyvät tietyn lämpötilan yläpuolella. Lämmöntuotannon hallitsemattoman nopeutumisen vuoksi astian sisältö höyrystyy, ja jos astia on suljettu, paine kasvaa kunnes astia räjähtää. Lämpökarkaaminen on aiheuttanut useita kemianteollisuuden vakavia onnettomuuksia, esimerkiksi Texas Cityn ammoniumnitraattiräjähdys laivan lastiruumassa vuonna 1947 ja Bhopalin metyyli-isosyanaattipurkaus.
Kemiallisista reaktioista suurin osa tuottaa lämpöä, joten lämpökarkaamisen riski on olemassa monissa teollisuusmittakaavan tai öljynjalostamojen prosesseissa. Varsinkin hydrokrakkaus, vedytys, SN2-alkylaatio, hapetus, metalaatio ja nukleofiilinen aromaattinen substituutio ovat alttiita lämpökarkaamiselle. Esimerkiksi valtavia räjähdyksiä on aiheutunut sykloheksaanin hapetusreaktion sykloheksanoli-sykloheksanoniseokseksi tai orto-ksyleenin hapetus ftaalianhydridiksi karattua.
Lämpökarkaaminen voi johtua korkean lämpötilan eksotermisistä sivureaktioista, jotka käynnistyvät kun seosta vahingossa lämmitetään tarkoitettua kuumemmaksi. Tästä johtui Seveson onnettomuus, jossa 2,4,5-triklorofenolia valmistettaessa reaktori päästettiin vapaasti lämpenemään, sillä seurauksella että käynnistyi tuotteen eksoterminen dimerointireaktio 2,3,7,8-tetraklorodibentso-p-dioksiiniksi. Reaktorin murtolevy särkyi ja kuuma dioksiinipitoinen reaktioseos pääsi suihkuamaan ympäristöön.
Lämpökarkaamisen aiheuttaa monesti jäähdytysjärjestelmän toiminnan lakkaaminen. Sekoittimen pysähtyminen voi johtaa jonkin reaktorin osan kuumentumiseen, mikä käynnistää koko reaktion lämpökarkaamisen. Samalla tavalla virtausreaktoreissa jonkin paikan satunnainen kuumeneminen voi käynnistää lämpökarkaamisen ja ampua reaktorista sisällöt ja katalyytit ulos. Yleinen syy lämpökarkaamisonnettomuuksiin on myös laitekomponenttien asennus väärin. Kemianteollisuuden laitteistot on yleensä liitetty erilliseen hätäsoihtuun, joka rajoittaa onnettomuuden tuhoja jos niitä tapahtuu.
Christian Michelsen

Peter Christian Hersleb Kjerschow Michelsen (15. maaliskuuta 1857 - 29. kesäkuuta 1925) oli Norjan ensimmäinen pääministeri. Hän on tunnettu roolistaan Ruotsin ja Norjan liiton hajoamisessa 1905, ja oli aikanaan Norjan vaikutusvaltaisimpia poliitikkoja.
Nuoruus.
Christian syntyi Bergenissä, ja hänet nimettiin isoisänsä Peder Christian Hersleb Kjerschow mukaan. Hän oli vanhin viidestä lapsesta. Hän herätti nuorena huomiota puhelahjoillaan, kiinnostuksellaan teatteriin ja innokkuudellaan ryhtyä väittelyihin.
Ura.
Michelsen oli lakimies ja laivanomistaja. Hänestä tuli Norjan parlamentin jäsen vuonna 1891, edustaen Norjan Liberaalipuoluetta. Hänet nimitettiin parlamentin komiteaan joka tutki Norjan itsehallinnon perusteita. Hän keskittyi välillä Bergenin kunnallispolitiikkaan, ja vuonna 1903 hän oli perustamassa Liberaalipuolueesta eronnutta Kokoomuspuoluetta. Vuonna 1904 Michelsen nimitettiin hallitukseen talousministeriksi ja maaliskuussa 1905 uuden hallituksen pääministeriksi.
Hallitus jätti eronpyyntönsä, mutta kuningas Oskar II ei hyväksynyt sitä. Michelson ratkaisi pattitilanteen siten että parlamentti hyväksyi hallituksen eronpyynnön ja pyysi kuningasta nimittämään Norjalle uuden kuninkaan. Samaan aikaan Michelsen lähetti vaivihkaisia tiedusteluja Tanskan prinssi Carlille kysyäkseen, olisiko tämä käytettävissä Norjan kuninkaaksi.
Ennen kuin valtiliiton hajoaminen oli selvä, tarvittiin vielä lisää neuvotteluja, joissa Michelsen kunnostautui reaalipoliitikkona, ja kansanäänestys jossa Norja valitsi prinssi Carlin uudeksi kuninkaaksi nimellä Haakon VII.
Liberaalit menestyivät parlamenttivaaleissa vuonna 1906, ja Jørgen Løvlandista tuli uusi pääministeri. Michelsen palasi riemusaatossa Bergeniin, ja kansalaiskeräyksellä kerätty suuri rahasumma sijoitettiin Michelsenin nimeä kantavaan säätiöön.
Kunnianosoitukset.
Vuonna 1905 Michelsen sai Pyhän Olavin ritarikunnan suurristin.
Michelsen jätti testametissaan varoja säätiöllem joka tukee tuiedettä ja vapaata tutkimusta. Christian Michelsen Institute avattiin hänen syntymäpäivänään, 15. maaliskuuta, vuonna 1930. Testamentin ehdoissa tutkimusaloiksi määriteltiin humanistiset, luonontieteet, teknologia ja lääketiede, ja tavoitteeksi "kulttuurillinen ja tieteellinen työ joka edistää suvaitsevaisuuttaa kansojen ja valtioiden välillä". Jälkimmäisen periaatteen ohjaamana säätiö on keskittynyt kehitysyhteistyöhön.
Konstantin Kazanski

Konstantin Ivanovitš Kazanski (, suomalaisissa lähteissä usein Kasanski; 20. helmikuuta 1867 – ?) oli venäläinen juristi ja virkamies, joka toimi toisen sortokauden aikana Suomen senaatin jäsenenä vuosina 1913–1914 ja Suomen prokuraattorina vuosina 1914–1917.
Kazanski oli aatelissukua ja lähtöisin Minskin kuvernementista. Hän suoritti oikeustieteen opinnot Moskovan yliopistossa ja työskenteli vuosina 1892–1903 piirioikeuksissa eri puolilla Venäjää. Vuonna 1903 Kazanski tuli Suomen kenraalikuvernöörin kanslian sihteeriksi ja oli vuonna 1905 lyhyen aikaa Viipurin läänin lääninsihteerinä. Vuoden 1905 suurlakon jälkeen hän siirtyi pois Suomesta ja jatkoi uraansa Venäjän oikeuslaitoksessa, kunnes hänet tammikuussa 1913 nimitettiin Suomen senaatin talousosastoon. Kazanski oli elokuusta 1913 alkaen senaatin oikeustoimituskunnan vt. päällikkö ja 26. kesäkuuta (J: 13. kesäkuuta) 1914 alkaen prokuraattori. Hän joutui eroamaan helmikuun vallankumouksen seurauksena huhtikuussa 1917. Hän sai vuonna 1913 valtioneuvoksen arvonimen. Kazanskin prokuraattorikaudesta muistetaan parhaiten P. E. Svinhufvudin karkotus Siperiaan.
Kazanski oli naimisissa Hämeen läänin kuvernöörinä toimineen kenraali Isidor Svertškovin tyttären kanssa. Kazanskin vaiheita Venäjällä lokakuun vallankumouksen jälkeen ei tunneta.
Hope – Yhdessä &amp; Yhteisesti

Hope – Yhdessä &amp; Yhteisesti ry on suomalainen hyväntekeväisyysyhdistys, joka avustaa vähävaraisia lapsiperheitä Suomessa useilla paikkakunnilla. Vuonna 2020 avun piirissä oli yli 9 000 perhettä ja 22 000 lasta. Samana vuonna Hope käytti avustustoimintaan 1,4 miljoonaa euroa.
Hopen perustivat Tiina Nummenmaa ja Laura Kivimäki vuonna 2009. Yhdistyksen toiminnanjohtajana toimii Eveliina Hostila, jota ennen tehtävässä toimi Kirsi Salo.
Hopen toiminnan pääpaino on yrityksiltä ja yksityisiltä saatujen tavaralahjoitusten kierrättämisessä niitä tarvitseville. Avustuskohteiden etsinnässä Hope tekee luottamuksellista yhteistyötä sosiaaliviranomaisten kanssa. Hopen välittää perheisiin muun muassa vaatteita, leluja, urheiluvälineitä ja kodintarvikkeita. Lisäksi Hope tukee lasten harrastusmahdollisuuksia ja järjestää retkiä. 
Hope on SOSTEn jäsenjärjestö. Hope saa toimintaansa tukea Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskukselta. Yhdistyksen yritystukijoihin kuuluvat muiden muassa Ikea, Lähivakuutus ja Valio. Vuonna 2011 Hope lahjoitti Ikea Vantaan kanssa yli sata pakettiautollista kalusteita turva- ja vastaanottokodeille sekä vähävaraisille lapsiperheille. Myös ruokajakeluyhtiö Wolt on järjestänyt monena vuonna jouluateria-keräyksen vähävaraisten perheiden tukemiseksi. Heinäkuussa 2019 Suomessa vieraillut Metallica-yhtye lahjoitti Hopelle 55 000 euroa. Vuonna 2020 Hopen oma joulukeräys tuotti yli miljoona euroa.
Kavallustutkinta.
Kesäkuussa 2023 yhdistys teki poliisille tutkintapyynnön yhdistyksessä ilmenneistä väärinkäyttötapauksista, joissa kahden työntekijän epäiltiin käyttäneen vähävaraisille tarkoitettuja lahjakortteja omiin ostoksiinsa. Asia paljastui, kun vähävarainen perhe sai tyhjäksi käytetyn lahjakortin. Poliisin syyskuussa 2023 antaman tiedon mukaan yhdistyksessä on kavallettu lahjakorttivaroja lähes 30 000 euron edestä, ja tutkintaa on laajennettu alkuperäistä tutkintapyyntöä useampaan henkilöön.
Mahlatikka

Mahlatikka ("Sphyrapicus varius") on pohjoisamerikkalainen tikkalaji, joka juo mahlaa.
Tuntomerkit.
Mahlatikka on 18–21 senttimetriä pitkä. Sillä on pääosin mustavalkea höyhenpuku. Päälaki ja koiraalla myös kurkku ovat punaiset, mutta naaraan kurkku on valkoinen. Päänsivulla on mustavalkeaa pitkittäisjuovitusta. Kurkkua ympäröi musta reuna, joka laajenee laikuksi kurkun alle. Siivellä on valkoinen kolmionmuotoinen laikku. Vatsassa ja rinnansivuilla mahlatikalla on heikkoa keltaista sävyä.
Levinneisyys.
Mahlatikka pesii Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa. Talvehtimisalueet sijaitsevat etelämpänä Yhdysvalloissa ja Väli-Amerikassa. Harhailijoita on tavattu Islannissa, Irlannissa ja Isossa-Britanniassa.
Dragsfjärden

Dragsfjärden on Kemiönsaaren kuntaan kuuluva järvi Kemiönsaarella. Se sijaitsee etelässä olevan Taalintehtaan ja pohjoisessa olevan Dragsfjärdin kirkonkylän välissä, mutta myös järven itä- ja länsipuolilla on asutusta. Järvi oli aiemmin Dragsfjärdin kunnan tärkein raakavesilähde, kunnes vedenotto lopetettiin vedenlaadun huononnuttua. Dragsfjärden on humuspitoinen ja suhteellisen syvä, sillä sen suurin syvyys on 16 metriä ja keskisyvyys 8,2 metriä.
Maantiede ja asutus.
Dragsfjärden-järvi on muodoltaan pitkulainen, ja sen erottaa etelässä olevasta merenlahdesta kapea kannas. Järvessä on kuusi saarta, joista "Långholmen" on suurin. Valuma-alueeseen kuuluu kallioisia kangasmetsiä ja viljeltyä peltomaata. Alueella on parisataa ympärivuotista asuntoa ja kuutisenkymmentä vapaa-ajan asuntoa, ja näiden lisäksi järven pohjoisosassa toimii kunnan uimaranta.
Vedenlaatu ja kasvillisuus.
Dragsfjärdeniin on aikojen saatossa kertynyt paljon ravinteita, joten sen ekologinen tila on tyydyttävä. Pohjassa olevat fosfori ja typpi ruokkivat kasvillisuutta, ja järvessä onkin ilmennyt sinilevää vuosittain. Järveen tuleva ulkoinen ravinnekuormitus on kasvanut viime vuosikymmeninä, koska ympäristön kesämökeistä ja pelloilta on johdettu sinne jätevesiä.
Vuonna 1990 Dragsfjärdenistä tehtiin kasvillisuuskartoitus, jonka perusteella se luokiteltiin karuksi järveksi. Kasvillisuus vaihtelee huomattavasti järven eri osissa, ja pohjoisosassa lajeja esiintyy enemmän kuin eteläosassa. Myös kasvillisuuden tiheys on siellä suurempaa. Ravintopitoisille vesistöille tyypillisten kasvien joukossa ovat tähkä-ärviä ja osmankäämit, mutta toisaalta järvessä viihtyvät myös ravintoköyhien vesistöjen kasvit kuten nuottaruoho ja rantaleinikki.
Järven viipymä on pitkä, noin seitsemän vuotta. Vesi on kirkasta, ja sen pH-arvo on vaihdellut vuonna 2010 tehdyissä mittauksissa välillä 6,7–7,0. Pintaveden happipitoisuus on pysynyt melko tasaisena ja hyvänä, mutta alusvedessä on melko voimakasta happikatoa.
Baguazhang

Bāguàzhǎng (八卦掌) on yksi kolmesta eniten harrastetusta kiinalaisesta taistelulajista Wudangin koulussa, kaksi muuta ovat Taijiquan ja Xingyiquan. Nimellä Bāguà zhǎng viitataan Baguaan. 
Historia.
Lajin kehitti Dong Haichuan (董海), jonka on sanottu oppineen taolaisilta, ja buddhalaisilta mestareilta Kiinan vuorilla 1800 luvun alussa. Todisteet osoittavat, että on mahdollsita, että laji on yhdistelmä useita vanhoja taistelulajeja, ja taolaista ympyräkävelyä. Dong työskenteli keisarille, ja keisari vaikuttui hänen taidoistaan, ja otti tämän vartijakseen. Dong opetti vuosia Pekingissä, ja sai lopulta Keisarillisen kaartin tuen.
Syytettynä murhasta

Syytettynä murhasta (; myös "Liar") on Jonas ja Josh Paten ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen psykologinen jännityselokuva vuodelta 1997. Murhamysteerielokuvan pääosissa ovat Tim Roth, Chris Penn, Michael Rooker, Renée Zellweger, Rosanna Arquette ja Ellen Burstyn. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan levittäjänä.
"Syytettynä murhasta" kuvattiin Etelä-Carolinan Charlestonissa. Elokuva sai ensi-iltansa Italiassa, Venetsian elokuvajuhlilla 31. elokuuta vuonna 1997. Yhdysvalloissa elokuva julkaistiin 30. tammikuuta vuonna 1998.
"Syytettynä murhasta" voitti Tukholman elokuvajuhlilla parhaan käsikirjoituksen (Jonas Pate ja Josh Pate) ja parhaan kuvauksen (Bill Butler) palkinnot vuonna 1997. Elokuva voitti myös Cognacin elokuvajuhlilla Special Jury Prizen (Jonas Pate ja Josh Pate) vuonna 1998.
Elokuva on julkaistu DVD:lle vuosina 2002, 2004 ja 2008.
Juoni.
James Walter Wayland (Tim Roth) on tekstiilitehtailijan perillinen, jota epäillään prostituoidun murhasta. Hän on tuntenut ilotytön hyvin ja suututtanut vanhempansa viemällä tytön näiden järjestämiin hienoihin juhliin. Valheenpaljastustesti puhuu miehen syyllisyyden puolesta, mutta testin tehneet poliisit eivät vaikuta aivan puolueettomilta.
Aleksandr Arosev

Aleksandr Jakovlevitš Arosev (, 25. toukokuuta 1890 Kazan – 10. helmikuuta 1938) oli neuvostoliittolainen puoluevirkailija, diplomaatti ja kirjailija.
Aleksandr Arosev syntyi räätälin perheeseen. Kansallisuudeltaan hän oli venäläinen. Vuoden 1905 vallankumoustapahtumat saivat hänet liittymään sosiaalivallankumouksellisiin. Vuonna 1907 hän liittyi bolševikkeihin ystävänsä Vjatšeslav Molotovin vaikutuksesta. Arosjev teki puoluetyötä Kazanissa, Pietarissa ja Moskovassa, joutui pidätetyksi ja karkotetuksi Totmaan. Vuonna 1909 Arosev pakeni ulkomaille, missä hän osallistui bolševikkien toimintaan ja opiskeli Liègen yliopiston filosofian ja kirjallisuuden tiedekunnassa.
Helmikuun vallankumouksen Arosev valittiin Tverin neuvoston puheenjohtajaksi. Lokakuun vallankumouksen aikana hän toimi Moskovan vallankumouskomitean jäsenenä ja Moskovan sotilaspiirin joukkojen komentajana. Vuonna 1918 hän oli ilmavoimien komissaari ja vuonna 1920 Ukrainan korkeimman vallankumoustuomioistuimen puheenjohtaja. Vuodesta 1921 Arosev työskenteli Puolueen ja vallankumouksen historian instituutissa ja vuosina 1924–1933 diplomaattina Ranskassa, Liettuassa ja Tšekkoslovakiassa. Vuonna 1934 hänestä tuli Neuvostoliiton ja ulkomaiden kulttuurisuhteiden seuran VOKS:in puheenjohtaja. Arosev menehtyi Stalinin vainoissa. Hänet pidätettiin heinäkuussa 1937, tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä ja ammuttiin Kommunarkan teloituspaikalla.
Kirjailijan ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1916. Hänen ensimmäiset yksinkertaiset kertomuksensa perustuvat henkilökohtaisiin kokemuksiin. Niitä seurasivat muun muassa pienoisromaanit "Nedavnije dni" (”Taannoisia päiviä”, 1924), "Nikita Šornev" (1924), "Ot žoltoi reki" (”Keltaiselta joelta”, 1927), kertomuskokoelmat "Belaja lestnitsa" (”Valkoinen portaikko”, 1923) ja "Na zemlje pod solntsem" (”Auringon alla”, 1928), näytelmä "Na perekrjostke" (”Risteyksessä”, 1924) sekä omaelämäkerrallinen romaani "Korni" (”Juuret”, 1933). Tyyliltään realistisissa teoksissaan Arosev keskittyy kuvaamaan hyvin tuntemaansa puoluetyöntekijöiden psykologiaa. Kirjailija rehabilitoitiin vuonna 1956, mutta hänen kirjojaan ei julkaistu Neuvostoliitossa uudelleen ennen Gorbatšovin perestroikaa.
Agnija Barto

Agnija Lvovna Barto (, 17. marraskuuta 1906 Moskova – 1. huhtikuuta 1981 Moskova) oli neuvostovenäläinen lastenkirjailija.
Agnija Barto syntyi eläinlääkärin perheeseen ja julkaisi ensimmäisen lastenkirjansa vuonna 1925. Hänen yksinkertaiset ja opettavaiset runonsa on suunnattu pikkulapsille. Barto sai Stalin-palkinnon vuonna 1949 ja Lenin-palkinnon vuonna 1972. Kirjailijan teoksia on julkaistu 84 kielellä yhteensä yli 150 miljoonan kappaleen painoksena.
Anatoli Afanasjev

Anatoli Vladimirovitš Afanasjev (, 3. kesäkuuta 1942 Moskova, Neuvostoliitto – 8. lokakuuta 2003 Moskova, Venäjä) oli venäläinen kirjailija
Anatoli Afanasjev syntyi professorin perheeseen. Hän valmistui Moskovan yliopistosta vuonna 1971. Hänen ensimmäinen kertomuskokoelmansa "V gorode, v 70-h godah" (”Kaupungissa, 70-luvulla”) ilmestyi vuonna 1974. Romaanit "Terve, Afinogen!" ("Privet, Afinogen!", 1976), "Komandirovka" (”Työmatka”, 1978), "Bolno ne budet" (”Ei tee kipeää”, 1980), "I pomni obo mne" (”Muista minut”, 1982) sekä kertomuskokoelma "Melodija na dva golosa" (”Sävelmä kahdelle äänelle”, 1983) tekivät Afanasjevista yhden 1970–1980-lukujen kaupunkiproosan tunnetuimmista edustajista. 1990-luvulla hän alkoi kirjoittaa nyky-Venäjää kuvaavia suosittuja rikosromaaneja.
Afanasjev hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1975. 1980-luvulla hän toimi Moskovan kirjailijajärjestön sihteerinä ja kuului vuodesta 1994 Venäjän kirjailijaliiton hallitukseen. Hän kuului myös kirjallisuuslehtien "Literaturnaja Rossija" ja "Den" toimituskuntiin.
Kultaakin kalliimpi

Kultaakin kalliimpi () on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut Boaz Yakinin ohjaama ja käsikirjoittama draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Renée Zellweger ja Julianna Margulies.
Juoni.
New Yorkin ortodoksijuutalaisten suljetussa ja ankaran uskonnollisessa yhteisössä ei naisen paikka ole työelämässä, eikä seksi ole nautintoa varten. Tämä on liian tiukka paikka itsetietoiselle Sonialle (Renée Zellweger), jonka jalokiviseppäisä naittaa hänet uskonoppineelle Mendelille (Glenn Fitzgerald). Turhautunut Sonia alkaa lopulta kapinoida kahlehtivaa yhteisöä vastaan muun muassa hankkimalla työpaikan. Seurauksena on yleinen hyljeksintä.
Tuotanto ja julkaisu.
"Kultaakin kalliimpi" kuvattiin New Yorkissa, Brooklynin Bensonhurstissa työnimellä "A Price Below Rubies".
"Kultaakin kalliimpi" sai ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa Sundancen elokuvajuhlilla 22. tammikuuta vuonna 1998; teatterilevitykseen elokuva pääsi 25. maaliskuuta 1998. Elokuva julkaistiin myös Kanadassa 8. toukokuuta 1998, Saksassa 19. marraskuuta 1998, Australiassa 3. joulukuuta 1998, Italiassa 27. elokuuta 1999, Ranskassa 12. tammikuuta 2000, Belgiassa 3. toukokuuta 2000, Malesiassa 7. kesäkuuta 2000 ja Japanissa 18. toukokuuta 2002.
Vastaanotto.
Elokuva itse sai sekalaisia arvosteluja, mutta Zellwegerin roolisuoritus sai kiitettävää kritiikkiä. Zellweger sai roolisuorituksestaan New York Film Critics Circle -palkintoehdokkuuden parhaasta naispääosasta vuonna 1998. Elokuvan ohjaaja-käsikirjoittaja Boaz Yakin oli ehdolla Grand Special Prizeen Deauvillen elokuvajuhlilla vuonna 1998.
"Chicago Sun-Timesin" Roger Ebert antoi elokuvalle kolme tähteä. "Film Journal Internationalin" Maria Garcia antoi elokuvalle positiivista palautetta kutsuen sitä "kauniisti toteutettu, taidokkaasti tehty ja loistavasti näytelty elokuva".
Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 54 prosentin "mätä"-arvosana, joka perustuu 28 arvosteluun.
DVD-julkaisut.
"Kultaakin kalliimpi" on julkaistu Isossa-Britanniassa DVD:lle vuonna 1999 ja Yhdysvalloissa vuosina 2000 ja 2012.
Gustaf Jansson

Gustaf Jansson tai Gustaf Janson on seuraavien henkilöiden nimi
Johan Schmedeman

Johan Schmedeman (2. joulukuuta 1652 Viipuri – 6. toukokuuta 1713 Tukholma) oli laki- ja virkamies sekä kirjallisten aineistojen keräilijä. 
Schmedemanin vanhemmat olivat pormestari Hans Schmedeman ja Katarina Wallerianintytär. Sekä isä, joka oli tullut kauppiaaksi Viipuriin Tallinnasta 1615, että äiti toimivat liikealalla. Schemedeman opiskeli Turussa ja Uppsalassa ja tuli 1675 valtakunnan arkiston kanslistiksi, toimi Suuren Pohjan sodan aikana kenttäkanslian virkamiehenä ja pääsi Kaarle XI:n suosioon. 1684 hänestä tuli valtakunnankanslian aktuaari, 1686 hänet aateloitiin ja 1695 hänet nimitettiin kanslian Suomen asioiden esittelijäsihteeriksi. 1702 hänestä tuli postilaitoksen ylijohtaja, 1710 kanslianeuvos ja sisäasiain valtiosihteeri. Schmedeman harrasti historiaa ja asiakirjojen keräilyä. Jälkimmäisen tuloksena syntyi arvokas lähdeteos "Kongl. Stadgar, förordningar, bref och resolutioner ifrån åhr 1582 in til 1701 angående justitiae och executions ährender" (ns. Justitieverket, 1706). Lisäksi hän julkaisi postilaitosta koskevan asiakirjakokoelman, keräsi Kaarle XI:n sotahistoriaa koskevaa aineistoa sekä laati käsikirjoituksen "Drottning Ulrica Elenoras lefverne", joka julkaistiin 1766. 
Schmedeman ja hänen puolisonsa vuodesta 1700 Elsa Lovisa von Braunjohan (k. 1721, maanmittauslaitoksen ylijohtajan Johan Transköldin leski), olivat Tukholman varhaispietismin keskeisiä henkilöitä. Schmedeman itse kirjoitti ja käänsi ruotsiksi joukon virsiä. Suomalaisen virsikirjan virren no. 303 "Jeesus aarteheni" (Johann Franck 1653, virsikirjaan 1685) viides säkeistö on Schmedemanin vuonna 1694 kirjoittama.
Kotojärven Haukkavuoren kalliomaalaus

Kotojärven Haukkavuoren kalliomaalaus sijaitsee Iitissä Kotojärven eteläpäässä Haukkavuoren komeassa pystykalliossa. Kotojärvi sijaitsee aivan Kymijoen lähellä niin, että maalaukselta on 2,3 kilometriä joelle. Maalaus on ajoitettu kivikaudelle.
Tutkimukset.
Maalaukset löysivät Sinimarja ja Lasse Ojonen sekä Ushio Maeda vuonna 1970 mökkinsä läheltä. Sinimarja Ojonen suoritti seuraavana vuonna maalauksen tarkastuksen, mutta vuonna 2003 kävi Johanna Seppä seuraavan kerran maalausta inventoimassa.
Maalauksen edestä vedessä kaivetusta testikuopasta löytyi eläinten luita. Ne kuuluivat heinäkurpalle, telkälle ja hirvelle ja kahdelle luulle radiohiiliajoitus antoi saman ajan 1 555 eaa.. Vaikka tiedot lintujen käytöstä uhrieläiminä on Suomessa harvinaista, voidaan hirven ja kurpan luiden samanaikaisuutta pitää ihmisen aiheuttamana. 
Maalaukset.
Maalaus sijaitsee 3,5−5 metriä järven pinnan yläpuolella (eli 79 metriä merenpinnan yläpuolella ) pystykalliossa, joka aukeaa lounaaseen. Näkyviä maalauskohtia on kahdessa paikassa. Toisessa erottuu vielä osittain vasemmalle katsova hirvi, josta on maalattu vain ääriviivat, sekä ihminen ja toisesta näkyy vaakaviivojen pystysarja. Ihmisellä on sarvimaiset ulokkeet päässään, mutta muuten hahmo on jo tuhoutumassa kallion rapautumisen vuoksi. Ihminen seisoo aivan hirven takana. Hirven ja ihmisen ympäriltä erottuu haalistuneita kuvioita, joiden motiiveista ei saa enää selvää. Niiden joukossa on mahdollisesti vielä toinen hirvi. Viivakuvioita on laskettu olevan 9−10 kappaletta ja ne on vedetty metrin pituiselle matkalle (kuva s. 215 ). 
Maalauksen korkeus kertonee järven aikaisimmista vaiheista ainakin sen, että veden pinta on täytynyt olla nykyistä ylempänä. Maalaukset näkee edelleen veneestä käsin. Kuvioiden kuvakieli liittää ne tyypilliseen kampakeraamiseen traditioon.
Se mikä on totta

Se mikä on totta () on vuonna 1998 julkaistu Carl Franklinin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Meryl Streep, Renée Zellweger ja William Hurt. "Se mikä on totta" perustuu tositapahtumiin ja Anna Quindlenin samannimiseen romaaniin.
"Se mikä on totta" sai kuusi elokuvapalkintoehdokkuutta, joista yksi oli Oscar-ehdokkuus parhaasta naispääosasta (Meryl Streep).
Juoni.
"Se mikä on totta" kertoo naisesta (Renée Zellweger), joka jättää työnsä New Yorkissa ja palaa kotiinsa huolehtimaan syöpään sairastuneesta äidistään (Meryl Streep). Kotona Ellen pettyy itsekkääseen professori-isäänsä (William Hurt), joka patsastelee yhä keskeneräisen romaaninsa loisteessa. Ellen tutustuu uudelleen myös äitiinsä. Tapahtumia ihmetellään jälkikäteen poliisitutkimuksissa.
Tuotanto.
"Se mikä on totta" kuvattiin New Jerseyn Morristownissa, Basking Ridgessa, Clintonissa, Garfieldissa, Maplewoodissa, Princetonissa, West Caldwellissa ja West Orangessa 30 miljoonan dollarin budjetilla. Elokuvan tuottajina toimivat Jesse Beaton, Leslie Morgan, Harry J. Ufland ja William W. Wilson III.
Julkaisu ja vastaanotto.
"Se mikä on totta" sai ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa 18. syyskuuta vuonna 1998. Elokuva myös oli osallisena Berliinin elokuvajuhlilla 13. helmikuuta vuonna 1999. Universal Pictures toimi elokuvan levittäjänä Yhdysvalloissa. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti 26 616 840 dollaria, joista 23 245 840 dollaria kotimaassa ja 3 371 000 dollaria ulkomailla.
Elokuva sai ilmestyessään kriitikoilta kiitettävän vastaanoton. Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 89 prosentin "tuore"-arvosana, joka perustuu kuuteenkymmeneenyhteen arvosteluun. Metacritic-sivustolla elokuvalla on 63 pistettä sadasta. "Chicago Sun-Timesin" elokuvakriitikko Roger Ebert antoi elokuvalle kolme tähteä neljästä.
Palkinnot ja palkintoehdokkuudet.
Meryl Streep sai roolisuorituksestaan Oscar-ehdokkuuden parhaasta naispääosasta, mutta hävisi sen Gwyneth Paltrowille, joka voitti patsaan roolisuorituksestaan elokuvasta "Rakastunut Shakespeare".
DVD-julkaisut.
"Se mikä on totta" julkaistiin DVD:lle Yhdysvalloissa 16. maaliskuuta vuonna 1999. Isossa-Britanniassa elokuva julkaistiin DVD:lle joulukuussa 1999 ja Suomessa 26. tammikuuta 2000.
Abdelkader Oueslati

Abdelkader Oueslati (, s. 7. lokakuuta 1991 Ollioules, Ranska) on tunisialainen jalkapalloilija. Keskikentän keskellä ja laidalla pelaava Oueslati edustaa Espanjan pääsarjassa Atlético Madridia.
Ura.
Oueslati aloitti jalkapalloilun Sporting Toulon Varin junioreissa vuonna 2006. Sittemmin vuonna 2009 hän siirtyi Atlético Madridin junioreihin vuonna 2009, josta hän nousi pelaamaan kakkosjoukkueeseen. Sittemmin Oueslati nousi Atlético Madridin edustusjoukkueeseen kaudella 2012–2013. Hän pelasi avausottelunsa 19. elokuuta 2012 Levantea vastaan Espanjan pääsarjassa. Sittemmin Oueslati on pelannut kaksi ottelua Eurooppa-liigassa.
Maajoukkueura.
Oueslati pelasi ensimmäisen maaottelunsa Tunisian paidassa Sveitsiä vastaan 14. marraskuuta 2012.
Kuren laivastoarsenaali

Kuren laivastoarsenaali oli yksi neljästä keisarillisen Japanin laivaston omistamista ja operoimista telakasta.
Historia.
Vuonna 1889 Kureen, Hiroshimaan perustettiin Kuren laivastoalue vastaamaan Japanin kotisaarten puolustuksesta. Alueelle perustettiin samalla Kuren laivastotukikohta laivankorjauslaitoksineen. Ensimmäiset korjauslaitteet siirrettiin Kureen läheiseltä Onohaman telakalta Kōbesta. Alueen rakennustöitä valvoi ranskalainen insinööri Louis-Émile Bertin. Ensimmäinen näin syntyneeltä Kuren telakalta valmistunut alus oli risteilijä "Miyako", joka laskettiin vesille vuonna 1897. Kuren telakka uudelleennimettiin vuonna 1903 virallisesti Kuren laivastoarsenaaliksi.
Kuren laivastoarsenaali kehittyi yhdeksi Japanin suurimmista telakoista. Kuressa pystyttiin myös rakentamaan Japanin suurimmat alukset. Arsenaaliin kuului telakan ohella suuri terästehdas ja laitokset laivastotykkien ja niiden ammusten tuotantoa varten. Kuressa rakennettiin muun muassa japanilaiset taistelulaivat "Nagato" ja "Yamato".
Kuren laivastoarsenaalin laitokset olivat toisessa maailmansodassa toistuvasti Yhdysvaltain ilmavoimien ja Yhdysvaltain laivaston lentokoneiden pommitusten kohteena. Pommituksissa tuhoutui noin kaksi kolmasosaa arsenaalin rakennuksista ja laitteista. 
Japanin antauduttua vuonna 1945 Kuren laivastoarsenaali muutettiin siviilikäyttöön. Nykyisin telakan omistaa Ishikawajima Harima, ja se on yksi harvoista Japanin yhä toimivista telakoista.