Daqin

Daqin (, pinyin: "Dàqín", Wade–Giles: "Ta4-ch'in2"; vaihtoehtoisia translitteraatioita "Tachin", suomenkielisessä kirjallisuudessa joskus myös "Ta-Tšin") on vanha kiinalainen nimitys, jolla yleensä tarkoitettiin Rooman valtakuntaa tai asiayhteydestä riippuen Lähi-itää, varsinkin Syyriaa. Se tarkoittaa sananmukaisesti "Suurempaa Kiinaa", sillä Qin oli Kiinan keisarikunnan perustanut dynastia, josta Kiina on myös saanut nimensä. 
Historioitsija John Fosterin esittämän määritelmän mukaan Daqin oli yhtä kuin "Rooman valtakunta, tai pikemminkin se ainoa osa siitä, jonka kiinalaiset tunsivat, Syyria." Kiinalaisissa lähteissä sen pääkaupungiksi mainitaan vaihdelleen Antiokia tai Konstantinopoli, mutta itse Rooman kaupunkia ei missään selvästi mainita. Kiinalaisissa lähteissä kuvaillaan Daqinin lakeja, sikäläisiä tapoja, pukuja ja rahoja. Tang-dynastian ajoista (618–907) Daqinin sijasta alettiin käyttää nimeä "Fulin" (), minkä Friedrich Hirth ja muut tutkijat ovat selittäneet tarkoittavan Itä-Rooman valtakuntaa eli Bysanttia. Nimi Daqin yhdistettiin usein myös Kiinassa Tang-dynastian aikana asuneisiin syyriankielisiin nestoriolaisiin kristittyihin. Toisaalta varhaisten kiinalaisten käsitys Daqinista saattoi helposti sekaantua myös heidän vanhoihin myytteihinsä kaukaisesta lännestä.
Kiinalaisissa lähteissä mainitaan myös useiden roomalaisten lähetystöjen saapuneen Kiinaan, ensimmäisen kerran vuonna 166 ja jatkuen 200-luvulla. Näiden varhaisten lähetystöjen mainitaan saapuneen meriteitse Etelä-Kiinan meren yli kiinlaiseen Jiaozhin provinssiin, nykyiseen Pohjois-Vietnamiin. Arkeologiset löydöt kuten roomalaiset rahat todistavat roomalaisten ja Kaakkois-Aasian välisistä kauppasuhteista. Myöhemmin, 600-luvulta 1000-luvulle saakka, Bysantin lähetystöjen mainitaan saapuneen Kiinaan maateitse Silkkitietä pitkin, kuten muidenkin eurooppalaisten. Bysantin kreikkalaisia tiedetään olleen mongoli­hallitsija Kublai-kaanin (1260–1294) hovissa Khanbaliqissa (Pekingissä), kun taas vuosina 1368–1398 hallinnut keisari Hongwu, Ming-dynastian perustaja, lähetti ainakin yhden kirjeen Bysantin keisari Johannes V Palaiologokselle.
Etymologia.
Daqin.
Termi "Daqin" (, pinyin: "Dà qín", Wade–Giles: "Ta4-ch'in2"), "Suurempi Qin," johtuu Qin Shihuangin perustamasta Qin-dynastiasta. Qin Shihuangdi oli Kiinan ensimmäinen keisari, joka vuonna 221 eaa. yhdisti Kiinan taistelevat läänitysvaltiot yhdeksi valtakunnaksi. Etuliitettä "da" (大), "suuri", käytettiin ilmaisemaan, että Rooman valtakunta oli Qin-valtakunnan kanssa tasavertainen suurvalta, joka vaikutti Parthian valtakunnan tuolla puolen olevalta utooppiselta maalta. Nimi "Daqin" ei ilmeisesti mitenkään foneettisesti juonnu latinankielisestä nimestä "Rooma" eikä sen kreikankielisestä vastineesta "Romaikē". Sitä vastoin on mahdollista, että Kiinasta käytetty latinakielinen nimi "Serica" ("Silkkimaa"), kreikaksi "Serikon", jonka yleisesti oletetaan tarkoittavan "silkkimaata" ja johtuvan kiinan kielen "silkkiä" tarkoittavasta sanasta "si" , johtuisikin Qin-dynastian nimen muinaiskiinalaisesta ääntämyksestä, jossa nimen lopputavu päättyi "r"-äänteeseen. Tällaiseen ääntämykseen viittaa se, että Qin-dynastian merkkiä 秦 käytetään kiinalaisissa Han-dynastian aikaisissa teksteissä myös transkriboitaessa ulkomaalaisia "r"-äänteeseen päättyneitä nimiä.
Fulin.
Termiä "Daqin" käytettiin jo Han-dynastian (202 eaa. – 220 jaa.) aikana, mutta Tang-dynastian ajoista lähtien kiinalaisissa aikakirjoissa käytetään Itä-Rooman valtakunnasta uutta nimeä "Fulin" (, "Fú lǐn"). Friedrich Hirth on arvellut, että nimi Fulin johtuisi Konstantinopolin kreikankielisen nimen akkusatiivimuodosta, joka päättyi -"polin". Kantoninkiinan ja japanin historiallisen ääntämyksen perusteella Hirth on myös pitänyt mahdollisena, että keskikiinalainen nimi "Fulin" olisi äännetty "Butlim" tai "Butlam", ja että se johtuisikin Betlehemin nimen syyriankielisestä ääntämyksestä. Muutamat tutkijat väittivät 1900-luvulla, että Fulin olisi Israelista aikoinaan käytetyn Efraim-nimen kiinankielinen translitteraatio, mutta Samuel N. C. Lieu on korostanut, että uudemman tutkimuksen mukaan Fulin todennäköisimmin johtuu Rooman valtakunnan iranilaisissa kielissä käytetyistä nimistä (keskipersiaksi "hrwm", parthiaksi "frwm", sodgiksi "ßr'wm-" ja baktriaksi "фромо").
Historia.
Gan Yingin varhaiset kuvaukset.
Sen jälkeen kun silkkitie avautui toisella vuosisadalla ennen ajanlaskumme alkua, kiinalaiset mielsivät Rooman valtakunnan Kiinan valtakunnan sivistyneeksi vastineeksi. Roomalaiset asuivat kauppareitin toisessa ääripäässä, kiinalaiset toisessa.
Kiina ei vanhalla ajalla koskaan pyrkinyt ottamaan suoraa yhteyttä Rooman valtakuntaan, joskin kenraali Ban Chao lähetti Gan Yingin edustajaksi "Daqiniin" vuonna 97 jaa. Gan Ying ei päässyt Daqiniin saakka: hän joutui pysähtymään erään suuren meren rannalle, koska "parthialaisen länsirannan merimiehet" kertoivat hänelle, että meren ylitys voisi kestää liian kauan ja olla vaarallista. Gan Ying laati yksityiskohtaisen kuvauksen Rooman valtakunnasta, mutta sen oletetaan yleensä perustuvan parthialaisilta saatuun toisen käden tietoon:
 Siellä on enemmän kuin 400 muurien ympäröimää kaupunkia. Siellä on muutamia kymmeniä pienempiä epäitsenäisiä kuningaskuntia. Kaupunkien muurit on tehty kivestä. He ovat asettaneet kulkijoita varten hevosen vaihtoasemat tietyin välein, ja ne kaikki on rapattu ja pesty valkoisiksi. Siellä on mäntyjä ja sypressejä sekä kaikenlaisia puita ja kasveja.
Gan Ying kuvaili Rooman hallitusmuotoa hyvin ihannoivaan sävyyn, mikä todennäköisesti perustuu johonkin tarinaan, joka hänelle kerrottiin vuonna 97 hänen käydessään Persianlahdella:
Maininta kuninkaiksi nimitetyistä ansioituneista miehistä viittaa ilmeisesti Rooman konsuleihin. Lisäksi Gan Ying kuvaili hieman realistisempaan sävyyn myös valtakunnan tuotteita:
Maantieteelliset kuvaukset Weilüe-teoksessa.
Yu Huanin (noin 239–265) kirjoittamassa "Weilüe" -nimisessä tekstissä, joka on säilynyt Pei Songzhin vuonna 429 julkaisemassa teoksessa "Kolmen valtakunnan kronikka", kuvaillaan Rooman valtakunnan itäisiä alueita ja varsinkin Egyptiä jo tarkemmin. Sinologi Friedrich Hirth käänsi 1800-luvulla tämän osuuden englannin kielelle yrittäen samalla tunnistaa siinä mainitut paikannimet. Jerome S. Arkenbergin vuonna 2000 tulkitsemana teksti kuuluu seuraavasti (suluissa olevat nimet ovat Hirthin ja Arkenbergin tulkintoja alkutekstissä olevista kiinankielisistä nimistä):
"Weilüe" mainitsee myös, että Daqinilla oli pienempiä "riippuvaisia" vasallivaltioita, joita siinä sanotaan olevan liian monia lueteltaviksi. Vain muutamia niistä mainitaan nimeltä kuten "Ala-san" (Aleksandria tai Charax-Spasinu, "Lu-fen" (Nikeforium), "Ch'ieh-lan" (Palmyra, "Hsien-tu" (Damaskos), "Si-fu" (Emesa) ja "Hi-lat" (Hira). Osa näistä viittaa mahdollisesti valtioihin, jotka Rooma väliaikaisesti valloitti roomalais-parthialaisissa sodissa vuosien 66 ja 217 välisenä aikana, jolloin esimerkiksi Rooman keisari Trajanus eteni Persianlahdelle saakka ja valloitti Characenen, jonka pääkaupunki oli Charax Spasinu. "Weilüe" ilmoittaa myös, millä etäisyydellä (kiinalaisina li-yksikköinä) ja missä suunnassa toisiinsa nähden nämä kaupungit sijaitsivat, ja "Myöhemmän Han-dynastian kirjan" tavoin sekin mainitsee myös Eufratin ylittäneen ponttonisillan ("lentävän sillan") roomalaisessa Zeugman kaupungissa (nykyisessä Turkissa).
Hirthin ja Arkenbergin mukaan Si-fu () oli Emesa. John E. Hill väitti kuitenkin, että se olisi ollut Nabatean Petra, mihin viittaavat Weilüessa ilmoitetut suunnat ja etäisyydet "Yuluosta" (Al Karak)ista samoin kuin se seikka, että Petra tuli Rooman vallan alaisuuteen keisari Trajanuksen aikana vuonna 106. Vielä vakuuttavampana todisteena Hill piti sitä, että kiinan kielessä Si-fu tarkoittaa "joen haaraa, joka yhtyy takaisin päävirtaan" tai yksinkertaisemmin "uudelleen yhtyviä vesivirtoja". Hän on väittänyt tämän viittaavan vesisäiliöihin ja altaisiin, joiden avulla säädeltiin monien asutusten läpi kulkevien jokien tulvia sekä lähellä olevia uomia eli wadeja kuten Wadi Musaa ("Mookseksen laaksoa").
Kristinusko.
Suunnilleen vuodesta 550 lähtien syyrialaiset kristityt asettuivat kaikkialle Silkkitien varrelle ja perustivat lähetyskirkkoja. Tämän jälkeen Kiinassa nimellä Daqin tai Tai-ch'in tarkoitettiin tavallisimmin juuri näiden alueiden kristittyä väestöä, ei Roomaa tai roomalaiskatolista kirkkoa. Esimerkiksi kun taolainen Tang-keisari Wuzong 800-luvun puolivälissä sulki kristityt luostarit, keisarillisessa määräyksessä sanottiin:
Tässä "Tai-ch'in" tarkoitti syyrialaisia kristittyjä ja Muh-hu zarathustralaisia.
Nimeä "Daqin" käytettiin kiinalaisissa kartoissa Roomasta vielä 1500-luvulla, esimerkiksi vuonna 1532 julkaistussa "Sihai Huayi Zongtu" -nimisessä kartassa. Eri aikoina ja eri yhteyksissä se saattoi tarkoittaa joko Länsi-Rooman tai Itä-Rooman valtakuntaa tai myös kristillistä nestoriolaista kirkkoa. Tang-dynastian pääkaupunkiin Chang'aniin vuonna 781 pystytetyssä Nestoriolaisen muistomerkissä on hakattu teksti, joka sisältää lyhyen yhteenvedon siitä, mikä kiinalaisissa historiateoksissa siihen mennessä oli tiedetty Daqinista, ja siinä mainitaan, että siellä harjoitettiin vain "loistavaa" uskontoa, toisin sanoen kristinuskoa.
Pääkaupungit.
Kiinalaisissa lähteissä Daqinin pääkaupunkina mainitaan "An-tu", toisin sanoen Antiokia, ensimmäinen suuri kristitty kaupunki. Kuitenkin "Vanhassa Tangin kirjassa" ja "Uudessa Tangin kirjassa", joissa samastetaan Daqin ja "Fulin" (拂菻; toisin sanoen Bysantin valtakunta), mainitaan toinen pääkaupunki, ilmeisesti Konstantinopoli. Siitä mainitaan, että sen kaupunginmuuri oli "erittäin korkea" ja että sitä kerran piiritti "Da shi" ( -nimisen maan sotilaskomentaja "Mo-yi" /; Pinyin: "Mó zhuāi fá zhī") Friedrich Hirthin mukaan kiinalaisten lähteiden "Mo-yi" oli Muawija I, Umaijadien kalifaatin perustaja, joka ennen kalifiksi tuloaan oli Syyrian ensimmäinen kuvernööri ja joka piiritti Konstantinopolia vuosina 674–678. Rooman kaupunkia itseään varhaisissa kiinalaisissa lähteissä ei ilmeisesti mainita lainkaan.
Lähetystöt.
Viimeisellä vuosisadalla ennen ajanlaskumme alkua eläneiden roomalaisten kirjailijoiden kuten Vergiliuksen, Horatiuksen ja Strabonin teoksissa on vain niukasti mainintoja kaukaisessa idässä sijainneesta silkkiä tuottavasta Seres-nimisestä maasta, jolla nimellä Kiina tuolloin tunnettiin. Ajanlaskumme toisella vuosisadalla Florus näyttää sekoittaneen Sereksen Intian kansoihin tai ainakin väitti sikäläisten ihonvärin todistavan, että molemmat elivät "toisen taivaan alla" kuin roomalaiset. Maantieteilijä Pomponius Mela mainitsi, että nämä maat muodostivat itäisen valtameren rannikon keskiosan, joka rajoittui etelässä Intiaan ja pohjoisessa skyyttien asuttamaan aroon, kun taas Ammianus Marcellinus (n. 330–400) kirjoitti, että Sereksen maata rajoittivat suuret luonnon muodostamat muurit Bautis-joen (ilmeisesti Keltaisenjoen) varrella. Ptolemaios kuvaili myös "Geografia" -teoksessaan ylimalkaisesti Siaminlahtea ja Etelä-Kiinan merta, jonka rannalla, Kultaisen Khersonesen (Malakan niemimaan) takana sijaisevassa Cattigaran satamakaupungissa muuan kreikkalainen Aleksander -niminen merenkulkija oli käynyt. Ptolemaioksen Cattigaran on arveltu tarkoittavan Oc Eon kaupunkia Vietnamissa, sillä sieltä on löydetty roomalaisia esineitä.
Sitä vastoin kiinalaisissa historiateoksissa on runsaasti mainintoja Kiinassa käyneistä roomalaisista lähetystöistä ja Rooman valtakunnasta. Myöhemmän Han-dynastian kirjassa kerrotaan ensimmäisen roomalaisen lähetystön saapuneen Kiinaan vuonna 166. Sen samoin kuin myöhempienkin lähetystöjen mainitaan saapuneen Jiaozhoun seudun eli nykyisin Vietnamiin kuuluvan Annamin kautta Lähetystön jäsenet väittivät olevansa Daqinin "Andun" (安敦) -nimisen hallitsijan eli ilmeisesti joko Antoninus Piuksen tai hänen kanssahallitsijansa Marcus Aurelius Antoninuksen edustajia ja antoivat lahjoja Han-dynastian keisari Huanille. Muita lähetystöjä saapui myöhemmin epäsäännöllisin väliajoin. "Liangin kirjassa" mainitaan Daqinin lähetystön saapuneen Itäisen Wun hallitsija Sun Quanin luokse vuonna 226, kun taas Jinin kirjassa mainitaan, että läntisen Jin-dynastian keisari Wu vastaanotti lähetystön vuonna 284.
Sui-dynastian keisari Yang (noin 604–618) olisi halunnut lähettää edustajansa Daqiniin, mikä kuitenkaan ei koskaan toteutunut.. Vuonna 643 keisarin hoviin saapui lähetystö valtakunnasta, joka Kiinassa tunnettiin nimellä "Fulin" (拂菻) eli Itä-Rooma ja joka selitti edustavansa "Bo duoli" (波多力) -nimistä hallitsijaa, joka ilmeisesti oli Itä-Rooman keisari Konstans II, joka tunnetaan myös nimellä Kōnstantinos Pogonatos, "Konstantinus Parrakas". Myöhemmin Itä-Rooman lähetystöjä saapui Kiinaan Tang-dynastian aikana myös vuosina 667, 701 ja 719. Kiinalaisissa "Vanhassa" ja Uudessa Tangin kirjassa Fulin ja Daqin samastettiin.
Ma Duanlinin (1245–1322) teoksessa "Wenzian Tongkao" sekä "Songin historiassa" mainitaan, että Bysantin keisari Mikael VII Dukas () lähetti Kiinaan lähetystön, joka saapui vuonna 1081, kun Song-dynastian keisari Shenzong hallitsi Kiinassa. Seuranneen mongolilaisen Yuan-dynastian aikana (1271–1368) Kiinassa kävi ja oleskeli enemmän eurooppalaisia kuin koskaan aikaisemmin, esimerkiksi Marco Polo ja Katarina Vilioni sekä katoliset lähetyssaarnaajat kuten Giovanni da Montecorvino ja Giovanni de Marignolli. "Yuanin historiassa" kerrotaan myös Ai-sie -nimisestä miehestä (nimi on ilmeisesti kiinalainen muoto nimestä Joosua tai Joosef), joka aluksi palveli Gÿuÿk-kaanin hovissa ja oli hyvin perehtynyt länsimaisiin kieliin, lääketieteseen ja tähtitieteeseen. Kublai-kaani, Yuan-dynastian perustaja, nimittikin hänet sekä lääke- että tähtitieteellisen neuvoston johtajaksi ja myönsi hänelle lopulta Fulin prinssin (拂菻王; "Fú lǐn wáng") arvon. Teoksessa luetellaan myös hänen lapsensa kiinalaisilla nimillä "Ye-li-ah", "Lu-ko" ja "An-tun", jotka ilmeisesti ovat kiinalaisia mukaelmia kristillisistä nimistä Elias, Luukas ja Antonius.
Ming-dynastian (1368–1644) historiateoksessa "Ming Shi" mainitaan, että dynastian perustaja keisari Hongwu lähetti "Nieh-ku-lun"-nimisen kauppiaan () takaisin kotimaahansa mukanaan kirje, jossa kerrottiin dynastian perustamisesta. On arveltu, että kyseessä olisi ollut entinen Cambalun (Pekingin) katolinen arkkipiispa Nicolaus de Bentra, joka seurasi Johannes Montecorvinolaista tässä virassa "Ming Shi" kertoo edelleen, että tämän jälkeen Kiinan ja Fulinin väliset yhteydet katkesivat ja ettei suurelta läntiseltä mereltä (Välimereltä) tämän jälkeen saapunut lähetystöjä Kiinaan ennen kuin 1500-luvulla, jolloin maahan saapui italialainen jesuiittalähetyssaarnaaja Matteo Ricci.
Valuutta ja rahat.
Vaikka Roomaan tuotiinkin kiinalaista silkkiä ja Han-kauden kiinalaisista haudoista on löydetty roomalaista lasitavaraa, Kiinasta on löydetty vain niukasti roomalaisia rahoja. Valerie Hansen kirjoittikin vielä vuonna 2012, ettei Kiinasta ole löydetty lainkaan Rooman tasavallan eikä prinsipaatinkaan aikaisia roomalaisia rahoja, toisin sanoen ajalta ennen vuotta 284. Vuonna 2016 Warwick Ball kuitenkin mainitsi, että Xi’anista, joka sijaitsee Kiinan Han-dynastian aikaisen pääkaupungin Chang’anin paikalla, on löydetty 16 roomalaista rahaa, joista vanhimmat ovat keisari Tiberiuksen (14–37) ja uusimmat Aurelianuksen (270–275) ajalta. Varhaisimmat Kiinasta löydetyt itäroomalaiset solidukset ovat keisari Theodosius II:n ajalta (408–450), ja niitä on löydetty 48 kappaletta Xinjiangista ja muualta Kiinasta. Lisäksi roomalaisia Antoninus Piuksen ja mahdollisesti myös hänen seuraajansa Marcus Aureliuksen aikaisia roomalaisia medaljonkeja on löydetty Óc Eosta Etelä-Vietnamista, joka tuolloin kuului Funanin kuningaskuntaan, kun taas nykyisen Vietnamin pohjoisosa kuului tuolloin Kiinan Jiaozhin maakuntaan. Kyseessä on sama seutu, jonne roomalaiset kiinalaisten historiallisten lähteiden mukaan ensimmäiseksi saapuivat ennen kuin etenivät pidemmälle Kiinaan solmimaan diplomaattisia suhteita.
Kiinalaisissa historiateoksissa kuvaillaan bysanttilaisia rahoja. "Jinin kirja" ja myöhempi "Wengian Tongkao" kuvailevat Intian, Parthian ja Rooman valtakunnan kanssa käytyä kauppaa, ja niissä mainitaan, että kymmenen roomalaista hopearahaa vastasi arvoltaan yhtä roomalaista kultarahaa. Todellisuudessa niiden arvosuhde vaihteli jonkin verran, mutta yleensä roomalainen "aureus" vastasi arvoltaan 25 hopeista denaaria. "Songin historia" kertoo, että bysanttilaiset rahat olivat joko hopeaa tai kultaa eikä niiden keskellä ollut reikää, mutta niihin oli merkitty hallitsijan nimi.
Laki ja järjestys.
"Songin historia" kuvailee myös "Daqinissa" ja "Fulinissa" voimassa olleita rikoslakeja ja käytettyjä rangaistuksia. Sen mukaan pienten ja suurten rikosten välillä tehtiin ero, ja suurista rikoksista olisi rangaistu 200 bamburuoskan iskulla. Teoksessa mainitaan myös, että kuolemanrangaistus olisi pantu täytäntöön sulkemalla tuomittu "höyhensäkkiin", joka sitten heitettiin mereen. Tässä tarkoitetaan ilmeisesti roomalais-bysanttilaista "poena cullei" -nimistä rangaistusta ("säkkirangaistusta"), jota sovellettiin isänsä tai äitinsä murhanneisiin; siinä tuomittu todella suljettiin säkkiin, toisinaan mukanaan villieläimiä, minkä jälkeen säkki heitettiin jokeen tai mereen. "Songin historia" mainitsee myös, että "Fulinissa" lyötyjen rahojen väärentäminen oli lailla kielletty. Nämä "Songin historiassa" esiintyvät maininnat esiintyvät myös "Wenxian Tongkaossa".
Nimikäytännöt.
Kiinalaisissa historiateoksissa roomalaiset ja bysanttilaiset nimet usein translitteroitiin kiinan kieleen sellaisena miltä ne kiinalaisten mielestä kuulostivat. Toisinaan kuitenkin sukunimi korvattiin henkilön kotimaan nimellä Daqin (大秦). Esimerkiksi eräästä roomalaisesta kauppiaasta, joka vieraili Itäisen Wu-keisari Sun Quanin hovissa vuonna 226, käytettiin nimeä "Qin Lun" (秦論), missä "Qin" viittaa "Daqiniin", kun taas käytetty etunimi "Lun" mahdollisesti johtuu kreikkalaisesta nimestä Leon Han-dynastian aikana nimi "Lun" (論) äännettiin aivan toisin kuin nykyisessä mandariinikiinassa: *li̯wən / li̯uĕn tai *lwən / luən.
Se, että roomalaisista käytettiin sukunimeä "Qin", perustuu Kiinassa yleiseen käytäntöön siitä, mitä nimiä ulkomaalaisista käytettiin. Esimerkiksi parthialaisista saatettiin käyttää nimeä "An Shiago", missä "sukunimi" "An" (安) viittasi Parthian kiinalaiseen nimeen "Anxi" (安息) ja viime kädessä Arsakidien hallitsijasukuun. Keski-Aasian sogdialaisista, varsinkin Bukharan sogdialaisista, käytettiin myös usein sukunimeä "An", esimerkiksi Li Bayou tunnettiin nimellä "An Chongzhang", kun taas Samarkandin sogdialaisista käytettiin kiinalaista sukunimeä "Kang" (康), joka viittaa Transoxianan kiinalaiseen nimeen "Kangju".
Antoninus Piuksesta tai Marcus Aurelius Antoninuksesta käytettiin kiinalaisissa historiateoksissa nimeä "An Dun" (安敦). Sukunimi "An" on tässä sama kuin mitä edellä mainitaan parthialaisista ja sogdialaisista käytetyn.