Karjalan tasavalta

Karjalan tasavalta (, , , lyydiksi "Karjalan tazavald") on Venäjän federaatioon kuuluva autonominen tasavalta Luoteis-Venäjällä, Suomen itäpuolella. Tasavallasta voidaan käyttää myös nimitystä Venäjän Karjala.
Historia.
Esihistoriasta neuvostoajan alkuun.
Karjalaisen kansan asuttama alue oli keskiajalta saakka Novgorodinmaan sekä sittemmin Venäjän tsaari- ja keisarikunnan hallinnassa. Laatokan pohjois- ja länsipuolinen osa (Käkisalmen lääniä) kuului Ruotsiin vuosina 1580–1595 ja 1617–1710.
Keväällä 1917 Nikolai II luopui Venäjän keisarin vallasta. Kun hänen seuraajansa ei ottanut tehtävää vastaan, siirtyi keisarinvalta Venäjän valtiopäiville, valtakunnanduumalle, mitä edusti toimeenpanovaltana Venäjän väliaikainen hallitus. Vain muutamia kuukausia tämän jälkeen vallan kaappasivat bolševikit. Vuonna 1918 osana Vienan retkiä ja heimosotia everstiluutnantti Carl Wilhelm Malmin johtama suomalainen vapautusretkikunta ylitti rajan Raatteen kylässä 21. maaliskuuta. Rajakylissä ja Vuokkiniemellä he kohtasivat hämmentyneen kansan, joka otti aseiden kanssa saapuneet "vapauttajat" vastaan epäluuloisena. Alueella pidettiin kyläkokouksia, joissa heimosoturien valistusupseerit julistivat heimoveljeyttä. Odotettua karjalaisten kansannousua ei tapahtunut. Kaksi karjalankielistä kuntaa, Repola ja Porajärvi, liittyivät Suomeen omasta tahdostaan, mutta Suomi palautti ne Neuvosto-Venäjän hallintaan Tarton rauhassa vuonna 1920 vastineeksi Petsamosta ja siitä, että Neuvosto-Venäjä luopui Karjalankannasta ja Suomenlahden ulkosaaria koskevista vaatimuksistaan.
Karjalan työkommuunista toiseen maailmansotaan.
Venäjän sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan perustettiin Karjalan työkommuuni 8. kesäkuuta 1920, juuri ennen Tarton rauhanneuvotteluja, kansankomissaarien neuvoston dekreetillä karjalaisten asuttamista osista Aunuksen ja Arkangelin kuvernementteja. Raja vedettiin siten, että karjalaiset tulivat työkommuunin alueella enemmistöksi, ja vuonna 1920 suoritetun laskennan mukaan siellä asui 145 753 henkeä, joista karjalaisia oli 60,8 % eli 89 951 henkeä. Karjalan työkansan kommuuni oli ensimmäinen nimenomaan Itä-Karjalan käsittänyt hallintoyksikkö Venäjän historiassa, ja sen nimi muutettiin vuonna 1923 Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Vuonna 1923 käynnistyivät myös pakkotyöleirit, joista suurimmalla, esimerkiksi Vienanmeren–Itämeren kanavan rakennustyön toteuttaneella ojennustyöleirillä (Belomoro-Baltiski ITL, vuodet 1931–1941) oli samanaikaisesti jopa 107 900 vankia. Nimessä autonominen tarkoitti sitä, että se ei ollut 30. joulukuuta 1922 perustetun Neuvostoliiton täysjäsen, vaan osa Venäjän sosialistista federatiivista neuvostotasavaltaa bolševikkien yleisen kansallisuuspolitiikan toteuttajana Venäjällä. Karjalaiset jäivät vähemmistökansallisuudeksi, kun ASNT:hen liitettiin vuonna 1923 venäläisenemmistöinen Puudožin kihlakunta.
Etenkin vuodesta 1920 eteenpäin suomalaisia sisällissodan punapakolaisia alkoi asettua Neuvosto-Karjalaan, missä osa heistä saavutti merkittävän aseman, ja autonomia rakennettiin alkuun paljolti heidän johdollaan; Karjalan työkommuuni oli perustettu punapakolaisen Edvard Gyllingin aloitteesta. Punaisen Karjalan oli määrä toimia tukikohtana, josta käsin vallankumous levitettäisiin myös Suomeen ja muihin Pohjoismaihin, minkä vuoksi suomalaisten merkittävä asema hallinnossa oli hyödyllistä. Hallinnon lisäksi myös koulutusta ja kulttuuria suomalaistettiin, suomalaisia kouluja, sanoma- ja aikakauslehtiä sekä suomenkielistä kulttuuritoimintaa syntyi ja vuoteen 1938 asti suomi oli Karjalan ASNT:n toinen virallinen kieli venäjän ohella. Suomi määriteltiin myös tasavallan karjalaisten ja vepsäläisten ainoaksi oikeaksi kirjakieleksi. 1930-luvun alussa Neuvosto-Karjalaan pyrittiin houkuttelemaan myös amerikansuomalaisia työntekijöitä toteuttamaan viisivuotissuunnitelman tavoitteita. Arki oli kuitenkin huomattavasti karumpaa kuin propagandassa luvattiin, ja kollektivisointi, suunnitelmatalous sekä taloudelliset vaikeudet johtivat ruoan ja hyödykkeiden puutteeseen, elinehtojen heikkouteen, ahtauteen ja huonoon hygienian tasoon. Metsätalous oli merkittävin suomalaisten työllistäjä.
1930-luvulla alkoivat Stalinin vainot, jolloin niin suomalaiset kuin karjalaisetkin joutuivat vuorollaan vainotuiksi, ja Neuvostoliiton alueella tapettiin ainakin 8 000–25 000 kansanvihollisena pidettyä suomalaista, inkerinsuomalaiset mukaan luettuna. Myös karjalaisia vainottiin, ja yksi suurimmista vainojen aikaisista teloitusalueista, 236 joukkohautaa, joihin on haudattu yhteensä 7 500–9 000 ihmistä, sijaitsee Sandarmohissa Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä. Suomalaisuuden aika Itä-Karjalassa loppui, ja vuosina 1936–1937 karjalan kielelle pyrittiin luomaan yhtenäinen kirjakieli, Dmitri Bubrihin luoma niin sanottu bubrihinkarjala, joka määriteltiin vuoden 1937 perustuslaissa yhdeksi Karjalan ASNT:n kolmesta virallisesta kielestä suomen ja venäjän rinnalla. Suomalaisiin kohdistuneiden puhdistusten yhteydessä suomen kieli julistettiin kuitenkin jo joulukuussa 1937 ”vastavallankumoukselliseksi porvarillisten nationalistien kieleksi” ja sen käyttö kiellettiin kokonaan, jolloin bubrihinkarjalasta tuli ensisijainen kieli tasavallan kaikessa julkaisutoiminnassa ja kouluopetuksessa. Käytännössä karjalan tasavallassa siirryttiin yhä enemmän venäjän kielen käyttöön, sillä vain harvat osasivat lukea voimakkaan venäläisvaikutteista karjalan kirjakieltä. Vuoden 1938 puhdistusaallossa vuorostaan karjalan kirjakielen kehittäjiä syytettiin porvarillisesta nationalismista, sillä bubrihinkarjala perustui suomen kielioppisääntöihin, ja erillisestä karjalan kirjakielestä luovuttiin jo vuonna 1940 ja suomen kieli otettiin uudelleen käyttöön.
Karjalan autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan liitettiin pian talvisodan jälkeen vuonna 1940 Moskovan rauhassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamista alueista menetetty Karjala Koivisto–Vuoksi-linjan eteläpuolista osaa lukuun ottamatta sekä Kuusamon ja Sallan itäosat. Samalla Karjalan autonominen neuvostotasavalta korotettiin omaksi neuvostotasavallakseen, Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 Suomi miehitti laajoja alueita Itä-Karjalasta tavoitteenaan Suur-Suomen luominen; Itä-Karjalan sotilashallinto perustettiin kesällä 1941, ja saman vuoden lokakuussa suomalaiset miehittivät alueen tärkeimmän kaupungin Petroskoin, jonka nimi muutettiin Äänislinnaksi ja josta oli tarkoitus tulla suomalaisen Itä-Karjalan pääkaupunki. Siviiliväestö jaettiin “kansallisiin” ja “epäkansallisiin” ja eristi suuren osan venäläisistä keskitysleireille, joilla kuolleisuus oli huomattavan suuri, vähintään 17 prosenttia. Leireillä asuttiin ahtaasti, hygienia oli huonoa ja leirien ulkopuolellakin epäkansallisiksi määritellyille henkilöille myönnettiin pienemmät ruoka-annokset, heille maksettiin pienempää palkkaa ja heidän lapsilleen ei annettu koulunkäyntimahdollisuutta. Varsinaista etnistä puhdistusta ja virallista Suomeen liittämistä ei kuitenkaan ehditty toteuttaa ennen tappiota ja miehittäjien vetäytymistä kesäkuun lopussa 1944.
Jatkosodan jälkeen vuonna 1944 tämän neuvostotasavallan rajoja muutettiin niin, ettei se ulottunut enää Suomenlahdelle. Karjalais-suomalainen SNT muutettiin takaisin Venäjän sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan kuuluneeksi Karjalan autonomiseksi neuvostotasavallaksi vuonna 1956. Näin tavallaan mitätöityi talvisodasta alkanut ajatus, että Suomen tasavalta voidaan yhdistää Karjalais-suomalaiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan, mikä oli vuosina 1940–1956 täysivaltainen Neuvostoliiton jäsen, liittovaltiosubjekti. Inkeriläisten muutto Itä-Karjalaan sallittiin 1940-luvun lopulla ja näin suomea puhuvien lukumäärä kaksinkertaistui aikaisempaan verrattuna eli 30 000:een.
Tasavalta.
Neuvostoliiton hajoamisen myötä Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta julistautui vuonna 1991 itsenäiseksi tasavallaksi ja maan korkein neuvosto päätti, viimeisenä kaikista entisistä autonomisista sosialistisista neuvostotasavalloista, luopua neuvostoaikaisesta nimestä ja julisti maan uudeksi nimeksi Karjalan tasavallan. Itsenäisyysjulistuksesta huolimatta tasavalta pysyi yhtenä Venäjän federaation osista, liittovaltiosubjekteista.
Venäjän hyökättyä Ukrainaan 24. helmikuuta 2022 alkoi Karjalassa ilmetä pienimuotoista itsenäisyysliikehdintää siinä toivossa, että Venäjä hajoaa.
Maantiede.
Karjalan tasavalta rajoittuu idässä Vienanmereen ja Arkangelin alueeseen, etelässä Vologdan alueeseen, Ääniseen, Pietaria ympäröivään Leningradin alueeseen ja Laatokkaan, lännessä Suomeen sekä pohjoisessa Murmanskin alueeseen. Tasavallan pääkaupunki on Petroskoi. Karjalan tasavaltaan kuuluvat Vienan Karjala ja Aunuksen Karjala.
Pinta-alaltaan Karjalan tasavalta kattaa 180 500 neliökilometriä eli 1,06 % Venäjän federaation alueesta. Tämä vastaa runsaan puolen Suomen kokoista aluetta. Tasavallan mitat ovat 660 kilometriä etelästä pohjoiseen ja 424 kilometriä lännestä itään. Tasavallalla on 723 kilometriä yhteistä rajaa Suomen kanssa. Sillä on noin 630 kilometriä rantaviivaa Vienanmerellä.
Karjalan tasavaltaa kutsutaan toisinaan kallioiden, järvien ja metsien maaksi. Sanonta kuvaa hyvin tasavallan luonnon pääpiirteitä. Tuntureista huomattavimpiin kuuluvat Nuorunen (576 m tai 576,7 m, tasavallan korkein huippu), Mäntytunturi (550 m), Sieppitunturi (537 m) ja Kivakkatunturi (499 m). Metsät peittävät 54,5 %, vesistöt 23,2 % ja maatalousmaana on 1,1 % tasavallan alueesta. Metsävarojen kokonaismääräksi arvioidaan 933,7 miljoonaa kuutiota. Maaperän rikkauksia on paikallistettu 510 löydösalueelta, ja näiltä on löydetty 31 erilaista hyötymineraalia.
Järviä tasavallassa on yli 60 000 ja jokia 27 000. Järvistä suurimmat ovat Laatokka (17 700 km²) ja Ääninen (9 900 km²), jotka ovat myös koko Euroopan suurimmat järvet. Karjalan tasavaltaan luetaan 80 % Äänisen ja 40 % Laatokan vesipinta-alasta. Joista suurimpiin kuuluvat Ääniseen laskevat Suoju, Suunujoki ja Vodla sekä Vienanmereen laskevat Koutajoki, Uikujoki ja Vienan Kemijoki.
Karjalan tasavallan pääosan muodostavat etelässä Aunuksen ja pohjoisessa Vienan Karjalan maantieteellis-historialliset alueet. Näistä käytetään yhteisnimitystä Itä-Karjala. Tosin aivan pohjoisin Viena ja eteläisin Aunus eivät kuulu tasavallan alueeseen. Lisäksi tasavaltaan kuuluu kaakossa Äänisen itäpuolella sijaitseva Puudožin piiri. Lounaassa on Suomen toisessa maailmansodassa luovuttama Laatokan Karjala ja sen pohjoisosa Raja-Karjala ja luoteessa luovutettuihin alueisiin kuuluva Sallan–Kuusamon alueen eteläosa.
Ilmasto.
Karjalan tasavallan ilmastossa näkyy yhtäältä mantereisen ja toisaalta lauhkeamman atlanttisen ilmaston yhteisvaikutus. Tasavallan vuotuinen keskilämpötila vaihtelee yli 50 vuoden (1951–2009) tarkastelussa pohjoisosien noin 0 celsiusasteesta eteläosien +2,6–+2,8 asteeseen, ja oli korkein Laatokan äärellä Sortavalassa +3,0 ja Valamossa +3,3. Hieman lyhyemmän kauden 1961–1990 tilastoissa lounaisosan Sortavalan keskilämpötila oli +3,1, Petroskoin +2,5 ja Vienameren Kemin sataman +1,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on enimmäkseen 400–650 millimetriä. Tasavallan eteläosassa sataa keskimäärin enemmän ja kylmemmässä pohjoisosassa vähemmän. Lisäksi sekä Laatokan että Äänisen koillispuolella on paikallinen runsaamman sateen vyöhyke. Esimerkiksi Sortavalan keskimääräinen vuosisademäärä oli 608,3, Petroskoin 585,2 ja Vienan Kemin 434,7 millimetriä.
Vuosien 1951–2009 aikana tasavallan ilmaston arvioidaan lämmenneen 0,2–0,3 celsiusastetta.
Tärkeimmät luonnonsuojelualueet.
Yli viisi prosenttia Karjalan tasavallan pinta-alasta on suojeltu. Tiiviimmin suojeltuja luonnonpuistoja ovat Kivatsun luonnonpuisto ja Kostamuksen luonnonpuisto sekä pieneltä osaltaan Kantalahden luonnonpuisto. Alueen kansallispuistoja ovat Paanajärven kansallispuisto, Vodlajärven kansallispuisto ja vuonna 2006 perustettu Kalevalan kansallispuisto. Muista suojelualueista keskeisimpiin lukeutuvat Valamon saariston luontopuisto, Kižin suojelualue ja Aunuksen rauhoitusalue. Tammikuussa 2018 uutisoitiin Laatokan saariston kansallispuiston perustamisesta.
Talous.
Tasavallan bruttokansantuote.
Venäjän tilastokeskus Rosstatin vuoden 2010 tilastojen mukaan Karjalan tasavallasta kertyi 127,7 miljardia ruplaa eli 0,34 prosentin osuus Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Laskennallisesti jokainen Karjalan tasavallan asukas kerrytti bruttokansantuotetta 198 500 ruplaa eli noin 4 862 euroa vuodessa, mikä on 76 % Venäjän keskiarvotasosta. Vuonna 2010 keskimääräinen kuukausipalkka oli 19 860 ruplaa eli 487 euroa.
Vaikka Karjalan tasavallan talous on kasvanut, alueen suhteellinen merkitys Venäjän taloudelle pieneni vuosien 2000 ja 2010 välillä huomattavasti, koska vuonna 2000 tasavallan osuus oli 0,49 % Venäjän sen ajan BKT:stä (28,2 miljardia silloista ruplaa).
Lokakuussa 2013 "Helsingin Sanomat" uutisoi, että Karjalan tasavallan talous heikentyy koko ajan, ja tasavalta elää käytännössä valtion tuella. Valtiolta saatujen lainojen määrän kerrottiin nousseen kesällä 2013 kaikkien aikojen ennätykseen, 11 miljardiin ruplaan eli yli 250 miljoonaan euroon.
Luonnonvarat.
Tasavallan alueella on runsaasti metsävaroja ja maaperästä on löydetty monia mineraali- ja malmiesiintymiä. Maaperän mineraali- ja malmivarojen kehittämiseksi oli vuoden 2008 alkuun mennessä paikallistettu yhteensä 827 esiintymää, joista löytyi 27 erilaista hyötykaivannaista.
Teollisuus ja elinkeinorakenne.
Alueen teollisuus nojautuu metsä- ja kaivosteollisuuteen, koneenrakennukseen, sähköntuotantoon ja elintarviketeollisuuteen. Teollisuustuotannon määrä nousi 18,3 % vuosina 2005–2010. Erityisesti kasvoivat vuosina 2006–2010 kaivosteollisuus, paperimassan ja paperin tuotanto, liikennevälineiden ja laitteiden tuotanto, elintarviketuotanto ja sähkön, kaasun ja veden tuotanto.
Tasavallan teollisuustuotannosta kaksi kolmasosaa menee vientiin. Eniten viedään massa- ja paperituotteita, puuta ja puunjalostustuotteita, alumiinia ja rautamalmia. Vuonna 2010 tasavallan ulkomaankaupan kokonaismäärä oli 1 823 miljardia USD. Suomen osuus on yli 20 % Karjalan tasavallan ulkomaankaupasta.
Elinkeinorakenteessa merkittävimmät alat ovat tukku- ja vähittäiskauppa (32 %), prosessiteollisuus (21 %), energian, kaasun ja veden tuotanto ja jakelu (12,1 %) ja kaivosteollisuus (9,5 %).
Karjalan tasavallassa on useita yhden tehtaan varassa eläviä kaupunkeja kuten Kontupohja ja Segeža. Molempien kaupunkien sellu- ja paperitehtaat ovat talousvaikeuksissa.
Kansainvälisiä investointeja 2010-luvulla.
Karjalan tasavallassa toimii joitakin suomalaisia yrityksiä. Uistinvalmistaja Rapalalla on tuotantoa Sortavalan Helylässä. Stora Ensolla on saha Impilahdella.
2013 Petroskoihin avattiin brittien perustama Park Inn -hotelli.
Väestö.
Vuoden 2013 alun asukasluvuksi Karjalan tasavallassa on arvioitu 636 932. Alueen väestön katsotaan siis loivasti supistuneen vuoden 2010 väestönlaskennan jälkeen, jolloin asukasluku oli 643 548.
Etniset ryhmät ja väkiluvun kehitys.
Karjalan työkommuuni oli perustamisensa jälkeen vuonna 1920 väestöltään (146 553 henkeä) vahvasti suomalais-karjalaisvoittoinen alue. Karjalaiset ja suomalaiset muodostivat yhteensä 61,4 prosenttia työkommuunin väestöstä, venäläisiä oli 37,4 prosenttia ja muita vain 1,2 prosenttia.
Väestö kasvoi voimakkaasti ja väestösuhde muuttui jo 1920-luvulla venäläisvaltaiseksi. Oheinen taulukko esittää Karjalan tasavallassa ja sitä edeltäneessä Karjalan ASNT:ssa asuneen väestön etnisen jakauman kehityksen vuosien 1926–2010 väestönlaskentojen valossa. Prosenttiosuudet on laskettu kaikista väestönlaskentaan osallistuneista. Neuvostoliitossa harjoitettu kansallisuuspolitiikka karkotuksineen, sotavuodet ja sitä seurannut uudelleenasutus vaikuttivat myös Karjalan väestörakenteeseen merkittävästi. Esimerkiksi vuoden 1939 väestönlaskennan alueellisessa tarkastelussa näkyy vahvasti "Belomoro-Baltiski ITL" ja muiden ojennusleirien vaikutus seudulla. Suuri enemmistö Belomorskin ja Karhumäen piirien (sis. nykyinen Segežan piiri) asukkaista oli tätä perua, mikä muutti voimakkaasti alueen etnistä jakaumaa. Vuosien 1939 ja 1959 välillä tehtiin laskentatuloksen vertailtavuuteen vaikuttavia aluemuutoksia. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen vuoden 2002 ja 2010 laskennoissa etnisen taustansa (kansallisuutensa) salanneiden määrä kasvoi suuresti neuvostoaikaan verrattuna.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Karjalan tasavallassa asui 643 548 henkeä. Kansallisuutensa kertoneista asukkaista venäläisiä 82,2 % ja karjalaisia 7,4 % eli 45 570 henkeä. Tasavallan väkiluku pieneni edelliseen, vuoden 2002 väestönlaskentaan nähden lähes 50 000, sillä edellisessä laskennassa asukkaita oli 716 281. Erityisen paljon väheni kansallisuudeltaan karjalaisten määrä, joka putosi 20 081 hengellä.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Venäjän Karjalan asukkaista lähes kaikki eli 99,3 % osasi venäjää. 35 100 henkeä (4,9 %) osasi tuolloin karjalaa, 22 800 (3,2 %) suomea ja 2 300 (0,3 %) vepsää. Karjalaisista 31 800 (48,4 %) puhui karjalaa, suomalaisista 5 800 (40,8 %) suomea ja vepsäläisistä 1 800 (38,0 %) vepsää. Suomea taisi myös 9 200 karjalaista ja 7 000 venäläistä.
Joillakin Vienan alueilla karjalaisia on melkein sata prosenttia väestöstä. Siellä puhuttava varsinaiskarjalan kieli eroaa huomattavasti aunuksenkarjalan kielestä. Aunuksen väestöstä on noin kuusikymmentä prosenttia karjalaisia.
Uskonto.
Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän uskontoja kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Karjalan tasavallan väestöstä oli:
Kulttuuri.
Kieli.
Karjalan kielen hajanaisuuden, eri murteiden ja jopa eri kieliksi laskettavien muotojen vuoksi yhteisen kirjakielen luomisessa ei ole onnistuttu, ja vuonna 1998 laki karjalan kielen virallistamisesta hylättiin täpärästi. Venäjän federaation laki vuodelta 2004 takaa oikeuden ”karjalan, vepsän ja suomen kielen vapaaseen valintaan ja käyttämiseen kanssakäymisessä, kasvatuksessa, opetuksessa ja luomistyössä”. Karjalan tasavallassa karjalan kieltä opiskelee noin 2 000–3 000 lasta, ja suomea noin 10 000. Tasavallassa on käyty keskustelua suomen kielen käytön lisäämisestä, karjalan rinnalla tai jopa sen kustannuksella. Karjala on ainoa Venäjän tasavalta, jossa alkuperäiskansan kielellä ei ole virallista asemaa.
Media.
Petroskoissa ilmestyy viikoittain suomenkielinen sanomalehti "Karjalan Sanomat", jonka päätoimittaja on Mikko Nesvitski, sekä kulttuuriaikakauslehti "Carelia", jonka päätoimittaja on Armas Mašin. Osa "Carelia"-lehden aineistosta on karjalan ja vepsän kielellä ja inkerin murteella. Lehtiä kustantaa Periodika-kustantamo. Lisäksi kustantamo julkaisee "Vienan Karjala" -lehteä, karjalan- ja vepsänkielistä "Oma Mua" -lehteä, vepsänkielistä "Kodima"-lehteä ja lastenlehti "Kipinää".
Karjalan TV- ja radioyhtiöllä (GTRK Karelija) on sekä venäjän että suomen-, karjalan- ja vepsänkieliset toimitukset, jotka tuottavat ohjelmia näillä kielillä. Karjalan TV:n lähetykset ovat nähtävissä Rossija 1- ja Rossija 24 -televisiokanavilla. Vastaavasti Karjalan Radion lähetykset ovat kuultavissa Radio Rossii -radiokanavalla. 
Paikallisia TV-ohjelmia lähettää myös Respublika-uutistoimistoon kuuluva Sampo TV 360°-televisiokanava OTR-kanavalla (Obštšestvennoje Televidenije Rossii). Sekä Karjalan TV:n että Sampo TV 360°:n lähetykset tapahtuvat Karjalan tasavallan laajuisesti digi-tv:n ykköskanavanipussa (RTRS-1).
2000-luvun alussa sananvapautta rikottiin kaikkialla Venäjällä, mutta tilanne vaihteli suuresti alueittain. Heikointa se oli suomalais-ugrilaisissa tasavalloissa, myös Karjalan tasavallassa.
Urheilu.
Maastohiihdon olympiavoittajat Fjodor Terentjev, Jevgenija Medvedeva-Arbuzova ja Larisa Lazutina syntyivät Karjalan tasavallan alueella. Muita tasavallassa syntyneitä olympiamitalisteja ovat telinevoimistelija Tamara Manina, ampumahiihtäjä Vladimir Dratšov, soutaja Nikolai Aksjonov ja pikaluistelija Sergei Hlebnikov, ja muita alueella syntyneitä urheilijoita ovat muun muassa käsipalloilija Timur Dibirov, jalkapalloilija Denis Zubko, keihäänheittäjä Andrei Morujev ja telinevoimistelija Aleksandr Balandin.
Petroskoilainen jalkapalloseura Karjala pelaa Venäjän 2. divisioonan länsilohkossa.
Hallinto.
Tasavaltaa johtaa Karjalan tasavallan päämies ja pääministeri. Tasavallan lakia säätävä elin on nimeltään "Lainsäädäntökokous". Siihen kuuluu 57 vaaleilla valittua kansanedustajaa. Lainsäädäntökokous on kaksikamarinen, osia kutsutaan nimellä "Tasavallanhuone" ja "Edustajainhuone". Tasavallanhuoneen edustajat ovat päätoimisia kansanedustajia, eivätkä he saa tehdä muuta työtä. Edustajainhuoneen jäsenet ovat puolestaan vapautettuja päätoimestaan vain istuntojen ajaksi.
Paikallishallinnollinen jako.
Karjalan tasavalta on jaettu paikallishallinnon ylemmällä tasolla 18 piiriin, joista kaksi on kaupunkipiiriä ja 16 kunnallispiiriä. Piirit on pääsääntöisesti nimetty hallintokeskuksensa mukaan. Piirien rajat ja hallintokeskukset on esitetty oheisessa kartassa. Poikkeuksena nimeämisessä on Äänisen länsirannalla ja Petroskoin ympärillä sijaitseva Äänisenrannan piiri, jonka hallintokeskuksena toimii Petroskoi. Tasavallan piirit ovat:
Kaupunkiasutus.
Suurin osa Karjalan tasavallan väestöstä, noin 75 prosenttia, asuu nykyisin kaupungeissa tai kaupunkiasutuksissa. Näiden taajamien asukasluku vuodelta 2010 ja sijainti käyvät ilmi oheisesta taulukosta ja kartasta. Omana kaupunkipiirikuntansa muodostavat kaupungit eli Petroskoi ja Kostamus on esitetty vahvennettuna.: