tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kirkonsalmen silta

Kirkonsalmen silta on Naantalin Merimaskussa sijaitseva maantiesilta, joka yhdistää Otavan saaren mantereeseen. Sillalla kulkee yhdystie 1930 Maskuun ja Velkualle.
Sillan kokonaispituus on 273 metriä ja suurin jänneväli 75 metriä. Siltakannen leveys on 11,5 metriä ja alituskorkeus 16 metriä. Sillan pääsuunnittelijana toimi Ramboll Finlandin Ilkka Vilonen. Silta valmistui 2002 ja korvasi Kirkonsalmen ylittäneen lossiyhteyden.
Jonkeri

Jonkeri on keskikokoinen järvi Vuoksen päävesistössä Kuhmon kaakkoiskulmassa. Se on sokkeloinen järvi, jonka suurimpia saaria ovat Uittosaari, Lammassaari, Kalmosaari ja Kontusaari. Järven vedet laskevat Lieksan suuntaan Jongunjokea pitkin. Se on suosittu melontareitti.
Historiallisia paikkoja järven alueella.
Pyykönniemen Kirkkoniemessä on kolmisenkymmentä kiviröykkiötä. Niistä noin on 20 matalaa, pelkistä kivistä tehtyä, läpimitaltaan alle kaksi metristä kiviröykkiötä sekä seitsemän tai kahdeksan hieman suurempaa maansekaista kivirauniota. Suuremmat ovat uunien jäännöksiä, pienemmät lienevät viljelyröykkiöitä.
Jonkerinjärvessä on myös kaksi hautasaarina pidettyä Kalmosaarta: toinen niemen länsipuolella, toinen itäpuolella. Niihin liittyy perimätieto, jonka mukaan toinen saarista on ollut papiston, toinen tavallisen väen hautapaikka. Järven pohjoisrannalla on Jonkerin kiveksi sanottu paasi. Ilmeisesti Jonkerin kivi tuli valtakunnanrajan merkiksi vuoden 1617 Stolbovan rauhan rajaa maastoon merkittäessä. Sen jälkeen raja säilyi tällä kohdalla muuttumattomana yli 200 vuotta.
Crazy Something Normal

Crazy Something Normal on norjalaisyhtye Donkeyboyn kappale heidän tulevalta kolmannelta studioalbumiltaan. Sen julkaisi Warner Music albumin toisena singlenä 24. maaliskuuta 2014. Kappaleeseen liittyvä musiikkivideo julkaistiin videopalvelu YouTubessa 2. huhtikuuta 2014. Videolla Donkeyboyn jäsenet yrittävät nukenkokoisina henkilöinä selviytyä elävien spraymaalipurkkien hyökkäykseltä. Toisin kuin albumin ensimmäinen single, "Crazy Something Normal" pääsi kotimaassaan listoille, sillä Norjan singlelistalla se on toistaiseksi päässyt parhaimmillaan 13. sijalle. Sen lisäksi kappale on päässyt Suomen virallisen radiolistan 3. sijalle.
Kappalelista.
Digitaalinen lataus
Jañaözen

Jañaözen () eli Žanaozen () on kaupunki Mañğıstawin alueella Kazakstanissa. Se sijaitsee 150 kilometriä alueen pääkaupungista Aqtawista kaakkoon. Kaupungissa on 103 600 asukasta (vuonna 2013).
Paikkakunta on perustettu vuonna 1968 suuren öljyesiintymän hyödyntämisen yhteydessä. Siellä toimii öljy- ja maakaasuteollisuutta. Kaupungista on rautatieyhteys Aqtawiin.
Yiyun Li

Yiyun Li (李翊雲) (s. 1972) on amerikankiinalainen kirjailija. Hän on saanut teoksistaan useita palkintoja. Hän on Brooklynissä ilmestyvän kirjallisuuslehden A Public Spacen toimittaja.
Vuonna 2010 hän sai MacArthur Fellow -palkinnon. Jo hänen esikoisteoksensa, novellikokoelma "A Thousand Years of Good Prayers" sai vuoden 2005 Frank O'Connor International Short Story Award -palkinnon, ja seuraava kokoelma "Kultapoika, smaragdityttö" ("Gold Boy, Emerald Girl") oli saman palkinnon ehdokkaana. Hänen esikoisromaaninsa "Kulkurit" ("The Vagrants") oli vuonna 2011 ehdokkaana International IMPAC Dublin Literary Award -palkinnon saajaksi.
Elämä.
Yiyun Li vietti lapsuutensa Pekingissä Kiinassa. Suoritettuaan 1996 B.S.-tutkinnon Pekingin yliopistossa hän muutti Yhdysvaltoihin suorittamaan immunologian jatko-opintoja. Hän suoritti MS-tutkinnon immunologiassa Iowan yliopistossa, MFA:n Iowan yliopistossa ja MFA Iowa Writers' Workshopissa. Hänen novellejaan ja esseitään on ilmestynyt The New Yorkerissa, The Paris Review'ssa ja Zoetrope: All-Storyssa. Kaksi novellia kokoelmasta "A Thousand Years of Good Prayers" on pohjana vuonna 2007 valmistuneissa Wayne Wangin ohjaamissa elokuvissa "The Princess of Nebraska" ja "A Thousand Years of Good Prayers", jonka Li sovitti itse.
Calling Time

Calling Time on ruotsalaisen Basshunterin seitsemäs, vuonna 2013 julkaistu albumi. Kappaleen ”Fest i hela huset” Basshunter äänitti Ruotsin "Big Brother" -asukkaiden kanssa.
Fort-Şevçenko

Fort-Şevçenko eli Fort-Ševtšenko (kazakiksi ja ) on kaupunki Mañğıstawin alueella Kazakstanissa. Se sijaitsee Tüpqarağanin niemimaalla Kaspianmeren rannalla. Kaupungissa on 5 100 asukasta (vuonna 2012).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1846 perustetusta Novopetrovskojen linnoituksesta, joka vuonna 1857 nimettiin Fort-Aleksandrovskiksi. Vuonna 1939 kaupunki sai nimen Fort-Ševtšenko siellä vuosina 1850–1857 karkotuksessa oleskelleen Taras Ševtšenkon muistoksi.
Fort-Şevçenkossa on merisatama. Siellä toimii kalatehdas. Lähistöllä harjoitetaan kuorisoran tuotantoa. Kaupungissa on kotiseutumuseo ja Taras Ševtšenkon museo.
Qazaqfïlm

Qazaqfïlm () eli Kazahfilm () on Almatyssa toimiva kazakstanilainen elokuvastudio.
Studio on saanut alkunsa vuonna 1934 perustetusta uutiselokuvien ja vuonna 1941 perustetusta näytelmäelokuvien studiosta. Niistä jälkimmäinen liitettiin marraskuussa 1941 Almatyyn toisen maailmansodan aikana evakuoituihin Mosfilmiin ja Lenfilmiin, joista muodostettiin Neuvostoliiton yhdistetty näytelmäelokuvastudio TsOKS. Vuonna 1944 perustettiin Almatyn näytelmä- ja uutiselokuvien studio, joka valmisti aluksi etupäässä uutiskatsauksia ja dokumenttielokuvia. Näytelmäelokuvien säännöllinen tuotanto aloitettiin vuonna 1954. Studio sai nimen "Kazahfilm" vuonna 1959. Vuonna 1984 se nimettiin ohjaaja Şäken Aymanovin mukaan.
Kazahfilmin ensimmäinen näytelmäelokuva oli Muxtar Äwezovin käsikirjoitukseen perustuva "Abay änderi" (ven. "Pesni Abaja", 1946). Studion ohjaajia olivat Aymanovin lisäksi muun muassa Mäjït Begalïn, Sultanaxmet Qojıqov ja Oraz Äbişev. Parhaita kazak­stani­laisia elokuvia olivat "Atameken" ("Zemlja ottsov", 1967), "Bizdiñ süyikti däriger" ("Naš milyi doktor", 1958), "Aldar köse" ("Aldar-Kose", 1964), "Kasakkapäällikön loppu" ("Atamannıñ aqırı", ven. "Konets atamana", 1971), "Konekiväärityttö" ("Mänşük turalı dastan", ven. "Pesn o Manšuk", 1970) ja "Qız-Jibek" ("Kyz-Žibek", 1971). 1980-luvulla studio tuotti vuosittain seitsemän näytelmäelokuvaa, yli 50 dokumenttielokuvaa, 24 uutiskatsausta ja jälkiäänitti kazakiksi 60–70 elokuvaa. Piirroselokuvien tuotanto aloitettiin vuonna 1967.
Studio yhtiöitettiin vuonna 2000. Nykyään siellä kuvataan lähinnä kansainvälisiä yhteistuotantoja ja televisioelokuvia. 19 hehtaarin laajuisella alueella on kaksi kuvauspaviljonkia, äänistudio ja muita laitoksia.
Jäätelökeksi

Jäätelökeksi, keksijäätelö tai jäätelösandwich () on annoskokoon pakattu jäätelötuote, jossa keksi- tai kakkutaikinasta valmistettujen kerrosten välissä on kerros vanilja- tai muuta jäätelöä. Päällä voi olla esimerkiksi suklaakuorrutus.
Suomen markkinoilla tällaisia tuotteita ovat Pingviini Puffet ja Maxibon Cookie sekä Unileverin Ingman-vohvelijäätelö, Kingis Sandwich, Domino Ice Cream ja Ben &amp; Jerry’s The Wich. 1970-luvulla oli myynnissä Pauligin Piparnakkeli-jäätelökeksi.
Jäätelökeksiksi, keksijäätelöksi tai jäätelösandwichiksi voidaan kutsua myös itse tehtyjä keksin tai pikkuleipien ja jäätelön yhdistelmiä. Keksijäätelöksi voidaan kutsua myös jäätelöä, jossa on keksinmurusia.
Pablo Couñago

Pablo González Couñago (s. 9. elokuuta 1979 Redondela) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on ollut Suomen Ykkösessä pelaavan PK-35 Vantaan urheilujohtaja.
Couñago on aiemmin urallaan pelannut 13 ottelua Englannin Valioliigassa ja 35 ottelua kotimaansa pääsarjassa La Ligassa.
Ammattilaisura.
Couñago on urallaan edustanut muun muassa Celta Vigoa, Málagaa, Ipswich Townia sekä Crystal Palacea. Ipswichin aikoinaan hän pelasi yhdessä suomalaisen Shefki Kuqin kanssa, joka myöhemmin hankki entisen joukkuetoverinsa Honkaan toimiessaan seuran päävalmentajana.
Couñago on edustanut Espanjaa useissa eri ikäkausimaajoukkueissa, muttei ole pelannut yhtään A-maaottelua. Vuoden 1999 nuorten MM-kisoissa Couñago oli yksi maailmanmestaruuden voittaneen Espanjan joukkueen avainpelaajista, ja voitti lisäksi turnauksen maalikuninkuuden viidellä osumalla. Mestarijoukkueiden muita avainpelaajia olivat muun muassa Xavi sekä Iker Casillas.
Rauha Kuusalo

Rauha Hallama, kirjailijanimeltään Rauha Kuusalo, (19. elokuuta 1926 Impilahti – 9. heinäkuuta 2011 Varkaus) oli suomalainen Varkaudessa asunut toimittaja ja kirjailija. 
Hallaman vanhemmat olivat maanviljelijä Dimitri (Mikko) Kuusalo ja Katri Uljanoff. Hän kävi keskikoulun ja oli naimisissa vuodesta 1950 teknikko Eino Jarmo Antero Hallaman kanssa.
Ukrainan oligarkit

Ukrainan oligarkit ovat Ukrainassa toimivia suurliikemiehiä, joilla on huomattava taloudellinen ja yhteiskunnallinen vaikutusvalta. Nämä henkilöt saattavat omien tai liikekumppaniensa hallitsemien yritysten välityksellä olla yhdellä tai useammalla toimialalla keskeisessä, jopa määräävässä markkina-asemassa. Monella Ukrainan oligarkeista on myös joukkotiedotusvälineitä omistuksessaan. Tyypillistä on, että he ovat keränneet varallisuutensa Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisen hajanaisuuden eli Ukrainan vuonna 1991 tapahtuneen itsenäisyyden aikana paljolti samaan tapaan kuin Venäjän oligarkit.
Historia.
Erään arvion mukaan vuonna 2008 Ukrainan 50 rikkaimman ihmisen varallisuus vastasi 85 prosenttia koko maan bruttokansantuotteesta. Vielä vuonna 2013 Ukrainan 50 rikkaimman ihmisen omaisuus oli "Korrespondent"-lehden esittämien omaisuusarvioiden perusteella yhteensä 60,4 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Tämä oli yhä runsas 33 prosenttia IMF:n arvioimasta Ukrainan BKT:stä vuodelle 2013 (181,6 miljardia USD).
Vuonna 2019 Maailmanpankin Ukrainan-johtajan Satu Kähkösen arvion mukaan oligarkkien valta Ukrainassa on viiden vuoden aikana hieman murentunut.
Ukrainan dollarimiljardöörit.
Varakkaimmat ukrainalaiset suurliikemiehet ovat dollarimiljardöörejä. Ukrainalaisia miljardöörejä on vuosina 2013–2014 lähteestä riippuen noin 9–17 kappaletta. Heistä kaikki ovat miehiä. Myös liki kaikki Ukrainan rikkaimmasta sadasta henkilöstä on miehiä.
Kaarlo Pyydysmäki

Kaarlo Pyydysmäki (3. joulukuuta 1832 — 19. helmikuuta 1895) oli kurulainen ratsutilallinen ja valtiopäiväedustaja.
Pyydysmäki oli Ruoveden tuomiokunnan edustaja talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1882 ja 1888. Vuonna 1882 hän oli asevelvollisuus- ja vuonna 1888 talousvaliokunnan jäsen.
Viiden tien risteys

Viiden tien risteys on Mauri Sariolan vuonna 1964 kirjoittama romaani, joka kertoo hänen omista kokemuksistaan Niinisalon varuskunnan reserviupseerikoulussa jatkosodan aikana vuonna 1944. Nimensä se on saanut varuskunnan lähistöllä sijaitsevasta Viidentienristeyksestä.
Romaanin päähenkilöinä on viisi siviiliammatiltaan ja luonteeltaan erilaista, aluksi toisilleen tuntematonta miestä, joista kukin on yksiköstään komennettu tähän "kovien miesten kouluun". Kirjan kuvaama tapahtumajakso alkaa päähenkilöiden saapuessa junalla Niinisaloon heinäkuussa 1944 ja päättyy heidän hajaantuessaan kurssin päätyttyä omille tahoilleen saman vuoden marraskuussa. Romaanissa Viidentienristeyksestä (topografikartalla piste numero 118) tulee myös viiden kohtalon risteys, vaikka päähenkilöt (pappi, vääpeli, ylioppilas, työmies ja varatuomari) "valetaan samaan teräksiseen koulutuksen muottiin". Reserviupseerikoulun kouluttajien periaatteena, jota oli tinkimättä noudatettava, oli: "Oppikaa tottelemaan, niin osaatte kerran esimiesasemassanne myös vaatia muilta!" Kuitenkin rento huumori ja tietoisuus päämäärästä auttoivat ja toivat mukanaan valoisia ja hupaisiakin hetkiä.
Chris Paischeff

Rita Christina "Chris" Paischeff (16. kesäkuuta 1929 – 29. elokuuta 1997) oli suomalainen näyttelijä, joka tunnetaan pääosastaan Matti Kassilan ohjaamassa elokuvassa "Varsovan laulu".
Paischeff oli mukana avustajana jo vuonna 1947 Valentin Vaalan elokuvassa "Sinut minä tahdon" ja näytteli sen jälkeen Svenska Teaternissa, josta Kassila löysi hänet "Varsovan laulun" femme fatalen rooliin esittämään saksalaista Ilseä. "Varsovan laulun" jälkeen Paischeff näytteli ainoastaan kolmessa ruotsinkielisessä televisioelokuvassa 1960-luvun alussa. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki Akateemisen Kirjakaupan palveluksessa.
Paischeffin äiti oli teatterinjohtaja ja ohjaaja Gerda Wrede ja isä Stockmannin henkilöstöpäällikkönä työskennellyt viipurilaissyntyinen majuri Waldemar Paischeff.
Ryan Cayabyab

Raymundo "Ryan" Cipriano Pujante Cayabyab (s. 4. toukokuuta 1954) on filippiiniläinen säveltäjä. Hän valmistui Filippiinien yliopiston musiikkikorkeakoulusta, jonka henkilökuntaan kuului vuosina 1981–2001. Cayabyab on säveltäjänä tyylillisesti monipuolinen. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa messuja, elokuvamusiikkia, näyttämöteoksia ja lukuisia populaariartistien esittämiä lauluja. Cayabyab voitti Onassiksen kansainvälisen kulttuurikilpailun vuonna 2001 sävellyksellään "MISA 2000". Hän on toiminut muun muassa Esittävien taiteiden San Miguel -säätiön taiteellisena johtajana vuosina 2001–2006.
Cayabyab avasi vuonna 1986 puolisonsa Emmyn kanssa mukaansa nimetyn musiikkikoulun Makatissa. Hän toimi tuomarina "Philippine Idol" -kilpailussa.
Panamanpalloluura

Panamanpalloluura ("Hylopezus perspicillatus") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Panamanpalloluuraa tavataan Hondurasissa, Nicaraguassa, Costa Ricassa, Panamassa, Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Isopalloluura

Isopalloluura ("Hylopezus macularius") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Isopalloluuraa tavataan laajalla alueella Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Rusokorvaluura

Rusokorvaluura ("Hylopezus auricularis") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Rusokorvaluuran tiedetään esiintyvän vain hyvin pienellä alueella Pohjois-Boliviassa, ja laji on tämän takia luokiteltu vaarantuneeksi. Sen kannaksi arvioidaan 3 500–15 000 yksilöä. Se saattaa kuitenkin olla yleisempi ja laajemmalle levinnyt.
Tiheikköluura

Tiheikköluura ("Hylopezus dives") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tiheikköluuraa tavataan Kolumbiassa, Costa Ricassa, Hondurasissa, Nicaraguassa ja Panamassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punaperäluura

Punaperäluura ("Hylopezus fulviventris") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Punaperäluuraa tavataan Kolumbiassa, Perussa ja Ecuadorissa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Amazonianpalloluura

Amazonianpalloluura ("Hylopezus berlepschi") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Amazonianpalloluuraa tavataan Boliviassa, Brasiliassa ja Perussa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pisamarintaluura

Pisamarintaluura ("Hylopezus ochroleucus") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pisamarintaluuraa tavataan Brasilian koillisosissa. Laji on harvinainen ja vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Täplärintaluura

Täplärintaluura ("Hylopezus nattereri") on luurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Täplärintaluuraa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa ja Paraguayssa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bror-Axel Lamberg

Bror-Axel Lamberg (1. maaliskuuta 1923 Helsinki – 4. toukokuuta 2014) oli suomalainen lääkäri ja Helsingin yliopiston professori. 
Lambergin vanhemmat olivat konttoristi Axel Evert Lamberg ja Anna Perkowsky ja puoliso vuodesta 1947 lääketieteen lisensiaatti Carin Anita Emilia Olin. Lamberg tuli ylioppilaaksi 1941 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1949. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1963. Lamberg erikoistui sisätauteihin, hän oli Helsingin yliopiston sisätautien dosentti 1957–1965, sisätautiopin apulaisprofessori 1965–1971 ja henkilökohtainen ylimääräinen professori 1971–1989. Hänelle myönnettiin Matti Äyräpään palkinto vuonna 1979.
Jättipökkövehka

Jättipökkövehka ("Amorphophallus titanum") on vehkakasveihin kuuluva trooppinen ruohovartinen kasvilaji. Sen hajua on kuvattu yhdeksi kasvimaailman kamalimmista.
Ulkonäkö ja koko.
Jättipökkövehkalla on yksi ainoa lehti ja valtava kukinto, joka kasvaa kolme metriä korkeaksi. Kasvi kukkii epäsäännöllisin välein.
Muiden vehkakasvien tapaan kukinto koostuu pylväsmäisestä tähkästä ja sitä reunustavasta suojuslehdestä. Suojuslehti on kellomainen ja sillä on aaltoileva reuna. Ulkopuoli on kalpean vihreä, sisäpuoli punainen. Emikukat sijaitsevat tähkän alaosassa, hedekukat niiden yläpuolella keltaisena raitana. Emikukat aukeavat ennen hedekukkia, mikä estää kasvin itsepölyttymisen. Tähkän yläosa levittää mätänevää raatoa muistuttavaa hajua, joka houkuttelee pölyttäviä hyönteisiä. Kukinnan jälkeen tähkään kehittyy oliivin kokoisia punaisia marjoja. Suojuslehti kiertyy tähkän ympärille suojaamaan kypsyviä marjoja, mutta kun ne ovat kypsiä, suojuslehti kuihtuu ja linnut pääsevät levittämään kasvin siemeniä.
Jättipökkövehkan ainoa lehti kasvaa viisi metriä korkeaksi. Sen lehdykät levittäytyvät puumaiseksi latvukseksi, jonka leveys voi olla seitsemän metriä.
Jättipökkövehka varastoi ravintoa maanalaiseen mukulaan, joka voi kasvaa jopa 75 kg painavaksi. Mukulasta nousee joka vuosi uusi lehti entisen lakastuneen tilalle, ja toisinaan myös kukka joka kasvaa 10 cm päivässä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Jättipökkövehka kasvaa Sumatran länsiosien sademetsissä jyrkillä rinteillä 120–360 metrin korkeudella merenpinnasta.
Tuiran koulu

Tuiran koulu on Oulun Tuiran kaupunginosassa sijaitseva peruskoulu. Koulussa annetaan perusopetusta luokkatasoilla 1–6.
Tuiran koulun vanha rakennus on valmistunut vuonna 1900. Kaksikerroksisen uusgoottilaisvaikutteisen rakennuksen on suunnitellut rakennusmestari J. W. Lillqvist. Koulurakennusta on laajennettu samaa tyyliä noudattaen vuonna 1930.
Strykniinipuu

Strykniinipuu eli ketunstrykniinipähkinä ("Strychnos nux-vomica") on strykniinipähkinäkasveihin (Loganiaceae) kuuluva puu. Sen siemenet ja kuori sisältävät strykniiniä, joka on kuolettavan myrkyllinen alkaloidi. Yksi gramma ainetta riittää tappamaan noin kymmenen ihmistä.
Ulkonäkö ja koko.
Strykniinipuu on keskikokoinen puu. Se kasvaa normaalisti 10–13 m korkeaksi ja on ympärysmitaltaan 90–180 cm. Suotuisissa oloissa puu voi saavuttaa 25–30 m korkeuden. 
Sen lehdet ovat soikeat, kiiltävät, noin 10 cm pitkät ja 7 cm leveät. Hedelmä on noin omenan kokoinen, kypsänä oranssinvärinen. Sen sisällä on viisi harmaata siementä.
Levinneisyys.
Strykniinipuu kasvaa luonnonvaraisena Aasiassa, etenkin Intiassa ja Myanmarissa, ja sitä viljellään muuallakin.
Kosteilla alueilla puu on ikivihreä, kuivilla alueilla se pudottaa lehtensä vuosittain.
Käyttö.
Strykniiniä käytettiin 1800-luvulla yleisesti rotanmyrkkynä. Sillä on tehty monia murhia sekä tosielämässä että kirjallisuudessa.
Strykniinipuun siemeniä ja kuorta on käytetty kiinalaisessa lääketieteessä monien sairauksien hoitoon ja ruokahalun lisäämiseen. Sen tehoa ei ole osoitettu lääketieteellisessä tutkimuksessa.
Myllyojan koulu

Myllyojan koulu on Myllyojan kaupunginosassa Oulussa sijaitseva peruskoulu, joka on aloittanut toiminnan vuonna 1979. Koulussa annetaan perusopetusta luokkatasoilla 1–6. Musiikkiluokka aloittaa Myllyojalla joka toinen vuosi.
Vuodesta 2010 lähtien Sanginsuun koulu on kuulunut hallinnollisesti Myllyojan kouluun.
Toivo Lehto (näyttelijä)

Toivo Johannes Lehto (31. maaliskuuta 1907 – 28. maaliskuuta 1993 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa turkulaisten elokuvatuotantoyhtiöiden Valo Filmin ja Turun Elokuvan tuottamissa pitkissä elokuvissa, kuten "Kaksi kivaa kaveria" (1944), "Pajasta palatsiin" (1946) ja "Kun tuomi kukkii" (1962). Televisiossa hän tuli tunnetuksi Heikin isänä näytelmäsarjassa Heikki ja Kaija.
Lehto sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1958.
Jungfruskär

Jungfruskär (1500-luvulle saakka "Hundskär") on saariryhmä Paraisten kunnan Houtskarissa. Se sijaitsee Saaristomerellä keskellä Kihtiä noin 28 km Korppoon Galtbystä länteen. Suurimmat saaret ovat Storlandet, Nölstö ja Hamnö, joka on yksityisaluetta. Storlandetin 120 hehtaarin pinta-alasta 100 hehtaaria kuuluu metsähallituksen hallinnoimaan Saaristomeren kansallispuistoon.
Historiaa.
Jungfruskärin saaret ovat toimineet vuosisatoja turvasatamana ja pysähdyspaikkana merenkulkijoille. Ruotsin valtakaudella Jungfruskärissä on tiettävästi toiminut merimieskrouvi. Myös saarelta löydetyt muinaismuistot vahvistavat Jungfruskärin keskeisestä asemasta meriliikenteessä.
Saarilla asui 1800-luvun alkupuolelta lähtien lähinnä torppareita, jotka viljelivät perunaa ja kasvattivat karjaa saarten niityillä ja lehdoissa yhdessä Hyppeisin kylän talonpoikien kanssa. Saarilla on yhä jäljellä muutama torppa muistona vanhoilta ajoilta. Jungfruskärin asukasluku oli korkeimmillaan 1900-luvun alussa, 43 asukasta. Vuonna 1933 sinne perustettiin yhdeksän oppilaan kansakoulu, joka toimi Hamnössä Brunströmin ja Hambergin perheiden kotona.
Jungfruskäriin perustettiin vartiolinnake heinäkuussa 1940, aluksi 90 miehen vahvuisena. Suurimmillaan linnakkeen vahvuus oli lähes 200 miestä. Linnakkeessa koulutettiin sodan aikana alokkaita sekä tykki-, suojaus- ja huoltoryhmiä. Sodassa linnakkeen tehtävä oli suojata merirajaa vihollisen mahdolliselta hyökkäykseltä demilitarisoidulta Ahvenanmaalta. Osa linnakkeen rakennuksista ja varusteista, muun muassa tykit, onkin peräisin Ahvenanmaalta puretuista linnoitteista. Jungfruskärillä oli talvisodan aikana kolme 152/45 C -rannikkotykkiä Turun Lohkoon kuuluvina.
Talvisodassa 17.2.1940 suomalainen hävittäjän tulittama neuvostoliittolainen DB-3-pommikone räjähti ja putosi maahan Jungfruskärin Hamnön edustalle. Kaksi koneen miehistön jäsentä kuoli heti, ja kolmas ammuttiin tämän paetessa jäälle. Hänet on haudattu Jungfruskärin eteläosaan.
Jungfruskär siirtyi puolustusvoimilta metsähallitukselle vuonna 1999 rakennuksineen. Niihin kuuluvat vanha kasarmi, vartiotupa, rantasauna sekä varastorakennuksia.
Luonto ja matkailu.
Saarilla on paljon lehdesniittyjä, ja saarten luonnon muualla harvinaisiin lajeihin kuuluvat muun muassa seljakämmekkä ja katkeralinnunruoho.
Jungfruskäriin pääsee vain omalla veneellä tai taksiveneellä. Hamnön ja Storlandetin välisessä salmessa sijaitsevan 15-metrisen laiturin ohella veneellä voi rantautua viereiselle kalliolle. Siitä alkaa kolmen kilometrin pituinen helppokulkuinen luontopolku, jonka varrella on vuonna 2003 rakennettu lintutorni.
Vuonna 1967 saarilla kuvattiin televisioelokuva "Meren kasvojen edessä", joka perustuu Arvid Mörnen samannimiseen romaaniin vuodelta 1921.
Ceyloninmoringa

Ceyloninmoringa ("Moringa oleifera") on pienikokoinen puu, jota viljellään laajasti tropiikissa. Se on erittäin monikäyttöinen hyötykasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Ceyloninmoringa kasvaa noin 8 metriä korkeaksi. Siihen tulee tuoksuvia valkoisia kukkia ympäri vuoden. Kukista kehittyy 9 cm pitkä 12 mm leveä palkohedelmä.
Levinneisyys.
Ceyloninmoringa on alkujaan kotoisin Pohjois-Intiasta, mutta nykyisin sitä kasvatetaan ympäri maailman tropiikissa ja subtropiikissa.
Käyttö.
Ceyloninmoringan lehtiä syödään pinaatin tavoin, ja myös nuoret palot ovat syötäviä. Kypsistä paloista saatavaa öljyä käytetään kosmetiikassa. Puuainesta hyödynnetään polttopuuna ja kuoresta punotaan köysiä ja kudotaan mattoja. Ceyloninmoringaa kasvatetaan myös koristepuuna. 
Ceyloninmoringan siemeniä käytetään myös juomaveden puhdistamiseen.
Alejandro Sabella

Alejandro Sabella (5. marraskuuta 1954 – 8. joulukuuta 2020) oli argentiinalainen jalkapalloilija ja valmentaja. Hän toimi vuosina 2011–2014 Argentiinan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Pelaajaura.
Sabella pelasi uransa keskikentällä, ja hänet tunnettiin hyökkäävästä pelityylistään. Hän aloitti ammattilaisuransa River Platessa ja edusti tätä yli sadassa ottelussa 1970-luvulla. Hän oli voittamassa myös kolmea Argentiinan-mestaruutta.
Sabella siirtyi vuonna 1978 Sheffield Unitediin. Hän oli ensimmäisiä eteläamerikkalaisia Englannin sarjoissa. Hän pelasi vuosina 1978–1981 Englannissa Sheffield Unitedissa ja Leeds Unitedissa. Estudiantes de La Platan riveissä Sabella voitti vielä kaksi kertaa Argentiinan liigan. Hän lopetti uransa Meksikon liigan Irapuaton riveissä.
Valmentajaura.
Sabella valittiin vuonna 2009 Estudiantes de La Platan päävalmentajaksi. Hän onnistui kahden Estudiantes-vuoden aikana voittamaan Copa Libertadoresin vuonna 2009 ja Argentiinan Aperturan vuonna 2010. Hänet valittiin Argentiinan jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi vuonna 2011 maan menestyttyä huonosti Copa Américassa. Hän nimesi heti Lionel Messin joukkueen uudeksi kapteeniksi. Sabella johti Argentiinan 2014 MM-kisoihin Etelä-Amerikan karsintojen ykkösenä.
MM-lopputurnauksessa Sabella johdatti tiiviisti puolustaneen Argentiinan aina loppuotteluun saakka. Saksa oli finaalissa parempi jatkoajalla maalein 1–0. Heinäkuussa Sabella ilmoitti yllättäen jättävänsä tehtävät maajoukkueen peräsimessä. 
Maajoukkue jäi Sabellan viimeiseksi valmennustehtäväksi heikkenevän terveyden takia. Hän kuoli joulukuussa 2020 buenosairesilaisessa sairaalassa, missä hän oli ollut pari viikkoa hoidettavana hänelle tehdyn sydämen hätäoperaation takia.
Antti Lappalainen

Antti Lappalainen (5. tammikuuta 1929 Nilsiä – 15. syyskuuta 2007 Espoo) oli suomalainen opetusneuvos, filosofian tohtori ja tietokirjailija.
Lappalainen valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin opettajaseminaarista vuonna 1951. 
Hän opiskeli Helsingin yliopistossa erivapaudella kansakoulupohjalta, suoritti 1982 filosofian kandidaatin tutkinnon ja väitteli tohtoriksi 1985. 
Lappalainen toimi opettajana ja viimeksi hän oli Oulun yliopiston Kajaanin täydennyskoulutusyksikön johtajana. Hän kirjoitti useita kansalaistaidon, ympäristöopin ja maantiedon oppikirjoja sekä laati paikallishistoriaa käsitteleviä teoksia. Lappalainen toimi "Oppikirjantekijät ry":n ja "Tietokirjailijat ry":n puheenjohtajana sekä Helsingin opettajayhdistyksen puheenjohtajana ja Suomen opettajain liiton hallituksen varapuheenjohtajana. Hän sai opetusneuvoksen arvonimen vuonna 1979.
Eduardo Mendoza

Eduardo Mendoza Garriga (s. 11. tammikuuta 1943 Barcelona, Katalonia, Espanja) on espanjalainen kirjailija. Hän opiskeli 1960-luvun alkupuolella oikeustieteitä. Hän asui vuosina 1973–1982 New Yorkissa, jossa hän toimi Yhdistyneissä kansakunnissa tulkkina.
Tuotanto.
Mendozan teoksissa kuvataan Barcelonan elämää aivan kuin kaupunki olisi yksi teosten henkilöhahmoista. Kirjailija on saanut vaikutteita salapoliisiromaaneista, ja hän on julkaissutkin muutamia dekkareita. Kunnianhimoisimmissa Mendozan teoksissa näkyy laajempiakin vaikutteita Espanjan kirjallisesta perinteestä, kuten veijari- ja ritariromaaneista.
Mendozan esikoisromaani "La verdad sobre el caso Savolta" ilmestyi 1975, ja hän käsittelee siinä Barcelonan muuttumista eurooppalaiseksi metropoliksi. Seuraavana vuonna hän sai siitä kriitikkojen palkinnon. Samaa aihepiiriä käsittelee hänen tapaukseksi noussut teoksensa "Ihmeiden kaupunki" ("La ciudad de los prodigios", 1986), jossa hän kuvaa Barcelonan kehitystä vuosien 1888 ja 1929 maailmannäyttelyiden välillä. Elokuvaohjaaja Mario Camus on ohjannut sen pohjalta vuonna 1999 filmin "La ciudad de los prodigios".
Vuonna 1992 ilmestyneessä romaanissa "Tulvan vuosi" ("El Año del Diluvio") Mendoza kuvaa sisar Consuelon sisäisiä ristiriitoja tämän tavatessa Augusto Aixelân ja rakastuessa tähän. Samalla hän käsittelee siinä Espanjan sisällissodan jälkeisiä aikoja.
Mendozan kolmas merkittävä Barcelona-romaani "Una comedia ligera" ilmestyi 1996, ja se kuvaa 1940-lukua. Teos "El misterio de la cripta embrujada" on ensimmäinen hänen parodisista teoksistaan, joissa hän kertoo hullun salapoliisin tarinan. Kirja on samalla sekä salapoliisiromaani että jännityskertomus. Sen tarina jatkuu teoksessa "El laberinto de las aceitunas", joka on hänen menestyneimpiä teoksiaan. Kolmas saagan romaani on "La aventura del tocador de señoras" (2002) ja neljäs ja viimeinen "El enerdo de la bolsa y la vida" (2012).
"El País" -sanomalehti on julkaissut jatkokertomuksina kaksi romaania "Sin noticias de Gurb" ja "El último trayecto de Horacio Dos", jotka molemmat ovat humoristisia science fiction -romaaneja.
Vuonna 1990 ilmestyi hänen ensimmäinen katalaaninkielinen teoksensa "Restauració". Hän käänsi sen itse myöhemmin espanjaksi.
Palkinnot.
Mendoza sai vuonna 2010 Premio Planeta -kirjallisuuspalkinnon romaanista "Kissatappelu. Madrid 1936" (Riña de gatos. Madrid 1936, 2010) ja 2013 European Book Prize -palkinnon kaunokirjallisuussarjassa samasta romaanista.
Simo Laaksonen

Simo Laaksonen (s. 10. syyskuuta 1998 Marttila) on suomalainen autourheilija.
Ura.
Laaksonen aloitti karting-uransa vuonna 2009, jolloin hän sijoittui kolmanneksi Suomen KF6 Challenge -sarjassa. Vuonna 2012 hän voitti Suomen KF3-luokan mestaruuden. Vuonna 2013 Laaksonen sijoittui neljänneksi NEZ Championship KF2 -luokassa.
Seuraavana vuonna Laaksonen siirtyi kartingista pikkuformuloihin. Hän kilpaili Ranskan Formula 4 -sarjassa, jossa saavutti yhden kakkossijan sekä 31 pistettä ja sijoittui sarjan 17:nneksi. Vuonna 2015 Laaksonen jatkoi Ranskan F4 -sarjassa, saavutti yhden voiton ja kaksi muuta palkintosijaa ja sijoittui sarjan kuudenneksi. Hän ajoi myös SMP Formula 4 -sarjassa, jossa saavutti 60 pistettä. Vuonna 2016 Laaksonen kilpaili Saksan ADAC Formula 4 -sarjassa. Kaudella 2017 Laaksonen ajoi European F3 Open -sarjaa espanjalaisessa Campos Racing -tiimissä ja sijoittui loppupisteissä kuudenneksi. 
Kaudella 2018 Laaksonen nousi GP3-sarjaan ja jatkoi yhteistyötä Campoksen kanssa.
Manteliketapani

Manteliketapani ("Terminalia catappa") on ketapanien sukuun kuuluva trooppinen lehtipuu, jota kasvatetaan koristekasvina varsinkin katujen varsilla, varjopuuna ja puistoissa.
Puu kasvattaa ensin yhden rungon, jonka saavutettua latvakorkeuden se alkaa tuottaa sivuille tukevia oksia. Vaakasuorat oksat voivat olla 10 metriä pitkiä. Puu voi kasvaa 30 metriä korkeaksi hyvissä olosuhteissa. Se pudottaa lehtensä kahdesti vuodessa, mutta uudet lehdet puhkeavat pian edellisten putoamisen jälkeen. Ennen putoamistaan lehdet saavat keltaisen-, oranssin-, punaisen- tai purppuransävyisen syysvärin. Hedelmät ovat 7 senttimetriä pitkiä ja 3–5 senttimetriä leveitä. Raakana ne ovat vihreitä, mutta kypsyessään ne muuttuvat ruskeiksi tai punertaviksi. Hedelmä sisällä oleva siemen on syötävä, ja niitä sanotaan joskus trooppisiksi manteleiksi.
Lohtu (kappale)

”Lohtu” on Uusi Lastensairaala 2017 -keräystä varten perustetun Live Aid ULS2017 -musiikkiprojektin levyttämä kappale, joka julkaistiin 9. toukokuuta 2014. Kappaleen on säveltänyt Tuomas Holopainen sekä sanoittaneet Jurek ja Cheek. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Dome Karukoski.
Kappaleella esiintyy yhteensä 17 artistia, jotka ovat Cheek, Chisu, Jari Sillanpää, Jenni Vartiainen, Jesse Kaikuranta, Johanna Kurkela, Jorma Uotinen, Juha Tapio, Lauri Tähkä, Lauri Ylönen, Lilli Paasikivi, Matti Salminen, Pekka Kuusisto, Peter Franzén, Riki Sorsa, Samu Haber ja Samuli Edelmann.
Inspiraationsa kappale sai Bob Geldofin vuonna 1985 järjestämästä Live Aid -konsertista, jossa joukko tunnettuja artisteja esitti kappaleen ”We Are the World”. Lähes kaikki kappaleella mukana olevat artistit esiintyivät talkoovoimin järjestetyssä viiden tunnin pituisessa Live Aid ULS2017 -konsertissa kesäkuussa 2015 Helsingin olympiastadionilla.
Kappale nousi parhaimmillaan latauslistan toiseksi, singlelistan kuudenneksi sekä se oli parhaimmillaan 37:nneksi soitetuin radiokappale.
Kirjotulikruunu

Kirjotulikruunu ("Lantana camara") on verbenakasvien heimoon kuuluva ainavihanta pensas, jota käytetään koristekasvina. Monin paikoin kirjotulikruunu on haitallinen vieraslaji. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on listannut lajin maailman sadan haitallisimman vieraslajin joukkoon.
Ulkonäkö ja koko.
Kirjotulikruunu kasvaa 2–3 metriä korkeaksi pensaaksi. Varret ja lehdet ovat karvaisia. Lehdet ovat muodoltaan soikeita, hammaslaitaisia ja teräväkärkisiä, 5–13 cm pitkiä ja 2,5–5 cm leveitä. Lehtien tuoksu on epämiellyttävä. Kukinto on usein monivärinen, halkaisijaltaan 2,5–5 cm ja kupumainen. Kukat ovat pieniä, tavallisesti oransseja mutta joskus myös keltaisia, pinkkejä ja punaisia. Kirjotulikruunun hedelmä on pieni, vihertävän sinimusta ja hohtava luumarja. Kasvin kaikki osat ovat lievästi myrkyllisiä.
Laji on hyvin muuntuvainen. Siitä on kehitetty satoja viljelylajikkeita ja -muotoja.
Levinneisyys.
Kirjotulikruunu on kotoisin trooppisesta Amerikasta.
Elinympäristö.
Kirjotulikruunu kestää hyvin suolaista maaperää ja suolaveden roiskeita. Läpimärkää maaperää laji ei kuitenkaan siedä. Kasvilla on voimakas juuristo ja sen leviämiskyky on erinomainen, minkä takia siitä on monin paikoin tullut luontoon levitessään hankalasti hävitettävä rikkaruoho. Kirjotulikruunusta on haittaa erityisesti maanviljelylle. Se voi aiheuttaa suurta haittaa myös trooppisten metsien uusiutumiselle vallatessaan hakkuualueita. Tiheät kasvustot estävät puuntaimia kasvamasta. Muun muassa Etelä-Intiassa laji hidastaa metsien uusiutumista.
Käyttö.
Kirjotulikruunua on viljelty yli 300 vuoden ajan. Kasvia käytetään sekä koristekasvina että pensasaidoissa. Se sopii myös polttopuuksi ja kateaineeksi. Lajia kasvatetaan myös ruukkukasvina. Kirjotulikruunun lehdistä saatavilla yhdisteillä on lääkinnällisiä ja antiseptisiä vaikutuksia.
Nikolaj Frobenius

Nikolaj Frobenius (s. 29. syyskuuta 1965 Oslo, Norja) on norjalainen kirjailija ja käsikirjoittaja.
Oslossa syntynyt Frobenius vietti lapsuutensa Rykkinnissa. Hän opiskeli elokuva-alaa Lontoossa LCP:ssä. Hän on kirjoittanut useita kirjoja ja käsikirjoituksia, muun muassa jännityselokuvaan "Insomnia", josta tehtiin mahtava Hollywood-elokuva "Insomnia" vuonna 2002. Hänen kansainvälinen läpimurtonsa kirjailijana oli romaani "Latours katalog" (1996). Hänen kirjojaan on käännetty parillekymmenelle kielelle. Romaanit ovat saaneet kriitikoilta kiitosta niin Norjassa kuin ulkomaillakin, ja hän on saanut useita kirjallisuuspalkintoja. 
Frobenius on aiemmin ollut Vinduet-aikakauslehden toimittaja ja työskennellyt Norjan elokuvasäätiössä myymässä elokuvia 2005–2008. Frobenius on kirjoittanut menestyksekkäitä käsikirjoituksia, muun muassa elokuvaan "Sudenkorento" (2001). Vuonna 2011 hän muokkasi omasta puoliomaelämäkerrallisesta romaanistaan "Teori og praksis" käsikirjoituksen elokuvaan "Sønner av Norge". Hän on tehnyt vuonna 2013 valmistuneen elokuvan "Pioneer – sukellus meren syvyyksiin" käsikirjoituksen. Hän asuu ja työskentelee Oslossa.
Hänelle on myönnetty vuonna 1998 Anders Jahren kulttuuripalkinto.
Atlassetri

Atlassetri ("Cedrus atlantica") on setrien sukuun kuuluva havupuu. Se on toisinaan luokiteltu libanoninsetrin alalajiksi tai muunnokseksi "Cedrus libani" var. "atlantica".
Atlassetri on nuorena kartionmuotoinen, vanhana tasalatvainen. Se kasvaa 15–20 metriä korkeaksi, hyvissä oloissa jopa 30-metriseksi. Lehdet ovat neulasmaisia ja 1–2,5 senttimetriä pitkiä. Väriltään ne ovat vihreitä tai sinivihreitä. Kävyt ovat ruskeita, 5–7 cm pitkiä ja 4 cm leveitä.
Lajia tavataan Algeriassa ja Marokossa Atlasvuorilla 1 300–2 600 metrin korkeudessa. Atlassetri on harvinaistunut hakkuiden takia, ja sen levinneisyysalue on pienentynyt lisääntyneen kuivuuden takia. Laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Sin (vuoden 1915 elokuva)

Sin on vuonna 1915 ensi-iltansa saanut Herbert Brenonin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen mykkä draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Theda Bara, William E. Shay ja Warner Oland. "Sin" oli yksi Theda Baran tunnetuimmista vamppielokuvista. Brenon oli itse laatinut käsikirjoituksen oman tarinansa "The Jewels of the Madonna" pohjalta.
"Sin" kuvattiin työnimellä "The Jewels of the Madonna" elokuvan tuotanto- ja jakeluyhtiön Fox Film Corporationin studioilla New Jerseyn Fort Leessä. Elokuvaa mainostettiin muun muassa "Sin With Theda Bara!" () -iskulauseella. "Sin" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 3. lokakuuta vuonna 1915. Ilmestyessään "Sin" oli valtava yleisömenestys, ja Bara sai kriitikoilta roolisuorituksestaan myönteisen vastaanoton. Elokuvan menestyksestä huolimatta "Sin" kiellettiin Ohiossa ja Georgiassa. Syitä kieltämiseen olivat elokuvan teemat, kuten itsemurha, himo, katolisen kirkon pyhäinhäpäisy ja kolmiodraama. "Sin" on nykyisin listattu kadonneeksi elokuvaksi.
Juoni.
Kun italialainen maalaistyttö Rosa (Theda Bara) tapaa puoleensavetävän ja varakkaan Camorran pään Pietron (Warner Oland), hän hylkää sulhasensa Luigin (William E. Shay) ja lähtee Amerikkaan. Loukattu mutta päättäväinen Luigi seuraa Rosaa New Yorkiin. Todistaakseen rakkautensa Pietro kertoo Rosalle jopa varastavansa Madonnan jalokivet hänen vuokseen. Rosa vaikuttuu tästä omistautuneisuudesta ja ilmoittaa Luigille Pietron kerskailusta. Kuultuaan tämän Luigi päättää varastaa jalokivet itse. Kun Luigi näyttää Rosalle himoitut jalokivet, Rosa lähtee etsimään Pietroa Camorran päämajasta. Rosan saavuttua paikalle jalokivivarkaus on huomattu, ja mafia alkaa metsästää syyllistä. Rosa pyytää suojelua Pietrolta, joka heittää hänet ulos. Syyllisyyden valtaama Rosa tulee hulluksi. Palautettuaan jalokivet Luigi tekee itsemurhan kirkon portailla.
Destruction (elokuva)

Destruction on Will S. Davisin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen mykkä draamaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1915. "Destructionin" pääosissa ovat Theda Bara ja J. Herbert Frank.
Ohjaaja Davis oli laatinut käsikirjoituksen Émile Zolan romaanin "Hedelmällisyys 2" ("Travail", 1901) pohjalta. "Destruction" kuvattiin sen tuotanto- ja jakeluyhtiön Fox Film Corporationin studioilla New Jerseyn Fort Leessä. "Destruction" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 26. joulukuuta vuonna 1915. Ilmestyessään elokuva oli jymymenestys. "Destruction" on nykyisin listattu kadonneeksi elokuvaksi.
Juoni.
Ferdinande "Fernade" Martin on rahanhimoinen nainen, joka avioituu rikkaan vanhan miehen kanssa. Fernade odottaa miehen kuolevan pian, jotta saa kaikki hänen rahansa. Aviomies saa selville vaimonsa aikomukset, mutta hän kuolee yhtäkkiä ennen kuin ehtii muuttaa testamenttiaan. Tuoreen lesken seuraava suunnitelma on murhata edesmenneen aviomiehensä poika, joka myös on testamentissa perijänä. Fernade ei kuitenkaan tiedä, että poika on ovelampi kuin hän.
Marunatuoksukki

Marunatuoksukki ("Ambrosia artemisiifolia") on yksivuotinen ruohovartinen pohjoisamerikkalainen kasvi, joka aiheuttaa allergiaa monille ihmisille. Se on levinnyt haitalliseksi vieraslajiksi Eurooppaan, Aasiaan ja Australiaan. Kasvi on vakiintunut flooraan jo Etelä-Ruotsissa ja sen siitepölyä on tullut kaukokulkeumana Suomeenkin. Suomessa marunatuoksukki ei ilmeisesti pysty lisääntymään siemenestä.
Ulkonäkö ja koko.
Marunatuoksukilla on pysty varsi, joka voi kasvaa lähes metrin korkuiseksi. Lehdet ovat syvään pariliuskaisia ja liuskat ovat kapeita. Se kukkii loppukesästä.
Hydratsiinisulfaatti

Hydratsiinisulfaatti eli hydratsiniumsulfaatti (N2H6SO4) on hydratsiinin ja rikkihapon muodostama sulfaattisuola. Yhdistettä käytetään kemianteollisuudessa muun muassa pelkistimenä ja katalyyttinä.
Ominaisuudet.
Hydratsiinisulfaatti on huoneenlämpötilassa värittömiä kiteitä, jotka sulavat 254 °C lämpötilassa. Kuumennettaessa yli sulamislämpötilansa yhdiste hajoaa. Aine liukenee vain pieniä määriä veteen, mutta runsaammin kuumaan veteen.
Valmistus ja käyttö.
Hydratsiinisulfaattia valmistetaan hydratsiinin ja rikkihapon välisellä reaktiolla. 
N2H4 + H2SO4 → N2H6SO4
Kemianteollisuudessa hydratsiinisulfaattia käytetään hydratsiinin tavoin pelkistimenä. Muita käyttökohteita ovat katalyyttinä toimiminen muun muassa asetaattikuituja valmistettaessa, orgaanisessa synteesissä, joissa se osallistuu muun muassa kondensaatioreaktioihin, analyyttisessä kemiassa reagenssina arseenipitoisuuksien määrittämiseen, fungisidina ja metallurgiassa poloniumin erottamiseen telluurista. Vaihtoehtoisessa lääketieteessä hydratsiinisulfaattia markkinoidaan syöpien aiheuttamisen laihtumisen estämiseen. Lääketieteelliset tutkimukset eivät kuitenkaan vahvista tätä väitettä.
Riho Grünthal

Riho Manivald Villem Grünthal (s. 22. toukokuuta 1964 Helsinki) on suomalainen fennougristi.
Tieteellinen ura.
Riho Grünthal opiskeli syyslukukaudesta 1983 alkaen Helsingin yliopistossa fennougristiikkaa ja itämerensuomalaisia kieliä. Hän valmistui vuonna 1990 Filosofian maisteriksi, 1996 lisensiaatiksi ja vuonna 2003 tohtoriksi. Vuodesta 2005 alkaen Grünthal on toiminut Helsingin yliopiston itämerensuomalaisten kielten professorina.
Grünthal on opiskellut myös vuoden Budapestissa ja on matkustellut muun muassa Marin tasavallassa ja Mordvassa. Sen lisäksi hän on tehnyt kenttätyötä vepsäläisten keskuudessa. Hänen päätutkimusaloihinsa kuuluvat pienemmät itämerensuomalaiset kielet, ennen kaikkea vepsä, suomalais-ugrilainen etymologia ja kielitypologia.
Grünthal on Suomalais-Ugrilaisen Seuran esimies ja kansainvälisen fennougristiikkakongressien komitean (ICFUC) jäsen.
Vuosina 1987–1990 Grünthal oli yksi monikielisen "Estonia"-aikakauskirjan () toimittajista.
Grünthal valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2007.
Henkilökohtaista.
Grünthalin isänisä oli virolainen runoilija ja kielitieteilijä Villem Grünthal. Hänen sisarensa on toimittaja Kaja Kunnas.
Lyijypuu

Lyijypuu ("Leucaena leucocephala") on tropiikissa kasvava hernekasvien heimoon kuuluva pensas tai pieni puu.
Ulkonäkö ja koko.
Lyijypuu kasvaa noin 6 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat noin 25 cm pitkiä, toistuvasti parilehdykällisiä. Kermanväriset kukat kasvavat tiiviissä pallomaisessa mykerössä. Niistä kehittyy 13–18 mm pitkiä palkoja, joissa on noin 8–18 siementä kussakin.
Levinneisyys.
Lyijypuu on kotoisin alkujaan Meksikosta ja Keski-Amerikasta. Jo 400 vuotta sitten espanjalaiset konkistadorit veivät sitä Filippiineille rehuksi. Se on levinnyt sittemmin kaikkialle tropiikkiin. Australiaan se vietiin 1800-luvulla, ja 1920-luvulle mennessä se oli levinnyt sinne vieraslajina.
Sitä arvioidaan kasvavan maailmassa noin 2–5 miljoonalla hehtaarilla.
Käyttö ja haitat.
Lyijypuun lehtiä käytetään eläinten rehuna. Lyijypuurehun ravintoarvo on lähellä sinimailasen arvoja, paitsi että lyijypuussa on enemmän karoteenia. Lisäksi lyijypuuta on käytetty polttopuuna, puutavarana, ihmisten ravinnoksi, viherlannoitteena, antamaan varjoa ja suojaamaan maata eroosiolta. Monikäyttöisyytensä takia sitä kutsuttiin 1970-luvulla "ihmepuuksi".
Lyijypuusta on pyritty valikoimaan muotoja, jotka eivät tuota paljoa siemeniä. Näitä voidaan käyttää antamaan varjoa kaakao- ja kahviviljelmillä ja tukea köynnöksille kuten vanilja ja pippuri. Jos tukikasvi tuottaa paljon siemeniä, sen siementaimet kilpailevat hyötykasvin kanssa.
Lyijypuusta on tullut haitallinen vieraslaji, joka muodostaa läpitunkemattomia tiheikköjä ja syrjäyttää paikallisia lajeja. Se valtaa avoimia alueita kuten rannikoita ja jokivarsia. Sitä on vaikea hävittää, sillä se nousee uudelleen juuriversoista ja siemenet säilyvät itämiskykyisinä 10–20 vuotta. Etelä-Afrikkaan tuotiin kemppeihin kuuluva hyönteislaji joka syö lyijypuun lehtiä. Se ei kuitenkaan tapa kasvia kokonaan. Sama laji levisi vahingossa myös Australiaan.
The Rose of Blood

The Rose of Blood on vuonna 1917 ensi-iltansa saanut J. Gordon Edwardsin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Theda Bara, Genevieve Blinn ja Charles Clary. Fox Film Corporation oli elokuvan tuotanto- ja levittäjäyhtiönä.
Bernard McConville laati käsikirjoituksen Ryszard Ordynskin novellin "The Red Rose" pohjalta. "The Rose of Blood" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 4. marraskuuta 1917. Ilmestymisensä aikaan elokuva kiellettiin Chicagossa, koska sensorit pelkäsivät elokuvan antavan inspiraatiota Yhdysvaltain kansalaisille kukistamaan hallituksen. "The Rose of Blood" on nykyisin listattu kadonneeksi elokuvaksi.
Juoni.
Lisza Tapenko (Theda Bara) työskentelee kotiopettajana prinssi Arbassoffin (Charles Clary) talossa. Kun prinssin vaimo (Bert Turner) kuolee, Liszalle ja prinssille kehittyy suhde. Lisza täyttää edesmenneen prinsessan paikan melkein jokaisessa asiassa – paitsi nimessä. Prinssi kieltäytyy avioitumasta Liszan kanssa heidän suuren säätyeronsa takia. Liszan entinen rakastaja, Vassya (Ryszard Ordynski), suostuttelee Liszaa liittymään vallankumoushankkeeseen, ja prinssin torjuma Lisza matkustaa revolutionistien päämajaan Sveitsiin. Kuitenkin prinssin pieni poika pyytää Liszaa takaisin, ja tällöin prinssi taipuu poikansa tahtoon ja suostuu ottamaan Liszan vaimokseen. Prinsessa Arbassoffina Lisza jatkaa yhteistyötään revolutionistien kanssa. Lisza alkaa elää kaksoiselämää: prinsessana ja vannoutuneena revolutionistina. Lisza salamurhaa monia hallituksen virkamiehiä, ja hänen tavaramerkkinään on punainen ruusu, minkä hän jättää jokaisen uhrinsa luokse. Liszaa repii kaksi asiaa: rakkaus prinssiä kohtaan ja rakkaus Venäjää kohtaan, kun koittaa päivä, jolloin revolutionistit antavat Liszalle määräyksen murhata hänen oma aviomiehensä. Lisza suostuu tehtävään, mutta päättää kuolla prinssinsä kanssa.
Tolstoi (suku)

Tolstoi on vanha venäläinen kreivillinen aatelissuku, johon on kuulunut monia Venäjän historian merkkihenkilöitä. Tunnetuin heistä on 1800-luvun merkittävä kirjailija Lev (Leo) Tolstoi.
Perimätiedon mukaan suvun kantaisä olisi ollut vuonna 1353 Tšernigoviin jostain Saksan alueelta muuttanut Indris-niminen mies. Eräs hänen jälkeläisistään oli Andrei Haritonovitš Tolstoi, joka asui 1400-luvulla Moskovassa ja sai Moskovan suuriruhtinas Vasili Tjomnyilta lisänimen "Tolstoi" (). Suvusta aateloitiin ensimmäisenä Andrei Vasiljevitš Tolstoi, joka 1600-luvulla puolusti Tšernigovia hetmani Brjuhovetskilta. Hänen poikansa Pjotr Tolstoi oli Pietari Suuren luotettu, joka sai vuonna 1724 kreivin arvon. Arvo otettiin pois hänen pojiltaan Pjotrilta ja Ivanilta, mutta palautettiin heidän jälkeläisilleen vuonna 1760.
Kohtalon oma

Kohtalon oma on suomalaisartisti Chisun kappale hänen kolmannelta studioalbumiltaan "Kun valaistun". Warner Music Finland julkaisi sen albumin toisena singlenä 14. marraskuuta 2011. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Chisu itse.
Kappale on noussut sekä lataus- että singlelistan kärkeen ja se oli parhaimmillaan myös radioiden soitetuin kappale. Vuonna 2012 kappale soi radiokanavilla 5 300 kertaa ja kaikki esityspaikat mukaan lukien yli 6 500 kertaa, joka teki siitä Suomessa vuoden soitetuimman kappaleen. Single myi myös kultaa lähes 7000 kappaleen myynnillään.
Misko Ihon ohjaama musiikkivideo kappaleesta julkaistiin YouTubessa Chisun virallisella kanavalla 13. joulukuuta 2012. Videolla Chisu esittää tavaratalon yövartijaa, joka syö donitsia, jammailee musiikin tahtiin sekä selaa Cosmopolitan-lehteä – samaan aikaan, kun tyhjässä tavaratalossa siivooja (tanssija Marjo Kuusela) alkaa tanssia kappaleen tahtiin.
Tärpättipistaasi

Tärpättipistaasi ("Pistacia terebinthus") on sumakkikasvien ("Anacardiaceae") heimoon kuuluva puu. 
Tärpättipistaasi kasvaa hitaasti noin yhdeksän metriä korkeaksi ja kuusi metriä leveäksi.
Tärpättipistaasin pähkinöitä voi syödä raakoina tai kypsennettyinä. Niistä tehdään myös ruokaöljyä.
Laakerikirsikka

Laakerikirsikka ("Prunus laurocerasus") on ikivihreä kirsikkalaji.
Ulkonäkö ja koko.
Laakerikirsikan lehdet ovat kiiltävät, noin 15 cm pitkät. Pienet valkoiset kukat kasvavat noin 12 cm pitkissä pystyasentoisissa tertuissa. Niihin kypsyy kirsikan näköisiä punaisia luumarjoja, jotka muuttuvat pian mustiksi.
Mitchell Langerak

Mitchell James Langerak (s. 22. elokuuta 1988 Emerald, Queensland) on australialainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa J-leaguessa pelaavaa Nagoya Grampusta. Hän on pelannut Saksassa seitsemän vuoden ajan.
Seurajoukkueura.
Melbourne Victory.
Langerak allekirjoitti ensimmäisen sopimuksensa aikuisten sarjatasolla helmikuussa 2007, A-Leaguessa pelaavan Melbourne Victoryn kanssa. Pelattuaan kyseisessä joukkueessa häet lähetettiin myöhemmin lainaan South Melbourneen, jossa hänen oli tarkoitus olla ksusi 2007 jotta hän saisi peliaikaa ja kokemusta. 
Lainan aikana hän oli Victoryn joukkueen kolmantena maalivahtina. Kun joukkueen toisena maalivahtina ollut Eugene Galekovic siirtyi Adelaide Unitedin joukkueeseen. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa paikallista vastustajaa Sydney FC:tä vastaan jossa hän päästi kaksi maalia. Avausottelu kuitenkin päättyi 2–2 tasapeliin. 
Kun Galekovic oli siirtynyt Adelaide Unitedin joukkueeseen, Langerakista tuli joukkueen toinen maalivahti.