tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Monastiráki (Réthymno)

Monastiráki () on minolaisaikaisen palatsin ja asutuksen arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Sen sijaitsee Amárin kunnassa lähellä Monastirákin kylää, josta se on saanut nimensä. Paikan minolaisaikaista nimeä ei tunneta.
Historia.
Monastirákin paikka on asutettu varhaisminolaisella kaudella (EM). Sen palatsi ja muut suuremmat rauniot on ajoitettu keskiminolaiselle kaudelle (MM) eli niin kutsutulle vanhalle palatsikaudelle noin ajalle 2100–1700 eaa. Se tuhoutui maajäristyksessä ja tulipalossa MM IB -kauden lopulla noin vuonna 1700 eaa. muiden minolaisten keskusten tavoin, minkä jälkeen paikka hylättiin. Myöhäisminolaisella kaudella LM IIIC eli noin 1200–1100 eaa. paikalla oli jonkinlaista pienimuotoista asutusta.
Saksalaiset suorittivat paikalla tutkimuksia toisen maailmansodan aikaan vuonna 1942. Paikan järjestelmälliset arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1980.
Löydökset.
Monastirákin arkeologinen kohde sijaitsee kukkulalla Amárin laakson laidalla. Paikka on Kreetan pohjoisrannikolta Messarán tasangolle johtavan luonnollisen kulkureitin varrella. Koko asutuksen pinta-ala on arviolta noin 300 aaria, ja vain pieni osa siitä on kaivettu.
Paikalta on löydetty palatsi tai palatsinkaltainen rakennus, jossa on ollut ainakin kaksi kerrosta. Siihen on kuulunut asuintiloja, varastotiloja ja työpajoja. Lisäksi asutukseen on kuulunut lukuisia muita taloja. Esinelöytöihin lukeutuu keramiikkaa ja sinettejä, jotka kertovat maataloustuotannosta ja kaupankäynnistä.
Nírou Cháni

Nírou Cháni (; myös "Nírou Háni/Kháni") tai vain "Nírou" (Νίρου) on minolaisaikaisen huvilan arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren pohjoisrannikolla Kokkíni Chánin kylässä Chersónisoksen kunnassa noin 15 kilometriä itään Iraklionista.
Huvila rakennettiin uudella palatsikaudella noin 1500-luvulla eaa. ja se tuhoutui LM IB -kaudella 1400-luvulla eaa., jonka jälkeen paikka hylättiin. Paikan arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1918–1919 ja tulokset julkaistiin vuonna 1922.
Huvila oli pienen minolaisen palatsin kaltainen rakennus. Se oli kaksikerroksinen ja sen alimmassa kerroksessa oli 40 huonetta. Rakennuksen pinta-ala on noin neliömetriä. Kokonaisuudesta on tunnistettu erillisiä huoneita varastoille, työpajoille ja pyhäkkökäyttöön. Lattiat oli koristeltu mosaiikin kaltaisella kiveyksellä. Rakennuskokonaisuuteen kuului kaksi palatsipihojen kaltaista pihaa, toinen rakennuksen pohjois- ja toinen itäpuolella. Rakennuksen lähellä on ollut satama.
Esinelöytöihin lukeutuu muun muassa neljä suurikokoista pronssista labrys-kaksoiskirvestä sekä suuri määrä terrakotasta tehtyjä kolmijalkaisia alttaripöytiä. Rakennuksen oletetaan olleen paikallisen minolaisen asutuksen keskus ja lukuisista rituaaliesineistä päätellen mahdollisesti jonkinlaisen ylipapin käytössä. Paikalta tehdyt esinelöydöt ovat nykyisin Iraklionin arkeologisessa museossa.
Petrás

Petrás () on minolaisaikaisen palatsin ja asutuksen arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Siteían kunnassa noin 1,5 kaakkoon Siteían kaupungista lähellä nykyistä Petráksen kylää, josta se on saanut nimensä. Asutuksen minolaisaikaista nimeä ei tunneta.
Historia.
Asutus on ollut olemassa viimeistään varhaisminolaisella EM IIB -kaudella eli noin 2400–2200 eaa. Seuraavina vuosisatoina asutus kasvoi, ja ensimmäinen palatsi paikalle rakennettiin MM IIA -kaudella eli noin 1900–1800 eaa. Se tuhoutui 1600-luvun alkupuolella eaa.
Paikalle rakennettiin uusi palatsi myöhäisminolaisella LM IA -kaudella eli noin 1700–1600 eaa. Se tuhoutui 1500-luvun eaa. puolessa välissä ja rakennettiin uudelleen. Sitä laajennettiin LM IB -kaudella eli noin 1600–1450 eaa. Kyseisen kauden aikana se myös tuhoutui todennäköisesti maanjäristyksessä ja sitä seuranneessa tulipalossa. Vielä noin 1400–1300 eaa. alueella on ollut pienimuotoisempaa asutusta. Bysanttilaisella keskiajalla paikkaa käytettiin hautausmaana.
Alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1985 Metaxía Tsipopoúloun johdolla. Paikkaa oli osattu epäillä merkittävän asutuksen paikaksi, koska sen läheltä oli aiemmin löydetty kaksi vuorenhuippupyhäkköä.
Löydökset.
Asutuksen keskus on palatsi, jonka koko on noin 2 800 neliömetriä. Siinä on minolaisille palatseille tyypillinen keskuspiha, joka oli rakennettu muiden palatsien tavoin pohjois-eteläsuunnassa. Sen koko oli noin 17,6 × 7,6 metriä ja siinä on ollut ainakin kaksi kerrosta. Rakennuksessa oli suuria portaikkoja ja viemäröinti, ja se oli koristeltu seinämaalauksilla. Palatsissa oli suuret varastotilat, joista on löydetty muun muassa 44 pithosta, sekä käsityöläisten tiloja. Palatsissa on ollut myös jonkinlainen kulttitila.
Palatsin arkistosta on löydetty sekä lineaari-A-kirjoituksella että kreetalaisilla hieroglyfeilla kirjoitettuja tekstejä savitauluilla ja sinettileimasimissa. Osa tauluista on jäänyt keskeneräiseksi maanjäristyksen tuhotessa paikan, ja niistä on voitu päätellä, että palatsissa oli tuolloin työssään ainakin kaksi eri kirjuria. Löytöjen perusteella palatsin yhteydessä on muun muassa tuotettu viiniä, värjätty villaa sekä valmistettu keramiikkaa.
Palatsin lisäksi alueelta on löydetty asuintaloja sekä kyklooppimuuri, jossa on kolme kulmikasta tornia.
Pitsídia

Pitsídia () on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Faistóksen kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Aiemmin kylä kuului Tympákin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Faistóksen kunnan Tympákin kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 666 (vuonna 2011).
Pitsídia sijaitsee Kreetan eteläosassa lähellä Messaránlahden rannikkoa, noin 65 kilometriä lounaaseen Iraklionista. Kylä on alueen vanhimpia ja se on ollut olemassa jo bysanttilaisella ajalla. Kylän nimen sanotaan tulevan Pisidian alueesta Vähässä-Aasiassa.
Pitsídia muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Πιτσιδίων, "Topikí Koinótita Pitsidíon"), johon kuuluvat varsinaisen Pitsídian kylän lisäksi rannastaan tunnettu Mátalan kylä sekä Néo Kalamákin kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 760. Pitsídian lähellä rannikolla sijaitsee Kommóksen arkeologinen alue.
Minolainen huvila.
Pitsídia on myös minolaisaikaisen huvilan arkeologinen kohde, joka sijaitsee kylän lähellä ja on saanut siitä nimensä. Huvila rakennettiin uudella palatsikaudella eli kausilla MM IIIB–LM IB noin ajalla 1750–1450 eaa. Rakennuksen koko on noin 20,75 x 13 metriä.
Prassás

Prassás () on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Iraklionin kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Prassás on osa Kallithéan kyläyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 412 (vuonna 2011).
Prassás sijaitsee noin yhdeksän kilometriä Iraklionista kaakkoon. Se on rakennettu noin 110 metrin korkeuteen merenpinnasta laskettuna. Kylän aiempi nimimuoto oli Pras(s)á. Aiemmin kylä kuului Néa Alikarnassóksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Iraklionin kunnan Néa Alikarnassóksen kunnallisyksikköön.
Minolainen asutus.
Prassás on myös minolaisaikaisen asutuksen arkeologinen kohde, joka sijaitsee kylän lähellä ja on saanut siitä nimensä. Kohteeseen kuuluu kaksi taloa, jotka tunnetaan tutkimuksessa kirjaimilla A ja B. Ne on ajoitettu kahteen vaiheeseen, protopalatsikaudelle MM I–II ja uudelle palatsikaudelle MM III – LM 1A. Alueella on ollut mahdollisesti useampiakin rakennuksia. Paikan arkeologiset kaivaukset alkoivat vuosina 1939–1940 Nikólaos Platónin johdolla. Niitä jatkettiin sotien jälkeen vuonna 1951.
Zákroksen rotko

Zákroksen rotko () eli ”Kuolleiden rotko” (Φαράγγι Νεκρών, "Farángi Nekrón") on rotko ja minolaisaikainen arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren itäpäässä Siteían kunnan alueella.
Zákroksen rotkon pituus on noin 2,5 kilometriä ja korkeusero sen päiden välillä noin 100 metriä. Rotko alkaa Áno Zákroksen kylältä ja päättyy Káto Zákrokseen lähelle Káto Zákroksen minolaisen palatsin arkeologista kohdetta. Rotkoa kutsutaan ”Kuolleiden rotkoksi”, koska se oli minolaisella kaudella eli Kreetan pronssikaudella hautapaikkana. Minolaiset hautasivat vainajia rotkossa oleviin luoliin.
Rotkossa kulkee polku, ja se on suhteellisen helppokulkuinen erityisesti kuivaan kesäaikaan.
Zou

Zou (, myös "Zhou") on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Siteían kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 32 (vuonna 2011).
Zou sijaitsee Kreetan itäosassa noin seitsemän kilometriä etelään Siteían kaupungista. Se on osa Stavroménoksen kyläyhdyskuntaa. Kylän nimi tulee mahdollisesti turkin kielen ”vettä” tarkoittavasta sanasta, ja alueen lukuisista virroista johdetaankin vettä Siteíaan. Venetsialaisella ajalla kylästä käytettiin nimimuotoja "Sis(s)u" ja "Xisu". Tuolloin kylässä oli asukkaita kymmenen kertaa enemmän kuin nykyään, yli 300.
Minolainen huvila.
Zou on myös minolaisaikaisen ”huvilan” arkeologinen kohde, joka sijaitsee kylän lähellä Siteíaan johtavan tien varressa ja on saanut nimensä kylästä. Huvila rakennettiin keskiminolaisella kaudella MM IIIB eli uudella palatsikaudella eli noin 1750–1700 eaa. ja se oli käytössä myöhäisminolaiselle kaudelle LM IA eli noin 1700–1600 eaa. saakka. Näin se edustaa eräänlaista välivaihetta keskiminolaisen ja myöhäisminolaisen rakentamisen välillä. Siihen on kuulunut ainakin 20 huonetta, jotka on rakennettu viidelle pengertasolle.
Paikan arkeologiset kaivaukset suoritti Nikólaos Platón vuosina 1955–1956. Osa rakennuksesta on tuhoutunut nykyisen tien rakentamisen yhteydessä.
Kärcher

Alfred Kärcher GmbH &amp; Co. KG, yleisesti tunnettu nimellä Kärcher, on saksalainen, maailmanlaajuisesti toimiva vuonna 1935 perustettu perheyritys, joka tunnetaan siivous- ja puhdistuslaitteistaan, kuten painepesureista, höyrypuhdistimista ja pölynimureista. 
Historia.
Kärcherin perusti keksijä Alfred Kärcher (1901–1959) vuonna 1935 Stuttgart-Bad Cannstattiin. Vuonna 1939 yrityksen pääkonttori muutti nykyiseen sijaintiinsa Winnendeniin. Ensimmäinen Kärcherin painepesuri luotiin vuonna 1950. Alfred Kärcherin kuoltua vuonna 1959 Irene Kärcher jatkoi yritystä aina kuolemansa asti vuoteen 1989.
Vuonna 1974 yrityksen väri vaihdettiin sinisestä keltaiseksi.
František Zelenka

František Zelenka (8. kesäkuuta 1904 Kutná Hora, Tšekkoslovakia – 1944 Auschwitz, Puola) oli tšekkiläinen funktionalistinen arkkitehti ja graafikko sekä teatterin näyttämö- ja pukusuunnittelija. Zelenka oli juutalainen ja joutui natsien juutalaisvainojen uhriksi. Hänet murhattiin Auschwitzissa 1944.
Zelenka opiskeli arkkitehtuuria Prahan teknillisessä yliopistossa 1923–1928. Hän osallistui prahalaisten teatterituotantojen lavastuksen suunnitteluun 1920-luvun puolivälistä alkaen, ja aikaa myöten hänestä tuli luovuudestaan tunnettu Prahan kansallisteatterin pääsuunnittelija. Kansallisteatterin lisäksi hän työskenteli useissa muissakin prahalaisissa teattereissa ja lisäksi Brnon sekä syntymäkaupunkinsa Kutná Horan teattereissa. Hän suunnitteli myös julisteita, joita hän esitteli yksityisnäyttelyssä 1931. Arkkitehtina hän suunnitteli Prahaan asuinrakennuksia ja huviloita. Hän toimi myös sisustussuunnittelijana. Yksi hänen viimeiseksi jääneistä rakennuksistaan oli 1938 valmistunut Prahassa oleva kirjakauppa Vilimek, jossa nykyään sijaitsee Václav Špálan galleria.
Lokakuussa 1938 natsi-Saksa miehitti Tšekkoslovakian. Zelenka harkitsi muuttoa Sveitsiin mutta jäi kotimaahansa. Zelenka perheineen pakkosiirrettiin 13. heinäkuuta 1943 Theresienstadtin keskitysleirille, joka oli natsi-Saksan eräänlainen mallikeskitysleiri, jonka avulla pyrittiin antamaan todellisuutta parempi kuva keskitysleireistä muun muassa esittelemällä sitä Punaisen Ristin kaltaisille kansainvälisille järjestöille. Theresienstadtissa vankien sallittiin järjestää muun muassa teatteri- ja musiikkiesityksiä. Zelenka osallistui leirillä yli 20 teatterituotannon lavastamiseen. Yksi tuotannoista oli saksalaisen näyttelijä-ohjaaja Kurt Gerronin kabaree "Das Karussell" (”Karuselli”), jota esitettiin leirillä yli 50 kertaa.
Myös Theresienstadtissa vankina ollut tšekkiläissyntyinen näyttelijä Nava Shean kuvailee muistelmissaan Zelenkan luovuutta keskitysleirioloissa. Shean kertoo Zelenkan valmistaneen Gogolin näytelmän "Naimapuuhat" lavastuksen kaikenlaisista saatavilla olevista tarpeista, kuten rääsyistä, sateenvarjoista ja pahvista. Maiseman rakentamiseksi Zelenka käytti halkoja, säkkejä, laatikoita, paperia ja suuria lakanoita, joita oli saatavilla paljon, sillä leirillä kuoli ihmisiä niin paljon. Lisäksi hän valmisti paperista upeita pukuja, joihin oli maalattu kuvioita ja taitteita, jotka ilmensivät samalla tekijänsä ideoita ja huumorintajua. Puvut toimivat myös osana näyttämöä, joka oli sijoitettu ainoaan leirin vangeille osoitettuun julkiseen kapeaan tilaan.
19. lokakuuta 1944 Zelenka siirrettiin Theresienstadtista Auschwitziin, jossa hänet murhattiin.
Mosambikin kansantasavalta

Mosambikin kansantasavalta () oli kommunistinen valtio, joka oli olemassa 25. kesäkuuta 1975 – 1. joulukuuta 1990. Sen jälkeen maasta tuli nykyinen Mosambikin tasavalta.
Mosambikin kansantasavalta perustettiin lyhyesti Portugalista itsenäistymisen jälkeen, ja Samora Machelin johtama Mosambikin vapautusrintama teki maasta yksipuoluejärjestelmän. Vuonna 1977 Mosambikissa alkoi sisällissota, jonka osapuolina olivat Mosambikin vapausrintama ja Mosambikin kansallinen vastarintaliike. Mosambikin kansallista vastarintaliikettä rahoitti nykyisen Zimbabwen tasavallan edeltäjä, kommunismivastainen Rhodesia, mutta myöhemmin se oli Etelä-Afrikan tasavallan tukemana ja rahoittamana. 
Mosambikin kansantasavallalla oli hyvät välit Angolan kansantasavallan sekä Neuvostoliiton kanssa, joista molemmat olivat näihin aikoihin kommunistisia valtioita.
Trude Hesterberg

Trude Hesterberg (2. toukokuuta 1892 Berliini – 31. elokuuta 1967 München) oli saksalainen kabareetaiteilija sekä teatteri- ja elokuvanäyttelijätär. 
Hesterbergin ura alkoi mykkäelokuvan aikana 1912, jolloin hän näytteli lyhytelokuvassa "Im goldenen Käfig". Äänielokuvan tultua hän onnistui pysymään elokuvanäyttelijänä ja oli mukana useissa elokuvatuotannoissa, joskaan hän ei saanut enää päärooleja. Hänen viimeinen elokuvaroolinsa oli vuonna 1965 valmistuneessa TV-elokuvassa "Tu das nicht, Angelika". Uransa aikana hän näytteli yli 60 elokuvassa. 
Vuonna 1921 hän perusti "Wilde Bühne"n ("Hurja joukko"), joka oli yksi ensimmäisistä kirjallis-poliittisista kabareeteattereista Saksassa.
Viimeinen laiva

Viimeinen laiva ("The Last Ship") on Stingin säveltämä ja sanoittama musikaali, joka sai kantaesityksensä kesällä 2014 Chicagon Bank of America -teatterissa Yhdysvalloissa. Musikaali perustuu Stingin omiin lapsuudenkokemuksiin Koillis-Englannin North Tynesiden telakkakaupungissa, ja sen libreton ovat kirjoittaneet John Logan ja Brian Yorkey.
Chicagon kantaesityksen jälkeen musikaalia on esitetty Yhdysvalloissa Neil Simon -teatterissa New Yorkin Broadwayllä sekä Salt Lake Cityssä. Euroopassa "Viimeisen laivan" tuo kantaesitykseen Turun kaupunginteatteri 15. syyskuuta 2017 Mikko Koivusalon suomentamana, Mikko Koukin ohjaamana ja Jouni Prittisen koreografioimana. Kapellimestarina toimii Jussi Vahvaselkä, ja päärooleja näyttelevät Olli Rahkonen, Taneli Mäkelä, Jussu Pöyhönen, Anna Victoria Eriksson ja Mikael Saari.
Juoni.
Musikaalin päähenkilö on nuori Gideon Fletcher, joka lähtee telakkakaupungista ja jättää samalla elämänsä rakkauden paremman tulevaisuuden toivossa. Hän palaa 14 vuotta myöhemmin, jolloin kaupungin telakka käy kuolinkamppailuaan. Nuoruudenrakastettukin on löytänyt uuden elämänkumppanin, mutta Gideon saa tietää olevansa teinipojan isä.
Musiikkialbumi.
Vuonna 2014 Sting julkaisi studioalbumin "The Last Ship", joka sisältää valtaosan musikaalissa kuultavista lauluista.
Juha Ahvio

Juha Ahvio (s. 1968) on konservatiivista kristillisyyttä edustavan Patmos Lähetyssäätiön tutkimusjohtaja ja poliittis-uskonnollisista aiheista kirjoittava kirjailija. Hän on myös oikeistokonservatiivisen Oikean Median blogisti. Ahvio on koulutukseltaan teologian tohtori (2005) ja hän on myös Helsingin yliopiston dogmatiikan dosentti. 
Näkemyksiä.
Ahviota on luonnehdittu arvokonservatiiviksi. Hän on kertonut, ettei hänen mielestään ihmisen toiminnalla ole osaa ilmastonmuutoksessa. Ahvio on kirjoittanut useita maahanmuuttoa, vasemmistolaisuutta, vihreää aatetta, tasa-arvoista avioliittolakia ja vihapuhekäsitettä voimakkaasti kritisoivia kirjoja. Hän on myös 1990-luvulta asti julkaissut muita poliittisia ja uskonnollisia aiheita käsitteleviä äänitteitä. Ahvio on myös kritisoinut suomalaista hyvinvointiyhteiskuntaa väittämällä, että "Hyvinvointivaltioyhteiskunta passivoi ja luo riippuvuutta. Pohjoismainen hyvinvointiyhteiskunta on myös käytännössä tuhonnut perinteisen perheen ja paikalliset yhteisöt yhteiskunnan perusyksikköinä.".
Arvioita.
Politiikan tutkija Jiri Nieminen on analysoinut Ahvion kirjoituksia ja esittää Ahvion edustavan mielipiteiltään Yhdysvaltain kristillistä oikeistoa sekä arvostelee Ahviota myös salaliittoteorioiden levittämisestä. Professori Risto Saarisen mukaan "Ahvio yhdistää siekailematta perussuomalaisen etnosentristisen kansallismielisyyden ja konservatiivisen kristillisyyden".
Fis-molliasteikko

Fis-molliasteikko, lyhyemmin "fis-molli" on fisistä alkava molliasteikko, jossa on sävelet "fis, gis, a, h, cis, d" ja "e" tai "eis" sekä "fis". Fis-mollin rinnakkaissävellaji on A-duuri ja muunnossävellaji on Fis-duuri.
Fis-mollin etumerkinnässä on A-duurin tavoin kolme ylennystä: fis, cis ja gis. Nämä sävelet muodostavat jäljelle jäävien juurisävelten (d, a, e ja h) kanssa luonnollisen fis-mollin. Kuitenkin e-sävel usein niin ikään ylennetään, jolloin saadaan eis-sävel harmonisen mollin mukaiseksi johtosäveleksi. Eisiä ei koskaan merkitä neljänneksi ylennykseksi, vaikka kyseessä olisi fis-molli, vaan se kirjoitetaan aina tilapäisillä etumerkeillä.
Fis-mollin peruskolmisointu, eli toonikasointu on fis-mollisointu, jossa on sävelet fis, a ja cis. Fis-mollin subdominanttisointu on h-mollisointu ja dominanttisointu on Cis-duurisointu, jossa on johtosävel eis.
Fis-mollia käytetään toisinaan kuvaamaan Ges-duurin muunnosmollia, kuten esimerkiksi Alkanin opuksen 35 teoksen 10 lopussa. Kyseisen teoksen sävellaji on Ges-duuri. Tämä johtuu siitä, että fis-molli, jonka etumerkintänä on kolme ylennystä, on lähes aina käytännöllisempi kuin Ges-duurin enharmonisesti oikea muunnosmolli, ges-molli. Ges-mollissa olisi "yhdeksän alennusta" eli käytännössä kaikki sävelet alennettu ja lisäksi kaksi ensimmäistä alennusta toisen kerran alennettu, jolloin etumerkinnässä olisivat sävelet "as, des, ges, ces, fes, bes, eses", joista kaksi viimeksi mainittua ovat kaksoisalennettuja säveliä. Enharmonisessa variantissa, fis-mollissa etumerkinnässä ovat vain "fis, cis, gis", kun taas loput sävelet (d, a, e, h) ovat juurisäveliä.
Fis-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla.
Neljällä yleisimmällä avaimella.
&lt;score&gt;{ \new Staff \with{ \magnifyStaff #3/2 } « \time 4/16 \override Score.TimeSignature #'stencil = ##f { \clef treble \key fis \minor s16 \clef alto \key fis \minor s16 \clef tenor \key fis \minor s16 \clef bass \key fis \minor s16 } » }&lt;/score&gt;
Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. Fis-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Humavoid

Humavoid on suomalainen progressiivinen metalliyhtye Espoosta. Kotisivuillaan yhtye kuvailee musiikkiaan yhdisteeksi äärimetallia, modernia pianismia ja jazz-fuusiota, jossa raskas polyrytminen groove kohtaa rikkaan harmonian. Yhtyeen ovat perustaneet vuonna 2013 laulaja-kitaristi Niko Kalliojärvi (ent. Amoral, Tracedawn) ja laulaja-pianisti Suvimarja Halmetoja (Älä jäädy, Improryhmä Kolina). Inferno-lehti valitsi yhtyeen kuukauden demobändiksi joulukuussa 2016. ja Imperiumi antoi yhtyeen Glass EP:lle arvosanan 9–/10.
Nauhoittaessaan uutta levyään vuonna 2018, Humavoidin rumpaliksi liittyi Diablo -yhtyeessä soittava Heikki Malmberg.
Nanjing-Lukoun kansainvälinen lentoasema

Nanjing-Lukoun kansainvälinen lentoasema () on lentoasema Jiangsun maakunnan pääkaupunki Nanjingissa, Kiinassa. Se sijaitsee Jiangningin kaupunkipiirissä Nanjingissa. Matka Nanjingin keskustaan linnuntietä on noin 36 kilometriä.
Vuonna 2017 se oli Kiinan 11. vilkkain lentoasema yli 25,8 miljoonalla matkustajalla.
William King (lääkäri)

William King (1786 Ipswich, Ison-Britannian kuningaskunta – 1865 Brighton Yhdistynyt kuningaskunta) oli englantilainen lääkäri, joka tunnetaan osuustoiminnan varhaisena kannattajana.
William King syntyi Ipswichissä 1786. Hänen isänsä oli pastori. William King valmistui 1819 lääketieteen tohtoriksi. Lääkärin työnsä hän aloitti Brightonissa.
King alkoi lääkärinä kiinnostua Brightonin työläisväestön hyvinvoinnin kehittämisestä. Hän oli mukana perustamassa lastenkoulua, mekaniikan instituuttia ja kirjastoa. Hän myös kustansi vuosina 1828–1830 "The Co-Operator" -nimistä lehteä, joka levisi ympäri Englantia. Lehdessä käsiteltiin osuustoimintaa. King oli hieman eri mieltä osuuskuntatoiminnan filosofiasta kuin Robert Owen. Kingin mukaan osuuskuntien pitäisi aloittaa pienimuotoisella toiminnalla, johon rahat saataisiin osakkailta. Hänen ajatuksiaan ohjasi myös vakaumuksellinen kristinusko, ja hän uskoi, että osuuskuntatoiminnan tulisi perustua raamatulliseen etiikkaan.
King toimi myös hetken aikaa Ada Lovelacen opettajana. Lady Byron oli palkannut Kingin erityisesti Adan moraalioppaaksi, mutta hänen piti opettaa myös matematiikkaa.
Jacob Bull

Jacob Breda Bull (28. maaliskuuta 1853 Rendalen, Hedmark, Norja – 7. tammikuuta 1930 Kööpenhamina, Tanska) oli norjalainen kirjailija.
Bull kirjoitti kotiseutunsa Rendalenin kansanelämästä ja sepitti runoja, joiden aiheet liittyvät uskontoon ja isänmaahan. Teoksista on suomennettu muun muassa "Glomdalin morsian" ("Glomdalsbruden"). Lisäksi hän on kirjoittanut muun muassa romaanin "Vesleblakken" ja novelleja kansanelämästä Østerdalenissa. Hän on kirjoittanut myös historiallisia ja aikalaisromaaneja.
Bullin vanhemmat olivat pappi Matthias Bull (1815–1876) ja Henriette Magrethe Breda. Bullin lapsuudenkodissa vallitsi kulttuurisesti avoin ja suvaitsevainen henki. Papin työn ohella isä harrasti kirjallisuutta ja musiikkia.
Bull suoritti examen artiumin 1872, opiskeli teologiaa ja suoritti teologian kandidaatin tutkinnon 1876 mutta ei työskennellyt koskaan pappina vaan aloitti opettajana Nickelsenin tyttökoulussa Kristianiassa.
Bull avioitui Gunvor Sophie Rytter Sawsin (1843–1882) kanssa 1876, ja toisen avioliiton hän solmi ruotsalaisen Anna Maria Augusta Berglöfin kanssa 1883. Hänen poikiaan ovat Olaf Bull ja pojanpoikansa Jan Bull, molemmat runoilijoita. Bull asui vuodesta 1914 Kööpenhaminassa.
Bull perusti 1878 sanomalehti Dagenin ja Krydseren-lehden (1879–1885) ja osti sitten Folkebladetin. Hän ansaitsi elantonsa toimittajana, kunnes 1890 kirjailijantyö vei yhä enemmän aikaa. Hän oli Norjan kirjailijaliiton puheenjohtaja 1900–1903.
Kirjailijana hän oli uusromantikko ja suhtautui kielteisesti ajan uusiin ajatuksiin, kuten darvinismiin, mikä maksoi hänelle niin ystävyyssuhteissa, maineessa kuin taloudellisestikin. Bjørnstjerne Bjørnson oli hänen elinikäinen ystävänsä. Taloudelliset huolet aiheuttivat sen, että hän kirjoitti paljon ja nopeasti, osin laadultaan heikkoa, ja hän sai kriitikoilta kansanelämänkuvauksia lukuun ottamatta usein huonoa palautetta. Bullin esikoisnovelli Paa Grænsen ilmestyi Morgenbladetissa 1879, ja siinä oli selviä vaikutteita Bjørnsonilta. Hän ansaitsi paikkansa Norjan kirjallisuushistoriassa kuvauksillaan Rendalenista.
Bullin lapsuudenkotin Rendalenin pappila joutui 1800-luvun lopulla yksityisomistukseen, mutta kunta osti sen 1920, ja se avattiin Bull-museona 1964. Rendalenin kunta on vuodesta 1997 myöntänyt Vesleblakken-palkinnon, joka on nimetty Bullin teoksen mukaan.
Bull on haudattu Rendaleniin Norjaan.
Prahan kansallisgalleria

Prahan kansallisgalleria () on Tšekin valtion omistama taidemuseo maan pääkaupungissa Prahassa. Se on perustettu vuonna 1796.
Maan laajinta taidekokoelmaa hallinnoivan kansallisgallerian näyttelytilat on hajautettu useaan rakennukseen eri puolella Prahaa. Näistä suurin on moderniin taiteeseen keskittyvä, vuonna 1995 taidemuseona avattu entinen messukeskus "Veletržní Palác" 7. kaupunginosan Holešovicessa, ja muita ovat Pyhän Agnesin luostari ("Klášter svaté Anežky České") ja Kinskýn palatsi vanhassakaupungissa sekä Salmin palatsi, Schwarzenbergin palatsi, Sternbergin palatsi ja Waldsteinin ratsastuskoulu Hradčanyssa lähellä Prahan linnaa. Näyttelytiloja on myös Prahan ulkopuolella kaupungeissa Žďár nad Sázavou ja Karviná.
Pyhän Agnesin luostarissa on näytteillä kansallisgallerian vanhinta eurooppalaista ja böömiläistä taidetta vuosilta 1200–1550. Sternbergin ja Schwarzenbergin palatseissa on taidetta antiikin ajoista barokin aikaan asti. Salmin palatsi keskittyy 1800-luvun taiteeseen ja messupalatsi 1900- ja 2000-lukujen taiteeseen. Kinskin palatsissa on esillä aasialaista taidetta, ja Wallensteinin ratsastuskoulussa järjestetään vaihtuvia näyttelyitä.
Historiaa.
Helmikuussa 1796 ryhmä valistushenkisiä tšekkiläisiä aatelismiehiä ja älykköjä päätti ”kohentaa paikallisen yleisön huonontunutta makua” perustamalla ”isänmaallisten taiteen ystävien seuran”. Järjestö perusti maahan ensimmäisen taidekoulun ja taidekokoelman, josta alkoi kehittyä nykyinen kansallisgalleria. Vuonna 1902 keisari Frans Joosef I perusti vielä modernia taidetta keräävän säätiön. Vuonna 1918 näistä kokoelmista muodostettiin uuden Tšekkoslovakian valtion taidekokoelma. Prahan kansallisgalleriaksi laitos muutettiin lailla vuonna 1949.
Yhteyksiä Suomeen.
Prahan kansallisgallerian teoksia oli syksyllä 1988 näytteillä Helsingin Ateneumissa näyttelyssä "Praha 1920–1940: Tšekkoslovakian taidetta". Seuraavana keväänä Prahan kansallisgalleriassa oli esillä suomalaista maalaustaidetta näyttelyssä "Finské malírství 1910–1930".
Alan Bullock

Alan Louis Charles Bullock, Baron Bullock (13. joulukuuta 1914 – 2. helmikuuta 2004) oli brittiläinen historioitsija. Toisen maailmansodan aikana hän teki propagandatyötä Englannin radiossa BBC:ssä. 1956 hän aloitti työn "Oxford History of Modern Europe" -sarjan avustajana.
Henrik Bull

Henrik Bull (28. maaliskuuta Christiania, Norja 1864 – 2. heinäkuuta 1953 Oslo, Norja) oli norjalainen arkkitehti. Hänen päätyönsä on Norjan kansallisteatteri Oslossa. Bull toimi myös taideteollisuudessa. Bullin isä Georg Andreas Bull oli myös arkkitehti.
Vesa Martiskainen

Vesa Martiskainen (s. 8. syyskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Karjalaisen mukaan Martiskainen lukeutuu "joensuulaisen jalkapallokoulun kärkiosaajiin kautta aikojen".
Martiskainen pelasi KuPS:ssa neljä Mestaruussarjan ottelua kaudella 1987 ja 11 ottelua kaudella 1989. Maaleja hän ei pääsarjatasolla tehnyt. I divisioonassa Martiskainen pelasi vuosina 1984–1985 yhteensä 43 ottelua Karpalossa tehden viisi maalia ja vuonna 1990 Elossa 19 ottelua tehden kaksi maalia. II divisioonassa Martiskainen edusti Karpaloa (1982–1983, 1986), SaPaa (1988), VPS:aa (1991), JiiPeetä (1993–1994, 1999) ja Ratanoita (2001). Maaleja hän teki II divisioonassa yhteensä 21.
Partaohra

Partaohra ("Hordeum jubatum") on ohrien sukuun kuuluva yksi- tai monivuotinen heinäkasvilaji. Sitä viljellään yksivuotisena koristekasvina.
Ulkonäkö.
Partaohra kasvaa 20–40 senttimetriä korkeaksi. Sen korsi on kapea, kalju. Lehti on korvakkeeton. Lehtilapa on litteä, 2–5 millimetriä leveä, alta karvainen. Kukinto on 3–8 cm pitkä, tiheä kerrannaistähkä, usein punertavan- tai sinertävänvihreä. Nivelet kolmitähkyläisiä, tähkylät yksikukkaisia, vihneet 3–10 cm pitkät.
Levinneisyys.
Partaohra on kotoisin Itä-Aasiasta ja Pohjois-Amerikasta. Lajia tavataan tulokkaana kaikissa Pohjoismaissa ja osassa muuta Eurooppaa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa partaohraa viljellään koristekasvina. Se kasvaa satunnaisena uustulokkaana eri puolilla maata: rata- ja myllypihoilla, lastaus- ja kaatopaikoilla, tienvarsilla. Uudellamaalla laji on vakiintunut tulokas.
Tampereen kameraseura

Tampereen kameraseura ry perustettiin vuonna 1933. Toiminnan tavoitteiksi määriteltiin silloin valokuvaustaidon edistäminen ja valokuvausharrastuksen herättäminen. Perustajajäseniä oli yhteensä 26, ja ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Bertel Strömmerä.
Ensimmäisistä vuosista alkaen Tampereen Kameraseuran kilpailutoiminta oli vilkasta. 1930-luvulla kilpailuun osallistujat jaettiin kahteen ryhmään. Kilpaileminen aloitettiin B-ryhmässä, jonka voitolla oli sitten mahdollista siirtyä kilpailemaan A-ryhmään. Seura alkoi pian kerätä valokuvakokoelmaa lähinnä kilpailuissa menestyneistä valokuvista.
Tampereen Kameraseuran jäseneksi ei päässyt kuka tahansa. 1940-luvulla jäsenyys edellytti 18 ikävuotta ja hyvämaineisuutta. Sen lisäksi vaadittiin, että uutta jäsentä suosittelee joku seuran entinen tai nykyinen jäsen. Kaikki Tampereen Kameraseuran jäsenet eivät suinkaan olleet tamperelaisia, vaan joukossa oli myös esimerkiksi helsinkiläisiä, porilaisia ja vaasalaisia harrastajia. Tosin osa heistä oli ainoastaan kunniajäseniä, jotka eivät maksaneet jäsenmaksua ja jotka oli kutsuttu jäseniksi valokuvausalan ansioidensa vuoksi.
Sotien aikana valokuvaustoiminta hiljeni jonkin verran, koska valokuvaustarvikkeiden saanti oli vaikeaa. Silti seura järjesti avustusten turvin esimerkiksi yksityisiä pikkujouluja yleisen huvittelun ollessa kiellettyä sota-aikana.
Nykyisin seura toimii pääasiassa valokuvakeskus Nykyajan tiloissa Tampereella. Seura on Suomen kameraseurojen liiton jäsen.
Ahdekaurio

Ahdekaurio eli ahdekaura ("Helictochloa pratensis", syn. "Helictotrichon pratense", aik. "Avenula pratensis") on kaurojen lähisukuinen monivuotinen heinäkasvilaji.
Ulkonäkö.
Ahdekaurio kasvaa 30–100 senttimetriä korkeaksi. Se on tiheään mätästävä. Lehtitupet ovat usein karheita, kaljuja. Lehtilapa on kouruinen, 1–3 millimetriä leveä, kalju, päältä karhea ja sinivihreä. Kieleke on 2–5 mm pitkä ja suippo. Röyhy on 10–20 cm pitkä ja hyvin kapea. Röyhyn alimmassa nivelessä on yksi tai kaksi haaraa. Tähkylät ovat 14–25 mm pitkiä, vaaleanvihreitä–kellertäviä, 3–6-kukkaisia ja 4–5-vihneisiä. Vihneet ovat 15–20 mm pitkiä. Ulkohelve on 12–15 mm pitkä, yläosasta karhea, vihne on tyvestä kiertynyt. Kaleet ovat eripituisia, molemmat tähkylää lyhyempiä. Tähkylärangan karvat ovat 1 mm pitkiä.
Esiintyminen Suomessa.
Suomessa ahdekaurio kasvaa yleisenä tai melko yleisenä Ahvenanmaalla ja Lounais-Suomessa rinneniityillä. Muualla maassa se on harvoin satunnainen liikennetulokas.
Otasukapää

Otasukapää ("Cynosurus cristatus") on monivuotinen heinäkasvilaji.
Ulkonäkö.
Otasukapää kasvaa 25–60 senttimetriä korkeaksi. Se on löyhästi mätästävä. Varren tyvi on pysty–koheneva. Korsilehtien lapa on 10 cm pitkä, 1–3 millimetriä leveä, litteä, pitkäsuippuinen. Kieleke on 1 mm pitkä ja usein vihertävä. Kukinto on 3–8 cm pitkä, 0,5–1 cm leveä, vaaleanvihreä, toispuolinen, tiheä, tähkämäinen röyhy. Tähkylöiden tyvellä on kampaliuskaisia, tähkylöiden kokoisia suomuja (kukattomia tähkylöitä).
Esiintyminen Suomessa.
Suomessa otasukapää kasvaa yleisenä Ahvenanmaalla tuoreilla niityillä, missä se on muinaistulokas. Muualla maassa laji on harvinainen, enimmäkseen satunnainen uustulokas.
Ruokopuntarpää

Ruokopuntarpää ("Alopecurus arundinaceus") on puntarpäihin kuuluva monivuotinen heinäkasvilaji.
Ulkonäkö.
Ruokopuntarpää kasvaa 50–120 senttimetriä korkeaksi. Heinä on pitkärönsyinen. Korret ovat pystyjä–kohenevia, kaljuja. Lehtilapa on 5–13 millimetriä leveä, usein sinertävä, litteä, pitkäsuippuinen, kalju. Lehtitupet, varsinkin ylin, ovat pulleita. Kieleke on 3–6 mm pitkä ja suippo. Kukinto on tiheä, liereä, tähkämäinen röyhy, 3–6 cm pitkä ja 8–15 mm leveä. Tähkylät ovat 4–5 mm pitkiä, litteitä sekä yksikukkaisia. Kaleet ovat suippoja, kolmisuonisia, tyvipuoliskosta yhdiskasvuisia, sinivihreitä-mustahkoja, selkä karvainen, kärkiosasta ulos kaartuva. Ulkohelve on viiston tylppä, vihneetön tai vihneellinen; vihne on suora, helpeen keskustasta lähtevä, 3–4 mm, kaleitten kärkien yli ulottuva.
Ruokopuntarpää risteytyy muiden puntarpäälajien kanssa. Suomessa esiintyy ruoko- ja polvipuntarpään sekä ruoko- ja nurmipuntarpään välisiä risteymiä.
Levinneisyys.
Ruokopuntarpäätä esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja laajasti Aasiassa lukuun ottamatta eteläosaa.
Esiintyminen Suomessa.
Ruokopuntarpää on melko yleinen, yleisin se on Ahvenanmaalla. Sitä esiintyy rannikoilla itäiseltä Suomenlahdelta Vaasan korkeudelle ja erikseen sisämaassa pääosin alueella Pohjois-Pohjanmaa–Kainuu–Koillismaa. Pohjoisimmat kasvupaikat ovat Savukosken Soklissa. Ruokopuntarpää kasvaa yleisimmin merenrantaniityillä tai muuten rannoilla. Pohjoisen Suomen sisämaaesiintymien elinympäristöjä ovat myös pihat ja pientareet, Savukoskella ultraemäksiset soistumat.
Aikapoika ja mono

Aikapoika ja mono on Televisioteatterin ja Yleisradion tekemä suomalainen lasten televisioelokuva, joka valmistui vuonna 1976. Elokuvan pääosassa nähdään Kyösti Väntänen.
Televisioelokuva kertoo Petristä, josta tulee perheen aikapoika, kun perheeseen syntyy vauva. Kotona vauva vie kaiken huomion eikä Petri saa enää huomiota osakseen kuten ennen. Tästä harmistuneena Petri kulkee pitkin katuja ja löytää vanhan kengän. Kenkä paljastuu taikamonoksi, joka osaa puhua. Monon avulla Petri pystyy muuttamaan äänensä vanhemman miehen ääneksi ja tämän avulla saa apua moneen hankalaan tilanteeseen.
"Aikapoika ja mono" voitti parhaan ohjelman palkinnon ja palkinnon parhaasta käsikirjoituksesta Tšekkoslovakian television järjestämässä lasten- ja nuorten ohjelmien Prix Danube -kilpailussa vuonna 1977.
Tundrapuntarpää

Tundrapuntarpää ("Alopecurus borealis") on puntarpäihin kuuluva monivuotinen, arktinen heinäkasvilaji.
Se kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi ja rönsyää korren tyveltä. Korressa on kaksi tai kolme solmua. Lehdet ovat 2–6 millimetriä leveät. Kukinto on tiheä ja lyhyt tähkämäinen röyhy, 1–2 cm pitkä, harmaanvihreä-violetti. Kaleet ovat pitkäkarvaiset, ulkohelve on lyhyt, vihne on aivan lyhyt, hieman kukasta ulkoneva.
Tundrapuntarpää esiintyy sirkumpolaarisesti pohjoisnapaa ympäröivällä alueella: Siperiassa, Pohjois-Amerikan pohjoisosassa ja Grönlannissa. Pohjoismaissa se kasvaa vain Norjassa Huippuvuorten ja Karhusaaren arktisilla saarilla. Laji on Huippuvuorilla yleinen.
Riippaheinä

Riippaheinä ("Pleuropogon sabinei") on monivuotinen, arktinen vedessä kasvava heinäkasvilaji.
Se kasvaa 0,8–2 senttimetriä korkeaksi ja muodostaa harvoja mattomaisia kasvustoja. Korsi on pysty. Lehdet ovat 1,5–3 millimetriä leveät, litteät, suipot. Kukinto on 4–8 cm pitkä röyhy, jossa on muutama perällinen toispuolisesti riippuva tähkylä. Tähkylät ovat 8–15 mm pitkiä, violetteja, litteitä, niissä on 3–6 kukkaa.
Riippaheinää esiintyy sirkumpolaarisesti pohjoisnapaa ympäröivällä alueella: Siperiassa, Alaskassa, Pohjois-Kanadassa, Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Se kasvaa makean veden ympäristöissä, matalassa vedessä lammikoissa ja järvissä. Laji on Huippuvuorilla hyvin harvinainen.
Vantaan historia 1946-1977

Vantaan historia 1946-1977: Kasvua, yhteistyötä, hyvinvointia on Pekka Ahtiaisen ja Jukka Tervosen kirjoittama, Vantaan kaupungin vuonna 2002 julkaisema, Vantaan kaupungin historian kuusiosoiseen teossarjaan kuuluva tietokirja. Teos johdattaa Vantaan lähimenneisyyteen, ja kaupungin kasvuun. Historiateoksen tarkastelujakson alkuvuonna 1946 Helsingin maalaiskunta menetti suuressa alueluovutuksessa mittavasti maata ja kaksi kolmasosaa väestöstään Helsingille. Vuonna 1972 jäljelle jäänyt maalaiskunta muutettiin Vantaan kauppalaksi ja vuonna 1974 edelleen Vantaan kaupungiksi. Seuranneen kolmen vuosikymmenen aikana Vantaasta kehittyi Suomen suurimpiin lukeutuva kaupunki.
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Suomalaiset historian tietokirjat]]
[[Luokka:Vantaan historia]]
[[Luokka:Vuoden 2002 kirjat]]
Sitš

Sitš () oli nykyisen Taka-Karpatian alueella toiminut puolisotilaallinen järjestö. Se vaikutti 1930-luvulla alueen ollessa autonominen osa Tšekkoslovakiaa ja alueen lyhyen itsenäisyyden aikana Karpato-Ukrainan tasavaltana. 
Organisaatio.
Sitš muodostui pienistä yksiköistä (čoty) kylissä ja kaupungeissa sekä suuremmista yksiköistä (koši) piirikuntatasolla. Sitšin johdossa oli Dmytro Klympuš, ja sen varajohtajana toimi Ivan Rohač. Järjestön jäsenten tehtäviin kuului esimerkiksi paikallisen poliisin tukeminen ja alueen rajojen valvonta Unkarista ja Puolasta tulevien soluttautujien varalta. Näiden toimien ohella Sitš julkaisi myös lehteä nimeltä "Nastup" ja sillä oli "Letiuča estrada" -niminen teatteriryhmä. Järjestön johto koostui paikallisista Ukraina-mielisistä aktivisteista, mutta sen rivijäsenten valtaosa oli peräisin Galitsiasta, ja sen jäsenten tavoitteena oli ukrainalainen valtio. Järjestön tarkkaa kokoa ei tunneta, mutta siihen kuului noin 300–400 aseellista jäsentä.
Historia.
Sitš perustettiin 9. marraskuuta 1938 hieman sen jälkeen, kun Avgustyn Vološynin johtama hallitus nousi valtaan tuolloin autonomisella Taka-Karpatian alueella. Järjestö radikalisoitui enenevissä määrin ennen maaliskuun 1939 poliittista kriisiä. Kehitystä tuki Saksa, jonka tarkoituksena oli lakkauttaa Münchenin sopimuksen rampauttama Tšekkoslovakia. Osa järjestön jäsenistä yritti 14. maaliskuuta 1939 vallankaappausta Vološynin hallitusta vastaan, ja yritykseen kuului myös hyökkäys alueella vielä olleita tšekkoslovakialaisia armeijan joukkoja vastaan. Lev Prchalan johtamat tšekkoslovakialaiset vastasivat hyökkäykseen, ja molemmat osapuolet menettivät muutamia miehiä. Seuraavan päivänä 15. maaliskuuta Unkarin armeija aloitti etenemisen Taka-Karpatiaan, ja alueen hallitus julistautui itsenäiseksi Karpato-Ukrainan tasavaltana. Tasavaltaa johtanut Vološyn ei ryhtynyt aseelliseen vastarintaan unkarilaisia vastaan vaan pakeni Romaniaan. Osa Sitšin jäsenistä julisti hänet petturiksi ja käynnisti liikekannallepanon. Sitšin jäsenet hyökkäsivät aseistautumattomien opiskelijoiden tukemana unkarilaisia joukkoja vastaan Krasne Polessa hieman H'ustin ulkopuolella. Surmansa sai useita Sitšin jäseniä sekä opiskelijoita.
Kulttuurissa.
Ukrainalaismieliset maastamuuttajat länsimaissa ja kansallismieliset tahot kommunismin jälkeisessä Ukrainassa ovat julkaisseet Sitš-järjestöstä useita teoksia. Sitä on käytetty esimerkkinä rohkeasta vastarinnasta fasistiksi väitetyn Miklós Horthyn johtamaa Unkaria vastaan.
Sandok, il Maciste della giungla

Sandok, il Maciste della giungla (”Sandok, viidakon Maciste”; , ”Valkoisen norsun temppeli”) on vuonna 1964 valmistunut italialais-ranskalainen elokuva. Umberto Lenzin ohjaaman seikkailuelokuvan sankaria esittää yhdysvaltalainen Sean Flynn.
Juoni.
Brittiläisen Intian protektoraatissa Sikkimissä Valkoisen norsun uskonlahkoon kuuluvat kapinalliset kaappaavat varakuninkaan tyttären Cynthian ja tämän sulhasen. Kuvernööri lähettää asiaa selvittämään luutnantti Dick Ramseyn, joka prinsessa Dharan ja tämän palvelijan Sandokin avulla onnistuu vapauttamaan vangit ja paljastamaan kapinallisten päällikön. 
Tuotanto.
Techniscope-laajakangasformaatissa ja Technicolor-väreissä kuvattu "Sandok, il Maciste della giungla" on yksi Umberto Lenzin 1960-luvun alussa ohjaamista siirtomaaseikkailuista. Sen alkuperäinen italiankielinen nimi "Il tempio dell’elefante bianco" vaihdettiin Steve Reevesin tähdittämien Sandokan-elokuvian suosion myötä. Maciste-elokuvien kanssa Lenzin ohjaustyöllä ei ole mitään tekemistä. Pääosaa esittävä Sean Flynn on Errol Flynnin poika. Nimeämättömissä sivuosissa nähdään muun muassa Sal Borgese, Giovanni Cianfriglia, Dakar ja Nello Pazzafini.
Elokuva tuotti Italiassa melko vaatimattomat 208 miljoonan liiran pääsylipputulot.
Menrva

Menrva (myös Menerva) oli etruskien jumalatar, joka vastasi kreikkalaisten Athenea. Menrvan tunnusmerkejä olivat kypärä, peitsi ja kilpi. Myös Menrvan synty muistutti Athenen syntyä: Menrvan sanottiin syntyneen Tinian otsasta.
Menrva muodosti yhdessä Tinian ja Unin kanssa etruskien jumalten ylimmän kolmikon.
Ikkunakalvo

Ikkunakalvo on ikkunaan asennettava kalvo. Se voi esimerkiksi suojata sisätiloja auringonsäteiltä ja niiden kuumentavalta, haalistavilta ja terveydelle haitallisilta vaikutuksilta, ikkunaa naarmuuntumiselta tai rikkoutumiselta, tai se voi antaa näkösuojaa. Jotkin ikkunakalvot ovat koristeellisia.
Käyttötarkoituksia.
Jälkiasennettavia ikkunakalvoja on tarjolla eri valmistajilta lukuisia malleja ja paksuuksia – neutraalin kirkkaina tai eri väreillä ja tummuusasteilla sävytettyinä. Eri kalvotyypit painottavat erilaisia käyttötarpeita ja ominaisuuksia esimerkiksi aurinkoenergian torjunnassa ja valonläpäisyssä.
Lämmönsäätely.
Aurinkosuojakalvo rajoittaa merkittävästi auringon lämpösäteilyn pääsyä ikkunoista sisätiloihin. Talvella kalvo puolestaan eristää sisälämpöä ja estää lämpöhukkaa ikkunasta. Näin aurinkosuojakalvot tasoittavat sisätilojen lämpötilanvaihtelua ja parantavat kiinteistön energiatehokkuutta.
UV-säteilyn torjuminen.
Paitsi lämmönsäätelyyn aurinkosuojakalvoja käytetään myös tehokkaan UV-suojan takia. Ikkunakalvo voi torjua 99 prosenttia ikkunoista tulevasta UV-säteilystä, joten kalvo suojaa ihmisiä terveyshaitoilta sekä sisutusta, tauluja, tapetteja ja kankaita haalistumiselta ja vaurioitumiselta. Tästä syystä aurinkosuojakalvoja asennetaan usein esimerkiksi museoihin, liike- ja toimistorakennuksiin, sairaaloihin ja hoitolaitoksiin sekä kouluihin ja päiväkoteihin.
Ikkunaturvallisuus.
Ikkunakalvo parantaa henkilöturvallisuutta. Jos ikkuna menee rikki, kalvo pitää lasinsirpaleet paikoillaan. Vielä tehokkaampaa turvallisuutta tarjoavat varsinaiset turvakalvot.
Muita ominaisuuksia.
Ikkunakalvo estää valon heijastuksia ja häikäisyä. Tummennetut ikkunakalvot tarjoavat myös näkösuojaa ulkoapäin katsottuna. Ikkunakalvoja asennetaan myös esteettisillä perusteilla. Eri sävyiset kalvot vaikuttavat kiinteistöjen ja ajoneuvojen ulkonäköön ja koristeellisuuteen.
Etiopian demokraattinen kansantasavalta

Etiopian demokraattinen kansantasavalta () oli Etiopian virallinen nimi vuodesta 1987 vuoteen 1991. Se perustettiin Mengistu Haile Mariamin ja Etiopian työväenpuolueen hallitsemana kommunistisena valtiona. Etiopian demokraattisen tasavallan perustaminen johti maata aikaisemmin hallinneen sotilasjunttahallinnon Dergin purkamiseen. Etiopian demokraattinen kansantasavalta oli marxilais-leniniläinen yksipuoluejärjestelmä. 
Valtion auktoriteettia ei koetellut pelkästään aseistetut militantit, jotka oltiin liitetty Etiopiaan vuosikymmeniä ennen, vaan myös sisäiset vastarintaliikkeet. Etiopian demokraattinen kansantasavalta tuli tiensä päätökseen toukokuussa 1991, kun Mengistu pakeni Etiopiasta, toisen puolueen saapuessa Addis Ababaan.
Etsetimibi

Etsetimibi (C24H21NO3F2) on β-laktaamijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä korkean kolesterolitason alentamiseen.
Ominaisuudet ja käyttö.
Etsetimibi liukenee huonosti veteen, mutta liukenee hyvin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin. Etsetimibi sitoutuu ohutsuolen kolesterolia kuljettaviin proteiineihin. Tämän seurauksena erityisesti LDL-kolesterolin imeytyminen ohutsuolesta verenkiertoon estyy. Etsetimibiä käytetään usein yhteisvalmisteena statiinien kuten simvastatiinin kanssa. Sitä voidaan myös käyttää yksinään, mutta lähinnä silloin kun statiineja ei voida käyttää.
Haittavaikutukset.
Etsetimibi on yleensä hyvin siedetty lääkeaine. Tyypillisimpiä haittavaikutuksia ovat vatsakivut, ripuli, selkäkipu, yskä ja väsymys. Yhdessä tutkimuksessa havaittiin suhteellisen korkea syöpäriski etsetimibiä saaneilla potilailla, mutta yhteyttä ei ole havaittu muissa tutkimuksissa.
Maksullinen osakeanti

Maksullinen osakeanti eli uusmerkintä tarkoittaa osakeantia, jossa yhtiö antaa osakkeitaan maksua vastaan. Annilla yhtiö pyrkii saamaan saamaan lisää omaa pääomaa toimintansa rahoittamiseen. Antiin voi sisältyä muitakin tarkoituksia kuten esimerkiksi yhtiön osakaspiirin laajentaminen. 
Maksullisessa osakeannissa raha voidaan kerätä joko vanhoilta tai uusilta osakkeenomistajilta tai molemmilta. Kerätty rahamäärä merkitään osakeyhtiön osakepääomaan tai sijoitetun vapaan oman pääoman rahastoon.
Hintaa, joka uusista osakkeista yhtiölle maksetaan, kutsutaan "merkintähinnaksi", "emissiohinnaksi" tai "emissiokurssiksi". Osakkeen merkintähinta ei välttämättä ole sama kuin osakkeen nimellisarvo. Merkintähinta suoritetaan joskus rahan sijasta muuna omaisuutena eli apporttina.
Annettavat osakkeet voivat olla kokonaan uusia osakkeita tai yhtiön hallussa olevia vanhoja osakkeita.
Maksullinen osakeanti voi olla merkintäoikeusanti tai suunnattu osakeanti. Merkintäoikeusannissa vanhoilla osakkailla on merkintäoikeus, joka oikeuttaa merkitsemään uusia osakkeita annin ehdoissa määrätyssä suhteessa. Suunnatussa annissa tästä oikeudesta on poikettu.
Aiempi alikurssikielto.
Suomessa oli aiemmin voimassa "alikurssikielto." Uusmerkintää ei saanut järjestää alikurssiin siten, että osakkeen merkintähinta olisi alittanut nimellisarvon. Alikurssikieltoa pystyi kuitenkin kiertämään järjestämällä niin kutsutun sekaemission.
Alikurssikieltoa ei Suomessa enää ole.
Merkintäoikeusanti

Merkintäoikeusanti eli kuponkianti tarkoittaa osakeantia, jossa osakkeenomistajat saavat merkitä yhtiön osakkeita vanhan omistuksensa suhteessa.
Suomen osakeyhtiölain mukaan osakkeenomistajilla on etuoikeus osakeannissa annettaviin osakkeisiin samassa suhteessa kuin heillä ennestään on yhtiön osakkeita. Jos yhtiössä on useita osakelajeja, etuoikeus toteutetaan tarjoamalla kunkin lajin uusia osakkeita samassa suhteessa kuin osakkailla ennestään oli kunkin lajin osakkeita. Jos osakkaiden merkintäetuoikeudesta poiketaan, kyseessä on suunnattu osakeanti.
Merkintäoikeus.
Merkintäoikeusannissa vanhoihin osakkeisiin liittyy merkintäoikeus. Kukin merkintäoikeus tuottaa oikeuden merkitä annin ehdoissa määrätyn määrän osakkeita. 
Merkintäoikeus on arvopaperi, jonka voi tavallisesti myydä eteenpäin, jollei sitä halua itse käyttää. Merkintäoikeuksilla on taloudellista arvoa erityisesti silloin, jos osakkeiden merkintähinta alittaa niiden käyvän arvon. Osakas, joka ei halua myydä osakkeitaan mutta ei myöskään sijoittaa yhtiöön lisää rahaa, voi saada tuloja myymällä merkintäoikeutensa. Merkintäoikeudet ovat voimassa ainoastaan osakeannin ajan ja raukeavat arvottomina osakeannin päätyttyä.
Osakeantilippu.
Paperisten osakekirjojen aikaan merkintäoikeusantiin osallistuttiin luovuttamalla osakekirjassa kiinni olleita osakeantilippuja eli kuponkeja. Tästä syystä merkintäoikeusannin vanha nimitys on "kuponkianti".
Osakeantitodistus.
Merkintäoikeuden osoittamiseksi voidaan antaa "osakeantitodistus". Todistus voidaan antaa silloin, kun osakekirjassa ei ole osakeantilippuja tai niitä ei jostain muusta syystä käytetä. 
Osakeantitodistuksen tulee sisältää osakemerkinnän ehdot. Osakeantitodistusta ei voi käyttää, jos käytetään osakeantilippuja.