tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Domain hack

Domain hack on epätavanomainen verkkotunnus, jossa koko osoite muodostaa sanoja tai muunlaista merkityssisältöä, yleensä sivuston nimen tai pääotsikon. Tunnettuja näin muodostettuja osoitteita ovat muun muassa "blo.gs", "del.icio.us", "cr.yp.to", "retou.ch" ja "goo.gl". Monissa tapauksissa osoite saadaan hyvin lyhyeksi ja kaikki otsikon kirjaimet käyttöön, esimerkkinä blo.gs (viisi kirjainta), vertaa blogs.com (kahdeksan kirjainta). "Hack" merkitsee tässä tapauksessa ”temppua”, ”juonta”, ”niksiä”, ei krakkerointia.
Usein domain hackeissa käytettyjä maatunnuksia ovat .as, .it, .me, .us, joita virallisesti hallinnoivat valtiot ovat Amerikan Samoa, Italia, Montenegro, Yhdysvallat ("United States"), koska ne ovat useiden englanninkielisten sanojen loppuosia, joiden mukaan osoitteet valitaan.
Eräät domain hackeille oivia mahdollisuuksia tarjoavat tunnukset, kuten .et on rajoitettu kolmannelle asteelle, mikä tarkoittaa päätteen kaksiosaisuutta (.com.et, .org.et). "Et" merkitsee ranskan kielessä ja latinan kielessä ”ja”-rinnastuskonjunktiota.
Domain hackit sopivat lisäksi perusdomainin alle rekisteröitäviin uudelleenohjaus- ja pastebin-palveluihin, "i.am", "tr.im".
Historiaa.
Ensimmäisiä merkittävästi esille tulleita domain hackeja olivat 23. marraskuuta 1992 avattu "inter.net", sekä 1990-luvulla tulleet useat "pla.net"-päätteiset tunnukset. 3. maaliskuuta 2002 "icio.us" rekisteröitiin "del.icio.us"-tunnusta varten.
Who.is on whois-palvelin verkkotunnusten rekisteröintitietojen selvitykseen, joka rekisteröitiin 12. kesäkuuta 2002 reykjavíkilaiselle tunnukselle.
14. tammikuuta 2004 Joulusaaren Internet-ylläpidon vastaava "Christmas Island Internet Administration" noteerasi "goatse.cx"-domainin, joka kuului Goatse-shokkisivustolle. ”se.cx”-pääte merkitsi ”sex”, suomeksi seksi. Myös parodiasivuja, kuten "oralse.cx" ja "analse.cx" oli rekisteröity Joulusaaren tunnuksille. Samaan tarkoitukseen oli käytetty jonkin verran myös tunnuksia .cz (Tšekki) ja .kz (Kazakstan).
Serhi Demydjuk

Serhi Oleksandrovytš Demydjuk (, s. 5. kesäkuuta 1982) on ukrainalainen pika-aitajuoksija.
Vuonna 2004 hän karsiutui alkuerissä sekä Budapestin sisäratojen MM-kilpailuissa että Ateenan olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän karsiutui välierissä Madridin sisäratojen EM-kilpailuissa ja alkuerissä Helsingin MM-kilpailuissa. Vuonna 2006 hän karsiutui välierissä Moskovan sisäratojen MM-kilpailuissa, mutta oli kahdeksas Göteborgin EM-kilpailuissa. Seuraavana vuonna hän oli viides Birminghamin sisäratojen EM-kilpailuissa ja kuudes Osakan MM-kilpailuissa. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän karsiutui alkuerissä.
Hänen 110 metrin aitojen ennätyksensä on 13,22 s, jonka hän juoksi Osakassa 31. elokuuta 2007. Aika on Ukrainan ennätys. 60 metrin aidoissa hänen ennätyksensä on Karlsruhessa 11. helmikuuta 2007 juostu 7,53 s.
.fk

.fk on Falklandinsaarten Internet-maatunnus, jonka rekisteröinnistä vastaa "Falkland Islands Development Corporation" ja sponsoroinnista Falklandinsaarten hallitus. Tunnukset on rajoitettu Yhdistyneen kuningaskunnan falklandinsaarelaisille asukkaille. Rekisteröinnit tehdään kolmannelle asteelle ja mahdollisia päätteitä on kuusi. Tunnus otettiin käyttöön 1997.
Oleh Tverdoh’lib

Oleh Tverdoh’lib (, 3. marraskuuta 1969 Krim – 18. syyskuuta 1995) oli ukrainalainen 400 metrin aitajuoksija.
Hän oli kuudes sekä Barcelonan olympialaisissa 1992 että Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993. Vuonna 1994 hän voitti kultaa Helsingin EM-kilpailuissa ennätyksellään 48,06 s, joka on myös Ukrainan ennätys.
Tverdoh’lib kuoli sähköiskuun korjatessaan sähköasennuksia vanhempiensa talossa.
Sara Tancredi

Sara Tancredi on Sarah Wayne Calliesin esittämä kuvitteellinen televisiosarjassa "Pako".
Taustaa.
Saran äiti on kuollut Saran ollessa pieni. Saran isä on kuvernööri, joka murhataan toisella tuotantokaudella koska hän tiesi liikaa Yhtiöstä. Sara ja Michael saavat tältä ainoan jäljellä olevan johtolangan; avaimen sikarikerhon lokeroon, josta löytyy todiste siihen, että Lincoln lavastettiin varapresidentin veljen murhaan.
Sara on entinen narkomaani ja alkoholisti. Sarjan jaksossa ”My Brother’s keeper” ("Veljeni puolesta") näytetään Saran menneisyyttä, jolloin hän työskenteli sairaalassa mutta käytti morfiinia ja joi. Saran huumeiden käyttö loppui, kun hän näki miehen jäävän auton alle muttei voinut vaikuttaa asiaan koska oli liian aineissa. Myöhemmin Sara menee terapiaan ja oltuaan 16 kuukautta kuivilla Fox Riverin vartijapäällikkö Brad Bellick (Wade Williams) tarjoaa hänelle työpaikkaa vankilan lääkärinä.
Pako.
Ensimmäisellä tuotantokaudella Sara työskentelee Fox Riverin vankilan lääkärinä. Sara rakastuu sarjan päähenkilöön, vanki Michael Scofieldiin (Wentworth Miller). Sara auttaa Michaelin, tämän veljen Lincoln Burrowsin (Dominic Purcell) ja muutaman muun vangin karkuun jättämällä sairastuvan oven auki. Toisella tuotantokaudella Sara tapaa Michaelia ja ryhtyy pakenemaan tämän kanssa.
Kolmannella tuotantokaudella ”Yhtiön” agentti Gretchen (Jodi Lyn O’Keefe) ottaa Saran panttivangiksi jotta Michael auttaisi James Whistlerin ulos Sonasta. Michael auttaa Whistlerin ulos, mutta Yhtiö tappaa Saran siitä huolimatta. 
Neljännellä tuotantokaudella Michael kuulee Saran olevan elossa ja löytää tämän Saran perheystävän Brucen avulla. Sara auttaa Michaelia ja muita karkureita tuhoamaan Yhtiön. Neljännellä kaudella Sara myös odottaa Michaelille lasta ja pari menee naimisiin. Sara vangitaan Michaelin äidin murhasta, mutta Michael auttaa tämän ulos uhraten samalla oman henkensä. Sara nimeää lapsen Michaelin mukaan.
Sosiaaliset objektit

Sosiaalinen objekti on psykologiaan ja symbolisen interaktionismin teoriaan liittyvä käsite, jolla viitataan objekteihin, joiden merkitys muodostetaan sosiaalisessa ja kulttuurisessa vuorovaikutuksessa.
Käsitteellä viitataan myös verkossa julkaistun sisältöön, jonka ympärille syntyy keskustelua ja vuorovaikutusta. Jyri Engeströmin mukaan sosiaaliset verkostot ovat karttoja ihmisten välisistä suhteista, mutta ne eivät vielä kerro, miksi jotkut ihmiset ovat kytkeytyneitä toisiinsa ja jotkut eivät. Engeströmin mukaan ihmisiä yhdistää verkostoissa jaettu sosiaalinen objekti ja hyvät sosiaalisen median palvelut antavat ihmisten lisätä sosiaalisia objekteja: valokuvia, videoita, linkkejä tai matkoja.. 
Antti Leino sanoo kirjassa Dialogin aika, että sosiaalisia objekteja voivat olla moninaiset staattiset, dynaamiset tai liikkuvat sisällöt, käyttäjien reaktiot, sovellukset, pelit ja kilpailut. Käytännössä kaikki sellainen, johon käyttäjä voi osallistua, jota hän voi kommentoida ja jakaa toisille internetin välityksellä .
Dingo (panssariauto)

Dingo Scout Car on australialainen Ford Motor Companyn valmistama toisessa maailmansodassa käytetty panssariauto. Autoa valmistettiin vuonna 1942 yhteensä 245 kappaletta.
Historia.
Toisen maailmansodan alkaessa Australian armeija oli heikosti varustettu. Armeijalla oli vähän panssaroituja ajoneuvoja. Perinteisesti Iso-Britannia oli toimittanut kalustoa Australian armeijalle mutta sodan alkaessa Britannian teollisuus oli sidottu maan omiin sotaponnisteluihin. Tästä tilanteesta johtuen Australia oli pakotettu valmistamaan itse tarvittavaa lisäkalustoa.
Dingo Scout Car perustui Fordin siviilimallin autoon, johon yhdistettiin Marmon-Herringtonin valmistama nelivetoinen voimansiirto. Dingon moottorina toimi Fordin joko 85 tai 95 hevosvoimanen V8 polttomoottori ja sen panssaroinnin valmisti Victorian Railways. Auto aseistettiin Bren LMG konekiväärillä ja sen sarjavalmistus alkoi vuonna 1942.
Dingo Scout Carin ongelmaksi muodostui sen suuri paino, joka heikensi auton maasto-ominaisuuksia. Painosta johtuen jopa sen etuakseli saattoi vääntyä ajettaessa huonossa maastossa. Paino-ongelman ratkaisuksi Dingosta suunniteltiin kevyemmin panssaroitu malli, joka ei kuitenkaan päätynyt koskaan tuotantoon. Vuoden 1942 lopussa tuontilanne muuttui ja panssariautojen tuonti Australiaan oli taas mahdollista. Dingo korvattiinkin muilla ajoneuvoilla ja se poistettiin lopullisesti Australian armeijan käytöstä vuonna 1945. Muutamia käytöstä poistettuja Dingoja on edelleen jäljellä museoituna panssarimuseoissa sekä yksityisomistuksessa.
Chidi Odiah

Chidi Odiah (s. 17. joulukuuta 1983 Port Harcourt, Nigeria) on nigerialainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä Venäjän pääsarjassa pelaavaa TsSKA Moskovaa ja on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Ennen siirtymistään TsSKA Moskovaan vuonna 2004, Odiah edusti nigerialaisia Dolphinsia ja Julius Bergeriä sekä moldovalaista Sheriff Tiraspolia.
Ensimmäisen maalinsa maajoukkueessa hän teki 11. lokakuuta 2008 pelatussa vuoden 2010 MM-karsintaottelussa Sierra Leonea vastaan.
Ayila Yussuf

Atanda Ayila Yussuf (s. 4. marraskuuta 1984 Lagos, Nigeria) on nigerialainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä ukrainalaista Dynamo Kiovaa ja on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Yussuf siirtyi ukrainalaisseura Dynamo Kiovaan vuonna 2003 kotimaansa Union Bankista. Hän on pelannut otteluita myös Nigerian maajoukkueessa.
Paul Aguilar

Paul Nicolás Aguilar Rojas (s. 6. maaliskuuta 1986 Concordia, Sinaloa, Meksiko) on meksikolainen jalkapalloilija. Hän edustaa tällä hetkellä meksikolaista Pachucaa ja on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Hän oli Meksikon maajoukkueen mukana vuoden 2010 MM-kilpailuissa.
Piirustuspaperi

Piirustuspaperi on piirustuksen pohjamateriaali, joka on puristettu kuiduista. Piirustuspaperi voi olla irtoarkkeina tai lehtiönä.
Suurin osa paperilaaduista tehdään puumassasta, mutta parhaat piirustus-, akvarelli- ja grafiikan paperit tehdään perinteisesti lumpusta, joka voi olla esimerkiksi puuvillaa tai pellavaa. Lumppupaperin pH-arvo on neutraali eli se on happovapaata. Hapoton paperi säilyttää värinsä ja rakenteensa toisin kuin puukuitupaperi, kuten makulatuuri ja sanomalehtipaperi, jotka kellastuvat ja haurastuvat nopeasti.
Piirtämiseen käytetään monenpaksuisia papereita. Paperin grammapaino tarkoittaa yhden neliömetrin kokoisen paperin painoa grammoina. Japaninpaperilla on pieni grammapaino, esimerkiksi 30 tai 40 grammaa, mutta ne ovat silti lujia ja melko paksuja. Akvarelli- ja syväpainopaperit taas ovat grammapainoltaan useamman sata grammaa. Nopeisiin harjoitelmiin sopivan kopiopaperin grammapaino on 80.
Sileä paperi soveltuu yksityiskohtaisiin piirustuksiin. Hiilellä piirrettäessä ihanteellisena paperina pidetään melko karkeaa ja vahvaa paperia, joka kestää myös hankausta. Hiili korostaa paperin pintarakennetta, ja se tarttuu paremmin karhealle paperille. Puristehiili, jossa on sideainetta joukossa, sopii myös sileille papereille. Tussipiirustuksissa melko tukeva ja jonkin verran liimattu paperi sopii parhaiten.
Hiili- ja pastellipiirustuksissa käytetään myös Ingres-paperia, joka on tavallisesti sävyllistä. Elävän mallin piirustuksessa harjoitelmiin käytetään usein litoposteria, koska se on sopivan kokoista ja kohtuuhintaista. Litoposterin nurja puoli on kiiltävä.
Teknisessä piirustuksessa käytetään skissiä, joka on läpikuultavaa ja silkkipaperimaista. Sille on käytännöllisintä piirtää lyijy- ja huopakynillä. Skissiä ja kuultopaperia on eri paksuisena, myös kestävämpää muovikalvoa käytetään. Muovit ja kuultavat paperit ovat avuksi etenkin kopioitaessa.
Run Through the Jungle

Run Through the Jungle on yhdysvaltalaisen Creedence Clearwater Revival ‑yhtyeen kappale vuoden 1970 menestysalbumilta "Cosmo’s Factory", jonka a-puolen se päättää. ”Run Through the Jungle” koostuu vain yhdestä soinnusta.
”Run Through the Jungle” julkaistiin myös kahden a-puolen singlellä yhdessä kappaleen ”Up Around the Bend” kanssa. Se nousi Yhdysvalloissa sijalle neljä, kun sijoitukseen laskettiin molemmat kappaleet. Australiassa samalla kaavalla julkaistu single "Up Around the Bend / Run Through the Jungle" oli listaykkösenä kaksi viikkoa.
Sanoitus.
Kappaleen sanoitusta on usein erehdytty luulemaan Vietnamin sodasta kertovaksi, etenkin nimensä vuoksi () ja myös siksi, että yhtyeen pari aikaisempaa hittiä, ”Fortunate Son” ja ”Who’ll Stop the Rain”, olivat molemmat protesteja kyseistä sotaa vastaan. Laulusta tuli joka tapauksessa suosittu Vietnamissa taistelevien amerikkalaissotilaiden keskuudessa. Kappaleen tekijä, yhtyeen laulaja-kitaristi John Fogerty on kertonut, että aiheena on huoli aseiden lisääntymistä kohtaan.
Sävellys.
Yhtyeen rytmikitaristi Tom Fogerty piti ”Run Through the Junglea” suosikkinaan kaikista CCR-kappaleista.
Kappaleen alussa ja lopussa kuultavat ääniefektit luotiin basisti Stu Cookin mukaan äänittämällä kitaroita ja pianoa takaperin. Fogerty soitti kappaleessa myös huuliharppua, ja hän joutui äänittämään lauluosuutensa myöhemmin erikseen, koska lauluosuus alkoi huuliharppuosuuden jälkeen liian nopeasti kertaotolla äänitettäväksi.
Creedence Clearwater Revivalin entinen manageri Saul Zaentz piti John Fogertyn myöhempää soolokappaletta ”The Old Man Down the Road” (1985) liian samanlaisena kuin ”Run Through the Jungle”, ja haastoi Fogertyn oikeuteen. Se saattoi olla ensimmäinen kerta, kun artistia syytettiin itsensä plagioimisesta.
Muut versiot.
Cover-version kappaleesta ovat tehneet muun muassa Bruce Springsteen, Georgia Satellites, 8 Eyed Spy, Los Lobos, Killdozer ja The Gun Club. Viimeksi mainittu sisälsi kuitenkin erilaisen sanoituksen, koska kyseisen yhtyeen laulusolisti ei saanut selvää kaikista John Fogertyn sanoista, joita ei vielä silloin ollut julkaistu tekstimuodossa.
Magdaléna Rybáriková

Magdaléna Rybáriková (s. 4. lokakuuta 1988 Piešťany, Tšekkoslovakia) on slovakialainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut naisten maailmanlistalla sijalla 17 ja on voittanut neljä WTA-turnausta kaksinpelissä.
Tennisura.
Rybáriková aloitti vuoden 2009 pelaamalla ASB Classic -turnauksessa Aucklandissa. Hän hävisi avauskierroksella neljänneksi sijoitetulle Aleksandra Wozniakille luvuin 6–3, 6–7(4), 7–5. Rybáriková pelasi seuraavaksi Moorilla Hobart Internationalissa, jossa hän voitti 1. kierroksella Kateryna Bondarenkon 4–6, 7–6(6), 6–1, toisella kierroksella turnauksessa ykköseksi sijoitetun Flavia Pennettan 7–5, 6–3 ja puolivälierässä Melinda Czinkin 6–0, 1–6, 7–6(7). Semifinaalissa hän hävisi Iveta Benešoválle luvuin 6–1, 6–3. Turnauksen jälkeen hän nousi maailmanlistan sijalle 50. Australian avoimissa Rybáriková hävisi 1. kierroksella viidenneksi sijoitetulle Vera Zvonarjovalle 7–6(2), 6–0. PTT Pattaya Openin 1. kierroksella hän voitti Kimiko Date Krummin luvuin 6–2, 4–6, 6–4 ja toisella kierroksella Ivana Lisjakin 6–4, 2–6, 6–2. Puolivälierässä hän yllätti toiseksi sijoitetun Caroline Wozniackin 6–4, 6–1. Semifinaalissa hän hävisi Sania Mirzalle 6–4, 5–7, 6–1. Turnauksen jälkeen Rybáriková nousi maailmanlistan sijalle 47. Dubai Tennis Championships -turnauksessa hän hävisi avauskierroksella Samantha Stosurille 6–4, 6–3. Ensimmäisellä kierroksella hän putosi jatkosta myös Indian Wellsissä, Stuttgartissa, Roomassa ja Madridissa. Sony Ericsson Openissa hän pääsi toiselle kierrokselle, häviten Amélie Mauresmolle 6–3, 1–6, 6–2 ja Ranskan avoimissa toisella kierroksella tuli tappio Jelena Jankovićille 6–1, 6–2. Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa hän otti AEGON Classicissa, kun finaalissa hän voitti Kiinan Li Nan luvuin 6–0, 7–6(2). US Openissa hän pääsi toisen kerran Grand Slam -turnauksessa kolmannelle kierrokselle. Sen hän hävisi Venus Williamsille 6–2, 7–5.
Vuonna 2010 Rybáriková hävisi Australian avointen ensimmäisellä kierroksella Dinara Safinalle. Ranskan avoimissa hän pääsi toiselle kierrokselle ja jäi sekä Wimbledonissa että Yhdysvaltain avoimissa avauskierrokselle. Myös vuonna 2011 hän jäi Australian avoimissa avauskierrokselle. Helmikuussa Rybáriková voitti toisen WTA-turnauksensa, kun Memphisin finaalissa Rebecca Marino joutui luovuttamaan. Ranskan avoimissa, Wimbledonissa sekä Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa.
Fabio Fognini

Fabio Fognini (s. 24. toukokuuta 1987 Sanremo) on italialainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut miesten maailmanlistalla kaksinpelissä sijalla 10 ja voittanut yhdeksän ATP-turnausta. Nelinpelissä hän on voittanut viisi ATP-turnausta, joista kolme Simone Bolellin kanssa mukaan lukien vuoden 2015 Australian avoimet.
ATP-haastajaturnausten finaaliin Fognini on päässyt kolme kertaa. Vuonna 2007 Rogers Masters-turnauksessa Montrealissa hän voitti toisella kierroksella Andy Murrayn luvuin 6–2, 6–2, mutta hävisi kolmannella kierroksella Roger Federerille luvuin 1–6, 1–6. Fognini pääsi ensimmäisen kerran maailmanlistalla sadan joukkoon 19. marraskuuta 2007 sijoituttuaan sijalle 94. Merkittävä etappi Fogninin uralla oli voitto 13:nneksi sijoitetusta Gaël Monfilsista Ranskan avoimissa 2010, kun hän voitti luvuin 2–6, 4–6, 7–5, 6–4, 9–7.
Ranskan avoimissa 2011 Fognini selviytyi puolivälieriin, ensimmäisenä italialaisena miespelaajana 16 vuoteen. Puolivälieräpaikan hän saavutti voittamalla neljännellä kierroksella Albert Montañésin yli neljä tuntia kestäneessä ottelussa luvuin 4–6, 6–4, 3–6, 6–3, 11–9. Fognini ei kuitenkaan pystynyt pelaamaan puolivälieräpeliään Novak Đokovićia vastaan, vaan hän joutui vetäytymään kipeytyneen jalan takia.
2014 huhtikuussa Fabio Fognini otti ensimmäisen voiton top-10 pelaajasta, Andy Murraysta eräluvuin 6–3, 6–3, 6–4. Vuonna 2014 Fognini myös kohosi uransa tähän asti korkeimpaan ranking sijoitukseen 13. 
Kausi 2015 lähti Fogninin kannalta käyntiin murheellisesti, sillä hän hävisi peräti 7 ottelua perätysten. Kaikki ottelut pelattiin kovilla kentillä. Nelinpelissä ottelut kuitenkin luistivat mallikkaasti. Italialaisen maanmiehensä Simone Bolellin kanssa he voittivat Australian avointen mestaruuden 2015. Helmikuussa ATP-500 sarjan turnauksessa Rio De Janeirossa Fabio Fognini eteni finaaliin asti kukistaen mm. espanjalaisen moninkertaisen Grand Slam voittajan, Rafael Nadalin eräluvuin 1–6, 6–2, 7–5. Finaalissa toinen espanjalainen, David Ferrer osoittautui kuitenkin paremmaksi eräluvuin 6–2, 6–3. Barcelonan ATP-turnauksessa Fognini voitti Nadalin toistamiseen 3. kierroksella erin 6–4, 7–6. Puolivälierissä Pablo Andujar-Alba oli kuitenkin vahvempi eräluvuin 6–1, 6–3.
Fognini tunnetaan tenniskenttien tuittupäänä ja aika ajoin hän menettää täysin malttinsa peliin.
Fognini meni naimisiin tennispelaaja Flavia Pennettan kanssa kesäkuussa 2016.
Kenian šillinki

Kenian šillinki (valuuttakoodi "KES", symboli "KSh") on Keniassa käytettävä valuutta. Kenian šillinki jakautuu periaatteessa sataan senttiin, mutta käytännössä nykyään senttejä ei käytetä. Kenian valuutasta vastaava Kenian keskuspankki laski sekä šillingit että sentit liikenteeseen huhtikuussa 1967.
Setelit ovat nimellisarvoiltaan 50, 100, 200, 500 ja 1000 šillinkiä. Kolikot ovat nimellisarvoltaan 1, 2, 5, 10, 20, 40, 50 ja 100 šillinkiä sekä 5, 10, 20, 40 ja 50 senttiä. 
Kesäkuun 2025 alussa 1000 Kenian šillinkiä oli arvoltaan 6,79 euroa (3.6.2025).
Raha ja kaupankäynnin historia Keniassa.
Ennen nykyaikaisen rahajärjestelmän käyttöönottoa Kenian yhteisöt kävivät vilkasta vaihtokauppaa, jossa tavaroita ja palveluita vaihdettiin ilman rahaa, ja arkeologiset löydöt osoittavat kaupankäynnin olleen merkittävä osa yhteisöjen elämää. Rannikkokauppiaiden, kuten arabien, saapuminen toi mukanaan pitkän matkan kaupankäynnin sekä tuotteita kuten norsunluuta, suolaa ja rautaa. Vaihdon välineinä käytettiin myös ns. esirahaa, kuten "Monetaria moneta" -merietanan kotiloa, kangasta, lankaa ja helmiä, jotka olivat helposti siirrettäviä ja arvostettuja koristeellisuutensa vuoksi. Vuoteen 1902 mennessä esiraha korvattiin virallisella valuutalla.
Ensimmäiset kolikot ja setelit.
Arabien vaikutuksesta Kenian alueella alettiin käyttää hopeakolikoita, kuten Maria Teresian taaleria ja Yhdysvaltain dollaria. Brittiläisten mukana levisi hopearupia, jota Itä-Intian kauppakomppania toi mukanaan. Rautatien rakentaminen vuosina 1896–1901 edisti rahan käyttöä sisämaassa ja johti uusien valuuttatermien, kuten "pesa" ja "rupia", syntymiseen paikallisiin kieliin. Kun Iso-Britannia otti alueen hallintaansa, perustettiin vuonna 1919 Itä-Afrikan valuuttalautakunta (EACB) tavoitteena irtautua Intian rupiajärjestelmästä ja siirtyä puntapohjaiseen rahaan. Siirtymävaiheessa otettiin käyttöön floriini, ja lopulta šillingistä tuli alueen päävaluutta.
Itsenäisyyden jälkeinen rahajärjestelmä.
1960-luvulla, Itä-Afrikan maiden itsenäistyessä, perustettiin Kenian keskuspankki, joka alkoi laskea liikkeelle omia seteleitä ja kolikoita. Ensimmäiset setelit otettiin käyttöön vuonna 1966 ja kolikot vuonna 1967. Niissä esiintyivät presidentti Jomo Kenyattan kuva sekä kansallisia symboleja, kuten Kenian vaakuna. Vanhat Itä-Afrikan valuuttalautakunnan (EACB) setelit ja kolikot poistettiin käytöstä vuosina 1967 ja 1969.
Erikoisrahat ja juhlarahat.
Kenian keskuspankki on julkaissut useita erikoisrahoja juhlistaakseen tärkeitä kansallisia tapahtumia tai henkilöitä. Näitä ovat olleet muun muassa:
Brontotheriidae

Brontotheriidae oli kavioeläimiin kuulunut heimo, joka käsitti nykyisiä sarvikuonoja muistuttaneita eläimiä Pohjois-Amerikassa ja Itä-Aasiassa. Heimo eli paleogeenikaudella noin 56–34 miljoonaa vuotta sitten.
Piirteet.
Brontotheeriidae-heimon jäseniä on löydetty runsaasti Pohjois-Amerikasta tuhkaan hautautuneina. Niiden hampaistosta on päätelty niiden syöneen pehmeää kasvillisuutta ehkä avoimilla metsämailla. Ensimmäiset tunnetut heimon jäsenet olivat melko pieniä, mutta ne kehittyivät nopeasti hyvin suuriksi. Monilla lajeilla oli päässään sarvi, joka ainakin osalla lajeista oli suurempi uroksilla kuin naarailla. Muutamilla lajeilla oli myös kookkaat kulmahampaat. Kuonossa ollut sarvi ei itse asiassa ollut sarvi sanan varsinaisessa merkityksessä, sillä se oli tiheän ihon peittämä samaan tapaan kuin esimerkiksi kirahvin sarvet. Brontotheeriidae-heimon edustajat hävisivät lopulta metsämaiden vähentyessä ja niiden hävitessä kilpailun kevyemmille kavioeläimille, kuten sarvikuonoille.
Luokittelu.
 o Hippomorpha
 `--o Brontotheriidae
 |--Eotitanops
 |--Palaeosyops
 |?-Protitanops
 `--+?-o Metatelmatheriinae
 | |?- Sthenodectes
 | `-- Metatelmatherium
 |--o Dolichorhininae
 | |-- Mesatirhinus
 | `-- Dolichorhinus
 `--+?-o Embolotheriinae
 | |--+-- Epimanteoceras
 | | `-- Dolichorhinoides
 | `--+--o †Protitan
 | `--+-- Gnathotitan
 | `--+--o Rhinotitan
 | `--+--Parabrontops
 | `--+--Aktautitan
 | `--+--+--Brachydiastematherium
 | | `-- Metatitan
 | `--Embolotherium
 `--o Telmatheriinae
 |--Telmatherium
 `--+--Pseudodiplacodon
 `--+?- Notiotitanops
 `--+--Duchesneodus
 `--+--Brontops
 |--Menops
 `--Megacerops
Sinivatsatangara

Sinivatsatangara ("Chlorochrysa calliparaea") on Etelä-Amerikassa tavattava tangaroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan sinivatsatangara on noin 13 cm. Laji on päästään, selästään ja siivistään väriltään pääosin smaragdinvihreä. Päälaella on ruskehtavan oranssi täplä ja kaulan molemmilla puolilla on punaruskeat täplät. Yläperässä on leveähkö oranssi juova. Kurkku on musta ja vatsa on väriltään sinertävän vihreä. Naaras on koirasta hieman vaaleampi ja kurkku on harmaampi. Myös kaulan täplät ovat naaraalla koiraan täpliä pienemmät.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Sinivatsatangaraa tavataan Andien länsirinteiltä Venezuelasta, Kolumbiasta, Ecuadorista, Perusta ja Boliviasta. Linnun elinympäristöä ovat vuorten rinteillä kasvavat kosteat pilvimetsät ja metsien reunamaat. Sinivatsatangaran elinympäristöt sijaitsevat yleensä 900–1 800 metrin korkeudella merenpinnasta.
Sinivatsatangarat liikkuvat yleensä yksin, pareittain tai kolmen yksilön ryhminä ja voi liittyä myös sekaparviksi muiden tangaralajien kanssa. Laji liikkuu aktiivisesti puiden latvusten alaosissa. Ravintonaan sinivatsatangara käyttää pääasiassa pieniä hedelmiä, mutta syö myös hyönteisiä.
Keski-Suomen Opisto

Keski-Suomen Opisto on vuonna 1894 perustettu sitoutumaton kansanopisto, joka toimii vuodesta 2018 alkaen Äänekosken keskustassa. Vuosina 1912–2017 alun perin Äänekoskelle perustettu opisto sijaitsi Suolahdessa, mutta muutti sieltä takaisin Äänekosken keskustaajamaan siirtyessään Koskelan Setlementin alaisuuteen.
Suolahdessa toimiessaan opisto antoi yleissivistävää ja ammatillista koulutusta sekä ammatillista lisäkoulutusta. Koskelan Setlementin alaisuudessa ensimmäiset kurssit pidettiin kesällä 2018, jolloin tulevien vuosien opintotarjonta ei ollut vielä täysin selvillä. Suunnitelmissa oli täydennyskoulutusta tanssinopettajille, kansalaisopiston opettajille, koululaisten aamu-ja iltäpäivätoiminnan ohjaajille ja mahdollisesti myös kestävään kehitykseen ja monikulttuurisuuteen liittyviä opintoja.
Ammatillinen koulutus.
Keski-Suomen Opiston tarjontaan kuului Suolahdessa ammatillista koulutusta seuraavasti: nuoriso- ja vapaa-ajanohjauksen perustutkinto, koulunkäyntiavustajan ammattitutkintoon valmistava koulutus ja lasten ja nuorten erityisohjaajan ammattitutkintoon valmistava koulutus.
Vapaan sivistystyön linjat.
Ammatillisen koulutuksen lisäksi Keski-Suomen Opisto toteutti Suolahdessa kansanopistojen yleisen sivistystyön tehtävää tarjoamalla avoimen korkeakoulun tai yliopiston opintolinjan ja nuorille suunnattuja välivuosilinjoja ”RokkiBreikki” ja ”TaideBreikki” sekä kesäkursseja, kuten soitto- ja laululeirejä lapsille, lausuntakursseja sekä kansainvälisiä musiikkikursseja.
Historia.
Kansanopistotyö Keski-Suomessa alkoi Keski-Suomen Maamiesseuran ja Hämäläis-Osakunnan yhteistyönä. Maaliskuun 28. päivänä 1894 pidettiin Jyväskylässä kannatusyhdistyksen ja kuntien edustajien kokous, jossa päätettiin yhdistyksen säännöistä ja johtokunnasta, sekä määrättiin opiston sijoituspaikaksi Äänekoski. 1.11.1894 Keski-Suomen Kansanopisto aloitti työnsä sitoutumattomana maakuntaopistona. Ensimmäisinä vuosina rehtorina toimi pastori Kaarlo Kerkkonen. Suolahteen Keski-Suomen opisto siirtyi vuonna 1912, jolloin arkkitehti Yrjö Blomstedtin suunnittelema opistorakennus valmistui. Keski-Suomen Opiston rehtorina on toiminut vuodesta 1990 FM, opetusneuvos Hannu Salvi.
Keski-Suomen kansanopiston kannatusyhdistyksen aloitteesta Koskelan setlementti haki talousvaikeuksiin joutuneen opiston ylläpitolupaa, ja opisto yhdistettiin siihen vuoden 2018 alusta. Jo kolme vuotta aiemmin Suolahden kampuksella lopetti toimintansa Humanistinen ammattikorkeakoulu. Keski-Suomen Opiston ammatillinen koulutus siirtyi Pohjoisen Keski-Suomen ammattiopiston (Poke) alaisuuteen syksyllä 2017. Konsertti- ja kokoustilana toimineen, kampukselle vuonna 1989 valmistuneen Suolahtisalin kunto on niin huono, että sen tulevaisuus on epävarma. Salin korjaus maksaisi lähes yhtä paljon kuin uuden rakentaminen.
Tupolev Tu-204

Tupolev Tu-204 on kaksoismoottorinen keskipitkän matkan neuvostoliittolais/venäläinen Tupolevin valmistama lentokone, joka voi kuljettaa 212 matkustajaa. Lentokone esitelttiin ensimmäisen kerran vuonna 1989, ja sitä pidetään suurin piirtein samanlaisena kuin Boeing 757. Sitä tuotetaan lähinnä Aeroflotia, Cubana de Aviaciónia ja Air Koryota varten, joka korvaa sillä Tupolev Tu-154 trijetin. Syyskuussa 2011 sovittiin lisäksi syyrialaisen Syrianair-lentoyhtiön kanssa uusien Tu-204SM matkustajalentokoneiden toimituksista. Tu-204SM on versio, jossa on käytetty hyväksi uusinta venäläistä lentokoneiden rakennustekniikkaa. Nyt konetyyppi on sertifiointitestissä. Tyypin sarjatuotanto aloitettiin 2011.
Kaiken kaikkiaan TU204-sarjan koneita on valmistettu 73 kappaletta. Valtaosa koneista on venäläisillä yhtiöillä. Iran Air tilasi 35 uutta Tupolevia, mutta perui kaupan vuonna 2016 ja tilasi koneita eurooppalaisilta Airbus ja ATR-yhtiöiltä kauppasaarron päätyttyä.
HMS Aboukir (1900)

HMS Aboukir oli Britannian kuninkaallisen laivaston Cressy-luokan panssariristeilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista, missä köli laskettiin 9. marraskuuta 1898. Alus laskettiin vesille 16. toukokuuta 1900 ja valmistui 3. huhtikuuta 1902.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Välimeren laivastoon. Se oli maaliskuuhun 1907 huollettavana Chathamin telakalla, josta palvelukseen palatessaan se liitettiin Välimeren laivaston 3. risteilijälaivueeseen. Alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1909 Devonportissa ja se palasi palvelukseen heinäkuussa liitettynä Välimeren laivaston 6. risteilijälaivueeseen. Alus siirrettiin joulukuussa 1912 Kotilaivaston 4. risteilijälaivueeseen, josta se siirrettiin 1913 6. risteilijälaivueeseen ja edelleen saman vuoden lopulla 7. risteilijälaivueeseen.
Ensimmäisen maailmansodan alkaessa alus oli sijoitettuna reserviin ja se palautettiin palvelukseen miehitettynä reserviläisillä. Alus liitettiin Cressy-luokan aluksista muodostettuun kontra-amiraali Henry H. Campbellin 7. risteilijälaivueeseen. Laivue liitettiin osaksi Harwichiin sijoitettuja laivastovoimia osaksi Pohjanmeren valvontajoukkojen risteilijäosasto C:tä valvomaan Pohjanmeren eteläosaa.
Alus oli kahden sisaraluksensa tulossa 22. syyskuuta satamaan tankatakseen. Osasto matkasi jonossa kymmenen solmun nopeudella, kun Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen "SM U-9":n päällikkö luutnantti Otto Weddigen havaitsi alukset. Sukellusveneestä laukaistiin torpedo "Aboukiriin", jonka köli katkesi. Alus upposi 20 minuutissa, jolloin 527 miestä sai surmansa. "HMS Cressy" ja "HMS Hogue" luulivat aluksi aluksen osuneen miinaan aloittaessaan pelastustyöt. Sukellusvene laukaisi kaksi torpedoa "Hogueen" ja kaksi "Cressyyn" upottaen kummatkin.
Jouhivihvilä

Jouhivihvilä ("Juncus filiformis") on monivuotinen, tuulipölytteinen vihviläkasvi. Sillä on pitkä vaakasuora juurakko, josta nousee millimetrin paksuja varsia. Kukinnon alin tukilehti on suunnilleen varren pituinen eli kasvi näyttää siltä, kuin kukinto olisi varren tai lehden puolivälissä. Kukinto on 5–10-kukkainen ja tiheä.
Jouhivihvilä kasvaa paljaalla kostealla maalla ja se on yleinen koko Suomessa.
Jouhivihvilä voi risteytyä ruijanvihvilän ("Juncus arcticus") kanssa, risteymää nimitetään väylävihviläksi ("Juncus" × "montellii", "J. arcticus" × "filiformis").
Mihail Osorgin

Mihail Andrejevitš Osorgin (, oikea sukunimi "Iljin", Ильи́н; 19. lokakuuta 1878 Perm – 27. marraskuuta 1942 Chabris, Ranska) oli venäläinen kirjailija.
Mihail Osorgin syntyi vanhaan aatelissukuun. Permin klassisen lukion jälkeen hän opiskeli Moskovan yliopiston juridisessa tiedekunnassa, josta hän valmistui vuonna 1902. Vuonna 1904 Osorgin liittyi sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Joulukuussa 1905 hän joutui pidätetyksi ja pakeni vapauduttuaan Suomen ja Saksan kautta Italiaan, jossa hän asui vuoteen 1916 saakka toimien kirjailijana ja "Russkije vedomosti" -lehden kirjeenvaihtajana. Osorginin ensimmäinen merkittävä teos oli Italian-kuvaus "Otšerki o sovremennoi Italii" (1913).
Vuonna 1916 Osorgin palasi Venäjälle, jossa hän lokakuun vallankumouksen jälkeen toimi Venäjän kirjailijaliitossa, lehtimiesliitossa ja Volgan alueen nälkäänäkevien avustuskomiteassa. Vuonna 1921 hänet karkotettiin Kazaniin ja syksyllä 1922 monien älymystön edustajien kanssa ulkomaille. Vuonna 1923 Osorgin asettui Pariisiin, jossa hän toimi venäläisen emigranttilehdistön avustajana.
Kirjailijana Osorgin tuli tunnetuksi Venäjän vallankumousliikkeestä kertovalla romaanitrilogiallaan ”Hiljainen katu” ("Sivtsev Vražek", 1928), "Svidetel istorii" (”Historian silminnäkijä”, 1932) ja "Kniga o kontsah" (”Kertomus lopuista”, 1935). Hän on kirjoittanut myös muistelmateokset "Veštši tšeloveka" (”Ihmisen esineet”, 1929), "Tšudo na ozere" (”Järven ihme”, 1931) ja "Povest o sestre" (”Kertomus sisaresta”, 1931). Muistelmista tunnetuin on tekijän kuoleman jälkeen ilmestynyt "Vremena" (”Ajat”, 1955). Osorgin itse piti parhaana teoksenaan romaania "Volnyi kamenštšik" (”Vapaamuurari”, 1937), joka kertoo vapaamuurariksi ryhtyvän venäläisen emigrantin henkisestä kehityksestä.
Now and Ever After

Now and Ever After on Suburban Triben viimeinen studioalbumi, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2010.
Levyltä on julkaistu yksi single, joka kantaa albumin nimeä. Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 4.
Dmitri Mamin-Sibirjak

Dmitri Narkisovitš Mamin-Sibirjak (, oikea sukunimi "Mamin"; 6. marraskuuta 1852 Permin läänin Verhoturjen kihlakunnan Visimo-Šaitanskin tehdas – 15. marraskuuta 1912 Pietari) oli venäläinen kirjailija.
Dmitri Mamin-Sibirjak syntyi papin perheeseen. Hän opiskeli Permin pappisseminaarissa sekä Pietarin yliopistossa, jonka hän joutui taloudellisista syistä jättämään kesken. Kirjailijan ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1875. Hän tuli tunnetuksi Uralin vuoritehtaiden elämästä kertovista romaaneista "Privalovskije milliony" (”Privalovin miljoonat”, 1883), "Gornoje gnezdo" (”Vuoripesä”, 1884), "Dikoje štšastje" (”Mieletön onni”, 1884), "Tri kontsa" (”Kolme loppua”, 1890), "Zoloto" (”Kulta”, 1892) ja "Hleb" (”Leipä”, 1895) sekä kertomus- ja kuvauskokoelmista "Uralskije rasskazy" (”Uralin kertomuksia”, 1888–1901) ja "Sibirskije rasskazy" (”Siperian kertomuksia”).
Mamin-Sibirjak kuvaa työväestön ja kapitalistisen porvariston elämää realistisesti 1860–1880-lukujen vallankumousliikkeen näkökulmasta. Hänet tunnetaan myös historiallisista ja omaelämänkerrallisista teoksista "Tšerty iz žizni Pepko" (”Piirteitä Pepkon elämästä”, 1894) ja "Iz daljokogo prošlogo" (”Kaukaisesta menneisyydestä”, 1902) sekä lastenkirjoista ”Metsästäjä-Eemeli” ("Emelja-ohotnik", 1884), ”Talvehtiminen Kylmäjoella” ("Zimovje na Studjonoi", 1892), ”Harmaakaula” ("Seraja šeika", 1893) ja ”Pikku Leenan satuja” ("Aljonuškiny skazki", 1894–1896).
Vladimir Dudintsev

Vladimir Dmitrijevitš Dudintsev (, 29. heinäkuuta 1918 Harkovan alueen Kupjansk – 22. heinäkuuta 1998 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vladimir Dudintsevin isä oli punaisten ampuma tsaarin-Venäjän upseeri. Hän valmistui Moskovan juridisesta instituutista vuonna 1940, osallistui toiseen maailmansotaan ja toimi haavoittumisensa jälkeen sotaoikeuden syyttäjänä Siperiassa. Vuosina 1946–1951 hän työskenteli "Komsomolskaja pravda" -lehdessä.
Dudintsevin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1933. Ensimmäinen kertomuskokoelma julkaistiin vuonna 1952. "Novyi mir" -kirjallisuuslehdessä vuonna 1956 painettu, Stalinin ajan byrokratiaan törmäävästä keksijästä kertova romaani ”Ei ainoastaan leivästä” ("Ne hlebom jedinym") herätti kiivasta keskustelua Neuvostoliitossa ja ulkomailla. Dudintsevin toisen, 1940-luvun lopun lysenkolaisuutta kuvaavan romaanin ”Valkeat vaatteet” ("Belyje odeždy") julkaiseminen sallittiin vasta vuonna 1986.
Umbrian ja Marchen maanjäristys

Umbrian ja Marchen maanjäristys oli kaksi erillistä maanjäristystä, jotka tapahtuivat Umbrian ja Marchen hallintoalueilla Italiassa 26. syyskuuta 1997. Ensimmäinen järistys, jonka voimakkuus oli 5,6 magnitudia, tapahtui aamuyöllä 2.33 paikallista aikaa. Toinen järistys, joka oli voimakkuudeltaan 6,0 magnitudia, havaittiin 11.43 paikallista aikaa samana päivänä. Molempien järistyskeskus oli Annifon kylässä.
Toukokuun 1997 ja huhtikuun 1998 välisenä aikana Italiassa oli useita esi- ja jälkijäristyksiä. Umbrian ja Marchen järistyksessä kuoli 11 ihmistä.
Vihvilät

Vihvilät eli aitovihvilät ("Juncus") on vihviläkasvien heimoon kuuluva suku. Sukuun kuuluu yli 200 lajia. Lajit ovat yleensä monivuotisia, mätästäviä tai pitkäjuurakkoisia. Niiden lehtitupet ovat avoimia ja kalvolaitaisia, kun taas piippojen ("Luzula") lehtitupet ovat umpinaisia ja niiden tupen suu on karvainen.
Salim Aribi

Salim Aribi (s. 16. joulukuuta 1974 Batna) on algerialainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Aribi edustaa Algerian pääsarjassa CA Batnaa. Hän on aikaisemmin edustanut vain USM Algeria.
Maajoukkueura.
Aribi pelasi Algerian maajoukkueessa yhteensä 16 ottelua vuosien 2002–2004 aikana. Hän edusti maataan arvokisoissa kerran, vuoden 2004 Afrikan-mestaruuskisoissa, joissa Algeria selvisi puolivälieriin.
Piipot

Piipot ("Luzula") on vihviläkasvien (Juncaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Piipot ovat monivuotisia ja yleensä mätästäviä. Niiden lehtitupet ovat umpinaisia ja lehtituppien suut ovat karvaisia, kun taas vihvilöiden lehtitupet ovat avoimia ja kalvolaitaisia.
Suomessa esiintyy 13 piippolajia, joista nurmipiippo ("Luzula multiflora") jaetaan kahteen alalajiin. Suomen yleisimmät piippolajit ovat kevätpiippo, nurmipiippo, kalvaspiippo ja sykeröpiippo.
Abdelmalek Cherrad

Abdelmalek Cherrad (, s. 14. tammikuuta 1981 La Tronche, Ranska) on ranskalais-algerialainen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelaava Cherrad edustaa Portugalin pääsarjassa Marítimoa.
Maajoukkueura.
Cherrad pelasi Algerian maajoukkueessa yhteensä 18 ottelua ja onnistui maalinteossa seitsemän kertaa vuosien 2003–2007 aikana. Hän edusti maataan yksissä arvokisoissa vuoden 2004 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa Algeria selvisi puolivälieriin.
Ikuiseen rauhaan

Ikuiseen rauhaan. Valtio-oikeudellinen tutkielma () on Immanuel Kantin teos, joka julkaistiin vuonna 1795. Siinä esitetään, kuinka yleismaailmallinen rauha konkreettisesti saavutetaan kansainvälisten sopimusten avulla. Jaakko Tuomikosken suomennos ilmestyi 1922 Kariston kustantamana.
Tausta.
Kant sai merkittäviä vaikutteita Ranskan vallankumouksesta ja sen ajan rauhanaatteen puolestapuhujilta. Hän kirjoitti tutkielman kesällä 1795, ja se ilmestyi saman vuoden syksyllä. Teoksen synnyn innoittajaksi arvellaan edellisenä keväänä Preussin ja Ranskan välillä solmittua Baselin rauhaa.
Sisältö.
Tutkielma on kirjoitettu rauhansopimuksen muotoon ”alustavine” ja ”lopullisine” määrityksineen. Alustavat määritykset käsittelevät käytännöllisiä kysymyksiä. Lopulliset määritykset ovat teoreettisempia. Näiden jälkeen tulee liiteosio, jossa pohditaan puhtaasti filosofiselta kannalta politiikan ja moraalin keskinäistä suhdetta. 
Teoksen ensimmäisessä osassa annetaan alustavat määritykset:
Toisessa osassa annetaan lopulliset määritykset valtioiden välistä ikuista rauhaa varten:
Vastaanotto.
Tutkielma herätti ilmestyttyään paljon huomiota Kantin kotimaassa ja varsinkin vallankumouksellisessa Ranskassa, jossa teos herätti laajempaakin tutustumista Kantin filosofiaan. Paitsi ranskaksi, tutkielma ilmestyi myös tanskaksi ja englanniksi, mutta se kuitenkin unohdettiin pian. Siihen olivat osaltaan syynä Napoleonin sodat ja maailmankatsomuksessa tapahtunut suunnanmuutos – käänne valistuksen aatteista romantiikkaan ja maailmankansalaisuudesta isänmaallisuuteen. Kantin ehdottaman kansainliiton vastineeksi tuli Pyhä allianssi.
Naserdine Kraouche

Naserdine Kraouche (s. 27. elokuuta 1979 Thionville, Ranska) on ranskalais-algerialainen entinen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut Kraouche pelasi suurimman osan urastaan Belgiassa. Hän lopetti uransa 28-vuotiaana Saksassa Koblenzissa.
Maajoukkueura.
Kraouche edusti Algerian maajoukkuetta vuosina 1999–2005 pelaten 36 ottelua, joissa syntyi kolme maalia. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa 6. kesäkuuta 1999 Tunisiaa vastaan.
Kraouche oli mukana vuosien 2000, 2002 ja 2004 Afrikan kisoissa.
Eduard Bagritski

Eduard Georgijevitš Bagritski (, oikea sukunimi "Dzjubin", Дзю́бин; 3. marraskuuta 1895 Odessa, Venäjä – 16. helmikuuta 1934 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen neuvostorunoilija.
Eduard Bagritski syntyi juutalaiseen kauppiasperheeseen ja suoritti maanmittarikoulun. Hänen ensimmäiset, futuristeilta ja akmeisteilta vaikutteita saaneet runonsa julkaistiin odessalaisissa kirjallisuuslehdissä vuonna 1915. Venäjän kansalaissotaan Bagritski osallistui puna-armeijan riveissä. Vuodesta 1920 lähtien hän työskenteli Venäjän tietotoimiston palveluksessa Odessassa. Vuonna 1925 Bagritski siirtyi Moskovaan, jossa hän osallistui Pereval-kirjailijaryhmän ja konstruktivistien toimintaan. Vuonna 1930 hän liittyi Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistykseen.
Bagritski oli yksi neuvostokirjallisuuden alkuvaiheen merkittävimmistä romanttishenkisistä runoilijoista. Hänen keskeisiä teoksiaan ovat kansalaissodasta kertova runoelma "Duma pro Opanasa" (”Opanasin taru”, 1926) sekä runokokoelmat "Jugo-Zapad" (”Lounas”, 1928), "Pobediteli" (”Voittajat”, 1932) ja "Poslednaja notš" (”Viimeinen yö”, 1932). Jälkimmäinen sisältää aikanaan erityisen suositun runoelman ”Pioneeritytyön kuolema” ("Smert pionerki"). Bagritski työskenteli paljon myös runouden kääntäjänä.
Suomennettuja runoja.
Antologiassa: "20 Neuvostoliiton runoilijaa", suomentanut Armas Äikiä, Petroskoi: Valtion kustannusliike 1960
Antologiassa: "Neuvostolyriikkaa 2", toim. Natalia Baschmakoff, Pekka Pesonen ja Raija Rymin, Helsinki: Tammi 1977 (Runot suomentanut Matti Rossi Pekka Pesosen raakakäännöksestä)
Antologiassa: "Venäjän runotar", toim. Valentin Kiparsky ja Lauri Viljanen. Otava 1946. – Näköispainos Ntamo 2013
Antologiassa: "Uuden runon Venäjä" ("Sorok russkih sovetskih poetov"), toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989 Karjala
Rodanovon kulttuuri

Rodanovon kulttuuri () on komipermjakkien esi-isien 900–1400-luvuilla luoma arkeologinen kulttuuri. Se nimitys perustuu Kama-joen rannalla Permin Komin Jusvan piirin Gorodištšen kylän lähellä sijaitsevaan Rodanovon muinaislinnaan.
Rodanovon kulttuurin löytöpaikat sijaitsevat Kaman yläjuoksun ja sen sivujokien varsilla Tšusovskoje-järveltä pohjoisessa Tšusovaja-joelle etelässä. Samalla alueella on sijainnut historiallinen Suur-Perm. Edeltävän vaiheen muodostaa Lomovatovon kulttuuri.
Tutkitut löytöpaikat käsittävät vallien ja puuaitojen suojaamia muinaislinnoja ja linnoittamattomia asutuksia. Muinaislinnat sijaitsevat jokien muodostamilla niemillä ja asuinpaikat niiden lähistössä jokien varsilla. Asutusten lähellä on hauta- ja kulttipaikkoja.
Tärkeimmät elinkeinot olivat maanviljely ja karjanhoito, joiden ohella harjoitettiin turkismetsästystä ja kalastusta. Käsityöammatteja olivat korkealle kehittynyt metallin käsittely ja korujen valmistus. 1000-luvulla alettiin harjoittaa suolankeittoa.
Väestö kävi vaihtokauppaa komisyrjäänien, udmurttien, ugrien ja baškiirien esi-isien kanssa. Myös Volgan bolgaarit perustivat seudulle kauppa-asemia. 1000–1200-luvuilla pohjoisesta saapui slaaveja, jotka toisinaan asettuivat samoihin kyliin komipermjakkien kanssa. Venäläisten mukana alueelle levisi kristinusko hautausmenoineen.
1918 – mies ja hänen omatuntonsa

1918 – mies ja hänen omatuntonsa on vuonna 1957 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, jonka on ohjannut Toivo Särkkä. Elokuva perustuu Jarl Hemmerin näytelmään "Gehenna och ljusstrålen" (1928), jonka pohjalta Hemmer kirjoitti romaanin "En man och hans samvete" (1931). Käsikirjoituksen teki entinen IKL-aktiivi Ilmari Unho, joskin hänen nimensä jäi pois, kuten salainen sopimus edellytti.
Ture Ara sai roolisuorituksestaan vuoden 1957 parhaan miessivuosan Jussi-palkinnon.
Juoni.
Elokuva sijoittuu Suomen sisällissotaan. Papin virkansa menettänyt Samuel Bro (Åke Lindman) kohtaa uuden ristiriidan tavatessaan kaupunkiin ilotytöksi tulleen Essin (Anneli Sauli). Bro koittaa pelastaa tytön ottamalla tämän luokseen asumaan. Hänen omatuntonsa ei anna rauhaa, himot nuoreen tyttöön kasvavat ja johtavat lankeamiseen, ja hän pyytää Essiä odottamaan parempaa elämää ja avioliittoa kanssaan. Essi päätyy vankilaan ja Samuel papiksi Suomenlinnan vankileirille. 
Samuelin pappisystävä joutuu ristiriitaan kutsumuksensa kanssa saarnatessaan teloitettaville punavangeille ja poistuu lopulta leiriltä. Samuel tekeytyy punavangiksi päästäkseen lähelle vankeja ja menee lopulta ammuttavaksi toisen vangin puolesta.
Tšaturanga

Tšaturanga (sanskritiksi चतुरङ्ग) on vanha intialainen lautapeli, joka tunnetaan mm. shakin, shōgin ja xiangqin esi-isänä. "Tšaturanga"-nimeä on käytetty myös muinaisen Intian armeijasta.
Historia.
Peli kehitettiin Gupta-valtakunnassa 600-luvulla. Tšaturangaa pelattiin kahdeksan kertaa kahdeksan -kokoisella "Ashtāpada"-nimisellä pelilaudalla, johon ei ollut merkitty erikseen tummia ja vaaleita ruutuja. "Ashtāpada"ssa on vanhoja merkintöjä, joita nykyään ei tunneta. 
Pelin kulku.
Tšaturanga on nelinpeli, jossa jokaisella pelaajalla on kahdeksan nappulaa. Pelin kulkuun vaikuttaa noppa, jonka avulla ratkeaa mitä nappuloita pelaajalla on lupa siirtää.
Pelinappulat.
 &lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;&lt;br&gt;
Keskusautohalli

Keskusautohalli on suomalainen autoliikeketju, jonka toimipaikka on Turku. Se on Suomen vanhin ja maailman toiseksi vanhin Volvo-jälleenmyyjä. Se on myös maailman ensimmäinen Volvo-edustaja Ruotsin ulkopuolella.
Historia.
Ensimmäinen Suomeen ostettu Volvo oli Volvo PV4 vuosimallia 1928, jonka Keskusautohalli osti solmiessaan Volvon kanssa jälleenmyyntisopimuksen. Keskusautohalli sai merkittävän tukijalan syksyllä 1932, kun siitä tuli Volvon linja- ja kuorma-autojen jälleenmyyjä koko Suomeen. Volvo oli tuolloin ostetuin linja-auto Suomessa. Vuonna 1938 yritys aloitti Fiatin maahantuojana ja myi samalla pienen määrän Hudsoneita. Autojen lisäksi myynnissä oli muun muassa moottoripyöriä (BSA, Rudge). Kesällä 1949 Keskusautohalli alkoi tuoda maahan Simca-merkkistä henkilöautoa, jonka kauppa päättyi, kun Simca päätyi osaksi Chrysler-konsernia. Vuonna 1952 Keskusautohallin omistajat perustivat Helsinkiin Finla Oy:n, jolle Fiatin maahantuonti siirtyi. Vuonna 1962 Fiatin maahantuonti siirtyi Hankkija Oy:n tytäryhtiö Autonovo Oy:lle.
Keskusautohalli teki autokauppaa Turussa Brahenkadulla aina vuodesta 1927 vuoteen 1982, jolloin henkilöautomyynti siirrettiin Turun Kuormakadulle raskaan kaluston yhteyteen, joka oli muuttanut tiloihin jo vuonna 1978. Tätä ennen Keskusautohalli oli aloittanut liiketoiminnan Salossa vuonna 1960. Vuonna 1987 Keskusautohalli laajensi toimintansa Forssaan, ja vuonna 1989 perustettiin Raisioon oma liike, koska yritys aloitti Renault -jälleenmyyjänä ja tätä varten tarvittiin oma liike. Kun Volvo lakkautti Rauman ja Porin Autokeskukset itsenäisinä yksikköinä vuonna 1993, ne yhdistettiin Keskusautohalliin ja Rauman liike jäi osaksi Keskusautohallia. Kuorma- ja linja-autojen myynti päättyi joulukuussa 1995. Rauman liike myytiin Palin Oy:lle vuonna 2012. Vuonna 2013 valmistui Turun Rieskalähteentielle uusi autotalo. Merkkien huoltotoiminnot sijaitsevat kaikki samassa kiinteistössä Turun Rieskalähteentiellä. Honda myynti avatiin Raisioon Vesilaitoksentielle vuonna 2019. Hondan huoltotoiminnot ovat muiden merkkien tapaan Turussa Rieskalähteentiellä.
Hallinto.
Keskusautohallin omistaa Heikki Hedman, josta tuli itsenäinen yrittäjä vuonna 2003. Sitä ennen hän oli ollut Keskusautohallin johdossa vuodesta 2000. Keskusautohalli työllistää noin 100 henkilöä.
Keskusautohalli edustaa vuonna 2022 Volvo-, Honda-, Opel-, Renault-, Dacia ja Nissan--merkkisiä henkilö- ja pakettiautoja. Yritys tarjoaa myös näiden merkkien sekä huolto- että varaosapalveluja.
Steve Cherundolo

Steven Emil ”Steve” Cherundolo (s. 19. helmikuuta 1979 Rockford, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Hän pelasi koko ammattilaisuransa puolustajana Hannover 96:ssa. Hän kuului myös Yhdysvaltain maajoukkueeseen.
Seurajoukkueura.
Cherundolo, jolla on sekä italialaisia että saksalaisia sukujuuria, pelasi yliopistojalkapalloa University of Portlandin joukkueessa Pilotsissa vuosina 1997–1998. Hänet valittiin NCAA:n West Coast Conferencen vuoden tulokkaaksi ja kahdesti konferenssin tähdistöjoukkueeseen.
Tammikuussa 1999 Cherundolo siirtyi tuolloin 2. Bundesliigassa pelanneeseen saksalaiseen Hannover 96:een. Muun muassa polvivammat häiritsivät Cherundolon uraa, mutta hän kuului Hannoverin runkopelaajiin jo ensimmäisestä täydestä kaudestaan 1999–2000 lähtien. Kaudella 2001–2002, jonka päätteeksi Hannover nousi Bundesliigaan, Cherundolo pelasi 30 ottelussa. Cherundolon aikana Hannoverissa joukkue on sijoittunut Bundesliigassa parhaimmillaan kahdeksanneksi ja yltänyt kahdesti Saksan cupin puolivälieriin.
Cherundolo lopetti ammattilaisuransa vuonna 2014 polvivaivojen vuoksi.
Maajoukkueura.
Cherundolo edusti Yhdysvaltoja nuorten MM-kilpailuissa huhtikuussa 1999 ja debytoi Yhdysvaltain A-maajoukkueessa ottelussa Jamaikaa vastaan 8. syyskuuta 1999.
Cherundolo on kuulunut maajoukkueeseen vuoden 2003 Maanosaliittojen cupissa, vuosien 2005 ja 2009 Gold Cupissa sekä vuosien 2002, 2006 ja 2010 MM-kilpailuissa. Vuoden 2009 Gold Cupissa hän toimi joukkueen kapteenina. Loukkaantumiset ovat häirinneet myös Cherundolon maajoukkueuraa, sillä vuoden 2002 MM-kilpailuissa hän ei pelannut minuuttiakaan loukkaannuttuaan ennen Yhdysvaltain ensimmäistä ottelua ja vuoden 2005 Gold Cupissa, jossa Yhdysvallat voitti mestaruuden, hän loukkaantui puolivälierävaiheessa. Vuoden 2000 olympialaisiin ja vuoden 2009 Maanosaliittojen cupiin häntä ei voitu valita lopulta lainkaan loukkaantumisten vuoksi. Kaikkiaan hän pelasi 87 maaottelua ja teki niissä kaksi maalia.
Cherundolo on yksi harvoista Yhdysvaltain maajoukkuepelaajista, joka ei ole koskaan pelannut Major League Soccerissa.