Dag Solstad

Dag Solstad (16. heinäkuuta 1941 Sandefjord – 14. maaliskuuta 2025) oli palkittu norjalainen kirjailija. Heti esikoiskirjastaan alkaen hän julkaisi myös teoksiaan kommentoivia artikkeleita ja esseitä.
Solstadia pidetään yhtenä Norjan modernin kirjallisuuden merkittävimmistä kirjailijoista. Hänet tunnetaan parhaiten romaaneistaan, mutta hän on julkaissut myös useita esseitä ja artikkeleita. Solstad sai urallaan useita kirjallisuuspalkintoja, muun muassa Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 1989 ja Bragen kunniapalkinnon vuonna 1998. Vuodesta 2011 hän sai Norjan valtion myöntämää taiteilijaeläkettä.
Solstad asui osittain Oslon Skillebekkissä ja osittain Berliinissä. 
Lapsuus ja nuoruus.
Solstad varttui Sandefjordissa 1940- ja 1950-luvuilla. Hänen vanhempansa Ole Modal Solstad ja Ragna Sofie Tveitan pitivät päivittäistavarakaupaa. Isä Ole kuoli Solstadin ollessa 11-vuotias. Isä jätti jälkeensä ruokakaupan, joka ajautui konkurssiin. Solstadin yhdeksän vuotta vanhempi veli lähti merille, ja heidän yksinhuoltajaäitinsä hankki elantonsa myymällä kenkiä. Solstad pääsi töihin Jarlsbergin rautatielle ja pelasi lisäksi maalivahtina Store Berganin jalkapalloseuran juniorijoukkueessa. Lukion jälkeen hän toimi sijaisopettajana Kabelvågissa 1960-luvulla, jolloin hän myös pelasi hetken aikaa kaupungin joukkueessa.
Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Sandefjordissa Solstad työskenteli sijaisopettajana Kabelvågin peruskoulussa sekä toimittajana Tiden-sanomalehdessä Arendalissa. Hänen Tideniin kirjoittamansa lyhyet artikkelit julkaistiin myöhemmin kirjana "Sleng på byen".
Opiskeluaikoinaan Solstad liittyi radikaalilehti Profilin toimituskuntaan. Valmistuttuaan Oslon yliopistosta hän toimi opettajana Hamnvikissa Ibestadissa. Sen jälkeen hän jatkoi opintojaan Oslon yliopistossa, jossa hän suoritti aatehistorian välikurssin vuonna 1966, ennen kuin ryhtyi päätoimiseksi kirjailijaksi.
Solstad oli naimisissa kirjailija Jens Bjørneboen tyttären Therese Bjørneboen kanssa. Ennen tätä avioliittoa Solstad oli naimisissa kahdesti, ensin Erna Irene Aspin ja sen jälkeen Tone Elisabeth Melgårdin kanssa. Kummatkin avioliitot päättyivät eroon.
Kirjailijan ura.
Ensimmäiset teokset.
Solstadin esikoisteos oli novellikokoelma "Spiraler", joka julkaistiin vuonna 1965. Eräässä kokoelman novellissa tavataan vieraantuneita hahmoja, jotka etsivät jotakin todellista, mutta kohtaavat lähinnä enemmän tai vähemmän epätodellisia tai absurdeja kokemuksia. Artikkelissa "Norsk prose – europeisk modernisme" (1967) Solstad ilmaiseekin epäuskonsa perinteisiä romaaneja kohtaan ja toivoo, että norjalainen kirjallisuus tuotaisiin nykypäivään uuden eurooppalaisen modernismin avulla. Hän viittaa muun muassa James Joyceen, Marcel Proustiin, Alain Robbe-Grilletiin ja Samuel Beckettiin.
Lyhytproosakokoelmassaan "Svingstol" (1967) Solstad muuttaa näkökulmaansa. Teoksessa, samoin kuin artikkelissa "Tingene og verden" (1967) hän tuo esiin uudenlaisen konkretismin, jossa esineet ja asiat eivät enää symboloi ihmisen sisäistä olemusta: ”Annamme kahvipannun olla kahvipannu, ja näemme sen aamiaispöydässä, alumiinisena ja täynnä höyryävää kahvia”, sanoo hän tekstissään Vi vil ikke gi kaffekjelen vinger (”kahvipannulle ei anneta siipiä”).
Vuonna 1969 ilmestyi romaani "Irr! Grønt!", jossa Solstad nostaa esiin viisi ristiriitaa identiteetin ja roolin välillä. Päähenkilö Geir Breivik alkaa etsiä itseään, ja tulee siihen tulokseen, että ihminen on vaihtuvien rooliensa summa. Vapaus syntyy siitä, että ihminen on tietoinen roolipelistä. Kirjailija käsittelee teemaa myös artikkelissa "Om nødvendigheten av å leve inautentisk".
Kommunistinen vaihe.
Vuosina 1974–1980 Solstad julkaisi neljä romaania, jotka täyttävät kommunistisen liikkeen vaatimuksen siitä, että kirjailijan tulisi kirjoittaa kansasta ja kirjallisuuden palvella erityisesti työväenluokkaa. Ensin ilmestyi "Syyskuun 25. päivän aukio" (1974), joka kuvaa erään työläisperheen elämää kahden sukupolven ajan sosiaalidemokraattisessa Norjassa toisen maailmansodan jälkeisenä aikana, vuodesta 1945 vuoden 1972 Euroopan yhteisön kansanäänestykseen saakka. Myöhemmin ilmestyi sotatrilogia "Svik. Førkrigsår", "Krig. 1940" ja "Brød og våpen", joka suuren henkilögallerian avulla esittelee konfliktia kommunistien ja sosiaalidemokraattien välillä norjalaisen työväenluokan sisällä ennen sotaa, sen aikana ja sen jälkeen.
Solstadin romaaneissa "Gymnaslærer Pedersens beretning om den store politiske vekkelsen som har hjemsøkt vårt land" (1982) ja "Romaani 1987" (1987) puolueella on toisenlainen rooli. Päähenkilöt Knut Pedersen ja Fjord katsovat puolueessa viettämäänsä aikaa taaksepäin, ja kommunistipuolueen olosuhteita käsitellään humoristisesti ja ironisesti. Teoksessa "Romaani 1987" Fjord palaa lopulta Arild Asnesin alkuun 1970-luvun dystopiaan. Solstad on itse kuvannut tätä kirjallista kauttaan ”utopistiseksi kaudekseen”.
Moralistis-eksistentialistinen vaihe.
1990-luvun kirjoissa Solstadin romaanien tyylissä tapahtui selvä käännös. Tämän aikakauden romaaneissa ulkoinen tarkastelu kääntyy sisäiseksi, ja aiheet pyörivät tarkoituksellisuuden ympärillä. "Ellevte roman, bok atten" (1992) kuvaa pyörätuolissa istuvaa Bjørn Hansenia. Tämä on vapaaehtoisesti päätynyt pyörätuoliin, koska haluaa uskotella ihmisille olevansa halvaantunut. Romaanissa "Ujous ja arvokkuus" (1994) kuvataan lehtori Elias Ruklaa, joka ei saa sateenvarjoaan auki koulun pihalla. Romaani osoittaa, kuinka elämä hajoaa ympäriltä ja vieraannuttaa päähenkilön todellisuudesta. Yhteistä Hansenille, Ruklalle, professori Andersenille ja T. Singerille on tunne siitä, että kulttuuri ja yhteiskunta ovat rappeutumassa, kaupallisuus ja tylsyys valtaavat alaa ja hahmot joutuvat oman aikansa ulkopuolelle. Sen sijaan, että yrittäisivät puuttua rappeutumiseen, he uppoavat omaan itseensä ja päätyvät ympäröivän todellisuuden katsojiksi.
Katsaus menneisyyteen.
Teoksessaan "16.07.41" (2002) Solstad esittelee itsensä päähenkilönä. Ilmeisesti kirjailija esiintyy teoksessa omana itsenään, ja tarkastelee kirjojensa lisäksi menneisyyttään ja nuoruutensa tapahtumia. Solstad käyttää minä-muotoa myös teoksessa "Armand V." (2006). Kuvattujen tapahtumien osalta teos vaikuttaa omaelämäkerralliselta. Se kertoo tarinan norjalaisen uradiplomaatin oloista uuden imperialistisen maailmanjärjestyksen aikana, ja keskustelee siitä, kuinka hänen romaaninsa ovat syntyneet. Teoksessa kysytään, kirjoittaako kirjailija romaanin vai makaako romaani jossakin valmiina, ja kirjailijan tehtävänä on vain kaivaa se esiin. Teoksessa Solstad julistaa: ”Kirjailijanurani päättyi T. Slingeriin, joka julkaistiin vuonna 1999. Kaikki sen jälkeen on ollut poikkeusta, joka ei koskaan toistu.”
Solstadin romaani "17. Roman" (2009) on jatkoa teokselle "Ellevte roman, bok atten" (1992). Teoksessa esiintyy jälleen Bjørn Hansen, rahastonhoitaja Kongsbergistä, jolla on suuria ongelmia asettaa itsensä perheenisän ja kansalaisen rooleihin. Lukija seuraa hänen tietään sovintoon pojan ja perheen kanssa.
Solstad esiintyi vuonna 2003 festivaalirunoilijana Bergenin kansainvälisillä Festspillene-festivaaleilla.
Palkinnot ja tunnustukset.
Teokselle "Romaani 1987" myönnettiin Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto vuonna 1989. Norjan Kriitikkopalkinnon Kritikerprisin Solstad on saanut vuosina 1969, 1992 ja 1999.
Solstadin mukaan nimettiin vuonna 2011 hänen 70-vuotisjuhlallisuuksiensa yhteydessä aukio Sandefjordissa.