Suomi 1990-luvulla

Suomi oli 1990-luvulla jälkiteollinen noin viiden miljoonan asukkaan yhteiskunta. Politiikassa merkittävimpiä tapahtumia olivat Suomen ja Neuvostoliiton välisen YYA-sopimuksen raukeaminen Neuvostoliiton romahtaessa vuonna 1991 ja Suomen liittyminen vuoden 1995 alussa Euroopan unionin jäseneksi. Edellistä vuosikymmentä vahvasti leimannut nousukausi päättyi 1990-luvun alussa Suomen historian syvimpään lamaan.
1990-luvulla matkapuhelimet, tietokoneet ja internetyhteydet alkoivat yleistyä, mutta ne eivät olleet vielä joka kodin perustavaraa kuten pakastin alkoi jo olla. Matkapuhelinyhtiö Nokia tuli 1990-luvun alun laman jälkeen huomattavan tärkeäksi Suomen kansantaloudelle. Vuosikymmenen viihdeilmiöitä olivat monenlaiset sketsisarjat ja visailuohjelmat. Urheilussa merkittävintä on Suomen historian ensimmäinen jääkiekon maailmanmestaruuskulta vuodelta 1995.
Politiikka.
Koivistosta Ahtisaareen.
Suomessa käytiin presidentinvaali vuonna 1994. Kaksi kautta istunut Mauno Koivisto ei ollut enää ehdokkaana, ja hänen seuraajakseen valittiin SDP:n ehdokas, vuosien ajan kansainvälisissä tehtävissä toiminut Martti Ahtisaari. Presidentinvaalissa oli mukana kaikkiaan ennätykselliset 11 ehdokasta, joista seitsemän oli puolueiden ja neljä eri valitsijayhdistysten asettamia. Yksi vaalin huomiota herättänyt piirre oli, ettei kukaan ehdokkaista ollut koskaan toiminut pääministerinä, eduskunnan puhemiehenä eikä Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä. Presidentinvaalissa ei enää valittu valitsijamiehiä, vaan se oli ensimmäinen suora kansanvaali.
Eduskunta ja puolueet.
Kaikki Suomen hallitukset istuivat 1990-luvulla koko nelivuotisen vaalikauden ajan. Pääministereinä toimivat Harri Holkeri (1987−1991), Esko Aho (1991−1995) ja Paavo Lipponen (1995−2003).
Suomessa järjestettiin vuosikymmenen aikana kolmet eduskuntavaalit vuosina 1991, 1995 ja 1999. Vuoden 1991 vaalien selkein voittaja oli Suomen Keskusta, kun taas hallitusvastuussa olleet Kokoomus ja SDP kärsivät ankarat tappiot. Vuoden 1995 vaaleissa SDP saavutti suurimman paikkamääränsä toisen maailmansodan jälkeen (63 kansanedustajaa). Kannatustaan menettänyt ja sisäisistä riidoista kärsinyt Suomen Maaseudun Puolue puolestaan koki kohtalonsa samoissa vaaleissa, jolloin se menetti miltei kaikki eduskuntapaikkansa. SMP ajautui vaalien jälkeen konkurssiin ja sen raunioille perustettiin syksyllä 1995 uusi puolue Perussuomalaiset. Liberaalinen Kansanpuolue oli eduskuntapuolueena viimeisen kerran vaalikauden 1991−1995 yhden kansanedustajan voimin. Nuorsuomalaiset-puolueen ja niin sanottu ”Eko-Vihreiden” ainoaksi eduskuntakaudeksi jäi vaalikausi 1995−1999, jolloin edellisellä oli kaksi kansanedustajaa ja jälkimmäisellä yksi. 
Vuonna 1990 Suomeen perustettiin uusi puolue Vasemmistoliitto, jolle siirrettiin SKP:n poliittinen toiminta; samalla lakkautettiin SKDL. SKP päätettiin säilyttää puolueena, mutta se teki konkurssin syksyllä 1992 pääosin epäonnistuneiden kiinteistökauppojensa vuoksi. Vasemmistoliiton ulkopuolelle jättäytyneet kommunistit jatkoivat poliittista toimintaansa Kommunistisessa Työväenpuolueessa ja myöhemmin uudelleen perustetussa SKP:ssa, joiden keskinäiset välit ja suhteet Vasemmistoliittoon olivat huonot. Vasemmistoliitto oli hallituspuolueena eduskuntavaaleista 1995 alkaen, jolloin se oli mukana Lipposen ensimmäisessä ja toisessa hallituksessa.
Kansanedustaja Risto Kuisma erosi SDP:sta vuonna 1997 ja asettui aluksi yhteistyöhön Nuorsuomalaisten kanssa, mutta perusti seuraavana vuonna uuden Remonttiryhmä-puolueen. Vuosikymmenen aikana Suomeen syntyi runsaasti muitakin puolueita, jotka eivät kuitenkaan missään vaaleissa nousseet eduskuntaan. Tällaisia olivat muun muassa Naisten puolue, Luonnonlain puolue ja Suomen EU-jäsenyyden vastustamisella kampanjoinut Vapaan Suomen Liitto. Suomen Eläkeläisten Puolue hajosi sisäisten kiistojensa vuoksi kahdeksi keskenään kilpailleeksi puolueeksi. Joukko SEP:sta eronneita ja erotettuja jäseniä perusti loppuvuonna 1990 Riippumattomat Sitoutumattomat Eläkeläiset Suomessa -nimisen puolueen, jonka nimeksi vaihdettiin vuoden 1991 eduskuntavaalien jälkeen Eläkeläiset Kansan Asialla.
Sotien jälkeisen ajan huomattavimpiin poliitikkoihin kuulunut Johannes Virolainen jätti politiikan vuoden 1991 eduskuntavaaleissa. Syksyllä 1990 Virolainen oli noussut Suomen kaikkien aikojen pitkäaikaisimmaksi kansanedustajaksi.
Puolustuspolitiikka.
Elisabeth Rehn toimi Suomen ja Euroopan ensimmäisenä naispuolisena puolustusministerinä vuosina 1990–1994. Hänen kaudellaan valmisteltiin suunnitelma naisten vapaaehtoisesta asepalveluksesta, selvitettiin kansalaisten suhtautumista siihen ja sen jälkeen siitä laadittiin lakiesitys. Laki naisten vapaaehtoisesta asepalveluksesta tuli voimaan 1. huhtikuuta 1995. Ensimmäiset naiset aloittivat palveluksensa saman vuoden lokakuussa.
Suomi osti vuonna 1991 Saksasta suuren määrän tarpeettomiksi jääneitä entisen Itä-Saksan kansanarmeijan panssari- ja tykistöaseita sekä ampumatarvikkeita, jotka olivat pääosin neuvostoliittolaisvalmisteisia. 
Kun ilmavoimien Saab 35 Draken- ja MiG-torjuntahävittäjät olivat lähestymässä elinkaarensa loppua, Ahon hallitus valtuutti toukokuussa 1992 puolustusministeriön ostamaan Yhdysvalloista 57 yksipaikkaista F/A-18 Hornet -hävittäjää sekä seitsemän kaksipaikkaista harjoitus- ja koulutuskonetta. Koneiden toimitukset alkoivat vuonna 1995. Hävittäjähankinta merkitsi perusteellista muutosta Suomen turvallisuuspolitiikkaan, vaikka asian tämä ulottuvuus aluksi kiistettiin. Sen myötä Suomi loi suoran sotilaallisen yhteyden Yhdysvaltoihin sotilasliitto Naton ohi ja alkoi irtautua Paasikiven-Kekkosen linjasta. Julkisuudessa korostettiin Hornetin olevan nimenomaan torjuntahävittäjä ja vaiettiin tiukasti siitä, että kone oli lisävarustelulla helposti muunnettavissa hyökkäyshävittäjäksi. Noin 13 miljardin markan arvoisen kaupan ajoittaminen keskelle lama-aikaa herätti arvostelua varsinkin poliittisessa vasemmistossa.
Länsi-integraatio.
Suomen ja Neuvostoliiton välinen YYA-sopimus raukesi Neuvostoliiton romahtaessa vuonna 1991, jonka tilalle solmittiin Naapuruussopimus. Vuonna 1948 solmitun YYA-sopimuksen voimassaolon todettiin lakanneen 20. tammikuuta 1992.
Keskustelua Suomen jäsenyydestä silloisessa Euroopan yhteisössä virittivät vuoden 1991 eduskuntavaalien jälkeen SDP:n ja Kokoomuksen puheenjohtajat Pertti Paasio ja Pertti Salolainen. Presidentti Mauno Koivisto torjui ajatuksen vielä kesäkuussa 1991 hallitukselle pitämässään ulkopoliittisessa katsauksessa, mutta tilanne muuttui Neuvostoliiton luhistuttua ja varsinkin Ruotsin jätettyä jäsenhakemuksen EY:lle keväällä 1992. Lokakuun 16. päivänä vuonna 1994 pidettiin Suomen EU-kansanäänestys, jossa niukahko enemmistö (56,9 %) äänestäneistä kannatti liittymistä Euroopan unioniin.
Vuoden 1995 alussa Suomi liittyi Euroopan unionin jäseneksi ja erosi Euroopan vapaakauppajärjestöstä. Merkittävä ulkopoliittinen taustavaikuttaja ministeri Max Jakobson nostatti vuosikymmenen puolivälissä keskustelua Suomen liittymisestä sotilasliitto Natoon.
Hallinnollinen jako.
Läänit.
Syyskuuhun 1997 asti Suomessa oli käytössä niin sanotut vanhat läänit. Läänejä oli tuolloin kaksitoista. 1. syyskuuta 1997 toteutettiin lääniuudistus, joka vähensi läänien määrän kuuteen. Maakuntien merkitys kasvoi, kun aiemmat maakunnalliset läänit korvattiin hallinnollisilla suurlääneillä, minkä tarkoituksena olivat julkishallinnon keventäminen ja siitä saatavat säästöt hallintokuluissa. Uuteen Etelä-Suomen lääniin liitettiin Uudenmaan lääni, Kymen lääni, Hämeen läänistä Kanta-Häme ja Lahden seutukunta sekä Mikkelin läänistä Heinolan seutukunta. Uuteen Länsi-Suomen lääniin liitettiin Turun ja Porin lääni, Vaasan lääni, Keski-Suomen lääni sekä Hämeen lääniin kuuluneet Pirkanmaan kunnat. Uuteen Itä-Suomen lääniin liitettiin Kuopion lääni, Pohjois-Karjalan lääni sekä pääosa Mikkelin läänistä. Oulun lääni, Lapin lääni ja Ahvenanmaan lääni eivät muuttuneet uudistuksessa.
Ikaalisten ja Parkanon kaupungit sekä Hämeenkyrön, Kihniön, Mouhijärven ja Viljakkalan kunnat siirrettiin vuoden 1993 alussa Turun ja Porin läänistä Hämeen lääniin. Siirron merkitys jäi melko vähäiseksi molempien läänien tullessa lakkautetuiksi vuonna 1997.
Kunnat.
1990-luvulla Suomessa oli jäljellä vain yksi virallinen kuntamuoto: kunta. Vuonna 1995 säädetyn kuntalain jälkeen mikä tahansa kunta sai käyttää itsestään kaupunki-nimitystä, mikäli piti sitä asianmukaisena. Kuntalaista säädettiin edeltäjäänsä vuoden 1976 kunnallislakia joustavampi. Siinä erotettiin poliittinen johtaminen ja hallinnon johtaminen toisistaan, säädettiin oikeussäännökset kunnallishallinnon yleisestä järjestämistavasta ja korostettiin kuntalaisten osallistumisoikeuden toteuttamista. Tosin aina vuoteen 1999 asti muun muassa rakennus- ja kaavoituslainsäädännössä oli säännöksiä, jotka koskivat vain kaupunkeja taikka vain muita kuntia ja vuoden 1976 jälkeen perustettuja kaupunkeja.
Vuosikymmenen aikana muuttuivat kaupungeiksi Kiteen, Nivalan ja Orimattilan kunnat vuoden 1992 alussa, Kaarinan, Kiuruveden, Närpiön, Pyhäjärven ja Someron kunnat vuoden 1993 alussa, Haapaveden ja Viitasaaren kunnat vuoden 1996 alussa sekä Paimion kunta vuoden 1997 alussa. Pyhäjärvi muutti nimensä Pyhäsalmeksi vuoden 1993 alussa, mutta palasi vuonna 1996 käyttämään vanhaa nimeään. Koski Hl muutti nimensä Hämeenkoskeksi vuoden 1995 alussa.
Kuntaliitokset eivät 1990-luvulla olleet kovin yleisiä. Vuosikymmenen aikana kuntien määrä väheni kahdeksalla; lakkautetuista kunnista peräti neljä käytti nimessään maalaiskunta- tai kunta-sanaa.
Demografia.
Väestönmuutokset.
1990-luvulla Suomen väkiluku kasvoi maltillisesti, hieman alle neljä prosenttia. Vuoden 1989 lopussa Suomen väkiluku oli 4 974 383, ja vuoden 1999 lopussa se oli 5 171 302. Vuonna 1991 rikkoutui viiden miljoonan asukkaan raja. Syntyvyys laski hieman: vuosikymmenen alussa syntyi noin 65 000 lasta vuodessa ja vuosikymmenen lopulla noin 57 000. Kokonaiskuolleisuus muuttui vain vähän: vuosina 1986–1990 se oli 9,8 ja vuonna 1999 9,6 kuolemaa tuhatta asukasta kohden. Toisen maailmansodan jälkeiset suuret ikäluokat olivat vuosikymmenen aikana 40–55-vuotiaita.
Elinajanodote kasvoi hieman. Vuosina 1986–1990 syntyneiden poikien elinajanodote oli 70,7 vuotta ja tyttöjen 78,8 vuotta. Vastaavat luvut vuonna 1999 syntyneille pojille oli 73,3 vuotta ja tytöille 81,0 vuotta. Imeväiskuolleisuus laski vuoden 1990 5,6 promillesta vuoden 1999 3,6 promilleen, ja oli eräs maailman alhaisimmista. Itsemurhien määrä oli Suomessa huipussaan 1990-luvun alussa talouslaman keskellä, jolloin oman kätensä kautta kuoli noin 1 500 suomalaista vuodessa. Tämän jälkeen itsemurhat ovat alati vähentyneet: vuosikymmenen lopulla Suomessa tapahtui noin 1 200 ja 2010-luvulla noin 800 itsemurhaa vuodessa.
Maahanmuuttajien osuus väestöstä kasvoi noin kaksinkertaiseksi vuosina 1990–1999. Erityisesti lisääntyivät venäläiset tai neuvostoliittolaiset sekä aasialaiset ja afrikkalaiset maahanmuuttajat. Ensimmäiset somalipakolaiset saapuivat Suomeen 1990, ja vuosikymmenen lopussa Suomessa oli yli 4 000 Somaliassa syntynyttä. Suomen kansalaisuuden saaneiden ulkomaalaisten määrä nousi huomattavasti vuosikymmenen lopulla.
Väestön alueellinen jakautuminen.
Väkilukuaan ovat 1990-luvulla kasvattaneet etenkin kasvukeskukset: Helsinki, Turku, Tampere ja Oulu lähiympäristöineen. Väkiluku on laskenut etenkin Itä-Suomessa.
Taulukossa on esitetty Suomen maakuntien väkiluku 1980-luvun ja 1990-luvun viimeisenä päivänä Tilastokeskuksen mukaan. Aluejako on 1990-luvun mukainen; Itä-Uudenmaan maakunta liitettiin Uudenmaan maakuntaan vuonna 2011.
Talouselämä.
1990-luvun alussa Suomi alkoi suuntautua enemmän länsimaihin, kun idänkauppa romahti Neuvostoliiton hajottua. Suomi syöksyi pankkikriisiin ja historiansa syvimpään lamaan. Idänkaupan romahtamisen ohella merkittävimpiä lamaan johtaneita tekijöitä olivat muun muassa edellisen vuosikymmenen rahamarkkinoiden liian nopea vapauttaminen sekä vahvan markan politiikka.
Talouskriisin syventyminen, devalvaatio-odotukset ja markan liian korkea kurssi johtivat vuoden 1991 puolivälissä valuuttapakoon. Saman vuoden marraskuussa markka jouduttiin devalvoimaan noin 12 prosentilla. Yritysten maksukyky joutui koetukselle ja ne joutuivat turvautumaan ulkomaisiin halpakorkoisiin lainoihin. Valuuttapaon jatkuessa vuonna 1992 Suomen luottokelpoisuus vaarantui ja lainojen korot nousivat. Markka oli päästettävä kellumaan, jolloin sen arvo aleni aluksi noin 13 prosenttia, mutta sen jälkeen valuuttakriisi saatiin lopulta hallintaan.
Lama-aikana monet yritykset ajautuivat konkurssiin ja Suomesta katosi runsaasti työpaikkoja. Pahimmillaan työttömyysaste oli lähes 19 prosenttia, rakennusteollisuudessa jopa 37 prosenttia. Työttömyydestä seurannut köyhyys synnytti leipäjonoja. Suomen bruttokansantuote laski 13 prosenttia. Asuntomarkkinat romahtivat jo vuonna 1990, ja monet kotitaloudet ylivelkaantuivat ja ajautuivat merkittäviin taloudellisiin vaikeuksiin. Talouden on katsottu alkaneen elpyä loppuvuonna 1993, ja yhtäjaksoinen taloudellinen nousukausi jatkui vuoteen 2008.
Vuonna 1995 Suomen Yhdyspankki ja Kansallis-Osake-Pankki yhdistyivät muodostaen Meritan, joka myöhemmin yhdistyi ruotsalaisen Nordbankenin kanssa Nordeaksi.
Suomalainen radio- ja televisiovalmistaja Salora Oy oli fuusioitunut Nokiaan 1980-luvun lopulla. 1990-luvulla Nokia Oyj alkoi keskittyä vahvasti mobiiliteknologiaan ja matkapuhelimiin. Jorma Ollila oli Nokian toimitusjohtaja vuosina 1992–2006 ja yksi sen ajan tärkeimmistä suomalaisista talousvaikuttajista. Nokia käytti resurssinsa hyvin pitkälle pelkästään matkapuhelimiin, niiden verkkotuotteisiin ja muihin tietoliikennealan järjestelmiin. Tällöin se luopui televisio- ja tietokonetoiminnoistaan. Puunjalostus myytiin 1989–1991, kumiteollisuus 1988–1995, tietokoneet ICL:lle 1991, kaapelituotanto 1995 NKF:lle ja televisiot 1996 Semi-Techille. Vuosikymmenen lopulla Nokiasta tuli maailman johtava matkapuhelinten valmistaja.
Vähittäiskaupassa merkittävimpiä tapahtumia ovat olleet Tuko-kaupparyhmittymän lakkauttaminen sekä Suomen ensimmäisen Ikea-tavaratalon avaaminen Espooseen vuonna 1996. Kanta-asiakasohjelmat tekivät läpimurron 1990-luvulla. S-ryhmän asiakasomistajaohjelman kehittäminen aloitettiin jo 1980-luvun lopulla, mutta valtakunnalliseksi se tuli vuonna 1994. Keskon K-Plussa-ohjelma aloitti toimintansa 1997, ja se saavutti nopeasti yli kaksi miljoonaa kanta-asiakasta.
Vuoden 1999 alusta alkaen Suomen markka liittyi upouuteen Euroopan unionin yhteisvaluutta euroon ja lakkasi siten käytännössä olemasta itsenäisenä valuuttana. Käteisvaluuttana markkaa käytettiin kuitenkin aina helmikuun loppuun 2002 asti.
Suomen bruttokansantuotteen vuosimuutos 1990-luvulla:
Koko vuosikymmenen bruttokansantuote oli noin 1,27 biljoonaa euroa (viitevuoden 2010 hintoihin). Lukema on noin 20 prosenttia korkeampi kuin edellisen vuosikymmenen bruttokansantuote ja noin 28 prosenttia alempi kuin seuraavan vuosikymmenen bruttokansantuote.
Inflaatio laukkasi vielä vuosikymmenen alussa, kunnes hidastui lamavuonna 1992 alle kolmeen prosenttiin. Kuluttajahinnat eivät ampaisseet nousuun enää nousukaudenkaan alettua vuosikymmenen puolivälissä.
Pankkikriisin ohella huomattavimpia 1990-luvun talousskandaaleja oli Sundqvist-jupakka, jossa toinen valtiovarainministeri Arja Alho hyväksyi STS-pankin entisen pääjohtajalle Ulf Sundqvistille langetettujen vahingonkorvausvelvoitteiden tuntuvan vähentämisen. Tapaus johti Alhon eroon, ja vuonna 2000 Sundqvist tuomittiin törkeästä velallisen epärehellisyydestä ehdolliseen vankeuteen ja korvauksiin.
Rikollisuus.
Rikoslakia vastaan tehtyjä rikoksia kirjattiin kaiken kaikkiaan vuosittain noin 380 000 kappaletta. Henkirikoksia tilastoitiin vuosittain 113–155, eli lähestulkoon saman verran kuin 1970-, 1980- ja 2000-luvulla. Huumausainerikollisuus nelinkertaistui vuosikymmenen aikana. 
Pankkiryöstöjä tapahtui vuosina 1991, 1992 ja 1993 kunakin yli sata – yksi ryöstö lähes joka kolmas päivä –, mistä niiden määrä väheni jyrkästi vuosikymmenen loppua kohti. Vähenemiseen vaikuttivat toisaalta pankkien turvatekniikan kehittyminen, toisaalta konttorien lukumäärän vähentyminen. Ryöstöjen yhteydessä sai surmansa kaksi ihmistä – ryöstäjien perään lähtenyt sivullinen Suodenniemellä vuonna 1991 ja pankkivirkailija Jaalassa vuonna 1994. Vuosina 1991–1993 tehdyissä pankkiryöstöissä saalis oli arvoltaan keskimäärin 30 000–40 000 markkaa. Osa ryöstöistä jäi selvittämättä ja ryöstösaalis kateisiin. Ryöstösaaliiltaan Suomen rikoshistorian suurin selvittämättä jäänyt pankkiryöstö tapahtui syyskuun alussa 1992, kun niin kutsuttu kakkuryöstäjä vei Yhdyspankin Pitäjänmäen konttorista Helsingistä 1,8 miljoonaa markkaa. Tekijää ei koskaan saatu kiinni ja saalisrahat jäivät tietymättömiin. Keskusrikospoliisin mukaan pankkiryöstöjen suuri määrä vuosikymmenen alussa johtui toisaalta lama-ajasta, toisaalta amfetamiinin tulosta Suomen huumemarkkinoille, jolloin rikolliset tarvitsivat rahaa huumevelkojen maksamiseen.
Yhdyskuntapalvelurangaistus tuli vaihtoehdoksi lyhyille ehdottomille vankeusrangaistuksille vuosikymmenen alussa.
Joensuu sai 1990-luvun aikana huomiota kaupungissa riehuneiden skinheadien vuoksi. Liike syntyi tilanteessa, jolloin Suomeen iski vaikea talouslama ja kaupunkiin sijoitettiin Suomeen saapuneita somalipakolaisia. Joensuun skinheadien ydinryhmän muodosti kymmenkunta poikaa, joilla oli jo aiempaa häiriökäyttäytymistä. Ensimmäiset syytetoimiin johtaneet tappelut skinheadien ja somalien välillä sattuivat keväällä 1991. Ilmiötä tutkineen Vesa Puurosen mukaan valtaosa skinheadeista oli kotoisin rikkinäisistä perheistä, joissa kärsittiin työttömyydestä, alkoholismista ja mielenterveysongelmista.
Helmikuusta huhtikuuhun 1994 Suomessa koettiin poikkeuksellinen vakavien väkivaltarikosten aalto. Niin kutsutusta Jollaksen palkkamurhasta vuonna 1992 elinkautiseen vankeuteen tuomittu Ilpo Larha pakeni Helsingin keskusvankilasta ja ampui itsensä Lahdessa kolme päivää kestäneen piirityksen päätteeksi. Huhtikuussa 1994 varusmieskarkuri Mika Muranen surmasi kolme ihmistä Kotkassa. Kolmesta Ruotsissa tekemästään murhasta elinkautista vankeusrangaistusta kärsinyt Juha Valjakkala karkasi Riihimäen vankilasta huhtikuun lopulla ja otti pakomatkansa aikana panttivangin, mutta hänet saatiin nopeasti kiinni. Oulussa, Sodankylässä ja Kajaanissa tapahtui ampumavälikohtauksia, joissa sivullisia oli vaarassa. Lisäksi Kotkan ja Loviisan oikeustalot joutuivat pommi-iskujen kohteiksi. Viranomaiset arvelivat tapausten ruokkineen toisiaan niiden saaman julkisuuden vuoksi.
Pasilan poliisitalon vieressä Helsingissä 25. elokuuta 1995 räjähtänyt autopommi aiheutti miljoonien markkojen aineelliset vahingot poliisitalolle, oikeustalolle ja Yleisradion rakennukselle. Yksi poliisi loukkaantui räjähdyksessä lievästi. Pommin räjäyttäjää ja tapauksen motiivia ei koskaan saatu selville. Niin kutsutut ”Euran Daltonit” eli veljekset Lasse, Leevi, Erkki ja Pekka Koistinen tekivät yli sata murtoa ja varkautta Lounais-Suomen alueella vuosina 1997–1999. Tanskalainen vankikarkuri Steen Christensen ampui 22. lokakuuta 1997 Helsingin Ullanlinnassa kaksi poliisia, jotka yrittivät pidättää hänet. Hyvinkäällä paljastui marraskuussa 1998 raaka paloittelusurma, jonka taustalta löytyi yhteyksiä saatananpalvontaan. ATK-suunnittelija Sanna Sillanpää ampui kolme miestä ja haavoitti vakavasti neljättä Helsingin keskustassa sijainneella ampumaradalla 21. helmikuuta 1999. Vuosikymmenen ilmiö olivat myös eläinaktivistien iskut turkistarhoille eri puolilla maata.
Liikenne.
Raideliikenne.
Vielä 1990-luvun alkupuolella monet merkittävät rautatiet olivat vailla sähköistystä. Tampereen ja Jyväskylän välisen radan sähköistys valmistui 1994, ja Kirkkonummen ja Turun välisen rantaradan sähköistys valmistui vaiheittain vasta 1993–1995. Tampere-Pori-radan sähköistys valmistui vuonna 1998. Yhteensä sähköistetyn rataverkon pituus kasvoi noin 800 kilometriä. Siniset pikajunat olivat koko vuosikymmenen ajan yleisimpiä kaukojunia. Ensimmäiset Pendolinot otettiin käyttöön 1995 ja ensimmäiset kaksikerroksiset InterCity-vaunut 1998.
Martinlaakson radan jatko Vantaankoskelle valmistui vuonna 1991. Turun seudulla Naantalin radalla henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1990 ja Uudenkaupungin radalla vuonna 1993.
Vuosikymmenen vakavin raideliikenneonnettomuus oli Jokelan junaturma Tuusulassa 21. huhtikuuta 1996. Onnettomuudessa kuoli neljä ja loukkaantui 47 ihmistä.
Tieliikenne.
Uusien henkilöautojen rekisteröinnit romahtivat 1990-luvun alkuvuosina alle kolmasosaan 1980-luvun lopun huipusta. Kun vuonna 1989 Suomessa oli rekisteröity 176 771 uutta henkilöautoa, mikä oli kaikkien aikojen ennätys, vastaava luku vuonna 1993 oli vain 55 836. Muutamana vuonna autojen kokonaismäärä jopa väheni, sillä uusia autoja rekisteröitiin vähemmän kuin vanhoja poistettiin käytöstä. Autojen myynnin raju vähentyminen laman vuoksi merkitsi tarjolla olleen merkki- ja mallivalikoiman tuntuvaa supistumista ja monen autoliikkeen ajautumista konkurssiin. Autokauppa elpyi jälleen vuosikymmenen loppua kohti; vuonna 1997 uusien henkilöautojen rekisteröinnit ylittivät taas 100 000:n rajan. Rekisterissä olevien henkilöautojen määrä rikkoi kahden miljoonan rajan vuonna 1998.
Henkilöautojen ensirekisteröintejä tilastoitiin vuosikymmenen aikana noin 970 000, eli melko vähän verrattuna 1980- ja 2000-lukuihin. Vuosina 1994 ja 1995 eniten ensirekisteröityjä automerkkejä olivat Opel, Volkswagen, Toyota ja Nissan. Rekisteröidyimmät automallit olivat tuolloin Opel Astra, Toyota Corolla, Volkswagen Golf ja Ford Escort. Vuosikymmenen alussa henkilöautoja oli noin 1,9 miljoonaa ja vuosikymmenen lopussa noin 2,1 miljoonaa. Vuonna 1995 Suomessa oli noin 1,9 miljoonaa henkilöautoa, 200 000 pakettiautoa, 48 000 kuorma-autoa ja 8 000 linja-autoa. Henkilöautojen määrä asukasta kohden oli suunnilleen Euroopan keskiluokkaa. Vuonna 1999 henkilöautojen määrä tuhatta asukasta kohden ylitti 400 rajan.
Yleisimmät henkilöautomerkit vuoden 1995 lopulla olivat Toyota (234 000 kappaletta), Nissan/Datsun (205 000), Opel (194 000) ja Ford (170 000). Yleisimmät automallit olivat tuolloin Toyota Corolla (140 000 kappaletta), Nissan Sunny (90 000), Opel Kadett (78 000) ja Ford Escort (60 000). Henkilöautokannan keski-ikä oli hieman alle kymmenen vuotta.
Automarkkinoilta 1990-luvun aikana poistuneita merkkejä olivat puolalainen FSO ja japanilainen Daihatsu. 1970- ja 1980-lukujen suursuosikin, Ladan takavetoisen mallisarjan tuonti Suomeen päättyi vuonna 1997, eivätkä Lada Samara ja uusi Lada 110 pystyneet paikkaamaan sen jättämää aukkoa. Vuosikymmenen aikana vietiin suuret määrät käytettyjä Ladoja takaisin Venäjälle, jossa niiden jälleenmyyntiarvo oli parempi kuin Suomessa. Vastaavasti kokonaan uusi tulokas oli eteläkorealainen Hyundai aivan vuosikymmenen alussa. Saabin valmistus, lukuun ottamatta avoautoja, siirrettiin Uudenkaupungin autotehtaalta Ruotsiin heti 1990-luvun alussa. Uudessakaupungissa koottiin Opel Calibraa vuosina 1991–1997, niin kutsuttua Euro-Samaraa vuosina 1996–1998 sekä Porsche Boxsteria vuodesta 1997.
Linja-autoliikenne koki 1990-luvun aikana suuria uudistuksia ja muutoksia. Linja-autoliitto ja tärkeimpiä pikavuoroja ajaneet linja-autoyritykset perustivat vuonna 1991 ExpressBus-järjestelmän, joka kattoi koko Suomen, joskaan ei aukottomasti. Matkustajien kannalta näkyvin osa uutta järjestelmää olivat kaikkien siihen liittyneiden yritysten autojen yhtenäinen ulkoasu ja varustetaso sekä autoemäntien ja kuljettajien työasut. Uuden henkilöliikennelain astuttua voimaan vuoden 1991 alussa paikallisliikennettä alettiin kilpailuttaa. Helsingin seudun ensimmäinen kilpailutus käytiin vuonna 1993, ja vuosina 1994–1996 Pääkaupunkiseudun yhteistyövaltuuskunta (YTV) kilpailutti koko Helsingin, Espoon ja Vantaan seudullisen linja-autoliikenteen.
Vaatimus linjaliikenteen harjoittamisesta ehtona tilausajo-oikeuksien saamiseksi poistui vuonna 1995, minkä ansiosta varsinkin monet pienehköt yritykset saattoivat luopua kannattamattomien linjojen ajamisesta ja siirtyä harjoittamaan pelkästään tilausliikennettä. Käytöstä poistuneita linja-autoja alettiin viedä suuria määriä Suomesta varsinkin Baltian maihin, Venäjälle ja muualle entisen Neuvostoliiton alueelle. 
Moottoriteiden rakentaminen, joka oli alkanut jälleen 1980-luvun hyvän taloustilanteen aikana, jatkui 1990-luvulla. Valtatie 3 valmistui moottoritieksi koko Helsingin ja Hämeenlinnan väliseltä osuudeltaan vuonna 1992, ja rakennustyöt Tampereen suuntaan jatkuivat heti tämän jälkeen. Hämeenlinna–Tampere-osuus saatiin tien suunnasta käytyjen kiistojen vuoksi valmiiksi vasta syksyllä 2000. Valtatie 4 valmistui moottoritieksi Helsingin ja Lahden välillä saman vuosikymmenen aikana yksityisen Tieyhtiö Nelostie Oy:n toteuttamana.
Suomen suurin maantiesilta, yli kilometrin pituinen Raippaluodon silta, joka korvasi mantereen ja Raippaluodon välisen lauttayhteyden, avattiin liikenteelle kesällä 1997. Vuosikymmenen aikana valmistui myös kolme muuta Suomen pisintä siltaa: Tähtiniemen silta Heinolassa vuonna 1993, Puumalansalmen silta Puumalassa vuonna 1995 ja Kärkisten silta Korpilahdella vuonna 1997.
Meriliikenne.
Helsingin ja Tukholman välisessä laivaliikenteessä 1990-luvun alun uutuus olivat suuret Silja Linen autolautat kävelykatuineen: Silja Serenade ja Silja Symphony. Suomen ja Viron välinen viisumivapaus astui voimaan vuonna 1997, minkä jälkeen matkustajavirrat Suomenlahden yli Viroon kasvoivat nopeasti ja Viro ohitti Ruotsin suomalaisten suosituimpana matkailumaana. 
Risteilyalus M/S Sally Albatross ajoi karille Porkkalanselällä 4. maaliskuuta 1994 ja vajosi osittain, mutta onnettomuudesta selvittiin ilman henkilövahinkoja. Alus saatiin irrotetuksi karilta vasta kuusi viikkoa myöhemmin ja se myytiin korjauksen jälkeen ulkomaille. Matkustaja-autolautta M/S Estonia upposi Suomen aluevesillä noin 40 kilometriä Utöstä kaakkoon keskiviikkona 28. syyskuuta 1994 sen ollessa matkalla reitillään Tallinnasta Tukholmaan.
Lentoliikenne.
Lama sekä öljyn hintoja nostanut Persianlahden sota näkyivät 1990-luvun alkupuolella lentoliikenteen matkustajamäärien vähenemisessä. Vuonna 1990 Suomen lentoasemien matkustajamäärä oli noin 11,2 miljoonaa, vuonna 1993 puolestaan vain noin 8,6 miljoonaa. Tämän jälkeen matkustajamäärät kääntyivät uuden nousukauden myötä taas nousuun, ja vuonna 1999 Suomen lentoasemien matkustajamäärä oli jopa 13,1 miljoonaa. Vuonna 1999 Helsinki-Vantaan lentoaseman matkustajamääräksi tilastoitiin noin 9,6 miljoonaa.
Finnairin tytäryhtiö Karair sulautui emoyhtiöönsä vuonna 1996. Vuonna 1998 aloitti toimintansa Finncomm Airlines, joka lensi pääasiassa syöttöliikennettä Finnairille aina vuoteen 2011 asti.
Muuta.
Vuonna 1994 kotimaanliikenteen henkilökuljetussuoritteesta henkilöautoliikenteen osuus oli 80,5 %, linja-autoliikenteen 13,0 %, junaliikenteen 5,0 %, lentoliikenteen 1,3 % ja laivaliikenteen 0,2 %. Tavarankuljetussuoritteesta kuorma- ja pakettiautoliikenteen osuus oli 65,5 %, junaliikenteen 25,3 %, laivaliikenteen 8,4 %, uiton 0,8 % ja lentoliikenteen vain 0,01 %.
Liikenneturvallisuus jatkoi kohenemistaan 1990-luvulla. Vuosikymmenen alussa tieliikennekuolemia oli vuodessa yli 600 ja vuosikymmenen lopulla alle 450. Raideliikenteessä tapahtui kuitenkin kaksi vakavaa onnettomuutta: Jokelan junaturma 21. huhtikuuta 1996 ja Jyväskylän junaturma 6. maaliskuuta 1998.
Arkkitehtuuri.
1990-luvun arkkitehtuurissa jatkui aikaisemmilla vuosikymmenillä vallinnut postmoderni suuntaus, jonka tunnusomaisia piirteitä olivat perinteisten historiallisten tyylien kopiointi, koristelu ja leikkisyys. Merkittäviä 1990-luvulla valmistuneita rakennuksia ovat muiden muassa Tampere-talo (1990), Joensuun kaupunginkirjasto (1992), Suomen kansallisooppera (1993), Oulunsalo-talo (1993), Terassitalo (1994), Hartwall Areena (1997) ja Promenadikeskus (1999).
Tasavallan presidentin uuden virka-asunnon Mäntyniemen peruskivi muurattiin Helsingin Meilahdessa toukokuussa 1990, ja rakennus valmistui marraskuussa 1993. Mäntyniemen suunnitellut arkkitehti Reima Pietilä menehtyi 70-vuotisjuhlissaan saamaansa sairauskohtaukseen elokuussa 1993 eikä ollut siten näkemässä talon käyttöönottoa. Presidentti Mauno Koivisto ehti asua Mäntyniemessä virkakautensa viimeiset kolme ja puoli kuukautta.
Lama-ajasta huolimatta 1990-luvulla valmistui useita kauppakeskuksia eri puolille Suomea, sillä niiden suunnittelu kävi kuumana 1980-luvun loppupuolen noususuhdanteen aikana. 1990-luvulla valmistuneita kauppakeskuksia ovat ainakin Rewell Center (1990), IsoKarhu (1991), Zeppelin (1992), Lippulaiva (1993, purettu 2017), Myyrmanni (1994), Columbus (1996) ja Jumbo (1999). Itiksen mittava laajennusosa "Bulevardi" valmistui 1992, jolloin Itiksestä tuli Pohjoismaiden suurin kauppakeskus.
1990-luvulla monia teollisuusalueita alettiin muuttaa kerrostaloalueiksi etenkin Helsingissä, esimerkkejä tällaisista alueista ovat Ruoholahti, Pikku Huopalahti ja Meri-Rastila. 1990-luvun kerrostalo on tavallisesti suurikokoinen ja betonielementeistä kasattu. Julkisivu on yleensä kasattu tiili-, betoni- tai alemmissa kerroksissa kivilaatoista taikka väribetonista. Uutta aiempiin vuosikymmeniin nähden olivat lasitetut parvekkeet. Vuonna 1990 Suomessa rakennettiin yli 26 000 asuinrakennusta, enemmän kuin koskaan muulloin vuosina 1970–1999. Vuodet 1993–1999 olivat asuintalojen rakentamisen kannalta varsin hiljaista aikaa verrattuna 1970- ja 1980-lukuihin sekä 1990-luvun alkuun. Vähiten uusia asuintaloja kyseisenä aikana valmistui vuonna 1996, vain noin 7 500, tosin omakotitalojen rakentaminen kiihtyi laman jälkeen ja niiden kerrosluku ja asuinpinta-ala alkoivat kasvaa. Myös talopakettien suosio kasvoi. Julkisivut olivat yleensä lautoja tai tiiliä, mutta myös kivitalojen osuus alkoi kasvaa. Punatiilisten julkisivujen sijaan vaaleankellertävästä tiilestä muuratut julkisivut tulivat yhä trendikkäämmiksi. Laudoitetuissa taloissa suosittuja maalivärejä olivat niin keltainen, punainen, vihreä kuin sininen. Ikkunalistat ja räystäslaudat maalattiin lähes aina valkoisiksi. Harjakatto oli ylivoimaisesti suosituin kattotyyppi, ja punainen tiilikatto oli yleinen.
1990-luvulla rakennetuissa asuintaloissa oli yleensä jo paksut ja korkealaatuiset lämmöneristeet. Asbestin käyttö kiellettiin kokonaan vuonna 1994. Vesikiertoinen lattialämmitys alkoi yleistyä vuosikymmenen puolivälissä. Sisäovettomien avohissien rakentaminen loppui vuonna 1999.
Vuosikymmenen loppupuolella siirryttiin nykyarkkitehtuuriin, minkä seurauksena persoonallinen, mielikuvituksellinen ja näyttävä lasi- ja metallipintainen rakentaminen tuli yleiseksi: tällaisia rakennuksia ovat muun muassa Tieto Keilalahti Campus (ent. Nokian pääkonttori, 1997), Kiasma (1998) ja Sanomatalo (1999). Aivan vuosikymmenen loppumetreillä ryhdyttiin rakentamaan aiempaa korkeampia tornitaloja: yli 70 metriä korkea Meritorni Espoon Espoonlahdessa oli aikanaan Suomen korkein asuinrakennus.
Puhelimet.
1990-luvulla matkapuhelinteknologiassa siirryttiin ”toiseen sukupolveen” (2G), kun digitaalinen GSM-järjestelmä alkoi vähitellen syrjäyttää analogista NMT-tekniikkaa. Vuonna 1991 Nokia esitteli ensimmäisenä maailmassa tuotantovalmiin digitaalisen GSM-puhelimen. Maailman ensimmäinen GSM-puhelu soitettiin Nokian Radiolinjalle toimittamassa verkossa.
Nokian ensimmäinen sarjavalmisteinen GSM-puhelin oli Nokia 1011 (1992), joka oli vielä huomattavasti kookas. Sitä seurasivat Nokia 2010 ja 2110, joista etenkin jälkimmäinen oli menestys. Jälkimmäinen oli myös ensimmäinen puhelin, jossa oli "Nokia tune" -soittoääni. Vuonna 1996 markkinoille tuli Nokia 9000 Communicator, joka oli ensimmäinen Euroopassa laajasti myyty älypuhelin. Vuonna 1999 markkinoille tullut Nokia 3210 on kaikkien aikojen toiseksi myydyin matkapuhelin. Tekstiviestit tekivät läpimurtonsa 1990-luvulla.
Lankapuhelimet olivat vielä yleisiä, ja yleisöpuhelin oli vielä yleinen näky kadunkulmassa. Kiinteitä puhelinliittymiä oli Suomessa koko 1990-luvun ajan vajaat kolme miljoonaa. Niiden määrä jopa kasvoi marginaalisesti vuosikymmenen aikana ja kääntyi laskuun vasta 2000-luvulla. Matkapuhelinliittymien määrä nousi vuoden 1990 noin 300 000:sta vuoden 1999 yli kolmeen miljoonaan. Niiden määrä ohitti kiinteiden puhelinliittymien määrän vuonna 1998. 1990-luvulla matkapuhelimet olivat sangen yksinkertaisia, mutta silti hyvin kalliita: esimerkiksi Nokia 2110:n hinta oli jopa 5 250 markkaa.
Sekä lanka- että matkapuhelimiin liittynyt ilmiö 1990-luvulla olivat maksulliset puhelinpalvelut, joista suosituimmiksi ja eniten keskustelua herättäneiksi muodostuivat treffi- ja seksilinjat. Treffipalvelunumeroissa eli ”senssipuhelimessa” saattoi keskustella isommassa ryhmässä tai kaksin tuntemattomien kesken. Puhelinseksiä tarjoavat linjat perustuivat puheluille, joissa palvelun tarjoaja pyrki kiihottamaan soittajaa ääntelyn ja keskustelun avulla ja samalla pitkittämään aikahinnoiteltua puhelua parhaan tuoton saamiseksi. Palveluja markkinoitiin näkyvästi sanomalehtien pikkuilmoituksilla.
Valtion omistama Posti- ja telelaitos eriytettiin omiksi yhtiöiksi, joka johti lopulta Postin ja Soneran (nykyinen Telia) syntymisiin.
Tietokoneet ja internet.
Internet teki läpimurtonsa 1990-luvulla. Tietokoneet oli normaalisti liitetty lankapuhelinverkkoon (BBS); laajakaistayhteydet tekivät läpimurtonsa vasta vuosituhannen vaihteessa. Vuonna 1991 suomalaisopiskelija Linus Torvalds alkoi kehittää Linux-käyttöjärjestelmää. Vuosikymmenen puolivälissä Internet ylitti median uutiskynnyksen. Tästä alkoi Internetin nopea kehittyminen. Internetin laajempi leviäminen alkoi 1993, kun EUnet Finland alkoi tarjota nettiyhteyksiä yrityksille ja kotitalouksille. Samana vuonna yhteyksiä alkoivat tarjota myös Tele (nykyinen Telia) ja HPY (nykyinen Elisa). Vuosikymmenen puolivälissä alettiin puhua esimerkiksi ”tiedon valtatiestä”, ”netti-surffailusta” ja ”interaktiivisuudesta”. Vuosikymmenen lopulla tapahtui niin sanottu IT-kupla, kun Internet mobiiliteknologian ohella synnytti sijoittajissa epärealistisia tuotto-odotuksia.
Vuonna 1995 muun muassa Yle, MTV3 ja Iltalehti avasivat nettisivunsa. Seuraavana vuonna Veikkaus avasi pelisivunsa nettiin. Suomen ja samalla Euroopan ensimmäinen verkkopankkipalvelu, OP-verkkopalvelu, avattiin niin ikään vuonna 1996. TeleSampo ja Infotel -tietoverkkopalvelut olivat suosionsa huipulla vuosikymmenen lopulla. Suomi24:n edeltäjät Sirkus.com ja Evreka.fi perustettiin 1998 ja Muropaketti 1999.
Vuosikymmenen puolivälissä noin joka viidennessä kotitaloudessa oli tietokone. Kotitalouksien tietoliikenteeseen käyttämät kulutusmenot kasvoivat noin 48 prosentilla vuosina 1990–1995 ja jopa 157 prosentilla vuosina 1995–2001. Tietokoneen ja nettiyhteyden omaavien osuus kaikista kotitalouksista nousi puoleen vasta vuosituhannen vaihtumisen jälkeen. Keväällä 2001 tietokone oli noin 51 prosentilla kotitalouksista ja Internet-yhteys 34 prosentilla.
Lehdistö.
Sanomalehti "Uuden Suomen" ilmestyminen loppui 29. marraskuuta 1991. Viimeisten kahden kuukauden ajan lehteä oli julkaistu viikkolehtenä. Tamperelainen SDP:n äänenkannattaja "Kansan Lehti" puolestaan ilmestyi viimeisen kerran 4. joulukuuta 1991.
"Helsingin Sanomien" poliittisena pilapiirtäjänä yli 40 vuotta toiminut Kari Suomalainen erosi lehden palveluksesta kesällä 1991, kun HS oli edellisenä keväänä kieltäytynyt julkaisemasta erästä hänen somaliaiheista piirrostaan. Eron taustalla olivat myös Suomalaisen ja Sanoma Oy:n johdon vastakkaiset näkemykset Euroopan yhdentymisestä.
"Nintendo-lehti" oli Suomen virallinen Nintendo-pelejä käsittelevä aikakauslehti, jota julkaistiin vuosina 1990–1994.
Suomen kieli.
1990-luvun uudissanoja tai vuosikymmenen aikana runsaasti tiedostusvälineissä käytettyjä sanoja. Lähteenä 1990-lukuun sijoittuneiden "Mitä missä milloin" -kirjojen luettelot vuoden sanoista:
Kulttuuri.
Kirjallisuus.
1990-luvulla kaunokirjallinen proosa oli runsasta, ja nimekkeitä tuli jatkuvasti lisää. Lukijakunnat kuitenkin erikoistuivat enenevissä määrin tiettyyn kirjallisuudenalaan, esimerkiksi fantasiaan tai dekkareihin.
Näkyviä ilmiöitä 1990-luvun suomalaisessa kirjallisuudessa olivat esimerkiksi minä-kerronta ja proosan yleisillä käytänteillä leikittely. Muistelmasta tuli moninainen kirjallisuuden laji. Minä-kerronta näkyi muun muassa Irja Ranen romaanissa "Talvipuutarha" (1998) ja Harri Tapperin muistelmaromaanissa "Missä kurkien aura on" (1998). Monet kirjailijat leikittelivät proosan yleisillä käytänteillä, muun muassa Kari Hotakainen romaaneissaan "Buster Keaton" (1991) ja "Klassikko" (1997).
Novellitaiturit Rosa Liksom ja Juha Seppälä ironisoivat todellisuutta ja parodioivat vanhempaa kirjallisuutta. Monille kirjailijoille historia oli yhä tärkeä aihe (muun muassa Leena Lander, Olli Jalonen, Erno Paasilinna ja Antti Tuuri), mutta 1990-luvun kirjallisuudessa painotettiin jo enemmän tulevaisuutta ja menneisyyden vaikutusta ihmisten mietteisiin. Ihmisen tulevaisuutta käsiteltiin muun muassa Leena Krohnin novellikokoelmassa "Matemaattisia olioita tai jaettuja unia" (1992) ja Kari Hotakaisen romaanissa "Bronks" (1993).
1990-luvulla aloittaneet runoilijat hylkäsivät modernistisen perinteen, ja runouden maailmankuva muuttui moniarvoiseksi. Yhden ehyen selitysmallin tilalle tuli rinnakkaisia selityksiä, ja yksilöllisyys nousi yhteisöllisyyden edelle. Runokuvia ei tulkittu enää kokemustiedon pohjalta, koska runo saattoi koostua monenlaisista elementeistä, vaikkapa intertekstuaalisista suhteista. Vuosikymmenen merkittävimpiä runoilijoita olivat esimerkiksi Jyrki Kiiskinen, Tomi Kontio ja Helena Sinervo.
Suomenruotsalaisessa kirjallisuudessa vallitsi melkoinen romaanibuumi, ja merkittäviä suomenruotsalaisia kirjailijoita olivat esimerkiksi Helsinkiin sijoittuvia romaaneja kirjoittanut Kjell Westö, naispainotteisia romaaneja kirjoittanut Monika Fagerholm ja kertomakirjailija Bo Carpelan.
Syksyn 1996 kohutuin kirja oli eduskunnan puhemiehen Riitta Uosukaisen "Liehuva liekinvarsi". Samana vuonna julkaistiin Aila Meriluodon päiväkirjat vuosilta 1953–1975 nimellä "Vaarallista kokea". Meriluodon päiväkirjojen vastaanotossa toistui sama ilmiö kuin pari vuotta aiemmin Helvi Hämäläisen päiväkirjojen kohdalla: kiinnostavana ei pidetty niinkään kirjailijaa itseään, vaan hänen suhdettaan tunnettuun mieheen. Hämäläisen tapauksessa mies oli ollut Olavi Paavolainen, Meriluodon kohdalla Panu Rajala. Anja Kaurasen romaanin "Syysprinssi" taustalla oli Kaurasen ja Harri Sirolan seurustelusuhde 1980-luvulla. Erno Paasilinna purki muistelmissaan "Tähänastisen elämäni kirjaimet" katkeruuttaan siihen, miten niin kutsuttu keskinkertainen kulttuuriväki oli suhtautunut hänen yhteiskuntakritiikkiinsä.
Toimittaja Veikko Erkkilän joulukuussa 1998 ilmestynyt kirja "Vaiettu sota" herätti runsaasti keskustelua neuvostoliittolaisten partisaanien jatkosodan aikana vuosina 1941–1944 Itä- ja Pohjois-Suomessa tekemistä siviiliväestön surmista. Partisaanien uhrit olivat olleet suurimmaksi osaksi naisia, lapsia ja vanhuksia. Erkkilä katsoi, että asiasta oli vaiettu vuosikymmenien ajan, koska Neuvostoliittoa ei ollut haluttu ärsyttää suomettumisen kaudella. Erkkilän teos johti oppositiopuolue Kristillisen liiton kansanedustajan Päivi Räsäsen Lipposen hallitukselle tekemään kirjalliseen kysymykseen jatkosodan aikaisten sotarikosten selvittämisestä. Veikko Erkkilä sai "Vaiettu sota" -teoksestaan vuonna 1999 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. 
Finlandia-palkinnot.
Finlandia-palkinnon on 1990-luvulla voittaneet seuraavat suomalaiset teokset:
Suomen kirjastot 200 vuotta.
Suomen kirjastolaitos vietti 200-vuotisjuhlaansa vuoden 1994 aikana. Vuosikymmenen alussa suomalaisten hallussa olivat miltei kaikki yleisten kirjastojen käyttöön liittyvät maailmanennätykset: eniten rekisteröityjä lainaajia suhteessa väkilukuun, eniten lainoja asukasta kohti ja eniten kirjastossa käyntejä asukasta kohti. Vuonna 1992 rekisteröityjä lainaajia oli 44 prosenttia suomalaisista ja aineistolainauksia kirjastoista yli 96,3 miljoonaa, mikä merkitsi 19,3 lainausta yhtä lainaajaa kohti. Kirjalainauksia oli noin 80,8 miljoonaa eli 83,8 prosenttia kaikista lainauksista. Tietokirjojen osuus kirjalainauksista oli 25,1 prosenttia, kaunokirjallisuuden 35,1 prosenttia ja lastenkirjojen 39,8 prosenttia. Kirjastoissa käyntejä oli vuoden 1992 aikana noin 58,3 miljoonaa, eli jokainen suomalainen kävi kirjastossa 11,7 kertaa. Yleisten kirjastojen käytön todettiin lisääntyneen 1990-luvun alun lamavuosina.
Teatteri.
Yhdeksänkymmentäluvun alun lama näkyi myös teatterialalla. Lama-aikana pääsylipputulojen merkitys kasvoi entisestään, joten teatterit joutuivat osin palaamaan vanhaan aikaan ja esittämään reilusti komediaa, farssia ja musikaalia. Freelance-näyttelijöiden tilanne heikkeni lama-aikana.
Improvisaatioteatteri löysi paikkansa Suomessa jo vuosikymmenen alussa. Stella Polaris -teatteri perustettiin vuonna 1990. Improvisaatioteatterin ensimmäisiä kotimaisia edustajia on myös Ryhmäteatterin esittämä, Neil Hardwickin vetämänä televisiossakin esitetty "Nyhjää tyhjästä" (1991).
Pahimpien lamavuosien jälkeen kotimainen draama nousi eri puolilla Suomea. Sen keskeisimpiä nimiä olivat muun muassa Reko Lundán ja Sirkku Peltola. 1990-luvun teatterin keskeisiä nimiä on tietysti myös Esa Kirkkopelto, joka toimi Ylioppilasteatterin ohjaajana. Vuosikymmenen aikana debytoi useita ulkomaillakin menestyneitä ohjaajia, kuten Kristian Smeds, Mikko Roiha ja Mika Myllyaho. Naisten tekemä teatteri vahvistui ja monipuolistui huomattavasti. Ohjaajista naisten eturivissä olivat Sirkku Peltolan ohella etenkin Eija-Elina Bergholm, Laura Jäntti ja Maarit Ruikka.
Stand up- eli lavakomiikka rantautui Suomeen 1990-luvulla. Sen alkusysäyksenä pidetään usein Stan Saanilan ensimmäistä, ruotsinkielistä stand up -esitystä Vanhalla ylioppilastalolla Helsingissä marraskuussa 1991. Ensimmäiset suomenkieliset stand up -klubit avattiin vuosikymmenen puolivälissä. Pysyvämpi ilmiö stand up -komiikasta tuli vasta 2000-luvulla, jolloin se levisi televisioonkin.
Viestintä.
Radio.
Yleisradio uudisti kanavatoimintansa vuonna 1990. Kesäkuun alussa perinteisten yleis- ja rinnakkaisohjelmien tilalla aloittivat kanavat Ylen Ykkönen, Radio Suomi sekä nuorille suunnattu Radiomafia. Uuden radiojohtajan Olli Alhon sommittelemassa uudistuksessa Ylen Ykköselle keskitettiin klassinen musiikki, puheohjelmat ja kuunnelmat, kun taas Radio Suomi varattiin alueellisille ohjelmille, valtakunnallisille uutis- ja ajankohtaisohjelmille sekä kevyelle musiikille. Radiomafia, jolla pyrittiin saamaan nuoria ja nuorekkaita aikuisia kaupallisilta kanavilta takaisin Yleisradion kuuntelijoiksi, oli profiililtaan lähetysvirtaa, ei varsinaisia erillisiä ohjelmia. 
Radiomafian suosio ylitti nopeasti Ylen Ykkösen. Ylivoimaisesti suosituin kanava oli kuitenkin Radio Suomi, jonka kuuntelijaluvut kohosivat vuonna 1991 noin 1,7 miljoonaan. Radio Suomi tavoitti koko Suomessa 47 prosenttia 35–44-vuotiaista, 66 % 45–64-vuotiaista ja 70 % 65–74-vuotiaista radion kuuntelijoista. Radiomafiaa kuunteli samaan aikaan noin joka kolmas alle 35-vuotias suomalainen. Finnpanel Oy:n ja Paikallisradioliiton tammikuussa 1993 tekemän tutkimuksen mukaan Radiomafia oli pääkaupunkiseudun suosituin radiokanava; sitä kuunteli 52 prosenttia Helsingin, Espoon ja Vantaan asukkaista. Lähes samaan ylsivät Radio City, Radio Suomi ja Radio Ykkönen. Helsinkiläinen, vain pari vuotta toiminut kaupallinen paikallisradio Radio Syke ajautui konkurssiin syyskuussa 1990. Samoin helsinkiläisen Radio Ykkösen toiminta päättyi konkurssiin loppuvuonna 1995.
Yleisradion uutena pääjohtajana, eläkkeelle siirtyneen Sakari Kiurun jälkeen, aloitti vuoden 1990 alussa Reino Paasilinna, jonka televisio-ohjelmat olivat 1960- ja 1970-luvuilla herättäneet kohua. Paasilinna joutui jättämään paikkansa vuoden 1993 lopulla, ja hänen seuraajakseen nimitettiin TV2:n johtaja Arne Wessberg.
Yleisradio täytti 70 vuotta kesällä 1996. Juhlan kunniaksi julkaistiin kolmiosainen ja lähes tuhatsivuinen historiateos. Yksittäisistä radio-ohjelmista "Lauantain toivotut levyt" täytti 60 vuotta sekä "Maamiehen tietolaari" ja "Metsäradio" 50 vuotta vuonna 1995 sekä Suomen Tietotoimiston radiouutiset 70 vuotta ja "Sävellahja 22000" 40 vuotta vuonna 1996. Pitkäaikainen perhekuunnelmasarja "Kantolan perhe" juhli 20-vuotista taivaltaan tammikuussa 1996.
MTV sai monopolin valtakunnalliselle mainosradiolle, joka aloitti lähetyksensä vuonna 1997 nimellä Radio Nova. Samalla sallittiin myös liuta osavaltakunnallisia mainosradioita (mm. Kiss FM ja NRJ), kun aiemmin radioiden ketjuuntumista oli torjuttu. Vuosikymmenen lopulla suomalainen radio alkoi digitalisoitua: ensimmäinen kotimainen digitaalinen radiokanava Radio Peili aloitti toimintansa vuonna 1998, ja seuraavana vuonna aloittivat digitaaliset radiokanavat Ylen Klassinen ja Radio Aino. Aikansa suosittuja radioääniä ollut pääkuuluttaja Pentti Fagerholm jäi eläkkeelle tammikuun lopulla 1998.
Vuosikymmenen suosittuja puhelinkontaktiohjelmia olivat "Puhelinlangat laulaa" sekä "Kansanradio", ”kuuntelijoiden juttupaikka tosikoille ja veitikoille”. Esko Riihelän vetämässä "Liikenneillassa" asiantuntijat keskustelivat kuuntelijoiden kanssa liikenteeseen liittyvistä asioista.
Televisio.
Kanavat ja tekniikka.
Vuosina 1986–1992 toiminut Kolmoskanava muuttui MTV3:ksi, kanava aloitti vuonna 1993 omana valtakunnallisena televisiokanavanaan. Aiemmin MTV oli lähettänyt ohjelmiaan Yleisradion ykkös- ja kakkosverkoissa Ylen oman ohjelmiston lomassa. Vuosikymmenen ensimmäisenä päivänä PTV4-kanava aloitti lähetyksensä. Kesäkuussa 1997 Nelonen korvasi PTV4:n.
Televisiolähetysten tekniikka oli vielä lähes täysin analoginen, mutta käytännössä lähes aina värillinen. Lokakuussa 1997 Yle aloitti kahdelta lähettimeltä Suomen ensimmäiset digitaaliset koelähetykset lähettäen kanavia TV1 ja TV2. Virallisesti digitaaliset lähetykset otettiin Suomessa käyttöön vasta vuonna 2001. Vastaanottimet olivat vielä lähes aina tilaa vieviä kuvaputkitelevisioita. Vuonna 1995 mustavalkoluvan hinta oli 468 markkaa ja väriluvan hinta 868 markkaa. PTV4:n näkyvyysalueella hinnat olivat 492 markkaa ja 892 markkaa.
Televisio-ohjelmia.
Vuonna 1995 suomalaiset katsoivat televisiota keskimäärin kaksi tuntia ja 20 minuuttia vuorokaudessa. Katseluaika jakaantui eri kanavien kesken seuraavasti: MTV3 46 prosenttia, Yle TV1 25 %, Yle TV2 20 %, FST 2 % sekä kaapeli- ja satelliittikanavat ym. 7 %.
Todellinen 1990-luvun televisiolegenda on tamperelaisen "Kummeli"-koomikkoryhmän tekemät samannimiset sketsisarjat. Kummeli julkaisi vuosikymmenen aikana myös pari elokuvaa. Muita suosittuja sketsisarjoja olivat muun muassa "Vintiöt" ja "Herra 47". Ajalta on ehkä jäänyt monen mieleen myös helsinkiläisen huumorimusiikkiyhtyeen Lapinlahden Lintujen tekemät sketsisarjat. Useat sketsisarjat levittivät varsinkin nuorison käyttöön uusia hokemia, kuten Vintiöiden "”Asiaa!”" ja Kummelin "”Kyllä lähtee!”". 1990-luvun draamasarjoista muistetaan etenkin "Ruusun aika", "Metsolat", "Kotikatu", "Puhtaat valkeat lakanat" ja "Ihmeidentekijät". Vuosikymmenen alkupuolella esitetty "Hynttyyt yhteen" oli yksi ensimmäisistä kotimaisista naispainotteisista komediasarjoista. "Salattujen Elämien" ensimmäinen jakso näytettiin tammikuussa 1999, ja sitä näytettiin alusta alkaen useasti viikossa, mikä oli varsin uutta. 
Vuosikymmenen poliittisia tapahtumia käsiteltiin satiirisarjoissa, joista suosittuja olivat muiden muassa "Iltalypsy" ja "Hyvät herrat". "Uutisvuodon" juontaja Peter Nyman sekä ohjelman vakiovieraat Jari Tervo ja Tommy Tabermann kommentoivat lauantai-iltaisin menneen viikon uutistapahtumia ja irvailivat julkisuuden henkilöiden lausunnoille. "Ekoisti"-ohjelma opetti suomalaisia toimimaan ympäristöystävällisemmin jämäköin mutta humoristisin keinoin. Itsenäisyyspäivän vastaanotto Presidentinlinnassa kuului vuosittain katsotuimpiin televisio-ohjelmiin; esimerkiksi vuonna 1991 sitä seurasi lähes 1,96 miljoonaa televisionkatsojaa. Asiaohjelmista eniten katsojia saaneisiin kuuluivat "Poliisi-TV" ja "Karpolla on asiaa", kumpikin parhaimmillaan yli miljoonalla katsojallaan.
Edellisellä vuosikymmenellä aloitetun "Napakymppi"-parisuhdevisailuohjelman rinnalle tuli vuonna 1992 "Tuttu Juttu Show". 1990-luvulla esitettiin myös useita talk show -ohjelmia, kuten "Frank Pappa Show", "Hyvät, pahat ja rumat". 
Suosittuja visailuohjelmia olivat ainakin "Megavisa", "Suomen Tietoviisas", "Onnenpyörä", "Passi ja hammasharja" sekä jo 1980-luvulla aloittanut "Kymppitonni". Vuonna 1999 esitettiin "Haluatko miljonääriksi?" -tietovisailua ensimmäistä kertaa Suomessa. "Speden Spelit" oli hyvin suosittu kilpailuohjelma. Toinen kilpailuohjelma oli maatalousläheinen "Talonpojan ralli". 
Suosittuja musiikkiohjelmia olivat muun muassa "Ei itketä lauantaina" sekä yhteislauluohjelma "Tammerkosken sillalla" ja nuorten musiikkiohjelmista ainakin "NoTV" ja Rockstop! vuosikymmenen alusta sekä myöhäisempi "Jyrki", joka toi julkisuuteen useita uusia kasvoja. MTV3 aloitti syksyllä 1997 uudenlaisen musiikkiohjelman "BumtsiBum!," jonka menestys oli hyvin suurelta osin juontaja Marco Bjurströmin luontevan ja mutkattoman tyylin ansiota. Jukka Virtasen isännöimä "Levyraati" poistui TV-ohjelmistosta vuonna 1997.
1990-luvun televisiokasvoja olivat muun muassa Timo Koivusalo, Baba Lybeck, Simo Rantalainen, Raija Pelli, Spede Pasanen, Hannu Karpo, Jari Sarasvuo ja Matti Tuominen.
Yhdysvaltalainen "Dallas"-televisiosarja tuli päätökseensä yli kymmenen vuoden jälkeen marraskuussa 1991, jolloin se oli noussut Suomen TV-historian toiseksi pitkäikäisimmäksi sarjaohjelmaksi vuosina 1972–1984 esitetyn "Perhe on pahin" -sarjan jälkeen. Keväällä 1992 Kolmostelevisio aloitti uuden yhdysvaltalaisen saippuasarjan "Kauniit ja rohkeat", jonka suosio ylitti ikä- ja sukupolvirajat; sitä katsoivat niin teinit kuin eläkeikäisetkin. Muita vuosikymmenen suosittuja sarjoja olivat "Villi Pohjola", "Salaiset kansiot", sairaalamaailmaan sijoittunut "Teho-osasto" sekä poliisisarja "NYPD Blue".
Kun Kuwaitin kriisi kärjistyi tammikuussa 1991 Persianlahden sodaksi, "Huomenta Suomi" -lähetyksen katsojaluvut nousivat selvästi, ja uutistoimitukset venyivät useisiin ylimääräisiin lähetyksiin. Ylen suomen- ja ruotsinkielisillä uutisilla oli sodan aikana pitkälti toistasataa ylimääräistä lähetystä. Oman hankaluutensa aiheutti se, että sopimus Ylen kanssa kielsi MTV:ltä CNN:n materiaalin käytön. Yleisradio veti kirjeenvaihtajansa Sinikka Artevan pois Bagdadista päivää ennen sodan syttymistä.
"M/S Estonian" onnettomuudesta raportointi syys- ja lokakuun vaihteessa 1994 oli henkisesti koettelevaa myös television uutistoimittajille. Pelastustöitä johtaneen kommodori Raimo Tiilikaisen haastattelu television "Suunvuoro"-ohjelmassa katastrofia seuranneena viikonloppuna siivitti osaltaan hänen nousuaan eduskuntaan maaliskuun 1995 vaaleissa.
Musiikki.
Klassinen musiikki.
Suomen ensimmäinen kaupallinen klassista musiikkia 24 tuntia vuorokaudessa soittava paikallisradio, Classic Radio, aloitti lähetyksensä Helsingissä tammikuussa 1992.
Aulis Sallisen ooppera "Kullervo" kantaesitettiin suomalaisvoimin Los Angelesissa helmikuussa 1992. Suomen Kansallisoopperan pitkään odotettu uusi oopperatalo valmistui Helsingin Töölönlahden rantaan vuonna 1993, ja sen avajaisnäytäntönä oli "Kullervo"-oopperan Suomen-ensiesitys 30. marraskuuta. Oopperatalohankkeen pitkäaikainen ja keskeinen puuhamies Alfons Almi kuoli helmikuussa 1991 eikä siten ollut enää näkemässä uuden oopperatalon vihkiäisiä.
Kuhmon kamarimusiikkitapahtuma vietti 25-vuotisjuhliaan kesällä 1994.
Esa-Pekka Salonen valittiin Los Angelesin filharmonikkojen ylikapellimestariksi ja taiteelliseksi johtajaksi. Kapellimestari Sakari Oramo valittiin brittiläisen Birminghamin sinfoniaorkesterin ylikapellimestariksi ja taiteelliseksi neuvonantajaksi syyskuussa 1998 alkaneeksi kolmivuotiskaudeksi. Oramo seurasi orkesterin maailmanmaineeseen nostanutta Simon Rattlea. Espoon kaupunginorkesterin Tapiola Sinfoniettan uudeksi kapellimestariksi tuli syksyllä 1993 ranskalainen viulisti Jean-Jacques Kantorow. Kantorowin johdolla orkesteri nousi kansainväliseen maineeseen niin nopeasti, että asia tuli Espoon kaupungin kulttuurijohdolle täytenä yllätyksenä. Määrärahojen loputtua orkesteri joutui loppuvuonna 1994 lomauttamaan soittajansa.
Sopraano Kirsi Tiihonen voitti vuoden 1994 kansainvälisen Mirjam Helin -laulukilpailun naisten sarjan. Hän oli kilpailun ensimmäinen suomalainen voittaja. Pekka Kuusisto voitti kansainvälisen Jean Sibelius -viulukilpailun vuonna 1995. Hän oli vuodesta 1965 järjestetyn kilpailun ensimmäinen suomalaisvoittaja. Vuosikymmenen huomiota herättäneimpiä nuoria muusikoita oli myös pianisti Laura Mikkola, joka voitti ensin Maj Lind -pianokilpailun – jaettu ensimmäinen sija Valeria Resjanin kanssa – ja sijoittui sen jälkeen toiseksi alan vaativimpana pidetyssä Kuningatar Elisabetin pianokilpailussa Belgiassa. 
Uusi Suomessa järjestettävä kansainvälinen musiikkikilpailu oli Arto Noraksen ideoima, ensimmäisen kerran vuonna 1991 ja siitä lähtien viiden vuoden välein järjestetty Paulon sellokilpailu. Ensimmäisen kilpailun voitti ranskalainen Xavier Phillips. Kansainvälinen Jean Sibelius -kapellimestarikilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran Sibeliuksen syntymän 130-vuotisjuhlan merkeissä toukokuussa 1995. Esa-Pekka Salosen johtama tuomaristo piti erittäin tiukkaa linjaa eikä kelpuuttanut yhtäkään osallistujaa ensimmäisen palkinnon arvoiseksi.
Italialainen tenori Luciano Pavarotti esiintyi yli 12 000 hengen yleisölle Hartwall Areenassa marraskuussa 1997. Kyseessä oli Pavarottin toinen Suomen-vierailu. Pavarotti kuittasi esiintymisestään yli kuuden miljoonan markan palkkion, mikä oli siihen saakka suurin klassisen musiikin esiintyjälle Suomessa koskaan maksettu summa.
Suomen Kansallisoopperan hallintoneuvosto valitsi marraskuussa 1999 uudeksi pääjohtajaksi heinäkuusta 2001 alkaen Zürichin oopperastudion johtajan Erkki Korhosen. Kansallisoopperan henkilökunta oli vastustanut Korhosen valintaa. Ylikapellimestari Leif Segerstam irtisanoutui vastalauseena Korhosen valinnalle, ja myös pääjohtaja Juhani Raiskinen ilmoitti eroavansa kesken kautensa. Raiskinen suostui kuitenkin joulukuussa 1999 jatkamaan pääjohtajana kautensa loppuun saakka.
Huomattavimpiin 1900-luvun suomalaissäveltäjiin kuulunut akateemikko Joonas Kokkonen kuoli kotonaan Järvenpäässä 74-vuotiaana 2. lokakuuta 1996. Julkisuudessa voimakkaasti mielipiteitä jakanut "Helsingin Sanomien" musiikkikriitikko Seppo Heikinheimo teki itsemurhan 26. toukokuuta 1997 ehdittyään juuri sitä ennen julkaista omaelämäkertansa.
Pop ja rock.
Yhdeksänkymmentäluvulla vallitsevia musiikin tyylisuuntia olivat etenkin pop ja eurodance. Tunnettuja yhtyeitä ovat muun muassa Kolmas Nainen, Hausmylly, Aikakone, Movetron, Neon 2, Ultra Bra, Waldo’s People ja CatCat. Menestyskappaleita olivat muun muassa Kolmannen Naisen "Tästä asti aikaa" (1990), Neon 2:n "Tässä talossa" (1992), vuoden 1995 kesähitti Aikakoneen "Odota" sekä Ultra Bran "Sinä lähdit pois" (1997). Vuosikymmenen jälkipuoliskolla tyttöbändit tulivat suureen suosioon: niistä suosituimpia olivat Nylon Beat, Taikapeili ja Tiktak. Nylon Beatille oli ominainen nasaali ääni ja tarttuvat kappaleet, kuten olivat muun muassa "Teflon love" (1996) ja "Viimeinen" (1998). Myös suomirap alkoi saada muutamien esittäjien muodossa suosiota vuosikymmenen aikana, mutta siitä tuli pysyvämpi ilmiö vasta vuosituhannen vaihduttua. 1990-luvun raphitteihin lukeutuivat ainakin Raptorin "Oi beibi" (1990) ja Bomfunk MC’sin "Freestyler" (1999).
Kansainvälistä menestystä saivat rock-yhtyeet Waltari ja 22-Pistepirkko. Rock-yhtye HIMin kansainvälinen suosio alkoi vuosikymmenen lopulla muun muassa hiteillään "Your Sweet 666" (1998) ja "Join Me in Death" (1999). Samoihin aikoihin aloitti ulkomaillakin maineikas metalliyhtye Children of Bodom. Suomalaisen rockin näkyväksi vientituotteeksi muodostui sellokvartetti Apocalyptica, jonka Metallica-esikoisalbumin myynti ylitti vuonna 1998 kansainvälisesti 300 000 kappaleen rajan. Suomen menestyminen Euroviisuissa jäi varsin heikoksi.
Vuosikymmenen sooloartistien suuria nimiä olivat muun muassa Samuli Edelmann, jonka suuria hittejä olivat muun muassa "Peggy" (1991) sekä Aikakoneen Sanin kanssa duetoitu "Tuhat yötä" (1995). Myös Mikko Kuustonen ja Aki Sirkesalo kuuluivat vuosikymmenen sooloartistien kärkikaartiin. 1990-luvun huumorimusiikin kasvoja on Sepi Kumpulainen, jonka suosikkikappaleita on "Armotonta menoa" (1991).
Useat pitkän linjan artistit ja yhtyeet olivat suosiossa 1990-luvullakin. J. Karjalainen jatkoi suosiotaan, vaikkakin 1980-luvulla toiminut Mustat Lasit -kokoonpano oli jo lopettanut. Hänen hittejään 1990-luvulta ovat muun muassa "Telepatiaa" (1992) ja "Missä se Väinö on?" (1996). Leevi and the Leavings oli suosionsa huipulla ja levytti muun muassa ikihitit "Itkisitkö onnesta?" (1995) ja "Laura Jenna Ellinoora Alexandra Camilla Jurvanen" (1996). Eppu Normaali levytti vuosikymmenen alkupuolella muutamia hittejä, kuten "Tahroja paperilla" (1990) ja "Näinhän täällä käy" (1993), mutta yhtye jäi vuonna 1994 noin kymmenen vuoden pituiselle tauolle. Niin Leevi and the Leavings kuin Eppu Normaali julkaisivat vuosikymmenen aikana suureksi myyntimenestykseksi nousseen tuplakokoelmalevyn: "Keskiviikko... 40 ensimmäistä hittiä" ja "Repullinen hittejä".
Kesän 1993 massiivisin suomalainen musiikkitapahtuma oli Puna-armeijan kuoron, orkesterin ja tanssiryhmän sekä Leningrad Cowboys -yhtyeen yhteiskonsertti Helsingin Senaatintorilla 12. kesäkuuta 1993. Paikalle saapui arviolta 50 000–70 000 hengen yleisö. Aki Kaurismäki ohjasi tapahtuman pohjalta Total Balalaika Show -dokumenttielokuvan.
1970-luvun maineikkaan Hurriganes-yhtyeen jäsenet, basisti Cisse Häkkinen ja kitaristi Albert Järvinen menehtyivät kolmen kuukauden välein vuosikymmenen alussa.
Iskelmä.
Suomalaisen iskelmän vaikeat 1980-luvun ajat olivat 1990-luvulle siirryttäessä taakse jäänyttä elämää. Uudella vuosikymmenellä iskelmämusiikki alkoi yhä enemmän muistuttaa nykyaikaista populaarimusiikkia, ja aiempia vuosikymmeniä vahvasti leimannut iskelmän ja rockin vastakkainasettelu haluttiin unohtaa. Iskelmämusiikin suuria nimiä ovat muun muassa Joel Hallikainen, jonka esikois- ja nimikkoalbumi (1992) on Suomen kaikkien aikojen viidenneksi myydyin levy. Levyllä on muun muassa "Tuttu Juttu Show" -ohjelman myötä suosituksi noussut kappale "Kuurankukka". Saman vuoden myyntimenestyksiä ovat myös Katri Helenan albumi "Anna mulle tähtitaivas" ja Anna Hanskin albumi "Jos et sä soita". Kaija Koon albumi "Tuulten viemää" vuodelta 1993 on Suomen kaikkien aikojen seitsemänneksi myydyin levy, ja sillä on muun muassa hittikappale "Kuka keksi rakkauden". Runsaasti ovat myyneet myös Laura Voutilaisen esikois- ja nimikkoalbumi (1994) sekä Kari Tapion albumi "Myrskyn jälkeen" (1996).
Tangokuninkaallisista tunnetaan vuoden 1995 tangokuningas Jari Sillanpää ja saman vuoden tangokuningatar Marita Taavitsainen. Jari Sillanpään esikois- ja nimikkoalbumi (1995) on myynyt 272 000 kappaletta, ja se on myydyin suomalainen musiikkialbumi. Albumin suosittuja kappaleita ovat muun muassa "Satulinna" ja "Kaduilla tuulee". Myös Sillanpään vuoden 1997 albumi "Auringonnousu" on myyntimenestys. Taavitsaisen suosittuja kappaleita on vuonna 1998 Syksyn sävelen voittanut "André". Myös vuoden 1994 tangokuningas Sauli Lehtonen, joka kuoli seuraavana vuonna hirvikolarissa, oli lahjakas ja luonnollinen laulaja.
Uudenlainen menestys oli Mestarit, neljästä pitkän linjan mieslaulajasta koostuva kokoonpano, joka veti vuosikymmenen lopulla konsertteihin monia tuhansia katsojia. Mestarit-kokoonpanoon kuuluivat Kirka, Hector, Pave Maijanen ja Pepe Willberg. Muista konkariesiintyjistä keikkailivat ja levyttivät edelleen esimerkiksi Erkki Junkkarinen, Eino Grön, Reijo Taipale ja Esko Rahkonen. 80-vuotias Veikko Lavi voitti keväällä 1992 television "Levyraadin" kappaleellaan "Ota löysin rantein," josta tuli myös suuri yleisön suosikki.
1990-luvulla edesmenneitä suomalaisen musiikin legendoja olivat muun muassa iskelmämusiikin monitoimimies Juha Vainio (1938–1990), reteistä ralleistaan tunnettu Irwin Goodman (1943–1991), säveltäjä, kapellimestari ja tuotantopäällikkö Toivo Kärki (1915–1992), viimeinen vanhimman polven muusikko Eugen Malmstén (1907–1993), säveltäjä ja kapellimestari George de Godzinsky (1914–1994), omia polkujaan kulkenut laulaja ja lauluntekijä Veikko Lavi (1912–1996) sekä jazzahtavia iskelmiä esittänyt Carola (1941–1997). Iskelmälaulaja Jamppa Tuominen kuoli traagisen tapahtumasarjan päätteeksi Kanariansaarilla marraskuussa 1998 epäselvissä olosuhteissa.
Muuta musiikkiin liittyvää.
CD-levyjen myynti ohitti vinyylilevyjen myynnin vuonna 1992. Autoissa ja kannettavissa soittimissa C-kasetti piti vielä pintaansa. Kevyen musiikin tutkija Pekka Gronow uskoi vuonna 1992 vinyylilevyjen olevan hyvää vauhtia siirtymässä historian hämärään ja perinteisten levysoittimien katoavan markkinoilta. Alun perin Japanista lähtöisin ollut karaoke alkoi kotiutua suomalaiseen baarikulttuuriin 1990-luvulla. Hartwall Areenan valmistuttua vuonna 1997 myös siellä alettiin järjestää musiikkikonsertteja.
Suomalainen kansanmusiikki murtautui jälleen suuren yleisön tietoisuuteen vuosikymmenen alussa Värttinä-yhtyeen ansiosta. Värttinän vanavedessä nousivat uudenlaisen kansanmusiikin tulkeiksi muiden muassa Angelin tytöt, Slobo Horo ja harmonikansoittaja Maria Kalaniemi. Julkisuutta sai myös Tenavatähti-kilpailu, jonka osallistujien tulkinnat aikuisten kappaleista sulattivat monien kuulijoiden sydämet. Toisaalta esiintyi kritiikkiä lasten hyväksikäytöstä musiikkibisneksessä. Tenavatähti-kilpailun osallistujia olivat esimerkiksi Leif Lindgren ja Matias Sassali.
Suomalaisen jazzmusiikin keskeisiin nimiin kuulunut, Uuden Musiikin Orkesterin (UMO) kapellimestarina sen perustamisesta saakka toiminut Esko Linnavalli kuoli joulukuussa 1991. Linnavallia seurasivat UMO:n kapellimestareina vuosikymmenen aikana trumpetisti Markku Johansson, yhdysvaltalainen jazzpianisti Rich Shemaria, saksofonisti Eero Koivistoinen ja pianisti Heikki Sarmanto.
Helsingin juhlaviikkojen uudeksi toiminnanjohtajaksi, eläkkeelle jääneen Veijo Varpion seuraajaksi, valittiin vuonna 1994 Esa-Pekka Salonen. Salonen päätti laajentaa tapahtuman monimuotoiseksi festivaaliksi, jossa myös populaarikulttuurilla oli vahva osuutensa. Vuoden 1995 juhlaviikot ylittivät laajennetunkin budjettinsa, tappiota Helsingin kaupungille kertyi yli kymmenen miljoonaa markkaa, ja juhlaviikot nimettiin ”tuhlaviikoiksi”. Jupakka johti Helsinki-viikon säätiön hallintojohtajan Virpi Nurmen ja säätiön hallituksen eroon. 
Vuosikymmenen puolivälissä herättivät huomiota laulaja Laura Voutilaisen käräjöinti managerinsa Hannele Laurilan kanssa ja Laurilan puolison Ari Laurilan levy-yhtiöön Unirecordsiin kohdistuneet plagiointisyytökset. Ulkomusiikillisia ilmiöitä olivat Pertti ”Veltto” Virtasen presidenttiehdokkuus vuoden 1994 vaalissa ja hänen nousunsa eduskuntaan seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa. Vuosikymmenen jälkipuoliskon kohutuimpia nimiä oli viulisti Linda Lampenius, jonka yksityiselämän käänteitä, menestystä vuoden 1996 kunnallisvaaleissa ja mahdollisia ulkomaisia sopimuksia puitiin julkisuudessa enemmän kuin hänen musiikillisia ansioitaan.
Elokuvat.
Lama näkyi elokuva-alalla.
1990-luvun alussa elokuva-ala vajosi muun maan tavoin lamaan, ja elokuvissa kävi vähemmän ihmisiä kuin koskaan. Tuotannon määrä pysyi kuitenkin korkeana koko vuosikymmenen. 1990-luvun alkupuolella yleisö karttoi kotimaista elokuvaa, ja ajan menestyneimpiä elokuvia olivat kansanomaiset komediat, kuten vanha tuttu "Uuno Turhapuro" sekä sen rinnalle syntyneet Ere Kokkosen "Vääpeli Körmy" -sotilasfarssit ja Timo Koivusalon "Pekko Aikamiespoika" -maalaiskomediat. Kotimaisen elokuvan ”katastrofivuotena” voidaan pitää vuotta 1994, jolloin kotimaisten elokuvan katsojaosuus oli vain noin neljä prosenttia, ja myös edellä mainittujen komedioiden suosio oli laskenut. Tuon vuoden parhaiksi yleisömenestyksiksi jäivät Koivusalon "Pekko ja poika" vain hieman yli 60 000 katsojalla, sekä vuoden Turhapuro, Hannu Seikkulan "Uuno Turhapuron veli" ainoastaan 20 000 katsojallaan.
Lamavuosien elokuvatuotannossa korostuivat yksilö- ja perhetragediat. Esimerkkejä tästä ovat Pekka Lehdon melodraama "Kaivo" (1992) ja Veikko Aaltosen "Tuhlaajapoika" (1992) ja "Isä meidän" (1993) sekä jo nousukauden puolella tehty Auli Mantilan esikoisohjaus "Neitoperho" (1997). Nuorten elämää käsiteltiin laajasti esimerkiksi Kari Paljakan elokuvassa "Veturimiehet heiluttaa" (1992), Jarmo Lampelan esikoisohjauksessa "Sairaan kaunis maailma" (1997) ja Claes Olssonin elokuvassa "Ihanat naiset rannalla" (1998).
Nuorten ohjaajien tie menestykseen.
Nuorten elokuvaohjaajien tekemien esikoiselokuvien tuotanto kiihtyi. Vuosina 1990-1996 toteutettiin Sparrausrinki, jossa Suomen elokuvasäätiö, Yleisradio, MTV ja Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskus rahoittivat 12 esikoisohjaajan elokuvaa. Niistä kahdeksan pääsi teatterilevitykseen, muun muassa Tero Jartin "Aapo" (1994), Kaija Juurikkalan "Rosa Was Here" (1994) ja Heikki Kujanpään "Jäänmurtaja" (1997).
Markku Pölönen oli 1990-luvun näkyvin debytantti, jonka Sparrausringin rahoittama esikoiselokuva "Onnen maa" (1993) herätti huomiota nostalgian ja huumorin sävyttämällä maalaiskuvauksella. Pölösen seuraava elokuva, Heikki Turusen romaaniin perustuva "Kivenpyörittäjän kylä" oli vuoden 1995 suurin katsojamenestys ulkomaiset elokuvat mukaan lukien.
Nuoret ohjaajat tarttuivat ennakkoluulottomasti kansainvälisiin genreihin. Aleksi Mäkelä viritteli suomalaista action-elokuvaa teoksissaan "Romanovin kivet" (1993) ja "Esa ja Vesa – auringonlaskun ratsastajat" (1994). 1990-luvun kotimaisia kauhuelokuvia ovat esimerkiksi Olli Soinion jatko-osa "Kuutamosonaatti 2 – Kadunlakaisijat" (1991) ja Atro Lahtelan "Silmä silmästä" (1999). Jari Halonen taas sekoitti eri lajityyppejä ja ”roskaelokuvan” tyylikeinoja ilkikuriseksi cocktailiksi esimerkiksi teoksissaan "Back to the USSR – Takaisin Ryssiin" (1992) ja "Joulubileet" (1996).
Aki Kaurismäen kansainvälinen menestys.
Aki Kaurismäen asema kansainvälisenä art house -nimenä vahvistui. Hän ohjasi elokuvia tiuhaan tahtiin niin Suomessa kuin ulkomailla. Hänen teoksiaan ovat muun muassa kotimaassa ohjatut "Tulitikkutehtaan tyttö" (1990) ja "Pidä huivista kiinni, Tatjana" (1994), Englannissa ohjattu "I Hired a Contract Killer" (1990) sekä Ranskassa ohjattu "Boheemielämää" (1992). Leningrad Cowboys -yhtyeen saaga jatkui komediassa "Leningrad Cowboys Meet Moses" (1994) ja samana vuonna ilmestyneessä konserttielokuvassa "Total Balalaika Show". Vuonna 1996 Kaurismäki palasi työläiselokuvaan ja työttömyyden teemaan teoksellaan "Kauas pilvet karkaavat", josta tuli kansainvälinen menestys.
Dokumenttielokuvat.
1990-luku oli suomalaisen dokumenttielokuvan murroskausi, jolta usean tekijän, esimerkiksi Peter von Baghinin, Arto Halosen, Virpi Suutarin, Anu Kuivalaisen, Kiti Luostarisen, Taru Mäkelän, Marja Pensalan ja John Websterin, tuotannosta on filmografiakäsittelyn saanut varsin satunnainen valikoima elokuvia. Pirjo Honkasalon "pyhän ja pahan trilogia" herätti paljon huomiota, esimerkkinä elokuvat "Tanjuska ja 7 perkelettä" (1993) ja "Atman" (1997).
Vuosikymmenen lopun elokuvabuumi.
1990-luvun lopulla käynnistynyt uusi nousukausi sai aikaan elokuvateattereissa äkillisen menestyspiikin, ”suomalaisen elokuvan buumin”, jota laman aallonpohjassa tuskin osattiin ennakoida. Tähän johtivat muun muassa nousset tuotantotuet, uuden tekijäpolven läpimurto ja uudenlainen panostus markkinointiin. Tärkein yksittäinen tekijä oli ehkä tuottajien roolin kasvu ja tuotantoprosessin ammattimaistuminen. Uutta tuottajapolvea edustivat muun muassa Marko Röhr, Lasse Saarinen ja Markus Selin. Kotimaisten menestyselokuvien kirjo monipuolistui huomattavasti.
Monissa vuosikymmenen lopun elokuvissa palattiin kansalliseen perinteeseen ja historiaan, esimerkkeinä Kaisa Rastimon "Säädyllinen murhenäytelmä" (1998) ja Aki Kaurismäen "Juha" (1999). Elokuvissa käsiteltiin usein myös uuden sukupolven näkemyksiä Suomen historian käännekohdista, kuten Taru Mäkelän "Lotat" (1995) sekä Olli Saarelan "Rukajärven tie" (1999). Matti Grönberg ohjasi humoristisia, televisiosta tutun Kummeli-koomikkoryhmän elokuvia, kuten "Kummeli Stories" (1995) ja "Kummeli Kultakuume" (1997).
Elokuvateatterien yleisöluvut kohosivat pilviin vuonna 1998, jolloin ensin Markku Pölösen tukkilaiselokuva "Kuningasjätkä" ja sitten Raimo O. Niemen koko perheen seikkailuelokuva "Poika ja ilves" keräsivät suuryleisöt. Vuonna 1999 elokuvissakäyntien määrä ylitti seitsemän miljoonan rajan ensi kertaa kymmeneen vuoteen ja kotimaisten elokuvien katsojaosuus nousi jopa 25 prosenttiin. Koko vuosikymmenen katsotuin kotimainen elokuva lienee Olli Saarelan sotaelokuva "Rukajärven tie" vuodelta 1999, jota seuraavat samana vuonna julkaistut Aleksi Mäkelän modernisoitu pohjalaiselokuva "Häjyt", Timo Koivusalon Helismaa ja Rautavaara -kuvaus "Kulkuri ja joutsen" sekä Åke Lindmanin kullankaivajaelokuva "Lapin kullan kimallus". Elokuvabuumi jatkui 2000-luvulla.
Tekniikka.
Kotona katsottavat elokuvat olivat läpi vuosikymmenen useimmiten tallennettu videokaseteille. DVD-laitteet tulivat Suomeen vuosikymmenen lopulla.
Jussi-palkinnot ja katsotuimmat elokuvat.
Parhaan elokuvan Jussi -palkintoja on jaettu vuodesta 1993 alkaen, ja palkinnon on 1990-luvulla voittanut seuraavat kotimaiset elokuvat:
Katsotuimmat suomalaiset elokuvat 1990–1999 (Suomen elokuvateattereissa): 
Katso myös: Luettelo 1990-luvun suomalaisista elokuvista
Urheilu.
Suomi menestyi 1990-luvulla useissa urheilulajeissa, etenkin talvi- ja moottoriurheilussa. Edellisellä vuosikymmenellä mäkihypyssä useita kultamitaleja voittanut Matti Nykänen sai vielä vuonna 1990 yhden lentomäen MM-hopeamitalin, mutta lopetti huippu-uransa jo samana vuonna. Vuonna 1992 vasta 16-vuotias Toni Nieminen voitti kaksi mäkihypyn olympiakultamitalia, joista toisen joukkuemäessä ja toisen suurmäessä. Myöhemmin vuosikymmenen aikana lupaava tulokas oli nuori Janne Ahonen, joka voitti kolme mäkihypyn MM-kultamitalia.
Jarmo Hirvasoja saavutti ensimmäisenä suomalaisena jääspeedwayn maailmanmestaruuden Göteborgissa Ruotsissa maaliskuussa 1990.
Suomen jääkiekkomaajoukkue voitti historiansa ensimmäisen MM-kultamitalinsa toukokuussa 1995. Loppuottelussa Suomi kaatoi Ruotsin lukemin 4–1, minkä jälkeen kymmenet tuhannet ihmiset kerääntyivät juhlimaan mestaruutta Helsingin kauppatorille, jonne maajoukkue saapui avoautosaattueessa. Vuosikymmenen parhaita pelaajia olivat etenkin Ville Peltonen, Timo Jutila, Saku Koivu, Mika Strömberg ja Jere Lehtinen sekä NHL-uralla menestynyt Teemu Selänne. Vuosikymmenen aikana Suomen jääkiekkomaajoukkue on saanut myös neljä MM-hopeaa: 1992, 1994, 1998 ja 1999.
Suomi voitti ringeten maailmanmestaruuden vuonna 1994. Loppuottelussa Yhdysvaltain St. Louisissa Suomen joukkue voitti Itä-Kanadan joukkueen 4–2. 
1990-luvun menestyneimpiä ralliautoilijoita olivat Juha Kankkunen, joka voitti maailmanmestaruuden 1991 ja 1993, sekä Tommi Mäkinen, joka voitti maailmanmestaruuden 1996, 1997, 1998 ja 1999. Espanjan Carlos Sainz voitti ensimmäisenä Suomen ja Ruotsin ulkopuolisena kuljettajana Jyväskylän suurajot vuonna 1990. 
Suomalaisia järkytti Mika Häkkisen hengenvaarallinen loukkaantuminen rajussa ulosajossa Formula 1 -luokan aika-ajoissa Australian Adelaidessa marraskuussa 1995. Häkkinen toipui kuitenkin hämmästyttävän nopeasti ja palasi kilparadoille jo neljän kuukauden kuluttua. Häkkinen voitti Formula 1 -maailmanmestaruuden kahdesti, vuosina 1998 ja 1999. Hän ajoi tuolloin McLaren-tallissa. Niin ikään vuonna 1999 Suomen menestynein miesalppihiihtäjä Kalle Palander voitti pujottelun maailmanmestaruuden. Vuosikymmenen loppupuolella Mika Myllylä voitti maastohiihdossa yhden olympiakullan ja neljä MM-kultaa.
Suomen menestyneimpiin jalkapalloilijoihin kuuluva Jari Litmanen pelasi 1990-luvulla Ajaxissa. Litmanen valittiin Suomen vuoden urheilijaksi vuonna 1995 ensimmäisenä joukkuelajin edustajana. Naisurheilijoista menestyneimpiä on ainakin Sari Essayah (mm. kilpakävelyn maailmanmestari 1993) ja Heli Rantanen (keihäänheiton olympiakultamitalisti 1996). 
Suomen Tietotoimiston uutisissa kerrottiin 21. tammikuuta 1998 hiihtäjä Jari Räsäsen hankkineen ja käyttäneen kasvuhormonia. Räsänen kiisti epäilyt välittömästi ja jätti Keskusrikospoliisille tutkintapyynnön. Heinäkuussa 1999 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi STT:n päätoimittajan Kari Väisäsen ja uutisen kirjoittaneen toimittaja Johanna Aatsalo-Sallisen ehdollisiin vankeusrangaistuksiin ja sakkoihin julkisesta herjauksesta sekä korvauksiin Räsäselle ja useille Hiihtoliiton johtohenkilöille.
Elokuussa 1998 paljastui pesäpallon sopupeliskandaali. Kolmen eri puolilla Suomea 13. elokuuta pelatun pesäpallo-ottelun lopputulosten todettiin olleen ennalta sovittuja, mistä aiheutui Veikkaus Oy:lle suuret taloudelliset vahingot. Skandaali aiheutti pesäpallolle urheilulajina vakavaa mainehaittaa.
Muoti.
1990-luvun pukeutumis- tai muoti-ilmiöitä olivat baseball-lippikset (lippaa saattoi pitää myös takana tai sivulla), leveälahkeiset farkut ja trumpettihousut, lappuhaalarit, pitkät nahkatakit, hupparit, napapaidat, vyölaukut, Adidaksen sivunappiverkkarit, kalastajahatut, bandanat ja paksupohjakengät. Kaikille vartalotyypeille sopivat salihousut rantautuivat Suomeen, ja niistä tuli nopeasti hyvin suosittuja. Nuorten hip hop -tyylissä herätti huomiota ainakin hyvin alhaalla olevat baggy-housut, joista saattoi näkyä alushousun yläosa ja jopa takapuolen yläosan alkua.
Tavaroita kuljetettiin usein JanSport- tai Eastpak-repussa; tytöillä yleinen näky olivat selässä roikkuvat minireput. Naisten hiustyylissä ajalle tyypillisiä olivat saparot, ja kampauksen viimeistelyssä käytettiin usein pantoja, kreppejä ja donitseja. Muotitrendit vaihtuivat nopeasti ja yksilöllisyyttä haluttiin korostaa, siksi lista aikakauden muotivillityksistä on pitkä.
Ruoka ja juoma.
1990-luvun ruokasuosikkeja olivat jauheliha- ja makkararuoat, kalaruoat, pastaruoat (esimerkiksi lasagne) sekä broileriruoat (etenkin hunajamarinoidut broilerisuikaleet, jotka tulivat myyntiin vuonna 1992). Hiteiksi nousivat myös muutamat suomalaisille uudet eksoottiset ruoat, kuten curry, vokki ja texmex. Ruokailmiöitä olivat muun muassa monenlaiset valmisruoat, Valion "Viilis"-viilit ja "Nami Nami" -vanukkaat sekä Muumi- ja Frisco -limonadit. Myös tuoreyrttien käyttö yleistyi 1990-luvulla. Ruokakauppojen valikoimat laajenivat paljon. Euroopan unioniin liittyminen vapautti elintarvikkeiden tuonnin, ja kauppojen hyllyille ilmestyi monenlaisia tuontituotteita.
Ruokailu jakautui selkeästi arki- ja viikonloppuruokailuun. Arkiruoka oli laajalti edullisesti, nopeasti ja helposti valmistettua perusruokaa, varsinkin lamavuosina. Viikonloppuruoalla perhe koottiin yhteen ja syötiin paremmin. Viikonlopputunnelmaa nostattavia ruokajuttuja ilmestyi myös aikakauslehtiin.
Edelliseltä vuosikymmeneltä alkaen yleistynyt mikroaaltouuni löytyi vuonna 1998 jo 78 prosentista suomalaistalouksista.
Laman aikana kotiviinin juominen oli hyvin yleistä: vuosina 1993 ja 1994 jopa neljännes kaikesta viinin kulutuksesta oli kotiviiniä. Vuoden 1995 alussa voimaan tullut alkoholilaki toi ruokakauppoihin ja kioskeihin muutkin käymisteitse valmistetut enintään 4,7-prosenttiset alkoholijuomat kuin oluet. Tämän myötä siideristä tuli muotijuoma, koska sen makea maku oli enemmän monien nuorten ja naisten mieleen. Baarien suosituimpia drinkkejä olivat muun muassa hot shotit ja Ville Vallaton, ja kotimaisia juomia ryhdyttiin korvaamaan kansainvälisillä. Alaikäisten alkoholinkäyttö oli 1990-luvulla huomattavasti yleisempää kuin nykypäivänä.
Maailmanperintökohteet.
Suomi oli ratifioinut Unescon yleissopimuksen kulttuuri- ja luonnonperinnön säilyttämisestä vuonna 1987. Valtaosa suomalaisista maailmanperintökohteista lisättiin maailmanperintöluetteloon 1990-luvulla. Ensimmäisenä maailmanperintöluetteloon lisättiin Suomenlinna ja Vanha Rauma vuonna 1991. Petäjäveden vanha kirkko lisättiin maailmanperintöluetteloon 1994, Verlan puuhiomo ja pahvitehdas 1996 ja Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue 1999.
Ruokolahden leijona.
Kesällä 1992 jahdattiin Ruokolahdella Etelä-Karjalassa nähdyksi väitettyä leijonaa muutaman viikon ajan. Tapahtumat saivat alkunsa, kun Ruokolahdella työkomennuksella ollut metsätyönjohtaja ilmoitti poliisille 23. kesäkuuta havainneensa edellispäivänä leijonaa muistuttaneen eläimen paikallisessa metsässä. Asiantuntijana kuultu Korkeasaaren eläintarhan johtaja Ilkka Koivisto ei pitänyt havaintoa ”täysin mahdottomana”, ja Ruokolahdelle hälytetty Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen suurpetotutkija Erik S. Nyholm vakuuttui maastossa havaitsemiensa jälkien perusteella siitä, että kyseessä oli leijona. Leijonan huhuttiin olleen peräisin Venäjän puolella onnettomuuteen joutuneesta eläinkuljetuksesta, minkä venäläiset viranomaiset kuitenkin kiistivät. Seuraavina päivinä havaintoja suuresta kissaeläimestä ilmoitettiin myös Karstulasta, Hyrynsalmelta ja Kristiinankaupungista. Maa- ja metsätalousministeriö ja ympäristöministeriö katsoivat, ettei asia kuulunut niiden toimialaan. Sisäministeriö määräsi leijonan tapettavaksi, koska sen katsottiin olevan vaaraksi yleiselle turvallisuudelle, ja valtuutti Nyholmin ampumaan eläimen. Tämän seurauksena Suomen vaakunaeläintä tukemaan syntyi lähes kansanliike. Eläimestä ei lopulta saatu yhtäkään valokuvaa, eikä siitä tai sen jäljistä tehty enää heinäkuun alkupuolella uusia havaintoja. Ruokolahden leijonaa on yleisesti epäilty uutisankaksi, kun osoittautui, että useat ”leijonan jäljet” oli tehty lusikalla. Suurpetotutkija Erik S. Nyholm oli kuitenkin vielä vuonna 2017 vakuuttunut havaintojensa aitoudesta.
Kuolleita.
Suomessa kuolivat 1990-luvulla muun muassa seuraavat merkkihenkilöt: