Necronomicon

Necronomicon on kauhukirjailija H. P. Lovecraftin (1890–1937) Cthulhu-kertomuksista peräisin oleva kuvitteellinen grimoire eli kirja, joka sisältää loitsuja ja tietoa yliluonnollisista voimista. Teoksen kirjoittajaksi mainitaan ”hullu arabi” Abdul Alhazred.
Monet Lovecraftin kirjeystävät alkoivat teksteissään viitata "Necronomiconiin" ja kehittelivät omia salatieteellisiä kirjojaan, joihin Lovecraft alkoi vastavuoroisesti viitata omassa tuotannossaan. Tavoitteena oli luoda vaikutelma tarinoiden taustalla vaikuttavasta mytologiasta ja siten voimistaa todentuntua. Jotkut ovatkin erehtyneet pitämään "Necronomiconia" todellisena kirjana. Lovecraft itse korosti aina, että kyse oli sepitteestä.
Maineensa vuoksi "Necronomicon" on esiintynyt usein myös Cthulhu-mytologian ulkopuolisissa kauhuteoksissa, kuten Sam Raimin "Evil Dead" -elokuvatrilogiassa. Lovecraftin kuoleman jälkeen on lisäksi kirjoitettu useita "Necronomicon"-nimisiä teoksia, jotka ovat olevinaan Lovecraftin mainitsema kirja. 
Tausta.
Kielletyt kirjat.
"Necronomicon" on kauhukirjailija H. P. Lovecraftin (1890–1937) luomus. Nimi ilmestyi hänen mieleensä unessa. Vuonna 1921 kirjoitetussa ja julkaistussa novellissa ”Nimetön kaupunki” Lovecraft viittasi kuvitteelliseen arabimystikko Abdul Alhazrediin, joka oli kirjoittanut ”selittämättömän säeparin”. Vuonna 1922 kirjoittamassaan novellissa ”Ajokoira” (julkaistu 1924) Lovecraft mainitsi ensimmäistä kertaa "Necronomiconin" nimeltä ja nimesi kirjoittajaksi Abdul Alhazredin. Tämän jälkeen hän mainitsi novelleissaan "Necronomiconin" toistuvasti. Pitääkseen kuvaukset johdonmukaisina Lovecraft laati vuonna 1927 lyhyen tekstin "Necronomiconin historia".
"Necronomiconilla" ei todennäköisesti ollut yksittäistä esikuvaa, vaan sen taustalla oli goottilaisen romaanin perinne, jossa usein esiintyi ”homeisia kätkettyjä käsikirjoituksia”. Jo ennen "Necronomiconia" Lovecraftin tarinoissa oli esiintynyt samankaltainen teksti nimeltä "Pnakoottiset käsikirjoitukset" ("Pnakotic Manuscripts"); se mainittiin ensi kertaa vuoden 1918 novellissa ”Polaris”."" Abdul Alhazredin hahmo oli "Tuhannen ja yhden yön" innoittama. "Necronomiconin" arabiankielisen nimen "Al Azif" Lovecraft löysi William Beckfordin "Hirmuvaltiaan" selityksistä, jotka oli laatinut Samuel Henley. Lovecraft yritti kehitellä "Necronomiconille" myös kreikankielisen etymologian: "nekros" (’ruumis’), "nomos" (’laki’), "eikon" (’kuva’) eli ”Kuolleiden lain kuva”. Lovecraft-tutkijat S. T. Joshi ja David E. Schultz (2001) pitävät tätä kuitenkin kieliopillisesti epätyydyttävänä ja ehdottavat etymologiaksi "nekros" (’ruumis’), "nemo" (’jakaa’, ’pilkkoa’, idiomaattisesti ’tutkia’ tai ’luokitella’) ja -"ikon" (adjektiivisuffiksi), jolloin nimen voisi tulkita tarkoittavan ”Tutkielmaa kuolleista”.
Myöhemmin myös muut "Weird Tales" -kirjailijat alkoivat teksteissään viitata "Necronomiconiin" ja kehittelivät omia kiellettyjä kirjojaan, joihin Lovecraft puolestaan viittasi omissa tarinoissaan. Tämä hämmensi lukijoita, jotka usein tiedustelivat Lovecraftilta kiellettyjen kirjojen aitoudesta. Lovecraftin mukaan ristikkäisten viittausten verkko toi kauhutarinoihin toden ja syvyyden tuntua. Hän kuitenkin kiisti halunneensa tietoisesti huijata ihmisiä, ja uteliaille hän kertoi aina suoraan, että kyse oli sepitteestä:
Lovecraftilta kysyttiin toisinaan, miksei hän kirjoittanut "Necronomiconia" itse. Tähän Lovecraft huomautti, että kirjassa oli hänen novelliensa mukaan lähes tuhat sivua. Vuonna 1932 hän kertoi Robert E. Howardille leikitelleensä ajatuksella "Necronomiconin" kirjoittamisesta, mutta luopuneensa ajatuksesta urakan laajuuden vuoksi. Lisäksi Lovecraft totesi, että olisi lähes mahdotonta tehdä kirja, joka olisi yhtä pelottava ja vaikuttava, kuin mitä "Necronomiconin" väitettiin olevan.
Abdul Alhazred.
Lovecraft oli lapsuudessaan suuresti kiinnostunut itämaisesta kulttuurista ja islamista. Abdul Alhazred oli alun perin humoristinen lempinimi, jonka keksi joko Lovecraftin perheen asianajaja Albert A. Baker tai Lovecraft itse. Tuleva kirjailija oli tuolloin viisivuotias ja leikki "Tuhannen ja yhden yön" innoittamana usein arabia.
Abdul Alhazred ei ole oikea arabiankielinen nimi. Länsimaissa laajalle levinneen virhekäsityksen vastaisesti ”Abdul” ei sellaisenaan ole etunimi, vaan tarkoittaa ”sen ja sen orjaa” tai ”sen ja sen palvojaa” (esimerkiksi Abd Allah eli Abdullah, ’Jumalan orja’). Myöskään Alhazred ei ole oikea arabiankielinen sana. Nimessä on lisäksi peräkkäin kaksi määräistä artikkelia: Abdulin -"ul" ja Alhazredin "Al-". Lovecraftin ihailijat ovat kehitelleet nimelle useita etymologioita:
Fiktion sisäisesti nimen kielioppivirheet selitetään eurooppalaisen kirjurin tekemäksi kopiointivirheeksi.
Necronomicon fiktiossa.
Kirjan vaiheet.
"Necronomiconin historian" mukaan ”hullu runoilija” Abdul Alhazred vaikutti Umaijadien valtakunnassa 700-luvun alussa. Hän palvoi Yog-Sothothia ja Cthulhua, tutki Babylonin raunioita ja Memfiin alaisia luolia ja eli kymmenen vuoden ajan erakkona Tyhjän neljänneksen autiomaassa, missä hän vieraili ”pilareiden Iremissä” ja tutki ihmistä edeltäneiden rotujen aikakirjoja. Viimeiset vuotensa hän vietti Damaskoksessa "Necronomiconia" kirjoittaen ja kuoli 738, mahdollisesti yliluonnollisten hirviöiden surmaamana. Kirjan arabiankielinen nimi on "Al Azif", mikä Lovecraftin mukaan merkitsee ”(hyönteisten) öisiä ääniä, joiden uskotaan olevan demonien ulvontaa”.
Vuoteen 950 mennessä "Al Azif" oli saavuttanut aikansa filosofien keskuudessa mainetta, ja sen käänsi kreikaksi Theodorus Philetas salaa Konstantinopolissa. Kreikankielinen nimi "Necronomicon" on Philetasin antama. Seuraavan sadan vuoden aikana kirjalla tehtiin monenlaisia salatieteellisiä kokeiluja. Sitten patriarkka Mikael Kerullarios poltti kirjan ja kielsi sen levittämisen. "Necronomicon" vaipui pitkäksi aikaa unohduksiin, kunnes Olaus Wormius käänsi sen vuonna 1228 latinaksi kreikankielisen version pohjalta. (Todellinen Ole Worm tosin eli vasta 1500-luvulla.) Latinalainen laitos painettiin kahdesti, ensin 1400-luvulla Saksassa ja toisen kerran Espanjassa 1600-luvulla. Kreikankielinen laitos painettiin Italiassa vuosien 1500 ja 1550 välillä. Paavi Gregorius IX julisti sekä latinan- että kreikankieliset versiot pannaan 1232, jolloin arabiankielinen versio oli jo kadonnut. Viimeinen kreikankielinen versio tuhoutui Salemin noitavainoissa.
John Dee käänsi "Necronomiconin" englanniksi, mutta sitä ei koskaan painettu ja käsikirjoitus on säilynyt vain osittain. Tarinassa ”Dunwichin hirviö” (1929) mainitaan, että tohtori Deen laitos on puutteellinen. Novellissa myös etsitään loitsua, joka löytyy latinankielisen "Necronomiconin" sivulta 751 mutta ei Deen teoksesta. "Necronomiconin" voi siis olettaa olevan erittäin paksu kirja. "Necronomiconin historian" mukaan kirjaa oli kirjoitushetkellä julkisten laitosten hallussa vain viisi kappaletta erilaisissa museoissa, kansalliskirjastoissa ja yliopistoissa. Lovecraftin ja muiden Cthulhu-kirjoittajien kertomuksissa esiintyy lisäksi lukuisia yksityisomistuksessa olevia laitoksia.
Sisältö.
Robert M. Pricen (1982) mukaan Lovecraft kuvaa varhaisissa teksteissään "Necronomiconin" demonologian ja muiden salatieteellisten uskomusten oppaaksi. Myöhemmissä tarinoissa kirja muuttuu grimoireksi, joka sisältää ohjeita loitsimiseen ja yliluonnollisten olentojen kutsumiseen. Joshin &amp; Schzultsin (2001) mukaan Lovecraftin viimeiset teokset antavat hänen luomilleen jumalhahmoille näennäistieteellisen selityksen ja kuvaavat ne avaruusolennoiksi. Näin esimerkiksi pienoisromaanissa "Hulluuden vuorilla" (1931), jonka mukaan "Pnakoottiset käsikirjoitukset" ja "Necronomicon" antavat pelkkiä vihjeitä kuvaamiensa ilmiöiden todellisesta luonnosta.
Useimmissa novelleissaan Lovecraft tyytyy mainitsemaan "Necronomiconin" ohimennen, mutta novelleissa ”Juhlapäivä” (1923) ja ”Dunwichin hirviö” kirjasta esitetään pitempiä lainauksia. Tunnetuin "Necronomicon"-sitaatti on ”Nimettömässä kaupungissa” mainittu Abdul Alhazredin runo:
Lovecraftin englanninkielinen runo
"That is not dead which can eternal lie."
"And with strange aeons even death may die."
S. Albert Kivisen suomennos
"Se kuollut ei oo, mi voi iäti maata,"
"aikojen myötä voi kuolokin laata."
Daniel Harsmin "The Encyclopedia Cthulhianan" (1998) mukaan "Necronomicon" sisältää loitsuja, ohjeita suurien muinaisten kutsumiseen ja karkottamiseen sekä tietoa yliluonnollisista symboleista ja astrologiasta. Cthulhu-novelleissa ja -peleissä toistuva piirre on, että jo pelkkä "Necronomiconin" lukeminen voi ajaa ihmisen hulluksi.
Todelliset Necronomiconit.
Lovecraftin kuoltua muut Cthulhu-taruston kirjailijat jatkoivat "Necronomiconia" käsittelevien kauhutarinoiden kirjoittamista. Lovecraft ja Cthulhu-tarusto nousivat 1970-luvulla kauhuharrastajien parissa suureen suosioon, ja markkinoille alkoi ilmestyä jäljitelmiä. Jotkin niistä väittivät olevansa todellinen "Necronomicon", joka erinäisten vaiheiden kautta oli vihdoin saatettu suuren yleisön saataville. Kirjojen markkinointi on myös tehnyt sensaationhakuisia väitteitä niiden muinaisuudesta ja pelottavista voimista. Nämä väitteet eivät pitäneet paikkaansa, eivätkä todelliset "Necronomiconit" yleensä myöskään olleet erityisen uskollisia Lovecraftin kuvauksille. Harrastajien parissa "Necronomiconien" maine on ollut varsin kehno. Jotkut ovat tästä huolimatta erehtyneet pitämään väärennöksiä aitoina, ja esimerkiksi Vatikaanin kirjastosta on ajoittain tiedusteltu "Necronomiconin" saatavuutta.
Tunnetuin "Necronomicon" on Simon-salanimellä vuonna 1977 toimitettu laitos. Se yhdistelee Cthulhu-tarustoa ja sumerilaista mytologiaa ja tunnetaan usein nimellä ”Simonin "Necronomicon"”. Simon väitti kääntäneensä kirjan kreikankielisestä käsikirjoituksesta. Toiseksi tunnetuin on George Hayn ja Colin Wilsonin "Necronomicon. The Book of Dead Names", jonka mukaan Lovecraft olisi saanut esoteeriset tietonsa vapaamuurareilta. Todellisuudessa Lovecraftin tuotannossa ei ole juurikaan vaikutteita Sumerin uskonnosta tai vapaamuurariudesta.
Joshi &amp; Schultz (2001) arvioivat, että ”jotkut [väärennöksistä] ovat hyvinkin nokkelia huijauksia, mutta kaukana HPL:n kuvaamasta teoksesta”. Myös "Cthulhun kutsu" -roolipelin (6. laitos) "Necronomiconia" käsittelevä artikkeli katsoo, etteivät tosimaailman jäljitelmät tavoita alkuperäisen henkeä. Poikkeuksen muodostaa H. R. Gigerin "Necronomicon" (1977), joka ei edes väitä olevansa aito vaan on yksinkertaisesti kokoelma Gigerin makaabereja ja groteskeja maalauksia.