tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
USS Bang (SS-385)

USS Bang (runkonumero SS-385) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1943 vesillelaskettu Balao-luokan sukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin Portsmouthin laivastontelakalta Kitterystä Mainesta, missä köli laskettiin 30. huhtikuuta 1943. Alus laskettiin vesille 30. elokuuta kumminaan Robert W. Neblettin puoliso ja otettiin palvelukseen 4. joulukuuta ensimmäisenä päällikkönään Antone R. Gallaher.
Palvelus.
Palvelukseenoton jälkeen alus oli miehistöineen neljä viikkoa koulutuksessa New Englandissa. Se lähti 8. helmikuuta 1944 New Londonin sukellusvenetukikohdasta Panaman kanavan kautta Pearl Harboriin, missä miehistönkoulutus jatkui. Maaliskuun lopulla miehistön todettiin olevan valmis. Alus lähti 29. maaliskuuta 1944 ensimmäiselle partiomatkalleen "USS Parchen" ja "USS Tinosan" kanssa. Alukset pysähtyivät vuorokaudeksi Midwaylle tankkaamaan, minkä jälkeen ne jatkoivat Luzoninsalmeen ja Formosan (Taiwan) lounaispuolelle.
Sukellusveneet jakoivat havaintonsa järjestäen yhteisvoimin hyökkäyksiä. "Bang" havaitsi 29. huhtikuuta etelään matkanneen 12 aluksen saattueen, mistä se upotti 1930 tonnin rahtialuksen "Takegawamarun". Sukellusvene seurasi saattuetta ja upotti seuraavana aamuna 2859 tonnin rahtialuksen "Nittatsumarun", minkä jälkeen suojaavat alukset pudottivat tuloksetta syvyyspommeja.
"Tinosa" havaitsi 3. toukokuuta pohjoiseen matkanneen 10 aluksen saattueen, jonka perään "Bang" lähti. Tultuaan lentokoneen havaitsemaksi ja saattajien hyökkäyksen maaliksi se joutui sukeltamaan. Pimeän tultua kolme sukellusvenettä hyökkäsivät pinnalta, jolloin "Bang" upotti 5947 tonnin "Kinreimarun". Aluksen päällikkö ilmoitti upottaneensa myös hävittäjän, mutta sitä ei kyetty sodan jälkeen todentamaan. Torpedojen loputtua "Bang" poistui 6. toukokuuta partioalueelta ja saapui 14. toukokuuta Midwaylle, missä se kiinnittyi "USS Proteukseen" huollettavaksi.
Alus lähti 6. kesäkuuta toiselle partiomatkalleen Mariaanien länsipuolelle. Matkalla alueelle se kohtasi 14. kesäkuuta pohjoiseen matkaavan tankkerin, joka vaurioitui sukellusveneen laukaisemasta torpedosta.
Ennen sotatoimien päättymistä alus teki kaikkiaan kuusi partiomatkaa.
Sotatoimien päättyessä alus oli huollettavan telakalla, mistä vapauduttuaan se sijoitettiin New Londonin sukellusvenetukikohtaan. Alus poistettiin 12. helmikuuta 1947 palveluksesta ja siirrettiin Atlantin laivaston reserviin, mistä se palautettiin 1. helmikuuta 1951 palvelukseen.
Alus oli New Londonin sukellusvenetukikohdassa, kunnes se poistettiin 15. toukokuuta 1952 palveluksesta ja siirrettiin modernisoitavaksi Portsmouthin laivastontelakalle. Alus palautettiin 4. lokakuuta 1952 palvelukseen Guppy IIA -tyypin veneenä.
Alkuvuodesta 1972 alus päätettiin luovuttaa Espanjalle viideksi vuodeksi. Alus huollettiin, minkä jälkeen aloitettiin New Londonissa espanjalaisen miehistön koulutus. Alus poistettiin 1. lokakuuta 1972 palveluksesta ja luovutettiin Espanjalle.
Espanjan laivasto.
Espanjan laivasto otti aluksen palvelukseen luovutuspäivänä 1. lokakuuta 1972 nimellä "Cosme García" (runkonumerolla S34). Espanja lunasti aluksen vuonna 1974 ja se romutettiin vuonna 1983.
Teemu Kakkuri

Teemu Paavo Pekanpoika Kakkuri (18. kesäkuuta 1960 Oulu – 29. lokakuuta 2022 Oulu) oli suomalainen teologian tohtori, seurakuntapastori ja kansanopiston rehtori. 
Perhetaustat.
Teemu Kakkuri syntyi Oulun Tuirassa filosofian tohtori Pekka Kakkurin ja farmaseutti Maija-Liisa Kakkurin (o.s. Veijovuori) perheeseen. Vuonna 1991 Kakkurin puolisoksi tuli erityislastentarhaopettaja Kaisamaria Perko. Perheeseen syntyi kaksi lasta.
Opinnot.
Kouluvuodet Kakkuri vietti Raahessa. Hän valmistui ylioppilaaksi Raahen lukiosta vuonna 1979. Opinnot jatkuivat Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa, josta hän valmistui teologian kandidaatiksi (yl.) vuonna 1989. Kakkuri vihittiin papiksi 6.11.1989 Oulussa. Hän suoritti pedagogiset opinnot 1998. Hän väitteli tohtoriksi 2011 Itä-Suomen yliopistossa Joensuussa kirkkohistoriasta aiheenaan sotienjälkeinen evankelisuus yhteiskunnassa ja kirkossa. 
Työura.
Kakkuri toimi Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen (SLEY) opiskelijapastorina vuodet 1988–1994, SLEY:n aluejohtajana vuodet 1995–1996 sekä Helsingin evankelisen opiston rehtorina 1997–2009. Vuosina 2009–2010 Kakkuri toimi Sley-Median toimitusjohtajana sekä 2010–2011 Suomen Kansanopistoyhdistyksen kehittämispäällikkönä. Vuosina 2011, 2012 ja 2013 hän hoiti Itä-Suomen yliopistossa kirkkohistorian yliopistonlehtorin sijaisuuksia. Vuonna 2013 Kakkuri palasi nuoruuden kotiseudulle Raaheen, nyt seurakuntapastorin virkaan. Osa-aikaeläkkeelle hän siirtyi 2018.
Sivutoimia ja luottamustehtäviä.
Kirjoitus- ja tutkimustyötä varten Kakkurilla oli pienyritys, tmi Nikodemos. Diakonia-ammattikorkeakoulun (DIAK) hallituksen jäsenenä hän oli 2004–2009 sekä Suomen Kansanopistoyhdistyksen hallituksen jäsenenä 2007–2010.
Huomioita.
Kakkuri oli mukana Suomen Raamattuopiston nuorisotyössä, Sanansaattajissa ja Evankeliumiyhdistyksessä. Hän ideoi muun muassa Pyhän Sydämen kappelin viikoittaisen messun. 
Teemu Kak­ku­rin kir­joit­ti uskonpuhdistuksen 500-vuotisjuhlanäytelmän. Martti ja Luther -näytelmässä uskonpuhdistusta tehdään tehtaan var­jos­sa. Näytelmää esitettiin Raahen teatterissa.
Kirjojen kirjoittamisen lisäksi tutkija ja tietokirjailija Kakkuri kirjoitti blogeja ja toimi kolumnistina "Sana"-lehdessä (2010–2022), "Uudessa tiessä" (2015), "Kotimaassa" (2017) ja "Rauhan tervehdyksessä" (2018). Pakinoitsijana Sanassa hän oli vuodesta 2010. Jokerit Hockey Newsin päätoimittajana ja julkaisijana Kakkuri oli 2007–2009.
Suomen-, ruotsin-, englannin- ja ranskankielentaitoinen Kakkuri harrasti kalastusta ja lukemista.
Aiheesta muualla.
Teemu Kakkurin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Villa Achille

Villa Achille on Helsingin Meri-Rastilassa sijaitseva talvihuvila, jonka rakennutti saksalainen Fritz Achilles. Huvilan nimen alkuperäinen kirjoitusasu onkin "Villa Achilles". 1910-luvulla rakennetun hirsihuvilan on suunnitellut arkkitehti Fritz Lüsch. Vuonna 1967 huvila myytiin rakennusliike Polarille. Helsingin kaupungille se siirtyi vuonna 1990. Helsinki vuokrasi rakennuksen yksityiselle catering-yritykselle vuonna 2004.
Luettelo valtioiden valuuttakurssijärjestelmistä

Tämä on luettelo maiden valuuttakurssijärjestelmistä
**
Koneenrakentajakilta

Koneenrakentajakilta ry (lyhenne KoRK) on Tampereen yliopiston tekniikan ja luonnontieteiden tiedekuntaan kuuluva konetekniikan opiskelijoiden ainejärjestö. Kilta toimii Tampereen yliopiston ylioppilaskunnan TREYn piirissä ja on myös Tampereen Teekkarit ry:n perustasajäsen. Killan tarkoituksena ja tehtävänä on tukea opintoja tarjoamalla erilaisia opiskeluun ja sosiaaliseen kanssakäymiseen liittyviä tapahtumia ja palveluja. Kilta järjestää monenlaista toimintaa jäsenistölle. Kiltalaisille järjestetään mm. kurssitilaisuuksia, illanviettoja, tutustumismatkoja sekä hankkii opinto- ja ammattiohjausta. Kiltaan kuuluu noin 400 jäsentä.
Koneenrakentajakilta on Tampereen Teekkarit ry:n perustajajäsen ja Tampereen ylioppilaskunnan TREYn piirissä toimiva järjestö.
Historia.
Koneenrakentajakilta on perustettu 7.12.1967. Hervannassa kilta on toiminut vuodesta 1974, jolloin Konetalo valmistui yliopistokampukselle. Alkujaan kilta kuului Tampereen teknillisen korkeakoulun ja sittemmin Tampereen teknillisen yliopiston teknisten tieteiden tiedekuntaan. Vielä 1990-luvulla KoRKilla oli jäseniä yli 1 000, mutta tämän jälkeen killasta ovat erkaantuneet Automaatiotekniikan kilta Autek, Materiaali-insinöörikilta MIK, Ympäristöteekkarikilta YKI ja Tuotantotalouden kilta Indecs . Kilta rekisteröityi yhdistykseksi vuonna 2017.
Uusi paviljonki

Uusi paviljonki () on Kauniaisten ruotsinkielisen koulukeskuksen yhteyteen vuonna 2002 valmistunut kulttuurirakennus, jonka merkittävin tila on jopa 380-paikkainen, sellisti Seppo Kimasen mukaan nimetty konserttisali. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehtitoimisto Lehto Peltonen Valkama, pääsuunnittelijana Tarmo Peltonen. Konserttisalin akustiikan on suunnitellut Akukon Oy, vastaavana konsulttina Henrik Möller.
Puupaneloitu Seppo Kimanen -sali sopii erityisesti kamarimusiikin esittämiseen. Salin sointi on säädettävissä yhdeksän akustiikkaverhon avulla. Salissa on 220-paikkainen kokoontyöntyvä katsomo, minkä lisäksi salin etupermannolle mahtuu 160 irtotuolia.
Uusi paviljonki toimii Kauniaisten musiikkijuhlien päänäyttämönä.
Uuden paviljongin tiloissa on lisäksi luokkahuoneita eri kerroksissa. Pohjakerroksen luokkahuoneet toimivat konserttisalin vaatesäilytystiloina.
Pitch Perfect 3

Pitch Perfect 3 on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut musikaalikomediaelokuva, jonka on ohjannut Trish Sie. Se on jatko-osa elokuvalle "Pitch Perfect 2" (2015) ja elokuvatrilogian viimeinen osa. Elokuva on kaupallisesti kaikkien aikojen toiseksi menestynein musikaalikomedia, trilogian toisen osan ollessa menestynein.
"Pitch Perfect 3" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 22. joulukuuta 2017 ja Suomessa 5. tammikuuta 2018.
M-Anisidiini

m-Anisidiini eli 3-metoksianiliini (C7H9NO) on aromaattinen aniliinin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä. m-Anisidiini on o- ja p-anisidiinien isomeeri.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa m-anisidiini on väritöntä nestettä. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin esimerkiksi happoliuoksiin ja etanoliin. Yhdiste on myrkyllistä ja sille altistuminen voi johtaa methemoglobiinin muodostumiseen veressä, mikä ilmenee muun muassa ihon värin muuttumisena sinertäväksi. Yhdiste on heikko emäs.
Valmistus ja käyttö.
m-Anisidiinia voidaan valmistaa pelkistämällä m-nitroanisolia. Tyypillisempi tapa on kuitenkin asetyloida m-aminofenoli m-asetamidofenoliksi, joka metyloidaan ja amidiryhmän hydrolyysin seurauksena muodostuu m-anisidiinia. m-Anisidiinia voidaan käyttää muiden yhdisteiden kuten väriaineiden valmistukseen, mutta sen käyttö ei ole yhtä merkittävää kuin isomeeristen anisidiinien.
Saimaa (yhtye)

Saimaa on suomalainen post-progressiivisen rockin yhtye, jonka Matti Mikkola perusti vuonna 2004.
Yhtye on julkaissut livelevyn ja kuusi studioalbumia, joista viimeisin, Vol.7, ilmestyi syyskuussa 2024. 
Saimaa edustaa tyylilajiltaan progressiivista rockia, jossa kuuluu vahvimpina vaikutteina lattarimusiikki sekä 1960-1970-luvun viihdemusiikki. Tyypillistä yhtyeen keikoilla ovat pitkät jammailut sekä monien tunnettujen ja vähemmän tunnettujen artistien kappaleiden cover-versiointi. Coverit Saimaa soittaa yleensä alkuperäisistä eroavilla sovituksilla.
King Krule

Archy Ivan Marshall (s. 24. elokuuta 1994), tunnetaan paremmin taiteilijanimellään King Krule, on englantilainen laulaja ja tuottaja. Hän aloitti musiikin äänittämisen nimellä Zoo Kid vuonna 2010, mutta muutti nimekseen King Krule seuraavana vuonna. Hän on julkaissut nimen alla kaksi studioalbumia. Hän käytti nimensä inspiraationa Donkey Kong -pelisarjan King K. Rool -hahmoa.
King Krulen ja rnb-laulaja Frank Oceanin kollaboraatiosta on liikkunut paljon huhuja ja Frank pyysi Krulea äänittämään sanoituksia Blonde-albumille, mutta Krule uskoo, ettei Frank pitänyt niistä. Hän on myös tuottanut kappaleen "Death Whistles" Earl Sweatshirtille. Krule on myös vieraillut Ratkingin ja Mount Kimbien kappaleilla. 
Lapsena Krule tykkäsi tehdä musiikkia niin paljon ja hän myöhästyi niin paljon koulusta, että sosiaalipalvelut uhkasivat Krulen vanhempia vankilatuomiolla. Hänet hyväksyttiin 14-vuotiaana BRIT Schooliin, joka keskittyy luovaan taiteeseen ja teknologiaan. Hän alkoi julkaisemaan musiikkia Bandcamp-sivustolle vuosina 2010–2011, jonka jälkeen True Panther -levy-yhtiö huomasi hänen lahjakkuutensa ja julkaisi "King Krule EP":n vuonna 2011. 
Hän oli myös vuonna 2013 ehdolla BBC Sound -kilpailussa. 
Diskografia.
Studioalbumit
EP:t
Gangneung

Gangneung (, hanja: 江陵市) on kaupunki Etelä-Koreassa Gangwonin provinssissa, ja se on provinssin kolmanneksi suurin kaupunki. Vuonna 2012 kaupungin asukasluku oli 219 274.
Vuonna 2018 kaupunki oli mukana talviolympialaisissa, sillä kaupungissa järjestettiin kisojen kaikki jäätapahtumat.
Gangneungissa on lämpimintä heinä- ja elokuussa, jolloin päivän keskilämpötila on 21–28 °C. Viileintä on tammikuussa, jolloin päivän keskilämpötila on −3–5 °C. Sateita saadaan ympäri vuoden. Sateisinta on heinä-, elo- ja syyskuussa, ja niiden aikana sataa noin 690 millimetriä. Vuosittainen sadanta on noin 1 400 millimetriä.
Sadie Sink

Sadie Elizabeth Sink (s. 16. huhtikuuta 2002 Brenham, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Sink aloitti näyttelemisen teatterissa 7-vuotiaana. Hän esiintyi muun muassa näytelmissä "Annie" (2012–2014) ja "The Audience" (2015). Hän teki televisiodebyyttinsä vuonna 2013 draamasarjassa "Americans" ja elokuvadebyyttinsä vuonna 2016 urheiluelokuvassa "Chuck". Läpimurtonsa hän teki vuonna 2017 scifi-kauhusarjassa "Stranger Things", jossa hän esittää Max Mayfieldiä. Sitemmin hän on esiintynyt muun muassa kauhuelokuvissa "Eli" (2019), ' (2021) ja ' (2021), lyhytelokuvassa "" (2021) sekä draamaelokuvassa "The Whale" (2022).
Sinkillä on nuorempi sisko nimeltään Jacey ja kolme veljeä: Caleb, Spencer ja Mitchell. Hänen vanhempiensa nimet ovat Casey ja Lori.
Air Francen lento 358

Air Francen lento 358 oli Air Francen kansainvälinen reittilento Ranskasta Torontoon, Kanadaan. Yrittäessään laskeutua kone ajoi yli kiitotieltä ja putosi pellolle. Kaikki koneessa olleet 309 matkustajaa ja miehistön jäsentä selvisivät.
Onnettomuuden kulku.
Lento lähti Charles de Gaullen kansainväliseltä lentoasemalta kello 13:32. 
Koneen lähestyessä määränpäätään ulkona oli sateista. Kone sai luvan laskeutua kiitotielle 24L. Koneen laskeuduttua miehistö ei kyennyt pysäyttämään konetta ajoissa, ja kone saavutti 2 743 metriä pitkän kiitotien päädyn. Kone ajoi läpi lentoaseman turva-aidasta, törmäsi maahan ja liukui mäkeä alas 200 metriä, kunnes pysähtyi ja syttyi palamaan. Kaikki koneessa olleet saatiin evakuoitua. 
Kone putosi vain kymmenien metrien päähän ruuhkaisesta valtatiestä, joka aiheutti tiellä tukkeutumisen. 
Onnettomuuden syy.
Eräät silminnäkijät kertoivat, että koneeseen osui salama hieman ennen sen laskeutumista.
Onnettomuuden syyksi todettiin kuitenkin liian myöhäinen suihkujarrujen aktivointi, koska pilotti, joka ei lentänyt, oli jättänyt jarrun aktivoimatta, ja lentävä pilotti oli aktivoinut sen liian myöhään.
UKK-palkinto

UKK-palkinto on Urho Kekkosen nimeä kantava tunnustuspalkinto. Tunnustuspalkinnon jakamisesta päättää Urho Kekkosen 70-vuotisjuhlasäätiön hallitus. Säätiön perustivat ulkoasiainhallinnon henkilöstön jäsenet vuonna 1971.
Palkitut.
Lähde
Tiburón-luokka

Tiburón-luokka oli Espanjan laivaston kahden 1950-luvun lopulla valmistetun aluksen muodostama pienoissukellusveneluokka.
Suunnittelu.
Alus oli 21,5 metriä pitkä ja sen leveys ja syväys olivat 2,7 metriä. Aluksen uppouma oli pinnalla 78 tonnia ja sukellettaessa 81 tonnia. Alusten voimanlähteenä oli yksiakselinen Pegaso-dieselmoottori, joka tuotti 4 000 hevosvoimaa pinta-ajossa, ja sukelluksissa 400 hevosvoiman sähkömoottori. Pinta-ajossa aluksen maksiminopeus oli kymmenen solmua ja sukelluksissa 14,5 solmua. Aseistuksena aluksella oli kaksi 533 millimetrin torpedoputkea. Aluksella oli viiden hengen miehistö.
Kisakenttä

Kisakenttä oli vuosina 1911–1998 ilmestynyt urheiluaiheinen aikakauslehti.
Lehden perusti ja alkuvuosina sitä toimitti Anni Collan. Ensimmäisessä numerossa sen tarkoitukseksi ilmoitettiin ruumiillisen kasvatuksen edistäminen, jotta elämä tulisi rikkaammaksi ja työ sujuisi paremmin. Lehdessä julkaistiin muun muassa liikuntakasvatusaiheisia kirjoituksia, leikkejä, lauluja nuotteineen sekä ajankohtaisia kirjoituksia liikunnan, urheilun ja terveyskasvatuksen aloilta. Collan julkaisi myös partiota koskevia kirjoituksia, vaikka partioliike oli autonomian aikana kielletty. 
Vuoden 1921 ensimmäisestä numerosta alkaen lehden ilmoitettiin olevan Suomen Naisten Liikuntokasvatusliiton äänenkannattaja. Lehden pitkäaikaisena päätoimittajana 1930-luvulta 1980-luvulle oli Liisa Orko. Myöhemmin lehteä julkaisi Suomen voimistelu- ja liikuntaseurat (SVoLi), joka lopetti sen julkaisemisen vuonna 1998. Puheenjohtaja Aitkoski-Catonin mukaan lehti ei viestittänyt SVoLin nimeä. Se ei myöskään ollut taloudellisesti kannattava. 
Keskustelu naisten kilpaurheilusta Kisakentässä.
Ensimmäisenä ilmestymisvuonnaan 1911 "Kisakenttä" julkaisi useita kirjoituksia urheilu- ja kilpailuaatteesta. Monet kirjoittajat suhtautuivat kriittisesti kilpaurheiluun ylipäätään ja pitivät sen yleistymistä naisten keskuudessa riskinä, vaikkakin todettiin kilpailuilla olevan motivoiva vaikutus. Asiaa puitiin uudelleen kiertokyselyssä vuonna 1928. Sen tarkoitus oli selvittää, pitäisikö Suomen Naisten Liikuntokasvatusliiton muuttaa kilpaurheilulle kielteistä kantaansa, miten liiton tulisi suhtautua kilpaileviin naisiin, mitkä lajit olisivat sopivimpia ja kannattaako liiton jättäytyä ulkopuolelle, jos kilpailut näyttävät tuottavan tuloja järjestäville liitoille. Työväen urheiluliitolla oli tuolloin yleisurheilussa kilpailutoimintaa naisille. Mielipiteet jakautuivat. Osa vastusti etenkin naisten kilpaurheilua edelleen ja kannatti pitäytymistä urheilumerkkien suorittamisessa, mutta esimerkiksi TUL:n Elina Jääskeläinen puolsi naisten kilpaurheilua voimakkaasti ja vertasi suhtautumista jazziin, tupakoimiseen ja ryyppäämiseen, jotka hänen mielestään yleinen mielipide oli hyväksynyt naisillekin. Osa vastaajista vierasti ajatusta kilpailusta mutta piti omaa näkemystään mahdollisesti vanhanaikaisena. Arvo Wartia katsoi naisvapautuksen jo ratkaisseen kysymyksen sopivuudesta. Kustaa Levälahden mielestä sopivuutta ei voitu ratkaista teoreettisella keskustelulla vaan selvittää asia kokeellisesti laajentamalla kilpailutoimintaa. Lauri Pihkala yritti viivyttää asiaa eri perusteilla. Väinö Laherma arvioi, että naisten yhteiskunnallinen asema ei ole ollut omiaan innostamaan urheiluun ja että asiaa täytyy erityisesti tukea. Ivar Wilskman ilmoitti, että hän ei ole saanut naisten kilpailujen seuraamisesta esteettistä nautintoa. Ainikki Kivi ironisoi kielteisiä näkemyksiä ilkeämielisten miesten ja vanhahkojen naisten puheina ja kysyi, kuka naiivisti uskoo naisten tyytyvän urheilumerkkiin, kun kilpailussa on tarjolla liemikauha, laakeriseppele tai herätyskello.
Foca-luokka

Foca-luokka oli Espanjan laivaston kahden 1950-luvun lopulla valmistetun aluksen muodostama pienoissukellusveneluokka.
Suunnittelu.
Saksan toisen maailmansodan lopun aikaisiin Seehund-luokan alusten suunnitelmiin pohjautunut alus oli 13,9 metriä pitkä ja sen leveys oli 1,8 ja syväys 1,5 metriä. Aluksen uppouma oli pinnalla 16 tonnia ja sukellettaessa 20 tonnia. Alusten voimanlähteenä oli yksiakselinen Pegaso-dieselmoottori, joka tuotti 160 hevosvoimaa pinta-ajossa, ja sukelluksissa 110 hevosvoiman Siemens-sähkömoottori. Pinta-ajossa aluksen maksiminopeus oli 9,2 solmua ja sukelluksissa 12 solmua. Aluksen toimintamatkan ollessa 700 merimailia seitsemän solmun nopeudella. Aseistuksena aluksella oli kaksi 533 millimetrin torpedoputkea. Aluksella oli kolmen hengen miehistö.
Maria Lasonen-Aarnio

 
Maria Lasonen-Aarnio, myös muodossa Maria Lasonen (s. 1979) on suomalainen filosofi, joka toimii teoreettisen filosofian professorina Helsingin yliopistossa. Hänen tutkimusalojaan ovat erityisesti filosofinen tietoteoria ja mielenfilosofia. Vuosina 2026–2031 Lasonen-Aarnio on Suomen Akatemian rahoittama akatemiaprofessori.
Ennen filosofian opintoja Lasonen-Aarnio opiskeli ensin vuoden musiikkitiedettä keskittyen säveltämiseen. Hän valmistui Helsingin yliopistosta 2002 ja Oxfordin yliopistosta 2005, missä hän myös väitteli filosofian tohtoriksi 2010.
Lasonen-Aarnio toimi vuodesta 2010 apulaisprofessorina Michiganin yliopistossa ja vuosina 2015–2018 lähtien urapolku (tenure track) -toimessa (associate professor). Hän siirtyi Helsingin yliopistoon saatuaan syksyllä 2017 Euroopan tutkimusneuvoston (ERC) Starting Grant -tutkimushankerahoituksen "Competence and Success in Epistemology and Beyond" -projektiin. Vuodesta 2021 lähtien hän on ollut teoreettisen filosofian professori. Akatemiaprofessuuri hänelle myönnettiin 1.1.2026 alkavaksi kuusivuotiskaudeksi. Tuona aikana Lasonen-Aarnion tutkimusteemana on "Käsitteiden tiedollinen merkitys".
Vuonna 2014 Lasonen-Aarnio sai Sanders Prize in Philosophy of Mind -palkinnon. Hänelle myönnettiin Suomalaisen Tiedeakatemian Humanistipalkinto vuonna 2018.
Alkukreikka

Alkukreikka ("proto-kreikka") on nimitys kreikan kielen varhaisimmalle tunnistettavissa olevalle vaiheelle sen jälkeen, kun se erkani indoeurooppalaisesta kantakielestä eli proto-indoeurooppalaisesta kielestä. Se ajoitetaan 2000-luvun eaa. loppupuolelle ja 1000-luvun eaa. alkuun.
Historia.
Alkukreikka syntyi indoeurooppalaisesta kantakielestä satojen vuosien aikana tapahtuneiden äänteellisten, muoto-opillisten ja sanastollisten muutosten tuloksena. Indoeurooppalaista kantakieltä puhuttiin noin 4000–3500 eaa. oletettavasti Mustanmeren pohjois- ja itäpuolisilla alueilla. Siitä ei ole kirjallisia jäänteitä, mutta sen kielioppi on rekonstruoitu laajan tutkimuksen ansiosta. Kantakielestä erkanivat aluksi anatolialaiset ja tokaariset kielet. Jäljelle jääneessä ryhmässä, myöhäisen indoeurooppalaisen kantakielen aikana, kehittyi noin 3000–2000-luvuilla eaa. yhteisiä kielen piirteitä, joiden perusteella alkukreikka on indoeurooppalaisten kielten sisällä läheisintä sukua indoiranilaisille kielille. Sen lisäksi siinä on läheistä sukulaisuutta armenian ja fryygian kieliin.
Alkukreikka voidaan erottaa omaksi kielekseen indoeurooppalaisesta kantakielestä 2000-luvun eaa. loppupuolella. Sen aikana muodostuivat ne kielen piirteet, jotka erottavat kreikan kielen indoeurooppalaisesta kantakielestä sekä muista indoeurooppalaisista kielistä, mutta jotka ovat yhteisiä kaikille muinaiskreikan murteille ennen niiden erkaantumista toisistaan. Aikakauteen ajoittuu ensimmäisten kreikkaa puhuneiden kansojen tulo nykyisen Kreikan alueelle noin 2300–2100 eaa. Kreikan esihistoriassa tämä oli pronssikautta ja varhaisen ja keskisen helladisen kauden taitetta.
Alkukreikasta ei ole säilynyt kirjoitettuja dokumentteja, mutta sitä on rekonstruoitu samalla tavalla kuin indoeurooppalaista kantakieltä. Varhaisimmat kreikankieliset dokumentit ovat peräisin alkukreikkaa 1000-luvulla eaa. seuranneen niin kutsuttu mykeneläisen kreikan ajalta. Se oli erityisesti mykeneläisen kulttuurin kukoistusajan (1400–1200 eaa.) kieli, ja edusti jo kreikan murteiden eriytymistä.
Piirteitä.
Alkukreikan piirteet kuvataan seuraavassa lähinnä yhtäläisyyksinä ja eroina suhteessa indoeurooppalaiseen kantakieleen, jonka mukaiset rekonstruoidut muodot alkavat asteriskilla (*).
Fonologia.
Fonologisia eli äänneopillisia muutoksia olivat muun muassa:
Morfologia.
Morfologisia eli muoto-opillisia muutoksia olivat muun muassa:
Syntaksi.
Syntaksissa eli lauseopissa tapahtuneeseen kehitykseen kuuluvat muun muassa:
Sanasto.
Suuri osa kreikan sanastosta on indoeurooppalaista alkuperää. Tämä pätee luonnollisesti ennen kaikkea ydinsanastoon, jota on tarvittu jo muinoin. Tällaista sanastoa ovat esimerkiksi:
Myöhempää, ei-indoeurooppalaista sanastoa kreikan varhaisiin muotoihin tuli Kreikan alueen alkuperäisiltä asukkailta sekä naapurikansoilta. Tällaista sanastoa ovat esimerkiksi:
Aiolialainen murre

Aiolialainen murre () oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Aiolialaisia murteita puhuttiin aiolialaisten heimojen alueilla, ja ne ovat saaneet nimensä Aioliin alueesta Vähässä-Aasiassa.
Historia.
Aiolialaisia murteita puhuttiin alun perin Thessalian ja Boiotian alueilla Attikan luoteispuolella. Näiltä alueilta lähteneet asuttajat perustivat siirtokuntia Aioliin alueelle Vähän-Aasian luoteisosaan noin 1000-luvulta eaa. alkaen, ja näin murre levisi myös sinne. Lesbos oli merkittävin Aioliin saarista.
Lesboksella aioliin murretta käyttivät runoudessaan muun muassa Alkaios ja Sapfo, Boiotiassa puolestaan Korinna.
Alaryhmät.
Aiolialaisten murteiden alaryhmiä olivat:
Piirteitä.
Yhteisiä
Boiotian murteessa
Thessalian murteessa
Lesboksen murteessa
Arkadokyproslainen murre

Arkadokyproslainen murre oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Arkadokyproslaisia murteita puhuttiin Arkadiassa keskisellä Peloponnesoksella sekä Kyproksella.
Historia.
Arkadokyproslaiset murteet olivat läheistä sukua mykeneläiselle kreikalle. Kummatkin kuuluivat yhdessä joonialaisen ja Attikan murteen kanssa itäisiin kreikkalaismurteisiin. Murteiden välistä suhdetta ei kuitenkaan tunneta tarkasti. Arkadokyproslaisessa murteessa on yhtäläisyyksiä myös pamfylian murteeseen.
Arkadia ja Kypros ovat maantieteellisesti erillään toisistaan, ja murteiden yhteydelle, samoin kuin niiden suhteelle mykeneläiseen murteeseen, on esitetty erilaisia selityksiä. Yleisimmän teorian mukaan arkadokyproslainen murre olisi kehittynyt akhaialaiseksi murteeksi kutsutusta mykeneläisestä murteesta, joka oli Peloponnesoksen akhaijien murre. Doorilaisten valloitettua Peloponnesoksen rannikkoalueet niin kutsutun doorilaisvalloituksen yhteydessä noin 1100-luvulla eaa., minkä seurauksena rannikkoalueet tulivat läntisten kreikkalaismurteiden ja doorilaisten murteiden alueeksi, akhaijeja muutti idemmäksi muun muassa Kyprokselle, mikä vei murteen sinne (tosin Kyprokselle tuli asukkaita myös monista muista suunnista). Osa Peloponnesoksen mykeneläisistä vetäytyi puolestaan niemimaan keskiosan Arkadian vuoristoon, joka säästyi doorilaisvalloitukselta. Tämän seurauksena alueelle jäi erillinen saman murteen alue, jota ympäröi doorilaismurteiden alue joka puolelta.
Koinee-kreikka syrjäytti murteen vähitellen 300-luvun eaa. jälkimmäiseltä puoliskolta lähtien. Viimeisenä sitä vaikuttaa esiintyneen uskonnollisessa käytössä, joka oli konservatiivisempaa kielenkäytön aluetta.
Alamurteet.
Ardado-kyproslaisen murteen alamurteita olivat:
Murteita kirjoitettiin erilaisilla kirjoitusjärjestelmillä, sillä Arkadiassa oli käytössä kreikkalainen kirjaimisto ja Kyproksessa oma kyproslainen kirjoitus, jolla kirjoitettiin myös eteokypriootin kieltä.
Piirteitä.
Ardado-kyproslaisen murteen piirteitä ovat muun muassa:
Attikan murre

Attikan murre ("attikalainen kreikka", ) oli yksi muinaiskreikan murteista. Se muodosti yhdessä joonialaisten murteiden kanssa attikalais-joonialaisten murteiden ryhmän, ja sitä puhuttiin Attikan alueella, merkittävimpänä Ateenassa. Ateenan suuren kulttuurisen merkityksen vuoksi murteella on ollut suuri vaikutus kreikan kielen myöhempään kehitykseen.
Historia.
Attikan murre oli kehittynyt joonialaisista murteista, joiden alkuperäistä pääaluetta oli Euboian saari Attikan lähistöllä. Ne muodostivat itäisten kreikkalaismurteiden ryhmän yhdessä arkadokyproslaisten murteiden ja varhaisemman mykeneläisen murteen kanssa.
Attikan murteen pääaluetta oli Attika eli Ateenan kaupunkivaltion muodostanut alue. Alkuperäisen alueen suhteellisen pienen koon vuoksi murre oli varsin yhtenäinen erityisesti kirjallisessa muodossaan. Ateenan poliittisen järjestelmän ja koulutusmahdollisuuksien ansiosta murre oli kirjoitettuna myös laajempien piirien käytössä kuin monissa muissa kaupunkivaltioissa. Murre levisi myös Ateenan perustamiin siirtokuntiin, kuten Lemnoksen siirtokunnat sekä Sigeion ja Amfipolis. Koska Ateenassa oli suhteellisen paljon ulkomaalaisia eli metoikkeja, myös tämä levitti murretta muualle; toisaalta attikaan tuli tätä kautta vaikutteita muista murteista.
Ateenan kaupunkivaltion noustua klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Kreikan merkittävimmäksi, myös Attikan murteesta tuli arvostetuin kreikan murteista ja lopulta yksi tärkeimmistä koko myöhemmän kreikan kielen kehitykseen vaikuttaneista murteista. Filippos II otti attikalaisen kreikan 300-luvulla eaa. Makedonian valtakunnan viralliseksi kielimuodoksi. Hellenistisellä kaudella attikalaisesta kreikasta tuli Makedonian valloitusten myötä puolestaan Lähi-idän ja Egyptin hellenististen valtakuntien käyttämä kielimuoto, ja se muodosti pohjan aikakauden yleiskieleksi muodostuneelle koinee-kreikalle.
Attikalainen kreikka oli kreikkalaisen tragedian kielimuoto yhdessä doorilaisesta murteesta tulleiden vaikutteiden kanssa, sekä kreikkalaisen komedian kielimuoto. 400-luvulta eaa. lähtien siitä tuli myös kreikkalaisen proosakirjallisuuden hallitseva kieli, missä se syrjäytti joonialaisen murteen, ja sitä käyttivät muun muassa Thukydides, Ksenofon, Platon, Aristoteles, Lysias, Isokrates, Demosthenes ja Gorgias.
Roomalaisella kaudella kehittyi attikismi eli kirjallisuuden tyylisuuntaus, jossa pyrittiin palaamaan klassisen kauden attikalaiseen kreikkaan aikakauden koinee-kreikan sijasta. Attikisteja olivat muun muassa Plutarkhos ja Lukianos. Attikismi vaikutti myös keskiajalla Bysantin kreikassa.
Piirteitä.
Attikan murteen piirteitä suhteessa muuhun kreikkaan olivat:
Doorilainen murre

Doorilainen murre () oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Doorilaisia murteita puhuttiin doorilaisilla alueilla, erityisesti Peloponnesoksella, Kreetalla ja eteläisillä Egeanmeren saarilla.
Laajasti ottaen doorilaisiin murteisiin voidaan lukea myös luoteiskreikkalaiset murteet, joita puhuttiin laajalla alueella Kreikan länsi- ja luoteisosissa. Yhdessä varsinaiset doorilaismurteet ja luoteiskreikkalaiset murteet muodostavat länsikreikkalaisten murteiden ryhmän.
Historia.
Doorilaista kreikkaa puhuneet doorilaiset olivat alun perin puolinomadisia heimoja, jotka asuivat nykyisen Kreikan pohjoisissa keskiosissa Pindos-vuoriston ympäristössä. Niin kutsutun doorilaisvalloituksen aikaan doorilaiset siirtyivät noin 1200–1100 eaa. nykyisen Kreikan luoteis- ja länsiosiin sekä Peloponnesokselle, jonka nämä valtasivat kokonaan niemimaan sisäosien Arkadiaa lukuun ottamatta, joka jäi Arkadian murteen alueeksi. Hieman myöhemmin doorilaiset asuttivat myös Kreetan sekä Egeanmeren eteläosien saaria, kuten Theran, Rhodoksen ja Kosin. Siirtokuntien perustamisen myötä noin 800 eaa. lähtien doorilaismurteet levisivät myös Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan nykyisen Italian eteläosien alueelle, Pohjois-Afrikan rannikolle sekä Mustallemerelle. Merkittäviä doorilaisia siirtokuntia olivat muun muassa Korintin perustama Syrakusa (n. 734 eaa.), Spartan perustama Taras (n. 700 eaa.) sekä Theran perustama Kyrene.
Arkaaiselta kaudelta lähtien doorilainen murre oli kuorolyriikan vakiintunut kielimuoto, vaikkakin siihen sekoittui myös aineksia joonialaisen murteen mukaisesta eeppisestä kielestä sekä aiolialaisen murteen mukaisesta lesboslaisesta runoudesta. Doorilaisen runouden nimiä ovat muun muassa Eumelos ja Alkman. Simonides ja Pindaros alkoivat korvata doorilaisia muotoja joonialaisen epiikan muodoilla. Tämä lyyrisen doorilaisen murteen muoto vaikutti attikalaisen tragedian kuoro-osuuksiin. Syrakusan doorilaista murretta käyttivät muun muassa komediakirjailija Epikharmos ja runoilija Sofron sekä tieteilijä Arkhimedes, ja taraslaista murretta pythagoralaiset filosofit Filolaos ja Arkhytas. Theokritos käytti runoissaan keinotekoista doorilaista murretta, joka saattoi perustua Aleksandriassa tunnettuun kyreneläiseen murteeseen.
Hellenistisellä kaudella kehittyi vakiintuneita doorilaisen murteen omia koinee-muotoja. Akhaian liiton doorilainen koinee perustui Korintin ja Sikyonin murteisiin, Aitolian liiton luoteisdoorilainen koinee Aitolian murteisiin, Sisilian doorilainen koinee Syrakusan murteeseen ja Etelä-Italian doorilainen koinee Taraksen murteeseen.
Alaryhmät.
Doorilaisen murteen alaryhmiä olivat:
Piirteitä.
Doorilaismurteiden muista erottavia piirteitä olivat muun muassa:
Luvanjärvi

Luvanjärvi on Kainuussa Hyrynsalmella sijaitseva järvi.
Maantietoa.
Järven pinta-ala on 840 hehtaaria eli 8,4 neliökilometriä. Se on 7,4 kilometriä pitkä ja 2,6 kilometriä leveä. Sillä on laaja ja yhtenäinen järvenselkä, joka ulottuu järven länsipäästä sen itäpäähän. Järven keskellä on kapeikko, jossa järven leveys on 650 metriä. Kapeikon länsipuolesta on käytössä nimi Niskanselkä. Järven länsipäässä näkyy järvelle Myhkyrin vaara, jonka laki kohoaa 65 meriä vedenpinnan yläpuolelle. Etelärannasta 400 metrin päässä sijaitsee Kypäräsaaren kohdalla Kypärävaara, joka kohoaa yli 80 metrin korkeudelle.
Järvessä on laskettu olevan 11 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 8 hehtaaria, mikä on noin 0,9 % järven kokonaispinta-alasta. Karttaan nimetyt saaret ovat lännestä alkaen lueteltuina Jokisaari, Niskansaari, Tirro, Kypäräsaari, Selkäsaari ja Nuottisaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 39 miljoonaa kuutiometriä eli 0,039 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 4,7 metriä ja suurin syvyys on 24 metriä. Syvin kohta sijaitsee Niskanselällä, jossa järven pituussuuntainen syvänne sijaitsee. Syvänteen länsipäässä on 24 metriä syvää, mutta muualla syvänteessä 20–22 metriä syvää. Järven itäpuolella on yleensä 3–6 metriä syvää.
Järven rantaviivan pituus on 30 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 3 kilometriä. Rantojen asutus on harvaa haja-asutusta ja sinne on rakennettu lisäksi alle 50 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet seututieltä 904, joka ohittaa järven kauempaa sen eteläpuolelta, tai seututieltä haarautuvalta ja järven kiertävältä yhdystieltä 19241. Järven rannoilla tai niiden läheisyydessä on vain Kypärävaaran kylä ja Tololanniemen ja Ollilanniemen kulmakunnat.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Oulujoen vesistössä (vesistöaluetunnus 59) Luvanjoen valuma-alueen (59.7) Luvanjärven alueella (59.72), jonka Luvanjärven lähialueeseen (59.722) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 170,7 metriä mpy.
Valuma-alue saa pääosan vedestään Mikitänjärven alueelta (59.73), missä sijaitsevat lähimpänä Ilvesjärvi (148 ha) ja Jokilampi (11 ha) ja nimenä tuttu Mikitänjärvi (915 ha), ja Kokkojoen valuma-alue (59.76), jonka pääjärvi on Kokkojärvi (383 ha). Luvanjärven lähialueella ei ole muita yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea kuin Luvanjärvi.
Järven laskujoki on 700 metriä pitkä Luvankoski, joka laskee Niemelänjärveen (221 ha).
Joonialainen murre

Joonialainen murre () oli yksi muinaiskreikan päämurteista tai oikeammin murreryhmistä. Joonialaiset murteet olivat läheistä sukua Attikan murteelle, ja niitä puhuttiin alun perin kreikkalaisen maailman itäosien joonialaisilla alueilla sekä siirtokunnissa.
Historia.
Joonialaiset murteet olivat läheistä sukua Attikassa puhutulle Attikan murteelle, ja muodostavat yhdessä sen kanssa attikalais-joonialaisten murteiden ryhmän. Se puolestaan muodostaa yhdessä arkadokyproslaisten murteiden kanssa itäisten kreikkalaismurteiden ryhmän.
Joonialaisten murteiden pääaluetta oli alun perin Euboian saari sekä pohjoiset ja keskiset Kykladit (mm. Andros, Naksos, Paros). Noin 1000 eaa. lähtien joonialaismurteet levisivät siirtokuntien perustamisen myötä Joonian rannikolle Vähään-Aasiaan ja sen edustan saarten siirtokuntiin (mm. Khios, Samos), Egeanmeren pohjoisrannikolle (Khalkidike sekä Traakian rannikko), Propontiin ja Pontoksen rannikoille sekä Suur-Kreikan ja Sisilian siirtokuntiin Italian eteläosissa (mm. Naksos, Zankle). Vähän-Aasian rannikolla joonialainen murre levisi lopulta alun perin aiolialaisen murteen Smyrnasta aina Halikarnassokseen saakka, joka oli alun perin doorilaisen murteen aluetta.
Homeroksen runokieli homeerinen kreikka oli Vähä-Aasian joonialaista murretta, jossa oli myös aiolialaisen murteen vaikutusta sekä joitakin mykeneläisen kreikan aineksia, jotka olivat peräisin pitkästä suullisesta perinteestä. Tätä eeppistä joonialaista taidekieltä käytettiin myöhemmin heksametri- ja elegiarunoudessa myös joonialaismurteiden alueen ulkopuolella; sitä käytti muun muassa Boiotiassa elänyt Hesiodos. Jooniaa käyttivät runoudessaan myös Arkhilokhos, Semonides ja Hipponaks.
Joonialaisella murteella kirjoitettiin myös vanhin kreikkalainen proosakirjallisuus, sillä sitä käyttivät monet historioitsijat, filosofit ja tiedemiehet, kuten Herakleios, Hekataios, Herodotos ja Demokritos sekä Hippokrates ja tämän koulukunta. Joonialaisen historiankirjoituksen vaikutus näkyy vielä muutoin Attikan murretta kirjoittaneella Thukydideellä. Attikan murre korvasi muut joonialaiset murteet 400-luvulle eaa. tultaessa, vaikkakin sai paljon vaikutteita jooniasta kehittyen 300-luvulta eaa. lähtien yleiskreikkalaiseksi koinee-kreikaksi.
Alamurteet.
Joonialaiset murteet jaetaan tutkimuksessa seuraaviin alaryhmiin:
Antiikin aikana Herodotos jakoi joonialaiset murteet puolestaan neljään muotoon: Kaarian joonialaisten kaupunkien murre, Lyydian joonialaisten kaupunkien murre, Samoksen murre sekä Khioksen ja Erythrain murre. Näistä ei kuitenkaan ole merkkejä kirjoitetun kielen jäänteissä.
Piirteitä.
Joonialaisten murteiden yhteisiä piirteitä olivat muun muassa:
Muita sanojen murremuotoja verrattuna Attikan murteeseen ovat esim.:
Eränkävijät

Eränkävijät on suomalainen Yle TV1:llä esitetty luonto-ohjelma, jossa seurataan suomalaisten eränkävijöiden metsästystä, kalastusta ja muita luontoharrastuksia. Sarjan on YLE TV1:lle luonut ja käsikirjoittanut Teemu Hostikka.
Sarjan 1. tuotantokausi esitettiin vuonna 2016. Sarja on myyty yli 30 maahan nimellä "Love of the Wild". Sarja voitti parhaan TV-ohjelman Kultainen Venla -palkinnon 2017 ja Paras esiintyjä -palkinnon 2018. Palkintoja olivat noutamassa vuonna 2017 Aki Huhtanen, Äijä-koira ja Teemu Hostikka. Vuonna 2019 Eränkävijät voitti Paras lifestyleohjelma -Venlan, ja vuonna 2020 Paras esiintyjä -Venlan. Sarjan 8. tuotantokausi alkaa 1. lokakuuta 2023.
Muinaismakedonia

Muinaismakedonia eli "(muinainen) makedonian kieli" oli muinaiskreikalle läheistä sukua ollut kieli tai muinaiskreikan murre, jota puhuttiin antiikin aikana Makedonian valtakunnassa. Nykyinen slaavilaisiin kieliin kuuluva makedonian kieli ei ole muinaismakedonian jälkeläinen.
Suhde kreikan kieleen ja murteisiin.
Makedonialaiset käyttivät makedonian kieltä jo kauen ennen kuin Makedonian valtakunnasta tuli suuri tekijä alueen politiikassa. Tutkijat ovat olleet erimielisiä makedonian suhteesta kreikan kieleen. Erään näkemyksen mukaan makedonia oli erillinen kieli, joka oli sukua illyrialaisten ja traakialaisten kielille. Toisen näkemyksen mukaan makedonia oli kuitenkin yksi luoteiskreikkalaisista murteista eli doorilaisista murteista termin laajassa merkityksessä. Muun muassa niin kutsutun Pellan kiroustaulun kieli sekä monien Makedoniasta löydettyjen varhaisten piirtokirjoitusten kieli on doorilaista kreikkaa. Myös Makedoniassa käytetty nimistö vaikuttaa olleen kreikkalaista.
Makedonian murteessa saattoi kuitenkin olla illyrialaisia ja traakialaisia vaikutteita. Ateenalaisille ja muille kreikkalaisille makedonian murre oli ilmeisesti vain rajallisesti ymmärrettävissä, ja sitä kuvattiin ”barbaariseksi”. Makedoniaa kirjoitettiin kreikkalaisella kirjaimistolla.
Filippos II teki klassisella kaudella 300-luvulla eaa. attikalaisesta kreikasta Makedonian valtakunnan virallisen kielen. Makedonian valloitusten kautta tämä muoto levisi laajalle alueelle ja oli keskeisenä osatekijänä hellenistisellä kaudella kehittyneessä koinee-kreikassa.
Pamfylian murre

Pamfylian murre ("pamfylialainen kreikka") oli yksi muinaiskreikan murteista. Sitä puhuttiin Pamfyliassa Vähän-Aasian etelärannikolla. Murre perustui useisiin eri kreikkalaisiin murteisiin, mutta se tunnetaan kreikan päämurteita huonommin.
Historia.
Pamfylia sijaitsee Vähän-Aasian etelärannikolla Kyproksen luoteispuolella. Pamfylian murre perustui useisiin eri kreikkalaisiin murteisiin: länsikreikkalaisiin murteisiin, arkadokyproslaiseen murteeseen sekä aiolialaiseen murteeseen. Tämä on todennäköisesti seurausta siitä, että alueelle tuli kreikkalaisia siirtokuntalaisia eri alueilta, pääosin Peloponnesokselta. Lisäksi murre sai paljon vaikutteita anatolialaisista kielistä todennäköisesti alkuperäisen ei-kreikkalaisen väestön opittua kreikkaa huonosti, mikä puolestaan saattoi lopulta muuttaa koko kreikan kieltä alueella.
Koska Pamfylian alue oli maantieteellisti suhteellisen erillään muista kreikkalaisista alueista, murre säilytti joitakin arkaaisia piirteitä muita murteita paremmin. Vastaavasti hellenistisellä kaudella murre vaikuttaa säilyneen erillisenä muita murteita pidempään, kun kreikka yleisesti kehittyi kohti koinee-kreikkaa.
Piirteitä.
Pamfylian murteen piirteitä olivat muun muassa:
Garland (1620)

Garland oli Englannin kuninkaallisen laivaston vuonna 1620 vesillelaskettu 42-tykkinen niin sanottu Middling ship, joka myöhemmin luokiteltiin kolmannen luokan linjalaivaksi.
Valmistus.
Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1620 Deptfordin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi William Burrell. Se laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla.
Palvelus.
Alus oli ensimmäisen kerran palveluksessa 1623-1624 päällikkönään Sir William Best. Se taisteli Pohjanmerellä merirosvoja vastaan. Vuosina 1624-1625 aluksen päällikkönä oli Sir Richard Bingley ja 1626-1628 Sir Henry Palmer. Alus osallistui 1628 La Rochelleen tehtyyn sotaretkeen ja myöhemmin sen päällikkönä oli Sir John Chudleigh.
Alus oli kunnostettavana 1629 - 1630 Chathamissa ja lokakuussa 1630 aluksen päällikkönä oli John Mennes sekä 1634 Thomas Kettleby. Alus kuului 1636 Northumberlandin Kanaalin alueella toimineeseen laivasto-osastoon päällikkönään Richard Fogge. Aluksen päällikkönä oli 1638 David Murray ja 1640-1641 Fogge uudelleen. Alus oli 1642 Kanaalin alueella päällikkönään Robert Slingsby. Vuosina 1644-1645 aluksen päällikkönä oli Richard Owen ja 1646 John Bowen. Alus kuului 1647-1648 läntisiä merialueita valvoneeseen osastoon päällikkönään Henry Bethell. Alus osallistui Kinsalen saarron valvontaan 1649 ja sen päällikkönä oli 1649-1650 Leonard Lidcott ja 1650 Lionel Lane. Aluksen päällikkönä oli 1651-1652 John Gibbs.
Ensimmäisessä Englannin-Hollannin sodassa alus osallistui 19. toukokuuta 1652 Doverin taisteluun, jonka jälkeen aluksen päälliköksi tuli Richard Batten. Alus osallistui vielä vuoden lopulla 28. syyskuuta Kentish Knockin ja 29. marraskuuta Dungenessin taisteluihin, joissa jälkimmäisessä Alankomaiden laivasto valtasi aluksen.
Alus liitettiin Alankomaiden laivastoon nimellä "Rozenkrans" ja se tuhoutui tulipalossa Scheveningenin taistelussa 31. heinäkuuta 1653.
Martin Schmidt

Martin Schmidt (s. 12. huhtikuuta 1967) on sveitsiläinen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Joulukuusta 2020 lähtien hän on toiminut FSV Mainz 05:n urheilutoimenjohtajana.
Ura.
Schmidt teki pitkän pelaajauran Sveitsin alasarajoissa edustaen FC Natersia ja FC Raronia saavuttamatta kuitenkaan suurempaa menestystä.
Valmentajaksi Schmidt siirtyi vuonna 2001, kun hänestä tuli Raronin apuvalmentaja. Toimittuaan kaksi vuotta apuvalmentajana Schmidt nousi kesällä 2003 seuran päävalmentajaksi. Hän valmensi seuraa viisi vuotta, kunnes siirtyi vuonna 2008 FC Thunin II-joukkueen peräsimeen. Kesällä 2010 Schmidtistä tuli 1. FSV Mainzin II-joukkueen päävalmentaja. Sveitsiläisen johdolla Mainz II sijoittui Regionalligassa kolmanneksi kaudella 2013/14 ja nousi kauden päätteeksi ensimmäistä kertaa 3. Ligaan. 
Helmikuussa 2015 Schmidtistä tuli FSV Mainzin edustusjoukkueen päävalmentaja tanskalaisen Kasper Hjulmandin saatua potkut. Schmidtin johdolla seura sijoittui kauden päätteeksi Bundesliigassa sijalle 11. Keväällä 2015 hän teki kolmivuotisen jatkosopimuksen Mainzin kanssa. Kaudella 2015/16 Schmidt teki hyvää työtä Mainzin peräsimessä ja seura sijoittui kauden päätteeksi Bundesliigassa kuudenneksi, mikä oli seuran paras sijoitus viiteen vuoteen. Kaudella 2016/17 Mainz pelasi Eurooppa-liigan lohkovaiheessa. Kaksi voitto Qəbələ FK:sta, kolme tasapeliä ja tappio RSC Anderlechtille riittivät vain lohkon kolmanteen sijaan. Bundesliigassa kausi sujui heikosti ja Mainz jäi putoamiskarsintojen ulkopuolelle vain paremman maalieronsa turvin. Kauden jälkeen Mainz purki Schmidtin sopimuksen.
Syyskuussa 2017 Schmidtistä tuli Bundesliigan vaisusti aloittaneen VfL Wolfsburgin päävalmentaja. Schmidtin johdolla Wolfsburg pelasi kahdeksan ottelua ilman tappioita, mutta näistä vain yksi ottelu SC Freiburgia vastaan toi voiton. Talvitauon jälkeen peliesitykset heikkenivät ja joukkue onnistui voittamaan ainoastaan yhden kuudesta vuodenvaihteen jälkeen pelaamastaan ottelusta. Heikkojen tulosten myötä Schmidt jätti tehtävänsä seurassa jo helmikuun puolivälissä 2018.
Huhtikuun alussa 2019 Schmidtistä tuli Saksan Bundesliigassa sijalla 15 majailleen FC Augsburgin päävalmentaja. Seura erotti Schmidtin maaliskuussa 2020 Augsburgin ollessa Bundesliigassa sijalla 14.
Joulukuun lopulla 2020 Schmidt palasi Mainzin organisaatioon, kun hänestä tuli seuran urheilutoimenjohtaja.
Lylyjärvi (Parkano)

Lylyjärvi on Pirkanmaalla Parkanossa Hirviperällä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Aurejärven valuma-alueeseen. Lylyjärvi on osa Sammatinjoen valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 2 kilometriä, leveys 1,1 kilometriä ja sen pinta-ala on 96 hehtaaria. Se sijaitsee suovaltaisella metsäalueella Isonevan, Saarinevan ja Lylynevan välissä. Kaksi viimeistä suota ovat myös turvetuotantoalueita. Järveä ympäröivät suot ovat tiheään ojitettuja ja niiden suo-ojia on kaivettu järveen saakka yli kaksikymmentä. Osa ojista tuovat järveen Iso Hakonevan- ja Saarinevan tuotantoalueiden kuivatusojien vettä. Hakojärvestä laskee sen laskuoja, joka on ollut luontaisena aina olemassa ja ojan ympäristöä niitettiin vielä 1940-luvulla. Reppulammen laskuoja sen sijaan on tehty koneellisesti kaivamalla suo-ojituksen yhteydessä. Järven laskujoki on Haarainluoma eli entiseltä nimeltään Lylyjoki. Se lähtee järven lounaispäästä ja toimii viiden kilometrin matkallaan suoalueiden ojien johto-ojana Saaresjärveen asti. Järven rantaviivan pituus on 7,4 kilometriä. Järvi on soiden ympäröimä, mutta soistuneita rantoja on vähän. Järven keskikohdasta työtyy itään 600 metriä pitkä Majalahti, joka on soistumassa umpeen. Järvi on kivinen ja Majalahdessa sekä sen suulla sijaitsevat järven ainoat kaksi saarta. Kaakkoisrannalla sijaitsee kaksitoista vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet yhdystieltä 13357.
Vedenlaatu.
Järven vedenlaatua on tutkittu ainakin 57 kertaa vuosina 1972–2016. Mittausten mukaan veden hapen kyllästysaste oli keskimäärin 51% ja sen valuhteluväli oli 0%–97%. Vastaavat hapen liukoisuusarvot olivat keskimäärin 5,9 mg/l (milligrammaa litrassa) eli vaihteluvälinä 0–12,2 mg/l. Veden kokonaisfosforipitoisuus vaihteli 12–230 µg/l (mikrogrammaa litrassa) ja sen keskiarvon ollessa 30,3 µg/l. Vastaavat kokonaistyppipitoisuudet olivat 420–1700 µg/l ja 760 µg/l. Veden sameus vaihteli 0,14–23 FNU ja oli keskimmäärin 2,4 FNU. Järven tila oli ekologisesti hyvä.
Turvetuotannossa liikkeelle lähtevät humushiukkaset kuluttavat veden happea hajotessaan ja aiheuttavat happikatoa vesitöissä. Tämä näkyy ajoittain myös Lylyjärvessä, jota turvetuotanto rasittaa.
Reppulampi

Reppulampi on Pirkanmaalla Parkanossa Hirviperällä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Aurejärven valuma-alueeseen. Reppulampi on osa Sammatinjoen valuma-aluetta.
Maantietoa.
Lammen pituus on 350 metriä, leveys 250 metriä ja sen pinta-ala on 4,2 hehtaaria. Se sijaitsee Isonevan ja Vähä Saarinevan välissä suolla Lylyjärven pohjoispuolella. Ympäristön suot on ojitettu tiheästi ja pohjoispuolen ojien vedet ohjataan Reppulammen kautta Lylyjärveen. Rantaviivan pituus on 950 metriä ja ranta on kokonaan suota. Lampi on autio eikä sinne johda teitä. Lähin metsäautotie kiertää lammen 250 metriä etäisyydeltä.
Historiaa.
Vanhassa vuoden 1959 peruskartassa lampi sijaitsi suolla vailla mitään laskuojaa. Soiden ojittamisen myötä lammen vedet johdettiin Lylyjärveen.
Hakojärvi (Parkano, Kankaanpää)

Hakojärvi on Pirkanmaalla Kihniössä ja Parkanossa Hirviperällä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Aurejärven valuma-alueeseen. Hakojärvi on osa Sammatinjoen valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 1,2 kilometriä, leveys 550 metriä ja sen pinta-ala on 38 hehtaaria. Se sijaitsee Hakokankaan ja Lylyjärven välissä. Pohjoispuolella sijaitsevat Vähä- ja Iso Hakonevan turvetuotantoalueet. Ympäröivät suot on ojitettu tiheästi ja suo-ojat on kaivetty Hakojärveen asti. Järvellä on aina ollut luontainen laskuoja, joka on edelleen toiminnassa kaivetuista johto-ojista huolimatta. Laskuoja laskee Lylyjärveen 1,5 kilometrin pituisena. Rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä ja ranta on vain osittain suota. Rantaan on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet turvetuotantoalueiden huoltoteiltä. Parkanon ja Kihniön välinen raja ylittää järven itä-länsi-suuntaisena niin, että järven pohjoispäästä murto-osa jää Kihniön puolelle.
Historiaa.
Vuoden 1959 painetun peruskartan mukaan, Hakojärven laskuojan ympäristössä sijaitsi neljä latoa. Ne kuuluivat Linnankylälle ja palvelivat vanhaa tapaa niittää luonnonniityiltä heinää.