tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ernst Haeckel

Ernst Heinrich Philipp August Haeckel (16. helmikuuta 1834 Potsdam – 9. elokuuta 1919 Jena) oli saksalainen biologi, joka teki tunnetuksi Charles Darwinin evoluutioteoriaa. Haeckel laati eliöryhmien polveutumista havainnollistavia sukupuita ja keksi useita nykyisin käytössä olevia käsitteitä, muun muassa ekologian.
Haeckel työskenteli Jenan yliopiston eläintieteen professorina vuosina 1862–1909. Hän nimesi tuhansia uusia eliölajeja, pääasiassa selkärangattomia eläimiä. 
Haeckel oli myös taitava piirtäjä. Hänen tunnetuimmat taideteoksensa ovat sata kuvaa, jotka esittävät pääosin merieläimiä. Ne on koottu teokseen "Kunstformen der Natur" (1899–1904).
Haeckel kirjoitti luonnontieteellisesti perustellusta maailmankuvasta. Hän katsoi evolutiivisten selitysten korvaavan uskontojen teleologiset eli päämäärähakuiset selitykset.
Elämä ja ura.
Ernst Haeckelin vanhemmat olivat Philipp August Haeckel ja Charlotte Sethe. Hän avioitui serkkunsa Anna Sethen kanssa vuonna 1862.
Haeckel opiskeli lääketiedettä, eläintiedettä ja anatomiaa. Tutkimustensa ansiosta hänestä tuli eläintieteen (vertaileva anatomia) professori Jenan yliopistossa. Tässä virassa hän oli vuosina 1862–1909. Haeckel keksi useita nykyisin käytössä olevia käsitteitä, muun muassa ekologian vuonna 1866 ja fylogenian. Hän myös perusti uuden kunnan, alkueläimet ("Protista"). Hän nimesi satoja ellei tuhansia uusia eliölajeja, pääasiassa selkärangattomia eläimiä.
Monistisen ajattelunsa Haeckel esitteli teoksessaan "Maailmanarvotukset" (Welträtsel, 1899, suom. 1912). Hän pyrki selittämään siinä monia ongelmia, joita tutkijat olivat siihen asti pitäneet mahdottomina ratkaista.
Haeckel on tullut kuuluisaksi sikiökuvista, joista osa on väärennöksiä. Tämä tuli ilmi jo Haeckelin eläessä. Siitä huolimatta nämä sikiökuvat ovat esiintyneet monissa evoluutiobiologian kirjoissa kauan.
Haeckel on saanut myös kyseenalaista mainetta rotubiologisilla näkemyksillään, joihin viitattiin usein natsi-Saksan propagandassa.
URI

URI "(Uniform Resource Identifier)" on merkkijono, jolla kerrotaan tietyn tiedon paikka (URL) tai yksikäsitteinen nimi (URN). Erityisesti URIn erikoistapausta URL:ää "(Uniform Resource Locator)" käytetään osoittamaan WWW-sivuja.
URI, URL ja URN.
URI sisältää tietoverkossa sijaitsevan tiedon tunnisteen: se voi sisältää sijainnin, nimen tai molemmat. URL sisältää tiedon, jolla tieto voidaan hakea (tiedon sijainti).
Kaikki URL-tiedot ovat URI-tietoja, mutta kaikki URI-tiedot eivät ole URL-tietoja. URI voi sisältää myös skeemoja, joiden avulla voidaan vain yksikäsitteisesti nimetä tieto: URN ei sisällä tiedon sijaintia.
Yleinen URIn rakenne on :n mukaan seuraava:
Vähintään "skeema" ("scheme") ja "polku" ("path") ovat sen pakolliset osat (URN).
URL ("Uniform Resource Locator") sisältää tiedon hakemiseen tarvittavan tiedon kuten protokollan ja palvelimen:
URN ("Uniform Resource Name") on URI-skeema, jonka avulla ei voi löytää tietoa, vaan se yksikäsitteisesti nimeää jonkin tiedon (ei sisällä protokollaa tai palvelintietoa). 
Esimerkiksi seuraava URN-skeema nimeää kirjan ISBN-numeron avulla:
HTTP-skeema.
Tavallisin URI-skeema on "http". Sen tarkempi rakenne on seuraavanlainen:
Omistaja on tavallisesti DNS-nimi, mutta se voi olla myös IP-osoite. Polku on vinoviivoilla (/) tarkennettu tiedon sijaintipaikka omistajan sisällä. Useimmiten se kuvaa hakemistorakennetta, ja toiminto voi olla esimerkiksi lisätieto halusta muuttaa tietoa. Toiminto koostuu usein et-merkein (&amp;) erotelluista muuttuja-arvopareista, joiden osat on eroteltu yhtäläisyysmerkillä (=).
Lopussa voi olla vielä ristikkomerkillä (#) erotettuna tiedon osan kuvaava tunniste. Tätä tietoa ei kuitenkaan lähetetä verkon ylitse, vaan käyttäjälle etsitään tiedosta kyseinen kohta paikallisesti.
Osana omistajaa voidaan myös kertoa HTTP-palvelimen käyttämän TCP-portin numero kaksoispisteen (:) jälkeen. Oletuksena porttinumero on 80, mutta se voi olla esimerkiksi 8080, jos samassa tietokoneessa halutaan käyttää useita palvelimia yhtä aikaa.
Tämä saattaa kuitenkin olla mahdotonta käytettäessä IPv6-osoitteita, jotka on jaettu kaksoispisteillä. Tällöin IP on ympäröitävä hakasulkein.
XML-nimiavaruudet.
XML-nimiavaruudet kuvataan URI-tyyppisesti merkkijonolla, joka yksikäsitteisesti määrittelee käytettävän nimiavaruuden. Se on tyypiltään kuten URL:
Se ei kuitenkaan välttämättä ole käyttökelpoinen WWW-sivuna. (On toki suositeltavaa, että URL:n takaa löytyy jonkinlainen kuvaus käytetystä nimiavaruudesta.) Koska tämä tunnus muistuttaa HTTP-skeeman mukaista URL:ää, mutta ei ole käytettävissä WWW-sivuna, se ei itse asiassa ole määritelmän mukainen URI.
Standardointi.
URI määritellään seuraavissa RFC-dokumenteissa:
Väkipuukko

Väkipuukko eli skramasaksi on lyhyt yksiteräinen, suora miekka tai pitkä puukko, joka muistuttaa nykyajan viidakkoveistä ja lapinleukua. Aseen terän pituus vaihtelee 20–80 cm:n välillä. Teriä oli erimuotoisia. Väkipuukoista myös yleensä puuttui väistin, käsiä suojaava ja iskuja torjuva osa terän ja kahvan välissä. Niissä ei myöskään ollut välttämättä pontta, kuten miekassa.
Väkipuukko oli varsinkin germaanikansojen suosiossa varhaisella keskiajalla. Väkipuukkoja käytettiin Suomessakin, jossa se oli varsinkin merovingiajalla erittäin yleinen. Väkipuukko säilyi esimerkiksi englantilaisten jousimiesten vara-aseena ja yleistyökaluna 1450-luvulle asti.
Saksien kansa sai ilmeisesti nimensä suosimastaan väkipuukosta, jonka germaanisia nimiä olivat "seax" ja "sax".
Nimen alkuosa "väki" merkitsee voimaa, kuten myös sanoissa "väkevä" ja "väkivalta".
Lehtimäki Group

Lehtimäki Group (virallisesti Lehtimäen Matkat Oy) on suomalainen linja-autoyrityskonserni, johon kuuluvat emoyhtiön osana matkatoimisto Lehtimäki Matkat sekä Lehtimäen Liikenne Oy:hyn kuuluvat tilausajoja ajava Lehtimäki Tilausajot ja paikallisliikennettä ajava Lehtimäki Liikenne. Lehtimäki Group on Lehtimäen Matkat Oy:n aputoiminimi. Lehtimäen Liikenne osti vuonna 2006 Arolan Kuljetuksen, 2011 Töysan Linjan liiketoiminnan Helsingissä, sekä 2013 aiemmin Helsingin Bussiliikenteen omistaman Suomen Turistiauto Oy:n.
Yhtiön perustaja, talousneuvos Alarik Lehtimäki (1906–1981) aloitti liikennöitsijän uransa vuonna 1932 Lahden sisäisessä liikenteessä, joka kasvoi vauhdikkaasti sotavuosiin saakka. Vuosi 1952 oli käännekohta Lahden seudun liikenteessä, sillä tällöin lahtelaiset liikennöitsijät perustivat Lahden Liikenne Oy:n, johon myös Alarik Lehtimäki liittyi osakkaaksi. Uudelle yhtiölle siirtyi Lehtimäeltä parikymmentä autoa ja Lehtimäelle itselleen jäi vain linja Lahdesta Nastolan Villähteelle. Nastolaan syntyi 1950-luvulla kuitenkin nopeasti uutta teollisuutta, mikä merkitsi kasvua myös Lehtimäen yhtiön toiminnalle. Vuosina 1961–1969 yhtiö hankki joka vuosi neljä uutta linja-autoa, eikä tänä aikana yhtäkään autoa poistettu käytöstä. Yritys muutettiin osakeyhtiöksi vuonna 1968. 1980-luvulla yhtiön johdossa toimivat Alarik Lehtimäen pojat, toimitusjohtaja Leo Lehtimäki ja korjaamopäällikkö Pekka Lehtimäki. Vuonna 1987 yhtiöllä oli 24 linja-autoa, siinä työskenteli 38 henkilöä ja sen liikevaihto oli noin 7,3 miljoonaa markkaa.
Lokakuussa 2022 Vekka Group osti Lehtimäen Liikenne Oy:n, poislukien Lehtimäen Matkat.
Paikallisliikenteen reitit.
Lehtimäki Liikenne liikennöi Nastolan Uudestakylästä Lahteen ja Hollolaan. Se liikennöi myös Hollolan kouluvuoroja.
Lapinleuku

Lapinleuku, leuku tai lapinpuukko on Lapissa poromiehillä yleisesti käytössä oleva isokokoinen (harvemmin yli 30 cm) tupessa kannettava veitsi, jota ei käytetä juurikaan tavallisen puukon tapaan vuolemiseen, vaan se palvelee enemmän vesurin tapaan lyöntityökaluna vaivaiskoivuista ja muista puumaisista varvuista nuotioon puita kerättäessä. Myös lihan ja ruhojen paloitteluun se on tehokas työkalu. Leu’un teräkulma (teroituskulma) on yleensä jyrkempi kuin puukon; tämä yhdessä ison koon ja leveän terän kanssa aiheuttavat leu’un huonon soveltuvuuden vuolemiseen. Vuolemista varten lapissa kannetaankin vyöllä myös pienempää puukkoa, jota pohjoissaamelainen kutsuu nimellä "unnaniibbáš" ( ”pieni veitsi”; leuku puolestaan on "stuorraniibi", "iso veitsi" ). Lappalainen vuolupuukko, ja varsinkin sen tuppi, on koristeellisempi kuin useimpien muiden suomalaisten puukkojen, mutta on käytettävyydeltään yhtä hyvä. Perinteinen tuppi on ollut puoliksi luusta tehty.
Nyttemmin valmistetaan puukon kokoluokkaa olevia pienempiä leukuja. Terän leveyden ja kärjen pyöreyden vuoksi tämäkin leu’un pienennetty versio, ”turistipuukko”, on käyttöominaisuuksiltaan tavallista puukkoa huonompi ja pienuutensa vuoksi hakkaamiseen liian kevyt.
Leu’un tuppi on myös koristeellinen; sen alapäähän muotoillaan tuppinahan kärjestä joskus "tuuliläppä", kalanpyrstömäinen koriste, toisinaan taas tupen koko alaosa valmistetaan luusta tai sarvesta. Erot ovat perinteisesti seutukohtaisia. Leu’ulle on tunnusomaista, että se uppoaa tuppeensa lähes kokonaan, vain kourainta leveämpi ponsi päätyheloineen jää näkyviin.
Ammusveitsi

Ammusveitsi on veitsi tai tikari, johon on lisätty on jonkinlainen ampumisominaisuus. Jotkin ammusveitset ampuvat oman teränsä, jolloin kyseessä on ns. "mekaaninen heittoveitsi", toiset taas erillisiä luoteja patruunoista. Terän ampuminen tapahtuu veitsen kahvaan viritetyn voimakkaan kierrejousen avulla. Luoteja ampuvissa malleissa kahvan sisään ladataan patruuna tai patruunoita. Sekä luotien että terän tehokas kantomatka on hyvin lyhyt ja tarkkuus huono. 
Erilaisia ammusveitsiä on valmistettu yksittäiskappaleina jo satoja vuosia ja teollisestikin muun muassa Yhdysvalloissa ja Venäjällä useaan otteeseen, mutta niistä ei ole koskaan tullut suosittuja itsepuolustus- eikä ammattilaiskäytössä, vaan lähinnä erikoisuuksia asekeräilijöiden kokoelmiin. Ammusveitsi on ampuma-aseeksi liian tehoton ja epätarkka, veitsen tai tikarin tehtävät taas hoitaa tavallinen teräase paremmin.
Suomessa ruutipatruunoita ampuvat ammuspuukot luokitellaan erityisen vaarallisiksi ampuma-aseiksi, joihin voidaan myöntää lupa vain ”erityisestä syystä”.
Lähteet.
Amplitudimodulaatio

Amplitudimodulaatio (lyh. AM, ) on kantoaallon (esimerkiksi radioaallon) modulointitapa, jossa informaatio välitetään kantoaallon voimakkuuden eli amplitudin vaihteluina. Suomen kielellä on amplitudimodulaatiota kutsuttu myös laajuusmodulaatioksi.
Amplitudimodulaatiota käytetään edelleen yleisradiolähetyksissä pitkien aaltojen (LW), keskipitkien aaltojen (MW) ja lyhyiden aaltojen (SW) radiotaajuusalueilla, mutta ei ULA-aaltojen (FM) alueella, jossa modulaationa on frekvenssi- eli taajuusmodulaatio (, FM).
Amplitudimoduloidun signaalin kaistanleveys on kaksi kertaa moduloivan signaalin kaistanleveyden suuruinen. Muihin yleisradiotoiminnassa käytettyihin modulointitekniikoihin verrattuna tämä on vähän. Siksi AM on erityisen käyttökelpoinen matalilla radiotaajuuksilla, joiden alueella taajuuskaistaa on jo lähtökohtaisesti melko vähän käytettävissä.
Amplitudimoduloidusta signaalista voidaan myös poistaa kantoaalto, jolloin saadaan aikaan DSB-SC-lähete (kaksi sivunauhaa tai "sivukaistaa" ja tukahdutettu kantoaalto). Signaalista voidaan vielä ottaa myös pois toinen sivunauha, jolloin saadaan SSB-lähete (yksi sivunauha), ja tarvittava kaistaleveys puolittuu. Näitä menetelmiä ei käytetä yleisradiolähetyksissä, koska yksinauhalähetys ei ole kovin hyvä musiikin lähettämiseen, vaikka se onkin riittävä puheen välittämiseen. VSB-lähetteessä taas lähetetään toinen sivukaista kokonaan ja toinen (niin sanottu "tynkäsivukaista") vain osittain. Näin varmistetaan parempi laatu ja luotettavuus kuin SSB-lähetteillä, mutta kuitenkin yhä vähemmällä kaistalla kuin DSB-lähetteet vaatisivat.
Taajuusmodulaatio

Taajuusmodulaatio (lyh. FM, ) on kantoaallon modulointitapa, jossa tietoa välitetään liitettynä kantoaallon taajuuteen kantoaallon amplitudin pysyessä vakiona. 
Analogisissa sovelluksissa taajuusmoduloidun signaalin hetkellinen taajuuspoikkeama (eli deviaatio) keskitaajuudesta on suorassa suhteessa moduloivan signaalin hetkelliseen amplitudiin. Toisin sanoin; taajuusmodulaatiossa lähetyssignaalin taajuus muuttuu suorassa suhteessa välitettävän signaalin taajuuteen.
Digitaalista dataa voidaan siirtää muuttelemalla kantoaallon taajuutta muutamien diskreettien taajuuksien välillä – tämä menetelmä tunnetaan taajuussiirtymäavainnuksena ("FSK", ).
FM-lähetyksen tarvitsema kaistanleveys on suurempi kuin amplitudimodulaatiossa (AM), mutta häiriöiden ja kohinan sietokyky on parempi. ULA-taajuusalueen radiolähetykset lähetetään taajuusmoduloituna. ULA-aluetta lyhyemmillä aalloilla - korkeammilla taajuuksilla - toimii kuitenkin ilmailuradio (108,000–136,975 MHz) edelleen amplitudimodulaatiolla kuten myös yleisradiotoiminnassa aiemmin yleisesti käytetyt - alempitaajuiset ja pidempiaaltoiset - keskipitkien (MW) ja pitkien (LW) aaltojen lähetyksetkin. Asevoimien ja puolustusvoimien kenttäradiot taajuusalueella 30 MHz–88 MHz toimivat kuitenkin taajuusmodulaatiolla.
ULA FM.
ULA-taajuusalueella (87,5–108 MHz) (Japanissa 76–90 MHz) lähetettyjä lähetyksiä kutsutaan niille tyypillisen taajuusmoduloinnin vuoksi usein myös FM-lähetyksiksi. Entisen Neuvostoliiton ja Itä-Euroopan käyttämiä FM-taajuuksia (65,84 MHz–74,00 
 MHz) kutsutaan joko OIRT FM:ksi tai UKV:ksi. Taajuusmoduloituja lähetyksiä OIRT FM -taajuuksilla on edelleen mm. Venäjällä ja muualla entisessä Neuvostoliitossa, erityisesti väkitiheässä Ukrainassa. Suomessa liikenne- ja viestintävirasto myöntää käytännössä lähetyslupia vain taajuusalueelle 87,6 MHz–107,9 MHz.
Suomen ensimmäiset taajuusmoduloidut ultralyhyiden aaltojen (ULA), yleisradiolähetykset alkoivat Helsingin olympiastadionin tornista 1951. Varsinaisesti tuotannollisen lähetysverkon rakentaminen alkoi 1953 ja tuli valtaosaltaan loppuun saatetuksi 1960.
Digitaalinen taajuusmodulointi.
FSK on menetelmä, jolla digitaalista tietoa lähetetään taajuusmoduloituna.
Vaihemodulaatio

Vaihemodulointi (PM, ) on modulointitekniikka, jossa moduloiva signaali ohjaa kantoaallon vaihetta. Vaihemodulaation digitaalinen muoto on PSK, (). Vaihemodulaatiossa hyödynnetään usein pääasiassa signaalin vaihemuutoksia koska signaalin absoluuttinen vaihe on hankalasti hallittavissa ja siihen vaikuttavat voimakkaasti siirtotien ominaisuuksien pienetkin vaihtelut.
Käyttö.
Vaihemodulaatiota käytettiin aiemmin analogisissa televisiolähetyksissä väri-informaation välittämiseen NTSC, PAL ja SECAM tekniikoissa. Vaihemodulaation tärkein sovellus on kuitenkin digitaalisessa tiedonvälityksessä osana erilaisia PSK- ja QAM-menetelmiä.
Phaser perustuu vaihemodulaatioon.
Vaihemoduloitu signaali.
Vaihemoduloitu sinimuotoinen signaali ajan funktiona voidaan esittää kaavalla
formula_1
missä "Ac" on kantoaallon amplitudi, "ωc" on kantoaallon kulmataajuus, "t" on aika, "m(t)" on moduloiva signaali, joka sisältää siirrettävän informaation, ja "φc" on kantoaallon perusvaihe.
Vaihemodulaatio on sukua taajuusmodulaatiolle sikäli, että molemmissa tekniikoissa kantoaallon vaihekulma muuttuu. 
QAM-modulointi yhdistää vaihemoduloinnin ja AM-moduloinnin (signaalin voimakkuus). Vaihemodulaatio, kuten muutkin modulaatiomenetelmät, aiheuttaa kantoaaltotaajuuden ympärille spektriin sivutaajuuksia (ks. Fourier-muunnos).
LLC

LLC () on kaikkien IEEE 802-verkkojen (esimerkiksi Ethernet, Token Ring) yhteinen osa siirtoyhteyskerrosta, joka hoitaa samalla tavalla kaikille lähiverkoille yhteiset toiminnot. Siirtoyhteyskerroksen alempi osa on verkkotyypistä riippuva MAC-kerros.
LLC määritellään standardissa IEEE 802.2.
Viktor Lutze

"Obergruppenführer" Viktor Lutze (28. joulukuuta 1890 Bevergern, Saksa – 2. toukokuuta 1943 Potsdam) oli natsi-Saksassa SA:n johtaja Pitkien puukkojen yössä tapahtuneen Ernst Röhmin murhan jälkeen. Lutze oli "Stabschef der SA", kunnes kuoli auto-onnettomuudessa 1943.
Lutze liittyi Saksan armeijaan vuonna 1912 ja taisteli ensimmäisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen Lutze liittyi poliisiin ja natsipuolueeseen. Hänestä tuli Hannoverin poliisipäällikkö vuonna 1933, jossa virassa hän toimi kuolemaansa asti.
Lutzen avulla Hitler sai tietoja Röhmin suunnitelmasta tehdä SA:sta oikea kansallissosialistien armeija. Hitler sai Lutzelta apua myös Pitkien puukkojen yötä varten laadittujen tappolistojen tekemisessä. Kun surmatyöt oli toteutettu, hänestä tehtiin SA-järjestön johtaja. SA:n merkitys ja Lutzen valta kuitenkin kapenivat Saksassa koko ajan. 
Lutze kuoli auto-onnettomuudessa saamiinsa vammoihin 1943.
UWB

UWB () on radioteknologia, jossa tieto lähetetään äärimmäisen lyhyinä ja pienitehoisina pulsseina hyvin laajalla taajuuskaistalla (esimerkiksi 1—2 GHz).
Jos pulssit lähetetään pseudosatunnaisin väliajoin, pulssit eivät resonoi ympäröivien rakenteiden kanssa.
Ongelmana UWB-tekniikoissa on lähettäjän ja vastaanottajan synkronoituminen eli kuinka vastaanottaja löytää nanosekuntien tarkkuudella lähetetyt pulssit.
UWB-tekniikkaa ollaan standardoimassa (IEEE 802.15.3a). Lähetysteho on alhainen (-41,25 dBm/MHz). Kantama on maksimissaan 10-20 metriä bittinopeudella 110 Mb/s ja 2-4 metriä nopeudella 480 Mb/s.
Apinat

Apinat (Simiiformes) ovat kädellisten (Primates) osalahko.
Ryhmä jaetaan Amerikassa eläviin uuden maailman apinoihin (Platyrrhini) sekä Afrikassa ja Aasiassa eläviin vanhan maailman apinoihin (Catarrhini), joihin myös ihminen kuuluu.
Symboliikka.
Jo antiikin aikoina näyttelijät käyttivät Afrikasta ja Aasian eteläosista tuotuja apinoita esityksissään. Niitä pidettiin myös kotieläiminä. Apina on ollut haukkumasana, jolla on viitattu toisen ihmisen rumaan ulkonäköön ja luonteen nurjaan puoleen. Kansanuskomusten mukaan apinan silmän hankkinut saattoi tulla näkymättömäksi ja vihamiehen oveen sivelty apinan virtsa ilmaisi toisten vihaa häntä kohtaan.
Egyptissä kunnioitettiin etenkin marakatteja ja vaippapaviaaneja. Nubialaisten piti hankkia niitä verojen maksuksi. Viisauden jumala Thot (jolla tavallisesti toki oli kuvissa iibislinnun pää) esitettiin vanhana ja viisaana vaippapaviaanina, joka istui tärkeitä tekstejä kirjoittavan byrokraatin selän takana työtä valvoen - valmiina tarvittaessa antamaan tälle opettavaisen selkäsaunan.
Intiassakin apina oli pyhä. Ramayana-eepoksessa Hanuman on voiman, uskollisuuden ja uhrautuvaisuuden vertauskuva. Intian maanviljelijöille apinat olivat usein vitsaus, mutta he viettivät kuitenkin Hanuman-Dschayanti-juhlaa (Hanumanin syntymäpäivää).
Myös Kiinassa apinoita arvostettiin. Perheet Etelä-Kiinassa ja Tiibetissä väittivät ylpeinä sukunsa polveutuvan apinaesi-isistä, jotka olivat ottaneet vaimoikseen ihmisnaisia. Sun Wu-k'ung -apina seurasi buddhalaista pyhiinvaeltajaa Hsüan-tsangia Intiaan ja teki siellä sekä sankaritekoja että kepposia. Usein apina esitettiin "pitkän elämän persikka" käsissään. Samankaltaisilta kuulostavien tavujen vuoksi apinat männyn oksilla tai hevosen selässä kuvasivat ihmisten haavetta nousta huipulle yhteiskunnan arvoasteikossa. Kiinalaisessa eläinradassa apina on yhdeksäs merkki.
Apina on kalenterisymboli myös vanhoissa meksikolaisissa kulttuureissa. Se oli myös tanssin jumala, ja sen merkin aikaan syntyneistä uskottiin tulevan silmänkääntäjiä, ilveilijöitä, tanssijoita tai laulajia. Sikäläisessä myytissä toistuvista maailmanlopuista toinen päättyy kaiken hävittävään pyörremyrskyyn ja ihmiset muuttuvat apinoiksi.
Kristillisessä symboliikassa apinaa on pidetty ihmisen pilakuvana sekä turhamaisuuden (kädessään peili), ahneuden, saituuden ja siveettömyyden vertauskuvana. Kahlehdittu apina kuvaa nujerrettua paholaista. Varhaiskristillinen luonnontieteellinen kirjoitus Physiologus piti apinaa luonteeltaan pahantapaisena, matkivana sekä helposti kiinni houkuteltavana, ja siten "suuri metsästäjä paholainen samalla tavalla saa helposti meidät saaliikseen. Se ottaa synnin liimaa, sokaisee silmät, saattaa ihmisen hengen näkökyvyttömäksi, tekee suuren silmukan ja vie sillä ihmisen ruumiin ja sielun turmioon."
Syvyyspsykologiassa apina ajatellaan joko merkiksi ihmisen epävarmuudesta omasta roolistaan tai häpeän puutteen ja julkeuden symboliksi. Apinan unessa tulkitaan ilmaisevan kaikkea inhimilliseltä näyttävää, mikä ei sitä ole mutta haluaisi tämän tason saavuttaa. "Joka toivoo sitä, lähestyy sen mahdollisuutta yleisesti halveksittavana pidetyn puolelta" (Aeppli).
Ilkka Heilä

Ilkka Heilä (s. 1956 Tammisaari) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä, joka piirtää "B. Virtanen" -sarjakuvaa. 
Heilän sarjakuvia ilmestyi jo 1970-luvun alussa "Sarjis"-lehdessä. Työskentely postissa kuitenkin syrjäytti taiteellisten taipumusten ammatillisen toteuttamisen lähes kahdeksi vuosikymmeneksi, kunnes hän kehitti "B. Virtanen" -sarjansa Bulls-syndikaatin ja sanomalehti "Uuden Suomen" järjestämään sarjakuvakilpailuun vuonna 1989. Tämän sarjan ansiosta Heilä kykeni lopulta 1990-luvulla siirtymään täysipäiväiseksi sarjakuvataiteilijaksi. Heilä sai Puolen kilon Kritiikin punnuksen vuonna 1994 ja hänet kruunattiin Vuoden tärkeäksi kaarinalaiseksi vuonna 2001. Suomen sarjakuvaseuran Puupäähatun Heilä sai vuonna 2006.
Roihuvuoren vesitorni

Roihuvuoren vesitorni Itä-Helsingissä rakennettiin vuosina 1976–1977. Vesitornista järjestettiin aikoinaan suunnittelukilpailu, ja sen voitti arkkitehti Simo Lumme kilpailutyöllään "Vesirousku". Torni on sienityyppinen. 
1970-luvulla vedenkulutus kasvoi Helsingissä neljä prosenttia vuodessa ja kulutuksen uskottiin kasvavan jatkossakin, joten kaupunki tarvitsi uuden vesitornin. Vesitorni päätettiin rakentaa Roihuvuoreen, ja sen avulla kaupungin laskettiin pärjäävän 1990-luvulle saakka. Vedenkulutus on kuitenkin Helsingissä vähentynyt 1980-luvulta saakka, ja monia vesitorneja onkin voitu poistaa käytöstä. Helsingissä on enää neljä toiminnassa olevaa vesitornia, joista Roihuvuoren lisäksi käytössä ovat Myllypuron ja kaksi Ilmalan vesitornia.
Vesitornissa on rap-artisti/graafikko Heikki Kuulan suunnittelema taideteos nimeltä "kuula". Taideteoksesta järjestettiin vuonna 2002 suunnittelukilpailu, jonka voittajatyö toteutettiin vuonna 2006 käytyään pitkän prosessin kaupungin päätöksenteossa.
Rakentaminen.
Vesitornin rakentaminen toteutettiin poikkeuksellisesti: säiliöosa valettiin maassa ja nostettiin hydraulisesti vartta pitkin ylös. Kartion nostoon käytettiin 33 erillistä hydraulista nostinta, joista jokaisen nostokyky oli 330 tonnia. Valettu vesisäiliö painoi 9 000 tonnia, ja sen nostamiseen kului yhteensä 60 tuntia. Sveitsiläinen yritys Losinger Ag käytti nostossa niin sanottua NSL-punosjännemenetelmää. Samaa tekniikkaa on käytetty maailman vesitorneissa muutamia kertoja.
Toinen vesitornin erikoisuus on erillisen lämpöeristyksen puuttuminen.
Tekniset tiedot.
Vesitornin korkeus on 52 metriä ja halkaisija 66,7 metriä. Säiliön tilavuus on yhteensä 12 600 m³.
B. Virtanen

B. Virtanen on Ilkka Heilän piirtämä suomalainen sarjakuva, jossa esiintyy samanniminen päähenkilö. Sarjakuva on muodoltaan yhden rivin strippi ja ilmestyy sanomalehdissä. Yksirivisten strippien lisäksi "B. Virtanen" ilmestyy myös monirivisenä sunnuntaisarjana. "B. Virtanen" on satiiri erityisesti toimistotyöstä ja hierarkkiseen johtamiseen perustuvasta yrityskulttuurista.
Sarjakuvasta on ilmestynyt toistakymmentä albumia ja sen pohjalta on tehty yksi teatterinäytelmä sekä kaksi animaatiosarjaa.
Teokset ja muu media.
Albumit.
Albumien 1–23 julkaisijana toimi Arktinen Banaani. Albumista 24 eteenpäin julkaisijana on toiminut Otava.
Animaatiot.
"B. Virtasesta" on ilmestynyt animaationa 6-minuuttinen pilottijakso "B. Virtanen Normipäivä", sekä sen pohjalta seitsemän kappaletta minuutin mittaista jaksoa. Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskus (AVEK) myönsi apurahan vuonna 2020 Ambitio Group Oy:lle "B. Virtasen" animaatiosarjan pilottijakson tekoa varten.
Yle julkaisi 14. maaliskuuta 2022 20-osaisen animaatiosarjan "B. Virtanen". Sarjan jaksot ovat noin minuutin mittaisia, ja ne ovat katsottavissa Yle Areenassa.
7 (luku)

7 (seitsemän) on luonnollinen luku, jota edeltää luku kuusi ja seuraa luku kahdeksan.
Poikkiviivan käyttö.
Suomessa 1950-luvulla ensimmäistä kertaa käyttöön otettu poikkiviiva on Keskisuomalainen-lehden mukaan muualla Euroopassa harvinainen. Ajatuksen viivasta esitti jo 1900-luvun alussa kenraali Vilho Nenonen, joka piti sitä tärkeänä tykistölle.
Vuoden 2004 opetussuunnitelmassa poikkiviiva poistettiin samalla, kun se poistettiin kirjaimista q ja z. Tämä kuitenkin aiheutti numeron sekoittumisen numeron 1 kanssa, mikä johti tulkintavaikeuksiin muun muassa vaaleissa ja ylioppilaskirjoituksissa. Kaikki kolme poikkiviivaa palautettiin opetussuunnitelmaan vuonna 2016.
Esseetyylisessä tekstissä seitsemän kirjoitetaan yleensä kirjaimin.
Matematiikassa.
Seitsemällä jaollisuus.
Luku on jaollinen luvulla 7, mikäli jaettavan luvun ensimmäisten numeroiden muodostama luku, josta vähennetään viimeinen numero kerrottuna kahdella, on seitsemällä jaollinen. Esimerkiksi luku 7 jakaa luvun 1 512, koska formula_9 ja formula_10.
Mokšan kieli

Mokša on kieli, joka kuuluu uralilaisten kielten volgalaiseen haaraan. Mokšan lähin sukukieli on ersä, ja ne kuuluvat mordvalaisiin kieliin. Aikaisemmin näitä kieliä pidettiin mordvan murteina, mutta ne ovat keskenään niin erilaisia, että ne on luontevaa luokitella omiksi kielikseen. Kielissä on kuitenkin paljon yhteisiä rakennepiirteitä, ja niiden puhujat ymmärtävät toisiaan jossain määrin. Ersä ja mokša jakautuvat edelleen useiksi murteiksi. Mokšaa puhuvat mokšalaiset.
Venäjällä mokšan ilmoitti vuoden 2010 väestönlaskennassa äidinkielekseen 2 025 ihmistä. Puhujamäärän on arveltu olevan kuitenkin huomattavasti suurempi, jopa 150 000.
Mordvalaiskielten erkanemisen ovat aiheuttaneet erilliset asuinalueet ja sitä kautta eri naapurikielten vaikutus. Mokšat asuvat lännempänä kuin ersät. Mokšassa on voimakkaampi turkkilaiskielten vaikutus kuin ersässä. Ersä taas on ollut voimakkaan venäläisen vaikutuksen alla jo 1400-luvulta lähtien, kun taas mokšat vasta 1600-luvulta lähtien.
Monien muiden Volga–Kaman alueella puhuttavien kielten tavoin myös ersän ja mokšan kirjakielet ovat saaneet alkunsa 1700-luvulla tehdyn lähetystyön myötä.
Ensimmäinen mokšankielinen kirja oli katekismus, ja se on julkaistu vuonna 1861. Myös muu varhainen mordvankielinen kirjallisuus on lähinnä kirkon ja koulun tarpeisiin laadittua. 
Vaikka varhaisin kirjallisuus ilmeistyi erikseen ersäksi ja mokšaksi, 1920-luvulla yritettiin vielä luoda yhtä yhteistä mordvan kirjakieltä, mutta lopulta ersän ja mokšan kieliä alettiin kehittää erillisinä. Molempia kirjakieliä on alusta asti kirjoitettu kyrillisellä kirjaimistolla.
Kielioppi.
Kirjaimet.
Mokšaa kirjoitetaan kyrillisin kirjaimin.
Jacques de Molay

Jacques de Molay (1243/1245 Burgundi, Ranskan kuningaskunta – 11. tai 18. maaliskuuta 1314, Pariisi) oli ranskalainen aatelinen ja Temppeliherrain ritarikunnan viimeinen suurmestari. 
Elämä ja ura.
Jacques de Molay syntyi Burgundissa. Hänen tarkkaa syntymäaikaansa ei tiedetä, mutta luultavasti hän syntyi vuosien 1243–1245 välillä ylhäisaateliin. Tiettävästi hän oli perheensä nuorin, koska aatelisperheiden nuorimmat pojat eivät perineet maata eikä titteliä vaan yleensä hakeutuivat joko papeiksi tai ritareiksi.
Jacques de Molay kertoi liittyneensä Temppeliherrain ritarikuntaan vuonna 1265. Hän osallistui taisteluihin Syyriassa ja siirtyi vuoden 1291 jälkeen Kyprokselle. Hänet valittiin temppeliherrain 23. suurmestariksi noin vuonna 1298. Kun Ranskan kuningas Filip IV Kaunis aloitti temppeliherrojen vainot, Jacques de Molay pidätettiin vuonna 1307. Vankeudessa hän tunnusti, että osa ritarikuntaa vastaan kohdistetuista syytteistä piti paikkansa, joskin hän torjui väitteet sodomiasta. Myöhemmin Molay kielsi tunnustuksensa sanoen, että hänet oli pakotettu siihen kidutuksella. Vuonna 1314 paavi Klemens V lakkautti Temppeliherrain ritarikunnan. Maaliskuussa 1314 Jacques de Molay poltettiin roviolla Pariisissa kerettiläisenä.
Legenda kirouksesta.
Legenda kertoo, että Jacques de Molay kirosi roviolla kuningas Filipin ja paavi Klemensin sekä ennusti, että vuoden sisällä he olisivat hänen kanssaan helvetissä. Klemens V kuoli vain kolme viikkoa myöhemmin ja Filip kuoli vuoden loppupuolella marraskuussa.
Kirjailija Maurice Druon on kirjassaan "Rautakuningas" lisännyt kirottujen joukkoon myös Temppeliherroja pahiten kiduttaneen kuningaskunnan pääsihteeri Guillaume de Nogaret’n, joskin tämä on tiettävästi epähistoriallista. Varmuutta ei sen sijaan ole siitä, kuoliko samalla roviolla myös toinen temppeliherra, Normandian piirimestari Geoffroy de Charnay kuten Druon kertoo.
IEEE 802

IEEE-standardointijärjestön työryhmä 802 standardoi lähi- ja kaupunkiverkkoja "(LAN ja MAN)". Tunnetuimmat standardit ovat Ethernet, Token Ring ja WLAN.
Työryhmät ovat:
Esikoulu

Esikoulu tai esiopetus on koulutusaste (muun) varhaiskasvatuksen ja perusopetuksen välissä. Suomessa esiopetus kestää pääsääntöisesti yhden vuoden ja se aloitetaan sinä vuonna, kun lapsi täyttää kuusi vuotta. Esiopetus ei kuulu oppivelvollisuuteen, mutta se on silti vuodesta 2015 alkaen ollut velvoittavaa. Esiopetus on osa varhaiskasvatusta, mutta kuuluu perusopetuksen lainsäädännön piiriin.
Esikoulua kokeiltiin Suomessa vuodesta 1971 aluksi Haukiputaalla, Kiuruvedellä, Luopioisissa, Nousiaisissa, Pirkkalassa ja Rantsilassa. Vuonna 2001 maksuton esiopetus otettiin käyttöön kaikissa Suomen kunnissa. Useimmissa kunnissa esiopetus järjestetään päiväkodissa tai koulussa.
Suomessa esiopetuksen tarkoituksena on erityisesti edistää lapsen kasvun, kehityksen ja oppimisen edellytyksiä. Yhdessä perusopetuksen kanssa esiopetuksen tulee tukea lasten kasvua ihmisyyteen ja vastuukykyiseen yhteiskunnan jäsenyyteen ja antaa heille tarpeellisia tietoja ja taitoja. Esiopetuksen sisältöjä ohjaa valtakunnallinen Esiopetuksen opetussuunnitelman perusteet -asiakirja (2014). Joissakin maissa esikoulussa opetetaan esimerkiksi äidinkielen ja matematiikan alkeita. Suomalaisessa esiopetuksessa nämä osa-alueet sisältyvät viiteen esiopetuksen oppimiskokonaisuuteen, joiden tarkoitus on tarjota lapsille mahdollisuuksia monipuoliseen taitojen kehittämiseen ja uusien asioiden kokeilemiseen.
Kaksivuotinen esiopetus.
Pre-Kindergarten (PK) eli viimeistä esiopetusvuotta edeltävä esiopetusvuosi tuotti satunnaiskokeen mukaan suuret hyödyt. New Havenissä käyttöön otettu yleinen PK pidensi päivähoitoa esiopetuksella 11 tuntia viikossa. Tähän PK:hon käytetty nettodollari tuotti keskimäärin 5,51 dollarin nettotulon lisäyksen vanhemmille, lähinnä ansiotulojen lisäyksenä. Muut nettodollarin hyödyt olivat vain vain 0,46 - 1,32 dollaria; hyöty lasten akateemiseen menestykseen seuraavina vuosina jäi vähäiseksi ja hävisi pian. PK lisäsi vanhempien työtunteja ja kasvatti näiden ansioita 22 %, ja tämä suuri hyöty verrattuna vertailuryhmään säilyi ainakin kuusi vuotta PK:n jälkeen. Muiden työmarkkinatoimien hyödyt ovat vähäisiä tähän verrattuna.
Ragnarök

Ragnarök on skandinaavisen mytologian mukaan maailmanlopun taistelu, jossa maailma ja lähes kaikki sen elolliset olennot tuhoutuvat. Sana "ragnarök" merkitsee yleisimmin hyväksytyn etymologian mukaan ”jumalten tuhoa” tai ”jumalten kohtaloa”, mutta muitakin käännöksiä on esitetty.
Ragnarökin tapahtumat.
Mytologian mukaan Ragnarökiä edeltää kolme ankaraa talvea, joita kutsutaan nimellä Fimbulvetr, ’talvien talvi’. Talvien välillä ei ole kesiä lainkaan, ja yleinen moraali rappeutuu.
Vuosina 536—545 Euroopassa tapahtui äkillinen auringon sumentanut ja vuodenajat sekoittanut ilmastonmuutos, joka saattaa liittyä asiaan.
1200-luvulla muistiinmerkityn Proosa-Edda-eepoksen kolmannen osan, "Gylfaginningin" mukaan Ragnarök tapahtuu seuraavalla tavalla:
Eräät tutkijat uskovat että ajatus maailmanlopun jälkeisestä onnelasta on kristinuskon vaikutusta (vrt. kristinuskon taivas) ja että se ei kuulu alkuperäiseen Ragnarök-myyttiin. Toisen teorian mukaan koko Ragnarök-myytti itsessään on syntynyt kristillisen aikakäsityksen sekä tuomiopäiväopin vaikutuksesta.
Einherjar

Einherjar (yks. einheri) olivat skandinaavisessa mytologiassa taistelussa kaatuneiden urheiden soturien sieluja, jotka asuivat Valhallassa. Sanan merkitys on kutakuinkin "ainoat/valitut soturit".
Viikingit uskoivat, että valkyyriat veivät taistelussa kuolleiden soturien henget Valhallaan Odin-jumalan luokse. Valhallassa kukko Gullingambi ("Kultakampa") herätti joka aamu "einherjarin" ja he taistelivat koko päivän harjoittaen taistelutaitojaan ragnarökia eli maailmanloppua varten. Öisin "einherjar" juhlivat ja heidän haavansa paranivat. He mässäilivät villisika Särimnerin lihalla ja joivat simaa, joka oli lypsetty vuohesta nimeltä Heidrun.
Kun Ragnarök koittaa, uljaimmat einherjareista marssivat Odinin rinnalla taisteluun jumalten vihollisia jääjättiläisiä vastaan.
Sisupartio

Sisupartio on aisti-, liikunta- ja kehitysvammaisille suunnattua partiotoimintaa. Sen tarkoitus on sama kuin koko partioliikkeen: kasvattaa partiolaisista vastuuntuntoisia ja itsenäisesti ajattelevia yhteiskunnan jäseniä. Toiminnassa otetaan kuitenkin huomioon kunkin sisupartiolaisen omat kyvyt.
Sisupartiolaisten tunnus on vammaisen ja vammattoman partiolaisen yhdessä solmiman jalussolmun sisällä oleva sammakko.
Suomessa on yhteensä noin 450 sisupartiolaista noin 64 lippukunnassa. Näistä lippukunnista kaksi on varsinaisia sisulippukuntia. 
Tarus-suurleirillä sisupartiolaisille oli oma savunsa Stocken-alaleirissä.
Jonathan Davis

Jonathan ”Jon” Houseman Davis (s. 18. tammikuuta 1971 Bakersfield, Kalifornia) on alternative metal -yhtye Kornin johtohahmo. Davis on yhtyeen laulusolisti ja joissakin kappaleissa (muun muassa "Shoots And Ladders") hän soittaa myös säkkipilliä. Davis on myös esiintynyt elokuvissa, "Seeing Other People" ja "Kadotettujen kuningatar", joista jälkimmäiseen hän on myös säveltänyt musiikkia. Jonathanilla ja hänen entisellä vaimollaan Reneellä on vuonna 1995 syntynyt poika nimeltä Nathan. Jonathan oli naimisissa entisen pornotähden Devenin kanssa. Heillä on kaksi yhteistä poikaa, vuonna 2005 syntynyt Pirate ja vuonna 2007 syntynyt Zeppelin.
Jonathanin puoliveli Mark Chavez on ollut Ademan ja Midnight Panicin solisti.
Jonathan on näytellyt myös elokuvassa "Sin-Jin Smyth", jota ei ikinä julkaistu.
Jonathan teki vuonna 2009 yhteistyötä israelilaisen psytrancepioneeri Infected Mushroomin kanssa osallistumalla heidän albumillaan Legend of the Black Shawarma kappaleen ”Smashing the Opponent” lauluosioon. Kappale julkaistiin myös levyn toistaiseksi ainoana singlenä.
Kiertueen peruuntuminen 2006 sairauden takia.
Jonathan Davis joutui sairaalaan Isossa-Britanniassa kesäkuussa 2006 ennen esiintymistään Download-musiikkifestivaaleilla vakavan verisairauden, immunologisen trombosytopeenisen purppuran vuoksi. Tämän takia Korn joutui keskeyttämään silloisen Euroopan kiertueensa, vain muutamaa päivää ennen esiintymistään Provinssirockissa Suomessa. Sairastuttuaan ennen Download-musiikkifestivaalien keikkaa, loput Kornin jäsenistä esiintyivät useiden eri solistien avustamina: Jonathania tuurasivat muun muassa Avenged Sevenfoldin M. Shadows, Slipknotin Corey Taylor ja Triviumin Matt Heafy.
Jonathan kuitenkin toipui nopeasti ja palasi lavoille Family Values-kiertueen myötä Yhdysvalloissa. Jonathan sairastaa myös astmaa.
Kytkin (sähkötekniikka)

Kytkin on elektroniikan tai yleisesti sähkövirtapiirin komponentti, joka kytkee tai katkaisee sähkövirtapiirin sähkövirran tai ohjaa virran tiettyyn piiriin. On olemassa mekaanisia, sähkömekaanisia ja elektronisia kytkimiä.
Sähköisesti ohjattua kytkintä kutsutaan releeksi tai kontaktoriksi.
Rakenne.
Yksinkertaisimmassa kytkimessä on kaksi metallipalaa ("kontaktit"), jotka koskettaessaan toisiaan päästävät virran läpi ja erillään ollessaan estävät virran kulun. Kontakteissa käytetään hapettumatonta metallia virhetoiminnan estämiseksi; joskus kontaktit päällystetään jalometallilla. Kontaktin syntymistä ohjataan painikkeella, vivulla tai muulla mekaanisella laitteella kytkimen tyypistä riippuen.
Kytkin voi olla normaalisti suljettu tai avoin: NC, normally closed tai NO, normally open.
Kytkintyyppejä.
Erityyppisiä mekaanisia kytkimiä:
Anturiohjattuja kytkimiä.
Kytkimiin voidaan integroida antureita tai anturi voi itsessään olla osa kytkintä. Lämpötilan mukaan ohjautuva kytkin yhdessä siihen liitetyn jäähdytys- tai lämmityslaitteen kanssa on eräs tapa toteuttaa termostaatti. Valo-ohjattuja kytkimiä käytetään hämäräkytkimissä. Mekaaninen paine- tai voima-anturi voi itsessään toimia kytkimenä.
Sähköasennusten pienjännitekytkimet (230 V).
Pienjännitekytkimet ovat kotitalouksissa valokytkiminä yleisesti käytettyjä kytkimiä. Kytkimien nimenä käytetään yleisesti myös kytkimen kytkennän numeroa esim. sarja(kruunu)kytkintä kutsutaan vitoskytkimeksi.
Yksinapainen kytkin.
Peruskytkin, jolla ohjataan yleisesti yhtä valaisinryhmää.
Kaksoiskytkin 1+1.
Kaksi yksinapaista kytkintä samassa laitteessa. Kytkimellä ohjataan yleisesti kahta valaisinryhmää.
Vaihtokytkin.
Vaihtokytkin (kytkentä 6) kytketään toiseen vaihtokytkimeen ns. porraskytkentä. Kahdella yhteen kytketyllä vaihtokytkimellä ohjataan valoryhmää kahdesta paikasta esim. portaiden ylä- ja alapäästä. Jos valo on päällä kumman tahansa katkaisijan käyttö sammuttaa valon ja valojen ollessa pois kumman tahansa katkaisijan käyttö sytyttää valot.
Ristikytkin.
Ristikytkintä (kytkentä 7) käytetään yhdessä kahden vaihtokytkimen kanssa. Kytkennässä voi olla kahden vaihtokytkimen lisäksi useita ristikytkimiä. Kytkennässä valoryhmää voidaan ohjata kolmesta tai useammasta paikasta. Mikä tahansa kytkin sytyttää sammutetun lampun ja mikä tahansa kytkin sammuttaa palavan lampun.
Suurjännitekytkimet.
Erotin.
Erotin on suurjännitteellä käytetty kytkinlaite, jolla kuorma voidaan erottaa virtapiiristä erottimen ollessa virraton. Erottimella saadaan aikaan näkyvä avausväli koskettimien välille. Tämä on välttämätöntä, jotta kytkinlaitoksilla olevia katkaisijoita voidaan huoltaa tarpeen vaatiessa. Erotinta ei saa ohjata virrallisena, koska sitä ei ole suojattu valokaarta vastaan.
Katkaisija.
Katkaisijalla kuorma voidaan erottaa virtapiiristä virrallisena. Katkaisija voi toimia käsivoimalla, paineilmalla tai sähkömoottorilla. Suurjännitteen katkaisussa on saatava valokaari sammumaan nopeasti. Sammutukseen on perinteisesti käytetty valokaaren magneettista venytystä ja sittemmin erityisiä täytekaasuja katkaisukammiossa.
Ikäsyrjintä

Ikäsyrjintä eli ageismi on ikään perustuvaa syrjintää. Vaikka teoriassa ikäsyrjinnässä voi syrjiä mitä tahansa ikäryhmää, yleensä syrjitään ihmisiä liian nuoren tai vanhan iän vuoksi. Ikäsyrjintää voi esiintyä esimerkiksi työhönotossa. Ikäsyrjintä ilman hyväksyttävää syytä elinkeinotoiminnassa, ammatin harjoittamisessa, yleisönpalvelussa ja virkatoiminnassa on rikos. 
Ikäsyrjintään viitataan arkipuheessa toisinaan virheellisesti "ikärasismina". Se on terminä väärä, sillä sana rasismi viittaa syrjintään, jonka taustalla on ajatus ihmiskunnan erottelusta "rotuihin" tai etnisyyksiin. Iän vuoksi syrjittäessä ei siis ole kyse samasta mekanismista kuin rasismissa. 
Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskus Stakesin 2007 julkaiseman tutkimuksen mukaan työmarkkinoilla arvellaan olevan piilevää ikäsyrjintää. Vähän yli nelikymppiset työttömät uskovat ikänsä haittaavan työllistymistä.
Lainsäädäntö.
Yhdenvertaisuuslaki kieltää ikäsyrjinnän.
"Lain mukaan työnantaja, joka työpaikasta ilmoittaessaan, työntekijää valitessaan tai palvelussuhteen aikana asettaa ilman painavaa hyväksyttävää syytä työnhakijan tai työntekijän iän perusteella epäedulliseen asemaan, on tuomittava työsyrjinnästä sakkoon tai vankeuteen".
Anne Kouvosen tutkimuksen "Ikäsyrjintäkokemukset työssä ja työhönotossa" (1999) mukaan lainsäädännön ikäsyrjintäsäännös oli huonosti tunnettu. Peräti kolmasosa vastaajista kuuli siitä tutkimuksen yhteydessä ensimmäistä kertaa. Työttömäksi jääneelle uuden turvallisen työpaikan saanti on vaikeaa. Työnhakijan ikä näyttää nostavan näkymättömän muurin työnantajien ja työttömän väliin. Pätkätöissä oleville tilanne on masentava, kun uudesta työpaikasta on ikäsyrjinnän vuoksi vain vähän toivoa. 
EU:n direktiivi.
Ikäsyrjintää vastaan on olemassa Euroopan unioni direktiivi. Direktiivissä ei ole määritelty tiettyä ikää, kuten Yhdysvaltain syrjinnän vastaisessa laissa, vaan lähtökohtana on, ettei ikäsyrjinnälle voi asettaa ikärajaa. Direktiivi koskee siis kaikkia ikäryhmiä. Ikätasa-arvo koskee sekä nuorempia että vanhempia työntekijöitä. Työsyrjinnästä tulee ilmoittaa työnsuojeluviranomaiselle, jolla on velvollisuus viedä asiaa eteenpäin yleiselle syyttäjälle.
Walter Schellenberg

Walter Schellenberg (16. tammikuuta 1910 Saarbrücken – 21. maaliskuuta 1952 Torino) oli SS:n vastavakoilun päällikkö ja Waffen-SS:n kenraalimajuri (Brigadeführer).
Ura.
Lupaava nuori opiskelija Schellenberg liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen ja SS:ään vuonna 1933 ja SD:hen vuonna 1935. SS:n ulkomaantiedustelun päällikkö hänestä tuli 1941.
Hänestä tuli yhdistettyjen salaisten palvelujen päällikkö vuonna 1944, kun Wehrmachtin alainen Abwehr lakkautettiin.
Schellenbergin todistettua muita natseja vastaan hänet tuomittiin vain kuudeksi vuodeksi vankilaan 1949, mutta hän vapautui jo 1950 huonontuneen terveydentilan takia. Vankilassa hän kirjoitti muistelmateoksensa ”Das Labyrinth”.
Avointen lähteiden tiedustelu

Avointen lähteiden tiedustelu (, "OSINT") tarkoittaa tiedustelutiedon hankintaa, koostamista ja analysointia sellaisista lähteistä, joihin on avoin tai kaupallisesti saatavilla oleva pääsy. Avointen lähteiden tiedustelun idea on siinä, että yhdistelemällä monesta lähteestä saatua julkista aineistoa voi syntyä tietokokonaisuus, joka on salaista tai ei ole ainakaan tarkoitettu julkisuuteen.
Avoimiin lähteisiin luokitellaan pääasiallisesti kuuluvaksi: lehdet, kirjat, esitteet, mainokset, televisio- ja radio-ohjelmat, erityyppiset videot ja opinnäytetyöt. Televisio, radio ja Internet eivät itsessään ole lähteitä, vaan jakelukanavia. 
Avointen lähteiden tiedustelun juuret ovat sotilastiedustelussa, mutta sen käyttömahdollisuudet eivät rajoitu vain asevoimiin. Yrityssektorilla avointen lähteiden tiedustelu on yksi tärkeimpiä menetelmiä tiedonhankinnassa ja arvioitaessa kilpailijoita. Liike-elämässä ei voi käyttää laittomia menetelmiä tai vakoiluksi määriteltäviä keinoja, mutta avointen lähteiden tiedustelun käyttö on vapaata.
Androidi

Androidi on ihmistä muistuttava robotti. Sanaa "androidi" () käytti ensimmäisen kerran ranskalainen kirjailija Mathias Villiers de l’Isle-Adam (1838–1889) kirjassaan "Huomisen Eeva". Termi on johdettu kreikan kielestä ja merkitsee suunnilleen ”miehen kaltainen”. Naispuolisesta androidista käytetään joskus termiä "gynoidi", mutta yleensä androidilla tarkoitetaan molempia sukupuolia.
Androidin tarkoituksena on matkia ihmisen ruumiinrakennetta, jotta se voi liikkua ja toimia ihmisten rakentamassa maailmassa. Japanissa on kehitetty androideja, jotka ovat tavallista ihmistä lyhyempiä, mutta pystyvät kävelemään ja joilla on kädet sekä näköaisti. Androiditekniikan kehittäminen saattaisi ratkaista työvoimapulan vaarallisissa ammateissa. Androidit saattaisivat myös pystyä työskentelemään tehokkaammin kuin ihminen.
Androidit populaarikulttuurissa.
Useissa sci-fi-teoksissa on androideja. Tunnetuimpia ovat:
Ukrspetseksport

UKRSPECEXPORT () on Ukrainan valtion aseiden vientiyritys, jolla on viisi samaa tarkoitusta täyttävää, mutta erikoistuneempaa tytäryhtiötä; Ukroboronservis, Ukrinmash, Progress, Spetstehnoeksport, Promoboroneksport.
Ukrspetseksport on yksi Ukrainassa toimivista 1 500:sta erikois- ja asetekniikan parissa toimivasta yrityksestä.
Yhdysvallat epäili sen vieneen YK:n julistaman vientikiellon vastaisesti Koltshuga-tutkia Irakiin ennen Irakin sotaa.
Joulukuussa 2009 yrityksen ilmoitettiin saaneen 2,4–2,8 miljardin US-dollarin sopimuksen aseiden toimituksista Irakin armeijalle. Venäjällä, joka myös kilpaili Irakin-kaupoista, epäiltiin Yhdysvaltain vaikuttaneen sopimuksen syntymiseen. Yhdysvallat oli varannut yli kolme miljardia Irakin poliisin ja armeijan kehittämiseen ennen joukkojensa vetämistä.
Vuoden 2010 lopusta lähtien yritys on ollut osa Ukrainan valtiollista aseteollisuuskonserni Ukroboronprommia.
Brandy

Brandy (hollannin kielen sanasta "brandewijn", "poltettu viini") on yleisnimitys kypsytetystä viinitisleestä tehdyille väkeville alkoholijuomille (alkoholia tavallisesti 36–60 tilavuusprosenttia). Viinin lisäksi brandyä voidaan valmistaa pomacesta eli viinirypäleiden puristusjätteestä tai käyneestä hedelmämehusta.
Brandyn alalajeja.
Brandy-tyyppejä ovat muun muassa:
Kyborgi

 
Kyborgi () tarkoittaa biologista eliötä, johon on yhdistetty tekniikkaa. Sana on yhdistelmä kyberneettisestä ja organismista tarkoittaen siis kyberneettistä eliötä. Määritelmällä tarkoitetaan yleensä tieteiskirjallisuudessa esiintyneitä, osittain robottien näköisiä ihmishahmoja, mutta vaatimusta jonkinlaisen robotiikan näkyvyydelle ei ole; kyborgi voi olla täysin samannäköinen kuin normaali ihminen. Periaatteessa kyborgin määritelmä kattaa nykyään esimerkiksi sydämentahdistinta käyttävän ihmisen. Manfred Clynesiä (1960) pidetään kyborgi-sanan keksijänä. Hän käytti sitä artikkelissaan ulkoavaruudesta. D. S. Halacy käytti sanaa "ei ainoastaan avaruudesta, vaan yhteydestä sisäisen ja ulkoisen tilan välillä - cyborg on silta mielen ja aineen välillä."
Kuvitteelliset kyborgit.
Kuvitteelliset kyborgit ovat usein ihmisiä yhdistettyinä teknologiaan, joka useimmiten on välttämätön olennon elossa pysymiseen. Teknologia kyborgissa ei pysty pitämään olentoa yksin elossa, vaan myös alkuperäisen ihmisen jäljellä olevia elimiä tarvitaan, minkä takia kyborgi voi kuolla, jos hänen elimensä ovat vaurioituneet pahasti. Monissa tarinoissa teknologia hallitsee ihmistä tai ihminen on menettänyt muistinsa muututtuaan kyborgiksi, ja tätä kautta joku paha hallitsee ihmistä, joka ei välttämättä haluaisi olla hänen puolellaan. Kuitenkin ihmisen aivojen osat voivat tuoda muistoja ajalta, jolloin kyborgi oli vielä täysi ihminen. Tämä saa joskus kyborgin haluamaan tulla täysin ihmiseksi uudelleen.
Kirves

Kirves on työkalu, jonka kiilanmuotoinen terä on nykykirveissä asennettu suorassa kulmassa varteen. 
Kirvestä käytetään puun veistoon, halkaisuun ja kaatamiseen. Puunkaadossa perinteiseen tapaan on ensin veistetty kirveellä kaatolovi ja sitten sahattu puu poikki. Piilukirveitä on käytetty hirsien sivujen veistämiseen. Kirvestä on käytetty myös aseena sekä mestaamalla tapahtuvassa teloituksessa. Nykyaikaisen kirveen terä on terästä ja varsi puuta tai muovikomposiittia. Terässä voi olla liukas ja korroosiolta suojaava pinnoite.
Suomalainen kaato- ja karsimakirves.
Perinteinen suomalainen kaato- ja karsimakirves on puuvartinen ja yksiteräinen. Terän vastapuoli eli hamara on muotoiltu käytettäväksi tarvittaessa vasaran tai lekan korvikkeena. Varsi on kirveen käyttäjän helposti uusittavissa. Tämä oli kirveen ammattikäytössä välttämätöntä, koska varsi saattoi katketa ohilyöntien seurauksena kun sen terää lähellä oleva osa eli kurkku osui oksaan tai halkaistavaan puuhun. "Kurkkumätää" vastaan terää lähellä oleva osa on joskus suojattu pellillä tai metallilangalla. Varavarren nopea vaihtaminen säästi työaikaa. Uudet kirvesvarret tehtiin ulkotyöajan jälkeen "iltapuhteina". 
Varren etupäässä on lievästi laskeutuva ja kaventuva osa eli silmäpuu, joka työntyy terän silmän läpi. Varsi kiinnitetään terän silmään lyömällä etupuolelta silmäpuun päähän tehtyyn halkeamaan puinen kiila eli suude. Aikaa myöten suude löystyy ja terä alkaa heilua varressa. Tällöin suudetta tiukennetaan lyömällä sitä syvemmälle tai se korvataan tarvittaessa uudella. Varren takapää eli ponsi kaartuu lievästi alaspäin ja paksunee päästään ponnen nupiksi, joka tarjoaa takakädelle pitävän otteen. Varren paksuin ja korkein osa on heti terän takana, ohuin puolestaan ennen kahvan mutkaa.