Kieltoverbi

Kieltoverbi on kielteisen lausuman muodostamiseen käytetty verbi tai apuverbi, siis kieltosana, joka taipuu verbin tapaan.
Kieltoverbi maailman kielissä.
Kieltoverbi esiintyy useimmissa uralilaisissa kielissä, mutta sitä tavataan muissakin kielikunnissa kaikissa maanosissa. Grambank-tietokannassa on tämän piirteen osalta tietoja 2038 kielestä, joista 243:ssa standardinegaatiota eli toteavan päälauseen finiittiverbin kieltoa (esim. suomen "minä luen – minä en lue") voidaan merkitä taipuvalla kieltosanalla. 
Kieltoverbien käytössä on eroja mm. taivutuksen laajuudessa tai sen suhteen, käytetäänkö niitä muussa kuin standardinegaatiossa, esimerkiksi prohibitiivien (kieltävien käskymuotojen, esim. suomen "älä") tai verbien nominaalimuotojen kielteisten vastineiden muodostamiseen. Samoin eroja on siinä, miten pääverbi käyttäytyy kieltoverbin yhteydessä.
Kieltoverbi uralilaisissa kielissä.
Jo uralilaisessa kantakielessä oletetaan kielteisiä lauseita muodostetun kieltoverbillä "*e-," joka taipui persoonassa ja luultavasti kaikissa muissakin verbin taivutuskategorioissa, kuten pohjoisissa samojedikielissä edelleenkin. Kieltoverbin yhteydessä pääverbi oli "*-k"-päätteisessä konnegaatiomuodossa, joka oli identtinen imperatiivin yksikön toisen persoonan kanssa, ja tämä näkyy edelleen esimerkiksi itämerensuomalaisissa ja pohjoisissa samojedikielissä. Uralilaisen kielikunnan länsilaidalla kieltoverbin taivutus on köyhtynyt, kun aikamuodon ja tapaluokan merkintä pyrkii siirtymään kieltoverbiltä pääverbille. Ns. ugrilaisissa kielissä (unkari, hanti, mansi) sekä selkupissa kieltoverbi on kokonaan korvautunut taipumattomalla kieltosanalla, jonka yhteydessä pääverbi taipuu normaalisti.
Itämerensuomalaiset kielet.
Itämerensuomalaisissa kielissä kieltoverbi taipuu persoonissa, ja lisäksi sillä on erillinen imperatiivimuoto (vartalosta "äl- ~ el- ~ är- ~ al-"). Tapaluokassa (imperatiivia lukuun ottamatta) ja aikamuodoissa kieltoverbi ei yleensä taivu, vaan tapaluokka merkitään pääverbin konnegaatiomuotoon (esim. suomen "en otta-isi") ja menneen ajan konnegaatiomuotona käytetään NUT-partisiippia "(en otta-nut"). Kieliryhmän etelälaidalla, etelävirossa ja liivissä on kuitenkin säilynyt kieltoverbin menneen ajan taivutus tai ainakin jälkiä siitä, esim. liivin "ma ä’b rõkānd" ’minä en puhu’, "sa ä’d rõkānd" ’sinä et puhu’ – "ma i’z rõkānd" ’minä en puhunut’ (suomeksi tätä vastaisi ”esin puhu”), "sa i’zt rõkānd" ’sinä et puhunut’ (”esit puhu”). Kieltoverbin menneen ajan suffiksin "*-ś" on ajateltu palautuvan jo kantauraliin, missä sillä on voinut olla jokin erikoistehtävä, joidenkin arvelujen mukaan kenties juuri kieltoverbien taivutuksessa.
Suomi.
Suomen kielessä kieltoverbi taipuu persoonissa, ja sillä on indikatiivin lisäksi imperatiivimuodot, jotka muodostetaan vartalosta "äl-" (murteissa myös "el-"). Jäänteinä muista taivutusmuodoista ovat joissakin yhdyssanoissa esiintyvät partisiippimuoto "epä-" sekä E-infinitiivin instruktiivimuoto "eten" (murt. "etenkehtainen)."
Suomen kieltoverbin taivutus:
Viro.
Viron kielessä kieltoverbin persoonataivutus on kadonnut, niin että jälkiä siitä näkyy vain vanhimmissa kielenmuistomerkeissä sekä joissakin murteissa. Kaikkiin persooniin on yleistynyt alkuperäinen yksikön kolmannen persoonan "ei". Pääverbi pysyy kuitenkin konnegaatiomuodossa ("ma ei võta" ’en ota’, "sa ei võta" ’et ota’ jne.). Persoonataivutus on vielä tallella imperatiivimuodoissa, jotka muodostetaan viron yleiskielessä vartalosta "är-".
Saamelaiskielet.
Samaan tapaan kuin itämerensuomessa, myös saamelaiskielissä kieltoverbi taipuu persoonissa ja sillä on erilliset imperatiivi- eli prohibitiivimuodot. Läntisimmissä saamelaiskielissä luulajansaameen asti kieltoverbillä on myös menneen ajan taivutus (samaan tapaan kuin eteläisimmässä itämerensuomessa), esim. luulajansaamen iv oaste" ’en osta’ – ittjiv oaste" ’en ostanut’ (”esin osta”). Pohjoissaamessa ja sitä itäisemmissä saamelaiskielissä kiellon mennyt aika muodostetaan samaan tapaan kuin suomessa käyttämällä menneen ajan partisiippia, esim. pohjoissaamen "in boađe" ’en tule’ – "in boahtán" ’en tullut’.
Inarinsaamen kieltoverbin taivutus:
Pohjoissaamen kieltoverbin taivutus:
Mordvalaiskielet.
Mordvalaiskielissä (ersä ja mokša) kieltoverbi taivutuksineen on säilynyt vain menneen ajan muodoissa (preteriti), esim. ersän eźiń mora" ’en laulanut’ (”esin laula”), eźit' mora" ’et laulanut’ (”esit laula”) jne. Muissa aikamuodoissa ja tapaluokissa käytetään taipumatonta kieltosanaa ja pääverbi taipuu normaalisti, esim. ersän "a moran" ’en laula’ (”ei laulan”).
Mari ja permiläiset kielet.
Marin kielissä kieltoverbi taipuu persoonassa sekä aikamuodoissa siten, että sillä on preesensissä ja menneessä ajassa erilaiset vokaalivariantit, esim. niittymarin o-m tol" ’en tule’, šə-m tol" ’en tullut’ (”esin tule”; "š" edustaa menneen ajan "*ś-"tunnusta, alussa ollut ə-vokaali on kadonnut).
Samoin permiläisissä kielissä (komi ja udmurtti) kieltoverbi taipuu preesensissä ja menneessä ajassa siten, että aikamuotoa merkitsee vokaalin vaihtuminen, esim. komin "o-g mun" ’en mene’, "e-g mun" ’en mennyt’.
Samojedikielet.
Eteläisemmissä samojedikielissä kieltoverbi on ainakin osaksi syrjäytynyt käytöstä. Selkupissa kieltoa ilmaistaan taipumattomalla kieltosanalla, 1900-luvun lopulla sammuneessa kamassin kielessä taipuvaa kieltoverbiä käytettiin vain futuurissa, muissa aikamuodoissa sen oli syrjäyttänyt taipumaton kieltosana "ej."
Samojedikielten pohjoisryhmässä kieltoverbi taipuu useissa verbin taivutuskategorioissa. Nganasanissa kieltoverbiin voidaan merkitä esimerkiksi iteratiivinen aspekti ("ńigǝtɨ munǝɁ" ’(hän) ei tavallisesti sano’, ”eiskentelee sano”) tai interrogatiivimodus ("māðǝ tǝti ńamtǝ ɲiŋɨŋ helɨsɨɁ" ’miksi tätä ystävääsi et auta?’). Nenetsissä kieltoverbi taipuu lähes kaikissa verbin taivutuskategorioissa, vain futuuri-aikamuoto merkitään pääverbiin. Etenkin pohjoissamojedikielissä on peruskieltoverbin lisäksi useita verbejä, joihin sisältyy kielteinen merkitys, esim. ’ei tietää’ tai ’ei voida’.