Amerikanjapanilaisten internointi

Amerikanjapanilaisten internointi oli Yhdysvalloissa toisen maailmansodan vuosina 1942–1946 toteutettu toimenpide, jossa noin 120 000 amerikanjapanilaista internoitiin eli eristettiin ja vangittiin internointileireihin turvallisuussyistä.
Internointi aloitettiin Japanin hyökättyä Pearl Harboriin joulukuussa 1941. Sabotaasien pelossa amerikanjapanilaiset määrättiin seuraavien kuukausien aikana Yhdysvaltain sisäosiin rakennettuun kymmeneen internointileiriin. Niissä he elivät melko alkeellisissa oloissa valvonnan alla, kunnes viimeinen leiri suljettiin maaliskuussa 1946.
Yhdysvaltain hallitus pyysi myöhemmin vangeilta anteeksi ja maksoi heille korvauksia.
Tausta.
Kun Japani oli hyökännyt Pearl Harboriin joulukuussa 1941, Yhdysvaltain puolustusministeriö alkoi pelätä, että Yhdysvaltain japanilaistaustaiset henkilöt voisivat alkaa sabotööreiksi. Jotkut poliitikot ehdottivat siksi, että etenkin maan länsirannikon amerikanjapanilaiset internoitaisiin sisämaahan. Oikeusministeriö vastusti aietta, mutta puolustusministeriö kannatti sitä.
Pearl Harborin hyökkäyksen aikaan Yhdysvaltain mannermaalla asui noin 125 000 japanilaistaustaista henkilöä. Heistä osa oli syntynyt Japanissa eikä voinut saada Yhdysvaltain kansalaisuutta. He olivat myös usein säilyttäneet japanilaisen kulttuurinsa. Toisen sukupolven amerikanjapanilaiset olivat useimmiten jo amerikkalaistuneet, mutta internointi koski heitäkin. Havaijilla asui lisäksi 200 000 japanilaistaustaista ihmistä. Heistä internoitiin 2 270.
Internointi alkaa.
Yhdysvaltain puolustusministeriö perusti helmikuussa 1942 Tyynenmeren rannikolle kaksitoista sotilasaluetta ja asetti niillä asuneille amerikanjapanilaisille öisen ulkonaliikkumiskiellon. Samassa kuussa presidentti Franklin D. Roosevelt allekirjoitti asetuksen 9066, joka antoi armeijalle oikeuden siirtää kenet tahansa alueelta pois. Amerikanjapanilaisten lisäksi internoitiin myös saksalaisia, italialaisia ja aleutteja.
Maaliskuussa 1942 perustettiin viranomainen, jonka tehtäväksi annettiin ”pidättää kaikki japanilaissyntyiset henkilöt, saartaa heidät vartijoilla, estää heitä ostamasta maata, ja palauttaa heidät koteihinsa sodan loputtua”. Amerikanjapanilaiset komennettiin rekisteröitymään valvonta-asemilla. Heille annettiin neljästä päivästä kahteen viikkoon aikaa hoitaa asiansa ja kerätä tavaransa internointileirille siirtymistä varten. Monet joutuivat myymään suuren osan omaisuuttaan, mukaan lukien autonsa ja yrityksensä, yleensä alihintaan.
Leirit.
Internoidut vietiin ensin väliaikaisiin kokoamismiskeskuksiin, joista heidät siirrettiin sisämaan internointileireille. Ensimmäinen leiri oli eteläisessä Kaliforniassa sijainnut Manzanar. Vuosien 1942 ja 1945 välillä Kaliforniaan, Arizonaan, Wyomingiin, Coloradoon, Utahiin ja Arkansasiin perustettiin yhteensä kymmenen leiriä, joissa asui kaikkiaan 120 000 amerikanjapanilaista.
Leirielämä oli korutonta. Ihmiset asuivat lämpöeristämättömissä parakeissa, joissa oli telttasängyt ja hiiliuunit. Vessat ja pyykkihuoneet olivat yhteiset, ja lämmintä vettä ei aina saanut. Leirejä ympäröi piikkilanka-aita, jolla partioivat vartijat saivat ampua pakoon yrittävät. Vankeja kohdeltiin hyvin, vaikka joitain ampumiseen päättyneitä pakoyrityksiä tapahtuikin. Perheet saivat asua yhdessä. Joitain luotettaviksi arvioituja vankeja päästettiin vapaaksi tai liittymään armeijaan. Vangit perustivat leireille kouluja, kirkkoja, maatiloja ja sanomalehtiä, ja lapset harrastivat urheilua ja muuta ajanvietettä.
Protestit ja oikeusjutut.
Internointi aiheutti joitain rauhanomaisia mielenosoituksia sekä oikeusjuttuja. Useimmat amerikanjapanilaiset olivat noudattaneet viranomaisten käskyjä, kuten ulkonaliikkumiskieltoja ja evakuointimääräyksiä. Ne, jotka eivät totelleet, pidätettiin ja tuomittiin lyhyeen vankeuteen. Osa tuomituista haastoi Yhdysvallat oikeuteen perustuslain rikkomisesta ja rasistisesti motivoidusta kohtelusta, ja osa valitti aina korkeimpaan oikeuteen asti. Korkeimman oikeuden yleensä yksimielisen kannan mukaan toimenpiteet olivat kuitenkin olleet tarpeellisia kansallisen turvallisuuden nimissä, eivätkä ne perustuneet rotuun. Jotkut tuomitut toivat juttunsa vuosikymmenten jälkeen 1980-luvulla uuteen käsittelyyn sillä perusteella, että hallitus oli salannut todisteita, mutta alemmat oikeusasteet eivät muuttaneet tuomioita.
Keskusten ja leirien sulkeminen.
Yhdysvaltain hallitus päätti joulukuussa 1944, että keskukset suljettaisiin vuoden 1945 loppuun mennessä. Viimeinen leiri Tule Lakessa Kaliforniassa suljettiin maaliskuussa 1946.
Leirien jälkeen.
Paluumuutto.
Leireiltä ensimmäisinä kotiutuneet eivät aluksi päässeet palaamaan länsirannikon koteihinsa rajoitusten vuoksi, joten he muuttivat usein keskilänteen tai itärannikolle. Osa palasi länsirannikolle sodan jälkeen rajoitusten poistuttua, vaikka he olivatkin menettäneet ainakin osan omaisuudestaan siellä. Japanilaisvastaista mielialaa oli myös yhä ilmassa, joten jotkut paluumuuttajat saivat kylmän vastaanoton, eikä heitä aina päästetty esimerkiksi kauppoihin tai ravintoloihin. Monesti heitä kuitenkin myös autettiin uuden elämän aloittamisessa.
Korvaukset ja anteeksipyynnöt.
Kongressi hyväksyi vuonna 1948 "Evacuation Claims" -asetuksen, joka salli amerikanjapanilaisten hakea korvauksia menetyksistään vankeuden aikana. Menetysten kokonaisarvoksi oli arvioitu 77 miljoonaa dollaria. Korvaushakemuksia jätettiin yli 26 tuhatta yhteensä 148 miljoonasta dollarista. Hallitus maksoi korvauksia lopulta 37 miljoonaa dollaria.
Presidentti Gerald Ford kumosi virallisesti vuonna 1976 asetuksen 9066 ja pahoitteli samalla amerikanjapanilaisten väärää kohtelua.
Jotkin länsirannikon amerikanjapanilaiset järjestöt alkoivat suunnitella korvausten hakemista 1960-luvun lopulla. Kampanja aloitettiin 1970-luvun alussa, ja kansallinen komitea korvaushakemuksen ajamiselle perustettiin vuonna 1978. Se alkoi vaatia kongressia myöntämään 25 000 dollarin korvaukset jokaiselle internoidulle. Laki hyväksyttiin lopulta kummankin puolueen äänillä vuonna 1987 edustajainhuoneessa ja seuraavana vuonna senaatissa, ja presidentti Ronald Reagan allekirjoitti sen. Samalla amerikanjapanilaisille esitettiin virallinen anteeksipyyntö. Korvaukseksi asetettiin 20 000 dollaria, ja sen saajiksi 60 000 ihmistä. Vuosisadan loppuun mennessä täysi korvaussumma oli maksettu 82 tuhannelle amerikanjapanilaiselle.
Vaikutukset.
Amerikanjapanilainen sosiologi Harry Kitano on sanonut, että japanilaisten kyky sopeutua tyynesti viranomaisten määräyksiin sekä internointiin ja sen aiheuttamiin menetyksiin perustui japanilaisiin kulttuurinormeihin, jotka siirtolaiset olivat tuoneet Japanista Yhdysvaltoihin. Vapautumisen jälkeen osa pyrki jättämään tapahtuneen kokonaan taakseen. Jotkut amerikanjapanilaiset rohkaisivat lapsiaan assimiloitumaan muuhun yhteiskuntaan sekä opiskelemaan ja kouluttautumaan. Assimiloitumista edesauttoi se, että paluumuuton seurauksena japanilaisia asui Yhdysvalloissa hajallaan aiempaa laajemmalla alueella, ja että japanilaisia kehotettiin välttämään muuttamista toisten japanilaisten naapuriksi. Joihinkin amerikanjapanilaisiin internointi jätti epäluulon tunteen valkoista yhteiskuntaa kohtaan. Amerikanjapanilaisiin kohdistuvat epäluulot kohdistuivat joskus myös amerikanjapanilaisiin sotaveteraaneihin, joita ei ollut internoitu.
Internoinnin jälkeinen amerikanjapanilaisten nuori sukupolvi kiinnostui 1960-luvulla omasta historiastaan, ja internointia alettiin tarkastella uudesta näkökulmasta. Nuoret ja vanhat amerikanjapanilaiset alkoivat 1970-luvulla tehdä vierailuja internointileireille oppiakseen niiden olosuhteista. Aktivisti Warren Furutanin mukaan internoinnin aika on sosiaalisesti ja historiallisesti tärkeä aihe edelleen myös nuorille amerikanjapanilaisille. Joka helmikuu amerikanjapanilaiset muistelevat asetus 9066:tta ja internointileirejä "Day of Rememberance" -päivänä.
Internoidut ovat kirjoittaneet kokemuksistaan useita muistelmateoksia. Aiheesta on julkaistu myös runsaasti fiktiivisiä romaaneja, lastenkirjoja ja elokuvia.