Jatkosodan heimosoturit

Jatkosodan heimosoturit olivat jatkosodassa vuosina 1941–1944 Suomen puolustusvoimien yksiköitä, joissa palveli tverin-, vienan- ja aunuksenkarjalaisia, inkeriläisiä, vepsäläisiä, komeja, virolaisia, saamelaisia sekä muita suomensukuisiin heimoihin kuuluneita miehiä. Näistä osa oli siirtynyt Suomeen jo vuoden 1918 jälkeen, ja osa oli suomalaisten sotavangiksi jääneitä puna-armeijan sotilaita. Noin tuhat suomensukuista sotavankia palveli Suomen armeijassa. Lisäksi joukoissa palveli amerikansuomalaisia, ruotsinsuomalaisia, siperiansuomalaisia ja sellaisia suomalaisia, jotka olivat muuttaneet aikaisemmin Neuvostoliittoon. Eniten oli virolaisia, liki 3 500.
Heti jatkosodan alussa suomalaiset heimoaktivistit ajoivat ajatusta heimoprikaatin perustamisesta, johon kuuluisi Itä-Karjalan suomensukuisten kansojen pataljoonia, virolaisista muodostettu pataljoona ja niin sanottu Prometheus-joukko, jossa olisi muita Neuvostoliiton vähemmistökansojen jäseniä kuin suomensukuisia. Päämaja ei suostunut Prometheus-joukon perustamiseen. Erityisesti näitä heimoaatteellisia tavoitteita ajoi Akateeminen Karjala-Seura. Sekä presidentti Risto Ryti että ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim olivat hyvin ymmärtäväisiä heimoaatetta kohtaan jatkosodan alkuvaiheessa.
Yksiköt.
Lisäksi suomalaisten palveluksessa oli kymmeniätuhansia suomensukuisia Neuvostoliiton kansalaisia. He palvelivat pääosin Itä-Karjalan Sotilashallinnon alaisissa laitoksissa ja tehtävissä. Heimosotavankeja työskenteli muun muassa päämajan tiedusteluosastolla sekä tiedotus-, propaganda-, asiamies- ja erikoistehtävissä.
Suomalaisten palveluksessa olleiden Neuvostoliiton kansalaisten kohtalo sodan päätyttyä.
Heimosotureille oli luvattu Suomen kansalaisuus, jos he ryhtyvät suomalaisten palvelukseen. Tästä huolimatta sodanjälkeinen Valvontakomissio esitti vaatimuksensa sotavankien palauttamisesta Neuvostoliittoon.
Esimerkiksi Heimopataljoona 3:lle ilmoitettiin 25. lokakuuta 1944, että pataljoona kotiutetaan, ja se siirrettiin Oulun kautta Raaheen. Todellisuudessa Valvontakomission vaatimuksesta pataljoonassa palvelleet Neuvostoliiton kansalaiset piti palauttaa Neuvostoliittoon. Tätä ei ilmoitettu pataljoonan miehille. Pataljoona purettiin Raahessa 3. marraskuuta 1944. Kun sen miehille selvisi heidän määräasemansa, pataljoonan heimosotureista karkasi jo Raahessa 14 miestä. Junan lähtiessä Raahesta kohti Naarajärven sotavankileiriä, sen kyydissä lähti 650 miestä. Perille Naarajärvelle tuli noin 200 miestä. Loput olivat karanneet Raahen ja Pieksämäen välillä. Osin tähän syynä oli se, että suomalaiset tarkoituksella hiljensivät junan vauhtia, jotta petetyt aseveljet pääsevät pakenemaan. Kun vankien matka jatkui Neuvosotliiton puolelle, joitakin teloitettiin heti Viipurissa.
Punainen Valpo etsintäkuulutti ja etsi heimosotureita vuoteen 1953 saakka. Vuoteen 1953 mennessä Valpo onnistui palauttamaan Neuvostoliittoon Heimopataljoona 6:n miehiä 187 ja ErP 3:n miehiä 654. Yksityishenkilöt ja paikallistason viranomaiset auttoivat heimosotilaita pääsemään turvaan ja pakenemaan Ruotsiin, johon tiedetään varmuudella päässeen yhteensä 396 miestä vuoteen 1953 mennessä. Viimeinen inkeriläinen heimosotilas vietiin vankivaunussa Suomesta Neuvostoliittoon vuonna 1955.
Palautetut joutuivat Neuvostoliiton keskitysleireille ja saivat 10 ja 25 vuoden tuomioita. (Eräs alaikäinen sai vain viiden vuoden tuomion. Myös kuolemanrangaistuksia langetettiin, mutta niitä ei pantu täytäntöön.) Arviolta 15 prosenttia leireille joutuneista heimosotureista kuoli leireillä.
Heimopataljoonan miehistä noin sadan kohtalo on jäänyt avoimeksi. He olivat jo Suomessa kadonneita ja useimmat lienevät siirtyneet Ruotsin kautta maailmalle, etenkin Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Jotkut ovat silti voineet onnistua sulautumaan suomalaiseen yhteiskuntaan, sillä sadat inkeriläiset, myös siviilit, saivat sodan loputtua uusia henkilöllisyysasiakirjoja.
Suomi maksaa nykyisin rintamapalveluksessa olleille heimosotureille rintamalisää yhdessä erässä vuosittain, ja he kuuluvat myös rintamaveteraanien kuntoutuksen piiriin. Elossa olevat heimosoturit asuvat pääosin Suomen, Ruotsin ja Venäjän alueella. He kuuluvat pääosin Inkeriläiset ja Karjalaiset Heimoveteraanit ry:een. Suomalaisten palveluksessa olleet siviilihenkilöt eivät saa korvauksia Suomen valtiolta. Vuonna 2010 valtioneuvosto antoi asetuksen, jonka mukaan rintama-avustusta voidaan myöntää Suomen puolustusvoimissa vuosien 1939–1945 sotiin osallistuneille vapaaehtoisina palvelleille ulkomaalaisille rintamasotilaille, jotka asuvat pysyvästi Virossa tai muualla entisen Neuvostoliiton alueella ja elävät vaikeissa taloudellisissa olosuhteissa. Vuoden 2010 lopussa arvioitiin, että avustuksia myönnettäisiin vuonna 2011 noin 180 henkilölle. 
Perintö.
Virolaisille vapaaehtoisille eli Suomen-pojille on pystytetty muistokivi Tallinnan Metsäkalmistoon. Merivoimissa kaatuneiden virolaisille on kiinnitetty muistolaatta Suomenlinnaan. Virolaisten vapaaehtoisten koulutus oli keskitetty sodan aikana Luumäen Taavettiin, jonne on pystytetty Jalkaväkirykmentti 200:n muistomerkki. Hietaniemen sankarihaudassa lepää kahdeksan Jalkaväkirykmentti 47:ssä palvellutta Suomen-poikaa. Arkkitehti Yrjö Sormunen on suunnitellut karjalaisten ja inkeriläisten heimoveteraanien muistomerkin Töölöön. 29. toukokuuta 2007 paljastettu muistomerkki on tehty Karjalan punaisesta graniitista, ja korkeudeltaan paasi on 1,9 metriä. Kiveen on kirjoitettu teksti: "1941-1944 jatkosodassa Suomen armeijassa taistelleiden 2500 itäkarjalaisen ja inkeriläisen muistolle". Samanaiheiset muistolaatat on tehty myös Riihimäen ja Raahen rautatieasemille. Muistomerkkihankkeita ovat ajaneet Inkeriläiset ja karjalaiset heimoveteraanit ry, Suomen Sotaveteraaniliitto ry ja muistomerkkityöryhmä. Hankintakustannuksiin on keskeisesti osallistunut Sotavahinkosäätiö.