Namibia

Namibian tasavalta eli Namibia on noin 2,7 miljoonan asukkaan valtio Lounais-Afrikassa, Atlantin rannalla. Namibian naapurimaita ovat Angola ja Sambia pohjoisessa, Botswana idässä ja etelässä Etelä-Afrikan tasavalta, jonka alaisuudesta Namibia itsenäistyi vuonna 1990. Namibian on sanottu olleen viimeinen siirtomaa, joka itsenäistyi. Etelä-Afrikan vallan aikaisesta sissijärjestö SWAPO:sta on kehittynyt maan nykyinen hallitseva puolue. Kuivassa ja kuumassa Namibiassa on useita luonnonpuistoja, jotka houkuttavat matkailijoita. Maan vientituloista puolet saadaan kaivostoiminnasta: timantteja, kultaa, sinkkiä, lyijyä ja uraania.
Maantiede.
Namibian pinta-ala on 824 292 km2 Maanpinnan muodostumista keskeinen on pohjois-eteläsuuntainen, 1 000–2 000 metriä korkea keskusylänkö, jonka rannikon puoleisella kaistaleella avautuu maailman vanhimpiin kuuluva Namibin autiomaa, itäpuolella Kalaharin autiomaa. Namibialle kuuluva pitkän ja kapean kielekkeen muotoinen Sambesin alue on perua siirtomaa-ajalta, jolloin saksalaiset uskoivat Sambesin olevan purjehduskelpoinen mereltä sisämaahan asti. Namibian korkein vuori Brandberg kohoaa 2 606 metrin korkeuteen.
Namibian ilmasto vaihtelee aavikkoilmastosta subtrooppiseen ja on suurimmaksi osaksi hyvin kuivaa ja kuumaa. Keskusylängöllä sadetta saadaan vähän ja epäsäännöllisesti, joten siellä kasvillisuus koostuu pääasiassa hyvin kuivuutta kestävistä, pensassavannille tyypillisistä kasvilajeista. Pohjoisessa Ambomaalla sadetta saadaan enemmän, joten siellä tavataan myös makalani-palmumetsikköjä. Namibian ilmatieteellisen palvelun () julkaisemien pitkäaikaisten säätilastojen mukaan keskimäärin kuivinta on touko–syyskuussa, jolloin sademäärä on lähellä nollaa koko maassa. Sateisin kausi osuu suuressa osassa maata marras- ja maaliskuun väliin, jolloin keskimääräinen kuukausisademäärä voi useilla seuduilla kohota yli 100 millimetrin.
Rannikon ilmastoa viilentää sen tuntumassa virtaava Benguelan merivirta.
Namibian pohjoisosassa sijaitseva Etoshan kansallispuisto on eteläisen Afrikan suurimpia luonnonsuojelualueita ja tärkeä luontomatkailukohde. Kaikkiaan Namibiassa on seitsemäntoista kansallispuistoa ja riistansuojelualuetta. Niistä suosituimpiin matkakohteisiin kuuluvat:
Twyfelfonteinin kalliopiirrosalue on Unescon maailmanperintöluettelossa.
Historia.
Varhaiset vaiheet.
Namibian alkuperäisasukkaat kuuluvat keräilyllä ja metsästyksellä elävään, myös busmannien nimellä tunnettuun san-kansaan, joka yhdessä Khoi-paimentolaisten kanssa muodostaa etnisen Khoisan-kieliryhmän maan keski- ja eteläosassa. Maan nykyinen pääväestö koostuu lähinnä pohjoisesta tulleista, bantukieliä puhuvista hereroista, ovamboista ja kavangoista.
Arvellaan, että nykyisen Namibian alueella on ollut asutusta jo noin 20 000 vuotta sitten. Sanien lisäksi alkuperäisasukkaina pidetään namoja. Namat saapuivat etelästä paetakseen sortoa Hyväntoivonniemellä. Namojen perinteistä asuinaluetta on nykyisen Windhoekin pohjoispuoli. Keskiafrikkalaiset damarat asettuivat myös nykyisen Namibian alueelle. Kansanvaellus toi bantut Namibiaan noin 400 vuotta sitten. Maan keskiosa on perinteistä hereroiden aluetta, Namibian pohjoisosissa sijaitsevat owambojen asuttama Ambomaa (englanniksi ja saksaksi "Ovamboland") ja Kavangon alue.
Eurooppalaisten aika.
Namibian historiassa joutuminen kiinteään eurooppalaiseen valtaan ajoittuu paljon myöhemmäksi kuin monen muun Afrikan maan historiassa. Eurooppalaiset kiinnostuivat laajemmin Namibian alueesta vasta vuosisatoja sen jälkeen, kun ensimmäiset eurooppalaiset olivat saapuneet alueelle. Ensimmäinen eurooppalainen Namibian alueella oli portugalilainen Diogo Cão, joka saapui Namibian rannikolle, nykyiseen Cape Crossiin vuonna 1486. Samoihin aikoihin Bartolomeu Dias pystytti ristin nykyiseen Lüderitziin. Rannikon kuiva autiomaa ei houkutellut eurooppalaisia. Vasta 1700-luvulla Kapmaasta tehtiin vähitellen tutkimusmatkoja Namibiaan. Tämän jälkeen lähetyssaarnaajia ja kauppiaita alkoi saapua alueelle. Lüderitzista, joka silloin oli Angra Pequena, tuli suosittu satama kun laivat matkasivat Hyväntoivonniemeltä Eurooppaan.
Vuonna 1883 bremeniläinen kauppias Adolf Lüderitz perusti Angra Pequenaan kauppapaikan, jonka hän nimesi Lüderitzbuchtiksi. Hän osti myös viereisen rannikkoalueen, jonka hän nimesi Lüderitzlandiksi. Näistä alueista muodostettiin 24. huhtikuuta 1884 Saksan siirtomaa.
Berliinissä vuonna 1884 pidetyssä Euroopan mahtimaiden konferenssissa nykyisen Namibian alue annettiin Saksan hallintaan, ja vähitellen saksalaiset ottivat koko maan haltuunsa, lukuun ottamatta Britannialle kuuluvaa Walvis Bayn aluetta rannikolla. Alueen rajat määriteltiin nykyiseen muotoonsa vuonna 1890. Namibiasta tuli virallisesti Saksan siirtomaa. Siirtomaa sai näin nimekseen Saksan Lounais-Afrikka ().
Hererot ja namat kapinoivat saksalaisten valtauksia vastaan 1904–1907. Kostona tästä 80 prosenttia hereroista ja puolet namoista surmattiin järjestelmällisesti hererojen ja namojen kansanmurhassa.
Lüderitzin timanttilöydösten (1908) seurauksena Saksa vahvisti otettaan Namibiasta. Vuoteen 1913 mennessä Namibiaan oli valittu täysin valkoinen (whites-only) parlamentti. Saksan tiukka ote ei pitänyt kauan, sillä vuonna 1915 Etelä-Afrikka (Yhdistyneen kuningaskunnan puolesta) hyökkäsi maahan, ja siihen päättyi Saksan siirtomaavalta. Ensimmäisen maailmansodan aikana Etelä-Afrikka piti Namibiaa hallussaan Kansainliiton mandaatilla. Versailles’n rauhassa vuonna 1919 Saksa luopui kaikista siirtomaaoikeuksistaan.
Yhdistynyt kuningaskunta hallitsi Namibiaa toiseen maailmansotaan saakka, jolloin Etelä-Afrikka otti maan täysin hallintaansa Yhdistyneen kuningaskunnan vaatimuksesta. Namibiasta tuli näin käytännössä Etelä-Afrikan unionin viides maakunta. Kun Kansainliitto lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen, mandaattialueet siirrettiin YK:n huoltohallintoalueiksi 1966. Etelä-Afrikan tasavalta kuitenkin torjui tämän ja jatkoi läsnäoloaan alueella.
Itsenäistyminen.
Vastarintaa alkoi kehittyä 1940-luvulta lähtien. "South African Labour Association" välitti YK:lle tietoa maan sisäisistä erimielisyyksistä. Vuonna 1952 perustettu Owamboland's People's Organization, myöhemmin "Lounais-Afrikan kansanjärjestö" (SWAPO) -nimellä kulkeva marxilainen sissiryhmä käynnisti alueella itsenäisyyssodan 1966. Tämän seurauksena Etelä-Afrikan tasavalta lisäsi miehitysjoukkoja ja sääti tiukat terrorismin vastaiset lait tuomiten niillä SWAPOlaisia ankarasti. Jopa 40 000 namibialaista pakeni tuolloin naapurimaihin. Maan nimi muutettiin virallisesti Namibiaksi vuonna 1968. YK julisti Etelä-Afrikan tasavallan edelleen jatkuneen läsnäolon Namibiassa laittomaksi vuonna 1971 ja vuonna 1972 YK:n yleiskokous tunnusti SWAPOn ainoaksi autenttiseksi edustajaksi Namibian kansalle.
Etelä-Afrikka suostui lopettamaan hallintonsa alueella YK:n alueellisen rauhansuunnitelman mukaisesti. Maassa järjestettiin perustuslakia säätävän kokouksen vaalit vuonna 1989. Itsenäistymistä ajavan YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselman 435 toteuttamista valvoivat Martti Ahtisaari YK:n pääsihteerin erityisedustajana sekä YK:n rauhanturvaajat. Itsenäisyyden Namibia sai 21. maaliskuuta 1990, ja Walvis Bayn alue luovutettiin Namibialle vuonna 1994.
SWAPO sai ensimmäisissä vaaleissa vuonna 1989 eniten paikkoja. Namibia itsenäistyi maaliskuussa 1990 ja SWAPOn johtajasta Sam Nujomasta tuli Namibian ensimmäinen presidentti. SWAPOn johtama hallitus vannoi virkavalansa itsenäistymispäivänä. Nujoma vetäytyi kolmen kauden jälkeen. Vuonna 2004 valittiin presidentiksi hänen kannattamansa ehdokas Hifikepunye Pohamba ja vuonna 2009 Pohamba valittiin toiselle kaudelle. Marraskuussa 2014 Pohamban seuraajaksi valittiin pääministeri Hage Geingob. joka aloitti virkakautensa maaliskuussa 2015.
Marraskuun 2019 vaaleissa presidentti Hage Geingob valittiin uudelleen, mutta maan parlamentissa hallitseva SWAPO-puolue menetti aiemman kahden kolmaosan enemmistönsä, vaikka sai edelleen selkeän enemmistön. Työttömyys ja korruptio-skandaalit sekä pahan kuivuuden aiheuttamat taloudelliset ongelmat olivat vähentäneet hallitsevan puolueen suosiota. Presidentti Geingob sai nyt 56 prosenttia äänistä, kun edellisissä vaaleissa hän oli saanut äänistä 87 prosenttia. SWAPO on hallinnut maata koko sen itsenäisyyden ajan vuodesta 1990 lähtien ja kaikki maan presidentit ovat olleet SWAPOn edustajia. Geingob on maan kolmas presidentti.
Pääministerinä on toiminut presidentti Hage Geingobin ensimmäisen virkakauden alusta maaliskuusta 2015 lähtien SWAPO-puolueen Saara Kuugongelwa-Amadhilajoka on Namibian ensimmäinen naispuolinen pääministeri.
Politiikka.
Namibia on periaatteessa monipuoluedemokratia. Puolueeksi järjestäytynyt SWAPO on saanut vaaleissa hallitsevan aseman. Presidentti ja parlamentin 96-jäseninen kansalliskokous (National Assembly) valitaan viiden vuoden välein suoralla kansanvaalilla. Sama presidentti voidaan valita toiselle kaudelle. Parlamentin toisella kamarilla, alueita edustavalla kansallisneuvostolla (National Council) on lähinnä neuvoa-antava rooli.
Vuoden 2009 parlamenttivaaleissa SWAPO sai yli 74 prosenttia äänistä ja 54 paikkaa kansalliskokoukseen. Tärkeimmät oppositiopuolueet ovat vuonna 2007 perustettu Rally for Democracy and Progress RDP, joka sai vuonna 2009 11,3 prosenttia äänistä ja 8 paikkaa, konservatiivinen Demokraattinen Turnhall-allianssi (DTA), vuonna 2004 9,5 prosenttia ja seitsemän paikkaa, mutta vuonna 2009 vain kaksi paikkaa sekä sosiaalidemokraattinen Demokraattien kongressi (CoD), joka sai vuonna 2004 9,9 prosenttia ja seitsemän paikkaa, vuonna 2009 vain yhden paikan.
Entinen kolonialismin aikojen puolue Demokraattinen Turnhalle-allianssi on uudistunut, sen nimeksi on vaihdettu PDM (Popular Democratic Movement) ja se on noussut Namibian merkittävimmäksi oppositiopuolueeksi. RDP on kutistunut ja muuttunut poliittiseksi pienryhmäksi, joita Namibiassa on useita. Aiemmista perinteisistä oppositiopuolueista Demokraattien kongressi (CoD) on vuonna 2019 pudonnut pois maan parlamentista. Uutena puolueena maan parlamenttiin nousi vuonna 2019 neljä paikaa saanut LPM (Landless People`s Movement, "maataomistamattomien ihmisten liike").
Vuoden 2019 parlamenttivaleissa SWAPO sai maan 96-paikkaiseen parlamenttiin 63 paikkaa, kun se oli edellisissä vuoden 2014 valeissa oli saanut 77 paikkaa. Suurin oppositiopuolue PDM (Popular Democratic Movement) sai 16 paikkaa, kun McHenry Venaanin johtama PDM oli vuoden 2014 vaaleissa saanut vain viisi paikkaa.
Poliittinen väkivalta on maassa harvinaista.
Vapauksien kehitys.
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Namibia on yksi neljästä Afrikan vapaasta maasta. Vaikka Namibia on monipuoluedemokratia, Lounais-Afrikan kansanjärjestö (SWAPO) on hallinnut itsenäistymisen jälkeen. Kansalaisvapauksien suoja on yleensä vankka. Etniset vähemmistöt syyttävät hallitusta Ovambon enemmistön suosimisesta palveluiden jakamisessa. Paimentolaissanit kärsivät köyhyydestä ja syrjäytymisestä. Muita ihmisoikeuksiin liittyviä huolenaiheita ovat poliisin raakuus, samaa sukupuolta olevien seksuaalisuhteiden kriminalisointi ja naisten syrjintä. Kesäkuussa 2024 Namibian korkein oikeus kumosi samaa sukupuolta olevien seksuaalisuhteiden kriminalisoinnin.
Alueet.
Namibia jakautuu 14 alueeseen:
Talous.
Namibia on keskitulotason maa, mutta tuloerot ovat erittäin suuret.
Kaivostoiminta on tärkeässä roolissa Namibian taloudessa. Maa tuottaa muun muassa timantteja, kultaa, sinkkiä, lyijyä ja uraania. Kaivosteollisuus tuottaa kahdeksan prosenttia bruttokansantuotteesta, mutta lähes puolet vientituloista. Vuonna 2010 Namibia oli maailman neljänneksi suurin uraanin tuottaja, ja sen arvioitiin voivan kasvaa lähivuosina suurimmaksi ja tuottamaan kolmanneksen maailman uraanista. Rössingin uraanikaivos on lajissaan maailman kolmanneksi suurin.
Noin puolet namibialaisista työskentelee maataloudessa, mutta sen osuus bruttokansantuotteesta on suhteellisen pieni, alle kymmenen prosenttia. Kotitarveviljely elättää 35–40 prosenttia namibialaisista. Myös kalastus on tärkeä elinkeino, ja ulkomaanvaluutan tuojana se on toisella sijalla kaivostoiminnan jälkeen. Viljelylaitoksissa kasvatetaan tilapioita, "Clarias"-suvun monneja, krokotiileja, ostereita, simpukoita ja merilevää.
Merkittävimmät luonnonvarat ovat timantit, kupari, uraani, kulta, maakaasu, lyijy, tina, sinkki, suola, vanadiini ja kala. Merkittävimmät vientituotteet ovat timantit, kupari ja uraanioksidi. Vuonna 2022 Namibian rannikon merialueelta löydettiin lupaavia raakaöljyesiintymiä.
Matkailu on yksi Namibian merkittävimmistä elinkeinoista. Se houkuttelee vuosittain liki miljoona matkailijaa. Ulkomaalaisista noin kolmannes saapuu Etelä-Afrikasta. Myös saksalaisia vierailee maassa runsaasti. Isosta-Britanniasta, Italiasta ja Ranskasta tehdään myös turistimatkoja Namibiaan. Luontomatkailu on Namibiassa erittäin suosittua maan värikkään luonnon ja eläimistön ansiosta.
Namibian talous on kehittynyt vauhdilla ja köyhyys on vähentynyt huomattavasti. Vuonna 2008 köyhiä perheitä on 28 prosenttia ja erittäin köyhiä neljä prosenttia. Tästä huolimatta tuloerot ovat valtavia, maailman suurimpien joukossa. Vuonna 2004 puolet tuloista meni rikkaimmalle kymmenelle prosentille kotitalouksista, köyhimmille kymmenelle prosentille jäi vain prosentti tuloista. Suurin osa köyhistä asuu maaseudulla, jossa 38 prosenttia kotitalouksista on köyhiä. Kaupungeissa köyhien osuus on 12 prosenttia.
Energia.
Namibialla on hyvät mahdollisuudet uusiutuvan energian, etenkin vesivoiman, tuotantoon ja sitä kautta energiaomavaraisuuteen. Namibian aluevesiltä on löytynyt öljyä, jonka hyödyntämisen on suunniteltu alkavan vuonna 2026. Tarkemmat tutkimukset paljastivat öljykentältä merkittävän määrän maakaasua, mikä hankaloittaa öljylähteiden rakentamista.
Liikenne.
Namibiassa on 129 lentopaikkaa, joista kolmella on yli kolme kilometriä pitkä kiitotie. Air Namibia oli maan suurin lentoyhtiö ennen kuin hakeutui konkurssiin vuonna 2021. Rautatietä on 2 626 km ja päällystettyä maantietä 5 477 km. Satamia ovat Luderitz ja Walvis Bayn satama. Junayhteydet ovat kattavia, mutta junat liikkuvat hitaasti, rahti ja matkustajat kulkevat samoissa junissa jotka pysähtyvät joka asemalla. Maanteillä kulkee linja-autoja ja minibusseja.
Väestö.
Heinäkuussa 2022 Namibiassa oli noin 2,7 miljoonaa asukasta. Väestöstä 87,5 prosenttia on mustia afrikkalaisia, kuusi prosenttia valkoisia ja 6,5 prosenttia värillisiä. Mustista suurin osa kuuluu ovamboihin, joita on noin 50 prosenttia Namibian koko väestöstä. Muita merkittäviä etnisiä ryhmiä ovat kavangot (9 %), hererot (7 %), damarat (7 %) namat (5 %), caprivilaiset (4 %) sekä alkuperäiskansat sanit (busmannit 3 %) ja khoit (0,1 %).
Valkoisista noin 60 prosenttia on afrikaansinkielisiä, 32 prosenttia saksankielisiä, seitsemän prosenttia englanninkielisiä ja muita kieliä puhuu noin yksi prosentti väestöstä.
Uskonnollisesti 97 prosenttia väestöstä on kristittyjä. Kristityistä ryhmistä suurin ovat luterilaiset, joita on noin puolet väestöstä. Muita kristillisiä ryhmiä ovat muun muassa katoliset, anglikaanit ja metodistit.
Vaikka köyhyys on saatu vähenemään, lapsikuolleisuus sekä HIV:n ja AIDSin leviäminen pysyvät korkeina. Vuonna 2007 arvioitiin, että 15,3 prosenttia aikuisista oli HIV-positiivisia. Tuhannesta vastasyntyneestä 46 kuolee, ja alle viisivuotiaista kuolee 69 tuhannesta. Lapsikuolemien tärkeimpinä syinä pidetään HIV/AIDSia ja aliravitsemusta. Vuonna 2008 maassa arveltiin elävän 50 000 – 86 000 AIDSin takia orvoksi jäänyttä alle 17-vuotiasta. Vuonna 2020 HIV:n kantajia oli 11,6 prosenttia väestöstä.
HIV:n leviämisen seurauksena eliniänodote laski nopeasti viime vuosituhannen lopulla: kun vuonna 1990 se oli 60 vuotta, vuonna 2001 se oli enää 43 vuotta. Vuonna 2022 vastasyntyneen elinajanodote oli CIA:n mukaan 66,47 vuotta.
Koulutus.
Namibian koulutusjärjestelmää uusittiin maan itsenäistyttyä. Tavoitteena oli saada lukutaito mahdollisimman monelle. Siksi panostettiin myös aikuisopetukseen ja vapaamuotoiseen opetukseen peruskoulutusjärjestelmän rinnalla. Rotuerottelu oli periaatteessa kielletty, mutta lähinnä valkoisille tarkoitetut yksityiskoulut saivat jatkaa toimintaansa. Koululaitoksessa käytetään kolmeatoista kieltä, joista kymmenen on afrikkalaista, kolme (englanti, saksa ja afrikaans) eurooppalaista alkuperää. Tavoitteena on opettaa ala-asteen kolmella alimmalla luokalla paikallisella kielellä, ja siirtyä opetuksessa asteittain englantiin siten että seitsemännestä luokasta eteenpäin opetus annetaan pääsääntöisesti englanniksi. Kouluja rohkaistaan tarjoamaan ainakin kahden kielen opetusta.
Maan korkeinta koulutusta tarjoavat vuonna 1992 perustettu Namibian yliopisto (UNAM) ja Namibian tiede- ja teknologiayliopisto (NUST; edeltäjänään vuonna 1994 perustettu Namibian teknillinen yliopisto). Namibian yliopistossa opiskeli vuonna 2017 noin 24 700 opiskelijaa. Tiedekuntia on seitsemän: maatalous ja luonnonvarat, taloustiede, kasvatustiede, humanistiset ja sosiaaliset tieteet, oikeustiede, lääke- ja terveystiede sekä luonnontieteet.
Kulttuuri.
Namibian rajat ovat eurooppalaisten vetämät, eivätkä perustu luontaisiin kulttuurirajoihin. Kansallisuuksien väliset erot ja ennakkoluulot ovat olleet pitkään voimakkaita. Namibialainen kansallistunne on kuitenkin kehittymässä etenkin sellaisten nuorten ihmisten keskuudessa, jotka ovat liikkuneet maan eri puolilla.
Viljelijäväestön perusravintoa ovat hirssi ja durra. Karjankasvattajat käyttävät maitotuotteita. Pohjoisessa syödään hirssin kanssa papuja ja lehtivihanneksia, muuten kasvisten käyttö on vähäistä. Useimmat ihmiset syövät lihaa niin paljon kuin mihin on varaa, joskus päivittäin, joskus harvemmin. Kalan käyttäminen on hitaasti yleistymässä valtion kampanjoiden tuloksena.
Media.
Namibiaa pidetään yhtenä Afrikan lehdistöystävällisimmistä maista. Perustuslaki takaa lehdistölle vapauksia ja hallitus noudattaa sitä. Maassa toimii kansallinen televisioyhtiö, ja lisäksi pääkaupungissa on yksityinen paikallistelevisio. Yksityisiä radioasemia on noin 20. Namibialaisia sanomalehtiä ovat "The Namibian", "New Era", "Republiken", "Allgemeine Zeitung", "Windhoek Observer", "The Growth" sekä "The Strifes".
Urheilu.
Suosituin urheilulaji Namibiassa on jalkapallo, jota harrastaa noin 100 000 maan asukasta. Maan miesten edustusjoukkue on osallistunut Afrikan-mestaruuskilpailuihin kahdesti, vuosina 1998 ja 2008. Se jäi kuitenkin alkulohkoon molemmilla kerroilla. Joukkue on ollut FIFA-rankingissa parhaimmillaan 68. sijalla.
Namibia on osallistunut olympialaisiin yhteensä viisi kertaa vuoden 1992 kisoista lähtien. Maan ehkä tunnetuin urheilija on Frankie Fredericks, joka on voittanut neljä olympiamitalia pikajuoksusta. Fredericks oli pitkään maan ainoa olympiamitalisti, kunnes Christine Mboma voitti hopeaa Tokion olympialaisissa 2021.