Katariina Suuri

Katariina II Suuri (, synt. "Sophie Auguste Friederike von Anhalt-Zerbst"; 2. toukokuuta 1729 Stettin, Pommerin provinssi, Preussi – 17. marraskuuta 1796 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarinna vuosina 1762–1796. 
Syntyjään hän oli Anhalt-Zerbstin ruhtinaan tytär prinsessa Sophie. Hän kuului vanhaan saksalaiseen Askanian halltisijasukuun ja nai Venäjän kruununperillisen suuriruhtinas Pietarin, josta sittemmin tuli keisari Pietari III vuonna 1762, ja näin hän kuului avioliiton kautta Romanov-sukuun. Hänen enonsa oli Ruotsin kuningas Aadolf Fredrik.
Katariina, suuriruhtinatar Jekaterina Aleksejevna, nousi keisarinnapuolisoksi keisari Pietari III:n vaimona vuoden 1762 alussa ollessaan 33-vuotias, ja myöhemmin samana vuonna hän kaappasi vallan mieheltään. Katariina II:n valtakaudella Venäjän keisarikunta saavutti merkittäviä sotilaallisia voittoja muun muassa Osmanien valtakuntaa vastaan ja Venäjän alue laajeni merkittävästi: Katariinan II:n aikana Venäjä valloitti muun muassa Krimin kaanikunnan. Lännessä Venäjään liitettiin suuri osa Puola-Liettuan alueesta Puolan jakojen myötä ja lisäksi Alaskasta tuli Venäjän siirtomaa. 
Katariina II jatkoi Venäjän uudistamista ja länsimaistamista jatkaen ihailemansa Pietari Suuren työtä. Katariina II:n valtakautta pidetään usein Venäjän ”kultakautena”, jolloin Venäjän imperiumista tuli todellinen suurvalta. Lisäksi hänen aikanaan Venäjälle perustettiin useita uusia kaupunkeja. Hän sai lisänimen ”Suuri” jo elinaikanaan. Toisaalta maaorjuus jatkui ja huomattavan suuri osa Venäjän kansasta kärsi, ja lisäksi Katariina II aloitti Ukrainan suurilta osin epäonnistuneet venäläistämispyrkimykset, jotka jatkuivat vielä pitkälle 1900-luvulle saakka. Keisarinna ei myöskään lupauksestaan huolimatta tehnyt Venäjästä oikeusvaltiota.
Saksalainen prinsessa.
Sophie Auguste Friedrike syntyi 2. toukokuuta (juliaanisen kalenterin mukaan 21. huhtikuuta) vuonna 1729 Stettinin linnassa Pommerin provinssissa Preussissa. Hänen vanhempansa olivat Preussin palveluksessa oleva Anhalt-Zerbstin köyhä ruhtinas Christian August von Anhalt-Zerbst (1690–1747) ja ruhtinatar Johanna Elisabet (os. Holstein-Gottorp). Sophie, joka oli vanhin viidestä lapsesta, ei saanut äidiltään paljonkaan huomiota, ja häntä pidettiin kapinallisena ja vähemmän kauniina lapsena. Hänen hiuksensa leikattiin useita kertoja märkäruven poistamiseksi ja hän joutui pitämään korsettia vuosien ajan selkärangan vinouman korjaamiseksi.
Kotiopettajien mukaan Sophien muisti oli poikkeuksellisen hyvä, ja hänen tiedonhalunsa oli suuri. Ikäisistään tytöistä poiketen Sophie ei leikkinyt nukeilla, vaan käyttäytyi poikamaisesti. Muut lapset tunnustivat auliisti hänen johtajuutensa.
Puolisoksi Venäjän keisarisukuun.
Sophien täytettyä 14 vuotta hänet vedettiin mukaan Euroopan ylhäisimpien jalosukuisten avioliittomarkkinoille. Preussin kuninkaan Fredrik II:n avustuksella häntä ryhdyttiin pian sovittamaan yhteen Venäjän suuriruhtinas Pjotr Fjodorovitšin eli Pietarin kanssa. Suunnitelmassa suuri merkitys oli epäilemättä myös hänen äidillään Johanna Elisabeth von Holstein-Gottorpilla, jonka isorokkoon kuolleen veljen, Lyypekin ruhtinaspiispa Karl August Holstein-Gottorpin kanssa vastikään Venäjän valtaistuimelle noussut keisarinna, Pietari Suuren tytär Elisabet oli ollut nuorena kihloissa. 
Sophie äiteineen lähtikin Venäjälle tammikuussa 1744 tapaamaan sekä Elisabetia että nuorta Pietaria. Sophie tapasi tulevan puolisonsa Moskovassa 9. helmikuuta, sulhanen oli tapaamisesta innoissaan, koska he pikkuserkkuina olivat molemmat saksalaisia. Sophielle selvisi totuus tulevasta puolisostaan, ankaran kasvatuksen turmelemasta pelokkaasta, teeskentelevästä ja hennosta nuorukaisesta, joka piti koiralaumaa huoneessaan ja leikki vielä 16-vuotiaana tinasotilailla.
Kruununperillinen ei ollut kovinkaan kiinnostunut morsiamestaan. Lisäksi nuorten luonteet poikkesivat toisistaan monissa suhteissa: siinä missä ortodoksiseen uskoon kääntymisen myötä nimen Jekaterina Aleksejevna (ven. Екатерина Алексеевна) saanut nuori nainen pyrki intohimoisesti samaistumaan uuteen kotimaahansa, suuriruhtinas oli haluton opettelemaan venäjää tai tunnustamaan ortodoksista uskoa ja kaipasi nuoruudenkotiinsa Kieliin. Avioliitosta muodostuikin etäinen hyötyavioliitto.
Avioliitto 16-vuotiaan Sophien (Jekaterina Aleksejevna) ja 17-vuotiaan Karl Peter Ulrichin (Pjotr Fjodorovitš) välillä solmittiin 21. elokuuta 1745 Kazanin Jumalanäidin katedraalissa Pietarissa. Morsian oli pukeutunut hopeanväriseen kireävyötäröiseen brokadipukuun, runsaisiin jalokiviin ja timanttitiaraan.
Jekaterina opetteli 14-vuotiaasta lähtien venäjää, tosin hän puhui sitä vahvalla saksalaisella korostuksella eikä koskaan oppinut puhumaan tai kirjoittamaan sitä kieliopillisesti oikein. Hän suosi ranskaa ja kirjoitti muistelmansa sekä henkilökohtaisen kirjeenvaihtonsa aina ranskaksi. Ranska pysyikin keisarillisen hovin kielenä aina vuoteen 1812 asti. Hän vietti aikaansa lukemalla ranskalaisia filosofeja kuten Diderot'ta ja valistuksen ajan klassikoita, metsästämällä ja teki jopa 13 tuntisia ratsastusretkiä.
Hovissa suuriruhtinatar Jekaterina sekaantui keisarillisen hovin politiikkaan vastoin keisarinna Elisabetin toiveita ja laajensi asemaansa keisarinnan sairastumisen kustannuksella. Hänellä oli monia suosikkeja, esimerkiksi Sergei Saltykov ja Grigori Orlov.
Yhdeksän vuotta hartaasti odotettu kruununperijä, suuriruhtinas, tšarevits Pavel Petrovitš syntyi 1. lokakuuta (J: 20. syyskuuta) 1754 keisarinna Elisabetin kesäpalatsissa, Pietarissa. Keisarinna oli läsnä synnytyksessä, lapsi otettiin heti pois äidiltään ja kasvatettiin lastenhoitajien hoivissa keisarinna Elisabetin tahdon mukaisesti.
Keisarinna.
Vallankaappaus.
Pietari nousi keisarin valtaistuimelle hallitsijanimellä Pietari III vuonna 1762 tätinsä keisarinna Elisabetin kuoleman jälkeen. Lyhyen hallituskautensa aikana hän irrotti Venäjän seitsenvuotisesta sodasta ja aloitti toimet kirkon vallan kaventamiseksi. Samalla hän menetti ortodoksisen papiston tuen pitäessään salaa kiinni luterilaisuudesta. Siviilihenkilöt ja sotilaat katsoivat Pietarin sopimattomaksi tehtäviinsä ja halusivat julistaa tämän hallituskyvyttömäksi. Siviilit kannattivat suuriruhtinatar Jekaterina Aleksejevnan väliaikaista hallitusta, kunnes tämän 8-vuotias poika Paavali tulisi täysi-ikäiseksi. 
Sotilaspiirit puolestaan vaativat keisarin valtaistuinta Jekaterina Aleksejevnalle. Hän suoritti vallankaappauksen kuultuaan huhun miehensä aikeista mennä naimisiin rakastajattarensa Jelisaveta Vorontsovan kanssa ja sulkea aviovaimo luostariin. Lisäksi ruhtinas Fjodor Barjatinski varoitti, että keisari aikoi ryhtyä sotaan kaarteja vastaan lomailtuaan ensin Oranienbaumin kesäasunnollaan. Yhdessä omien suosijoidensa ja kaartilaisten kanssa hän lähti Oranienbaumin palatsiin, jossa Katariina pidätytti aviomiehensä ja tämän rakastajattaren, pakotti Pietarin allekirjoittamaan kruunustaluopumis asiakirjan. Kaappaus oli veretön, ja Pietari suljettiin Ropsunhovin palatsiin lähelle Pietarhovia.
Pietari III kuoli epäselvissä oloissa heti vangitsemisensa jälkeen. Myöhemmin Orlov tunnusti kirjeessään Jekaterinalle osallistuneensa murhaan, jossa Pietari kuristettiin tai tukahdutettiin hengiltä. Katariina säilytti kirjeen läpi elämänsä merkkinä omasta syyttömyydestään. Pietarin kuoleman jälkeen hän antoi julkilausuman, josta on tehty ja tehdään edelleen paljon pilkkaa. Julkilausuman mukaan Pietari III oli kuollut ”peräpukamakoliikkiin”. Tästä erikoisesta kuolinsyystä tuli 1700-luvun Euroopassa kiertoilmaus poliittiselle murhalle.
Aviomiehensä kuoleman jälkeen suuriruhtinatar Jekaterina Aleksejevnasta tuli Venäjän keisarinna Katariina II. Hän hallitsi vuosina 1762–1796. Vallananastus tapahtui niin nopeasti, että ulkomaiset diplomaatit eivät uskoneet sen vakiintumiseen. Katariinaa pidettiin ”nuorena seikkailijattarena”, jonka hallituskaudesta muodostuisi pikavierailu maailmanhistoriaan.
Katariina II:n nousu maan johtoon.
Valtaannousunsa jälkeen Katariina II pyrki nopeasti parantamaan horjuvaa asemaansa ulkomaalaisena hallitsijana. Hän piti valtion asioiden johdossa samat ministerit, jotka olivat toimineet edellisten hallitsijoiden aikana. Nikita Panin jatkoi ulkoministerinä ja Mihail Vorontsov pääministerinä. Katariina ryhtyi korjaamaan valtion katastrofaalista budjettivajetta peruuttamalla mahtisukujen etuoikeuksia ja luomalla uusia veroja ja maksuja. Lisäksi hän otti lainaa, luopui hallitsijoiden henkilökohtaisesta budjetista ja perusti pankin, jolla oli setelinanto-oikeus. 
Katariina II halusi myös lisätä kansanopetusta ja selkeyttää julmaa ja sekavaa lainsäädäntöä kirjoittamalla vuonna 1767 oman lakikokoelman, joka kuitenkin sisälsi laajoja lainauksia Montesquieun "Lakien hengestä" sekä Beccarian "Rikoksesta ja rangaistuksesta". Katariina lupasi tehdä Venäjästä oikeusvaltion, joka kunnioittaa kaikkien ihmisten luontaisia oikeuksia. Montesquieun teoksesta Katariina poikkesi siinä, että hallitsija oli Venäjällä suvereeni, koska suuri maantietellinen alue edellytti ehdotonta valtaa. Lainsäädäntötoimikunta kutsuttiin koolle vuonna 1767, ja siihen kuului aateliston, porvariston, valtion laitosten, kasakoiden, ei-venäläisten henkilöiden ja kruununtalonpoikien edustajia. Lainsäädäntötoimikunta hajotettiin vain vuoden kestäneen työn jälkeen osmanien valtakuntaa vastaan käydyn sodan vuoksi. Ainoa tulos toimikunnan työstä oli päätös myöntää keisarinnalle arvonimet "Suuri" ja "Isänmaan viisas äiti". Vaikka lainsäädäntötyö pysähtyi, se toimi esimerkkinä tuleville sukupolville. Katariina II pyrki jopa luomaan eräänlaisen edustuksellisen parlamentin perustamalla "Suuren valiokunnan", jonka toiminta kuitenkin päättyi jo pian alkamisensa jälkeen.
Katariina II suosi valtansa vakiinnuttamiseksi uutta nousevaa aatelia ja institutionalisoi lainsäädäntöön maaorjuuden, joka oli Länsi-Euroopassa valistuksen voimasta ja seuraavalla vuosisadalla teollistumisen johdosta heikkenemässä.
Ihmissuhteet.
Katariinan aviomiehen kuoleman jälkeen hänellä oli monia rakastajia. Rakastajia oli ollut jo avioliiiton aikana, ja niistä oli syntynyt kaksi aviotonta lasta, Anna Petrovna (1757–1759) ja Aleksei Bobrinski (1762–1813). Pitkäaikaisiin rakastettuihin kuuluivat Grigori Orlov, Grigori Potjomkin sekä nuorena kuollut Aleksandr Lanskoi. Miehet pääsivät merkittäviin yhteiskunnallisiin asemiin, kuten esimerkiksi Stanislaw Poniatowski, josta tuli Puola-Liettuan kuningas.
Hallitustoimet ajoivat Katariinan eroon pojastaan Paavalista, joka oli kasvanut jo syntymästään lähtien keisarinna Elisabetin tahdosta lastenhoitajien huomassa. Paavali oppi vihaamaan äitiään ja ihannoi isäänsä, jota ei juurikaan ollut ehtinyt tuntea. Vanhemmiten Katariina alkoi suunnitella poikansa syrjäyttämistä vallanperimyksessä korvaamalla tämän pojanpojallaan Aleksanterilla (Aleksanteri I), joka oli otettu pois vanhemmiltaan ja kasvanut isoäitinsä määräämien hoitajien huomassa ja joka ihaili tätä suuresti. Vastenmielisyys oli molemminpuolista ja aika ajoin Katariina ilmaisi sen julkisesti. Hänen mielestään Paavali oli kuin ”sinappia jälkiruoassa”.
Katariina kirjoitti ahkerasti valistusmiehille, kuten Voltairelle, d'Alembertille, Diderotille ja von Grimmille. Diderot ja von Grimm myös kävivät hänen luonaan Pietarissa.
Taide ja kulttuuri.
Katariina II oli kulttuuria suosiva valistushallitsija, joka kävi kirjeenvaihtoa valistusfilosofien kanssa. Hän teki Pietarista Pariisin kilpailijan Euroopan kulttuurielämän keskuksena. Vuonna 1764 Katariina rakennutti Pietariin Eremitaašin, joka toimi hänen hovimuseonaan. Hän tuki italialaista oopperaa, maalaustaidetta, kuvanveistoa ja arkkitehtuuria. Arkkitehdit suunnittelivat Pietarin lähelle Tsarskoje Seloon Katariinan palatsin uudistamisen vuosina 1770–1790, jonka loistokkuus ja varsinkin arkkitehti Charles Cameronin sisustukset lumosivat hänet. Tässä palatsissa hän vietti kaikki hallituskautensa kesät kuolemaansa asti. Katariina palkitsi pääarkkitehtina toimineen Bartolomeo Rastrellin kreivin arvonimellä. Katariina II:n hallituskaudella yksityiset kirjapainot saivat julkaista kirjoja vuodesta 1783 lähtien ja Moskovan Bolšoi-teatteri rakennettiin. 
Venäjän Akatemia, "Akademija Rossisjskaja" perustettiin vuonna 1783 ja sen johtoon nimitettiin Katariinan hyvä ystävä Jekaterina Daškova. Katariina II:n valtakauden loppupuolella 1790-luvulla yhteiskuntaa kritisoivaa kirjallisuutta sensuroitiin tiukasti ja kirjailijoita kuten Aleksandr Radištšev jopa tuomittiin kuolemaan.
Katariinan taiteen keräily ei perustunut rakkauteen taidetta kohtaan vaan enemmänkin poliittisiin vaikuttimiin kasvattaa Venäjää Euroopan valistuneiden maiden joukossa. Hän tiesi, että merkittävän aseman saavuttaminen kansainvälisessä politiikassa vaati tuekseen suuren taidekokoelman. Katariina myönsi itse, ettei tuntenut rakkautta taiteeseen, vaan oli ”saaliinhimoinen ahmatti”. Eurooppalaiset intellektuellit kuten Voltaire ja Étienne Maurice Falconet toimivat hänen taideasiantuntijoinaan ja hankkivat hänen kokoelmiinsa Rembrandtin, Rubensin ja muiden mestareiden maalauksia eri pääkaupunkien taidehuutokaupoissa. Valtavan budjettinsa avulla Katariina rahoitti taidehankinnat ja saavutti rauhanomaiset voitot kilpailijoistaan.
Hollantilaisen kauppa-alus Vrouw Marian uppoaminen Suomenlahteen kesällä 1771 merkitsi Katariinalle melkoista menetystä. Aluksen mukana vajosi mereen useita Amsterdamin suuresta taidehuutokaupasta hankittuja maalauksia, jotka olivat matkalla hänen kokoelmiinsa. Musiikki ei kuulunut keisarinnan suosikkiajanvietteisiin, sillä hänen omien sanojensa mukaan se oli hänelle harvoin muuta kuin meteliä. Esikuvansa Pietari Suuren kunniaksi hän teetti Pietariin patsaan, kuuluisan Vaskiratsastajan, jonka jalustaan hän antoi kirjoittaa latinaksi ja venäjäksi ”Pietari ensimmäiselle Katariina toiselta 1782”.
Maiden laajentamista ja sodankäyntiä.
Hallituskautensa aikana Katariina II laajensi Venäjän keisarikuntaa itään ja länteen. Laajentaminen ei kuitenkaan onnistunut ilman sotia. Krimin niemimaan omistus ja Balkanin ja Mustanmeren hallinta aiheuttivat kiistoja ja johtivat vuonna 1768 alkaneeseen sotaan, jossa Osmanien valtakunta kärsi raskaita tappioita. Kreivi Aleksei Grigorjevitš Orlovin johtama Venäjän keisarikunnan laivasto tuhosi koko Osmanien laivaston vuoden 1770 aikana Chíosin lähellä Egeanmerellä. Seuraavan vuoden aikana Venäjä valtasi Krimin niemimaan, koska tataarien muodostama Krimin kaanikunta harjoitti Venäjän mielestä kristittyjen sortoa.
Saavutetuista voitoista huolimatta Katariina II halusi rauhaa osmanien hallituksen Korkean portin kanssa. Armeijan ylläpito oli kallista ja Katariina näki menetykset voittoja suurempina. Sota toi talousongelmia Venäjälle ja säädetyt verot saivat aikaan sosiaalista levottomuutta. Myöskään Preussi ja Itävalta eivät halunneet Venäjän vahvistuvan liikaa. Itävalta teki salaisen liiton osmanien kanssa ja lupasi palauttaa näille Venäjän aluevaltauksen alle jääneet maat. Katariinan saatua tietää salaisesta sopimuksesta, hän taivutteli Itävallan Arkkiherttuatar Maria Teresian muuttamaan mieltään lupaamalla tälle osan Puolaa. Venäjän, Itävallan ja Preussin neuvottelut johtivat ensimmäiseen Puolan jakoon vuonna 1772.
Jo Pietari I Suuren hallituskautena aloitetut uudistukset johtivat Pugatšovin kapinaan vuosina 1773–1774, joka oli kasakoiden viimeinen suuri kansannousu hallituksen päätöksiä vastaan. Kapina levisi nopeasti, koska Venäjän sotavoimat olivat toisaalla. Kapinan johtaja Jemeljan Pugatšov uskotteli kansalle olevansa Pietari III, tsaarin valtaistuimen oikeutettu hallitsija. Hän lupasi talonpojille maata ja määräsi maaorjuuden lakkauttamisen. Turkin kanssa kesällä 1774 solmitun rauhan jälkeen Venäjän armeija puuttui kapinaan ja mestautti Pugatšovin. Talonpoikien ahdinko syveni kapinan jälkeen ja Katariina II menetti yhteyden maaseudun väestöön.
Syksyllä 1786 Venäjän ja Turkin välit kärjistyivät turkkilaisten huolestuttua Venäjän leviämisestä Kaukasukseen. Kesällä 1787 osmanit vaativat Katariina II:sta hyväksymään turkkilaisen konsulin nimityksen Krimillä ja vetämään venäläiset joukot pois Georgian alueelta. Samana vuonna Turkki aloitti uuden sodan Venäjää vastaan. Talousongelmista kärsivä Katariina joutui sotaan myös serkkunsa, Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n kanssa. Kustaan joukot hyödynsivät Venäjä-Turkki sotatilaa saadakseen hyvitystä Ruotsin ja Suomen aiemmille aluemenetyksille. Suomalaisten upseerien muodostama Anjalan liitto lähetti Katariinalle kirjeen, jossa toivottiin pikaista rauhaa ja todettiin Ruotsin kuninkaan käynnistämän sodan aiheettomaksi. Rauha solmittiin Värälässä vuonna 1790 ilman rajamuutoksia. Viimeisinä vuosinaan Katariina II osallistui Puolan myöhempiin jakoihin vuonna 1793 ja vuonna 1795.
Kuolema.
Ajauduttuaan välirikkoon poikansa Paavalin kanssa Katariina päätti tietoisena heikentyneestä terveydestään toteuttaa suunnitelmansa pojanpoikansa Aleksanterin määräämisestä seuraajakseen. Hän suunnitteli julistavansa aikomuksensa Pyhän Katariinan päivänä 24.11. Keisarinnan voimat kuitenkin pettivät vain muutamia viikkoja ennen aiottua ilmoitusta. Hän sai halvauskohtauksen/aivoverenkierron häiriön marraskuun alussa ja kuoli pari päivää sen jälkeen 67-vuotiaana 5./16. marraskuuta 1796. Joulukuussa 1796 Katariina ja hänen aviomiehensä Pietari III haudattiin Pietari-Paavalin katedraaliin Pietarissa. Paavali I nousi Venäjän valtaistuimelle ja Aleksanteri peri kruunun vasta isänsä jälkeen vuonna 1801.
Rakastajat.
Katariina tunnettiin lukuisista miessuhteistaan ja elämänsä aikana hänellä kerrotaan olleen vähintään 12 rakastajaa. Suhteet hoidettiin kaikessa julkisuudessa. Niin kauan kuin miehet nauttivat Katariinan suosiosta he saivat asua omassa pikku hovissaan ja heillä oli yleensä oma huoneisto Talvipalatsissa tai Katariinan palatsissa Tsarskoje Selossa. Poistuessaan he saivat runsaat läksiäislahjat: maatiloja maaorjineen, kaupunkitaloja, jalokiviä ja rahaa sekä korkeita sotilasarvoja.