tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aulangonlinna

Aulangonlinna on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa Aulangolla sijaitseva muinaislinna. Linnan lähettyviltä tunnetaan myös rautakautinen asuinpaikka ja polttokenttäkalmisto. Aulangolle on kehittynyt monipuolinen ja kansallisesti merkittävä kulttuuriympäristö, jota täydentää vielä harjualueelle perustettu luonnonsuojelualue.
Muinaislinna.
Muinaislinna on rakennettu harjualueen korkeimmalle kohdalle Aulangonvuorelle, missä on suojaava jyrkänne ja hyvä näkyvyys pienelle Aulangonjärvelle. Jyrkkä rinne toimi muinaislinnalle luontaisesti suojaavana suuntana, mutta muissa ilmansuunnissa piti rakentaa suojavarustukset. Lännessä olevalla loivalla rinteellä löytyykin valli, joka on rakennettu maasta ja kivistä. Se on matala ja erottuu nykyään maastosta heikosti. Koska alueella on rakennettu käytäviä ja rakennuksia, osa vallista on tuhoutunut niiden tieltä. Linnapiha sijaitsi mäen laella ja se jäi vallin ja jyrkänteen väliin. Piha-alueen läpimitta oli noin 100 metriä.
Linnoituksen ikää ei varmuudella tiedetä. Linnoituksesta on maininta, että se olisi ollut olemassa ajanlaskumme alusta alkaen. Arvellaan, että linnoitus hävitettiin 1200-luvun puolivälin jälkeen samalla, kun lähelle alettiin rakentaa suurempaa Hämeen linnaa. Hävitys oli todennäköisesti seurausta ruotsalaisvalloituksesta, joka tunnetaan toisen ristiretken nimellä. Muinaislinna oli kuitenkin merkittynä Ruotsin kuninkaan karttoihin vielä vuonna 1780. Linnoitusalueen historia on edelleen hämärän peitossa, sillä laelta on löydetty vain nuotiopaikkoja ja rakennuksen pohjia. Niiden alkuperästä ja ajoituksista ei ole tietoa. Linnoitusta ei kuitenkaan olisi olemassa ilman paikallista asutusta. Linnoituksen ajoitus voidaankin epäsuorasti päätellä arkeologisesta tiedoista, jota kerätään läheisiltä asuinpaikoilta.
Tutkimuksia.
Kohdetta on tutkittu arkeologisin kaivauksin vuosina 1949 ja 1950 (Jouko Voionmaa). Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1886 (Hjalmar Appelgren), 1897 (Axel Olai Heikel), 1921 (Julius Ailio), 1935 (Jouko Voionmaa), 1939 (Esko Sarasmo), 1951 (Jorma Leppäaho), 1984 (Jyri Saukkonen), 1998 (Tuula Heikkurinen-Montell), 1999 (Sirkka-Liisa Seppälä) ja 2000 (Nina Strandberg).
Aulangon kesäteatteri.
Vuonna 1887 rakennettu Graniittilinna, jossa toimii Aulangon kesäteatteri, on saanut innoituksensa muinaisesta Aulangonlinnasta. Kesäteatteri yli kilometrin päässä muinaislinnasta.
Bonäsholmenin linnavuori

Bonäsholmenin linnavuori on Uudellamaalla Raaseporin Tenholassa sijaitseva muinaislinna. Vaikka paikka sopisi linnavuoreksi, on se vielä epävarmaa ja vaatii jatkotutkimuksia asian varmistamiseksi.
Kalliomäki.
Kallio sijaitsee Bonäsbåsetin entisessä saressa, jonne johtaa nykyään maakannas. Maankohoamisen seurauksena Bonäsbåset on kuroutunut järveksi Gennarbyvikeistä ja nykyään sinne virtaa ainoastaan Bonäsån oja. Aikaisemmin on paikalta löytynyt 27 metriä pitkä ja 2,5 metriä leveä kivinen valli, jossa oli kapea aukko. Vallissa oli mukulakiviä ja se ulottui kahden kohouman välissä olevan painauman tai solan poikki. Vuosina 1993 ja 1994 vallin jäännökset eivät olleet selvästi näkyvillä ja antoi aihetta epäilyyn, ettei kyseessä olisikaan ollut muinaislinna. Vuonna 2002 löytyi mäen eteläosasta kiveyksen pohja, jota ei kuitenkaan olla vielä tutkittu.
Tutkimukset.
Hackman ja Nordman tutkivat kohdetta yhdessä. He löysivät linnan kaakkoispuolelta 27 metriä pitkän vallin. Vuonna 1993 suoritti Jussi-Pekka Taavitsainen vallien kuntoisuustarkastuksen. Kivivalli löytyi, mutta Taavitsainen piti sitä vaatimattomana. Mukana ollut professori Matti Saarniston mukaan vallille ei kuitenkaan löydy geologista selitystä. Tarkastuksen aiheena olivat nimenomaan vallin jäännökset. Osana seudun inventointia kävivät Juha Laurén vuonna 1994 ja Henrik Jansson ja Jaakko Latikka vuonna 2002 kohteella.
Skällbergetin muinaislinna

Skällbergetin muinaislinna on Uudellamaalla Siuntion Tyyskylän () kylässä sijaitseva linnavuori.
Skällberget.
Linnavuoren laki sijaitsee vuoren alla olevasta Siuntion kirkosta noin 150 metriä länteen ja sijaitsee aivan Tyyskylän kartanon vieressä. Lohjalle vievä seututie 116 kulkee linnavuoren ja kirkon välistä. Kirkon itäpuolelta virtaa Kirkkojoki ja muinainen Suuri rantatie ohittaa linnan. Kalliohuippuinen mäki kuuluu osana Tjusterbybergetin kohoumaan ja se kohoaa yli 35 metriä ympäröiviä peltoja korkeammalle. Lakialue erottuu kohoamalla noin 15 metriä ylemmäksi Tjusterbybergetin itäisestä osasta. Mäen pohjois- ja itäreunan jyrkänteen ympäristö on jyrkkää rinnettä, jonka suojavaikutusta on tehostettu rakentamalla kaksi itä-länsisuuntaista kivivallia mäen länsipuolen kapeimpaan kohtaan. Vallit olivat vuoden 1935 mittauksissa 10–11 metriä pitkät, 1,5–2,0 metriä korkeat ja 2–3 metriä leveät. Vallit koostuvat maa-aineksesta ja mahdollisesti kivistä. Vallit jatkuvat mahdollisesti matalampana seuraten länsirinteen yläpuolella. Pohjoisen vallin keskellä on katkos, jota pidetään linnanporttina.
Tutkimuksia.
Varhaisin kirjallinen maininta linnavuoresta on Siuntion pastori Joh. Fr. Cajanin pitäjänkertomuksen käsikirjoituksessa vuodelta 1847. Siinä hän mainitsee sen nimityksellä "vallitukset" (). Hjalmar Appelgren ei käsitellyt muinaislinnaa väitöskirjassaan vuodelta 1891. Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla, mutta sitä on tarkasteltu pintapuolisesti vuosina 1935 (Ella Kivikoski), 1984 (Helena Edgren) ja 2014 (Vesa Laulumaa). Vuorilinnan rautakautinen ajoitus on vain arkeologinen arvio ja se voi yhtä hyvin olla varhaiselta keskiajalta.
Hoitaminen ja opastus.
Linnavuoren hoito aloitettiin 1990-luvun alussa (Jukka Moisanen) ja se on ollut hoidettuna muinaisjäännöskohteena 1990-luvulta lopulta lähtien, mutta resurssien puuttumisen vuoksi hoito on ollut 2000-luvun alussa vähäistä.
Vaimaron linnavuoret

Vaimaron linnavuoret ovat Varsinais-Suomessa Laitilan Vaimaron kylässä sijaitsevat kaksi vierekkäistä linnavuorta.
Linnavuoret.
Linnavuoret sijaitsevat Laitilan kirkosta 11,6 kilometriä pohjoiseen ja Vaimaron kyläkeskuksesta 2,5 kilometriä koilliseen. Kallioiset mäet sijaitsevat Matinmaan pellon kummallakin puolella Mustajärvelle johtavan Holmankalliontien luoteispuolella. Mäkien välimatka on 300 metriä ja niissä molemmissa on kivivalleja.
Lounaassa sijaitsevalla mäellä kaksi kaakko-koillis-suuntaiset jyrkänteet sulkevat väliinsä mäen lakikohdan. Mäellä on itä-länsisuuntainen kivivalli, joka jakaa kallion kahteen alueeseen. Vallissa esiintyy pullistumia, jotka on tulkittu tornin jäännökseksi. Mäen pohjoisreunalla on kaksi terassimaista aluetta, joista toisella on vallin jäännöksiä.
Koillispuolella sijaitsee toinen mäki, jolla on suojanaan myös jyrkänteitä ja jonka pohjoispäässä on linnavuoren jäännökset. Niitä ovat itä-länsisuuntainen kivivalli, jonka itäosassa sijaitsee portiksi tulkittu katkos. Linnapihan sisäpuolelle on jäänyt pari röykkiötä ja niiden länsipuolella on kivivallin suuntainen kivilatonus, jonka mitat ovat 15×3 metriä.
Tutkimuksia.
Linnavuorta on tutkittu vain pintapuolisesti vuosina 1955 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1994 (Sirkku Pihlman).
Kaskalan Linnanmäki

Kaskalan Linnanmäki on Varsinais-Suomessa Liedon Kaskalan ja Rähälän kylien rajamailla sijaitseva linnavuori.
Linnanmäki.
Linnanmäki sijaitsee Liedon kirkosta 3 kilometriä koilliseen. Mäki on Aurajoen jokilaaksossa 1,2 kilometriä joesta itään. Kaskalan ja Rähälän kylien historiallinen raja kulkee mäen poikki lounaan ja koillisen suuntaisesti suurimman osan mäestä sijaitessa Kaskalan kylässä. Mäen pohjoisempi kallioinen laki kohoaa noin 20 metriä ympäristöään korkeammalle. Pohjoinen mäki on suhteellisen loivarinteinen jokaisessa ilmansuunnassa. Mäen lakialueen poikki kulkee pohjois-etelä-suunnassa kivinen valli ja vallissa on pohjoispäässä jyrkkä mutka. Kivivalli on rakennettu suurista kivistä ja se on noin metrin levyinen. Kallion eteläisessä rinteessä on paljon irtonaisia kiviä.
Mäellä on sanottu sijainneen myös "Kalevanpoikain kivikoksi" kutsutun "muutaman kapanalan suuruisen" kiviroukkion, jota mäellä käynyt Hjalmar Appelgren ei kuitenkaan enää vuonna 1886 löytänyt.
Tutkimuksia.
Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia, mutta sitä on tarkasteltu pintapuolisesti vuosina 1886 (Hjalmar Appelgren) 1954 (Matti Huurre) ja 2001 (Lea Degerholm ja Juha Ruohonen).
Otl Aicher

Otto ”Otl” Aicher (13. toukokuuta 1922 Ulm – 1. syyskuuta 1991 Leutkirch im Allgäu) oli saksalainen graafinen suunnittelija ja typografi. Hänen tunnetuin työnsä on kokonaisvastuu Münchenin 1972 kesäolympialaisten graafisesta suunnittelusta, kuten eri urheilulajeja kuvaavista piktogrammeista muodostuvasta opastejärjestelmästä. Hänen tunnetuin kirjaintyyppinsä on Rotis. Aicher oli myös yksi Ulmin muotoilukoulun (1953–1968) perustajista.
Varhainen elämä ja ura.
Aicher syntyi Ulmissa, Saksan lounaisessa Baden-Württembergin osavaltiossa vuonna 1922. Aicher oli Werner Schollin luokkatoveri ja ystävä ja tunsi myös tämän sisaren ja veljen, Sophie ja Hans Schollin, jotka molemmat teloitettiin myöhemmin vuonna 1943 Valkoinen Ruusu -vastarintaliikkeen jäsenyydestä Natsi-Saksassa. Myös Aicher oli voimakkaasti natsivastainen. Hänet pidätettiin vuonna 1937, kun hän kieltäytyi liittymästä Hitler-Jugendiin. Hänet pakotettiin sotapalvelukseen, josta hän karkasi vuonna 1945 ja piiloutui Schollien taloon Wutachiin.
Sodan jälkeen vuonna 1946 Aicher alkoi opiskella kuvanveistoa Münchenin taideakatemiassa. Vuonna 1947 hän perusti oman studion Ulmiin. Vuonna 1952 Aicher meni naimisiin Inge Schollin kanssa, joka oli Werner, Hans ja Sophie Schollin vanhempi sisar.
Ulmin muotoilukoulu.
Vuonna 1953 Aicher perusti yhdessä Inge Schollin ja Max Billin kanssa Ulmin muotoilukoulun (), joka toimi vuoteen 1968 asti.
Aicher erikoistui työssään yritysgrafiikkaan ja suunnitteli muun muassa lentoyhtiö Lufthansan yhä käyttämän lintutunnuksen vuonna 1969. Aicher suunnitteli tunnuksia myös muun muassa Konstanzin yliopistolle ja Münchenin lentoasemalle. Vuonna 1980 Otl Aicher ryhtyi keittiökalustevalmistaja Bulthaupin graafiseksi konsultiksi, ja yhteistyön tuloksena syntyi muun muassa groteski- ja antiikvakirjainten muotoja yhdistelevä kirjainperhe Rotis.
Aicher kuoli syyskuussa 1991 liikenneonnettomuudessa. Münchenin kaupunginvaltuusto nimesi vuonna 2010 kaupungin Schwabingin alueella sijaitsevan kadun Otl-Aicher-Straßeksi.
Mynämäen linnavuori

Mynämäen linnavuori on Varsinais-Suomessa Mynämäellä sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnavuori.
Linnavuori sijaitsee noin 4 kilometriä lounaaseen Mynämäen kirkosta ja kilometrin länteen Asemanseudun taajamasta. Mynäjoki virtaa etelään noin 800 metrin päässä linnavuoresta. Mäki kohoaa yli 25 metriä ympäristöään korkeamalle ja se erottuu Mynäjoen peltoaukella selvästi. Vuori on 150×80 metrin suuruinen, ja se on jyrkkärinteinen ja louhikkoinen kalliomäki, jonka lounaisrinteessä on jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa se on jyrkkä lukuun ottamatta itä- ja koillispuolelta, josta sille on helpompi nousta. Kivivalleja ei ole löydetty, mutta loivilla rinteillä sijaitsee lakialueen juurella luontaista kivikkoa, jota on voitu järjestellä. Vaikika kivivalleja ei löydy, on vuoren juurelta löydetty rautakautinen tai myöhäisempi asuinpaikka ja muut työskentelypaikka. Pieneltä 20×20 metrin alueelta löytyi kulttuurimaata, saviastian sirpaleita ja rautakuonaa.
Tutkimukset.
Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisesti. Paikkaa on sen sijaan tutkittu pintapuolisesti vuosina 1999 (Heljä Brusila) ja 2014 (Janne Rantanen ja Kaisa Lehtonen). Viimeisellä kerralla tutkittiin tuulenkaatoja, jotka avasivat maanpintaa turpeiden alta. Löydöt on selostettu yllä.
Nousiaisten linnavuori

Nousiaisten linnavuori eli Repolan linnavuori on Varsinais-Suomessa Nousiaisten Repolassa sijaitseva linnavuori.
Linnamäki.
Linnavuori sijaitsee Nousiaisten kirkosta noin 3,2 kilometriäm länsiluoteeseen. Vuoren pohjoispuolella juoksee pieni oja, joka yhtyy 200 metrin päästä Fatiojaan, joka yhtyy vuorostaan Hirvijokeen. Mäki kohoaa yli 25 metriä ympäristöään korkeammalle peltoaukean keskellä olevassa metsäsaarekkeessa. Mäki on muualla jyrkänteiden tai rinteen muodon takia jyrkkä, mutta etelärinteessä se on niin loivaa, että muinaislinnaan on tehty sinne suojavarustus. Siitä on jäljellä metrin korkuiset, 1,5–2,0 metriä leveät ja 30 metriä pitkät itä-länsisuuntaiset kivivallit. Ne on rakennettu melko suurikokoisista kivistä kahteen kerrokseen latomalla. Vallin keskellä on porttiaukoksi tulkittu katkos. Eteläpuolella sijaitsevasta Linnamäen talosta on saatu talteen rautakautiset löydöt, jotka on luetteloitu Kansallismuseon kokoelmissa tunnuksilla KM 2500:1–3.
Alueen hoitaminen ja opastus.
Kohdetta on aiemmin hoidettu, mutta se on keskeytetty linnan ympäristössä tapahtuneiden muutosten takia. Varsinais-Suomen Maakuntaliitto ja Museovirasto on pystyttänyt paikalle opastaulun, joka liittyy Raukkaan kulttuurimatkailureittiin. Taulun teksti on osa reitin opasvihkosessa olevaa tekstiä. Kohteeseen johtaa kivivallin portin läpi polku, johon pääsee kääntymällä yhdystielle 12420 valtatieltä 8 noin 3 kilometriä Nousiaisten ristyksestä pohjoiseen.
Tutkimuksia.
Jo vuonna 1886 suoritti Hjalmar Appelgren portin luonna arkeologiset kaivaukset. Portin luota löydettiin hiiltä, palamatonta luuta sekä soikealehtinen rautainen nuolenkärki, jonka hän ajoitti rautakauden lopulle. Tämän jälkeen on paikalle tehty vain tarkastuksia, kuten on laita vuosina 1958 (Torsten Edgren) ja 2003 (Esa Laukkanen).
Yltjärven linnavuori

Yltjärven linnavuori eli Muurlan Linnamäki on Varsinais-Suomessa Salon Muurlassa Lakianummella sijaitseva linnavuori.
Linnavuori.
Linnavuoren mäki sijaitsee Muurlan kirkosta 4,2 kilometriä pohjoisluoteeseen. Se sijaitsee vanhan Helsinkiin johtavan seututien 110 ja uuden valtatien 1 välissä, suunnilleen Salon taajaman ja Muurlan moottoritieliittymän puolivälissä. Kallioinen mäki kohoaa Yltjärven peltoaukean länsipuolella noin 60 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäki on erittäin jyrkkärinteinen kaikkiin ilmansuuntiin ja sen jyrkkyyttä lisää lähes yhtenäinen mäkeä kiertävä jyrkänne. Mäen lakialue on soikean muotoinen ja se on 250 × 150 metrin kokoinen. Kallion keskikohdan notkelmassa on rakennuksen suorakaiteen muotoisen peruskivien jäännökset (kooltaan 5 × 6 metriä). Vaikka mäen puolustettavuus on hyvä, on sitä vahvistettu varustuksilla, joiden jäännöksiä löytyy edelleen kivivallien tai -latomuksien muodossa. Mäelle johtaa etelälounaasta sola, johon on rakennettu suorajavarustus. Siitä jäänyt kivivalli on kymmenen metriä pitkä. Se nousee mäenrinnettä kaakkoon kivilatomuksena, joka on rakennettu pienistä kivistä. Pohjoisrinteessä on myös sola, jonka tukkii isoista kivistä rakennettu kivivalli. Siitä länteen sijaitsee toinen sola, jossa on kivivalli. Kallioalueen luoteis- ja eteläreunalla on useita pienistä pyöreistä kivistä sasattuja raunioita.
Tutkimuksia.
Kohteessa ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1885 (Hjalmar Appelgren), 1961 (Anna-Liisa Hirviluoto) ja 1963 (Matti Huurre). Muinaislinna on todennäköisesti toiminut puolustuspaikkana tai pakolinnana esi- tai varhaishistoriallisena aikana.
Hoitaminen ja opastus.
Linnavuori on otettu hoitokohteeksi vuonna 1995. Hoidon ensisijainen tavoite on ollut selkeyttää alueen maisemaa. Hoidolla paljastetaan linnavuoren jyrkät seinät ja kivivallit niitä peittävästä kasvillisuudesta ja sitä kehitetään nähtävyydeksi. Linnavuoren lakialueen kasvillisuus pidetään matalana niin, että siellä olevan rakennuksen kiviperusta erottuu varpukasvustosta. Linnavuoren koillislaidan kivivallin kivessä on pronssinen rauhoituskilpi. Vuorelle johtaa puupaaluin merkitty polku.
Lautkankareen linnamäki

Lautkankareen linnamäki on Varsinais-Suomessa Sauvossa sijaitseva mahdollinen linnavuori.
Linnamäki.
Linnamäki sijaitsee Sauvon kirkolta noin 2,4 kilometriä luoteeseen yhdystien 12074 varressa Lautkankareen eteläpuolella. Mäen eteläpuolella virtaa Vallerinnanoja, joka laskee Kärkiniemenlahteen. Mäki on 180 × 100 metriä suuri ja sen huippu kohoaa lähes 25 metriä ympäristöään korkeammalle. Mäen rinteet ovat jyrkät ja länsipuolella sijaitsee vielä jyrkänne. Kallion laki on kalliopohjainen ja sieltä löytyy sorapohjainen notkelma. Lakialueelta on löydetty pronssikaudelle tai varhaiselle rautakaudelle liittyviä löytöjä. Kaakkoisrinteessä on kaksi terassimaista tasannetta, joista ylimmällä on löytynyt rautakauden loppuun liittyviä löytöjä. Laen notkelmassa on kivistä muodostuva rivistö, jonka Kimmo Seppänen tulkitsi vallin jäänteiksi.
Tutkimukset.
Hjalmar Appelgren-Kivalo tutki mäkeä 1800-luvulla inventoinnin yhteydessä aivan kuten Marketta Waris teki vuonna 1960. Vuonna 1978 suorittivat Kimmo Seppänen ja Jukka Luoto arkeologisia kaivauksia.
Bocklintin linnavuori

Bocklintin linnavuori on Uudellamaalla Raaseporin Karjaalla sijaitseva muinaislinna. Se ilmoitettiin ja dokumentoitiin vuonna 1928.
Muinaislinna.
Muinaislinna on rakennettu Lepinjärven kaakkoisrannassa olevan moreenimäen kalliopaljastumalle. Linnan etäisyys järven rannasta on noin 200 metriä. Kallioalue on kooltaan 80 × 60 metriä ja 15 metriä ympäristöään korkeammalle kohoavalla mäellä kasvaa mäntyä. Laelta avautuu näkymä Lepinjärvelle. Suojaavat rinteet ovat jyrkät, mutta etelä- ja kaakkoisrinteet ovat loivat. Tältä rinteeltä löytyy 56 metriä pitkä ja kolme metriä leveä kivinen valli. Vallissa on koillispäässä katkos, jossa arvellaan sijainneen muinaislinnan kaksi metriä leveä portti. Valli on rakennettu suurista kivistä ja lohkareista.
Kulttuuriympäristön hoito.
Muinaislinnaa ja sen lähiympäristöä on hoidettu poistamalla mäen kaakkois- ja luoteisrinteistä kasvillisuutta. Hoitoalueeseen kuuluvat linnanmäki ja sen rinteet, valli ja vallin etuosat.
Lammelan muinaislinna

Lammelan muinaislinna on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva mahdollinen muinaislinna. Muinaislinnan alueelta on löydetty hienosti säilyneitä rakenteita, joiden arvellaan olevan varustuksen jäänteitä. Kohdetta ei ole arkeologisesti tutkittu eikä ajoitettu.
Muinaislinna.
Kohde sijaitsee Kiikan kirkolta 5,5 kilometriä etelään ja Kaukosen talosta kilometri etelä-kaakkoon. Kun Huittisista kuljetaan Tampereelle, käännytään Kiikkaan johtavasta toisesta tienhaarasta vastakkaiseen suuntaan eli oikealle. Tietä kuljetaan 3,5 kilometriä ja kohde löytyy metsästä vielä 150 metrin kävelymatkan päästä. Paikka sijaitsee Jokiniitunkallion eteläpuolella. Viereinen oja on nimeltään Pieskanoja, joka on pienen Lamminjärven laskuoja.
Muinaislinnana pidetty kohde on noin 80 metriä pitkä ja 30 metriä leveä kivillä aidattu alue. Kivivalli on paikoin melkein parimetriä korkea ja lähes yhtä leveä. Eteläpäässä on vallissa aukko ja kulmauksessa sijaitsee suuri siirtolohkare. Valli oli Salmon mukaan hyvin samantyyppinen kuin suomalaisissa muinaislinnoissa ylennsäkin. Ainoa ero on siinä, että valli on paikoitellen sortumatonta kivimuuria, mikä on muinaislinnoissa harvinaista. Parhaimmillaan saattaa muurissa nähdä 5–6 kerrosta kiviä päällekkäin. Muurin päällinenkin oli "pinnaltaan" tasainen ja vaikutelmaa lisää kivikerrosten päällä kasvava tasainen sammalpeite.
Historiaa.
Vuonna 1955 lähetti kartoittaja Paul Koskinen Turun tie- ja vesirakennuspiiristä Muinaistieteelliselle toimikunnalle vihjeen uudesta muinaisjäännöksestä Teukkulan kylässä. Helmer Salmo kävi pari kuukautta myöhemmin tutkimassa muinaisjäännöstä. Samaa muinaisjäännöstä oli ylioppilas Unto Salo kuvaillut jo vuonna 1950.
Siihen aikaan oltiin suunnittelemassa Turun ja Tampereen välistä pikatietä, joka tunnetaan nykyään nimellä valtatie 12. Silloinen tielinjaus olisi leikannut muinaislinnan noin 20 metrin matkalla kahtia, joten tienlinjausta muutettiin tämän takia.
Lauri Kajanoja

Lauri Kajanoja (s. 1968 Helsinki) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee Suomen Pankissa​ johtokunnan neuvonantajana vastuualueenaan kotimainen talouspolitiikka. Kajanoja on aiemmin työskennellyt muun muassa Euroopan keskuspankissa vierailevana ekonomistina vuonna 2005 ja Euroopan komissiossa vuosina 2008–2010. 
Kajanoja väitteli valtiotieteiden tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001 otsikolla ”Essays on currency crises and exchange rate expectations”.
Lauri Kajanojan isä on Jouko Kajanoja.
Haukur Heiðar Hauksson

Haukur Heiðar Hauksson (s. 1. syyskuuta 1991, Akureyri, Islanti) on islantilainen jalkapalloilija. Hän pelaa oikeana laitapuolustajana. Haukur edustaa seuratasolla ruotsalaista AIK:ta. Hän on pelannut myös Islannin maajoukkueessa.
Haukur aloitti uransa KA:ssa vuonna 2008. Hän siirtyi KR:ään vuonna 2012 pelattuaan KA:ssa 80 ottelua tehden niissä kuusi maalia. KR:ssä hän pelasi kolme kautta tehden 52 ottelussa kolme maalia. Marraskuussa 2014 solnalaiseen AIK:hon viiden vuoden sopimuksella.
Ensimmäisen ottelunsa Islannin maajoukkueessa Haukur pelasi ystävyysottelussa Kanadaa vastaan tammikuussa 2015. Hän on pelannut maajoukkueessa kuusi ottelua. Haukur valittiin EM-kilpailuihin 2016 Islannin joukkueeseen.
Hjörtur Hermannsson

Hjörtur Hermannsson (s. 8. helmikuuta 1995, Reykjavík, Islanti) on islantilainen jalkapalloilija. Hjörtur edustaa IFK Göteborgia, jossa on lainalla PSV Eindhovenista. Hjörtur on pelannut kolme ottelua Islannin maajoukkueessa.
Hjörtur aloitti ammattilaisuransa Fylkirissä. Vuonna 2012 hän siirtyi PSV Eindhoveniin, joskaan ei ole pelannut otteluakaan pääsarjajoukkueessa, vaan on pelannut lähinnä reserviseura Jong PSV:ssä. Helmikuussa 2016 Hjörtur siirtyi lainalle IFK Göteborgiin.
Hjörtur pelasi ensimmäisen ottelunsa Islannin maajoukkueessa tammikuussa 2016 ystävyysottelussa Yhdysvaltoja vastaan. Hän on pelannut kolme ottelua maajoukkueessa. Hänet valittiin Islannin joukkueeseen EM-kilpailuihin 2016.
Max Bill

Max Bill (22. joulukuuta 1908 Winterthur – 9. joulukuuta 1994 Berliini) oli sveitsiläinen arkkitehti, taidemaalari, kuvanveistäjä, teollinen muotoilija ja graafinen suunnittelija. Häntä pidetään yhtenä graafisen suunnittelun sveitsiläisen koulukunnan kärkihahmona 1950-luvulla.
Elämä ja ura.
Nuori Max Bill voitti 16-vuotiaana monet ammattigraafikot Suchard-suklaayhtiön juhlavuoden julistekilpailussa. Hän oli aluksi oppisopimuskoulutuksessa hopeasepän ammattiin vuosina 1924–1927 ja opiskeli sitten kaksi vuotta Dessaun kuuluisassa Bauhaus-koulussa opettajinaan muun muassa Wassily Kandinsky ja Paul Klee. Vuonna 1929 Max Bill siirtyi Zürichiin, jossa asui ja työskenteli loppuelämänsä.
Teoreettisten tekstiensä ja edistyksellisen oman tuotantonsa perusteella Max Billiä pidetään laajalti merkittävimpänä vaikuttajana Sveitsin graafisessa suunnittelussa 1950-luvulla. Hänen muotoilutyötään luonnehtivat muodon selkeys ja tarkat mittasuhteet. Esimerkkejä ovat kymmenet Junghansille suunnitellut seinä- ja rannekellot. Billin merkittävimpiä kalustemuotoilutöitä on Hans Gugelot’n kanssa suunniteltu monitoimihuonekalu "Ulmer Hocker" (1954): jakkara, jota voidaan käyttää myös hyllyelementtinä, puhujanpönttönä tai sivupöytänä. Billin tunnetuimpia arkkitehtuuritöitä ovat Firenzen nykytaiteen museo (1981) ja Berliinin Bauhaus-arkisto (1987). Hän suunnitteli ja toteutti myös monia julkisia veistoksia, joista hänelle myönnettiin Japanin keisarin Praemium Imperiale -palkinto 1993.
Opetus.
Vuonna 1944 Max Bill nimitettiin professoriksi Zürichin taidekouluun. Vuonna 1953 hän perusti graafisen suunnittelijan Otl Aicherin ja tämän vaimon Inge Aicher-Schollin kanssa Saksan Ulmiin Hochschule für Gestaltung -oppilaitoksen, jonka tarkoitus oli jatkaa suljetun Bauhausin perinteitä. Sen oppiaineisiin kuului muun muassa semiotiikka. Bill suunnitteli koulurakennuksen ja toimi koulun ensimmäisenä rehtorina. Koulu suljettiin vuonna 1968. Koulun opettajiin kuuluivat muun muassa Josef Albers ja Johannes Itten.
Vuosina 1967–1974 Bill oli professorina Hampurin Hochschule für bildende Künste -oppilaitoksessa. Hän opetti sen jälkeen myös Brysselissä ja Berliinissä. Lisäksi Bill kirjoitti kirjoja taiteen teoriasta sekä Le Corbusieristä, Wassily Kandinskystä ja Ludwig Mies van der Rohesta.
Yksityiselämä.
Max Bill oli vuosina 1931–1974 naimisissa sellisti ja valokuvaaja Binia Mathilde Spoerrin kanssa ja vuodesta 1991 taidehistorioitsija Angela Thomas’n kanssa.
Bill oli mukana myös politiikassa. Hänet valittiin Zürichin kunnanvaltuustoon vuonna 1961. Vuosina 1967–1971 Bill toimi Sveitsin parlamentin alahuoneen jäsenenä. Hänet tunnettiin oikukkaasta temperamentistaan: hän muun muassa jätti saapumatta Zürichin kaupungin hänen kunniakseen järjestämään 80-vuotisjuhlaan vuonna 1988 ja kieltäytyi läpi elämänsä käyttämästä isoja kirjaimia kirjoituksessaan.
Bill kuoli 1994 Berliinin Tegelin lentoasemalla saamaansa sydänkohtaukseen 85 vuoden iässä.
Pukinvuori

Pukinvuori eli Linnavuori tai Hartusvuori on Keski-Suomessa Jämsän taajamassa Seppolan koillispuolella sijaitseva muinaislinna.
Pukinvuori.
Pukinvuori sijaitsee Jämsän kirkosta 1,2 kilometriä kaakkoon ja 250 metriä Hartusvuoren etelärinteestä etelään. Vuoren kallioiset ja metsäiset etelärinteet ovat jyrkkiä, ja jyrkkyyttä korostavat jyrkänteet. Myös idässä sijaitsee erillinen jyrkänne. Kallioalueen pohjoispuolella mäen laella sijaitsee kivistä rakennettu valli, jonka pituus on 17 metriä. Muita rakenteita ei ole havaittu.
Tutkimuksia.
Kohdetta ovat tutkineet pintapuolisesti vuosina 1950 Jouko Voionmaa ja 1988 Jussi-Pekka Taavitsainen. Mäen viereisen polun läheltä löytyi vuonna 1985 miekanponsi (rekisteröity Kansallismuseossa tunnuksella KM 24262) sekä kuparin- ja raudankappaleet. Miekan ponsi oli suomalaisille tuntematonta tyyliä, ja lähimmät vastineet sille ovat Baltian maista 1100–1200-lukujen vaihteesta. Tämä saattaisi olla linnan ajoittava löydös. Taavitsainen suoritti paikalla koekaivauksen vuonna 1990. Linnavuoren luoteisrinteen alapuolella on lähde, jonka reunoja on tuettu hirsikehikolla.
Ihanteensalon linnavuori

Ihanteensalon linnavuori on Etelä-Savossa Puumalan länsipuolella sijaitseva todennäköinen muinaislinna. Kohdetta ei ole vielä tutkittu, mutta sen rinteiltä tunnetaan vallin jäännöksiä, jotka voivat olla peräisin puolustusvarustuksesta.
Linnavuori.
Linnavuori sijaitsee Ihantsalon saarella Lietveden pohjoispäässä noin 800 metriä kantatieltä 62 (Puumala-Mikkeli). Kallio on jyrkkärinteinen ja kohoaa lähes 35 metriä Lietveden yläpuolelle. Järvellepäin aukeaa pitkä jyrkänne ja itään saarellepäin on vielä toinen. Jyrkänteiden välissä on loivinta etelän suunnassa, missä sijaitsee myös kivivallin jäännöksiä. Peruskarttaan on mäelle merkitty kaksi muinaislöytöä.
Tutkimukset.
Vuonna 1938 Esko Sarasmo suoritti kohteen tarkastuksen. Tarkastuksi on tehty myös vuosina 1972 (Mikko Perkko), 1987 (Leena Lehtinen) ja 1994 (Timo Jussila).
Piilosaari

Piilosaari eli myös Piilo on Kanta-Hämeessä Hattulan Tyrvännössä sijaitseva linnasaari.
Linnasaari.
Linnasaari sijaitsee Hattulan vanhasta kirkosta 14,5 km luoteeseen ja Tyrvännön venerannasta 2,5 kilometriä. Saarelta on matkaa itään Retulansaarelle kilometrin. Saari on kooltaan 150×110 metriä. Mahdollisesti linnoittamiseen liittyviä rakenteita on useita. Saaren itäosassa sijaitsee rantavoimien muodostama rantavalli, josta kuitenkin pohjoispään maan ja kivensekaista osaa on myös ihminen tehnyt. Lounaisosan kivimaavallin tarkoitus on epävarma. Saaren lounaiskärjessä oleva maakivivalli on tehty historiallisella ajalla.
Saarelta on myös löytynyt kaksi kiviesineiden valmistuspaikkaa. Länsi- ja etelärannoissa olevissa paikoissa erottuu kiviesineiden hiontajälkiä kalliossa ja maakivessä, jotka ovat diabaasia. Saaressa on nykyään vapaa-ajan asunto.
Tutkimukset.
Linnasaarta on tutkittu pelkästään pinta-puolisesti vuosina 1933 (Aarne Äyräpää, kalaretkellään), 1940 (Sirkka Ojala), 1978 (Heikki Matiskainen), 1985 (Jyri Saukkonen) ja 1999 (Sirkka-Liisa Seppälä).
Rutajärven linnavuori

Rutajärven linnavuori on Pirkanmaalla Urjalassa Rutajärven rannalla sijaitseva linnavuori.
Linnavuori.
Linnavuori sijaitsee noin kolme kilometriä Urjalan kirkosta lounaaseen Rutajärven kaakkoisrannalla. Vuoren laki on kooltaan 30 × 15 metriä, ja se suuntautuu luoteesta kaakkoon. Vuori on jyrkkä itä- ja pohjoispuolilla, mutta sen kaakkoispäässä on loivapiirteinen reuna. Loivalla rinteellä sijaitsee poikittain kulkeva kivivalli, joka on rakennettu päänkokoisista tai suuremmista kivistä. Valli on noin 15 metriä pitkä, kolmisen metriä leveä ja 0,5–1,0 metriä korkea.
Tutkimuksia.
Kohteen on Lauri Pohjakallio tutkinut vuonna 1995 pintapuolisesti. Siinä ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia.
Apianlahden linnosaari

Apianlahden linnosaari on Pirkanmaalla Valkeakosken taajamassa sijaitsevassa Apianlahden Linnosaaressa sijaitseva muinaislinna.
Linnasaari.
Linnosaari sijaitsee keskellä Apianvirtaa, jota säännöstelee nykyään voimalaitos ja sulkurakenteet. Saari on kooltaan noin 80 × 140 metriä. Saaressa on kaivantoja, kivilatomuksia ja palaneiden puurakenteiden jäänteitä. Hirrestä tehty radiohiiliajoitus on antanut sille ajoituksen vuoteen 1213. Kaivauksissa on löydetty palanutta savitiivistettä ja keskiaikaan ajoitettavia esineitä. Tehdyt radioajoitukset viittaavat keskiaikaiseen linnoitukseen. Alueelta löytyy jälkiä kivikautisesta asutuksesta sekä rautakautista röykkiöistä.
Hankaan linnavuori

Hankaan linnavuori eli Hankaan linnamäki on Päijät-Hämeessä Hollolan hankaassa sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori.
Muinaislinna sijaitsee noin kolme kilometriä Herralasta pohjoiskoilliseen Hankaan peltoalueen reunalla kohoavalla korkealla ja suurella kalliomäellä. Sen laki on paljasta kalliota, joka on noin 400×200 metriä laaja ja sen lakipiste kohoaa 143 metriä merenpinnan yläpuolelle. Kalliolla on lounaassa, etelässä ja kaakossa sekä itäpuolella jyrkänteet. Vain pohjoinen sivusta on loivempaa rinnettä. Pohjois- ja luoteisrinteeseen on rakennettu kivistä vallia, joka näkyy edelleen 60 metrin matkalta. Länsireunalla erottuu penkere, joka sovelui ilmeisesti laelle johtavaksi tieksi.
Vuonna 2002 tehtiin alueella metallinilmaisimilla metallinetsintää, mutta niissä tehdyt löydöt olivat moderneja. Samassa yhteydessä puhdistettiin ja dokumentoitiin kivivalli, joka on tulkittavissa puolustusmuurin jäänteeksi.
Sverrir Ingi Ingason

Sverrir Ingi Ingason (s. 5. elokuuta 1993 Islanti) on islantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa belgialaisessa Lokerenissa. Sverrir on pelannut Islannin maajoukkueessa kuusi ottelua tehden niissä kaksi maalia.
Sverrir aloitti ammattilaisuransa Breiðablikissa vuonna 2011. Hän pelasi samana kautena myös Augnablikissa neljä ottelua. Hän pelasi Breiðablikissa 42 ottelua tehden niissä kaksi maalia. Hän siirtyi Viking FK:hon vuonna 2014, jossa pelasi yhden kauden. Vikingissä hän pelasi 29 ottelua tehden niissä kolme maalia. Vuonna 2015 hän siirtyi belgialaiseen Lokereniin, jossa on pelannut 44 ottelua tehden niissä yhden maalin.
Sverrir pelasi ensimmäisen maajoukkueottelunsa Islannin maajoukkueessa tammikuussa 2014 ystävyysottelussa Ruotsia vastaan. Hänet valittiin Islannin joukkueeseen EM-kilpailuihin 2016. Sverrir on pelannut kuusi maaottelua tehden niissä kaksi maalia.
Muurmäki

Muurmäki eli Muurimäki tai Ruoklinna tai Ruokolinna on Varsinais-Suomessa Paimiossa sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori.
Linnavuori sijaitsee kuusi kilometriä paimion taajamasta itään ja puoli kilometriä Ruokolinnan kartanosta itään. Mäki kohoaa ympäröivältä peltoaukean eteläreunalta yli 25 metrin korkeuteen. Mäellä ei ole luontaisia jyrkänteitä suojanaan, mutta kivestä tehdyt vallit kiertävät koko mäen. Vallit ovat 2–4 metriä leveitä ja 1–1,3 metriä korkeita. Kivetykset on poimittu mäen luonaisten kivikoiden ja pirunpeltojen joukosta. Vallien sisään jää 75×90 metrin kokoinen alue, jonka pinta-ala on noin 7 400 neliömetriä.
Tutkimuksia.
Linnavuorella ei ole suoritettu arkeologisia kaivauksia, mutta sitä on tutkittu pinta-puolisesti vuosina 1927 (Allan Lindroos) ja 2005 (Eeva Raike).
Pöylän linnanmäki

Pöylän linnanmäki on Varsinais-Suomessa Salossa Angelniemen Pöylässä sijaitseva linnavuori.
Linnanmäki.
Linnanmäki sijaitsee 12,5 km Halikon kirkosta länsilounaaseen. Mäki kuuluu kallioselänteeseen, jollaiset halkovat Halikon ja Sauvon peltomaisemaa yleisesti. Seututie 110 ohittaa kohteen 2,2 kilometrin päässä ja kohteeseen pääsee poikkeamalla siitä yhdystielle 1812. Mäki kohoaa yli 55 metriä korkeamalle kuin viereiset pellot, jossa kulkee Ruonanjokeen yhtyvä Ketunniitunoja. Linna erottuu muusta mäestä sen jyrkkyyden ja kallioisuuden vuoksi. Kallioaluetta kiertää yhteensä noin 90 metriä pitkä kivistä rakennettu valli. Pisin yhtenäinen osa vallia sijaitsee laen länsi- ja eteläpuolella. Itä- ja pohjoispuolella vallit ovat lyhyempiä. Puolustusta on helpottanut luoteiskulmassa ja itäpuolella olevat jyrkänteet. Vallin sisälle jäävä linnanpiha on pieni ja kivinen.
Tutkimukset.
Kohdetta on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1885 (Hjalmar Appelgren), 1955 (Anna-Kerttu Koskimies), 1968 (Oiva Keskitalo), 1998 ja 1998 (Esa Mikkola) sekä 2013 (Kaisa Lehtonen).
Nalbufiini

Nalbufiini on puolisynteettinen opioidi, joka on tarkoitettu keskivaikean ja vaikean kivun lyhytaikaiseen hoitoon. Sitä voidaan käyttää myös kivun lievitykseen ennen ja jälkeen operaatioita. Sitä myydään Suomessa tuotenimellä Nalpain. Teholtaan nalbufiini vastaa morfiinia.
Lääkkeissä nalbufiini esiintyy usein nalbufiinihydrokloridina (C21H27NO4●HCl, CAS 23277-43-2). Nalbufiinin antagonistina toimii naloksoni.
Pierre Cressoy

Pierre Cressoy (oik. "Pierre Jules Lazare Cresson", 25. maaliskuuta 1924 Vendôme – 31. lokakuuta 1980 Gorbio) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä.
Cressoy opiskeli näyttelemistä Conservatoire national supérieur d’art dramatiquessa Pariisissa. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Léon Mathotin "La dernière chevauchée" vuonna 1946, mutta tunnetuksi hän tuli Georges Pécletin "Le grand cirquessa" (1948). Kokeiltuaan onneaan Paramountin studiolla Hollywoodissa vuonna 1952 Cressoy ryhtyi työskentelemään Italiassa, jossa hän teki lukuisia komedioita, melodraamoja ja seikkailuelokuvia. Vuonna 1954 hän sai parhaan ulkomaisen näyttelijän palkinnon roolistaan Raffaello Matarazzon "Sävelten kuninkaassa" ("Giuseppe Verdi", 1953).
1960-luvulla Cressoy esiintyi italialaisissa peplumelokuvissa ja spagettiwesterneissä käyttäen taiteilijanimiä "Peter Cross" ja "Peter Cabot". Näyttelijän ura hiipui 1970-luvun alussa.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko A

Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko A:ssa pelaavat Ranska, Romania, ensikertalainen Albania ja Sveitsi. Ottelut pelattiin 10.–19. kesäkuuta 2016.
Sijoitukset.
&lt;section begin=LohkoA/&gt;(I) Isäntämaa.&lt;section end=LohkoA/&gt;
"Kaikki ajat Keski-Euroopan kesäaikaa (UTC+2)
Ottelut.
Ranska vs. Romania.
&lt;section begin=FRAvROM/&gt;
&lt;section end=FRAvROM/&gt;
Albania vs. Sveitsi.
&lt;section begin=ALBvSUI/&gt;
&lt;section end=ALBvSUI/&gt;
Romania vs. Sveitsi.
&lt;section begin=ROMvSUI/&gt;
&lt;section end=ROMvSUI/&gt;
Ranska vs. Albania.
&lt;section begin=FRAvALB/&gt;
&lt;section end=FRAvALB/&gt;
Sveitsi vs. Ranska.
&lt;section begin=SUIvFRA/&gt;
&lt;section end=SUIvFRA/&gt;
Romania vs. Albania.
&lt;section begin=ROMvALB/&gt;
&lt;section end=ROMvALB/&gt;
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko B

Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko B:ssa pelaavat Englanti, Venäjä sekä ensikertalaiset Wales ja Slovakia. Ottelut pelataan 11.–20. kesäkuuta 2016.
Sijoitukset.
&lt;section begin=LohkoB/&gt;&lt;section end=LohkoB/&gt;
"Kaikki ajat Keski-Euroopan kesäaikaa (UTC+2)"
Ottelut.
Wales vs. Slovakia.
&lt;section begin=WALvSVK/&gt;
&lt;section end=WALvSVK/&gt;
Englanti vs. Venäjä.
&lt;section begin=ENGvRUS/&gt;
&lt;section end=ENGvRUS/&gt;
Venäjä vs. Slovakia.
&lt;section begin=RUSvSVK/&gt;
&lt;section end=RUSvSVK/&gt;
Englanti vs. Wales.
&lt;section begin=ENGvWAL/&gt;
&lt;section end=ENGvWAL/&gt;
Slovakia vs. Englanti.
&lt;section begin=SVKvENG/&gt;
&lt;section end=SVKvENG/&gt;
Venäjä vs. Wales.
&lt;section begin=RUSvWAL/&gt;
&lt;section end=RUSvWAL/&gt;
Bernard Vukas

Bernard Vukas (1. toukokuuta 1927 Zagreb, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 4. huhtikuuta 1983 Zagreb, Kroatian ST) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija ja olympiamitalisti.
Vukas saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952.
Branko Zebec

Branko Zebec (17. toukokuuta 1929 Zagreb, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 26. syyskuuta 1988 Zagreb, Kroatian ST) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Zebec saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Helsingissä 1952 ja EM-hopeaa Ranskassa 1960.
Tihomir Ognjanov

Tihomir Ognjanov (2. maaliskuuta 1927 Subotica, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 2. heinäkuuta 2006 Subotica, Serbia) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Ognjanov saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Helsingissä 1952.
Ivica Horvat

Ivan ”Ivica” Horvat (16. heinäkuuta 1926 Sisak, Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta – 27. elokuuta 2012 Njivike, Krk, Kroatia) oli Jugoslaviaa edustanut jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Horvat saavutti Jugoslavian jalkapallomaajoukkueessa olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän toimi pelaajauransa jälkeen valmentajana muun muassa saksalaisseuroissa.
Horvat kuoli 86-vuotiaana kesämökillään Krk-saarella 27. elokuuta 2012.
Nanna (skandinaavinen mytologia)

Nanna Nepsdóttir on jumalatar skandinaavisessa mytologiassa. Nannan kuvaus vaihtelee eri lähteissä, mutta yleensä hänet yhdistetään Balderiin, joka lukeutuu aasajumaliin.
1200-luvulta peräisin olevassa Proosa-Eddassa Nanna on Balderin vaimo, ja pariskunnalla on poika nimeltään Forseti. Balderin kuoleman jälkeen Nanna kuolee suruun. Nannan ruumis laitetaan samaan veneeseen Balderin ruumiin kanssa, ja heidät sytytetään tuleen ja työnnetään merelle. Tuonpuoleisessa Helheimissa Balder ja Nanna tapaavat taas toisensa. Yrittäessään herättää Balderin takaisin henkiin Hermod ratsastaa Helheimiin, ja kun Nanna saa toivoa siitä, että voi herätä henkiin, hän antaa Hermodille lahjoja vietäväksi Frigg-, Fulla- ja muille jumalattarille, joiden nimiä ei mainita. Nanna mainitaan usein myös skaldien runoissa. Suulliseen perimätietoon pohjautuvassa Runo-Eddassa esiintyy myös Nanna, joka saattaa olla sama henkilö kuin Balderin vaimo.
Saxo Grammaticuksen 1100-luvun työssään "Gesta Danorumissa" Nanna on ihminen, kuningas Gevarin tytär ja sekä puolijumala Balderin että Hödrin rakkauden kohde. Hödr ei ole jumala, vaan ihminen. Balder ja Hödr taistelevat usein Nannasta. Nanna on kuitenkin kiinnostunut vain Hödristä ja menee hänen kanssaan naimisiin. Balder sen sijaan kuihtuu pois Nannasta näkemienstä painajaisten vuoksi.
500- tai 600-luvulta peräisin olevan Setren kamman riimukirjoitukessa saatetaan viitata Nannaan.
Etymologia.
"Nanna"-nimen etymologiasta kiistellään, ja tutkijat ovat myös väitelleet Nannan yhteyksistä muiden kulttuurien samannimisten jumalten kanssa. Jotkin tutkijat ovat esittäneet "Nanna"-nimen tulevan äitiä tarkoittavasta jokeltelusanasta "nanna". Tutkija Jan de Vries yhdistää nimen kantaan *"nanþ"-, joka tarkoittaa 'uskalias'. Tutkija John Lindowin teorian mukaan muinaisnorjan kielessä on voinut olla samanlainen substantiivi, joka tarkoittaa 'nainen'. Tutkija John McKinnell on todennut, että äitiä merkitsevä ja *"nanþ"-johdos eivät ehkä ole selviä huomauttaen, että nanna on joskus voinut tarkoittaa 'hän, joka voimaannuttaa'.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko C

Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko C:ssä pelaavat Saksa, Ukraina, Puola ja ensikertalainen Pohjois-Irlanti. Ottelut pelataan 12.–21. kesäkuuta 2016.
Sijoitukset.
&lt;section begin=LohkoC/&gt;&lt;section end=LohkoC/&gt;
"Kaikki ajat Keski-Euroopan kesäaikaa (UTC+2)"
Ottelut.
Puola vs. Pohjois-Irlanti.
&lt;section begin=POLvNIR/&gt;
&lt;section end=POLvNIR/&gt;
Saksa vs. Ukraina.
&lt;section begin=GERvUKR/&gt;
&lt;section end=GERvUKR/&gt;
Ukraina vs. Pohjois-Irlanti.
&lt;section begin=UKRvNIR/&gt;
&lt;section end=UKRvNIR/&gt;
Saksa vs. Puola.
&lt;section begin=GERvPOL/&gt;
&lt;section end=GERvPOL/&gt;
Pohjois-Irlanti vs. Saksa.
&lt;section begin=NIRvGER/&gt;
&lt;section end=NIRvGER/&gt;
Ukraina vs. Puola.
&lt;section begin=UKRvPOL/&gt;
&lt;section end=UKRvPOL/&gt;
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2016 – Lohko D

Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 lohko D:ssä pelaavat Espanja, Tšekki, Turkki ja Kroatia. Ottelut pelataan 12.–21. kesäkuuta 2016.
Sijoitukset.
&lt;section begin=LohkoD/&gt;&lt;section end=LohkoD/&gt;
"Kaikki ajat Keski-Euroopan kesäaikaa (UTC+2)
Ottelut.
Turkki vs. Kroatia.
&lt;section begin=TURvCRO/&gt;
&lt;section end=TURvCRO/&gt;
Espanja vs. Tšekki.
&lt;section begin=ESPvCZE/&gt;
&lt;section end=ESPvCZE/&gt;
Tšekki vs. Kroatia.
&lt;section begin=CZEvCRO/&gt;
&lt;section end=CZEvCRO/&gt;
Espanja vs. Turkki.
&lt;section begin=ESPvTUR/&gt;
&lt;section end=ESPvTUR/&gt;
Kroatia vs. Espanja.
&lt;section begin=CROvESP/&gt;
&lt;section end=CROvESP/&gt;
Tšekki vs. Turkki.
&lt;section begin=CZEvTUR/&gt;
&lt;section end=CZEvTUR/&gt;
Nils Lerche

Nils Leo Lerche (22. lokakuuta 1905 Helsinki – 5. huhtikuuta 1986) oli suomalainen säveltäjä.
Henkilöhistoria.
Lerchen vanhemmat olivat liikemies Leopold Lerche ja Adèle Parviainen ja puoliso vuodesta 1930 Signe Ulrika (Ulla) Furuhjelm. Hän tuli ylioppilaaksi 1927 ja opiskeli musiikkia Bengt von Törnen ja Bengt Carlsonin johdolla ja sai diplomin Wienin uudesta konservatoriosta 1937. Sävellyskonsertit Lerche piti Helsingissä 1940 ja 1944.
Lerche on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Attilio Dottesio

Attilio Dottesio (16. heinäkuuta 1909 Desenzano del Garda – 12. helmikuuta 1989 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Dottesio työskenteli koulun jälkeen viihdelaulajana Ranskassa ja opiskeli Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa, josta hän valmistui vuonna 1942. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Amleto Palermin ohjaama "La peccatrice" vuonna 1940. Toisen maailmansodan jälkeen Dottesio toimi luonnennäyttelijänä ja esitti sivuosia lukuisissa elokuvissa. 1960-luvulla hän käytti taiteilijanimeä "William Burke". Dottesio työskenteli myös teatterissa, radiossa ja jälkiäänittäjänä. Hänen ohjaamansa pitkä dokumenttielokuva "Amazzonia terra sconosciuta" (1955) jäi kokonaan vaille huomiota.
Alberto Farnese

Alberto Farnese (oikealta nimeltään "Alberto Quaglini", 3. kesäkuuta 1926 Palombara Sabina – 2. kesäkuuta 1996 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Titanuksen kirjanpitäjänä työskennellyt Farnese teki läpimurtonsa Raffaello Matarazzon elokuvassa "Elämän valhe" ("I figli di nessuno", 1951). Hän esiintyi melodraamoissa ja erikoistui sittemmin seikkailuelokuviin, joissa hän näytteli yleensä roistoja. Spagettiwesterneissä Farnese käytti taiteilijanimeä "Albert Farley".
Alberto Lupo

Alberto Lupo (oikealta nimeltään "Alberto Zoboli", 19. joulukuuta 1924 Genova – 13. elokuuta 1984 San Felice Circeo) oli italialainen näyttelijä.
Lupo opiskeli näyttelemistä ja oikeustiedettä ja teki huomattavan uran teatterinäyttelijänä. Hän työskenteli paljon televisiossa ja esiintyi myös laulajana. Lupo palkittiin Nastro d’argentolla vuonna 1961 roolistaan Damiano Damianin elokuvassa "Il sicario", mutta hän näytteli myös monissa viihde-elokuvissa.
Furio Meniconi

Furio Meniconi (22. helmikuuta 1924 Rooma – 12. joulukuuta 1981 Rooma) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Elokuvaperheeseen syntyneen Meniconi teki ensimmäisen roolinsa Riccardo Fredan elokuvassa "Il figlio di d'Artagnan" vuonna 1950. Pitkä ja roteva mies näytteli sivuosia lukuisissa viihde-elokuvissa, joiden tyylilajit vaihtelevat peplumista merirosvoseikkailuihin ja spagettiwesterneihin. Hän käytti myös taiteilijanimeä "Men Fury".
Kurzgesagt

Kurzgesagt – In a Nutshell (aiemmin Kurzgesagt) on müncheniläislähtöinen englanninkielinen Youtube-kanava, joka tuottaa animoituja opetusvideoita. Kanavan nimi tulee saksan kielen sanoista "kurz gesagt", joka tarkoittaa ”lyhyesti sanottuna” tai ”pähkinänkuoressa”. Phillipp Dettmerin vuonna 2013 perustama kanava on kerännyt vuoteen 2023 mennessä yli 20 miljoonaa tilaajaa. Kanavalle ladataan videoita noin kerran kuukaudessa. Ne kertovat eri poliittisista, filosofisista ja tieteellisistä aiheista, kuten alkuräjähdyksestä ja Euroopan pakolaiskriisistä. Videot myös sisältävät viittauksia pop-kulttuuriin, kuten Doctor Whohon ja Harry Potteriin. Kurzgesagt - In a Nutshell kuvailee itse sisältöä "useiksi aiheiksi selitettynä animaation kautta."
Renato Navarrini

Renato Navarrini (oikealta sukunimeltään "Navarini", 18. elokuuta 1892 La Spezia – 20. tammikuuta 1972 Savona) oli italialainen näyttelijä.
Navarrini teki vuodesta 1910 lähtien pitkän uran teatterinäyttelijänä. 1930-luvun alusta lähtien Navarrini esitti luonnenäyttelijänä sivuosia lukuisissa elokuvissa, joista merkittävimpiä lienevät Alessandro Blasettin "Rautakruunu" (1941) ja Vittorio De Sican "Milanon ihme" (1950). Navarrini työskenteli toisinaan myös televisiossa.
Renato Navarrini oli 1920-luvulla joitakin vuosia naimisissa näyttelijä Fanny Marchiòn kanssa.
Vinkkilän linnavuori

Vinkkilän linnavuori tai linnamäki on Varsinais-Suomessa Vehmaan Vinkkilän taajaman lähellä sijaitseva muinaislinna. Se sijaitsee 1,5 kilometriä Vehmaan taajamasta eteläkaakkoon ja seututie 194 ohittaa sen 100 metrin etäisyydeltä.
Linnavuori.
Kallioinen mäki sijaitsee peltoaukean keskellä olevalla metsäsaarekkeella. Kallio on soikean muotoinen ja on kaakko-luode-suuntainen. Kallio kohoaa alle 10 metriä ympäröivän peltoalueen yläpuolelle. Kallio on jyrkin länsi- ja etelänpuolella. Länsipuoleta sen ohittaa Puttanjoki, joka on peltoalueensa oikaistu johto-oja ja joka laskee kuuden kilometrin päässä sijaitsevaan Mynälahteen. Rautakaudella Mynälahti ulottui muinaislinnaan asti. Eteläreunassa mäekä seuraa kivisen vallin jäänteet, jotka muodostuvat jopa metrin kokoisista kivistä. 
Tutkimuksia.
Linnavuorta on tutkittu jo vuonna 1885, koska Kustaa Killinen mainitsee sen omissa matkakertomuksissaan. Hjalmar Appelgren liitti sen vuonna 1891 mukaan teokseensa "Suomen muinaislinnat". Siinä hän kuvailee linnaa ja mainitsee alueen eteläreunan vallin jäännökset. Mäellä ei ole tehty arkeologisia kaivauksia.
Lallisen linnavuori

Lallisen linnavuori on Varsinais-Suomessa Vehmaan Takalassa sijaitseva muinaislinna.
Linnavuori.
Linnavuori sijaitseenoin 6,2 kilometriä Vehmaan kirkosta etelään Hossi nimisen pitkän lahden haarautumiskohdan koillisrannassa. Vuorelta on matkaa lahdelle noin 250 metriä ja lahden suunnassa eli lännessä sijaitsee mäen ainoa jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa eli luoteessa, koillisessa ja kaakossa linnavuori rajautuu kivistä ladottuun vallijäännökseen. Valli on 0,5 metriä korkea ja melko leveä. Valli rajaa melko säännöllisen 30×40 metrin suuruisen linnapihan, jossa on sekä maapeitteistä kalliota että avokalliota. Vallin koillisreuna, joka hyödyntää kallion muotoja älykkäästi, on 30–40 metriä pitkä. Vallin luoteisreuna on 20 metriä pitkä ja siellä kallion jyrkkenee nopeasti. Kaakossa valli on 20–30 metriä pitkä ja päättyy lounaassa kallioharjanteeseen.
Linnan alla oleva lahti oli rautakaudella suurillekin laivoille kulkukelpoinen väylä Mynälahden ja Lokalahden välillä.
Tutkimukset.
Ainoa Museoviraston tutkimustieto on vuonna 2002 tehty tarkastuskäynti, jonka suorittivat Jouni Taivanen ja Tiina Jäkärä. Tämä on samalla linnavuoren löytövuosi.