Jäytiäiset

Jäytiäiset eli jyrsijäkorennot (Psocodea) on maailmanlaajuisesti noin 8 000 lajia käsittävä hyönteislahko. Vielä tuntemattomia lajeja lienee kuitenkin huomattava joukko. Kaikki jäytiäiset ovat pieniä, vain muutaman millimetrin pituisia, pehmeäruumiisia hyönteisiä.
Jäytiäisiä joissain määrin muistuttavien hyönteisten kiviainekseen säilyneitä fossiileja tunnetaan jo permikaudelta, mutta varmuudella nykyisiin jäytiäisiin kuuluvia lajeja tunnetaan jurakauden keskivaiheilta lähtien. Meripihkaan säilyneet jäytiäisfossiilit ovat varsin yleisiä ja niitä tunnetaan kaikista merkittävistä esiintymistä, joista meripihkafossiileja ylipäänsä on löydetty. Täiden fossiileja ei toistaiseksi tunneta yhtä dominikaaniseen meripihkaan säilynyttä, mahdollisesti täiden ryhmää edustavaa yksilöä lukuun ottamatta.
Luokittelu.
Jäytiäisten luokittelusta on aikojen saatossa esitetty useita erilaisia versioita. Aiemmin lahkoon luettuja hyönteisiä ovat kehruujalkaiset, termiitit ja vahakorennot. Nykyluokittelussa jäytiäisiin luetaan vain jäytiäismäiset, kirjatäimäiset (mukaan lukien täit ja väiveet) sekä pölytäimäiset, jotka muodostavat jäytiäisten kolme elossa olevaa alalahkoa. Ollessaan kaikista suppeimmillaan lahkosta puuttuivat täit ja väiveet. Lahko oli kuitenkin parafyleettinen, sillä täit ja väiveet ovat kehittyneet kirjatäistä, jotka elivät luultavasti eläinten pesissä.
Jäytiäisten jako, jossa on mukana myös sukupuuttoon kuolleet taksonit:
Yleispiirteitä.
Jäytiäiset ovat poikkeuksetta pieniä, lajista riippuen 1–10 mm. Väritys on yleensä vaatimaton: harmaa tai ruskea. Pää on vartalon kokoon nähden suuri ja siinä on usein suuret verkkosilmät. Osalla lajeista on päälaella kolme pistesilmää. Tuntosarvet ovat pitkät, rihmamaiset ja muodostuvat 11:stä jopa 50:een jaokkeesta. Keskeisenä tuntomerkkinä pään etuosan "postclypeus" on pullistunut kaarevaksi. Monet lajit ovat siivettömiä tai niiden siivet ovat surkastuneet tynkämäisiksi, mutta siivekkäiden lajien siipisuonitus on yksinkertainen ja siipisuonet rajaavat siiven ulkoreunaan aina kaksi kolmiomaista aluetta. Erityinen piirre on myös etusiiven takareunaan rajautuva alue, "areola postica", joka kuitenkin joissakin ryhmissä jää osittain avonaiseksi. Lepäävä jäytiäinen pitää lähes kaikissa ryhmissä siipiään harjakattomaisesti takaruumiin sivuilla. Siiven pterostigma on usein tumma ja siivet saattavat olla laajemmaltikin kirjavat. Raajat ovat pitkät, ohuet ja soveltuvat hyvin kävelemiseen. Suuosat ovat purevat.
Elintavat.
Jäytiäisiä tapaa varmimmin puiden rungoilta ja oksistosta. Osa lajeista elää maaperässä karikkeen joukossa. Ravinnokseen jäytiäiset käyttävät erityisesti puiden kuorella kasvavia mikroskooppisia viherleviä, mutta myös sienirihmastoja sekä itiöitä. Häirittynä jäytiäiset eivät lähde kovin mielellään lentoon, vaan koettavat paeta juosten. Monet jäytiäislajit kykenevät lisääntymään neitseellisesti, ja koiraiden esiintyvyydessä on huomattavia eroja paitsi laji- myös populaatiotasolla. Jäytiäisten elinkaari on lyhyt, ja vuodessa on useita sukupolvia. Naaras munii puiden lehdille ja syntyvät toukat käyvät läpi 3–6 toukkavaihetta ennen aikuistumistaan. Muodonvaihdos on vaillinainen ja toukat muistuttavat aikuisia mutta ovat pienempiä ja siivettömiä. Muna on tavallisimmin talvehtiva kehitysaste.
Eräillä "Neotrogla"-suvun luolissa elävillä jäytiäislajeilla genitaaleissa on tapahtunut erikoistuminen, jossa naaraalla on penistä muistuttava elin ja koiraalla ainoastaan sukuaukko
Muutamat lajit, kuten kirjatäi ("Lepinotus bostrychophila") ja pölytäi ("Psyllipsocus ramburii"), ovat sopeutuneet elämään sisätiloissa ja saattavat aiheuttaa vahinkoja.