tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kontiainen

Kontiainen eli aiemmalta nimeltään maamyyrä ("Talpa europaea") on pääasiassa maan alla elävä nisäkäs. Se ei ole läheistä sukua myyrille, jotka ovat jyrsijöitä. Sekaannusten välttämiseksi Kielitoimisto suosittaa nykyään kontiainen-nimen käyttöä maamyyrän sijasta.
Ulkonäkö ja koko.
Kontiaisen vartalo on sylinterimäinen. Eläin on 12–16 cm pitkä ja painaa 70–130 grammaa, naaraat ovat tyypillisesti pienempiä kuin koiraat. Sen silmät ovat pienet ja korva vain pieni poimu nahassa. Turkki on musta ja kiiltävä, mutta eturaajat ovat karvattomat. Tunnelien kaivamiseen käytetyt eturaajat ja niiden kynnet ovat lapiomaiset.
Elintavat.
Kontiaiset elävät maan alla käytävissä, joiden suulla on kartion muotoinen multakeko, kun taas vesimyyrä tekee käytäviensä suuaukoille epäsäännöllisen muotoisia multaläjiä. Kontiaiset elävät tavallista lyhyemmässä vuorokausisyklissä; ne nukkuvat neljä tuntia ja valvovat sitten neljä tuntia.
Kontiaiset saavat vuodessa 1–2 pesuetta. Kontiaisilla voi olla useita parittelukumppaneita. Poikasia syntyy kerralla 3–8, ja ne lähtevät pesästä noin 33 päivän ikäisinä.
Ravinto.
Kontiainen käyttää ravinnokseen selkärangattomia eläimiä, kuten kastematoja ja hyönteisiä. Toisinaan se syö myös liskoja ja pieniä käärmeitä. Se ei syö kasveja toisin kuin myyrät. Ravintoa tulee vastaan tunneleita kaivaessa. Kontiainen varastoi kastematoja puremalla niiltä pään poikki, jolloin madot eivät enää pääse pakoon.
Levinneisyys.
Kontiainen on levinnyt suureen osaan Eurooppaa. Suomessa sitä tavataan maan eteläosissa. Venäjällä sen levinneisyysalue ulottuu aina Ob- ja Irtyš-joelle asti. Laji puuttuu muun muassa Irlannista, Kreikasta ja Portugalista sekä useimmilta Välimeren saarilta.
Kontiainen ja ihminen.
Tuhohyönteisten toukkien syöjänä kontiaisesta on suoranaista hyötyä ihmisille. Sen kaivamista käytävistä on myös hyötyä sadevesien imeyttämisessä maahan ja maan kuohkeuttamisessa. Toisaalta pienten taimien juuret voivat kuivua jos sattuvat maanalaisen käytävän kohdalle. Varsinaiset myyrät voivat myös liikkua kontiaisen käytäviä pitkin ja jyrsiä kasvien juuria.
Koska kontiainen on rauhoitettu Suomessa, sitä ei saa tappaa, pyydystää eikä muutoin tahallaan häiritä. Tapetun tai vahingoitetun yksilön ohjeellinen korvausarvo on 17 euroa.
Laji kulttuurissa.
Tšekkiläisen Zdeněk Milerin luoma Myyrä (Krtek) on tunnettu lastenkirjojen ja piirroselokuvien sankari ("Kun Myyrä sai housut", "Myyrä eväsretkellä"). Myös "Kaislikossa suhisee" -kirjan myyrä on itse asiassa kontiainen.
"Ihmeneloset"-sarjakuvan maanalaisen valtakunnan hallitsijan Myyrämiehen nimi juontuu myös kontiaisesta.
Kääpiöpäästäinen

Kääpiöpäästäinen ("Sorex minutissimus") on pohjoisessa Euraasiassa esiintyvä, päästäisten heimoon kuuluva nisäkäs. Se on Suomen pienikokoisin nisäkäs ja rauhoitettu luonnonsuojelulain nojalla.
Ulkonäkö ja koko.
Kääpiöpäästäinen on neljä senttimetriä pitkä ja sen hännän pituus on 2,5 cm. Kääpiöpäästäiset painavat 1,5–4 grammaa. Talveksi kääpiöpäästäinen kutistuu – jopa sen luuston ja aivojen massa vähenee, jotta energian kulutus pienenisi.
Kesäisin kääpiöpäästäisten selkä on suklaanruskea ja talvisin harmaanruskea. Vatsa on vaaleanharmaa, ja väriraja on jyrkkä.
Levinneisyys.
Kääpiöpäästäinen on hyönteissyöjä, ja sitä esiintyy lähes koko Suomessa, Koillis-Ruotsissa ja pieniltä osin Norjassa. Itään päin sen levinneisyysalue jatkuu läpi Venäjän Euroopan-puoleisen osan ja Siperian Sahalinille ja Japanin Hokkaidon saarelle asti.
Elintavat.
Kääpiöpäästäiset viihtyvät mustikkatyypin metsissä, sekä hakkuilla että kangasmaastossa. Talvisin ne pyrkivät ihmisasutuksen turviin – itse asiassa lajin ensimmäinen löytö Suomesta on tiettävästi ruokakomerosta. Laji syö luonnossa enimmäkseen hyönteisiä Kääpiöpäästäisillä on huono näköaisti, mutta hyvä kuuloaisti.
Kääpiöpäästäisellä on tavallisesti kesäisin kaksi pesuetta, ja niissä on viitisen poikasta.
Vaivaispäästäinen

Vaivaispäästäinen ("Sorex minutus") on Suomessa rauhoitettu nisäkäs.
Levinneisyys.
Vaivaispäästäinen on levinnyt suureen osaan Eurooppaa ja sitä tavataan myös Irlannissa ja Gotlannissa.
Tuntomerkit.
Vaivaispäästäinen on metsäpäästäistä hieman vaaleampi ja sillä on selvästi pienempi ruumis, vain 4,2–6,4 senttiä ja paino 2–7,5 grammaa.
Vaivaispäästäisen hännän tyvi on lyhytkarvainen. Nuorten yksilöiden häntä on karvainen ja erikoisesti keskiosasta miltei tuuhea.
Elintavat.
Vaivaispäästäinen esiintyy yleisenä rehevissä kuusimetsissä ja lehdoissa, kosteissa rantametsissä, rantaniityillä sekä peltojen laidoilla korkeissa heinikoissa. Suomessa tehdyissä pyynneissä parhaalla biotoopilla kosteissa koivuvaltaisissa tiheiköissä vaivaispäästäisiä on ollut peräti 37 % pyydetyistä pikkunisäkkäistä.
Ravinto.
Vaivaispäästäinen syö eri selkärangattomia, kuten hämähäkkejä ja kovakuoriaisia. Se on myös taitava uimari ja kiipeilijä.
Idänpäästäinen

Idänpäästäinen ("Sorex caecutiens") on Euraasiassa esiintyvä päästäislaji.
Suomessa idänpäästäisiä on maan itä- ja pohjoisosissa ja se on rauhoitettu laji.
Koko ja ulkonäkö.
Idänpäästäisen pään ja vartalon pituus on 44–70 mm, hännän pituus 31–45 mm ja paino 3–8 grammaa. Hännän sivuilla on selvä väriraja ja hännän päässä on pieni tummahko tupsu. Idänpäästäinen on usein helppo tunnistaa sen saippuamaisesta ominaistuoksusta.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Idänpäästäistä tavataan taiga- ja tundravyöhykkeellä, joka ulottuu Pohjois-Ruotsista Suomen yli Siperiaan, Mongoliaan ja Koreaan, sekä Sahalinin ja Hokkaidōn saarilla. Se elää yleisimmin taigan havu-, seka- ja lehtimetsissä, mutta sitä on tavattu myös puronvarsien vaivaiskoivikoissa tundralla. Se suosii kosteita ympäristöjä kuten paksusammalisia korpimetsiä ja välttää viljelysmaita.
Ravinto.
Idänpäästäinen syö hyönteisiä kuten esimerkiksi ruskomäntypistiäisiä ("Neodiprion sertifer"), hämähäkkejä ja matoja. Koska se tarvitsee vähemmän ruokaa kuin isommat päästäiset, se pärjää karummilla alueilla.
Vesipäästäinen

Vesipäästäinen ("Neomys fodiens") on Suomessa rauhoitettu nisäkäs.
Lajin tieteellinen nimi muodostuu kreikan kielen sanoista "neo" ("minä uin") ja "mus" ("hiiri"). Tieteellinen lajinimi, "fodiens" tarkoittaa "kaivavaa". Vesipäästäinen on Suomen ainoa myrkyllinen nisäkäs.
Levinneisyys.
Vesipäästäinen on levinnyt laajalle Euraasiassa. Sitä tavataan Atlantin rannikolta Siperian taigalle ja tundralta Välimerelle sekä Sisä-Aasian aroille saakka. Vesipäästäinen esiintyy koko Fennoskandiassa. Sitä ei kuitenkaan tavata Pyreneiden eteläpuolelta eikä Balkanilta.
Tuntomerkit.
Vesipäästäisen ruumiinpituus on 6,3–9,6 senttiä, häntä 4,7–8,2 senttiä ja paino 8–23 g.
Vesipäästäisen selkä on musta ja vatsa valkoinen tai harmaankirjava, väriraja on jyrkkä. 
Rakenteeltaan vesipäästäinen on sopeutunut vesielämään.
Elintavat.
Vesipäästäinen viihtyy kaikenlaisissa vesissä, järvissä, joissa ja pikku puroissa. Hyvin nopeajuoksuisia virtoja se karttaa. Vesipäästäinen on sopeutunut hyvin vesielämään. Se kelluu kuin korkki, ui nopeasti ja sukeltaa taitavasti. Koska sen ilmava turkki tekee sen hyvin kelluvaksi, sen on ennen sukellusta hypähdettävä hieman veden pinnan yläpuolelle. Vesipäästäinen liikkuu myös maalla ja kaivaa maanalaisia käytäviä rantatörmään. Vesipäästäinen on paikkauskollinen, joskin asuinvesistön jäätyminen tai muu mullistus voi aikaansaada muuton uuteen ympäristöön.
Ravinto.
Vesipäästäinen saalistaa veden alla, veden pinnalla ja kuivalla maalla. Sen ravintoa ovat hyönteiset ja niiden toukat, madot, kotilot sekä hämähäkkieläimet. Saalislistalta löytyvät myös pikkukalat, kalanmäti sekä sammakot ja pikkunisäkkäät. Vesipäästäisen sylki on myrkyllistä. Myrkky on niin voimakasta, että sen kerrotaan aiheuttavan sammakon kuoleman muutamassa minuutissa. ("Huom. Ulkomaisissa artikkeleissa todetaan vain että vesipäästäisen myrkky lamaannuttaa sammakon lihaksistoa, mutta sen tappavuudesta ei sanota mitään.") Vesipäästäinen on Suomen ainoa myrkyllinen nisäkäs.
Lisääntyminen.
Levinneisyysalueen pohjoisosissa pariutumisaika on huhti–toukokuussa. Suomessa laji poikii yleensä kahdesti: ensimmäinen poikue on touko–heinäkuussa ja toinen myöhemmin kesällä. Poikueessa on 3–10 yksilöä. Heinillä pehmustettu pesä on kasvuston suojassa tai maanalaisessa kolossa. Noin puolet poikasista kuolee ennen kahden kuukauden ikää ja vain 20–30 % selviytyy seuraavaan vuoteen, eli lisääntymisikään, saakka.
Mustapäästäinen

Mustapäästäinen eli korpipäästäinen ("Sorex isodon") on lähinnä Pohjois-Aasiassa elävä päästäislaji. Lajia tavataan myös Suomessa, jossa se on rauhoitettu. Mustapäästäinen on läheistä sukua Kiinassa elävälle taigapäästäiselle ("Sorex sinalis"), jonka kanssa se luokiteltiin aiemmin samaan lajiin.
Ulkonäkö ja koko.
Selkäpuoleltaan mustapäästäinen on hieman tummemman ruskea kuin tavallinen metsäpäästäinen, joskus lähes musta. Sen väri vaihtelee vuodenajoittain: Talvella selkä on miltei musta, kesällä tummanruskea. Vatsapuoli on vaaleampi, harmaanruskea kesällä, mutta jopa kellanruskea talvella. Selän ja vatsan väriraja on epäselvä. Muiden päästäisten tavoin mustapäästäiselläkin on pitkulainen kuono. Sen voi joskus tunnistaa voimakkaasta ominaishajustaan.
Mustapäästäinen voi kasvaa jopa 8 cm pitkäksi, lisäksi hännän pituus on noin viisi senttiä, joten se on toiseksi suurin Suomessa elävistä päästäislajeista. Yksilön paino vaihtelee 10 gramman molemmin puolin.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Mustapäästäisen levinneisyysalue ulottuu Fennoskandiasta Venäjän ja Siperian poikki Kiinaan ja Sahalinille asti. Se elää metsissä ja jokilaaksoissa. Se suosii paksumultaisia alueita, josta löytyy kastematoja. Suomessa lajia esiintyy maan itä- ja keskiosissa. Sitä tavataan rämeillä ja puronvarsilla ryteiköissä, mutta myös kulttuuriympäristöissä.
Lisääntyminen ja elintavat.
Mustapäästäisemo synnyttää kerralla 5–8 poikasta. Ne talvehtivat keskenkasvuisina, tulevat keväällä sukukypsiksi, lisääntyvät ja lopulta kuolevat noin puolitoistavuotiaina. Yksi kuolinsyy on hampaiden kuluminen loppuun. Ravintoon kuuluu kastematoja ja kärpäsentoukkia.
Viiksisiippa

Viiksisiippa ("Myotis mystacinus") on Euroopassa elävä siippalaji.
Ulkonäkö ja koko.
Viiksisiippa kuuluu kapeasiipisiin lepakkolajeihin. Sen erottaminen isoviiksisiipasta on todella vaikeaa.
Viiksisiippa on saanut nimensä ylähuulen pitkistä viiksimäisistä tuntokarvoista. Sen varmin tuntomerkki on takajalan ulkosyrjässä varpaisiin ulottuva räpylä. Isoviiksisiippa kuitenkin jakaa tämän tuntomerkin ja nämä kaksi lajia voi erottaa toisistaan ainoastaan koiraan peniksen muodosta tai hampaista. Vesisiipalla räpylä ulottuu nilkkaan ja jalka on suhteessa huomattavasti isompi. Siipan koko ja väri vaihtelevat huomattavasti; selkäpuolella yleisiä sävyjä ovat melkein yksivärinen musta tai punaruskea. Vatsapuoli on vaalean- tai tummanharmaa. Korvat on mustanruskeat ja erittäin huomattavasti tummemmat kuin toisilla siippalajeilla. Eteenpäin taivutetut korvat yltävät 2–4 mm kuonon kärjen ulkopuolelle. Ruumiin pituus on noin 3,5–4,8 senttimetriä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Viiksisiippaa tavataan miltei koko Euroopassa; se puuttuu vain osasta Iberian niemimaata ja Islannista, Skotlannista, Tanskasta sekä Fennoskandian pohjoisosista. Suomessa se on yleinen, ja sitä tavataan Vaasa–Kuopio-linjalle asti.
Viiksisiippa elää niittymailla ja muilla avoimilla alueilla, kuten asutuksen lähellä ja vesistöjen varsilla. Se saalistaa aukkopaikoissa, metsäteiden päällä ja metsänreunoissa, mutta hakeutuu toisinaan myös avoimemmille alueille.
Viiksisiippa lähtee saalistamaan jo varhain hämärän tullessa ja viettää suurimman osan yötä ulkona. Keväällä ja syksyllä se on liikkeellä erikoisesti myös päiväsaikaan. Yleensä lajilla on kuitenkin kaksi aktiivisuushuippua; toinen auringonlaskun jälkeen ja toinen ennen auringonnousua. Viiksisiipan lento päiväpiilosta saalistusalueelle eroaa tavallisesta pyyntilennosta, joka on tasaista, suunnilleen samalla korkeudella tapahtuvaa.
Viiksisiipan lentokorkeus vaihtelee, vaikka lento onkin suoraviivaista. Viiksisiipalla tunnetaan jopa 2 000 km:n vaelluksia. Talvihorroksen siippa viettää luolissa, kaivoskäytävissä, ladoissa ja kellareissa.
Elintavat.
Viiksisiippa käyttää ravinnokseen pieniä lentäviä hyönteisiä.
Viiksisiipan pariutuminen tapahtuu tavallisesti syksyllä tai talvihorroksen aikana. Naaraat voivat keräytyä suuriksi naaras- ja poikasyhdyskunniksi, joissa on satoja eläimiä ja joissa ne synnyttävät yhden poikasen kesä–heinäkuussa, jolloin ruokaa on runsaimmin tarjolla.
Ripsisiippa

Ripsisiippa ("Myotis nattereri") on Euroopassa elävä lepakko, joka kuuluu siippojen heimoon.
Levinneisyys.
Ripsisiipan levinneisyysalue ulottuu Afrikan pohjoisrannalta (Marokosta ja Algeriasta) Euroopan halki Suomen ja Ruotsin eteläosiin, Venäjän länsiosiin ja Kaukasukselle ja Iraniin asti.
Ripsisiippa on harvinainen laji Suomessa ja sitä on tavattu aivan eteläisimmästä Suomesta noin 30 kertaa. Se elää todennäköisesti Suomessa kuitenkin säännöllisesti. Ripsisiippoja on kuitenkin niin vähän, ettei niitä havaita usein. Sen saattaa sekoittaa helposti vesisiippaan tai viiksisiippoihin. Ripsisiippa elää erilaisissa perinneympäristöissä eli puistojen, pihamaiden ja puutarhojen läheisyydessä.
Sen on nähty talvehtivan Turussa ja Virolahdella, mutta lisääntymisestä Suomessa ei ole todisteita.
Tuntomerkit.
Ripsisiipan turkki on päältä harmaanruskea, alapuolelta hyvinkin vaalea ja väriraja on kaulan sivuilla jyrkkä. Lajille nimen antaneet ripsimäiset karvat kasvavat sen häntäräpylässä. Ripsisiippa on 40–50 mm pitkä ja siipien kärkiväli on 245–300 mm. Painoa sillä on 7–12 grammaa. Korvan pituus on 14–18 mm ja käsivarren pituus 36–43 mm.
Elintavat.
Ripsisiipan elintavat ovat jokseenkin samanlaiset kuin muilla siipoilla. Se on taitava, mutta hidas lentäjä ja saalistaa hämärässä usein puiden oksistoissa, kivimuurien lähettyvillä tai kivisiltojen alla. Valoisan ajan ripsisiippa viettää linnun- tai lepakonpöntöissä, rakennuksissa tai puunkoloissa. Talvihorros kestää yleensä syyskuusta toukokuun loppuun. Ripsisiipat horrostavat tavallisesti yksin.
Lisääntyminen.
Ripsisiipat pariutuvat syksyllä ja kokoontuvat lisääntymisyhdyskuntiin toukokuussa. Ripsisiippanaaras synnyttää ainoan poikasensa heinäkuussa. Se imettää poikasta kuuden viikon ajan. Poikanen oppii lentämään suunnilleen kolmeviikkoisena. Lisääntymisyhdyskunnat ovat usein melko pieniä, mutta Ruotsistakin tunnetaan joitakin kymmenien naaraiden yhteiskuntia.
Uhanalaisuus.
Ripsisiippa kuuluu Suomessa erittäin uhanalaisiin lajeihin ja on rauhoitettu. Sen laskennallinen arvo on 1177 euroa.
Ripsisiipan vähenemisen todennäköisiä syitä ovat lahoavan puuaineksen, kuolleiden tai kuolevien puiden sekä oksien, laho- ja kolopuiden väheneminen sekä häirintä ja liikenne.
Pohjanlepakko

Pohjanlepakko ("Eptesicus nilssonii"), aiemmin "pohjan yölepakko", on maailman pohjoisin lepakkolaji, jota tavataan napapiirin pohjoispuolellakin. Pohjanlepakko on Suomen yleisin lepakkolaji.
Levinneisyys.
Pohjanlepakon levinneisyysalueeseen kuuluvat Suomi, Norja ja Ruotsi, sekä suuri osa koillista Eurooppaa, Keski-Eurooppa laikuttaisemmin ja edelleen itään halki Aasian Tyynellemerelle asti. Suomessa pohjanlepakoita on tavattu ulkosaaristosta aina Utsjoen Kevolla ja Enontekiöllä Käsivarressa. Pohjoisessa levinneisyys on tosin hyvin laikuttainen. Pääosin levinneisyyden pohjoisrajana on 69. leveyspiiri.
Ulkonäkö ja koko.
Pohjanlepakon pituus ilman häntää on 48–70 mm. Siipien kärkiväli on 23,5 ja 28 cm välillä. Eläin painaa noin 8–24 grammaa. Kullanhohtoiset selkäkarvat ovat lajin erityistuntomerkki. Myös selvä väriraja tumman niskan ja vaalean kurkun välillä auttaa tunnistamisessa.
Elinympäristö.
Pohjanlepakko on alun perin metsä-, viljely- ja vuoristoseutujen sekä asutuskeskusten laji, mutta Pohjolassa se on sopeutunut muihinkin elinympäristöihin. Pohjanlepakon päivä- ja talvehtimispiilot ovat useimmiten rakennuksissa. Näin ollen pohjanlepakko on levinneisyydeltään ja kannan tiheydeltään tiukasti sidoksissa ihmiseen.
Lisääntyminen ja elintavat.
Pohjanlepakko parittelee syksyllä ja synnyttää kesä–heinäkuun vaihteessa 1–2 poikasta. Se on horroksessa yleensä lokakuusta huhtikuuhun. Sen elinikä on enimmillään 14–15 vuotta.
Aktiivisena aikanaan se viettää päivät puunkoloissa, luolissa ja rakennuksissa. Yöt ovat sen saalistusaikaa. Pohjanlepakko saalistaa 5–20 metrin korkeudella, pääosin puiden läheisyydessä. Pohjanlepakon ruokalistalle kuuluvat monenlaiset hyönteiset vaihdellen sääskistä kovakuoriaisiin, perhosiin, varsinkin yökkösiin, sekä korentoihin.
Kimolepakko

Kimolepakko ("Vespertilio murinus") on lepakko, joka kuuluu siippojen heimoon.
Ulkonäkö ja koko.
Kimolepakko on musta tai tummanharmaa, selkäkarvat ovat hopeakärkiset. Sen siipiväli on 25–30 cm ja paino 8–20 grammaa. Nuoren pohjanlepakon voi sekoittaa kimolepakkoon; eroa on lepakoiden korvien muodossa.
Levinneisyys.
Kimolepakkoa esiintyy Keski- ja Länsi-Euroopassa ja Aasiassa. Suomessa se on harvinainen, muuttava laji. 
Virossa se on yleinen. Se talvehtii kaupungeissa ja kylissä yleensä ihmisen tekemissä rakennuksissa. Kesäksi kimolepakot muuttavat maaseudulle, missä on avarammat saalistustilat. Sielläkin se hakee päivälepopaikaksi yleensä jonkun rakennuksen. Suomen ensimmäinen kimolepakko rengastettiin Korkeasaaren Villieläinsairaalassa syyskuussa 2015.
Ravinto.
Kimolepakko syö pieniä lentäviä hyönteisiä kuten sääskiä ja kirvoja.
Korvayökkö

Korvayökkö ("Plecotus auritus") on isokorvainen lepakkolaji.
Ulkonäkö ja koko.
Korvayökkö on 4,1–5,4 cm pitkä, painaa 5–12 grammaa ja sen siipien kärkiväli on 22–28 cm. Se on väritykseltään harmaa.
Korvayökön tunnistaa helpoimmin suurista, tyvestä yhtyneistä korvistaan, joiden pituus on noin 2/3 ruumiin pituudesta. Ne erottuvat lentävän lepakon siluetistakin. 
Korvayökön korvat ovat sopeutuma, jonka avulla se pystyy saalistamaan yökkösiä ja kehrääjiä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Korvayökön levinneisyysalue ulottuu lähes koko Eurooppaan Pohjoismaiden pohjoisosia ja Välimerenmaiden eteläosia lukuun ottamatta. Aasiassa elävät lepakot, jotka aiemmin luettiin samaan lajiin, on nyt erotettu omiksi lajeikseen "P. ognevi" ja "P. sacrimontis".
Korvayökköä tavataan uhanalaisena Suomessa Etelä-Suomesta Vaasan korkeudelle saakka.
Korvayökkö viihtyy hyvin kaupunkien ja kartanoiden puistoissa, joista se löytää päiväpiilonsa vanhoista kivirakennuksista ja puunkoloista. Korvayököt piilottelevat myös linnunpöntöissä.
Elintavat.
Korvayökölle on ominaista sen kolibrimainen lentotapa, paikoillaan tapahtuva lento. Muutenkin korvayökkö on erittäin taitava lentäjä. 
Korvayökkö saalistaa usein – muista lepakoista poiketen – lentäen ylöspäin tutkien näin puunrungon tarkasti.
Korvayökkö horrostaa syyskuulta toukokuulle. Horrostaessaan se kääntää korvansa usein siipien suojaan.
Korvayökkö on kausilisääntyjä, joka parittelee loppukesällä tai alkusyksyllä.
Tiineysajan on arvioitu kestävän 45–90 vuorokautta. Lepakot lisääntyvät hitaasti, sillä ne saavat yhden, harvoin kaksi poikasta kesäkuussa. Lepakonpoikaset syntyvät useiden naaraiden perustamiin yhdyskuntiin.
Isolepakko

Isolepakko ("Nyctalus noctula") on lepakkolaji. Se on Euroopan suurimpia lepakkolajeja.
Ulkonäkö ja koko.
Isolepakon väri on lämpimän ruskea. Sen pään ja vartalon yhteispituus on 62–80 mm, siipien kärkiväli 32–40 cm ja paino 19–40 grammaa.
Levinneisyys.
Isolepakoita elää Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Sen levinneisyyden pohjoisraja on 60° pohjoista leveyttä. Isolepakko muuttaa talveksi lämpimämpään ilmastoon. Suomessa isolepakoita tavataan maan lounaisosassa lähes vuosittain muuttoaikana.
Elintavat.
Isolepakot elävät alavilla mailla ja ylätasangoilla, lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puiden reunustamilla kaduilla. Ne elävät puiden onkaloissa ja talvehtivat niissä. Kesäisin lepakkonaaraat muodostavat 20–60 yksilön yhteisöjä ja koiraat viettävät yksinäistä elämää. Isolepakot aloittavat saalistuksen auringonlaskun jälkeen. Ensin ne saalistavat korkealla lentäen ristiin rastiin ja laskeutuvat lähemmäksi maan pintaa vasta yön tullen. Talvisin koiraat ja naaraat talvehtivat yhdessä suurina laumoina, useita satoja, jopa tuhat yksilöä yhdessä. Isolepakot saavat kaksi poikasta kerran vuodessa ja voivat elää korkeintaan kahdeksan vuotta.
Jäniseläimet

Jäniseläimet (Lagomorpha) on nisäkkäiden lahko. Jäniseläimet ovat pieniä kasvinsyöjiä. Lahko käsittää kolme heimoa, jänikset (Leporidae), piiskujänikset eli pikat (Ochotonidae) ja sukupuuttoon kuolleen Prolagidae-heimon, joka sisältää sardinianpikan ja sen esihistorialliset sukulaiset. Näistä jäniksillä on tyypillisesti pitkät korvat ja isot voimakkaat takajalat, piiskujäniksillä ei. Aiemmin jäniseläimiä pidettiin jyrsijöiden alalahkona.
Suomessa esiintyy luonnonvaraisena kaksi jänisten heimoon kuuluvaa lajia, metsäjänis ja rusakko. Lisäksi kaniinia tavataan nykyään villiintyneenä pääkaupunkiseudulla ja Turussa.
Evoluutio.
Jäniseläimet muistuttavat joiltakin ominaisuuksiltaan jyrsijöitä (Rodentia), ja 1900-luvun alkupuolelle saakka niitä pidettiinkin jyrsijöiden alalahkona. Nykyään ne luokitellaan omaksi lahkokseen. Välillä oli yleisenä käsityksenä, että ne ovat vain etäistä sukua jyrsijöille ja että yhtäläisyydet ovat pinnallisia.
Jäniseläinten evoluutiohistoriaa ei edelleenkään tunneta kovin hyvin. Viime aikoihin saakka oltiin yleisesti sitä mieltä, että ne polveutuisivat Itä-Aasiassa paleoseenikaudella ja eoseenikauden alussa eläneestä "Eyrymylus"-suvusta. Fossiilien tarkempi tutkimus viittaa kuitenkin siihen, että ne ovat "Angaloidea"-heimon eli mimotonidien jälkeläisiä, kun taas "Eurymylus" olisi läheisempää sukua jyrsijöille, joskaan ei niiden suora esi-isä. 
Jänisten heimon vanhimmat tunnetut edustajat elivät eoseenikauden lopulla ja levisivät nopeasti kaikkialle pohjoiselle pallonpuoliskolle. Niiden takaraajat kehittyivät vähitellen yhä pidemmiksi, kunnes niiden hyppivä käynti tuli nykyisen kaltaiseksi. Piiskujänikset ilmaantuivat myöhemmin, oligoseenikaudella Itä-Aasiassa.
Tyypillisiä piirteitä.
Jäniseläimet eroavat jyrsijöistä seuraavasti:
Jyrsijöitä ne muistuttavat kuitenkin siinä, että niiden hampaat kasvavat koko elinajan, minkä vuoksi niiden on jatkuvasti pureksittava jotakin, jotteivät hampaat kasvaisi liian pitkiksi.
Oopiumisodat

Oopiumisodat käytiin 1800-luvulla pääasiassa Britannian ja Kiinan välillä, mutta toisessa oopiumisodassa myös Ranska oli aktiivisesti mukana Britannian puolella. Sotien syynä oli Englannin Itä-Intian kauppakomppanian 1800-luvulla harjoittama oopiumin salakuljetus Kiinan markkinoille.
Oopiumi oli brittiläisen Intian tärkein tulonlähde ja ajatus globaalin kaupan rajoittamisesta oli liikaa Englannille, joka teollistuvana valtiona hyötyi tuotteidensa maailmanlaajuisesta leviämisestä. Oopiumisodissa kyse ei ollut yksin oopiumin saamisesta Kiinan markkinoille vaan myös siitä, että Kiina pakotettiin pitämään rajansa avoimina brittiläisille tuotteille yleensäkin. Kiina halusi suojella markkinoitaan ja rajoittaa ulkomaalaisten kauppiaitten osuutta niillä, ja oopiumi vain tarjosi syyn tähän, koska se oli tärkein brittiläinen tuontituote. Kun Kiina vuonna 1885 sai oopiumikaupan neuvotelluksi uusiksi niin, että maan hallitus sai kasvatetuksi osuuttaan tuotosta, sillä ei enää ollut vaikeuksia hyväksyä kansainvälistä huumekauppaa.
Britannia oli ensimmäisenä teollistunut valtio, joka tuotti massatuotteita liukuhihnalla muualle kaupattavaksi, ja toisaalta sillä oli uudenaikaiset asevoimat. Kiina sen sijaan oli Qing-dynastian vastaisten kapinoiden ja sisäisten erimielisyyksien heikentämä.
Oopiumisodissa oopiumi ja siitä käytävän kaupan salliminen Kiinassa oli osasyy sotiin eikä suinkaan ainoa tekijä. Britannia hallitsi tuolloin Intiaa, jossa oopiumia tuotettiin, ja sen oli havaittu käyvän hyvin kaupaksi Kiinassa. Britannia kaipasi lisätuloja Kiinasta, sillä kauppa oli alijäämäistä ennen ensimmäistä oopiumisotaa eikä toivotulla tasolla oopiumisotien välissä.
Britannia sai Kiinalta huomattavia myönnytyksiä oopiumisotien seurauksena. Kenties merkittävimmäksi jäi ensimmäisessä oopiumisodassa saatu Hongkong. Toinen oopiumisota taas toi kaikille ulkomaille merkittävästi valtaa Kiinassa.
Intialaisen oopiumin vienti Kiinaan loppui vasta ensimmäisen maailmansodan edellä, kun maat vuonna 1906 sopivat kaupan asteittaisesta vähentämisestä.
CNN

CNN (ääntyy engl. muk. [si:ennen]) eli Cable News Network on Ted Turnerin vuonna 1980 perustama kaapelitelevisioyhtiö, jonka nykyinen omistaja on Warner Bros. Discovery. CNN on perustamisestaan lähtien esittänyt ympärivuorokautista uutistarjontaa. Yhtiön päämaja sijaitsee Atlantassa Yhdysvalloissa. CNN:n sisarkanavia ovat muun muassa kaapelitelevisiokanavat HLN ja TBS.
Kesäkuussa 2008 CNN-kanava oli katseltavissa yli 93 miljoonassa yhdysvaltalaisessa kotitaloudessa. Maailmanlaajuisesti CNN:n ohjelmistoa levitetään CNN Internationalin kautta, joka tavoittaa yli puolitoista miljardia ihmistä 212 maassa.
Historia.
CNN:n ensimmäinen lähetys nähtiin sunnuntaina 1. kesäkuuta 1980. Lähetyksen aloitti Ted Turner, jonka jälkeen nähtiin kanavan ensimmäinen uutislähetys, jonka ankkureina toimivat aviopari David Walker ja Lois Hart.
CNN on laajentanut historiansa aikana tavoitettavuuttaan muun muassa kaapeli- ja satelliittiverkoissa, perustanut useita Internetsivuja sekä laajentanut tavoitettavuuttaan jopa radioverkon avulla. Yhtiöllä on yhteensä 36 toimistoa, joista kymmenen sijaitsee Yhdysvalloissa ja loput 26 ovat sijoittuneet ympäri maailmaa.
Vuonna 2004 CNN:n johtoon nousi Jonathan Klein, joka toimii myös nykyään kanavan toimitusjohtajana. CNN:n teräväpiirtoversio CNN HD aloitti toimintansa 1. syyskuuta 2007.
Luettelo shakin suomenmestareista

Luettelo shakin SM-turnausten mitalisteista.
ICANN

ICANN () on voittoa tavoittelematon organisaatio, joka hallinnoi Internetin käyttämiä ylätason verkkotunnuksia. ICANN perustettiin 18. syyskuuta 1998. Järjestö on yhdysvaltalainen, mutta sen hallintoa on pyritty kansainvälistämään. Tunisiassa vunna 2005 kokoontunut YK:n tietoyhteiskuntakokous päätti kuitenkin säilyttää osoitteiden hallinnan edelleen ICANN-järjestöllä.
ICANN ylläpitää verkkotunnuksiin liittyvän hallinnon lisäksi myös Internet Assigned Numbers Authoritya eli IANAa. IANAn tehtäviin kuuluu hallinnoida esimerkiksi IPv4- ja IPv6-osoitteiden jakamista maailmanlaajuisesti.
Luettelo taisteluista

Luettelo taisteluista listaa historian tärkeimmät taistelut sekä eräitä pienempiä väkivaltaisuuksia. Varhaishistoriaan kuuluneissä taisteluissa mukana on myös myyttisiksi väitettyjä tapahtumia. Niiden historiallisuus on kyseenalaistettu aikalaislähteiden puutteen takia.
Markiisi de Sade

Donatien-Alphonse-François de Sade (2. kesäkuuta 1740 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 2. joulukuuta 1814 Charenton, Ranskan kuningaskunta), joka tunnetaan paremmin nimellä markiisi de Sade, oli ranskalainen aristokraatti ja kirjailija. 
Sadea pidetään valistusfilosofina, mutta filosofina hän on varsin kiistelty hahmo. Joillekin hän edustaa valistukseen kuuluneen sosiaalisen emansipaation äärimmäistä huipentumaa kirjoittaessaan neuvoja siitä, miten ulostetta voidaan käyttää avuksi seksuaalisessa kanssakäymisessä. Toiset taas pitävät hänen filosofiansa merkitystä vähäisenä tai nimittävät hänen kirjallista tuotantoaan pelkäksi pornografiaksi, koska niissä käsitellään seksuaalisuutta ja perversioita hyvin räiskyvällä otteella. Myös Saden oma elämä oli täynnä irstailua, minkä johdosta hän joutui viettämään suuren osan elämästään vankilassa. Hän kirjoittikin useimmat kirjoistaan vankeudessa.
Markiisi de Saden nimestä on johdettu sana sadismi. Saden filosofiassa korostuu vahvasti nihilismi sekä uskonnonvastaisuus. Hän kritisoi uskontoa ankarasti todeten sen olevan ihmisen luoma harha. Näissä kohdissa Sade muistuttaa 1800-luvun lopulla kirjoittanutta Friedrich Nietzscheä. Myös Sade pitää kristinuskon moraalia luonnonvastaisuutena. Hänen mielestään ihminen ei ole eläimiä ja kasveja kummempi, vaan on pelkästään osa luonnon kiertokulkua. Kenties tärkeimmäksi Saden pilkan kohteeksi joutuu kuitenkin perhe ja lisääntymiseen tähtäävä sukupuolimoraali. Saden ajattelussa sosiaalisista normeista vapaa nautinnon hakeminen ja vihollisuus elämää kohtaan ovat korkeimpia päämääriä.
Sodoman 120 päivää.
Markiisi de Saden "Sodoman 120 päivää" kuuluu eroottisen kirjallisuuden klassikoihin. Se on herättänyt pahennusta seksuaalisen hyväksikäytön, väkivallan ja kidutuksen kuvauksillaan. Käsikirjoituksen historia on merkillinen, ja se julkaistiin ensimmäisen kerran vasta 1900-luvulla. Markiisi de Sade kirjoitti teoksensa vuonna 1785 ollessaan vankina Pariisin Bastiljissa. Hän laati sen noin 12 metriä pitkälle ja 11 senttimetriä leveälle paperirullalle. Vuonna 2021 muutamia päiviä ennen Ranskan kansallispäivää eli niin kutsuttua Bastiljin vapauttamisen muistopäivää, Ranskan valtio osti korkeaan hintaan kirjan alkuperäiskäsikirjoituskäärön, jonka markiisi oli piilottanut Bastiljiin lähtiessään sieltä vain vähän ennen sen vapauttamista. Ranskan valtio perusteli ostosta tekona ilmaisun vapauden puolesta.
Googol

Googol on luku 10100, jossa numeroa 1 seuraa sata nollaa. Luvulle nimen keksi amerikkalainen matemaatikko Edward Kasner kuullessaan sanan yhdeksänvuotiaalta sisarenpojaltaan Milton Sirottalta. Kasner julkaisi termin kirjassaan "Mathematics and the Imagination" (1940). 
Googolilla ei ole juuri käyttöä muualla kuin matematiikan opetuksessa. Kasner loi sen esittääkseen äärettömyyden ja käsittämättömän suuren luvun välistä eroa. Vertailukohtina voidaan todeta, että tunnetussa maailmankaikkeudessa on noin 1085 atomia, ja shakissa tiedetään olevan mahdollisia pelitilanteita 10123 kpl.
1 googol = 10100 = 10 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000 000
Googlen nimeksi oli alun perin tarkoitus tulla Googol.
Qarqarin taistelu

Qarqarin taistelu käytiin vuonna 853 eaa., Assyrian kuninkaan Salmanassar III:n ja Damaskoksen kuninkaan johtaman kahdentoista kuninkaan liittouman välillä.
Taistelu tunnetaan Salmanassarin myöhemmin laatimasta tekstistä. Siinä luetteloidaan häntä vastassa olleet joukot.
Itse taistelun kulusta ei ole säilynyt tietoja. Oman ilmoituksensa mukaan assyrialaiset voittivat, mutta ilmoitus on kyseenalainen, sillä taistelun jälkeen assyrialaiset eivät edenneet voitettujen vihollistensa maille, kuten heillä oli tapana, eivätkä he vieneet mukanaan sotasaalista. On todennäköistä, että taistelu on päättynyt ratkaisemattomana.
Jaavan kieli

Jaavan kieli (omakielinen nimi: "Jawa") on malaijilais-polynesialaisiin kieliin kuuluva kieli, jota puhuu noin 62,2 miljoonaa ihmistä pääsääntöisesti Jaavan saarella Indonesiassa, mikä tekee siitä maailman 24. puhutuimman kielen. Se on Indonesian puhutuin (31,8 % väestöstä) äidinkieli. Jaavan saaren lisäksi jaavan puhujia on hieman myös Malesiassa ja Singaporessa. Myös Surinamessa ja Uudessa-Kaledoniassa on merkittäviä jaavankielisiä vähemmistöjä, jotka saivat alkunsa hollantilaisten plantaasinomistajien tuotua alueille työvoimaa Jaavalta. 
Jaava jaetaan neljään päämurteeseen: keski- itä- ja länsijaava sekä jawa halus. Surinamessa puhuttava jaava eroaa Jaavan saarella puhuttavasta muodosta etupäässä sanastoltaan. Surinamen jaavan sanastoon ovat vaikuttaneet hollanti ja sranantongo, ja paikallisten keskuudessa esiintyy paljon koodinvaihtoa näiden kolmen kielen välillä. Jaavalaiset ja surinamelaiset jaavan puhujat ymmärtävät kuitenkin toisiaan, mutta Jaavalta tulevien korvaan Surinamen jaava kuulostaa hieman epäkohteliaammalta ja epäviralliselta.
Jaava on virallinen kieli indonesian rinnalla Yogyakartan erikoisalueella.
Jaavan kielessä esiintyy kolme eri rekisteriä, joilla ilmaistaan sitä, kuinka muodollinen puhuja haluaa olla:
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Kirjoitusjärjestelmät ja kirjallisuus.
Jaavan kielellä on oma kirjoitusjärjestelmänsä, mutta nykyisin sitä kirjoitetaan lähes täysin vain latinalaisilla aakkosilla. Perinteisten jaavalaisten aakkosten käyttö on vähentynyt toisen maailmansodan jälkeen. Monet koulut kuitenkin opettavat kirjoitusjärjestelmää.
Jaavankielistä kirjallisuutta alettiin tuottamaan noin vuoden 750 tienoilla. Siihen vaikuttivat sekä islam että intialainen kirjallisuus. Jaavankielisen kirjallisuuden kehittäminen on ollut vaikeaa siitä saakka, kun Indonesia itsenäistyi ja maan ainoaksi viralliseksi kieleksi valittiin indonesia. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan jaavaksi ensimmäisen kerran vuonna 1854.
Kielioppi ja sanasto.
Lukusanat 1–10 jaavaksi:
Substantiivin monikkoa ilmaistaan usein reduplikaatiolla ja verbi ei taivu persoonan tai aikamuodon mukaan, vaan näitä ilmaistaan pronomineilla ja partikkeleilla. Jaavan kielen perussanajärjestys on SVO, mutta myös muunlaiset sanajärjestykset ovat mahdollisia mm. riippuen siitä, mitä puhuja haluaa painottaa.
Jin-dynastia (1115–1234)

Jin-dynastia (džurtšeniksi: Anchu, kiinaksi 金 [jīn]) hallitsi osia Pohjois-Kiinasta 1115–1234. Sen perusti džurtšenihin kuulunut keisari Taizu. Džurtšenit ovat mantšujen esi-isiä. Mongolit hävittivät dynastian Tšingis-kaanin kolmannen pojan Ögödei-kaanin johdolla.
Samoihin aikoihin Jin-dynastian kanssa oli pääosin nykyisen Kiinan alueella myös valtio nimeltä Xixia (Läntinen Xia, erotuksena Xia-dynastiasta), jossa valtaa pitivät tangutit 1032–1227. Tätä valtiota ei yleensä luetella Kiinan dynastioiden mukana. Myös Xixia jäi aikanaan mongolien valloittamaksi.
Historia.
Džurtšenit asuivat Pohjois-Kiinassa ja olivat Liao-dynastian alaisuudessa. Liao-dynastian olivat perustaneet mongolikieltä puhuneet kitaanit. Džurtšenit erosivat selvästi kitaaneista, jotka olivat paimentolaisia. Džurtšenit elivät puolestaan Mantšurian metsäalueella. Heidän yhteiskunnan suurin yksikkö oli klaani, jota johti mies. Perusyksikkö oli puolestaan kylä, jonka jäsenet viljelivät ja sotivat yhdessä.
Džurtšenit kuitenkin alkoivat olla tyytymättömiä asemaansa. Kun Liao-dynastian viimeinen keisari vieraili vuonna 1112 Agudan luona ja määräsi heimopäälliköt tanssimaan hänelle, Aguda kieltäytyi. Aguda käynnisti seuraavana vuonna kapinan Liao-dynastiaa vastaan. Hän sai vuonna 1115 valloitettua Mantšurian ja julistautui sen jälkeen Jin-dynastian keisariksi. Song-dynastia tunnusti nopeasti Jin-dynastian, sillä dynastian hallitsijat halusivat liittoutui valloittaakseen Pekingin alueen takaisin itselleen.
Kiinalaiset ja džurtšenit hyökkäsivät vuonna 1120 yhdessä Liaon pääkaupunkia Shangjingiä kohtaan. Džurtšenit valtasivat sen seuraavana vuonna, ja lopullisesti Liao-dynastia kaatui vuonna 1125. Jin- ja Song-dynastioiden liitto kaatui sen jälkeen, ja he ajautuivat sotaan. Jin valtasi vuonna 1126 Song-pääkaupunki Kaifengin, minkä seurauksena Song-hallitsijat pakenivat kaakkoon ja perustivat myöhemmin eteläisen Song-dynastian.
Jin-keisarit omaksuivat nopeasti kiinalaisen hallintojärjestelmän ja palkkasivat hallitukseensa kiinalaisia viranomaisia. Viralliset dokumentit käännettiin kiinasta džurtšeniksi, jolle kehitettiin myös oma kirjoitusjärjestelmä. Jin-dynastian ensimmäinen pääkaupunki oli vuoteen 1152 asti Huining. Sen jälkeen se siirrettiin Yanjingiin (Peking). Džurtšenit pyrkivät säilyttämään oman kulttuurinsa, ja esimerkiksi armeijalta kiellettiin kiinalaiset vaatteet ja tavat.
Keltainenjoki muutti vuonna 1194 kurssiansa dramaattisesti ja tulvi seuraavan 30 vuoden ajan kohtalokkaasti. Monet viljelijät eivät pystyntty maksamaan hallitsijoille veroja. Samaan aikaan Jin-dynastiassa alkoi pulaa pronssikolikoista, mikä johti lopulta taloudelliseen epävakauteen. Song-dynastia alkoi uhata Jiniä etelästä, mutta suurempi uhka tuli pohjoisesta mongolien taholta. Mongolit valtasivat vuonna 1215 Beijingin. Džurtšenit vetäytyivät Kaifengiin. Lopullisesti Jin-dynastia kukistui vuonna 1234, mutta viimeiset noin 20 vuotta dynastia oli vain alueellinen valta.
Jukka Korpela (tietokirjailija)

Jukka ”Yucca” Kalervo Korpela (s. ) on suomalainen tietokirjailija. Korpela on tehnyt laajan verkkosivuston nimeltä "Datatekniikka ja viestintä", joka käsittelee kaikenlaista WWW-tekniikoista suomen kieleen. Korpela on ollut myös yksi sfnet-uutisryhmähierarkian tunnetuimmista kirjoittajista. Hän on kirjoittanut muun muassa viestinnästä, lakiasioista ja kielenhuollosta. Lisäksi hän toimi vakituisesti silloisen "MikroPC"-lehden kolumnistina.
Elämä.
Jukka Korpela on koulutukseltaan filosofian kandidaatti, pääaineenaan matematiikka. Korpela työskenteli Teknillisessä korkeakoulussa vuoteen 2001. Korpela asuu Espoossa, ja hänellä on kolme aikuista lasta.
Jan-Erik Enestam

Jan-Erik Enestam (s. 12. maaliskuuta 1947 Västanfjärd) on Ruotsalaisen kansanpuolueen puheenjohtajana (1998–2006) ja ministerinä (1995–2006) toiminut suomalainen poliitikko. Hän toimi Pohjoismaiden neuvoston pääsihteerinä vuosina 2007–2013.
Enestam toimi kansanedustajana vuosina 1991–2007 ja ministerinä useissa hallituksissa. Hän on toiminut puolustusministerinä Ahon hallituksessa (1995) vastaten lisäksi tasa-arvoasioista sosiaali- ja terveysministeriössä, sisäministerinä Lipposen I hallituksessa (1995–1999), puolustusministerinä Lipposen II hallituksessa (1999–2003) vastaten lisäksi pohjoismaisen yhteistyön ja lähialueyhteistyön asioista ulkoasiainministeriössä sekä ympäristöministerinä Jäätteenmäen ja Vanhasen I hallituksessa vastaten lisäksi pohjoismaisen yhteistyön sihteeristölle kuuluvista asioista ulkoasiainministeriössä. Ministeripäiviä Enestamille on kertynyt 4 382.
Toukokuussa 2015 tasavallan presidentti Sauli Niinistö myönsi Enestamille ministerin arvonimen.
Vuonna 2017 Enestam pyrki Kemiönsaaren kunnanvaltuuston edustajaksi kaudelle 2017–2021 ja tuli valituksi,
Vuonna 2002 Enestam antoi puolustusministerinä Yhdysvaltain tiedustelupalvelu CIA:n kidutettavia ihmisiä sisältäville lentokoneille luvan laskeutua Suomeen.
Enestam on esittänyt puoltavia kannanottoja Suomen liittymiseksi Pohjois-Atlantin puolustusliitto Natoon.
Perhe.
Jan-Erik Enestam on naimisissa Solveig Enestamin (o.s. Dahlqvist) kanssa vuodesta 1970, ja heillä on kolme lasta: Pontus (s. 1970), Petra (s. 1973) ja Jan-Anton (s. 1988). Koulutukseltaan Enestam on valtiotieteiden maisteri.
Jukka Bilund

Jukka Bilund (s. 10. toukokuuta 1959) on suomalainen muusikko, joka on soittanut bassoa, kitaraa sekä laulanut Pelle Miljoona &amp; N.U.S, Musta Leski, Rumble Blues Band ja Fine Experience -yhtyeissä.
Johanna Sinisalo

Aila Johanna Sinisalo (s. 22. kesäkuuta 1958 Sodankylä) on suomalainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hän teki läpimurtonsa esikoisromaanillaan "Ennen päivänlaskua ei voi" (2000), joka sai ilmestymisvuonnaan Finlandia-palkinnon. Vuonna 2004 teos sai myös tieteis- ja fantasiakirjallisuuden James Tiptree Jr. -palkinnon. Sinisalo on saanut Suomen parhaasta tieteis- tai fantasianovellista myönnettävän Atorox-palkinnon seitsemän kertaa. 
Ura.
Sinisalo on opiskellut muun muassa kirjallisuustiedettä ja teatterintutkimusta Tampereen yliopistossa. Valmistuttuaan humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1986 hän työskenteli toistakymmentä vuotta mainosalalla ennen siirtymistään vapaaksi kirjailijaksi vuonna 1997.
Sinisalolta on ilmestynyt yli 40 novellia eri julkaisuissa. Hänen esikoisromaaninsa "Ennen päivänlaskua ei voi" on käännetty 14 kielelle, muun muassa ruotsiksi, ranskaksi, latviaksi, japaniksi, tšekiksi ja englanniksi, ja hän osallistuu läheisesti teostensa kääntämisprosessiin. Vuonna 2005 brittiläinen Dedalus-kustantamo julkaisi Sinisalon toimittaman suomalaisen fantasiakirjallisuuden antologian.
Sinisalo on tehnyt sarjakuvakäsikirjoituksia sekä radio- ja televisiokäsikirjoituksia (muun muassa sarjaan "Sydänjää"). Energia Productionsin tuottama elokuva "Iron Sky" (2012) pohjautuu Sinisalon alkuperäistekstiin.
Sinisalo on harrastanut toistakymmentä vuotta vuoristovaelluksia. Hänen pisin vaelluksensa on Genevenjärveltä Nizzaan, noin 660 kilometriä. Hän on myös kirjoittanut aiheesta novellin "Grande Randonnée", joka ilmestyi kokoelmassa "Kädettömät kuninkaat ja muita häiritseviä tarinoita".
Sinisalon puoliso on graafikko Hannu Mänttäri.
Teokset.
Novelleja.
Sinisalon Planeetta-novellisarja vuosilta 1988–2000 käy yksi kerrallaan läpi aurinkokuntamme eri kiertotähdet.
Draama.
Sinisalo on ollut mukana monien kotimaisten televisiosarjojen käsikirjoittajaryhmissä.
Jaakko Lassila

Jaakko Sakari Lassila (27. maaliskuuta 1928 Vaasa – 4. heinäkuuta 2003 Helsinki) oli merkittävä elinkeinoelämän vaikuttaja Suomessa. Hän toimi vakuutusyhtiö Pohjolan pääjohtajana ja Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajana. Vaasan yliopisto on nimennyt Lassilan kauppatieteiden kunniatohtoriksi vuonna 1988.
Elämäkerta.
Jaakko Lassila väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Helsingissä vuonna 1966. Hän työskenteli vakuutusyhtiö Pohjolan toimitusjohtajana vuosina 1974–1983 sekä Kansallis-Osake-Pankin pääjohtajana vuosina 1983–1991. Lassilalla oli lukuisia kotimaisia ja kansainvälisiä elinkeinoelämän luottamustehtäviä. Hän toimi muun muassa Suomen Pankin johtokunnan jäsenenä vuosina 1970–1974 sekä Helsingin kauppakorkeakoulun kanslerina 1989–1992. 
Uransa loppupuolella hän sai kritiikkiä niin sanotuista Kouri-kaupoista, joissa KOP toimi osakekauppojen rahoittajana. Lassilan pääjohtajakaudella Kansallis-Osake-Pankki teki maaliskuussa 1984 Suomen siihen saakka suurimman pankkikaupan hankkimalla liki 60 prosentin osake-enemmistön sveitsiläisestä Nordfinanz-Bankista Zürichistä ja avasi helmikuussa 1985 ensimmäisenä suomalaisena pankkina sivukonttorin New Yorkissa Yhdysvalloissa. "Tamminiemen pesänjakajat" -kirjassa Lassila nimettiin "rahavallan Reaganiksi" mahdollisena elinkeinoelämän presidenttiehdokkaana vuoden 1982 presidentinvaalissa.
Lassila toimi monien muiden luottamustehtäviensä ohella sukunsa yhtiön Lassila &amp; Tikanojan johtokunnan jäsenenä vuodesta 1963 alkaen sekä johtokunnan ja myöhemmin hallituksen puheenjohtajana 1970–1998. Hän piti tätä tehtävää omakohtaisesti tärkeämpänä kuin kymmeniä muita hallitustehtäviään eri yhtiöissä.
Lassila kuului suomalaisten taloustieteilijöiden O-ryhmään. — Muistelmansa "Markka ja ääni: Suomalaisen pääoman palveluksessa" hän julkaisi vuonna 1993.
Kielikunta

Kielikunta on yhteistä alkuperää olevien kielten laajin mahdollinen ryhmä, johon kuuluvat kielet periytyvät samasta kantakielestä. Suppeammasta ryhmästä sukulaiskieliä yhden kielikunnan sisällä voidaan käyttää termiä kieliryhmä.
Kieliä, jotka eivät kuulu mihinkään kielikuntaan (esimerkiksi korea), kutsutaan isolaateiksi. Toisin sanoen isolaattikieli on kielikuntansa ainoa kieli.
Monet kielen epäsäännöllisyydet kertovat sen muuttuneen historiansa aikana. Esimerkiksi "vesi"-sanan taivutusmuodoista (kuten "veteen" ja "vedet") on päätelty sen muinaisen perusmuodon olleen likimain "vete". Tällaisen sisäisen rekonstruktion lisäksi kieliä verrataan myös muihin kieliin. Foneettisia muutoksia menneisyyteen seuraamalla sukukielille voidaan hahmotella yhteinen alkumuoto eli "kantakieli", josta ne ovat alkaneet kehittyä omiin suuntiinsa. Kielikunta muodostuu laajimmasta joukosta kieliä, joiden voidaan osoittaa periytyneen yhteisestä kantakielestä. Kielten välillä saattaa olla kaukaisempiakin sukulaisuussuhteita – erään hypoteesin mukaan maailman kaikki kielet ovat peräisin samasta kantamuodosta – mutta sitä ei enää voida osoittaa. Kielten sukulaisuutta tutkii historiallis-vertaileva kielitiede. 
Perinteisesti kielikuntaa onkin kuvattu kielten sukupuuna. Nykyisin tällainen selkeä haarautumismalli on kuitenkin usein korvattu pensasmallilla, jossa kielikunnan päähaarat ovat tasa-arvoisia. 
Joskus kantakieli voidaan yhdistää historian tuntemaan kieleen. Esimerkiksi latinan murteet (vulgaarilatina) olivat lähtökohtana nykyisille romaanisille kielille. Romaaninen kantakieli on siis suurin piirtein sama kuin (klassinen) latina. Samoin muinaisskandinaavin murteet ovat norjan, ruotsin, tanskan ja islannin kantakieltä.
Kielitypologiassa maailman kielet ryhmitellään samankaltaisuuksien perusteella. Hyvinkin läheiset sukulaiskielet voivat sijoittua typologisesti tarkasteltuna eri ryhmiin. Esimerkiksi suomen kieli on paljon agglutinatiivisempi kuin viron kieli, joka on osin muuttunut fleksiokieleksi.
Tässä kielikuntien luettelossa kielikunnat on jaoteltu maantieteellisten alueiden mukaan ja siinä ei ole mainittu isolaattikieliä. Lisäksi Uudessa-Guineassa ja Etelä-Amerikassa on näiden lisäksi joukko pienempiä kielikuntia. Kaikkiaan kielikuntia on pitkälle kolmattasataa.
Kielikunnat maanosittain.
Maailman kielikunnat (nimet englanniksi):
Aasia ilman Lähi-itää ja Kaukasiaa.
Jotkut kielitieteilijät pitävät mongolikieliä, tunguusikieliä ja turkkilaisia kieliä yhtenä altailaisten kielten kielikuntana.
Konekieli

Konekieli on tietokoneen suorittimen ymmärtämä formaali kieli, joka koostuu sarjasta konekielisiä käskyjä (käskysarja tai käskykanta, ). Konekieli on sarja binäärisiä bittejä eli ykkösiä ja nollia, joita tietokone tulkitsee käskyiksi ja operandeiksi.
Kaikki, mitä tietokone lopulta tekee, muodostuu konekielisistä käskyistä. Konekieli, kuten kaikki mitä tietokone perimmiltään tekee, koostuu biteistä eli ykkösistä ja nollista. Konekieli on esitystapa tietokoneohjelmalle, joka on lähinnä bittitasoa.
Suorittimen käyttämä konekieli riippuu sen arkkitehtuurista, esimerkiksi x86-arkkitehtuurin suorittimella varustettu kone ajaa x86-konekieltä ja PowerPC-suorittimella PowerPC-konekieltä.
Historia.
Ensimmäiset tietokoneet 1940-luvulla ohjelmoitiin konekielellä: ennen tallennetun ohjelman tietokonetta ohjelmointi tehtiin fyysisesti laitetta muuttamalla.
Myöhemmin kehitettiin ihmiselle havainnollisempia tapoja esittää konekieliset käskyt. Esimerkiksi symbolinen komento codice_1 voidaan tulkita konekieliseksi komennoksi codice_2. Syntyi symbolinen konekieli eli assembly. Havainnollisemmat ohjelmat oli sitten käännettävä erityisellä ohjelmalla, kääntäjällä, konekieliseksi koodiksi, joka voitiin syöttää tietokoneeseen sen ymmärtämässä muodossa, eli bitteinä.
Kullakin konekielellä on oma symbolinen vastineensa, esimerkiksi x86-arkkitehtuurin konekieltä vastaa x86-assembly.
Symbolisenkin konekielen käyttö on vaivalloista, joten yleensä ohjelmoinnissa käytetään korkean tason ohjelmointikieliä, esimerkiksi C:tä, joka käännetään konekieleksi tai tulkataan konekielisellä ohjelmalla. Korkean tason ohjelmointikielet mahdollistavat myös saman ohjelman käytön eri konekieltä käyttävissä tietokoneissa.
Konekieliset käskyt.
Konekielinen käsky on bittikuvio, jolla on suorittimelle erityismerkitys. Suoritin hakee konekieliset käskyt yksi kerrallaan keskusmuistista ja toimii niiden ohjeiden perusteella. Konekielisen käskyn tulkinta riippuu suorittimen laitteistosta (elektroniikka) ja suorittimen sisäisestä ohjelmasta (mikrokoodi).
Konekielinen käsky koostuu kahdesta osasta:
Esimerkiksi konekielinen käsky 10110100 10110111 voi merkitä käskynä suorittimelle, että se laskee kahden sisäisen rekisterin sisällöt yhteen ja siirtää tuloksen kolmannen rekisterin osoittamaan muistipaikkaan. Symbolisella konekielellä käsky olisi esimerkiksi codice_3
Lisäksi käskyissä voi olla etuliitteitä ja valinnaisia osia.
Käskykanta-arkkitehtuuri.
Käskykanta-arkkitehtuuri (, ISA) sisältää osoittamismoodit, konekieliset käskyt, tietotyypit, rekisterit, muistiarkkitehtuurin, keskeytykset ja poikkeuskäsittelyn. Arkkitehtuuri voidaan toteuttaa myös erityislaatuisella mikrokoodilla, jolloin suoritin voidaan osioida aliosiin.
Käskykantalaajennus.
Käskykantalaajennuksella tarkoitetaan suorittimen konekielen lisätoimintoja, jotka ovat valinnaisia suorittimen toteutuksessa tai muutoin eivät kuulu osana normaalia käskykantaa.
Yleisiä esimerkkitapauksia ovat SIMD-tyyppiset laajennukset kuten SSE tyypillisten suorittimien käskykantaan.
Kolme kuningaskuntaa

Kolme kuningaskuntaa () oli kausi Kiinassa vuosina 220–280.
Itäinen Han-dynastia ajautui 100-luvun lopulla sisäiseen kaaokseen, ja sen viimeinen keisari oli käytännössä nukkehallitsija. Hän luovutti vallan vuonna 220 Cao Pille, joka oli sotaherra Cao Caon poika. Cao Pi oli Wei-kuningaskunnan (220–265/266) ensimmäinen hallitsija, mutta hänen valtansa käsitti vain Kiinan pohjoisosan. Kaksi muuta Han-dynastian kenraalia käytti tilannetta hyväkseen ja perusti omat kuningaskuntansa. Shu Han -kuningaskunta (221–263/264) hallitsi nykyisen Sichuanin aluetta ja Wu-kuningaskunta (222–280) Jangtsen eteläpuolta.
Kolmen kuningaskunnan kausi oli melko lyhyt, ja vuosien 263–264 aikana Wei valtasi Shu Hanin. Wei-kenraali Sima Yan kaappasi vallan 266 ja julisti Jin-dynastian alkaneeksi. Jin valtasi vuonna 280 myös Wu-kuningaskunnan ja yhdisti näin koko valtakunnan.
Kolme kuningaskuntaa ei juuri ehtinyt vaikuttaa kiinalaiseen kulttuuriin, vaikka siltä ajalta tunnetaan savinukkien käyttöä näytelmissä. Aikakausi on kuitenkin vaikuttanut monella tavalla myöhemmin, sillä lyhyt ja verinen ajanjakso on innostanut monia taiteilijoita ja kirjailijoita. Tunnetuimpia Kolmea kuningaskuntaa käsitteleviä romaaneja on "Sanguo yanyi".