Näennäistiede

Näennäistiede eli pseudotiede (kreikan "pseudo-", valheellinen, teeskentelevä) on tieteellisenä esiintyvä oppi, joka ei kuitenkaan täytä tieteellisyyden tunnusmerkkejä.
Käsitteellä näennäistiede on kielteinen merkitys, koska sitä on käytetty osoittamaan, että jotakin on virheellisesti ja harhaanjohtavasti esitelty tieteeksi. Niinpä ne, joiden väitetään harjoittavan tai kannattavan näennäistiedettä, yleensä kiistävät luokittelun. Siitä, missä laajuudessa tiede voidaan erottaa näennäistieteestä luotettavalla ja puolueettomalla tavalla (rajanveto-ongelma), on erimielisyyttä.
Tausta.
Varhaisin tieto sanan "pseudoscience" (pseudotiede) käytöstä englannin kielessä on vuodelta 1843. On erilaisia keinoja sen osoittamiseksi, onko tietty oppi, käsitys, menetelmä tai käytäntö tieteellinen. Tieteellisessä menetelmässä tällaisia periaatteita ovat muiden muassa toistettavuus ja intersubjektiivinen varmistettavuus. Tutkimuksessa edellytetään puolueettomuutta, jota tukevat esimerkiksi kaksoissokkotutkimukset tai riittävän suuri otanta. Kaikki kerätyt tulokset, myös koejärjestelyt ja ympäristötekijät, dokumentoidaan ja julkistetaan vertaisarviointia varten, niin että tulokset voidaan joko varmistaa tai hylätä myöhemmillä kokeilla sekä määritellä muita tärkeitä tekijöitä, kuten tilastollinen merkitsevyys, luottamusväli ja virhemarginaali. 
1900-luvun puolivälissä Karl Popper ehdotti falsifioitavuuden kriteeriä tieteen ja ei-tieteen erottamiseksi toisistaan. Jos ei voida suorittaa kokeita, joilla väitteet voitaisiin todeta epätosiksi, ne eivät ole tiedettä, vaan ne kuuluvat tieteen alan ulkopuolelle. Esimerkeiksi näennäistieteestä hän antoi astrologian ja psykoanalyysin. Myöhemmin Paul R. Thagard (1978) ehdotti, että näennäistiede on ensisijaisesti erotettavissa tieteestä silloin, kun se pitkällä aikavälillä kehittyy vähemmän kuin vaihtoehtoiset teoriat ja kun sen kannattajat kieltäytyvät tunnistamasta tai myöntämästä teorian ongelmia. Mario Bunge on esittänyt luokituksia ”uskomuskenttä” ja ”tutkimuskenttä” helpottamaan tieteen ja näennäistieteen erottamista toisistaan. 
Erottelun tekee vaikeaksi se, että tieteen teoriat ja menetelmät arvioivat uutta havaintotietoa eri tavoin.
Näennäistieteen määritelmät.
Raimo Tuomela on määritellyt näennäistiedettä seuraavasti:
Tieteen tulee olla muun muassa Raimo Tuomelan esittämien ehtojen mukaan objektiivista, testattavaa, kriittistä, edistyvää, itsekorjaavaa ja itsenäistä. Tämän määritelmän mukaan näennäistiede on tieteen vastakohta: subjektiivista eli esittäjästä riippuvaa, kritiikitöntä, paikallaan polkevaa, epäitsenäistä ja ei-testattavaa.
Todistelutapa ja opin tieteellisyys.
Oikeanlainen todistelu edellyttää, että väitteen esittäjä hallitsee riittävät tiedot, osaa perustella väitteensä, pysyy asiassa ja on selkeä. Näennäistieteelle on usein tyypillistä vääränlainen todistelu eli argumentointi, jossa voi esiintyä seuraavanlaisia piirteitä:
Näennäistiede ja yhteiskunta.
Vuoden 2019 Tiedebarometrin mukaan suomalaisista 10 % ei usko evoluutioon ihmisen osalta ja 20 % pitää homeopatiaa tehokkaana tapana ehkäistä sairauksia. Selitykseksi on tarjottu sitä, että vaikka koululaitos onnistuu tiedon välittämisessä, tieteelliseen ajatteluun kouluttaminen on vaikeampi asia. Tosiasioiden tietäminen ei lisää arvostelukykyä, jos ymmärtämättä jää menetelmä, jolla totuutta on haettu.