Luettelo välirauhansopimuksen perusteella lakkautetuista järjestöistä

Luettelo välirauhansopimuksen perusteella lakkautetuista järjestöistä sisältää suomalaiset yhdistykset, jotka lakkautettiin jatkosodan vuonna 1944 päättäneen Suomen ja Neuvostoliiton välisen Moskovan välirauhansopimuksen nojalla. 
Valtioneuvosto lakkautti sopimuksen nojalla vuosina 1944–1946 yhteensä 3 327 yhdistystä tai yhteisöä, mutta toimintansa lopetti tai joutui lopettamaan myös lukuisia muita yhteisöjä, kuten sotilaspoika- ja lottatyttöosastoja sekä oppikoulujen ja seminaarien Karjala-seuroja. Suurin osa lakkautetuista järjestöistä koostui suojeluskuntien, Lotta Svärd -järjestön, Rintamamiesliiton, Heimosoturien, Isänmaallisen Kansanliikkeen ja Suomen Aseveljien Liiton paikallisosastoista. 
Välirauhansopimuksen 21. artiklan mukaan:
Järjestöjen lakkauttamiset.
Laki välirauhansopimuksen toimeenpanosta vahvistettiin ja tuli voimaan Suomessa 23. syyskuuta 1944. Välittömästi hyväksyttiin presidentin esittelyssä asetus, joka antoi valtioneuvostolle valtuudet lakkauttamisten toteuttamiseen. Ensimmäiset lakkautukset suoritettiin vielä samana iltana. Rauhansopimuksen tai asetuksen teksti ei määritellyt tarkemmin lakkautettavien järjestöjen kriteerejä, joten Castrénin hallitus tyytyi aluksi lakkauttamaan vain ilmeisimmät tapaukset eli lähinnä joukon pieniä avoimen kansallissosialistisia ryhmiä sekä Akateemisen Karjala-Seuran (AKS) ja Isänmaallisen Kansanliikkeen (IKL).
Muutamia tunnettuja saksalaissuuntausta tukeneita järjestöjä ei tarvinnut lakkauttaa välirauhansopimuksen nojalla. Suomen Valtakunnan Liitto jätettiin lakkauttamatta, sillä se oli rekisteröimätön yhdistys ja sen toiminta päättyi itsestään sodan loputtua. Suomalais-Saksalainen Seura lakkautti itse itsensä jo syyskuun 1944 alkupuolella.
Lokakuun alusta 1944 alkaen liittoutuneiden valvontakomissio alkoi painostaa Suomen hallitusta uusiin lakkautuksiin. Komission puheenjohtaja Andrei Ždanov muun muassa painosti hallituksen lakkauttamaan suojeluskuntajärjestön, minkä perusteena käytettiin myös välirauhansopimuksen 4. artiklaa. Koska järjestön toiminta perustui erityislakiin, sitä ei voitu lakkauttaa pelkän asetuksen nojalla, vaan mainittu laki oli kumottava eduskunnan päätöksellä. Eduskunta kumosi lain 3. marraskuuta, ja lakkautus astui voimaan kolme päivää myöhemmin. Pian lakkautettiin myös suojeluskuntien naisille tarkoitettu tukijärjestö Lotta Svärd. Lakkautetuiksi joutui myös suuri määrä yhdistysrekisteristä haravoimalla löydettyjä jo paljon aikaisemmin toimintansa lopettaneita tai vain paperilla olemassa olleita järjestöjä.
Suomen Aseveljien Liitto lakkautettiin tammikuussa 1945 pitkän kiistelyn jälkeen, kommunistien vaatimuksesta ja valvontakomission painostamana, mikä venytti fasismi-käsitteen määrittelyä 21. artiklan tulkinnassa. Myöhemmin lakkautettiin useita urheiluseuroja ja harrastuskerhoja, joita valvontakomissio epäili niiden jäsenkunnan perusteella suojeluskuntien tai aseveliliiton toimintaa jatkaviksi peitejärjestöiksi. Asekätkennän paljastuminen keväällä 1945 tarjosi väitteille lisäperusteita. Kaikissa tapauksissa valvontakomission vaatimuksia ei kuitenkaan täytetty; esimerkiksi Suomen saksalainen seurakunta jätettiin lakkauttamatta. Ilmapuolustusliitto taas purki oma-aloitteisesti toimintansa kevään 1945 aikana ja siirsi tehtävänsä Suomen Ilmailuliitolle.
Kommunistit pääsivät keväällä 1945 valtaan valtiollisessa poliisissa, jolloin syntyi niin sanottu punainen Valpo. Suomen Kommunistinen Puolue (SKP) alkoi nyt käyttää järjestöjen lakkautusvaatimuksia sisäpoliittisena välineenä. Viimeisinä lakkautettiin Itsenäisyyden Liitto ja Ylioppilasoikeisto toukokuussa 1946; samassa yhteydessä Pekkalan hallituksen enemmistö sen sijaan hylkäsi Valpon esityksen Ilmailuliiton, Reserviupseeriliiton, Suomalaisuuden Liiton ja Kokoomuksen Nuorten Liiton (KNL) lakkauttamisesta. Tämän jälkeen valvontakomissio ei enää aktiivisesti tukenut lakkautusvaatimuksia, joten niitä ei pantu toimeen. Vielä elo–syyskuussa 1947 SKDL yritti valvontakomission tukemana saada KNL:n ja Radikaalisen Kansanpuolueen lakkautetuiksi, mutta Pariisin rauhansopimuksen voimaan astumisen jälkeen Suomen hallitus ei katsonut enää välttämättömäksi taipua vaatimuksiin. Radikaalisen Kansanpuolueen johtajaa Ernesti Hentusta pidettiin tuolloin turvasäilössä noin puolitoista kuukautta.
Pariisin rauhansopimus.
Välirauhansopimuksen korvanneeseen Pariisin rauhansopimukseen sisällytettiin vastaava 8. artikla, jonka mukaan Suomi sitoutui vastaisuudessakin olemaan sallimatta välirauhansopimuksessa kiellettyjen tai vastaavantyyppisten järjestöjen toimintaa. Syyskuussa 1944 annettu niin sanottu ”Castrénin asetus” kuitenkin raukesi Pariisin rauhansopimuksen tullessa voimaan, joten sen jälkeen valtioneuvostolla ei enää ollut valtuuksia järjestöjen lakkauttamiseen vaan lakkauttamisten oli tapahduttava yhdistyslain mukaisesti oikeusistuimen päätöksellä. Pariisin rauhansopimuksen perusteella lakkautettiin vielä 1970-luvun lopulla neljä Pekka Siitoimen perustamaa kansallissosialistista järjestöä.