tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aleksandr Golovin

Aleksandr Jakovlevitš Golovin (; 1. maaliskuuta 1863 Moskova – 17. huhtikuuta 1930 Detskoje Selo) oli venäläinen taidemaalari ja lavastaja. Hän suunnitteli Sergei Djagilevin, Konstantin Stanislavskin ja Vsevolod Meyerhold tuotantoja.
Alun perin Golovin opiskeli arkkitehtuuria ja vaihtoi vasta myöhemmin maalaukseen. Hän myös opiskeli Académie Colarossissa. Taloudellista vaikeuksien vuoksi aina valmistumiseensa saakka hän maalasi sisustuksia ja koristeita työkseen. Hän myös yritti kykyjään useilla taiteen aloilla, kuten huonekalusuunnittelussa. Vuonna 1900 hän osallistui Venäjän paviljongin suunnitteluun Pariisin vuoden 1900 maailmannäyttelyssä yhdessä ystävänsä Konstantin Korovinin kanssa. Vuonna 1901 hän muutti Pietarin alueelle Moskovasta. Täällä hänen kykynsä pääsivät oikeuksiinsa lavastesuunnittelijana, joiden suunnittelussa hän yhdisti symbolismia ja modernismia Djagilevin, Meyerholdin ja muiden operetti- ja draamatuotantoihin. Vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen hän löysi yhä vähemmän töitä teattereista ja hän syventyi maalaamiseen ja graafiseen kuvittamiseen.
Golovin hankki lavasteet ja puvut Igor Stravinskyn "Tulilinnun" vuoden 1910 ensi-iltaan.
Golovin hankki lavasteet Moskovan taiteellisen teatterin tuontantoon Pierre Beaumarchais'n "Figaron häihin". Merkittävä venäläinen teatteriohjaaja Konstantin Stanislavski ohjasi näytelmän nopeana tuotantona, jota oli harjoiteltu jo vuoden 1925 lopusta alkaen. Stanislavski sijoitti näytelmän vallankumousta edeltäneeseen Ranskaan ja muokkasi sen viidestä osasta yksitoista kohtausta. Golovin käytti mekaniikkaa nopeuttaakseen lavasteiden vaihtoa. Näytelmä oli suuri menestys ja näyttelijät huudettiin esiin kymmenen kertaa.
Golovin nimitettiin Venäjän SFNT:n kansantaiteilijaksi.
Golovin kuoli Detskoje Selossa 17. huhtikuuta 1930.
Tjelvarin laivalatomus

 
Tjelvarin laivalatomus () sijaitsee Bogessa Ruotsin Gotlannissa. Se on 18 metriä pitkä ja 5 metriä leveä ja se ajoitetaan myöhäiseen Skandinavian pronssikaudelle (Monteliuksen periodeille I–VI eli 1100−500 eaa.). Kun laivalatomusta ennallistettiin vuonna 1938, löydettiin itäpäästä pieni paasiarkku, jonne oli kerätty palaneita luita ja saviastian paloja.
Läheiset kaksi muinaislinnaa ovat todennäköisesti rautakaudelta. Pronssikauden hautaröykkiö "Majsterrojr " sijaitsee laivalatomuksesta etelään.
Paikallinen traditio kertoo sen olevan muinaisen Tjelvarin hauta. Tjelvar mainitaan Gutasagassa ja hän oli ensimmäinen ihminen, joka asui Gotlannin saarelle. Hän toi mukanaan tulen, joka esti saarta päivisin vajoamasta mereen.
Grigori Mjasojedov

Grigori Grigorjevitš Mjasojedov (; 19. huhtikuuta 1834 Pankovo, Orjolin kuvernementti – 30. joulukuuta 1911 Pultava, Pultavan kuvernementti) oli venäläinen taidemaalari ja kaivertaja. Hän oli yksi Vaeltajien johtohahmoista.
Mjasojedov syntyi Pankovon kylässä Orjolin kuvernementissä. Hänen isänsä oli maalaisaatelinen. Mjasojedov opiskeli Keisarillisessa taideakatemiassa vuosina 1853–1863. Hän kävi Ranskassa, Saksassa, Espanjassa ja Italiassa, mutta asui kuitenkin Pietarissa. Viimeiset vuotensa Mjasojedov vietti kartanossaan Pultavassa.
Y.M.C.A.

Y.M.C.A. on yhdysvaltalaisen Village People -yhtyeen kappale vuodelta 1978. Kappale on singlejulkaisu albumilta Cruisin’.
Vuonna 2019 singlejulkaisu valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Taustaa.
Kappaleen nimenä oleva lyhenne Y.M.C.A. viittaa kansainväliseen Young Men’s Christian Association -järjestöön (suomeksi NMKY), josta kappaleessa kerrotaan. Kappaleen levyttäneen Village People -yhtyeen imagoon kuuluu homoseksuaaleihin stereotypioihin perustuvat hahmot. Tämän johdosta kappaleen sanoitusten on ajateltu kertovan Y.M.C.A.-järjestön maineesta homoseksuaalien kohtaamispaikkana. Kuitenkin kappaleen kirjoittanut Victor Willis, joka on heteroseksuaali, on sanonut, ettei se ollut hänen tarkoituksensa. Hänen mielestään kappaleen sanat kertovat mustien kaupunkilaisnuorten ilosta järjestön tarjoamien koripallo- ja uintiharrastusten parissa.
Vastaanotto.
Kongressin kirjaston National Recording Registry arkistoi kappaleen vuonna 2019.
Kappaletta alettiin käyttämään koronasulkujen vastaisissa mielenosoituksissa huhtikuussa 2020. Jotkut mielenosoittajat vaihtoivat kappaleen sanoja muuntaen nimen Y.M.C.A. muotoon MAGA. Donald Trump omaksui kappaleen omiin tilaisuuksiinsa pian tämän jälkeen. Kappaleen sanoittanut Victor Willis sanoi kesäkuussa 2020, ettei hän halua Trumpin käyttävän kappaletta. Willis muutti kuitenkin mieltään myöhemmin mainiten, että kappaleen tuotot olivat nousseet Trumpin alettua käyttää sitä. Kappale soi esimerkiksi Trumpin virkaanastujaisissa 2025.
Empire of Silver

Empire of Silver () on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut kiinalais-hongkongilainen historiallinen draamaelokuva, jonka on ohjannut, tuottanut ja käsikirjoittanut Christina Yao. Elokuvan pääosissa ovat Aaron Kwok, Zhang Tielin, Hao Lei ja Jennifer Tilly. Elokuva sijoittuu vuoden 1899 Kiinaan.
"Empire of Silver" sai ensi-iltansa Saksan Berliinin elokuvajuhlilla 12. helmikuuta vuonna 2009. Valmistusmaissa Taiwanissa elokuva pääsi teatterilevitykseen 31. heinäkuuta vuonna 2009 ja Hongkongissa 28. tammikuuta vuonna 2010. Yhdysvalloissa elokuva sai ensi-iltansa San Franciscon elokuvajuhlilla 25. huhtikuuta vuonna 2010 ja pääsi teatterilevitykseen 3. kesäkuuta vuonna 2011.
"Empire of Silver" oli ilmestymisensä aikaan yhteensä 17:ään elokuvapalkintoon, joista se voitti yhdeksän.
Robert Kron

Robert Kron (s. 27. helmikuuta 1967 Brno, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan NHL:ssä yhteensä 771 runkosarjaottelua tehopistein 144+194=338 ja keräten 119 jäähyminuuttia sekä 16 playoff-tehopistein 2+3=5 ja keräten kaksi jäähyminuuttia. Kron pelasi urallaan myös Suomessa. Tällä hetkellä hän toimii NHL-joukkue Carolina Hurricanesin kykyjenetsijänä.
Ura.
Seuraura.
Kron oli juniorina varsin lupaava pelaaja. Hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä 16-vuotiaana Tšekkoslovakian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. Česká národní hokejová ligan Ingstav Brnossa kaudella 1983–1984. Seuraavaksi kaudeksi 1984–1985 Kron siirtyi kotikaupunkinsa pääsarjajoukkue TJ Zetor Brnoon, jossa tulokaskausi toi 40 runkosarjaottelussa tehot 6+8=14. Vancouver Canucks varasi hänet viidennellä kierroksella 88. pelaajana .
Kaudella 1986–1987 Kron oli Brnon paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 18+11=29. Kaudeksi 1988–1989 hän siirtyi ASVŠ Dukla Trenčíniin, jossa Kron teki viimeisellä Tšekkoslovakian pääsarjakaudellaan 1989–1990 yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 22+22=44.
Kron siirtyi kaudeksi 1990–1991 Vancouver Canucksiin, jossa NHL:n tulokaskausi toi 76 runkosarjaottelussa tehot 12+20=32. Kesken kolmannen kautensa 1992–1993, maaliskuussa 1993 hänet ja kolmannen kierroksen varausvuoro kaupattiin Hartford Whalersiin vaihdossa Murray Craveniin ja viidennen kierroksen varausvuoroon samalle kesälle. Kausina 1993–1994 ja 1995–1996 Kron teki NHL:n yhden kauden piste-ennätyksen tehtyään molempina kausina 50 tehopistettä.
Kaudeksi 1997–1998 Hartford Whalers muutti Pohjois-Carolinan Raleighiin ja muutti nimensä Carolina Hurricanesiksi. Kolmen siellä vietetyn kauden jälkeen NHL:n laajennusjoukkue Columbus Blue Jackets varasi Kronin laajennusdraftissa riveihinsä kaudeksi 2000–2001. Syksyllä 2002 hän yritti saada vielä pelipaikkaa NHL:stä, mutta siinä onnistumatta Kron palasi Eurooppaan ja siirtyi joulukuussa loppukauden 2002–2003 kattaneella sopimuksella SM-liigajoukkue Rauman Lukkoon. Hänen pitkä pelitaukonsa herätti aluksi epäilyksiä, mutta Kron muodosti Lukossa lopulta toimivan ketjun Marián Cisárin ja Jason Ulmerin kanssa. Ketju teki kuitenkin hieman odotuksia vähemmän maaleja ja joukkue jäi myös pudotuspelien ulkopuolelle. Kronin pelaajaura loppui kevääseen 2003.
Maajoukkueura.
Kron edusti Tšekkoslovakiaa MM-kilpailuissa vuosina 1989 ja 1990 voittaen molemmista turnauksista hopeaa. Hän pelasi myös Kanada-cupissa vuonna 1991.
Kron pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1985, 1986 ja 1987. Hän voitti pronssia vuosien 1985 ja 1987 turnauksista, joista jälkimmäisessä Kron valittiin myös parhaaksi hyökkääjäksi. Kron pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 1984 ja 1985 voittaen ensimmäisestä turnauksesta hopeaa ja jälkimmäisestä pronssia.
Pelaajauran jälkeen.
Kron on toiminut Carolina Hurricanesin kykyjenetsijänä kaudesta 2008–2009.
Nuoruustango (jännitysromaani)

Nuoruustango on Reijo Mäen kirjoittama jännitysromaani, joka sijoittuu osittain Jussi Vareksen nuoruuteen 1970-luvulle. Se on Vares-kirjasarjan 16. romaani.
Juoni.
Ensimmäisessä persoonassa kerrotun romaanin prologissa kerrotaan nuoren Jussi Vareksen matkasta kotoaan Merikarvialta tansseihin Siikaisiin. Mustasukkaisuuskohtaus johtaa henkirikokseen. Romaanin muissa osissa Vares oppii yllättäviä asioita nuoruudenystävistään, jotka ovat päätyneet eri teitä rikollisuuden pariin.
I osassa Vares jäljittää uskottomaksi epäillyn aviomiehen yhteyttä salaperäiseen Susannaan. Aviomies paljastuu Vareksen nuoruudenystäväksi, jolla on huonoa seuraa. Hänen kumppaneistaan toisella on mielestään Varekselle kostettavaa.
II osassa Vares tapaa naisen, puhuu tälle harkitsemattomia ja löytää naisen asunnolta nuoruudenrakastettunsa Emilian. Vareksen varjostama nuoruudenystävä katoaa.
III osassa Vares jäljittää kadonnutta ystäväänsä, joutuu ansaan, pelastetaan ja kätkeytyy Pastorin antikvariaattiin.
IV osassa Vares aseistautuu ja yrittää omaksua kovan kundin imagoa. Pieni mies löytää ruumiita ja saa kohtelustaan hyvityksen. Vares käy vakavan keskustelun Emilian kanssa. Loppuluvussa Vares kohottaa maljan vähiin käyneille ystäville.
Yhteydet kirjailijan nuoruuteen.
Mäki on lapsuudessaan ja nuoruudessaan asunut Siikaisten Saarikoskella, joka on tunnistettavissa kirjan prologin tapahtumapaikaksi. Hän on kertonut jalkapalloharrastuksestaan, jolla on myös merkittävä osa Jussi Vareksen tarinassa.
Vastaanotto.
Helsingin Sanomien Antti Majanderin mukaan kirjassa parasta on menneisyyden vihlomisen kuvaus. Siitä syntyy enemmän kuin rikosliemen taustamauste. Muuten kirja tarjoaa lisää samaa, joten fanit eivät pety. "Nuoruustango" oli ilmestymisvuonnaan neljänneksi myydyin kotimainen kirja ja sitä myytiin 68 700 kappaletta.
Henrik Eolenius

Henrik Eolenius (syntynyt n. 1639 Turku) oli suomalainen ylioppilas ja tunnettu taikauskon uhri.
Eoleniuksen isä Tuomas oli turkulainen porvari. Hän oli Turun katedraalikoulun oppilas ja pääsi ylioppilaaksi 1658 tai 1659, toimien sitten Turun akatemiassa eli yliopistossa alimman luokan stipendiaattina syyslukukauden 1660 ja kevätlukukauden 1661. Hän harjoitti itämaisten kielten opintoja, kunnes opiskelijatoveri antoi hänet ilmi konsistorille noituudesta. Ilmiannon mukaan hän olisi luvannut opettaa taikuutta ja oppinut itse päivässä hepreaa ja syyriaa. Eolenius vakuutti syyttömyyttään, mutta konsistori tuomitsi hänet Mooseksen lain mukaan kuolemaan. Varsinkin varakansleri piispa Johannes Terserus vaati tätä. Sen sijaan kansleri Pietari Brahe nuhteli konsistoria tuomiosta, jonka hovioikeus muuttikin kirkkorangaistukseksi. Eolenius kuitenkin erotettiin yliopistosta 1670. Hän toimi lasten opettajana Artjärven kartanossa 1695. Eoleniuksen tiedetään olleen naimisissa.
Turkulaisen Kansanoopperan "Henrik ja Noitavasara" innoittajana on juuri Henrik Eoleniuksen kohtalo. Sen kantaesitys oli Turun linnan pihalla lauantaina 27. elokuuta 2011.
Carl Timoleon von Neff

Carl Timoleon von Neff, myös Timofei Andrejevitš Neff (; 14. lokakuuta 1804 Neu Isenhof, nyk. Püssi – 5. tammikuuta 1877 Pietari) oli baltiansaksalaista alkuperää oleva venäläinen hovimaalari, konservaattori ja taiteenkeräilijä.
Elämäkerta.
Carl Timoleon von Neff syntyi ranskalaisen kotiopettajattaren aviottomana lapsena. Hänet lähetettiin vuonna 1824 opiskelemaan Dresdenin kuvataideakatemiaan ja hän asettui Pietariin vuonna 1826, jossa hänen lahjakkuutensa opittiin tuntemaan keisarillisessa hovissa. Hän matkusti sen jälkeen Italiaan sekä teki pitkän matkan Venäjällä vuonna 1837, jonka aikana hän maalasi kylänäkymiä ja laatukuvia. Vuodesta 1839 alkaen hän oli Keisarillisen taideakatemian dekaani ja Nikolai I:n hovimaalari. Vuodesta 1846 alkaen hän oli Accademia delle Arti del Disegnon kunniajäsen.
Kesällä 1838 Neff nai Louise von Kalbarsin, jonka kanssa hän sai kaksi lasta. Neff nimitettiin Keisarillisen taideakatemian professoriksi vuonna 1849. Kaksi vuotta myöhemmin hän osti Pieran kartanon Wesenbergistä (nykyinen Rakvere), jonka ateljeessa hän maalasi useimmat teoksistaan. Hänestä tuli vuonna 1864 Eremitaašin taidemuseon konservaattori ja hän hoiti keisarillisen perheen palatsin taidekokoelmia. Hänet esiteltiin ajan seurapiireille. 
Neff on ennen kaikkea yläluokan muotokuvamaalari ja hän maalasi myös raamatullisia ja mytologisia aiheita, kuten myös laatukuvia. Hän sai myös tilauksia Venäjän ortodoksiselta kirkolta muun muassa Pietarin Iisakin kirkkoa ja Wiesbadenin venäläistä ortodoksikirkkoa varten. Neff maalasi myös luterilaisen Helsingin tuomiokirkon alttaritaulun "Jeesuksen ristiltäotto".
Vuonna 1861 Neff oli myös Münkenhofin linnan (lähellä Laekverea) omistaja ja hän kokosi kahteen kartanoonsa tärkeän taulukokoelman, joka on nykyään Tallinnan Kumun taidemuseon kokoelmien pohjana. Hän uudisti kartanonsa uusrenessanssityyliseksi vuosien 1866–1872 välillä, jonne keisari Aleksanteri II henkilökohtaisesti lahjoitti hänelle marmorisen pääportaikon. 
Carl Timoleon von Neff on haudattu Simunan (tuohon aikaan "Sankt Simonis") hautausmaalle Virossa.
Eliaquim Mangala

Eliaquim Mangala (s. 13. helmikuuta 1991 Colombes, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Valenciaa.
Mangala pelasi Standard Liègessä 77 Jupiler Pro Leaguen ottelua kausilla 2008–2011. Hän voitti Belgian-mestaruuden 2009, Belgian cupin 2011 sekä Belgian Super cupin 2008 ja 2009. 16. elokuuta 2011 hän siirtyi portugalilaisjätti Portoon 6,5 miljoonan euron siirtokorvauksella. Hän pelasi Portossa 51 Primeira Ligan ottelua kausilla 2011–2014. Hän voitti Portugalin-mestaruuden ja Super cupin vuosina 2012 ja 2013. Hän siirtyi Manchester Cityyn 40 miljoonalla eurolla kesällä 2014. Hän voitti Cityssä Valioliigan mestaruuden 2018 sekä liigacupin 2016 ja 2018. Kaudella 2016−2017 hän pelasi lainalla Valenciassa 30 Primera Divisiónin ottelua. Seuraavalla kaudella hän oli lainalla Evertonissa, jossa pelasi kaksi liigaottelua. Manchester Cityssä hän on pelannut kaikkiaan 57 valioliigaottelua.
Mangala pelasi ensimmäisen maaottelunsa Ranskan joukkueessa Uruguayta vastaan kesäkuussa 2013. Hän kuului Ranskan joukkueeseen MM-kilpailuissa 2014, muttei päässyt pelaamaan. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2016 Ranskan hopeajoukkueessa 18 minuuttia puolivälierässä Islantia vastaan.
Torsten Hartman

Torsten Edvard Hartman (19. lokakuuta 1867 Kitee – 31. toukokuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen historioitsija ja toimittaja. 
Hartmanin vanhemmat olivat insinööri Edvard Hartman ja Ida Pehrmand. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1891. Vuonna 1898 hänestä tuli valtionarkiston aktuaari ja 1905 arkiston hoitaja. Hartman julkais tutkimukset "Raseborgs slotts historia" (1896), "De tre gustavianerna G.M. Armfelt, J.F. Aminoff och. J.A. Ehrström" (1899), "Borgå stads historia" (1907) ja "Då Helsingfros blev huvudstad" (1912), samoin kuin asiakirjakokoelman "Utdrag ur Åbo stads dombok 1635-38" (1891-1898). Hän myös toimitti teoksen "Fänrik Ståls män" (1901, suomennettiin), johon hän laati itse useita elämäkertoja, kuten myös teokseen "Finsk Biografisk Handbook". Hartman oli sanomalehtimies, joka toimi 1894-1897 Nya Pressen -lehden pakinoitsijana ja vuodesta 1897 alkaen aina kuolemaansa saakka Hufvudstadsbladetin toimittajana, joka muun muassa laati lehteen pääkirjoituksia. Kaiken kaikkiaan hän lienee kirjoittanut noin kymmenen tuhatta lehtiartikkelia.
Hartmanin ensimmäinen puoliso vuodesta 1904 oli Hilja Maria Emilia von Essen (k. 1919) ja toinen vuodesta 1922 Helga Elisabet Tallqvist.
Notorious (elokuva)

Notorious on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut elämäkertaelokuva rap-artisti Notorious B.I.G:stä.
Tuotto.
Elokuva tuotti avausviikollaan 24 000 000 dollaria Yhdysvalloissa. Ensi-ilta oli Martin Luther King -viikonloppuna, ja elokuva pyöri 1 638 eri elokuvateatterissa. Kokonaistuotot yltivät lopulta 44 371 751 dollariin, josta 6 207 865 dollaria kertyi kansainvälisestä tuotosta.
DVD-myynti.
Notorious julkaistiin DVD:llä 21. huhtikuuta 2009. DVD myi yhteensä noin 858 000 DVD-kopiota.
Ääniraita.
Elokuvan ääniraita sisältää yhteensä 17 kappaletta, joista ainoastaan kahdeksan soi itse elokuvassa.
Gunnar Stenfors

Gunnar Stenfors (28. helmikuuta 1903 Turku – 6. kesäkuuta 1955 Kolari) oli suomalainen alppihiihtäjä, joka osallistui muun muassa Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1939. 
Helsingissä asunut Stenfors omisti hiihtomajan Kolarin Äkäslompolossa. Hän oli yksi Lapin hiihtomatkailun pioneereita, joka teki tunnetuksi erityisesti Yllästunturia. Vuonna 1949 Stenforsista tuli Suomen Ladun ikäsusi numero 2 ja 1953 Kolarin kunta myönsi hänelle Ylläksen Sivakkaritarikunnan Suurmestarin arvonimen.
Stenfors katosi kesäkuussa 1955 ollessaan melomassa Äkäsjoella. Hänen ruumiinsa löydettiin parin päivän kuluttua paikallisen maanviljelijän näkemän unen perusteella joen rannalla sijainneesta pienestä lammikosta. Ruumiinavauksessa Stenforsin todettiin kuolleen sydänkohtaukseen.
Padma Bhushan

Padma Bhushan () on kolmanneksi korkein Intian valtion myöntämä siviilipalkinto. Se on arvojärjestyksessä Bharat Ratnan ja Padma Vibhushanin jälkeen, mutta ennen Padma Shritä. Kahden viimeksi mainitun kanssa Padma Bhusaniin viitataan kollektiivisella nimityksellä Padma-palkinnot. Näitä myönnetään tunnustuksena saavutuksista taiteen, sosiaalityön, julkishallinnon, tieteen, teollisuuden, lääketieteen, kirjallisuuden, koulutuksen, urheilun ja virkamiespalveluksen saralla.
Palkintoja on jaettu vuodesta 1954.
Kunnianosoitusta myönnetään yhdessä luokassa:
Maarit Lalli

Maarit Lalli (s. 4. huhtikuuta 1964 Rauma, Suomi) on suomalainen elokuvakäsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja elokuvatuottaja. Hänet tunnetaan lähinnä lyhytelokuvistaan. Lallin ensimmäinen pitkä elokuva "Kohta 18" voitti parhaan käsikirjoituksen, parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen Jussi-palkinnon. Lalli asuu Suomenlinnassa.
Petšora–Ilytšin luonnonpuisto

Petšora–Ilytšin luonnonpuisto tai Petšora–Ilytšin biosfäärialue () on laaja, 7213,2 neliökilometrin kokoinen biosfäärialueen tasoinen luonnonpuisto Venäjän Komin tasavallan kaakkoisosassa, Troitsko-Petšorskin piirissä. Alue on nimetty Petšorajoen ja sen oikeanpuoleisen sivuhaaran Ilytšin mukaan; joet toimivat osaltaan suojelualueen etelä- ja länsirajoina. Lännessä puisto rajoittuu Uralin huippuihin, jossa kulkee samalla Komin tasavallan ja maantieteellisen Euroopan itäraja. Luonnonpuisto muodostaa keskeisen osan vuonna 1995 UNESCOn maailmanperintöluetteloon hyväksyttyjä Komin aarniometsiä. Luonnonpuiston pohjoispuolella aarniometsäalue jatkuu laajana Jogyd van kansallispuistona.
Luonnonpuisto on kaksiosainen: 
 * Tämän laajan aarnimetsäalueen nähtävyyksiin sisältyvät Petšora-joen alun lähellä sijaitsevat, Venäjän 7 ihmeen joukkoon vuonna 2008 nimetyt, noin 30-42 metriä korkeat, mansien aiemmin pyhänä pitämän Man-Pupu-njorin (Мань-Пупу-нёр) vuorenhuipulla seisovat hahmoja muistuttavat kalliopaadet.
 * Alueella vuodesta 1949 tutkittu hirvien laiduntamista. Eräänä ajatuksena neuvostotiedemiehillä oli etsiä mahdollisuuksia laajojen taiga-alueiden käyttämiseen osin kesytettyjen eläinten laidunmaina. Joku vuosi sitten (2007) hirvitarhassa kasvoi jo seitsemäs tarhattu hirvisukupolvi. Tarhatuista hirvinaaraista lypsetään maitoa. Tutkimustyön tuloksista on julkaistu monia tieteellisiä julkaisuja. Nykyään jäljellä on vain osa tästä aiemmin laajastakin hirvitarhauksesta.
Kulttuuridokumenttiin Suomensukuiset 30 päivässä liittyen Ville Haapasalo kävi toukokuussa 2012 kuvausryhmineen tutustumassa luonnonpuistoon ja sen nähtävyyksiin.
Pakistaninpaimenkoira

Pakistaninpaimenkoira ("Bhagyari Kutta") on pakistanilainen koirarotu, jota FCI ei ole tunnustanut.
Ulkomuoto.
Pakistaninpaimenkoira on keskikokoinen, lihaksikas ja voimakas, etäisesti saksanpaimenkoiraa muistuttava rotu. Sen kallo on pyöristynyt ja korvat pystyt. Mantelinmuotoisten silmien väri on tumma ja kirsu ja huulet ovat mustat. Urosten säkäkorkeus on 61–64 cm ja narttujen 50–61 cm, ja kumpikin painaa n. 35–45 kg.
Väritys riippuu usein alueesta, ja jossain tietty väri voi olla yleisempi kuin toisaalla. Koko maan mittakaavassa yleisin väritys on black &amp; tan eli musta punaruskein merkein ja toiseksi yleisin kullanruskea. Valkoiset yksilöt ovat harvinaisimpia, mutta niitäkin esiintyy jonkin verran. 
Muunnokset.
Rodusta on olemassa kolme muunnosta:
Käyttäytyminen ja luonne.
Pakistaninpaimenkoira on peloton, rohkea, valpas, reviiritietoinen ja suojelusviettinen paimenkoira. Se on oppivaisuutensa, tottelevaisuutensa ja älykkyytensä vuoksi helppo kouluttaa, joskin vaatii omistajaltaan auktoriteettia, johdonmukaisuutta, kärsivällisyyttä ja määrätietoisuutta. Sillä on erittäin voimakas paimennusvietti, joka voi kohdistua jopa perheen lapsiin ja aikuisiin.
Rotu on omistajaansa kohtaan uskollinen, omistautuva ja suojelevainen, ja vaikkei se ole luonnostaan aggressiivinen, tarpeen vaatiessa se puolustaa omistajaansa raivokkaasti. Perhettään kohtaan se on rakastava ja leikkisä, ja tulee hyvin toimeen lasten kanssa. Se ei tule kuitenkaan tule välttämättä toimeen perheen pienempien lemmikkieläinten kanssa. Pakistaninpaimenkoira kykenee paimentamisen ohella myös vartioimaan lampaita, mutta aitona ja aktiivisena työkoirana se ei kuitenkaan sovellu pelkäksi seurakoiraksi. 
Alkuperä.
Rotua on käytetty suojeluun ja paimentamiseen jo vuosisatojen ajan, ja sen alkuperästä on useita eri teorioita. Yleisimmän mukaan se polveutuu kesykoiran ja suden risteytyksestä, mistä juontuu sen alkuperäinen punjabinkielinen nimitys "bhagyari kutta" ("bhagyaar" = susi, "kutta" = koira). Nykyisin sitä esiintyy enimmäkseen Sindin ja Punjabin provinsseissa.
Hoito.
Pakistaninpaimenkoira tulisi harjata päivittäin, koska siitä irtoaa karvaa ympäri vuoden. Varsinaisina karvanlähtöaikoina siitä lähtee erittäin paljon karvaa. Sen korvat tulee lisäksi tarkistaa säännöllisesti tulehdusten varalta. Sen iho ärsyyntyy herkästi ilman riittävää öljykerrosta, minkä vuoksi se tulisi pestä vain tarpeen vaatiessa.
Rotu on erittäin aktiivinen ja kaipaa runsaasti liikuntaa, minkä voi yhdistää koulutusharjoituksiin. Koirat joita ei käytetä paimentamiseen vaativat päivittäin pitkiä, rivakoita kävely- tai juoksulenkkejä, minkä lisäksi ne tarvitsevat alkuperäisen työn korvaavia fyysisiä ja henkisiä aktiviteetteja etteivät ne turhautuisi. Ne nauttivat myös esimerkiksi pallon ja frisbeen perässä juoksemisesta. 
Pakistaninpaimenkoira on sopeutunut elämään kuumassa ilmastossa 40 C kuumuudessa, joten sitä voi karvapeitteestään huolimatta pitää lämpimän ilmaston maissa.
Terveys.
Rodulla tavataan kirppujen aiheuttamaa allergista ihotulehdusta ("flea allergy dermatis"). Se elää tavallisesti hyvin hoidettuna 8–10 vuotta.
Shime-daiko

Shime-daiko () on japanilainen pienikokoinen, tavallista taiko-rumpua korkeaäänisempi rumpu. Sana "shime-daiko" on lyhennys sanasta (). Shime-daikon runko matala mutta leveä ja molemmissa päissä on nahkaiset metalliselle kaarelle pingotetut rummunkalvot ja sitä soitetaan jalustalla, bachi nimisillä puupalikoilla. Shime-daiko muistuttaa rakenteeltaan japanilaista tsuzumi-rumpua ja Länsi-Afrikkalaista Tama-rumpua. Shime-daikolla säestetään perinteisiä japanilaisia musiikkiesityksiä kuten nagauta (), hayashi (), taiko (), ja kansanmusiikki min'yō () esityksiä.
Shime-daiko.
Shime-daikon rummunkalvot ovat lehmänahasta ja läpimitaltaan noin 26 cm. Rummun runko on noin 15 cm. Shime-daikoa soitettaessa on soittotelineen pidettävä myös rummun lattianpuoleinen kalvo irti maasta. Soittaessa rumpali käyttää "kiaita" valppautensa ’"zanshin "tai tahdinmuutoksen ilmentämiseen hyökkäyshuutoja" kakegor. "Näitä ovat "Ho", "Yo", "Iye" ja "Yoi." Nämä ovat vastaavia mitä käytetään esimerkiksi budo-lajeissa"."
Shime-daiko kuuluu myös olennaisena osana Nō- ja kabuki-teatteriin jossa se on yksi säestävän hayashi-yhtyeen soittimista.
Saukkoaapa

Saukkoaapa on asutusalue Pelkosenniemen kunnassa. Se sijaitsee Kemijärveltä 35 km Sodankyläntietä Vuostimon kohdalta Saukkoaavantielle. Kylä on aikanaan muodostunut siirtoväestä jotka on asutettu Saukkoaavantien varrelle. Pelkosenniemen kirkonkylään Pyhäjärventien (Pyhäntie) kautta on n. 12 km matka. Lähellä näkyy Pyhätunturi ympärillään kansallispuistoalue. Saukkoaavalta on latuyhteys tunturiin 7–8 km tietä pitkin 20 km, Suvannon kylään 10 km. 
Kylälle rakennettiin koulu 1950-luvun alussa. Koulurakennuksessa on 3 luokkahuonetta ja kirjastohuone sekä keittiötila, jossa on suuri leivinuuni. Keittiössä oli pieni sivuhuone joka oli talonmiehen tai emännän asuntona, pihassa oli erillinen talo, jossa oli kahden opettajan neljän ja kolmen huoneen asunnot. Suuressa ulkorakennuksessa oli ulkohuoneet ja suuri varastotila (puuvaja) sekä sauna. Lämmitys toimi vesikeskuslämmityksellä, kattilahuone ja halkovarasto oli kellaritilassa. Koulusta muodostui kylän keskuspaikka jossa oli monenlaista toimintaa. Koulun opettajana on toiminut mm. Juha Tarkki, joka tuli opettajaksi 1956. Koulutoiminta lakkautettiin Saukkoaavalla 1960-luvulla. Muuttoliike etelän kaupunkeihin ja Ruotsiin vaikutti Pelkosenniemen väkimäärän vähenemiseen, varsinkin sivukyliltä kouluja lakkautettiin.
Koulu jäi tyhjäksi ja alkoi rapistua. 1981 Helluntaiherätyksen Raamattuopisto osti koulun ja remontoi sen kurssi- ja retkeilykäyttöön. 1990 Raamattuopisto keskitti toimintansa Keuruulle ja luopui Saukkoaavan paikasta, jolloin rakennus myytiin yksityisyrittäjälle. Yritys loppui konkurssiin vuonna 1998. Vuonna 2002 koulurakennus tuhoutui täysin tulipalossa. Asuintalo varjeltui palolta.
Karjukalat

Karjukalat (Caproidae) on välskärikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä. Toisinaan karjukalojen katsotaan kuuluvan ahvenkalojen (Perciformes) tai jäykkäleukakalojen (Tetraodontiformes) lahkoon.
Lajit ja anatomia.
Varhaisimmat karjukalojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu oligoseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu 2 sukua ja 8–11 lajia. Karjukalat ovat kooltaan pienehköjä tai keskikokoisia kaloja ja saavuttavat suurimmillaan noin 30 cm:n pituuden. Heimon lajeille tyypillisiä piirteitä ovat litteä ja korkeahko ruumis, pienikokoinen pää ja suu, kookkaat silmät ja pitkät selkä- ja peräevät. Selkä- ja peräevän etuosassa on piikkejä, pieni pyrstöevä on suora tai pyöristynyt. Väritykseltään karjukalalajit ovat tyypillisesti vaaleanpunaisia tai punaisia ruumiin yläosasta ja vatsastaan vaalean hopeanharmaita. 
Levinneisyys ja elintavat.
Karjukalalajeja tavataan lämpimistä ja lauhkeista vesistä Atlantista Välimeri mukaan lukien, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Pohjoisimmillaan ne elävät Norjassa. Ne elävät tyypillisesti lähellä kivikkoisia pohjia 40–600 metrin syvyydessä merenpinnasta. Heimon kalojen ravintoa ovat äyriäiset ja muut pienet selkärangattomat eläimet.
Polist

Polist () on Venäjällä Novgorodin ja Pihkovan alueilla virtaava Lovatin sivujoki, joka alkaa Polistojärvestä ja yhtyy pääuomaansa sen suistoalueella. Joki on 176 kilometriä pitkä ja muodostaa siten pääosan sen 198 kilometriä pitkästä pääuomasta.
Joen kulku.
Polist alkaa Pihkovan alueella Bežanitsyn piirin itäosassa sijaitsevasta Polistojärvestä. Se on laaja suojärvi, ja myös joki virtaa yläjuoksulla suoalueiden läpi mutkitellen. Se virtaa koko pituudellaan kohti koillista ja pysyttelee Ilmajärven alangolla koko matkan. Joki siirtyy Pihkovan puolelta Novgorodin alueen puolelle Poddorjen piiriin noin 70 kilometriä Polistosta. Metsien ympäröimällä keskijuoksulla joen virtaus kiihtyy. Sen uoma on siellä kivinen ja koskinen Belkan ja Snežan sivujokien yhtymäkohtiin saakka. Koskijakson kohdalla sijaitsee lukuisien kylien ketju. Huomattavin koski sijaitsee Braklovitsyn kylän lähellä. Tällä välillä on joki siirtynyt Staraja Russan piiriin. Alajuoksulla Polistin virtaus hidastuu. Rannat ovat alajuoksulla puuttomat ja joen leveys 30–40 metriä. Staraja Russan kaupungin alueella, ja ennen sitä, Polistiin yhtyy useita sen sivujokia, joista yksi on sen suurin sivujoki Porusja. Staraja Russan alapuolella joki virtaa hitaasti ja se täältä on purjehduskelpoinen Ilmajärveen asti. Joenvarren asutus on keskittynyt Staraja Russaan, jossa elää yli 30 000 asukasta. Joenvarren kylien asukasluvut ovat pieniä. Staraja Russassa joen ylittää Pihkovasta tuleva rautatie.
Hydrologiaa.
Joki jäätyy marraskuun lopussa ja sen jäät lähtevät huhtikuun alussa. Joen vesi on korkealla kevättulvan aikana. Se keskivirtaama on 22 kuutiometriä sekunnissa. Joen virtaa yläjuoksulla laajoilla suoalueilla, joka aiheuttaa sen tumman vedenvärin.
Polstin valuma-alue.
Pääuoma.
Polstin pääuoma muodostuu alajuoksulla Polistin joesta, joka alkaa Poliston järvestä. Pääuomaan voidaan vielä liittää järveen laskeva Tselvajoki. Pääuoman pituudeksi saadaan Polistin osuudella 176 kilometriä, Poliston järvenselästä 5 kilometriä ja Tselvasta 17 kilometriä, eli yhteensä 198 kilometriä. Tselvla alkaa suojärvestä nimeltä Tsevlo (Цевло), mutta se ei pidennä pääuomaa.
Sivujokia.
Alla olevaan taulukkoon on koottu Lovatin suurimpia sivu-uomia. Taulukon tiedot on lueteltu taulukon alla ja niitä on eritelty kullekin joelle taulukon oikeassa sarakkeessa.
Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = luettu kunkin sivu-uoman lähteestä (), 3 = luettu venäjänkielisestä Wikipediasta, 4 = katsottu tai mitattu Internetin karttapalvelusta kuten esimerkiksi Google Maps tai ACME
Järviä.
Joki alkaa Poliston järvestä, joka on laajan suoalueen järviä. Muita suoalueen järviä ovat Berezovoje (Березовое), Bolšoje Isurevskoje (Большое Исурьевское), Bolšoje Udoje (Большое Удое), Zatšiste (Зачистье), Krasnodubskoje (Краснодубское), Kurovskoje (Куровское) ja Suselnitskoje (Сусельницкое), sekä Holynjalle kuuluva Vaškovskoje (Вашковское). Polist virtaa suistoalueella kahden järven, Kopanetsin (Копанец) ja Sereberskojen (Сереберское), välistä, ja yhtyy sitten Lovatiin.
Puukala

Puukala () on japanilainen lyömäsoitin, jota käytetään usein buddhalaisessa perinteessä ja rituaaleissa. Puukala on kokopuuta, ja sitä soitetaan puisella nuijalla tai kartulla. 
Alun perin puukala on ollut konkreettisesti kalan muotoinen lyömäsoitin. Sittemmin se on tyylitelty pienemmäksi, ja sitä säilytetään omalla tyynyllään.
Koreassa käytettävä variantti puukalasta on nimeltään "moktak".
Pyhävuoren kalliomaalaus

Pyhävuoren kalliomaalaus sijaitsee Kuhmoisten Lästilän kylässä, Päijänteen länsirannalla Judinsalonselän alueen Pyhävuoren eteläpäässä rannan tuntumassa. Kalliomaalauksen pääkenttä sisältää punaväriläiskiä, joista ei erotu kuvioita. Kalliopinnan pakkasrapautuminen on irrottanut siitä kuvioiden kohdalta laajoja palasia. Viereiseltä kallionpinnalta on löydetty pieni kuvio, joka saattaa esittää hirveä. Pyhävuoren kalliomaalaus ajoitetaan kivikaudelle. 
Löytäminen ja tutkimus.
Vuonna 2001 eräällä kalliomaalausretkellä viereisille Pyhänpään kalliomaalauksille huomasi Anna-Liisa Hakkarainen tämän maalauksen, jonka Pekka Kivikäs ja arkeologi Timo Sepänmaa vahvistivat välittömästi aidoksi. Antti Lahelma tarkasti maalauksen vuonna 2004.
Maalaukset.
Maalausalue sijaitsee parikymmentä metriä rannasta jyrkänteen juurella noin 9 metriä järven pinnan yläpuolella. Kalliossa on suuria murroksia, jotka ovat auenneet halkeamiksi. Maalauskenttä muodostuu väriläiskistä, joita löytyy 2,5 metriä korkealta ja useita metriä leveältä alueelta. Keskisin ja huomiota herättävä kohta on kirkkaan punainen ja selvästi ihmisen tekemä. Selviä kuvioita ei erotu. Kuitenkin 8 metriä oikealla on huomattu pienellä pinnalla vaatimaton ja haalistunut kuvio, joka saattaa esittää hirveä. 
Ikävä huomio sen sijaan on, että lohkeamat saattavat olla ampumajälkiä.
Katso myös.
Samalla nimellä tunnetaan toinen mahdollinen kalliomaalaus.
Samalla seudulla sijaitsevat seuraavat kalliomaalaukset:
Lain varjossa

Lain varjossa () on yhdysvaltalainen televisiosarja, joka kertoo Los Angelesissa toimivasta peiteoperaatin johtajasta ja tämän ryhmästä. Sarjaa esitettiin Yhdysvalloissa TNT:llä vuosina 2009–2010. Suomessa sarjaa esitti Sub.
Sarjan päähenkilö Carter Shaw on poliisi, joka on päättänyt omistaa elämänsä saadakseen julmimmat rikolliset kiinni Shaw’n ryhmään kuuluvat Ty Curtis, joka kamppailee oman työnsä ja elämänsä välillä, Dean Bendis, joka on niin syvällä peiterooleissaan, että tiimi ei ole enää varma kummalla puolella hän on sekä Jaimie Allen, joka värvättiin peiteoperaatioihin menneisyytensä ja rikollisten taitojensa takia.
Jonathan Pitroipa

Beninwende Yann Jonathan Pitroipa (12. huhtikuuta 1986 Ouagadougou) on burkinalainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa on keskikentän laidalla. Hän edustaa ranskalaista Stade Rennais -seuraa. Aiemmin hän on pelannut Saksassa SC Freiburgin joukkueessa vuosina 2004–2008 sekä Hamburger SV:ssä vuosina 2008–2011. Burkina Fason maajoukkueessa Pitroipa on pelannut vuodesta 2006. Hän on pelannut Afrikan-mestaruuskilpailuissa vuosina 2010, 2012 ja 2013.
Findelin kansainvälinen lentoasema

Luxemburgin lentoasema on Luxemburgin päälentoasema. Se on Luxemburgin ainoa kansainvälinen lentoasema, ja lentoasemalla on maan ainoa päällystetty kiitotie. Lentoasema sijaitsee 6 kilometrin päässä Luxemburgin kaupungista. Lentoasema on täysin kansainvälinen, koska maassa ei ole muita julkisia lentoasemia. 
Luxemburgin lentoasemalla sijaitsevat Luxemburgin kansallisen lentoyhtiön Luxairin ja rahtilentoyhtiö Cargoluxin pääkonttorit. Kuljetetun rahdin määrässä Luxemburgin lentoasema sijoittui Euroopan 5:nneksi, ja maailman 28:nneksi suurimmaksi lentoasemaksi vuonna 2010.
Historia.
Alun perin lentoasema tunnettiin ”Sandweilerin lentokenttänä”, joka avattiin 1930-luvulla. Kentällä oli tuolloin ruohopäällysteinen 1000 metrin pituinen kiitotie.
Saksalaisten käyttö toisessa maailmansodassa.
Saksa valloitti puolueettoman Luxemburgin 10. toukokuuta 1940, ja 21. toukokuuta, ’’Luftwaffe’’ sijoitti lentoasemalle Jagdgeschwader 53:n (JG 53), Messerschmitt Bf 109 hävittäjäyksikön. JG 53 oli mukana Ranskan taistelussa Ranskaa ja Isoa-Britanniaa vastaan touko- ja kesäkuussa. Myös JG 52 operoi Bf 109-koneilla Sandweileristä salamasodan ajan. JG 52 muutti Ranskaan 29. toukokuuta, mutta JG 53 pysyi Luxemburgissa 18. elokuuta asti, kunnes se siirtyi lähemmäksi Englannin kanaalia. 
Tämän jälkeen lentoasemalla ei ollut juurikaan käyttöä, kunnes Saksalaisten Henschel Hs 126-koneilla lentänyt tiedusteluryhmä Aufklärungsgruppe 123 (AKG 123) sijoitettiin kentälle. AKG123 siirtyi idemmäksi vain muutama päivä sen jälkeen, kun Yhdysvaltain Armeija siirtyi Luxemburgiin ja raivasi maan saksalaisista miehitysjoukoista. 
Liittoutuneiden käyttö.
Yhdysvaltain armeijan taisteluinsinöörejä saapui Sandweileriin syyskuun puolivälissä 1944, ja suoritti pieniä jälleenrakennustoimenpiteitä valmistellakseen kentän Ninth Air Forcen taistelukoneille. Lentokenttä nimettiin Advanced Landing Ground "A-97" Sandweileriksi, ja se avattiin 18. syyskuuta. Ninth Air Forcen 363D taktinen tiedusteluryhmä suoritti useita valokuvatiedustelulentoja 29. lokakuuta 1944 asti, kunnes he siirtyivät myös Saksaan. Sandweiler pysyi Yhdysvaltain käytössä loppusodan ajan. Yhdysvallat mm. evakuoivat uhrejaan Sandweilerin kautta Englantiin. Lentoasema palasi Luxemburgin valvontaan 15. elokuuta 1945. 
Terminaalit.
Terminaali A.
Vanha Terminaali A oli rakennettu vuonna 1975, ja se oli lentoaseman ainoa terminaali aina vuoteen 2004 asti, jolloin avattiin uusi Terminaali A. 
Vanha Terminaali A oli liian täysi erityisesti kesäkaudella, ja siellä oli vain muutamia kauppoja. Vanhaa Terminaalia alettiin purkaa loppuvuodesta 2011, ja purkaminen valmistui maaliskuussa 2012.
Terminaali B.
Terminaali B avattiin vuonna 2004. Se on ainutlaatuinen, koska terminaalissa ei ole lähtöselvityspisteitä tai tuloaulaa, vaan ne ovat Terminaali A:n puolella. Terminaali rakennettiin pienille koneille, joiden maksimikapasiteetti on 50 matkustajaa. Terminaali voi käsitellä vuodessa 600 000 matkustajaa.
Tsuzumi

Tsuzumi () on pienikokoinen, tavallista taiko-rumpua korkeaäänisempi japanilainen rumpu. Tsuzumin runko on päistään maljamainen, keskikohdastaan kapeneva tiimalasia muistuttava ja molemmissa päissä on nahkaiset metalliselle kaarelle pingotetut rummunkalvot, joita pitää koossa kaksi sidosnarua. Tsuzumit muistuttavat rakenteeltaan japanilaista shime-daiko-rumpua ja länsiafrikkalaista tama-rumpua. 
Kōtsuzumi ja ōtsuzumi.
Nō-teatteriesitysten säestykseen käytetään vähimmillään kotsuzumi- ja ōtsuzumi-rumpuja. Kotsuzumi on näistä pienempi. Sen runko on noin 25 cm pitkä ja rummunkalvot hevosennahkaa. Kotsuzumia kannatellaan vasemmalla olkapäällä ja soitetaan oikealla kädellä.
Ōtsuzumi on matalaäänisempi ja sen tiimalasia muistuttava runko on noin 30 cm pitkä ja rummunkalvot lehmännahkaa. Ōtsuzumia soitetaan sylissä pitäen yhdellä tai kolmella oikean käden sormella.
Kotsuzumilla ja ōtsuzumilla säestetään perinteistä japanilaista musiikkia kuten nagauta-, hayashi-, taiko-, ja min'yō- eli kansanmusiikkiesityksiä.
Tsuzumi kuuluu myös olennaisena osana Nō- ja kabuki-teatteriin, jossa se on yksi säestävän hayashi-yhtyeen soittimista. 
Tsuzumin soittaja kostuttaa soiton aikana rummun kalvoja hengityksellään säilyttääkseen haluttavan äänenvärin. Lisäksi tsuzumin säveltä voi nostaa tai laskea kesken soiton kiristämällä tai höllentämällä nyöritystä, joka pitää rummun kalvoja asemissaan.
Gnisvärdin laivalatomukset

Gnisvärdin laivalatomukset sijaitsevat Toftassa Länsi-Gotlannissa Ruotsissa. Alueella, joka johtaa Gnisvärdin kalasatamaan, on useita laivalatomuksia ja hautaröykkiöitä. Ne ovat erinomaisesti säilyneitä, vaikka ne ajoitetaan nuorempaan Skandinaviseen pronssikauteen, millä tarkoitetaan Monteliuksen periodeja IV–VI eli 1100–500 eaa.
Alueen haudat ja laivalatomukset.
Gotlannin suurin latomus, joka on 47 metriä pitkä ja 7 metriä leveä, tunnetaan Gnisvärdin laivalatomuksen nimellä. Se on rakennettu noin 100 kivestä, jotka on nostettu pystyyn reunakivetystä rakennettaessa. Keula- ja peräkivet ovat 1,3 metriä pitkiä ja ovat muita kiviä pitempiä. Laivaa reunustaa kaksi pienempää kehäkivetystä.
Vajaa 100 metriä etelään edellisestä sijaitsee toinen laivalatomus, joka on 36 metriä pitkä ja 4 metriä leveä. Sen lähelle on kasattu myös hautaröykkiö eli hiidenkiuas ja kaksi pienempiä ja pyöreitä kehäkivetyksiä. Hiidenkiukaan leveys on 16 metriä. Viereinen laivalatomus on hiidenkiuasta pienempi ja osittain tuhoutunut. 
Noin 200 metriä itään sijaitsee kalmisto, jossa on hautaröykkiö ja kahdeksan pyöreää kehäkivetystä. Myös kalasataman ja laivalatomusten välissä on hautaröykkiö, jonka halkaisija 23 metriä ja korkeus 2,7 metriä.
MagnumLive

MagnumLive Oy on suomalainen ohjelma- ja tapahtumatuotantotalo. Yhtiö jakaa toimintansa neljään lohkoon; tapahtumatuotantoon, tekniseen toteutukseen, messuosastojen toteutukseen sekä esiintyjä- ja ohjelmapalveluun. 
Vuonna 2016 MagnumLiven liikevaihto oli 11,3 miljoonaa euroa. 
MagnumLive Oy on enemmistöosakas konsernissa, jonka se muodostaa yhdessä tekniseen toteutukseen keskittyneiden yhtiöiden RMC Light &amp; Sound Oy:n ja Lakeus Sound Oy:n kanssa. Konsernin palveluksessa on lähes 50 kokopäiväistä alan ammattilaista ja sen toimipisteet sijaitsevat Vantaalla, Turussa sekä Seinäjoella. Vuonna 2016 konsernin liikevaihto oli 14,3 miljoonaa euroa.
MagnumLiveen on fuusioitunut useita alalla pitkään toimineita yhtiötä: Extra Viihde Oy (artisti- ja ohjelmapalvelut), Magnum Music Oy (levy-yhtiö), Musiikkimyynti Oy (artistipalvelut), Promosystems Oy (tekninen toteutus ja videotuotanto), Manari Oy (musiikki- ja komiikkateatterituotannot), Viihdekeskus Oy (Viihdekeskusten ja hotellien ohjelmapalvelut) sekä Formaatti Oy (messuosastojen suunnittelu ja toteutus). 
Yritysfuusioiden ansiosta MagnumLive on 100 % omavarainen tapahtumatuotantojen toteuttaja. MagnumLiven palvelukonseptiin kuuluu yhden luukun periaate: asiakas saa kaikki alan palvelut yhdeltä toimijalta. 
Historia.
MagnumLive Oy toimi aiemmin nimellä Extra Viihde Oy. MagnumLive-nimisenä yhtiö on toiminut vuodesta 2012 alkaen. Yhtiön historia ulottuu vuoteen 1969, jolloin Extra Viihdepalvelut Suomi Ky perustettiin. Vuonna 1991 se muutettiin osakeyhtiöksi. 
Promosystems Oy (perustettu 1984), joka toteutti yleisö- ja yritystapahtumien tekniikkaa kotimaassa ja Euroopassa, fuusioitiin Extra Viihteeseen vuonna 2012. Pääkaupunkiseudulla toimineet viihdetoimistot Musiikkimyynti Oy (perustettu 1978) ja Manari Oy (perustettu 1984) sulautettiin vuonna 2009 ja 2011 osaksi Extra Viihdettä. Vuonna 2010 Viihdekeskus Oy:n liiketoiminta liitettiin osaksi Extra Viihdettä, jolloin yhtiön toiminta laajeni myös Lapin hiihtokeskusten sekä Etelä-Suomen yökerhojen viihdetarjontaan.
Vuonna 1987 perustettu messu- ja suunnittelutoimisto Formaatti Oy:n liiketoiminta fuusioitui MagnumLiveen kesällä 2015. Vuonna 2003 perustettu levy-yhtiö Magnum Music Oy on nykyään MagnumLiven levymerkki, joka julkaisee kotimaista viihdettä.
MagnumLive-konserniin kuuluu kaksi itsenäistä teknistä toteutusta harjoittavaa sisaryhtiötä, RMC Light &amp; Sound Oy (perustettu 1980, konsernissa vuodesta 2011) ja Lakeus Sound Oy (perustettu 2008, konsernissa vuodesta 2015). MagnumLive ja RMC Light &amp; Sound kuuluvat myös KOKO Tapahtumaan, joka on alalla toimivien yritysten yhteismarkkinointiryhmä. 
Toiminta.
Yritys toteuttaa monipuolisena alihankkijana yleisö- ja yritystapahtumapalveluja, messuosastoja sekä tilaratkaisuja Suomessa ja ulkomailla. MagnumLive tarjoaa myös kattavat esiintyjä-, elämys- ja ohjelmapalvelut.
Yhtiö huolehtii vuosittain yli 4 000 esiintyjä- ja tapahtumatoimeksiannosta.
Lahdenvuoren rautatietunneli

Lahdenvuoren tunneli on Jyväskylän Korpilahdella sijaitseva rautatietunneli Orivesi–Jyväskylä-rataosalla. Sen pituus on 4 293 metriä ja se rakennettiin vuosina 1974–1976. Tunnelin louhintatyöt saatiin valmiiksi vuoden 1975 alussa ja lujitustyöt 2. marraskuuta 1976. Tunnelin leveys on 5,2 m ja korkeus 7,5 m. Louhintatöiden urakkamäärittelyssä käytettiin kattavasti kallioluokitusmäärittelyä, jossa kallio jaettiin neljään luokkaan lujitustarpeen mukaan. Vähäisen lujitustarpeen I ja II -kallioluokkaa oli yhteensä 76 % tutkitusta pituudesta. Aikanaan tunneli oli Suomen pisin liikennetunneli, ja valmistumisestaan vuoteen 2008 se oli pisin rautatietunneli. Sittemmin siitä tuli Suomen kolmanneksi pisin rautatietunneli Vuosaaren satamaradan 13,5 kilometrin pituisen Savion tunnelin (2008) ja Kehäradan 8,2 kilometrin pituisen tunnelin (2015) jälkeen.
Tunnelin turvallisuutta on parannettu 2000-luvulla rakentamalla sinne kaksi hätäpoistumissuojatilaa (Km 309+580 ja 311+093). Vuonna 2005 läntiselle suuaukolle tehtiin teräsbetoninen suuaukkorakenne ja itäpäässä avarruslouhintatöitä. Tunnelissa on 160 km/h nopeusrajoitus.
Jay Kortehisto

Juha Jay Kortehisto (s. 28. joulukuuta 1972) on suomalainen muusikko, laulaja ja sovittaja. Hänen instrumentteinaan on pasuuna ja didgeridoo. 
Juha Kortehisto on kotoisin Seinäjoelta. Vuonna 1994 hän muutti Helsinkiin ja aloitti opiskelunsa Oulunkylän Pop &amp; Jazz konservatoriossa. Kortehisto toimii 1950-luvun rhythm and bluesia soittavan Screaming Jay &amp; The Bonesin yhtyeen laulajana ja pasunistina. Pasunistina hän on soittanut muun muassa yhtyeissä Ricky Tick Big Band, Dallapé, Boston Promenade, Nu Spirit Helsinki, Jean S., Elastinen, Sunrise Avenue, Leningrad Cowboys, Popeda sekä Sami Saaren, Jimi Tenorin yhtyeissä. 
Hän on myös paljon käytetty studiomuusikko ja hän on soittanut yli 200 albumilla. 
Vuonna 2018 hän julkaisi sooloalbumin "Jay Kortehisto". Levyn kappaleet on sävelletty yhdessä saksofonisti Pope Puolitaipaleen kanssa. Jay Kortehisto -bändin muusikkoina toimivat: Jay Kortehisto laulu ja pasuuna, Pope Puolitaival saksofoni, Mikael jakobsson piano, Antti lötjönen basso sekä Jaska Lukkarinen rummut. Albumin kappaleet ovat jazzia suomeksi laulettuna.
Hän on tehnyt sovituksia muun muassa albumeille "Nu Spirit Helsinki" ja "Nicole Willis / Be it" sekä musikaaliin "Smokkijätkät". 
Hänen ääntänsä voi kuulla muun muassa sarjassa "Paavo Pesusieni" (Jalmari Kalmari ja ranskalainen kertoja) sekä sivurooleina elokuvassa "Kaksin karkuteillä".
Kelim

Kelim (, "gelīm") on itämainen matto, jossa ei ole nukkaa, eli sitä ei ole solmittu. Kelim on sen vuoksi ohut ja kevyt.
Kelimejä on alun perin valmistettu Turkissa, mistä niiden valmistus on levinnyt Balkanille, Kaukasiaan, Persiaan ja Turkestaniin, sekä Pohjois-Afrikkaan ja koko Aasiaan. Paimentolaiset ovat käyttäneet kelimejä teltoissaan alustoina ja tilanjakajina, peittoina, tavaroiden päällisinä, säilytyssäkkeinä ja laukkuina, sekä seremonioiden pitopaikkojen koristeina. Kelimejä ei yleensä käytetä lattiamattoina, sillä ne eivät ohuina pysy paikallaan.
Kelimin kumpikin puoli on samanlainen. Kelim-kudonta muistuttaa kiintopujotusta. Erona on se, että kelimin kuteet pujotetaan sitomatta, jolloin rajakohtaan syntyy reikä. Kelimien kuviointi on yleensä yksinkertaista ja geometristä.
Osa-alue

Osa-alue () tarkoittaa aluetta, joka on muodostettu jakamalla kunta pienempiin osiin tilastointia varten. Suomen kunnat on jaettu osa-alueisiin joko yhdellä, kahdella, kolmella tai neljällä eri hierarkiatasolla. Kolmitasoisessa aluejaotuksessa hierarkiatasojen nimitykset suurimmasta pienimpään ovat suuralue, tilastoalue ja pienalue. Suomessa on noin 11 000 pienaluetta. Ruotsin kielellä vastaavat nimitykset ovat "storområde", "statistikområde" ja "småområde".
Esimerkkejä.
Suomessa esimerkiksi Turku on jaettu kolmitasoisesti suur-, tilasto- ja pienalueisiin. Osa-alueiden tunnusnumeroiden pituudet ovat vastaavasti 1, 3 ja 6 numeroa. Koodin ensimmäinen numero yksilöi suuralueen, seuraavat kaksi tilastoalueen ja viimeiset kolme pienalueen. Turussa on 9 suuraluetta ja 134 pienaluetta. Aluejakokartan luettelon perusteella tilastoalueita on 53 kappaletta.
Helsingissä piirijakojärjestelmään kuuluu marraskuussa 2012 tehdyn päätöksen mukaan 8 suurpiiriä, 34 peruspiiriä, 148 osa-aluetta ja 404 pienaluetta.
Kouvola puolestaan on jaettu kuuteen suuralueeseen, 43 tilastoalueeseen eli kaupunginosaan ja 193 pienalueeseen. Kouvolassa suuralueet käsittävät Kouvolan seudun vuoden 2009 kuntaliitosta edeltäneen kuuden kunnan alueet.
Ruotsi.
Ruotsissa kuntien osa-alueita kutsutaan nimellä "NYKO-delområde", missä "NYKO" tulee sanasta "nyckelkodsystemet".
Norja.
Norjassa kuntien osa-alueiden nimitys on "grunnkrets".