Skootteri

Skootteri on pienipyöräinen moottoripyörä tai mopo (moposkootteri), jossa on metallinen runko (monokokki) kuten Vespassa tai erillinen putkirunko, johon suojapellit on kiinnitetty (Lambretta). Istuimen ja ohjaustangon väli on ainakin osittain avoin, joissakin malleissa tasainen lattia, toisissa lattia on vähintäänkin kuljettajan jalkojen kohdalla. Skootterin moottori, jonka iskutilavuus on yleensä ollut 98–200 cm³, sijaitsee perinteisissä malleissa takapyörän lähellä ja on täysin koteloitu. Uudemmissa skoottereissa moottori on istuimen alla, ja sylinteritilavuus on jopa 840 cm³. Voimansiirtotapa on hammaspyörillä toteutettu suoraveto takapyörään tai toisiovetoketju tai hihna, ja moottori on samalla kiinteä osa iskunvaimennusta. Vaihteisto on joko manuaalinen tai täysin automaattinen variaattori. 
Ajoneuvotyypin alkuvaiheissa suunnitteluperiaatteena oli antaa auton mukavuus ja suojaavuus säätä vastaan kaksipyöräisen hinnalla. Skootteri onkin mielletty edulliseksi jokapaikan kulkimeksi, joka sopii myös hameeseen pukeutuneille naisille. Viime aikoina skootteri-nimitys on laajentunut käsittämään myös 50-kuutioiset moposkootterit.
Historia.
Skootterin idea saattoi syntyä jo ensimmäisten motorisoitujen ajoneuvojen mukana 1800-luvun lopulla. Hildebrand &amp; Wolfmüller rakensi 1894 ensimmäisen kaksipyöräisen, jossa oli läpiastuttava runkorakenne. 1900-luvun alussa skootteriksi kutsuttavia laitteita tehtiin kummallakin puolella Atlanttia. Ranskassa oli Auto-Fauteuil jo 1902 ja Yhdysvalloissa Motoped 1910-luvulla. Ensimmäisen maailmansodan aikana ja heti sen jälkeen oli markkinoita halvoille ajoneuvoille. Yhdysvalloissa esiteltiin Autoped 1914 ja Britteinsaarilla Skootamota ja Unibus, sekä Saksassa DKW:n Lomos 1920-luvulla. 1930-luvun lamakaudella Yhdysvalloissa kehitettiin uusia entistä parempia skoottereita, kuten Salsburyn "Motor Glide" (1936) ja Cushman, joita valmistettiin 1936–1965.
Toisen maailmansodan jälkeen oli jälleen tilaus yksinkertaiselle ja huokealle skootterille, mutta nyt kehityksen etujoukko siirtyi Eurooppaan, jossa Italiassa miltei samanaikaisesti esiteltiin Piaggion Vespa (1946) ja Innocentin Lambretta (1947). Monzalainen Gianca aloitti jo ennen Piaggiota Nibbiollaan, mutta merkin taival päättyi nopeasti. Italialaiset skootterit osoittautuivat erittäin onnistuneiksi. Vasta Vespan ja Lambrettan myötä skootterista voidaan sanoa tulleen täysi-ikäinen, kaikkien saavutettavissa oleva ja suosittu kulkuneuvo.
Lukemattomat muut valmistajat seurasivat perässä omilla versioillaan: Iso, Guizzo, NSU, Heinkel, Triumph, Maico, Zündapp - jopa Harley-Davidson kokeili skootterinvalmistusta kulmikkaalla "Topperillaan" (1960–1965). Lähestulkoon kaikilla aikaansa seuraavilla tehtailla oli pakko olla oma skootterimalli kuumimpaan aikaan. Suomessa Tunturipyörä tuotti maahan omalla tuotemerkillään varustettuja Puch-skoottereita.
Itäblokissa valmistettiin skoottereita Neuvostoliitossa (Vjatka), Tšekkoslovakiassa (CŽ) ja DDR:ssä (IWL). Vjatka oli olemukseltaan suoranainen kopio Piaggion Vespasta.
Skootteri, erityisesti Vespa, oli myös Suomessa suosittu 1960-luvulla, mutta varallisuuden kasvaessa autot syrjäyttivät sen ensisijaisena kulkupelinä. Nykyään 1950- ja 1960–lukujen "klassiset skootterit" ovat haluttuja keräilykohteita.
Vespoja valmistettiin lisenssillä Italian ulkopuolella Ranskassa, Espanjassa, Englannissa ja Saksassa. Yhdysvalloissa Sears, Roebuck &amp; Company myi Vespaa tavarataloketjussaan nimellä "Allstate", mutta nimeä on käytetty myös muiden valmistajien tuotteiden markkinointinimenä. Intiassa tehdään yhä Vespaan perustuvia Bajaj- LML-skoottereita, sekä jatkettiin Lambretan valmistusta vielä pitkään emoyhtiön konkurssin jälkeen (1971). Kolmipyöräisiä skoottereita käytetään Italiassa pienliiketoiminnassa (Ape, Vespa Commercial), Thaimaassa (tuk-tuk) ja Intiassa takseina.
Japanissa tehtiin skoottereita jo varhain. Honda valmisti klassisiin skoottereihin lukeutuvia malleja jo 1950-luvulla, mutta luopui tuoteryhmästä kahdeksikymmeneksi vuodeksi, koska keskitti huomionsa Cub-moottoripyöräänsä. Fuji ja Mitsubishi olivat 1960-luvulla hallitsevat merkit Japanin kotimarkkinoilla. Yamahakin kokeili skoottereita samoihin aikoihin. Piaggion laiminlyödessä mallistonsa uudenaikaistamisen 1980-luvun vaihteessa Honda astui uudelleen skootterimarkkinoille NH-mallisarjallaan. Erityisesti Hondan 250-kuutioinen Helix (Spazio, Fusion, CN250) oli uraauurtava "maksiskootterien" edeltäjänä. Hondan vanavedessä myös muut kaukoidän valmistajat suuntasivat Euroopan ja Yhdysvaltojen vientimarkkinoille putkirunkoisilla muoviskoottereillaan, mistä syntyi uusi "modernien skootterien" luokka klassisen rinnalle.
Nykyaikaiset skootterit.
Ketteränä ja halpana kulkuvälineenä skootteri on säilyttänyt asemansa esimerkiksi Aasiassa ja Euroopan ruuhkaisissa suurkaupungeissa. Suomessakin on koettu sen renessanssi uusien maxiskootterien myötä. Ominaisuuksiltaan ja ulkonäöltään nämä lähenevät jo perinteisiä moottoripyöriä. 
Skoottereissa on nykyään useimmiten automaattinen variaattorivaihteisto ja automaattinen kytkin, joten kuljettaja voi keskittyä pelkästään ajamiseen. Perinteisissä malleissa voimansiirto tapahtui manuaalisella vaihteistolla, vaihteiden vaihtaminen tapahtui ohjaustangossa olevalla valitsimella. Nykyaikaisissa skoottereissa moottorin iskutilavuus vaihtelee 49cm³ ja 850 cm³ välillä ja moottorit ovat kaksi- tai nelitahtisia.
Nykyisin markkinoilla on myös kasvava joukko sähkömoottorilla eli akkuvirralla toimivia sähköskoottereita.
Lainsäädännössä skootteria käsitellään moottoripyöränä tai mopona, joten niitä koskevat samat ajokorttiluokat ja tieliikennemääräykset kuin vastaavia ajoneuvoja.
Aiheesta muualla.
Skootterivalmistajia