tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tasavälinen kartioprojektio

­­
Tasavälinen kartioprojektio on vanhalta ajalta saakka tunnettu karttaprojektio. Siinä maapallon pinta ajatellaan kuvatuksi pallon­pintaa sivuavalle tai leikkaavalle kartiolle, jonka akseli yhtyy Maan akseliin. Leveyspiirit näkyvät kartassa saman­keskisinä ympyrän­kaarina, pituuspiirit suorina, jotka leikkaavat toisensa samassa pisteessä kartan ulkopuolella. Etäisyydet pituus­piirejä pitkin kuvautuvat oikeassa suhteessa, samoin etäisyydet pitkin yhtä tai tavallisimmin kahta leveys­piiriä, jotka kartassa kulloinkin on valittu "standardi­leveys­piireiksi" ja joiden kohdalla kartion ajatellaan leikkaavan maapallon pinnan. Projektio ei kokonaisuudessaan ole oikea­kulmainen eikä oikea­pintainen, mutta standardi­leveys­piirien kohdalla sekä kulmat että pienten alueiden pinta-alojen suhteet kuvautuvat oikein. Jos kartassa näkyvä alue ulottuu navalle saakka, ei napa yleensä näy pisteenä vaan sekin pienenä ympyränkaarena.
Jos standardi­leveys­piirejä on vain yksi ja sellaiseksi on valittu päiväntasaaja, erikois­tapauksena saadaan lieriö­projektio, neliökartta. Jos taas ainoaksi standardi­leveys­piiriksi valitaan pohjois- tai etelänapa, erikois­tapauksena saadaan oikeakeskipituinen tasoprojektio.
Klaudios Ptolemaioksen maailman­kartta perustui erään­laiseen tasaväliseen kartio­projektioon. Nykyään tasavälistä kartio­projektiota käytetään varsinkin kartoissa, joiden esittämä alue on pitkähkö länsi-itä-suunnassa eikä sijaitse lähellä päivän­tasaajaa, esimerkiksi usein Euroopan kartoissa.
Matemaattinen määritelmä.
Tasavälisessä kartio­projektiossa maan­pinnan piste, jonka leveys on φ ja pituus λ, kuvautuu tasolle pisteeseen, jonka karteesiset koordinaatit ("x, y") ovat
formula_1
formula_2,
missä φ0 ja λ0 ovat koordinaatiston origoon kuvautuvan pisteen leveys- ja pituus­aste, ja vakiot "n", "G" ja ρ0 sekä pituusasteesta riippuva parametri θ määräytyvät niiden sekä valittujen standardi­leveys­piirien φ1 ja φ2 mukaan seuraavasti:
formula_3
formula_4
formula_5
formula_6
Jos on valittu vain yksi standardi­leveys­piiri eli φ1 = φ2, ei vakiota "n" voida laskea edellä esitetyllä tavalla, mutta tällöin on
formula_7
Samalla "G":n lauseke yksinkertaistuu muotoon
formula_8
Turun Yliopiston Kemistit TYK

Turun Yliopiston Kemistit TYK ry on Turun yliopiston kemian ja biokemian opiskelijoiden ainejärjestö. Yhdistys on perustettu vuonna 1935 ja on täten vanhin Turun yliopiston piirissä toimiva ainejärjestö. Yhdistyksen logo on Turun yliopiston siipisoihdun lävistämä bentseenirengas.
Froot

Froot on Marina and the Diamondsin kolmas studioalbumi. Albumi julkaistiin maaliskuussa 2015, jota ennen julkaistiin viisi single-kappaletta, jotka kuuluvat Marinan luomaan "Froot Of The Month"-nimiseen kampanjaan. Kuudes single kuitenkin julkaistiin 4. huhtikuuta. 
Tausta.
Albumin nimikkokappale 'Froot' julkaistiin 10. lokakuuta 2014, Marinan syntymäpäivänä, sekä kuukautta myöhemmin 10. marraskuuta julkaistiin koko albumin kappalelista.
12. joulukuuta Marina and the Diamondsin Youtube-kanavalle ladattiin kappale 'Happy'. 
Uudenvuodenpäivänä esiteltiin kolmas ennakkosingle nimeltä ”Immortal”, joka kiri iTunes-listojen kärkeen. 'I'm A Ruin' julkaistiin 2. helmikuuta.
Viides ennakkosingle 'Forget' julkaistiin 3. maaliskuuta. Ja kuudes single, 'Gold' julkaistiin 4. huhtikuuta
Patagonianvihervarpunen

Patagonianvihervarpunen ("Spinus barbatus") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Patagonianvihervarpusta tavataan Etelä-Amerikan eteläosissa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pikkutikli

Pikkutikli ("Spinus psaltria") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pikkutikliä tavataan Yhdysvalloissa, Meksikossa, Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan luoteisosissa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kaliforniantikli

Kaliforniantikli ("Spinus lawrencei") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Kaliforniantikliä tavataan Yhdysvaltain lounaisosissa ja Meksikon luoteisosissa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Korsikanhemppo

Korsikanhemppo ("Carduelis corsicanus") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on läheistä sukua sitruunahempolle.
Tuntomerkit.
Korsikanhemppo on 11,5–12,5 cm pitkä. Se muistuttaa sitruunahemppoa, mutta selkä on ruskea ja tummaviiruinen ja vatsapuoli ja naama ovat kirkkaamman keltaiset kuin sitruunahempolla. Naaras on koirasta väreiltään himmeämpi ja sen rinnan yli kulkee harmaa vyö.
Levinneisyys.
Korsikanhemppoa tavataan Korsikassa ja Sardiniassa. Lajin populaatioksi arvioidaan 19 000–85 000 pesivää paria. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö.
Korsikanhemppo pesii matalissa puukanervikoissa ja pensaikoissa, joskus myös metsiköissä. Sitä tavataan merenpinnan tasosta noin 1 650 metrin korkeuteen saakka. Korsikanhemppo on paikkalintu.
Jemeninhemppo

Jemeninhemppo ("Linaria yemenensis") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Jemeninhemppoa tavataan Saudi-Arabiassa ja Jemenissä. Laji on kuvattu yleiseksi tai paikallisesti yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Somalianhemppo

Somalianhemppo ("Linaria johannis") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Somalianhemppoa tavataan pienellä alueella Somalian pohjoisosissa. Lajin populaation arvellaan olevan hyvin pieni, ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Cyrillaceae

Cyrillaceae on vain kaksi lajia käsittävä kasviheimo koppisiemenisten Ericales-lahkossa, johon myös kanervakasvit (Ericaceae) kuuluvat.
Tuntomerkit.
Kasvit ovat puita tai pensaita, joiden lehdet ovat ehytlaitaiset, lyhytruotiset ja kierteisesti järjestyneet. Usein niissä on mustat korvakemaiset rauhaset. Kukat sijaitsevat pitkissä ja terttumaisissa kukinnoissa ja ovat tavallisesti säteittäisiä, ja niiden verhiö ja teriö ovat tyveltään yhdislehtisiä. Heteet ovat kahtena kiehkurana tai heteitä on yhtä monta kuin verholehtiä; ponnet ovat soikeita ja avautuvat raoilla. Sikiäin on kehänalainen, koostuu kahdesta viiteen yhteen kasvaneesta emilehdestä ja suippenee vähitellen lyhyeksi vartaloksi, jonka päässä on liuskainen luotti. Sikiäimessä on 2–15 kärki-istukallista ja riippuvaa siemenaihetta. Hedelmä on avautumaton, 1–4-siemeninen, kuiva luumarja tai 2–5-siipinen samara (pähkylä). Siemenessä on vain vähän ravintovarastoa (endospermiä).
Levinneisyys.
Heimon lajit kasvavat hajanaisesti Kaakkois-Yhdysvalloissa, Karibian alueella, Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosassa.
Luokittelu.
Heimon läheisin sukulainen on kanervakasvien (Ericaceae) heimo. Cyrillaceae-heimossa on vain kaksi eri sukuihin ("Cyrilla" ja "Cliftonia") luettua lajia.
Käyttö.
Kumpaakin lajia kasvatetaan lämpimillä alueilla koristekasveina vaaleiden kukkien ja lehtien punertavan syysvärityksen vuoksi.
Feed Me (albumi)

Feed Me on suomalaisen I’Dees-popyhtyeen 25. syyskuuta 2003 julkaistu toinen ja samalla viimeinen studioalbumi. Albumin on tuottanut Lauri Järvilehto.
Albumi ei noussut lainkaan Suomen viralliselle albumilistalle. Myöskään siltä julkaistut singlet ”Brave and Optimistic Girl” ja ”Special” eivät sijoittuneet listoille.
Seppe Smits

Sebastien "Seppe" Smits (s. 13. heinäkuuta 1991 Wilrijk) on belgialainen lumilautailija. Hän kilpailee slopestylessä ja big airissa. Smits voitti MM-kultaa vuoden 2011 MM-kisojen slopestylestä La Molinasta. Samoissa kisoissa hän saavutti myös MM-hopeaa big airista. Ensimmäisen arvokisamitalinsa Smits saavutti vuoden 2009 MM-kisoista Gangwon-dosta ollen big airissa hopeasijalla vain 17-vuotiaana. Smitsillä on myös yksi MM-pronssi vuoden 2013 kisoista Stonehamista big airista. Vuonna 2013 hän voitti pronssia X Gamesien slopestylestä Aspenista. 
Smits on osallistunut yksiin talviolympialaisiin. Vuonna 2014 Sotšissa hän oli slopestylen 13. Maailmancupissa Smits on kilpaillut vuodesta 2007 alkaen. Hän on saavuttanut kaksi maailmancupin osakilpailuvoittoa ja seitsemän palkintokorokesijaa. Smits on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 72 kilogrammaa.
Thylane Blondeau

Thylane Léna Rose Loubry Blondeau (s. 5. huhtikuuta 2001) on ranskalainen malli. Hänen vanhempansa ovat jo uransa päättänyt ranskalainen jalkapalloilija Patrick Blondeau sekä Véronika Loubry. 
Blondeau on toiminut mallina jo neljävuotiaasta asti, jolloin hän esiintyi Jean-Paul Galtierin näytöksessä. 
Vuonna 2011 "Vogue Enfant"-lehdessä julkaistuja kuvia Blondeausta on kritisoitu, sillä Blondeau oli puettu ja meikattu aikuisten tyyliin. 
Nykyisin Blondeau on Lacostella mallina.
Behdad Salimi

Behdad Salimi (; s. 8. joulukuuta 1989 Qaem Shahr) on iranilainen painonnostaja ja olympiavoittaja. Salimi kilpailee yli 105-kiloisissa. Hän voitti olympiakultaa vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta yhteistuloksella 455. Salimi on myös oman painoluokkansa kaksinkertainen maailmanmestari vuosilta 2010 ja 2011 sekä myös MM-hopeamitalisti vuodelta 2014. Aasian kisoista hän on voittanut kaksi kultaa ja Aasian-mestaruuskisoista tilillä on kolme kultaista mitalia. Hän on 197 senttimetriä pitkä ja painaa 165 kilogrammaa.
Anders Eggert

Anders Eggert Magnussen (s. 14. toukokuuta 1982 Aarhus) on tanskalainen käsipalloilija, joka edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa SG Flensburg-Handewittiä. Eggertin pelipaikka on vasen laitahyökkääjä. Nykyistä seuraansa Eggert on edustanut vuodesta 2009 alkaen. 
Eggert on kaksinkertainen MM-hopeamitalisti vuosilta 2011 ja 2013. Vuoden 2013 MM-kisoissa Espanjassa Eggert voitti maalikuninkuuden 55 osumallaan. EM-kisoista Eggert on saavuttanut kultaa ja hopeaa. Vuoden 2012 EM-kisoissa Serbiassa hän voitti kultaa ja kahta vuotta myöhemmin koti-EM-kisoissa tuli hopeaa. Eggert on pelannut Tanskan käsipallomaajoukkueessa vuodesta 2003 alkaen. Hän osallistui myös vuoden 2012 kesäolympialaisiin Lontoossa. Noissa kisoissa Tanska oli kuudes.
Eggert on 179 senttimetriä pitkä ja painaa 79 kilogrammaa.
Shon Seung-mo

Shon seung-mo (s. 1. heinäkuuta 1980 Milyang) on eteläkorealainen sulkapalloilija ja olympiamitalisti. Shon saavutti olympiahopeaa kaksinpelistä vuoden 2004 kesäolympialaisissa Ateenassa. Hän hävisi finaalissa Indonesian Taufik Hidayatille. Ensimmäisellä kierroksella Shon voitti Suomen Antti Viitikon. Shon on voittanut myös MM-pronssia Birminghamista vuodelta 2003 kaksinpelistä. Hän on 182 senttimetriä pitkä ja painaa 79 kilogrammaa. Shon on osallistunut kaksiin kesäolympialaisiin.
Shon on osittain sokea, sillä hänen silmäänsä osui sulkapallo hänen ollessaan nuorempi.
Percy MacKaye

Percy MacKaye (16. maaliskuuta 1875 New York – 31. lokakuuta 1956 Cornish, New Hampshire) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja runoilija.
MacKaye suoritti tutkinnon Harvardin yliopistossa 1897 ja matkusteli sitten kolmisen vuotta Euroopassa. Hän asui ainakin Roomassa, Lontoossa ja Sveitsissä ja opiskeli Leipzigin yliopistossa 1899–1900. Palattuaan New Yorkiin hän opetti yksityiskoulussa vuoteen 1904 saakka, kunnes liittyi taiteilijayhdyskuntaan New Hampshiren osavaltion Cornishissa ja omistautui näytelmien kirjoittamiselle.
Hänen tunnetuimpia näytelmiään ovat "The Canterbury Pilgrims" (1903), "Sappho and Phaon" (1907), "Jeanne D’Arc" (1907), "The Scarecrow" (1908) sekä "Anti-Matrimony" (1910). Vuonna 1937 hän julkaisi runokokoelman "The Far Familiar" ja vuonna 1950 neljän näytelmän sarjan "The Mystery of Hamlet King of Denmark, or What We Will", joka oli tarkoitettu edeltämään ja jatkamaan Shakespearen "Hamletin" tarinaa.
MacKaye valittiin National Institute of Arts and Lettersin jäseneksi 1914. Seuraavalla vuosikymmenellä hän toimi Ohiossa sijaitsevan Miami Universityn residenssirunoilijana. MacKaye luennoi teatterista myös Harvardissa, Yalessa, Columbiassa ja muissa Yhdysvaltoin huippuyliopistoissa.
MacKayen isä oli näyttelijä ja teatteritekniikan uranuurtaja Steele MacKaye. Hänen veljiään olivat filosofi James MacKaye sekä metsänhoitaja ja luonnonsuojelija Benton MacKaye.
Vuonna 1912 MacKaye julkaisi teoksen "The Civic Theatre in Relation to the Redemption of Leisure; A Book of Suggestions", jossa hän esitteli ajatuksen kaupallisuudesta ja voitontavoittelusta vapaasta, yhteiskunnan tukemasta teatterista. Hänen ajatuksensa ottivat tuulta Neuvostoliiton Proletkult-teatteriliikkeessä.
Galantis

Galantis on ruotsalainen elektronisen musiikin duo, johon kuuluvat Miike Snow -yhtyeen Christian Karlsson ja Linus Eklöw Style of Eye -sooloprojektistaan. He tapasivat Tukholmassa vuonna 2007 ja perustivat Galantiksen vuonna 2012.
Heidän esikoisalbuminsa julkaistiin keväällä 2015. Galantis julkaisi "Smile"-nimisen esikoissinglensä Atlantic Recordsin kautta loppuvuodesta 2013. Huhtikuussa 2014 Galantis julkaisi esikois-EP:nsä. Vuonna 2014 duon julkaisema kappale ”Runaway (U &amp; I)” sijoittui Billboardin "Dance/Electronic Digital Songs" -listalla sijalle 19 ja Alankomaiden singlelistan sijalle 16.
John Van Druten

John William Van Druten (1. kesäkuuta 1901 Lontoo – 19. joulukuuta 1957 Indio, Kalifornia) oli brittiläinen näytelmäkirjailija ja ohjaaja, joka aloitti uransa Lontoossa mutta muutti Kaliforniaan ja sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden. Hänet tunnetaan älykkäistä nykyaikaan sijoittuvista näytelmistään. Suomessa on esitetty ainakin näytelmiä "Kyyhkysen ääni" (The Voice of the Turtle), "Ystävättäret" (Old Acquaintance) ja "Olen valokuvauskone" (I Am a Camera). Christopher Isherwoodin tarinoista syntynyt "I Am a Camera" toimi pohjana menestysmusikaalille "Cabaret".
Van Druten syntyi Lontoossa hollantilaisen isän ja englantilaisen äidin poikana. Hän kävi University College School -yksityiskoulun ja opiskeli lakia Lontoon yliopistossa. Ennen näytelmäkirjailijaksi ryhtymistään Van Druten toimi asianajajana ja oikeustieteen yliopisto-opettajana Walesissa.
Van Drutenin läpimurtoteos oli nuorukaiskuvaus "Young Woodley", joka kantaesitettiin New Yorkissa 1925 sen jälkeen, kun se oli kielletty Lontoossa moraalisesti arveluttavan aiheensa vuoksi. Näytelmässä nuori koulupoika rakastuu koulunsa rehtorin vaimoon.
John Van Druten oli 1930-luvun alussa Lontoon teatterielämän suosituimpia näytelmäkirjailijoita, jonka teksteistä tuotettiin nimekkäiden näyttelijöiden avulla West Endin teattereihin muun muassa "Diversion" (1928), "After All" (1929), "London Wall" (1931), "There’s Always Juliet" (1931), "Somebody Knows" (1932), "Behold, We Live" (1932), "The Distaff Side" (1933) ja "Flowers of the Forest " (1934).
Toisen maailmansodan alla Van Druten muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän kirjoitti muun muassa näytelmät "Leave Her to Heaven" (1940), "Old Acquaintance" (1940) ja "The Voice of the Turtle" (1943), joka oli ohjelmistossa kolme näytäntökautta ja sovitettiin elokuvaksi "Kyyhkysen ääni", pääosassa Ronald Reagan. Vuonna 1948 hän teki näytelmän "Make Way for Lucia", joka perustuu E. F. Bensonin romaaneihin. Broadwayllä 1951 kantaesitetty "I Am a Camera" sai The New York Timesin kriitikolta Walter Kerrilta tylyn ytimekkään arvion ”Me no Leica”, mutta myös New York Drama Critics’ Circlen palkinnon.
Van Druten on kirjoittanut käsikirjoitukset elokuviin "Uskoton" (1931), "Irlanti tulessa" (1937) ja "Kaasuvalo" (1944).
Stoa (veistos)

Stoa on Hannu Sirenin veistos Itä-Helsingin kulttuurikeskuksen aukiolla Itäkeskuksessa. Veistos muodostuu neljästä kuusi metriä korkeasta pylväästä ja niiden alla olevasta laatasta. Teos on valettu koboltinsiniseen kivimassaan.
Synty ja tila.
Hannu Siren voitti Itä-Helsingin kulttuurikeskuksen veistoskilpailun vuonna 1981. "Stoa"-niminen teos valmistui vuonna 1984. Sinisestä teoksesta tuli tunnettu maamerkki, ja koko sen läheisyydessä oleva kulttuurikeskus nimettiin Stoaksi. Vuonna 1987 "Stoa" ikuistettiin myös suomalaiseen postimerkkiin.
"Stoa" suunniteltiin ja toteutettiin yhteistyössä ympärillä olevien rakennusten suunnittelijoiden kanssa. Sen hahmo ja mittasuhteet pyrittiin suhteuttamaan ympäristön kanssa.
Hannu Siren toivoi teoksensa kuvaavan ihmisen sisäistä ja ulkoista tilaa ja aikaa. Tavoitteena oli, että veistosta katsova ja sen sisällä oleva ihminen tulisi olennaiseksi osaksi teosta. Neljän pylvään ja alustan kokonaisuus houkuttelee kiertämään, katselemaan ja oleilemaan.
Stoa.
Stoa-nimi tarkoittaa antiikin Kreikan arkkitehtuurissa agoran eli torin varrella olevaa vapaasti seisovaa pylväshallia, jota käytettiin tapaamis- ja kokouspaikkana. Stoat olivat avoimia yleisölle: kauppiaat saattoivat myydä niissä tavaroitaan, taiteilijat esitellä taidettaan, filosofit opettaa ja niissä saatettiin pitää uskonnollisia kokouksia. Stoa oli usein suurten kaupunkien markkinapaikkojen ympärillä.
Stoalaisuus on antiikin helleenisen filosofian suuntaus. Nykyään termi ”stoalainen” viittaa usein johonkuhun, joka on välinpitämätön nautinnon, kivun, ilon ja surun suhteen, tai joka tukahduttaa tunteet ja säilyttää aina mielenrauhansa.
Li’l Abner

Li’l Abner on yhdysvaltalaisen Al Cappin luoma sarjakuva, joka ilmestyi vuosina 1934–1977. Sarjaa levitti United Feature Syndicate ja se ilmestyi parhaimmillaan sadoissa lehdissä eri puolilla maailmaa.
"Li’l Abner" sijoittuu kuvitteelliseen Dogpatchin pikkukaupunkiin Appalakeille. Sarja leikitteli seudun asukkaisiin liittyvillä hillbilly-stereotypioilla. Hahmot puhuivat koomista, vahvasti murteellista englantia. Dogpatchin kaupungissa miehet ovat rehvakkaita mutta saamattomia, naiset sen sijaan voimakastahtoisia. Sarjan päähenkilö Abner Yokum on myös komea ja riuska, mutta samalla myös laiska poikamies. Sarjan jännite syntyi pitkään viehättävän Daisy Mae Scraggin yrityksistä kosiskella Abneria, kunnes he menivät lopulta naimisiin vuonna 1952 ilmestyneessä tarinassa. Capp teki "Li’l Abnerissa" usein satiiria amerikkalaiseen yhteiskuntaan ja politiikkaan kuuluneista ajankohtaisista ilmiöistä, sarjan alkuvuosina useammin kapitalisteista ja liike-elämästä, mutta loppuvuosina yhä enemmän hippiliikkeestä ja nuorisoradikalismista. Myöhempinä vuosina sarjassa esiintyi usein myös shmoo- ja kigmy-nimisiä satueläimiä.
Jotkin "Li’l Abnerin" toistuvat vitsit muodostuivat Yhdysvalloissa käsitteiksi. Yksi näistä oli vuotuinen juhla nimeltä Sadie Hawkinsin päivä, jolloin vanhatpiiat saavat jahdata poikamiehiä ja jos he onnistuvat juoksemaan jonkun kiinni, he voivat mennä tämän kanssa naimisiin. Sukupuoliroolien päälaelleen kääntämiseen perustunut juhlapäivä innoitti lukemattomia yhdysvaltalaisia oppilaitoksia järjestämään Sadie Hawkins -tanssiaisia, joissa normaalien tapojen vastaisesti tytöt saivat pyytää poikia tanssiin.
Sarjan pohjalta tehtiin kaksi elokuvaa, "Li’l Abner" (1940) ja "Tytöt jahdissa" ("Li’l Abner", 1959), sekä useita lyhytanimaatioita ja radio-ohjelmia.
"Li’l Abnerista" on julkaistu suomeksi vuonna 1993 yksi kokoelma, joka sisältää strippejä vuodelta 1946.
Al Capp

Alfred Gerard Caplin, taiteilijanimi Al Capp (28. syyskuuta 1909 New Haven, Connecticut – 5. marraskuuta 1979 New Haven, Connecticut) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä. Hänet tunnetaan parhaiten strippisarjakuvasta "Li’l Abner", jota hän piirsi vuosina 1934–1977.
Capp opiskeli maisema-arkkitehtuuria Bostonin taidemuseon koulussa ja Philadelphian Pennsylvanian kuvataideakatemiassa. Hänestä tuli vuonna 1933 "Joe Palooka" -sarjakuvastaan tunnetun Ham Fisherin avustaja. Capp alkoi piirtää omaa sarjakuvaansa "Li’l Abneria" vuonna 1934 "The New York Mirroriin". Hän jatkoi sarjan tekemistä vuoteen 1977, jolloin jäi eläkkeelle. Hän käsikirjoitti myös joitain muita sarjoja. Capp sai National Cartoonists Societyn Reuben-palkinnon vuonna 1947.
Salzburgin päärautatieasema

Salzburgin päärautatieasema () on rautatieasema Salzburgin kaupungin keskustassa Itävallassa. Asema on Salzuburgin alueen vilkkain, ja Länsi-Itävallan liikenteen tärkeä solmukohta.
Salzburgin aseman omistaa ja pääosaa junavuoroista liikennöi Itävallan rautatieyhtiö ÖBB. Lisäksi Deutsche Bahn liikennöi junia Saksaan.
Italian presidentinvaalit 2015

Italian presidentinvaalit 2015 pidettiin 29.–31. tammikuuta 2015. Vaalit järjestettiin etuajassa, koska presidentti Giorgio Napolitano erosi 14. tammikuuta 2015 presidentin tehtävistä. Perustuslain mukaisesti presidentin valitsivat seitsemän vuotta kestävälle kaudelle Italian parlamentin jäsenet ja 58 alueellista edustajaa.
Vaaleissa voitti Sergio Mattarella.
Ari Kinnunen

Ari Matti Kinnunen (s. 1969) on Pihtiputaan kunnanjohtaja. Pihtiputaan valtuusto valitsi hänet kunnanjohtajaksi vuonna 2010. Hän oli aikaisemmin Perhon ja sitä ennen Lestijärven kunnanjohtaja. Hän on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri.
Alex Petrovic

Alexander Petrovic (s. 3. maaliskuuta 1992 Edmonton, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa puolustajana NHL-joukkue Dallas Starsin farmijoukkue Texas Starsissa AHL:ssä.
Pelaajaura.
Junioriura.
Petrovic varattiin WHL:ään Red Deer Rebelsiin toisella kierroksella vuonna 2007. Ennen tätä hän oli pelannut Edmontonissa. Ensimmäisellä kokonaisella WHL-kaudellaan 2008–2009 Petrovic teki 13 tehopistettä 66 ottelussa. Ennen Petrovic oli Central Scouting Bureaun rankingeissa pohjoisamerikkalaisten kenttäpelaajien sijalla 29. Florida Panthers varasi hänet toisella kierroksella koko tilaisuuden 36. pelaajana. Petrovic jatkoi junioriuransa loppuun Red Deer Rebelsissä ennen siirtymistään ammattilaiseksi hyvin sujuneen kauden 2011–2012 jälkeen.
Ammattilaisura.
18. huhtikuuta 2011 Florida Panthers kiinnitti Petrovicin kolmivuotisella tulokassopimuksella. Hän teki ensimmäisen ammattilaisesiintymisensä kauden 2011–2012 lopulla AHL:n pudotuspeleissä Panthersin farmijoukkue San Antonio Rampagessa. Kauden 2012–2013 Petrovic aloitti AHL:ssä, mutta sai myös kutsun Panthersiin huhtikuussa 2013. Kuun 18. päivänä hän pelasi ensimmäisen ottelunsa NHL:ssä New York Rangersia vastaan. Hän pelasi kauden lopussa kuusi ottelua tehopisteittä, keräten lisäksi 25 rangaistusminuuttia. Ennen kauden 2013–2014 alkua Petrovic osallistui Panthersin harjoitusleirille, josta hänet tiputettiin ensimmäisten pelaajien joukossa ja hän palasi takaisin San Antonioon. 
Saavutukset.
Petrovic pelasi WHL:n itäisen konferenssin toisessa tähdistöjoukkueessa vuonna 2011.
Vesa Kautto

Vesa Kautto (s. 15. kesäkuuta 1936 Jaakkima) on suomalainen kirjastonjohtaja. 
Perhetausta.
Kauton isä oli Äänekosken yhteiskoulun pitkäaikainen rehtori Paavo Kautto (1907–1975). Äiti oli Vieno Kautto (1909–1996), jonka isä oli tehtailija August Saaristo. Vesa Kauton puoliso on vuodesta 1970 Anna Kautto, jonka isä oli tuomiorovasti K. H. Seppälä.
Opinnot.
Kautto tuli ylioppilaaksi Äänekosken yhteiskoulusta 1955, valmistui teologian maisteriksi Helsingin yliopistossa 1963 ja suoritti kirjastotutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuonna 1965. Hän valmistui filosofian lisensiaatiksi Oulun yliopistossa 1997 ja väitteli filosofian tohtoriksi samassa yliopistossa vuonna 2004.
Ura.
Kauton kirjastoura alkoi harjoittelijana Helsingin yliopiston kirjastossa vuonna 1961. Tämän jälkeen hän työskenteli Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kirjastossa, Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun kirjastossa ja Uppsalan yliopiston kirjastossa. Vuosina 1966–1969 hän hoiti kirjasto-opin lehtorin viransijaisuutta Tampereen yliopistossa. Hänet nimitettiin Oulun yliopiston kirjaston vanhemmaksi alikirjastonhoitajaksi 1969 ja Tampereen teknillisen korkeakoulun kirjastonjohtajaksi 1971. Vuonna 1983 hän palasi Oulun yliopiston kirjastoon ylikirjastonhoitajaksi, mistä virasta jäi eläkkeelle 1999. Tästä ajasta hän toimi kuitenkin vuodet 1988–1998 ensin kirjastotieteen ja informatiikan, sitten informaatiotutkimuksen määräaikaisena professorina.
Kautto toimi Tieteellisen informoinnin neuvoston jäsenenä vuosina 1972–1981 ja tieteellisten kirjastojen atk-yksikön johtoryhmässä vuosina 1974–1993, josta puheenjohtajana 1982–1987. Hänen puheenjohtajakaudellaan valmisteltiin päätöstä yhdysvaltalaisen VTLS-ohjelmiston hankkimisesta opetusministeriön rahoituksella kaikkiin yliopistokirjastoihin. Toinen hänen johtamansa merkittävä projekti oli Yleisen suomalaisen asiasanaston luominen. Kautto oli ensin varapuheenjohtajana suunnitteluryhmässä ja sitten puheenjohtajana projektin johtoryhmässä vuosina 1982–1985.
August Saaristo

August Evert Saaristo (synt. Sulin, 28. kesäkuuta 1872 Tampere – 31. maaliskuuta 1936 Viipuri) oli viipurilainen teollisuusmies ja suomenkielisenä teollisuustoiminnan uranuurtaja Viipurissa. 
Perhetausta.
August Saariston isä oli tamperelainen puuseppä Oskar Sulin. August muutti nimensä Saaristoksi jo opiskeluaikanaan. Hän solmi avioliiton 1903 Anna Elisabet Väisäsen (1880–1951) kanssa. Heillä oli kaikkiaan kahdeksan lasta. Augustin vanhin poika oli apteekkineuvos Wiljo Saaristo. Toisen pojan (Ilmari Saaristo) poika oli kansainvälisesti arvostettu hämähäkkitutkija Michael I. Saaristo (1938–2008). Augustin tyttärenpoikia ovat professori Pekka V. Virtanen ja ylikirjastonhoitaja Vesa Kautto. 
Opinnot.
August Saaristo kävi Tampereen teollisuuskoulun koneosaston 1897–99 ja suoritti sen ohella erillisen sähkökurssin. Päästötodistuksen keskiarvo oli 9, ja koulun päättyessä hänet palkittiin stipendillä. 
Ura.
Saaristo työskenteli jonkin aikaa Venäjällä, Saksassa ja Ruotsissa ja hankki täten laajan kielitaidon. Suomessa hän oli piirtäjänä Viipurin konepajassa. Vuosisadan alussa Viipurissa oli pyrkimystä osuuskuntapohjaisen konepajan muodostamiseen, ja August Saaristo oli tuumassa mukana. Kun hankkeesta ei tullut mitään, Saaristo perusti 1901 konepajan, joka sijaitsi aluksi Suokatu 3:ssa, vuodesta 1904 osoitteessa Katariinankatu 55. Sinne Saaristo rakensi laajan teollisuusrakennuksen ja komean kaupunkitalon, joka on yhä käytössä.
Aug. Saariston Konepajan alana olivat aluksi vesijohto- ja peltityöt, mutta pian yritys laajeni tekemään kaikkia konepajatöitä, myös valimoalaan kuuluvia. Työväen määrä oli noin 60. Vuonna 1910 Saariston Konepaja oli kooltaan Viipurin kahdestoista teollisuuslaitos ja suurin yksityinen konepaja.
August Saaristo kokeili myös taksitoiminnan harjoittamista ensimmäisenä viipurilaisena vuosina 1909–10.
Kyllästyttyään riitoihin työläisten kanssa temperamenttinen ja patruunahenkinen Saaristo myi yrityksensä vuonna 1916 vasta 44-vuotiaana.
Wiljo Saaristo

Apteekkineuvos Wiljo August Saaristo (11. tammikuuta 1904 Viipuri – 11. tammikuuta 1979 Kotka) oli suomalainen apteekkialan vaikuttaja ja tunnettu lohiperhojen sitoja. 
Perhetausta.
Wiljo Saariston vanhemmat olivat viipurilainen tehtailija August Saaristo ja Anna Saaristo (o.s. Väisänen). Wiljo Saaristo oli naimisissa vuodesta 1938 farmaseutti Elsa Saariston (o.s. Karppinen) kanssa. 
Opinnot.
Suoritettuaan keskikoulun Viipurin reaalikoulussa Saaristo meni vuonna 1923 harjoittelijaksi Punaisen lähteen torin apteekkiin Viipurissa. Kolmivuotisen harjoittelun jälkeen hän alkoi opiskella farmasiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui farmaseutiksi 1928 ja proviisoriksi 1937.
Ura.
Opiskeluaikanaan ja sen jälkeen Saaristo työskenteli lähinnä Koillismaan, Lapin ja Itä-Suomen apteekeissa, mikä antoi mahdollisuuden harrastaa kalastusta ja metsästystä. Jatkosodan aikana hän oli Äänislinnan apteekinhoitajana. Vuonna 1946 Saaristo sai Ivalon apteekin apteekkioikeuden. Tämän jälkeen hän toimi apteekkarina Ilomantsissa vuodesta 1952, kunnes muutti 1962 Kotkaan huolehtimaan Kotkan 1. apteekista eli Kauppatorin apteekista.
Wiljo Saaristo toimi muun muassa Pharmakon Oy:n, Lääketukku Oy:n ja Tamron hallintoneuvostoissa ja Suomen Hypoteekkiyhdistyksen johtokunnan jäsenenä. Apteekkineuvoksen arvon hän sai 1968.
Harrastukset.
Saariston harrastuksiin sisältyi lohiperhojen sidonta ja perhokalastus. Innostus lohenongintaan ja perhokalastukseen alkoi Saariston työskennellessä Hyrynsalmen apteekissa 1927. Sysäyksen lohiperhojen sitomiseen antoi tapaaminen Kajaani-yhtiön ylimetsänhoitajan Oskari Röngän kanssa 1930. Tukeutuen Röngän oppeihin ja William Walleniuksen vuonna 1923 julkaisemaan "Urheilukalastajan käsikirjaan" sekä muuhun lohiperhokirjallisuuteen Saaristo kouluttautui taitavaksi perhojen sitojaksi, joka teki myös omia muunnoksia ja perhomalleja. Hän oli monen suomalaisen perhokalastajan oppi-isä ja innoittaja.
Saariston suunnittelemia runkorakenteita on esitelty klassisia lohiperhoja esittelevässä kirjassa "Farlows Salmon Flies".
Eetu Niska

Edvard (Eetu) Niska (28. syyskuuta 1887 Virolahti – 27. tammikuuta 1953 Virolahti) oli mestarihiihtäjä ja suksi- sekä suksivoidetehtailija.
Elämä.
Niskan vanhemmat olivat Viitasaarella syntynyt Turkin sodan sankarina tunnettu Taneli Juhonpoika Niska ja Juliana Pohjola. Hän oli nuoremman veljensä Jussi Niskan kanssa 1900-luvun alkuvuosikymmenten tunnetuimpia tasamaalla menestyneitä hiihtäjiä. Niska voitti jo 16-vuotiaana aikuisten hiihtokilpailun saaden palkinnoksi kymmenen kultamarkkaa. 1905 taas tuolloin 17-vuotias, 171-senttinen ja 80-kiloinen Niska hiihti Virolahdelta Viipurin talviurheilujuhlille 130 kilometriä, osallistui siellä 20 kilometrin kilpailuun ja voitti sen hieman yli tunnin ja 24 minuutin ajalla saaden palkinnoksi 75 markkaa. Hiihdettyään takaisin Virolahdelle hän ehti vielä voittamaan toisen vastaavan palkinnon Loviisassa. 
Niskan hiihtouralla oli silti sekä ala- että ylämäkiä. 1906 hän voitti tuolloin parhaat kotimaiset hiihtäjät Helsingissä ja vaikka ei pääsyt ensimmäiseksi Oulun hiihdoissa 1907 ja 1908, niin mestarihiihtäjä Matti Koskenkorva hävisi silti hänelle jälkimmäisenä vuonna Jyväskylässä. Niskan palkintorahat eivät kuitenkaan riittäneet täysin kattamaan hiihtämisen kustannuksia. 1910 hänet julistettiin Viipurissa 30 kilometrin mestariksi, palkinnoksi tuli kultakello. Vasta seuraavana vuonna hän voitti ensimmäisen virallisen mestaruutensa Hämeenlinnassa ajalla 1.53,45. Vuonna 1913 Niska pettyi, huolimatta ylivoimaisuudestaan kilpailtaessa Haminassa pääsystä Ruotsin Östersundomissa pidettyihin Pohjoismaiden mestaruuskilpailuihin. Hänen veljensä Jussi voitti yhteislähdöllä toteutetun 30 kilometrin matkan ja Niska itse 60 kilometrin matkan ennätysajalla 3.46,97. Östersundomin vaihtelevalla murtomaaladulla Niska joutui kuitenkin keskeyttämään, voiton vei Koskenkorva ja 30 kilometrillä taas Jussi Niska. Silti Niska voitti yhtenä talvena peräti kolmetoista rahapalkintoa. Vuonna 1917 Niska voitti 60 kilometrin Suomen-mestaruuden. Oltuaan SVUL:in riveissä hän kilpaili vuodet 1919-1923 TUL:in hiihtäjänä. Hän voitti vuonna 1920 TUL:n mestaruuden 10 kilometrin hiihdossa. Niska päätti kilpauransa ikämieskisassa, jossa hän voitti hopealle jääneen kanssakilpailijan peräti 12 minuutilla.
Kilpahiihtäjän uran ohella Niska oli tunnettu Salaisuus-nimisen hiihtovoiteen ja suksien valmistaja. Voidetta myytiin myös Ruotsiinkin ja Virolahden Klamilan suksitehdas tuotti enimmillään yli 2 000 paria suksia vuodessa. 
Perhe.
Niskan puoliso oli Amanda Kormu (1892–1966). Perheeseen syntyi neljä tyttöä.
Lauri Mikkola

Lauri Mikkola (s. 1989) on suomalainen laulaja-lauluntekijä. Mikkola oli mukana "The Voice of Finlandin" ensimmäisellä tuotantokaudella vuonna 2011, jolloin hän kilpaili Elastisen joukkueessa.
Mikkola osallistui vuonna 2014 Uuden Musiikin Kilpailuun itse säveltämällään ja sanoittamallaan kappaleella "Going Down". Mikkola selviytyi kappaleellaan finaaliin, mutta ei tullut valituksi Euroviisuihin Kööpenhaminaan.
Mikkola esiintyi Helsingin kaupunginteatterin musikaalissa "Kinky Boots" Lolan roolissa vuosina 2018-2020.
Mikkola esiintyi Helsingin kaupunginteatterin musikaalissa Priscilla - Aavikon Kuningatar Tickin roolissa vuosina 2022-2023.
Mikkola lauloi tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotolla presidentinlinnassa vuonna 2019. 
Mikkola osallistui vuonna 2023 Nelosen Tähdet, tähdet -ohjelman 7. tuotantokaudelle ja selviytyi aina ohjelman finaalijaksoon asti. 
Mikkola on Sydänkesä-yhtyeen laulaja.
George Bonhag

George Bonhag (31. tammikuuta 1882 Boston, Yhdysvallat – 30. lokakuuta 1960 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen juoksija, kävelijä ja kaksinkertainen joukkuejuoksujen olympiamitalisti.
Bonhag osallistui ensimmäisiin olympialaisiinsa St. Louisissa 1904. Hän ei päässyt loppukilpailuun 800 metrin juoksussa. Bonhag kilpaili myös vuoden 1906 välikisoissa, joissa hän sijoittui 1 500 metrin juoksussa viidenneksi, vaikka johti vielä maalisuoran alussa. Bonhag päätti tämän jälkeen osallistua myös 1 500 metrin kävelyyn, vaikka hän ei ollut aiemmin kilpaillut kävelyssä. Bonhag voitti kilpailun ajalla 7.12,6, kun useat paremmin tunnetuista kävelijöistä hylättiin. Välikisoissa hän sijoittui lisäksi viiden mailin juoksun neljänneksi.
Bonhag voitti ensimmäisen varsinaisen olympiamitalinsa Lontoossa 1908, kun Yhdysvallat sijoittui hopealle kolmen mailin joukkuekilpailussa. Bonhag oli Yhdysvaltain joukkueen toiseksi paras juoksija sijoituttuaan koko kilpailussa kuudenneksi. Hän juoksi myös 3 200 metrin estejuoksussa, jossa hän ei päässyt loppukilpailuun.
Tukholmassa 1912 Bonhag oli viides 3 000 metrin henkilökohtaisessa kilpailussa, mutta joukkuekilpailussa Yhdysvallat voitti olympiakultaa. Hän sijoitui neljänneksi 5 000 metrin juoksussa eikä päässyt maaliin saakka maastojuoksukilpailussa. Tukholmassa Bonhag osallistui myös näytöslajina toteutettuun baseball-otteluun.
Bonhag edusti urallaan Irish American Athletic Clubia ja voitti seitsemän Amateur Athletic Unionin sisäratamestaruutta. Ulkoradoilla hän ei kuitenkaan voittanut ainuttakaan Yhdysvaltain-mestaruutta.
Sakari Salminen (koripalloilija)

Sakari Salminen (s. 26. heinäkuuta 1987 Turku) on suomalainen koripalloilija.
Pelaajaura.
Turun NMKY:n kasvatti Salminen pelasi A-nuorten maaotteluita 21 kappaletta 2,4 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla. Hän nousi vuonna 2004 kasvattajaseuransa divisioonatasolla pelanneeseen edustusjoukkueeseen, ja kuului kaudella 2005–2006 pääsarjajoukkue Aura Basketin pelaajarinkiin. Salminen pelasi Aura Basketissa noin 11 minuuttia ottelua kohden 2,8 pisteen ja 1,5 levypallon keskiarvoilla. Keväällä 2006 Salminen siirtyi Kouvoihin 1+1-vuotisella sopimuksella. Hän suoritti kauden aikana varusmiespalveluksensa ja pelasi joukkueessa vain vähän. Seuraavat kaksi kautta Salminen pelasi varsinaissuomalaisissa divisioonajoukkueissa.
Kauden 2009–2010 Salminen pelasi Korisliigaa Salon Vilppaassa 2,5 pisteen ja 1,5 levypallon keskiarvoilla. Seuraavat neljä kautta Salminen pelasi divisioonatasolla. Kauden 2012–2013 hän edusti I-divisioona B:ssä pelannutta Turun NMKY:tä. Hänet valittiin kauden päätteeksi I-divisioona B:n kauden parhaaksi pelaajaksi. Syksyllä 2013 Salminen siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella samalla sarjatasolla pelanneeseen Ura Basketiin.
Kesällä 2014 Salminen palasi Korisliigaan, kun hän teki yksivuotisen pelaajasopimuksen Salon Vilppaan kanssa. Lokakuussa hän teki Korisliigan yhden ottelun piste-ennätyksensä, 15, Kauhajoen Karhua vastaan.
Michel Therrien

Michel Therrien (s. 4. marraskuuta 1963 Montréal) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen pelaaja. Therrien toimi Montreal Canadiensin päävalmentajana viiden kauden ajan vuodesta 2012 vuoteen 2017, jolloin hänet erotettiin.
Therrienin peliura kesti vuodet 1980–1987. Hän aloitti uransa QMJHL:n Quebec Rempartsissa, jota hän edusti kahden kauden ajan. Kaudet 1983–1985 ja 1986–1987 Therrien pelasi AHL:ssä. Hän edusti Nova Scotia Voyageursia, Sherbrooke Canadiensia ja Baltimore Skipjacksia, jossa hän myös lopetti uransa vuonna 1987. Pelipaikaltaan Therrien oli puolustaja.
Ensimmäisen valmentajapestinsä Therrien sai kolme vuotta lopettamisensa jälkeen, vuonna 1990, kun hänestä tuli QMJHL-seura 
Laval Titanin valmentaja. Hän valmensi QMJHL:ssä vielä Granby Predateursia, kunnes vuonna 1997 hän siirtyi AHL:ään ja Fredericton Canadiensin päävalmentajaksi. AHL:ssä Therrien valmensi neljän kauden ajan Canadiensia ja Quebec Citadellesiä. Kesken kauden 2000–2001 Therrien siirtyi kaikkien aikojen menestyneimmän NHL-seuran, hänen kotikaupunkinsa Montréalin Canadiensin päävalmentajaksi. Therrien toimi Canadiensin valmentajana kaudelle 2002–2003 asti, jolloin hän sai potkut seurasta. Kaudet 2003–2006 Therrien valmensi AHL:ssä pelannutta Wilkes-Barre/Scranton Penguinsia, mutta kesken kauden 2005–2006 hän siirtyi Penguinsin pääseuran Pittsburgh Penguinsin valmentajaksi NHL:ään. Penguinsia Therrien valmensi neljän kauden ajan. Kaudella 2007–2008 Penguins selviytyi finaaleihin, mutta hävisi ne Detroit Red Wingsille. Therrien sai potkut seurasta kesken kauden 2008–2009. Kaudeksi 2012–2013 Therrien siirtyi jälleen entisen seuransa Montréal Canadiensin päävalmentajaksi.
Sakari Salminen

Sakari Salminen on muun muassa seuraavien henkilöiden nimi:
Antti Liikkanen

Antti Liikkanen (s. 19. lokakuuta 1946 Kuusankoski) on suomalainen erikoislääkäri ja SDP:n poliitikko.
Liikkanen toimi vuodesta 1984 Rovaniemen kaupunginvaltuuston jäsenenä ja aiemmin myös kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Lokakuussa 2014 Liikkanen valittiin kolmannelle viisivuotiskaudelle Euroopan unionin alueiden komiteaan. Hän on toiminut myös komitean Suomen valtuuskunnan varapuheenjohtajana. Hän jätti kunnallispolitiikan vuonna 2018.
Liikkanen oli ehdolla vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Lapin vaalipiirissä. Vuoden 2025 aluevaaleissa hän sai tasatuloksen Päivi Salmisen kanssa, ja tuli valituksi Lapin aluevaltuustoon arvalla.
Jevgeni Korolkov

Jevgeni Viktorovitš Korolkov (, 15. syyskuuta 1930 Moskova, Venäjän SFNT – 24. joulukuuta 2014 Sergijev Posad, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut telinevoimistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Helsingin kesäolympialaisissa 1952 Korolkov voitti joukkuekilpailussa kultaa. Hevosella Korolkov jakoi hopean maanmiehensä Hrant Šahinjanin kanssa kultamitalinkin mentyä Neuvostoliittoon. Lisäksi Korolkov sijoittui kärkisijoille nojapuilla, joilla hän oli viides, moniottelussa, jossa hän sijoittui kuudenneksi, ja renkailla, joilla hän oli seitsemäs.
Rooman MM-kilpailuissa 1954 Korolkov voitti kultaa joukkuekilpailussa ja hopeaa renkailla.
Korolkov kuoli 84-vuotiaana 24. joulukuuta 2014.
Ante Žanetić

Antun "Ante" Žanetić (, 18. marraskuuta 1936 Blato, Korčula, Jugoslavian kuningaskunta – 18. joulukuuta 2014 Australia) oli Jugoslaviaa edustanut kroatialainen jalkapalloilija ja olympiavoittaja.
Žanetić kuului Jugoslavian Rooman kesäolympialaisissa 1960 kultaa voittaneeseen joukkueeseen. Samana vuonna Žanetićin edustama Jugoslavia saavutti hopeaa Ranskan EM-kilpailuista.
Žanetić muutti Jugoslaviasta Belgiaan vuonna 1961 ja edelleen Australiaan vuonna 1968. Hän kuoli Australiassa 18. joulukuuta 2014, 78-vuotiaana.
Jarmo Pienimäki

Jarmo Reino Juhani Pienimäki (s. 1973Alavus) oli Ähtärin kaupunginjohtaja 2012–2024.Aiemmin hän oli Ylitornion ja Pellon kuntien sivistystoimenjohtaja. Hän on koulutukseltaan kasvatustieteen maisteri. Lokakuussa 2024 Pienimäki valittiin Ylitornion kunnanjohtajaksi.
John N. Mitchell

John Newton Mitchell (15. syyskuuta 1913 Detroit, Michigan – 9. marraskuuta 1988 Washington) oli yhdysvaltalainen asianajaja ja poliitikko, joka toimi Yhdysvaltain oikeusministerinä vuosina 1969–1972. Hän sotkeutui Watergate-skandaaliin ja oli vankilassa 19 kuukautta vuosina 1977–1979.
Mitchell opiskeli lakimieheksi Fordhamin yliopistossa New Yorkissa ja toimi toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain laivastossa torpedoveneen komentajana. Sen jälkeen hän työskenteli pitkään tunnetussa newyorkilaisessa asianajotoimistossa ja sai mainetta julkisten joukkovelkakirjojen asiantuntijana. Mitchell päätyi yhteistyöhön Richard Nixonin kanssa vuonna 1967, jolloin heidän asianajotoimistonsa yhdistyivät. Vuoden 1968 presidentinvaaleissa Mitchell toimi Nixonin kampanjapäällikkönä. Presidentiksi valittu Nixon nimitti hänet oikeusministeriksi tammikuusta 1969 alkaen.
Mitchell teki ministerinä joitain kiistanalaisia päätöksiä. Hän tuki korkeimman oikeuden tuomareiksi kahta Nixonin asettamaa ehdokasta, jotka senaatti hylkäsi sopimattomina, nosti syytteitä Vietnamin sotaa vastustaneita mielenosoittajia vastaan, hyväksyi salakuuntelun käytön ilman oikeusistuimen antamaa lupaa ja yritti estää Daniel Ellsbergin vuotamien niin sanottujen Pentagonin paperien julkaisemisen nostamalla kanteen, jonka korkein oikeus myöhemmin hylkäsi.
Mitchell erosi ministerin tehtävistä maaliskuussa 1972 ja siirtyi Nixonin uudelleenvalintakomitean puheenjohtajaksi. Hän erosi tästäkin tehtävästä heinäkuussa 1972 pian demokraattisen puolueen toimistoon Watergate-talossa tehdyn murron paljastumisen jälkeen. Vuonna 1974 Mitchelliä vastaan nostettiin syyte osallisuudesta murron suunnitteluun sekä oikeuden haittaamisesta ja väärän valan vannomisesta tapausta seuranneen salailun yhteydessä. Seuraavana vuonna hänet todettiin syylliseksi ja tuomittiin kahden ja puolen vuoden vankeuteen. Hän aloitti rangaistuksen suorittamisen vuonna 1977 ja pääsi ehdonalaiseen vapauteen 19 kuukauden jälkeen vuonna 1979.
Jari-Erik Nurmi

Jari-Erik Nurmi (11. lokakuuta 1956 Pori – 9. lokakuuta 2017 Jyväskylä) oli Jyväskylän yliopiston psykologian professori. 
Koulutus.
Nurmi valmistui ylioppilaaksi Ulvilan lukiosta vuonna 1975. Hän valmistui Turun yliopistossa valtiotieteen maisteriksi vuonna 1980 ja psykologian lisensiaatiksi vuonna 1984. Hän sai Master of Arts -arvon Oregonin yliopistossa vuonna 1986 ja valmistui filosofian tohtoriksi psykologia pääaineena Helsingin yliopistosta vuonna 1990. 
Työhistoria ja tutkimus.
Nurmi oli psykologian assistentti Turun yliopistossa vuosina 1980–1984, Suomen Akatemian tutkimusassistentti 1981–1982 ja Helsingin yliopiston psykologian assistentti vuosina 1984–1990 ja va. lehtori 1989–1990. Hänet nimitettiin kehityspsykologian dosentiksi vuonna 1997 ja Jyväskylän yliopiston psykologian dosentiksi vuonna 1992. Suomen Akatemian nuorempi tutkija hän oli 1990–1996 ja varttunut tutkija 1998–1099 ja 2002–2003. Vuosina 1996–1998 hän oli Jyväskylän yliopiston ma. psykologian professori ja vuodesta 1999 professori kuolemaansa asti 
Nurmen tutkimusaloja olivat motivaatio ja oppiminen sekä motivaatio elämän siirtymävaiheissa. Hän johti Jyväskylän yliopistossa toimivaa vuonna 2006 perustettua Suomen Akatemian Oppimisen ja motivaation huippututkimusyksikköä. Nurmi kirjoitti sekä yksin että muiden kanssa lukuisia psykologiaa käsitteleviä artikkeleita ja kirjoja. 
Nurmella on kolme lasta.
Huomionosoitukset.
Vuodesta 2005 Nurmi oli Örebron yliopiston kunniatohtori.
Tilattoman väestön alakomitea

Tilattoman väestön alakomitea oli vuosina 1901–1906 Suomessa toiminut asiantuntijaelin, joka kartoitti tilastollisella kyselytutkimuksella Suomen maaseudun ruokakuntien taloudellista tilaa. Alakomitean työn ansiosta Suomessa pystyttiin ensimmäistä kertaa luotettavasti selvittämään maaseudun torpparien ja tilattoman väestön lukumäärät kunnittain.
Alakomitea perustettiin keväällä 1901. Se toimi kuntien Tilattoman väestön lainarahastosta saamien varojen käyttöä tutkineen Tilattoman väestön komitean alaisuudessa asiantuntijaelimenä. Lainarahaston varoja käytettiin maan hankkimiseen tilattomalle väestölle ja sen rahoituksen turvin perustettiin Suomeen vuoden 1917 loppuun mennessä yhteensä noin 7 500 viljelys- ja asuntotilaa, joiden yhteenlaskettu pinta-ala oli noin 147 000 hehtaaria. Tilattoman väestön alakomitea siirsi pian itse pääkomitean toissijaiseen asemaan. Varsinaista tilattoman väestön komiteaa johti Suomen kenraalikuvernöörin apulainen Nikolai Šipov. Alakomitean sihteerinä toimi Hannes Gebhard.
Alakomitea järjesti vuonna 1901 kyselytutkimuksen maaseudun ruokakuntien taloudellisista oloista. Tutkimuksen otospäiväksi valittiin 1. syyskuuta 1901 ja kyselyn tilastollisena yksikkönä olivat ruokakunnat. Kuntiin lähetettiin kyselykaavakkeet, joissa kysyttiin ruokakunnan päämiehen elinkeinoa ja asemaa, ruokakunnan jäsenlukua, asuinoloja sekä ruokakunnan hallussa olleen pellon ja luonnonniityn kokoa ja karjan lukumäärää. Osa tiedoista täytettiin kunnissa suoraan manttaalikirjoihin pohjautuneiden veroluetteloiden perusteella ja osan taas keräsivät kuntien valitsemat tietojen kerääjät haastattelemalla ruokakuntia. Palautetut kaavakkeet käsitteli erityinen alakomitean yhteyteen perustettu tilastollinen toimisto.
Tilattoman väestön alakomitean työ jäi kesken, kun se lakkautettiin vuonna 1906. Alakomitean työtä jatkoi sen jälkeen perustettu agraarikomitea. Alakomitean keräämän aineiston pohjalta julkaistiin vuodesta 1908 alkaen joukko tieteellisiä tutkimuksia. Alakomitean tekemä kyselytutkimus oli Suomen suurin tilastoselvitys ennen vuonna 1950 suoritettua väestölaskentaa. Tutkimusaineistoa käytettiin muun muassa apuna myöhemmissä asutus- ja maauudistushankkeissa.
Tilattoman väestön alakomitean arkisto sijaitsee Kansallisarkistossa ja sen avulla on myöhemmin tutkittu Suomen maaseudun asutuksen ja maanviljelyn rakennetta 1900-luvun alussa. Arkistossa on 221 kunnasta tulleet vastaukset.
Kirjailija Väinö Linnan "Täällä Pohjantähden alla" -romaanitrilogian toisessa osassa kartanon paronin Suomen sisällissodan aikana murhanneet punaiset esittäytyvät tilattoman väestön alakomitean edustajina tullessaan kartanoon etsimään aseita.
Hannoverin päärautatieasema

Hannoverin päärautatieasema () on rautatieasema Hannoverin kaupungin keskustassa Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa. Asema on avattu alun perin vuonna 1843 ja nykyinen asemarakennus on peräisin vuodelta 1879.
Deutsche Bahn liikennöi asemalta kaukoliikennettä useisiin Saksan suurimpiin kaupunkeihin. Lisäksi asema on Hannoverin paikallisliikenteen solmukohta.
Marjatta Rinne

Hilkka-Marjatta Rinne (s. 6. huhtikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän on työskennellyt vapaana näyttelijänä muun muassa Suomen Kansallisteatterissa, mitä ennen hän oli kiinnitettynä useisiin maakuntateattereihin. Lisäksi hän on näytellyt useissa televisiotuotannoissa, kuten "Teatterituokio", "Lentsu", "Ihmeidentekijät" ja "Salatut elämät".
Sukutausta.
Marjatta Rinteen vanhemmat olivat teatterineuvos Jalmari Rinne (1893–1985) ja näyttelijä Ansa Ikonen (1913–1989). Myös hänen setänsä Einar Rinne (1890–1933) ja Joel Rinne (1897–1981) olivat näyttelijöitä, jälkimmäinen jopa eräs 1900-luvun tunnetuimpia suomalaisia alallaan. Niin ikään hänen sisarensa Katriina Rinne (s. 1939), Taneli Rinne (1934–2021), Tiina Rinne (1929–2021) ja Tommi Rinne (1925–1999) ovat olleet ammattinäyttelijöitä, kuten myös hänen serkkunsa, Einar Rinteen ja Eine Laineen tytär Eila Rinne (1920–1991).
Marjatta Rinteen puoliso on vuodesta 1982 rakennusinsinööri Erkki Vihavainen. Pariskunnalla on yksi lapsi.
Ura.
Puheteatteri.
Marjatta Rinne suoritti Suomen Teatterikoulun 1966–1969, lisäksi hän otti lauluopintoja. Rinne aloitti ammattiuransa Rovaniemen Teatterissa 1969–1971. Vuosina 1971–1977 hän oli kiinnitettynä Kouvolan Teatteriin ja vuosina 1978–1979 Tampereen Työväen Teatteriin. Sittemmin hän on työskennellyt vapaana taiteilijana, kuten Suomen Kansallisteatterin vakituisena vierailijana 1980–1995. Rinteen näyttämötaiteellisia tehtäviä ovat olleet muun muassa Edithin rooli Maria Jotunin komediassa "Kultainen vasikka" ja Helenan osa William Shakespearen komediassa "Kesäyön unelma". 
Marjatta Rinne toimi 1980- ja 1990-luvuilla ohjaajien assistenttina Suomen Kansallisteatterissa. Lisäksi hän on tehnyt lukuisia harrastajateatteriohjauksia, muun muassa Vihdin kesäteatterissa. Taiteellisen uransa ohella Rinne on opettanut näyttämöilmaisua ja vuorovaikutusta.
Elokuva- ja televisiotyöt.
Rinteellä on ollut yli 50 elokuva- ja televisiotehtävää 1960-luvun lopulta alkaen, roolitehtävät ovat olleet ensisijaisesti sivuosia. Vuonna 1987 hän ideoi ja käsikirjoitti lastenelokuvan "Rusinoita". Hän vastasi myös elokuvan henkilöohjauksesta ja näytteli keskeisen ääniroolin, Rusina-hevosen. Rinteen kuuluisa äiti, Ansa Ikonen, näytteli kyseisessä tuotannossa taiteilijanuransa viimeiseksi jääneen roolin. Vuonna 1979 Rinne sai Jussi-kunniakirjan Anjan roolistaan televisioelokuvassa "Jonninjoutavaa". 
Vuosina 2017–2018 Rinne näytteli saippuasarjassa "Salatut elämät" Aki Nikkisen äitiä Salme Hämäläistä, jonka miesystävä oli poikansa ollessa lapsi, käyttänyt tätä seksuaalisesti hyväkseen. Alun perin hän oli hakenut Ulla Taalasmaan rooliin vuonna 1998, kun sarjan kuvaukset alkoivat.