Kari Hyttinen (valokuvataiteilija)

Kari Hyttinen (s. 1954 Joensuu) on joensuulainen valokuvataiteilija ja runoilija. Hyttisen tuotanto käsittää valokuvanäyttelyitä ja kuva- ja runoteoksia. Hän on myös toiminut valokuvauksen ja elokuvailmaisun opettajana.
Tausta.
Kari Hyttisen vanhemmat olivat myyntijohtaja Erkki Hyttinen ja Milja Hyttinen Hetki neljän sukupolven yhteistä matkaa. Valokuvaus tuli Hyttiselle tutuksi jo lapsuudenkodissa, sillä hänen autoliikkeessä työskentelevä isänsä omisti tšekkoslovakialaisen Flexaret –merkkisen kameran ja oli innokas valokuvauksen harrastaja. Hyttinen alkoi itse ottaa valokuvia kansakoulua käydessään. Viitisen vuotta maalattuaan hän vaihtoi valokuvaukseen. Valokuvateoksien ja –näyttelyiden ohella Hyttinen on tehnyt kuvitustöitä oppikirjoihin ja muihin julkaisuihin sekä kuvannut teattereille. Tunnettuja levynkansitöitä ovat mm. Hassisen koneen lp:t Täältä tullaan Venäjä vuodelta 1980 ja Rumat sävelet vuodelta 1981. Oman taiteellisen työn lisäksi hän on opettanut eri oppilaitoksissa mm. kuvataiteen ja muotoilun opiskelijoita.
Taiteilijakuva ja tuotanto.
Runokokoelmat.
Runot ja valokuvat muodostavat Kari Hyttisen kokoelmissa toisiaan tukevan kokonaisuuden.
Runokokoelma "Kädellä sulatan jään", joka ilmestyi vuonna 1984, on kuvarunokokoelma lapsuudesta. Se sisältää kultaisen leikkauksen periaatteella tehtyjä keskeissommitelmia, joissa kuvaaja lapsen maailmaan samaistuen myötäilee lasten ilmeitä ja eleitä.  Kuvakulmat ja tarkennukset kohdistuvat pienen lapsen erilaisiin tunnelmiin. Kuvaaja tulkitsee lapsuutta omien kokemustensa kautta sekä valokuvissa että niitä tukevissa arkielämän ajatuksia ja tunteita ilmaisevissa aforisminomaisissa runoissa.
Hyttisen toinen runoteos "Kotimaisia ilotaloja : sarja muotokuvia, tahdittomia iskelmiä" sisältää 28 ihmisen muotokuvat. Runokokoelma herätti ilmestyessään vuonna 1987 kohua suorapuheisuudellaan Runoissa kurkistetaan kulissien takaiseen ahdistukseen, alistamiseen ja kyvyttömyyteen ymmärtää toisia. Ne kuvaavat iskelmien kääntöpuolta ja kaksinaismoraalia, jonka takaa paljastuu mm. perheväkivaltaa.    Kirjoittaja halusi tavoittaa ihmisten todelliset ajatukset ja esitti puheenvuoron ahdistuneen ja epävarman ihmisen puolesta kovuutta ja välinpitämättömyyttä vastaan kansanrunouden jatkumoon liittyen. Henkilögalleriaa kuvataan osittain roolirunojen avulla. Kritiikki kohdistuu miehen vääristyneeseen rooliin, mutta lohdutonta yleiskuvaa keventää pieni ilonpilkahdus.   Runojen sanomaa tehostavat valokuvat  olivat esillä myös näyttelynä.  
Vuonna 1988 ilmestyneen runokokoelman "Yltäkylläiset päivät eli laiskurin päiväkirja" runoissa ja niihin liittyvissä kuvissa Hyttinen tarkastelee arkielämää ja suuria elämänkysymyksiä.
Valokuvateokset.
Vuonna 1988 ilmestyneeseen kuvateokseen "Unelmana elämä" Hyttinen kuvasi joensuulaisten koulujen yläkoulu- ja lukioikäisiä nuoria.
"Kepeä uni" –valokuvateos vuodelta 1990 sisältää niin ikään henkilökuvausta sekä muutamia runoja. 
Hyttisen kuudes kirja, joka ilmestyi vuonna 1992, on pienimuotoinen neljästä valokuvasarjasta koostuva "Naapurit : perinteinen suomalainen muotokuvakokoelma". Kuvissa näyttelijät ilmaisevat ilmein ja elein erilaisia tunnetiloja. Hyttinen ei pyrkinyt kuvaamaan kauniisti vaan löytämään rujouden ja ahdistuksen alta ihmisen hyvyyden. Kuvasarjojen alkuun on liitetty niiden merkitystä selittäviä kirjallisia sitaatteja.
Näyttelyt.
Kari Hyttisen tuotantoa on ollut esillä kymmenissä omissa ja yhteisnäyttelyissä.  Ensimmäisten maalauksista koostuvien näyttelyiden jälkeen hän valitsi ilmaisukeinokseen valokuvauksen.
Hyttisen valokuvatuotannolle on ominaista pyrkimys kokonaisuuksiin kuvasarjoja ja kollaasitekniikkaa käyttäen. Kuvia päällekkäin vedostamalla hän on luonut sisäisiä näkyjä ja tulkinnut mielenliikkeitä. Hyttisen lähtökohtana ei  ole dokumentaarisuus, vaan tarinan kertominen ja tunteiden ja ajatuksien tavoittaminen. Niitä hän avaa paljolti henkilökuvauksen keinoin.  Hän on käyttänyt tuotannossaan toistuvasti näyttelijöitä ilmaisemaan erilaisia tunnetiloja.  Kuvantekijänä ja runoilijana Hyttinen aistii herkästi ajan hengen ja ympäristön muutokset.Hän ei ole halunnut tehdä kevyitä töitä vaan on pyrkinyt vakavaan ja katsojaa haastavaan sisältöön. Kriittisyydellä Hyttinen ei kuitenkaan halua haavoittaa ketään.
Kantaa ottava "Rosentti-Risto ja sodan muistotaulut" vuonna 1972 oli yhteisnäyttely Toivo A. Niirasen kanssa. Se koostui lateksimaalauksista, jotka käsittelivät Rosentti-Riston elämänkaarta. 
Myös seuraava näyttely oli poliittisesti osallistuva, ja Hyttinen puolustikin taiteilijan oikeutta ottaa kantaa yhteiskunnallisiin epäkohtiin.
Vuonna 1975 Hyttinen asetti esille näyttelyn "Kuvia kehitysalueelta", joka oli laaja puolentoista vuoden aikana valmistunut todellisuuspohjainen  teoskokonaisuus. Se käsitti kaksikymmentä kuvasarjaa, jotka esittivät maaseudun ja asutuskeskusten asukkaita työssä ja vapaa-aikana. Näyttelyn sisällöllinen runko oli rakennettu joensuulaisten aluepolitiikan tutkijoiden kanssa tuolloin ajankohtaisista ongelmista, kuten työttömyydestä ja pientilojen kaatumisesta. ja sisälsi yhteiskunnallisen viestin alueen ihmisten elinolosuhteista.  Näyttelyn kaikkiaan 80 neljällä eri tekniikalla toteutettua kuvaa koostuivat kovakopioista voimakkain musta-valkokontrastein, fotorealistisista voimakasvärisiä lateksimaalauksista sekä pienimuotoisista piirustuksista ja valokuvista.
"Kultainen nuoruus" –valokuvanäyttelyssä vuonna 1979  teemana olivat nuoren ihmisen murrosvaiheet. Näyttelyn yhteensä 99 kuvaa käsittelivät ammatinvalintaa, ammattia, toimeentuloa ja itsenäistymistä.Käsitteen kultainen nuoruus kyseenalaistavaa näyttelyä pidettiin Hyttisen läpimurtona valokuvaajana. Se sai kiitosta taitavasta interiöörikuvauksesta. Poleemisuudestaan huolimatta näyttelyn yleisilme oli rauhallinen ja kärjistyksiä välttävä.
Vuonna 1980 toteutettu yhteisnäyttely valokuvaaja Kimmo Kirveen kanssa oli nimeltään Todellinen prinsessa ja puolet valtakuntaa. Siinä Hyttisen osuus (eli todellinen prinsessa) luotasi ihmismielen herkkyyttä esine- ja henkilökuvauksen keinoin uuden vuosituhannen hengessä. Hyttisen osuus koostui sisäisiä näkyjä kuvaavista teoksista, jotka oli  luotu digitaalitekniikalla kuvia päällekkäin vedostamalla. Useissa kuvissa esiintyi lapsia ja nuoria.
Maaliskuussa 2020 koronaepidemian keskeyttämässä näyttelyssä Hyttinen toi esille Luonnoksia-valokuvasarjan, joka kuvaa rantakiviltä nähtyä rantavesien maailmaa.
Palkinnot.
Kari Hyttinen sai Joensuun kaupungin taidepalkinnon toiminnastaan valokuvataiteen alalla vuonna 2002.