tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rauman telakka

Rauman telakka on Raumalla sijaitseva telakka-alue, jolla toimii laivanrakentaja Rauma Marine Constructions. Telakka-alueen omistaja on maaliskuusta 2014 lähtien ollut Rauman kaupunki, joka osti telakan toimintansa Raumalla lopettaneelta STX Finlandilta.
Historia.
Laivanrakennus Raumalla alkoi jo 1500-luvulla, jolloin kaupunkiin perustettiin ensimmäinen laivaveistämö eli varvi. Purjealuksia rakennettiin Raumalla aina purjelaivakauden loppuun saakka. Viimeinen kaupungissa valmistettu purjealus laskettiin vesille vuonna 1891. Tämän jälkeen Rauman laivanrakennustoiminta oli pysähdyksissä aina toisen maailmansodan päättymiseen asti, jolloin Korkeakariin perustettiin F.W. Hollming Oy:n telakka valmistamaan sotakorvauslaivoja Neuvostoliitolle. Hollmingin telakka rakensi vuoteen 1952 mennessä yhteensä 34 puurakenteista kuunaria. Sotakorvausten valmistuttua telakka siirtyi valmistamaan moderneja teräsrakenteisia aluksia, joita toimitettiin aina 1970-luvulle saakka pääosin neuvostoliittolaisille tilaajille.
Toinen Raumalla toiminut telakka oli Rauma-Raahe Oy, joka aloitti Hollmingin tavoin sotakorvausalusten tuotannon vuonna 1945. Vuodesta 1952 lähtien yhtiö tunnettiin Rauma-Repolana. Hollmingin ja Rauma-Repolan telakkatoiminnot yhdistettiin vuonna 1991 Finnyards Oy:ksi, jonka puolestaan norjalainen Aker Maritime osti 1998. Tämän jälkeen Aker Finnyards Oy -nimellä toiminut telakkayhtiö yhdistyi vuonna 2004 Kvaerner Masa-Yards Oy:n kanssa ja nimi STX Finland otettiin käyttöön vuonna 2008.
Telakkatoimintaa oli Rauman sataman tuntumassa kahdella erillisellä alueella, joista pohjoisempana sijaitseva kuului Hollmingille. Viimeinen tältä telakalta valmistunut alus laskettiin vesille vuonna 1996, jonka jälkeen toiminta keskittyi vanhalle Rauma-Repolan telakka-alueelle.
Telakan lopettaminen ja nykytilanne.
STX Finland ilmoitti syyskuussa 2013 lopettavansa Rauman telakan ja samalla irtisanovansa noin 600 työntekijää. Maaliskuussa 2014 STX ja Rauman kaupunki allekirjoittivat sopimuksen, jolla telakka-alue rakennuksineen ja irtaimistoineen siirtyy kaupungin omistukseen 18 miljoonan euron hinnalla. STX jäi telakalle vielä vuokralaiseksi kesäkuun loppuun saakka, jolloin viimeiset tilaukset olivat valmiita. Rauman kaupungin tarkoituksena on perustaa telakka-alueelle teollisuusalue, jolle sijoittuu lähinnä raskaan konepajateollisuuden yrityksiä.
Kesäkuussa 2014 ilmoitettiin että Rauman telakalla aloittaa toimintansa uusi telakkayhtiö nimeltään Rauma Marine Constructions (RMC). Sen on tarkoitus työllistää aluksi noin 50 henkeä.
Merivoimien uusien Pohjanmaa-luokan korvettien rakentamisen on määrä alkaa telakalla vuonna 2019. Hankkeen 1,2 miljardin euron budjetista noin 500 miljoonaa on varattu itse alusten rakentamiseen.
RMC on myös solminut aiesopimukset Tallinkin ja Wasalinen kanssa matkustaja-autolauttojen rakentamisesta.
Kari Virta

Kari Virta (3. helmikuuta 1932 Helsinki – 6. toukokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka tunnetaan erityisesti Oulun yliopiston rakennusten suunnittelusta.
Elämä ja ura.
Kari Virta valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1957. Hän perusti opiskelutoverinsa Timo Penttilän kanssa arkkitehtitoimiston, joka toimi vuosina 1955–1962. Toimisto suunnitteli muun muassa Tampereen työväenopiston Sampolan talon ja Helsingin Kaupunginteatterin rakennuksen.
Vuonna 1962 Virta siirtyi omaan arkkitehtitoimistoonsa, jossa hän toimi vuoteen 1999 asti. Tänä aikana hänen merkittävin työnsä oli Oulun yliopiston rakennusten suunnittelu. Työ alkoi pohjoismaisesta arkkitehtikilpailusta 1968 ja kesti noin 30 vuotta.
Virralle myönnettiin professorin arvonimi 1992 ja Oulun yliopiston kunniatohtorin arvo 2009.
South Dakota -luokka (1939)

South Dakota -luokka oli Yhdysvaltain laivaston neljän taistelulaivan muodostama alusluokka. Kyseessä oli toinen South Dakota -niminen alusluokka, mutta ensimmäinen South Dakota -luokka peruutettiin 1920-luvulla Washingtonin laivastosopimuksen seurauksena.
Suunnittelu.
Luokan alukset olivat paremmin suojattuja kuin edeltäneen North Carolina -luokan alukset, mutta niiden pääaseistus oli samat yhdeksän 16 tuuman 45 pituuskaliiperin Mark 6 -tykkiä kolmiputkisissa torneissa. Alukset voi erottaa edeltäneestä luokasta yhdestä savuhormistaan, kun taas North Carolina -luokan aluksilla savuhormeja oli kaksi.
Valmistus alkoi hieman ennen toisen maailmansodan alkamista vuoden 1939 budjetissa. Alusten vuonna 1942 tapahtuneen palvelukseenoton jälkeen ne olivat Atlantilla ja Tyynellämerellä. Kaikki alukset poistettiin palveluksesta sodan jälkeen. Kaksi niistä romutettiin ja kahdesta tuli museoita.
Norbert Lammert

Norbert Lammert (s. 16. marraskuuta 1948 Bochum) on saksalainen CDU:n poliitikko. Hän on ollut Saksan liittopäivien puhemies lokakuusta 2005.
Lammert on opiskellut valtio-oppia, modernia historiaa ja sosiaalista taloustiedettä Bochumin ja Oxfordin yliopistoissa. Hän väitteli yhteiskuntatieteiden tohtoriksi vuonna 1975.
CDU:n jäsen Lammert on ollut vuodesta 1966. Liittopäiville hänet valittiin ensimmäisen kerran vuonna 1980.
Porttikallio

Porttikallio on korkea kallio, joka sijaitsee Asikkalassa Vuorenmyllyn alueella. Se rajoittuu Päijänteen Kinisselkään ja sen päälle on mahdollista päästä rannasta kiipeämällä jyrkimmän kallion pohjoispuolen rinnettä. Kallion laella kasvaa pääosin kuivaa kangasmetsää, mäntyjä, katajaa ja kanervaa. Kallio nousee jonkin verran puiden latvojen yläpuolelle ja hyvällä säällä on mahdollista nähdä aina Asikkalan kirkontornille asti.
Pirunpesä.
Porttikallion varsinainen nähtävyys on niin sanottu pirunpesä, luola, joka on aivan jyrkänteen reunalla. Sijaintinsa takia luolaan kiipeäminen voi olla vaikeaa. Luolassa olevat tikkaat eivät ole käyttökuntoiset, joten pohjalle päästäkseen on tuotava mukana esimerkiksi köysi. Luolan pohja on kiviä täynnä. Luolan syvyys on nykyisellään noin 2–3 metriä ja ilman köysiä tai tikkaita luolaan on vaikea päästä, sillä sen seinämät ovat sileät. 
Muuta.
Porttikallio jatkuu Päijänteen pinnan alle ja kallion edustalla on heti vettä useita kymmeniä metrejä. Porttikallion takana on lampi nimeltään Pahalampi, joka on saanut nimensä siitä, että veden alta ja rantasammalikosta purkautuu rikkikaasuja ilmaan.
Porttikallio kuuluu Natura2000-verkostoon. Siellä on erilaisia harvinaisia lajeja, kuten harvinaisia sammal-, jäkälä- ja saniaislajeja. Yhdessä Muurlahdenkallion kanssa se muodostaa arvokkaan kallioalueen.
Kaupunki nimeltä Peyton Place

Kaupunki nimeltä Peyton Place on Grace Metaliousin kirjoittama yhdysvaltalainen romaani vuodelta 1956. Se osoittautui myyntimenestykseksi ja pysyi New York Timesin best seller -listalla 59 viikkoa. Siihen pohjautuvat elokuva "Peyton Place – vihan tyyssija" vuodelta 1957 ja 1960-luvun suosittu televisiosarja "Peyton Place". Menestyksen ansiosta kirja sai jatkokseen tarinan "Paluu Peyton Placeen", josta siitäkin valmistui elokuva, "Paluu Peyton Placeen".
Kuvitteellinen pikkukaupunki Peyton Place on saanut ominaisuuksia useista todellisista New Hampshiren osavaltion kaupungeista, Gilmantonista, Gilfordista, Laconiasta, Manchesterista sekä Plymouthista, jossa Metalious kirjoitti ainakin osan teoksesta Main Streetillä sijainneessa matkustajakoti Plymouth Innissä. Sittemmin Plymouth Inn on purettu. Grace Metalious ja hänen miehensä George Metalious harkitsivat ensin nimeä Potter Place, joka on todellinen paikkakunta lähellä Andoveria. He tulivat kuitenkin siihen tulokseen, että nimen on oltava keksitty, ja tutkivat karttaa, josta löytyi texasilainen kaupunki Payton. Nimeen liitettiin Place ja "a" muutettiin "e:ksi". Niin syntyi "Peyton Place", ja Grace Metalious totesi miehelleen: "Hienoa – siinä se on, George. Peyton Place. Peyton Place, New Hampshire. Peyton Place, Uusi-Englanti. Peyton Place, Yhdysvallat. Mainio yhdistelmä pikkukaupunkeja, joissa rumuus nostaa päätään ja ihmiset piilottelevat luurankoja kaapeissaan."
Hahmot ja tarina.
Pääjuoni kuvaa kolmen naisen elämää. He ovat yksinäinen ja ahdistunut Constance MacKenzie, hänen au-tyttärensä Allison ja työntekijänsä Selena Cross, takamaiden eli mökin tyttö. Romaani kuvaa, kuinka he sopeutuvat rooliinsa naisina ja seksuaalisina olentoina pienessä Uuden-Englannin kaupungissa. Tekopyhyys, yhteiskunnallinen eriarvoisuus ja luokkaetuoikeudet ovat toistuvia teemoja tarinassa, jossa on insestiä, abortteja, aviorikoksia, himoa ja murhaa. Sanat "Peyton Place" alkoivat tarkoittaa yhteisöä, jonka asukkailla on rumia salaisuuksia.
Osa henkilöhahmoista ja tapahtumista perustuu lähikaupunkien tapahtumiin ja Metaliousin tuntemiin ihmisiin. Selena Crossin esikuva on 16-vuotias Barbara Roberts Gilmanton Ironworksin kylästä. Hän murhasi isänsä Sylvesterin vuosien seksuaalisen hyväksikäytön jälkeen ja hautasi ruumiin lammaskarsinaan. Romaanissa Selena tappaa isäpuolensa, sillä insesti oli sen ajan lukijoille liian suuri tabu. Muutoksen teki Metaliousin kustannustoimittaja Kitty Messner kirjailijan kauhistukseksi ja vastoin tämän mielipidettä.
Marinetek Group

Marinetek Group Oy on vuonna 1994 perustettu laiturirakentamiseen ja kelluviin ratkaisuihin erikoistunut yritys. Yhtiön perustivat Ilkka Seppälä ja Markku Rantanen. Vuonna 2021 yrityksen pääomistajaksi tuli CapMan Special Situations . Yrityksen toimitusjohtajana on vuodesta 2022 toiminut Santeri Suoranta. Pääkonttori sijaitsee Helsingissä. Yhtiö on toimittanut venesatamia 46 maahan ja rakentanut muun muassa superjahtisataman Sotšin olympialaisiin.
Tytäryhtiöt.
Yrityksellä on kaikkiaan 5 tytäryhtiötä:
Lisäksi yrityksellä on yhteisyrityksiä, edustajia ja sopimusvalmistajia, jotka hoitavat myyntiä ja valmistusta eri puolilla maailmaa.
New Port.
2000-luvun alussa Marinetek rakensi Espoon Keilalahteen ensimmäisen New Port -ketjuun kuuluvan nykyaikaisen pienvenesataman 400 veneelle. New Port -satamia oli enimmillään yhdeksän: Keilalahdessa, Kalanokassa, Jollaksessa, Kotkassa, Padasjoella, Ratinanrannassa, Saimaa Gardensissa, Sysmässä ja Virpiniemessä. New Port -satamia hallinnoi tytäryhtiö Marinetek Marinas Oy.
Marinetek Group on sittemmin luopunut satamaliiketoiminnasta.
Gibraltarin kelluva jättipuisto.
Helmikuussa 2014 Marinetek ilmoitti tehneensä sopimuksen Gibraltarin hallituksen kanssa jättikokoisesta kelluvasta liikuntapuistosta. Kaupan arvo on noin 4,4 miljoonaa euroa. Valtavan kokoinen liikuntapuisto tulee suunnitelmien mukaan sisältämään muun muassa uima-altaita, hyppytorneja, kiipeilyseinän, leikkipuiston, parkour-puiston sekä ulkoliikuntapaikkoja. Sopimukseen sisältyy lisäksi kävelykatu, huoltorakennus, baari, kahvila sekä rannan auringonottoalueet ja puistot läheiseen rantaan.
North Carolina -luokka

North Carolina -luokka oli Yhdysvaltain laivaston kahden 1930-luvun lopulla ja 1940-luvun alussa valmistetun taistelulaivan muodostama alusluokka. Laivasto epäili, ettei alusten nopeus olisi riittävä keisarillisen Japanin laivaston Kongō-luokan taisteluristeilijöiden oletettuun 26 solmun nopeuteen verrattaessa. Toinen Lontoon laivastosopimus rajoitti alusten uppouman 35 000 pitkään tonniin (35 560 metristä tonnia), joka vaikeutti suojan, aseistuksen ja nopeuden välisen kompromissin tekemistä. Aluksista tehtiin kaikkiaan yli 50 suunnitelmaa ennen päätöstä.
Divest Group

Divest Group Oy on suomalainen monialakonserni, jonka palvelut kiteytyvät rahoitukseen, taloushallintoon, ohjelmistoihin ja mediaan.
Vuonna 2001 perustettuun Divest Group -konserniin kuuluu kuusi tytäryhtiötä: tilitoimistoketju Talousverkko, pääomasijoitusyhtiö Guida Invest, ulkomainosyhtiö Atlas-Media, kulu- ja matkalaskupalvelu Ezy Expense, ohjelmistopalveluita tarjoava Talouden Ohjelmistopalvelut sekä talouden konsultointipalveluita tarjoava Acco Exclusive. Divest Group on toinen Rainmaker-yrityksen pääomistajista.
Talousverkko on vuonna 2007 perustettu franchising-periaatteella toimiva tilitoimistoketju, joka tuottaa tilitoimistopalveluja sekä talousjohdon ja taloushallinnon konsultointipalveluja. Talousverko toimii valtakunnallisesti ympäri Suomea.
Sam Brown

Samantha ”Sam” Brown (s. 7. lokakuuta 1964 Lontoo) on englantilainen laulaja-lauluntekijä.
Brownin ura alkoi 12-vuotiaana taustalaulajana Small Faces -yhtyeen levyllä "78 in the Shade". Myöhemmin hän lauloi taustoja Spandau Ballet’n ja Jon Lordin levyillä. Brownin tunnetuin kappale on ”Stop!”, joka julkaistiin vuonna 1988. Samanniminen albumi julkaistiin samana vuonna, ja se myi maailmanlaajuisesti yli 2,5 miljoonaa kappaletta. Suosio oli laajaa varsinkin Britanniassa ja Australiassa. Myös Suomessa "Stop!" ylitti kultalevyrajan.
Vuonna 1994 Brown teki yhteistyötä Pink Floydin kanssa levyllä "The Division Bell". Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa Deep Purplen, Gary Mooren, George Harrisonin ja Nick Caven levyillä ja konserteissa sekä Jools Hollandin yhtyeessä. Vuonna 2002 Brown lauloi George Harrisonin muistokonsertissa Royal Albert Hallissa sekä kuningatar Elisabet II:n valtakauden 50-vuotisjuhlassa Buckinghamin palatsissa.
Brown opettaa laulua Guildfordin Academy of Contemporary Musicissa.
Like Believers Do

"Like Believers Do" on Jonna Geagean ensimmäinen soolosingle, jonka hän julkaisi taiteilijanimellä Jonna K. Artisti pyrki kappaleella edustamaan Suomea vuoden 2004 Eurovision laulukilpailuun. ”Like Believers Do” jäi Suomen karsinnan neljänneksi. Edustajaksi tuona vuonna valittiin Jari Sillanpään esittämä ”Takes 2 To Tango” -kappale.
Kappaleen ovat tehneet Janne Hyöty, Mats Tärnfors ja Jade Ell.
Kappale nousi kahdeksi viikoksi Suomen viralliselle singlelistalle alkuvuodesta 2004, parhaimman sijoituksensa se sai heti ensimmäisellä listaviikollaan, kun se nousi listan kahdeksanneksi.
Paulo Rink

Paulo Roberto Rink (s. 21. helmikuuta 1973 Curitiba, Brasilia) on uransa lopettanut brasilialais–saksalainen jalkapalloilija.
Rink edusti Saksaa Maanosaliittojen cupissa 1999 ja EM-kilpailuissa 2000. Yhteensä hän pelasi 13 A-maaottelua.
Rink oli ensimmäinen brasilialainen Saksan maajoukkueessa. Hänellä oli myös saksalaisia sukujuuria, sillä hänen isoisoisänsä oli muuttanut Saksan Heidelbergistä Brasiliaan vuonna 1904.
Jalkapallouransa jälkeen Rink siirtyi politiikkaan ja valittiin Curitiban kaupunginvaltuustoon vuonna 2012 sekä jatkokaudelle vuonna 2016.
Cesiumkarbonaatti

Cesiumkarbonaatti (Cs2CO3) on cesium- ja karbonaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa orgaanisessa synteesissä ja energiatekniikassa.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa cesiumkarbonaatti on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja on voimakkaasti hygroskooppista. Muiden alkalimetallikarbonaattien tavoin myös cesiumkarbonaatin vesiliuokset ovat emäksisiä. Veden lisäksi yhdiste liukenee myös moniin orgaanisiin liuottimiin. Yhdiste hajoaa kuumennettaessa sitä sen sulamislämpötilaan 610 °C. 
Valmistus.
Cesiumkarbonaattia voidaan valmistaa neutraloimalla cesiumhydroksidiliuoksia hiilidioksidin avulla. Toinen tapa on valmistaa cesiumkarbonaattia on cesiumoksalaatin kuumennus, joka hajottaa oksalaattisuolan karbonaatiksi.
Cesiumkarbonaatista voidaan magnesiumin avulla pelkistää metallista cesiumia. Muita yhdisteen käyttökohteita ovat eräiden lasilaatujen valmistus, panimoteollisuudessa ja mineraalivesien maun parantamiseen. Cesiumkarbonaattia käytetään yleisesti vahvana emäksenä orgaanisissa synteeseissä ja sillä saavutetaan usein paremmat saannot esimerkiksi kaliumkarbonaattiin verrattuna. Tähän on vaikutusta myös cesiumkationilla. Cesiumkarbonaattia käytetään emäksenä muun muassa nukleofiilisissä substituutioissa, kytkentäreaktioissa, makrosyklisten eetterien ja laktonien synteeseissä ja kaliksareenien sekä karserandien valmistuksessa. Ainetta voidaan käyttää myös magnetohydrodynaamisissa generaattoreissa.
Cimarron-luokka (1939)

Cimarron-luokka oli Yhdysvaltain laivaston tankkeriluokka, jonka aluksista ensimmäinen valmistettiin 1939. Luokkaan kuului kaikkiaan 35 alusta, joista neljä muutettiin Sangamon-luokan saattuetukialuksiksi, kaksi tuhoutui sodassa ja loput poistettiin palveluksesta. Viimeisen aluksen romutus saatiin päätökseen vasta elokuussa 2010. 
Suunnittelu.
Standard Oil teki tarjouspyynnön ja vastaanotti joulukuussa 1937 tarjoukset 16 300 tonnin kuolleen painon omaavien tankkereiden valmistuksesta lukuisilta telakoilta. Pyyntö sisälsi kaksi erilaista versiota tyypistä. Ensimmäisessä oli yksipotkurinen 13 solmuun kykenevä ja toisena kaksi potkurinen 18 solmuun kykenevä alus. Lopullisen suunnitelman laati E. L. Stewart.
Alkuperäisistä kahdestatoista aluksesta kolme laivasto lunasti vesillelaskettaessa vuonna 1939. Loput olivat Standard Oil New Jersey and Keystone Tankshipin käytössä, kunnes laki kahden valtameren laivastosta () hyväksyttiin heinäkuussa 1940. Myöhemmin vuosina 1943-1946 valmistettiin laivastolle kahdeksantoista alusta sekä lisäksi viisi alusta, jotka olivat hieman suurempaa T3-S2-A3-tyyppiä.
Luokan aluksista neljä muutettiin 1942 Sangamon-luokan saattuetukialuksiksi.
Pohjois-Savo (1903–1907)

Pohjois-Savo oli Kuopiossa vuosina 1903–1907 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjapainonomistaja K. F. Malmström perusti "Pohjois-Savon" vuonna 1903 lakanneiden "Kuopion Uutisten" tilalle. Sen takana olivat kaupungin liikemiehet, jotka edustivat perustuslaillisia ja nuorsuomalaisten oikeistoa. Ohjelmaltaan lehti ilmoitti kuitenkin olevansa puolueeton ja keskittyvänsä liike-elämän tapahtumiin. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden julkaisija ja vastaava toimittaja oli Malmström ja toimittaja Helsingistä tullut nuorsuomalainen puolueaktiivi E. O. Sjöberg. 
Vuosina 1906–1907 "Pohjois-Savon" kilpailijoiksi tulivat "Otavan" rinnalle "Savon Työmies" ja vanhasuomalaisten "Savotar". Malmströmin kirjapaino teki konkurssin ja lopetti kannattamattoman lehtensä. Kirjapaino myytiin välivaiheen kautta "Savon Sanomille" ja Sjöberg palasi Helsinkiin "Suomalaisen Kansan" toimittajaksi.
Savonmaa (1903–1969)

Savonmaa (vuoteen 1919 saakka Keski-Savo) oli Savonlinnassa vuosina 1903–1969 ilmestynyt sanomalehti.
"Keski-Savo" perustettiin vuonna 1901 lakkautetun "Savonlinna"-lehden jatkajaksi. Se oli alussa poliittisesti varovainen, mutta siirtyi vuonna 1905 perustuslaillisten ja nuorsuomalaisten äänenkannattajaksi.
Vuonna 1917 lehti edusti nuorsuomalaisten oikeistoa ja vuoden 1918 hallitusmuototaistelussa monarkisteja, minkä seurauksena siitä seuraavana vuonna tuli kokoomuksen äänenkannattaja. Samalla se sai uuden nimen "Savonmaa". "Itä-Savon" kanssa kilpailleen lehden talous oli heikko, vaikka se 1960-luvulle saakka olikin Savonlinnan kaupungin valtalehti. Kirjapainoyhtiön tehtyä konkurssin sen tilalla ilmestyi muutaman kuukauden ajan kuopiolaisen "Savon" eripainos, jonka nimiössä luki "Savonmaa".
Lehti ilmestyi vuodesta 1904 lähtien kolmesti, vuodesta 1953 kuudesti ja loppuvaiheessa seitsemästi viikossa. Sen levikki oli 3 800 kappaletta vuonna 1912, 8 880 kappaletta vuonna 1948 ja 4 651 kappaletta vuonna 1966. Päätoimittajina työskentelivät Knut Sarlin (1903–1915), Ville Niskanen (1915–1917), Oskari Kokko (1917), Väinö Kolkkala (1917–1918), V. A. Marjanen (1918–1919), Väinö S. J. Laamanen (1919–1923), G. Joutseno (vastaava toimittaja 1923–1924), Onni Kivitie (1923–1926), Valma Kivitie (1926–1932), Niilo Pärnänen (1929), Severi Harju (1930–1931), J. Takkinen (1932), Väinö Leisio (1932–1934), Eetu Kekomäki (1934), Toivo Himanen (1934–1960), O. A. Pullinen (vast. toim. 1941–1942), Eero O. Helkkula (1960–1961), Mikko Sakki (1961–1968), Voitto Pennanen (1960 ja 1968–1969) ja Paavo Eerikäinen (1969).
Koi (sanomalehti)

Koi oli Tampereella vuosina 1879–1881 ilmestynyt sanomalehti.
August Favénin julkaisema ja toimittama jungfennomaaninen "Koi, Sanomia Tampereelta ja Suomen saloilta" perustettiin "Tampereen Sanomien" kilpailijaksi. Kerran viikossa ilmestynyt lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Loppuvaiheessa sitä julkaisi ja toimitti Matti Viljanen.
Kokkolan Lehti

Kokkolan Lehti oli Kokkolassa vuosina 1884–1887 ilmestynyt sanomalehti.
Jungfennomaani Nils Ferdinand Spolanderin julkaisema ja toimittama "Kokkolan Lehti" perustettiin Kokkolaan siirretyn svekomaanilehden "Norra Postenin" vastapainoksi. Tästä huolimatta se oli kielipoliittisesti melko väritön paikallinen uutis- ja ilmoituslehti. Kerran viikossa ilmestynyt lehti lopetettiin heikon talouden takia Spolanderin siirtyessä Jyväskylään.
Kansalainen (sanomalehti)

Kansalainen oli Porissa vuosina 1896–1912 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjanpainaja Otto Andersinin perustama "Kansalainen" oli aluksi nuorsuomalainen ja varovaisen perustuslaillinen, mutta myöhemmin se ilmoittautui puolueettomaksi. Epäpoliittinen lehti ei pärjännyt kilpailussa vanhasuomalaisten "Satakunnan" ja nuorsuomalaisten uuden "Satakunnan Sanomien" kanssa ja se lakkasi lopulta kannattamattomana.
Kolmesti ja vuonna 1898 neljästi viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 3600 kappaletta vuonna 1900. Sen päätoimittajina työskentelivät Wilhelm Nikodemus Saimen (1897–1898), Mikko Latva (1898–1900), Aksel F. Ilmoni (1900–1901), William Frithiof Ilmoni (1901–1905), Toimi Juuti (1905–1906) ja Otto Andersin (1906–1912).
Kadotettu (vuoden 1951 elokuva)

Kadotettu ("Der Verlorene") on saksalainen film noir -elokuva, jonka on ohjannut Peter Lorre oman käsikirjoituksensa pohjalta. Hän myös näyttelee elokuvassa, joka on hänen ainoa ohjauksensa, ja käsikirjoituskin jäi hänen ainoakseen. Elokuvan nimi on myös hänen elämäkertansa nimi.
Joissakin lähteissä sanotaan, että elokuva perustuisi Lorren romaaniin "Der Verlorene", mutta romaani on ilmestyi vasta elokuvan markkinointivaiheessa ja sen kirjoittaja on Egon Jameson, vaikkakin kirjoittajaksi merkittiin Lorre. Alkuperäinen aihekin on Jamesonin. Lorre toivoi elokuvasta menestystä, joka vauhdittaisi hänen uransa uutta nousua, mutta näin ei kuitenkaan käynyt, sillä natsiajan kokeneet saksalaiset eivät innostuneet elokuvasta, joka kertoo murhanhimoisesta lääkäristä. Kriitikko Timo Peltosen mukaan se ei ole yllätys. Lorre palasi Hollywoodiin jatkamaan uraansa.
Juoni.
Tarina kerrotaan takaumina. Tohtori Rothe (Peter Lorre) on saksalainen tutkija, joka tekee toisen maailmansodan aikana Saksan viranomaisille salaista tutkimusta. Huomattuaan, että hänen morsiamensa myy salaisuuksia liittoutuneille hän surmaa tämän. Viranomaiset salaavat asian. Rothe työskentelee sodan päätyttyä toisella nimellä pakolaisten lääkärinä. Nähdessään natsiupseerit, jotka olivat salanneet hänen rikoksensa, hän joutuu syyllisyydentunteiden valtaan sota-aikana tekemiensä rikosten vuoksi.
Arviot.
Matti Rämö (Tv-maailma) mainitsee, että "Kadotettu" on elokuvahistorian vähemmän tunnettuja harvinaisuuksia parhaasta päästä: ”Lorre maalaa pienin elein moraalisen tyhjiön muotouvan.”
Timo Peltonen (Helsingin Sanomat) toteaa, että ohjaajan ensikertalaisuus näkyy muun muassa takaumien ja nykyhetken yhteensopimattomuutena, runsaana replikointina ja niin edelleen, joskin hän puolustaa ohjaajaa sillä, että kuvauspäivinä ei aina ollut valmista käsikirjoitusta. Peltonen pitää kuitenkin elokuvan televisioesitystä ilahduttavana tapauksena, sillä elokuvassa risteävät amerikkalainen film noir ja sodan jälkeinen saksalainen Trümmer-film ('raunioelokuva').
Dariusz Wosz

Dariusz Wosz (s. 8. kesäkuuta 1969 Piekary Śląskie, Puola) on puolalaissyntyinen saksalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Wosz syntyi Puolassa, mutta muutti jo lapsena perheineen Halleen Saksan demokraattiseen tasavaltaan jossa hänen setänsä asui. Kärsittyään kielitaidottomana aluksi sopeutumisvaikeuksista Wosz löysi pakotien urheilusta ja menestyi sekä jalkapallossa että pikaluistelussa nuorisomaajoukkuetasolla. Hän jätti kuitenkin luistelun keskittyäkseen täysimittaisesti jalkapalloon ja nousi HFC Chemien edustusjoukkueeseen jo 17-vuotiaana. Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen Wosz siirtyi länsisaksalaiseen VfL Bochumiin, jossa hän pelasi yhteensä 346 ottelua Saksan kahdella korkeimmalla sarjatasolla. Myöhemmin Wosz jäi seuraan valmennustehtäviin ja on toiminut vuodesta 2020 VfL Bochumin jalkapallokoulun johtajana, hän on jatkanut myös omaa peliuraansa alasarjatasolla muissa bochumilaisseuroissa.
Wosz pelasi Saksan demokraattisen tasavallan maajoukkueessa seitsemän A-maaottelua vuosina 1989–1990 ja Saksan maajoukkueessa 17 A-maaottelua vuosina 1997–2000. Hän edusti Saksaa EM-kilpailuissa 2000.
Saksan demokraattisen tasavallan lakattua olemasta Wosz oli ehdolla myös Puolan maajoukkueeseen, mutta FIFA kieltäytyi tunnustamasta edustusoikeutta. 
Myös Woszin veljenpoika Joscha Wosz on ammattilaisjalkapalloilija.
Jyränkö (sanomalehti)

Jyränkö oli Heinolassa vuosina 1890–1901 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjakauppias A. Raution perustama "Jyränkö" oli Heinolan ensimmäinen sanomalehti. Kaupungin seminaarin opettajakunnan tukemana se oli linjaltaan kristillis-siveellinen, valistushenkinen ja suomenmielinen. Sortovuosina kenraalikuvernööri Bobrikov yllättäen lakkautti "Jyrängön" pysyvästi, jolloin Heinola jäi useiksi vuosiksi ilman sanomalehteä.
Lehti ilmestyi aluksi kerran, vuodesta 1891 lähtien kahdesti ja vuodesta 1899 kolmesti viikossa. Sen levikki oli 1400 kappaletta vuonna 1897. Päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät D. K. Kröger (1890), O. A. Forsberg (1891), Joh. Walve (1891), K. E. Sonck (1892–1893), Kuuno A. Bäckman (1893–1894), K. K. B. Wickstrand (1894–1896) ja K. A. Järvi (1899).
Itä-Häme (1904–1906)

Itä-Häme oli Heinolassa vuosina 1904–1906 ilmestynyt sanomalehti.
S. W. Cornér ja Kuuno Bäckman perustivat "Itä-Hämeen" vuonna 1901 lakanneen "Jyrängön" korvaajaksi. Sen linjana oli kristillisyys, isänmaallisuus ja edistyksellisyys. Vuonna 1906 "Itä-Häme" yhdistettiin vanhasuomalaiseen "Lahteen".
Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1500 kappaletta vuonna 1906. Sen vastaavana toimittajana oli Kuuno A. Bäckman (Talvioja).
Perijanpiikkipyrstö

Perijanpiikkipyrstö ("Asthenes perijana") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Perijanpiikkipyrstöä tavataan pienellä alueella Sierra de Periján vuoristossa Kolumbiassa ja Venezuelassa. Laji on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi, ja se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Sen populaatioksi on arvioitu 250–999 yksilöä.
Butyrofenonit

Butyrofenonit ovat eräs kemiallinen lääkeaineryhmä. Ensimmäiset tähän ryhmään kuuluvat tuotteet, tulivat markkinoille vain vähää, eli joitakin vuosia klooripromatsiinia myöhemmin. Tämän lajin lääkkeillä on ollut lähinnä käyttöä skitsofrenian ja muiden psykoottisten sairauksien hoidossa. Samaten kehitysvammaisia ja autistisia on voitu tähän ryhmään kuuluvilla lääkeaineilla hoitaa. Ehdottomasti tunnetuin ja eniten käytetty butyrofenoni-pohjainen antipsykootti on haloperidoli: "Haldol", "Haloperin" ja "Serenase". Se kuuluu, niin kutsutuihin klassillisiin, eli 1. polven tyypillisiin neurolepteihin.
Yleistä.
Antipsykoottisessa hoitokäytännössä, ja lääkityskäytössä: usein puhutaan niin kutsutuista pieniannos-neurolepteista. Tämä johtuu siitä, että lääkeaineiden ekvivalenttinen teho tulee määritellä erikseen. Esimerkiksi 8 milligrammaa haloperidolia vuorokaudessa, on suhteellisen runsas annostus. 2 mg haloperidolia vastaa ekvivalenttisena arvona 100 mg klooripromatsiinia.
Tämän lajin lääkeaineryhmän tuotteista, on ollut vain "droperidoli" yksinomaan anesteettiseen käyttöön ja siten vain sairaalan omaisiin laitosolosuhteisiin tarkoitettu. Hieman myöhempänä kehitettiin kombinaattivalmiste, joka oli soveltuva niin kutsuttuun neuroleptianalgesiaan. Siinä leikattavalle annetaan yhdessä, sekä neuroleptistä lääkettä että analgeettia. Täten aikaan saatava narkoosi aiheuttaa lähes täydellisen tunnottomuuden tilan. 1970-luvulla tätä narkoosin muotoa, suositeltiin etenkin heikkokuntoisille leikkauspotilaille.
Butyrofenoneiden lääkitysvaikutus on jokseenkin fentiatsiineja vastaava. Indikaatiot eli hoitoaiheet sekä sivuvaikutuksetkin myötäilevät nekin fentiatsiineja.
Ruskopiikkipyrstö

Ruskopiikkipyrstö ("Asthenes fuliginosa") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Ruskopiikkipyrstöä tavataan Ecuadorissa, Kolumbiassa, Perussa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vilcabambanpiikkipyrstö

Vilcabambanpiikkipyrstö ("Asthenes vilcabambae") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Vilcabambanpiikkipyrstöä tavataan Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Okrapiikkipyrstö

Okrapiikkipyrstö ("Asthenes coryi") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Okrapiikkipyrstöä tavataan Venezuelassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hiiripiikkipyrstö

Hiiripiikkipyrstö ("Asthenes griseomurina") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Hiiripiikkipyrstöä tavataan Ecuadorissa ja Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Rillipiikkipyrstö

Rillipiikkipyrstö ("Asthenes palpebralis") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Rillipiikkipyrstöä tavataan Perussa. Laji saattaa olla suhteellisen yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punanpiikkipyrstö

Punanpiikkipyrstö ("Asthenes helleri") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Punanpiikkipyrstöä tavataan Boliviassa ja Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi. Metsäkadon arvellaan olevan suurin uhka lajille, mutta se elää melko syrjäisellä alueella, jossa ei ole juurikaan hakkuita. Se onkin siksi luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bolivianpiikkipyrstö

Bolivianpiikkipyrstö ("Asthenes harterti") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Bolivianpiikkipyrstöä tavataan Boliviassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Teurastamo 5 (elokuva)

Teurastamo 5 ("Slaughterhouse-Five") on yhdysvaltalainen elokuva jonka on ohjannut George Roy Hill. Sen ensi-ilta oli 1972. Elokuva perustuu Kurt Vonnegutin romaaniin "Teurastamo 5". Se on Hillin ensimmäinen kunnianhimoinen romaanifilmatisointi.
Elokuvan Dresdenin tapahtumat on kuvattu Prahassa, muuten elokuva on kuvattu Yhdysvalloissa Minnesotassa.
Vonnegut kirjoitti pian elokuvan ensi-illan jälkeen teoksen "Between Time and Timbuktu" alkusanoissa:
"George Roy Hill ja Universal Pictures tekivät hienoa työtä, he siirsivät romaanini "Teurastamo 5" taitavasti valkokankaalle... kuolaan ja käkätän joka kerta kun katson elokuvan, sillä tunnen aivan samalla tavalla kuin kirjaa kirjoittaessani."
Juoni.
Elokuva noudattaa romaania esittäessään tarinan minä-muodossa Billy Pilgrimin (Michael Sacks) kertomana, joka ”irtautuu ajasta” ja kokee elämänsä tapahtumat näennäisen satunnaisessa järjestyksessä, myös ajan jonka hän viettää Tralfamadoren planeetalla. Erityiskorostusta ovat saaneet hänen kokemuksensa toisessa maailmansodassa ja Dresdenin pommituksissa, samoin aika jonka hän vietti toisen sotavangin Edgar Derbyn (Eugene Roche) ja psykopaatti Paul Lazzaron (Ron Leibman) kanssa. Elokuvassa kuvataan myös hänen elämäänsä Valencian (Sharon Gans) puolisona ja lastensa Barbarn (Holly Near) ja Robertin (Perry King) isänä yltäkylläisyydessä monissa Vonnegutin kirjoissa esiintyvässä kuvitteellisessa Iliumin kaupungissa. Mukana on myös Pilgrimin isän ”uppoa tai ui” -kohtaus. Tralfamadoren avaruuselämässä on mukana Hollywood-tähtönen Montana Wildhack (Valerie Perrine).
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" televisiosivulla vuonna 1981 Mikael Fränti piti George Roy Hillin filmatisointia liian uskollisena Vonnegutin romaanille, mistä aiheutuu kerrontaan mekaanisuutta ja tasapaksuutta. Parhaimmillaan elokuva on hänestä lopussa, missä Pilgrim matkaa povikuningattaren kanssa Trafalmadore-planeetalle. Vuoden 2014 televisioesityksen yhteydessä Pertti Avola toteaa, ettei elokuva ”ole hullumpi Vonnegut-filmatisointi”. Hänestä ohjaaja onnistuu ainakin pintapuolisesti Vonnegutin kirjan tunnelmia keskittymistä edellyttävässä elokuvassa. Pääosanäyttelijä Michael Sacksin uran hän sanoo alkaneen tässä hienosti, mutta näyttelijän vaipuneen sittemmin unohduksiin. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kati Sinisalo moittii VHS-videojulkaisun kelvotonta suomennosta, mutta antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Palkinnot.
Elokuva sai Cannesin elokuvajuhlilla 1972 tuomariston palkinnon. Se sai myös Hugo-palkinnon ja parhaan sci-fi-elokuvan Saturn-palkinnon. Hill ja Geller olivat kumpikin oman ammattikuntansa palkintoehdokkaina. Sacks oli ehdokkaana Golden Globen saajaksi.
Kirjanmerkki

Kirjanmerkki on kirjan väliin laitettava ohut esine, joka näyttää aukeaman, mistä lukemista tulee seuraavalla lukukerralla jatkaa tai mihin kirjan kohtaan pitäisi muuten kiinnittää huomiota. Esimerkiksi virsikirjan kirjanmerkkiä siirretään hartaustilaisuudessa edellisen virren lopuksi seuraavaksi laulettavan virren alkukohtaan.
Monissa näyttävästi sidotuissa kirjoissa on selän sisään valmiiksi kiinnitetty kirjanmerkkinauha, jota voi helposti siirtää haluttujen sivujen väliin. Perinteinen irrallinen kirjanmerkki voi olla kaunis nauha tai kirjottu tai muuten koristeltu nahka- tai kangasliuska. Kirjanmerkkinä voi kuitenkin toimia muukin litteä ja ohut esine, kuten paperiliitin, Post-it-lappu, kirjan osto- tai lainauskuitti tai muu paperin tai kartonginpalanen. Erillisen kirjanmerkin sijaan kirjan sivun voi myös merkitä taittamalla sivun kulman niin sanotulle koirankorvalle eli hiirenkorvalle. Jos pitää kirjan paperipäällystä kirjan päällä lukiessaan, voi myös päällyksen etu- tai takaliepeen sujauttaa oikealle aukeamalle kirjanmerkiksi.
Jotkut kirjakaupat laittavat myymiensä kirjojen väliin liikkeen logolla ja tiedoilla varustetun kirjanmerkin. Kirjanmerkit ovat myös suosittuja lasten ja aikuisten askartelutöitä.
Vanhimmat säilyneet kirjanmerkit ovat peräisin 1500-luvun lopulta, muun muassa kuningatar Elisabet I:n kirjoista. Oma erillinen esinetyyppinsä, ja samalla keräilykohde, kirjanmerkistä alkoi tulla 1800-luvun puolivälissä, jolloin eräät kutomot Englannin Coventryssä alkoivat valmistaa niitä silkkinauhoistaan.
Michael Gross

Michael Gross- tai Michael Groß -nimisiä henkilöitä ovat:
Montreuil (Pas-de-Calais)

Montreuil, tai toisella nimellä Montreuil-sur-Mer, on kunta Pohjois-Ranskassa Pas-de-Calais’n departementissa. Se sijaitsee Canchejoen rannalla, noin 10 kilometriä Englannin kanaalista. Montreuil oli aikanaan kapetingien valtakunnan ainoa satamakaupunki. Se linnoitettiin keskiajalla vankaksi. Valleja on vahvistettu vuosisatojen saatossa. Linnoituksesta ovat vielä jäljellä vallit sekä vallihaudat sekä linnan kaksi suurta tornia. 
Victor Hugo teoksen Kurjat tapahtumista osa sijoittuu Montreuil-sur-Meriin.
Marko Nikodijević

Marko Nikodijević (s. 4. tammikuuta 1980 Subotica, Serbian sosialistinen tasavalta, Jugoslavia) on serbialainen säveltäjä, joka on asunut Saksassa vuodesta 2003. Hän opiskeli Belgradissa sävellystä vuosina 1995–2003 Srđan Hofmanin ja Zoran Erićin johdolla. Hän sai lisäksi sävellysopetusta Marco Stroppalta Stuttgartissa vuosina 2003–05, ja Bernd Asmus opetti hänelle yksityisesti musiikin teoriaa vuosina 2008–09.
Nikodijević on saanut kolme palkintoa Internationale Gaudeamus Muziekweekin kilpailussa Amsterdamissa (2003, 2007, 2010), Brandenburgin biennaalin säveltäjäpalkinnon (2008) ja useita muita tunnustuksia. Hänen pääasiallinen kustantajansa on Internationale Musikverlage Hans Sikorski. Kamarimusiikilla on keskeinen osuus Nikodijevićin tuotannossa, mutta hän on säveltänyt lisäksi muun muassa teoksia sinfoniaorkesterille ja 6-kohtauksisen kamarioopperan "Vivier – Ein Nachtprotokoll" (2012–14).
Puudute

Puudutteita käytetään kivun lievitykseen ja puuduttamiseen. Puudutteita ovat esimerkiksi:
Tome Mančev

Tome Mančev (s. 1950 Gevgelija) on pohjoismakedonialainen säveltäjä. Hän opiskeli Pyhän Kyrilloksen ja Pyhän Metodioksen yliopistossa Skopjessa, jossa hänen aineinaan olivat aluksi musiikin teoria ja pedagogiikka, sitten sävellys Vlastimir Nikolovskin johdolla. Myöhemmin hän opiskeli sävellystä myös Prahan esittävien taiteiden akatemiassa Josef Ceremugan ja Jiří Dvořáčekin johdolla sekä orkestraatiota Sofian kansallisessa musiikkiakatemiassa, josta hän sai musiikin tohtorin arvonsa.
Mančev on opettanut vuodesta 1990 lähtien sävellystä, instrumentaatiota, ja orkestraatiota Pyhän Kyrilloksen ja Pyhän Metodioksen yliopistossa, jossa hänestä tuli sävellyksen professori vuonna 2000.
Mančev on saanut useita palkintoja ja tunnustuksia. Hän sai kahdesti kolmannen palkinnon kuoromusiikin TEHO-kilpailussa Tetovossa (1978, 1990). Makedonian säveltäjäliitto myönsi hänelle kolmesti Panče Pešev -palkinnon (1989, 1995, 2002). Mančevin palkittuja teoksia ovat kuoroteokset "Harvester" ja "War" sekä orkesteriteokset "2. sinfonia" ("Paganophony"), "Old Song" ja "Exodus". Toisessa sinfoniassa on myös osuus baritonille. Lisäksi Mančevin neljännessä sinfoniassa ("Requiem") ovat mukana osuudet sopraanolle ja puhujalle.
Ítróttarfelag Fuglafjarðar

Ítróttarfelag Fuglafjarðar (lyh. ÍF, kansainvälisesti myös ÍF Fuglafjørður) on färsaarelainen jalkapalloseura, jonka edustusjoukkue pelaa Färsaarten korkeimmalla sarjatasolla Effodeildinissä. Seuran kotikenttä on Fløtugerði Fuglafjørðurissa, Eysturoyn saarella.
ÍF perustettiin 25. maaliskuuta 1946. Se on voittanut Färsaarten-mestaruuden kerran, vuonna 1979. Färsaarten cupin loppuotteluun ÍF on yltänyt kuudesti ja hävinnyt joka kerta. 2010-luvulla seura on ollut mukana Eurooppa-liigan karsinnoissa.
Tunnettu ÍF:ää edustanut pelaaja on Färsaarten maajoukkueen pitkäaikainen maalivahti Jákup Mikkelsen.
Soukon kaivos

Soukon grafiittikaivos sijaitsi Tyrväällä Soukon kylässä Perttulan talon alueella ja se oli toiminnassa 1900-luvun alusta aina vuoteen 1923 saakka. Kaivoksesta louhittiin 500 tonnia grafiittimalmia jonka keskipitoisuus oli 50 %. Kaivoksen omisti agronomi Väinö Selander joka myi 1919 puolet kaivoksesta "Grafit"-yhtiölle. Yhtiö lopetti toimintansa 1923.
Entisellä kaivosalueella on näkyvissä kaivosratalinja ja pari isompaa louhintakuoppaa joista molemmista lähtee tunneli. Perimätiedon mukaan kaivosalueella olisi myös kymmeniä metrejä pitkä kaivostunneli ja tunneleita saattaa olla myös vieressä olevan Rautaveden järven alla. Kaivoksesta louhittu malmi ns. soukonkivi kuljetettiin vesitse luultavasti Karkun rautatieasemalle edelleen kuljetettavaksi. 1980-luvun lopulla alueelta löydettiin koeporauksissa nikkeliesiintymä.
Marcin Łukaszewski

Marcin Łukaszewski (s. 20. marraskuuta 1972 Częstochowa) on puolalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja pianisti. Hänen isänsä oli säveltäjä Wojciech Łukaszewski ja myös hänen veljensä Paweł Łukaszewski on säveltäjä.
Łukaszewski on säveltäjänä lähinnä itseoppinut. Hän sai Varsovan Fryderyk Chopin -musiikkiyliopistosta diplomit pianonsoitossa (1998) ja musiikin teoriassa (2000). Hän on saanut säveltäjänä toisen palkinnon Varsovan Feliks Nowowiejski -kilpailussa teoksesta "Prologue and Fugue" vuonna 1996. Hän sai lisäksi pianistina Fryderyk 2002 -palkinnon Piotr Perkowskin pianoteosten levytyksestä vuonna 2003. Vuonna 2003 hän sai toisenkin palkinnon, Mater Verbin, kirjoituksistaan hengellisestä musiikista. Łukaszewskin sävellyksiä on esitetty Puolan lisäksi monissa muissa Euroopan maissa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Łukaszewski on pianistina tulkinnut omien teostensa ohella muun muassa Johannes Brahmsin ja Frédéric Chopinin musiikkia. Hän on opettanut musiikkitiedettä ja pianonsoittoa Varsovan kardinaali Stefan Wyszyński -yliopistossa vuodesta 1996. Hän on kirjoittanut runsaasti puolalaisesta musiikista.
Eileen Ford

Eileen Ford (25. maaliskuuta 1922 – 9. heinäkuuta 2014) oli yhdysvaltalainen Ford-mallitoimiston perustaja. 
Eileen Ford perusti toimiston toisen maailmansodan jälkeen yhdessä miehensä Jerry Fordin kanssa. Jo 1940-luvun loppuun mennessä Ford Models -toimisto oli kasvanut yhdeksi Yhdysvaltojen suurimmista. Parhaimmillaan 1960-luvulla Fordille työskenteli lähes 250 mallia, ja toimiston markkinaosuuden mallivälityksessä arveltiin olleen 70 prosenttia New Yorkissa ja 30 prosenttia maailmanlaajuisesti.
Ford nykyaikaisti mallialaa, ja hänen ansiostaan alalle syntyi supertähtiä. Hänen toimistostaan lähtivät uralle muiden muassa Candice Bergen, Lauren Hutton ja Jane Fonda.
Eileen Ford etsi uusia malleja ympäri maailmaa myös kilpailujen kautta. Tutustuttuaan Jane ja Aatos Erkkoon hän kävi Suomessa tuomaroimassa "Me Naiset" -lehden valokuvamallikilpailuja. Ensimmäisen vuonna 1962 järjestetyn kilpailun kautta pääsi Fordin toimiston malliksi kauhavalainen Hellevi Keko.
Ford oli äitinsä puolelta suomalaista Laineen sukua: isoisä oli lähtenyt jostakin Suomen rannikkokaupungista Amerikkaan purjeentekoa oppimaan ja nainut siellä irlantilaissukuisen tytön.
Eileen Ford kuoli 92-vuotiaana 9. heinäkuuta 2014.
Sylvain Legwinski

Sylvain Legwinski (s. 10. kesäkuuta 1973 Clermont-Ferrand, Ranska) on ranskalainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.
Legwinski edusti ammattilaisurallaan Ranskan sarjoissa pelaavia Monacoa ja Bordeaux'tä sekä englantilaisia Fulhamia ja Ipswich Townia.
Fred Grim

Fred Grim (s. 17. elokuuta 1965 Amsterdam, Alankomaat) on alankomaalainen entinen jalkapallomaalivahti ja nykyinen jalkapallovalmentaja. Kesästä 2023 lähtien hän on toiminut FC Emmenin päävalmentajana.
Ura pelaajana.
Grim aloitti uransa JOS Watergraafsmeerin juniorijoukkueessa, josta siirtyi Ajaxin organisaatioon jo juniori-ikäisenä. Hän nousi Ajaxin edustusjoukkueeseen kaudella 1986/87, mutta siirtyi kauden aikana lainalle SC Cambuuriin. Lainapesti muuttui pysyväksi siirroksi. Grim otti asemansa Cambuurin ykkösmaalivahtina ja pelasi Cambuurin maalilla 272 ottelua, kunnes siirtyi kesällä 1994 takaisin Ajaxiin. Ajaxissa hän oli Edwin van der Sarin kakkosmaalivahtina, kunnes tämä siirtyi vuonna 1999 Juventukseen. Kokeneesta Grimistä tuli tämän myötä Ajaxin ykkösmaalivahti ja hän edusti seuraa lopulta 101 ottelussa, kunnes lopetti pelaajauransa Ajaxissa vuonna 2002.
Ura valmentajana.
Pelaajauransa jälkeen Grim siirtyi valmentajaksi. Hän toimi Ajaxin organisaatiossa juniorivalmentajana ja Jong Ajaxissa John van den Bromin apuvalmentajana. Maaliskuussa 2005 hän siirtyi edustusjoukkueen valmennustiimiin maalivahtivalmentajaksi. 
Grim jätti Ajaxin kauden 2006/07 jälkeen ja siirtyi Sparta Rotterdamin apuvalmentajaksi. Hän työskenteli seurassa kaksi kautta, kunnes palasi Ajaxiin juniorijoukkueen apuvalmentajaksi kesällä 2009. Vuosina 2010–2012 hän toimi Ajaxin U19-joukkueen valmentajana. Grim suoritti valmentajatutkinnon helmikuussa 2010.
Lokakuussa 2012 Grim debytoi päävalmentajana aikuisten tasolla, kun hänestä tuli Eerste Divisiessä pelanneen Almere Cityn päävalmentaja. Grim toimi Almeren päävalmentajana kesään 2015 saakka, kunnes siirtyi Alankomaiden alle 21-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentajaksi. Syyskuussa 2016 hän jätti tehtävänsä ja siirtyi Danny Blindin apuvalmentajaksi Alankomaiden A-maajoukkueeseen. Blindin saatua potkut maaliskuussa 2007 Grimistä tuli väliaikaisesti maajoukkueen päävalmentaja. Toukokuusta marraskuuhun 2017 hän toimi Dick Advocaatin puvalmentajana maajoukkueessa. Yhteistyö jatkui joulukuussa 2017 Sparta Rotterdamissa, johon Advocaat siirtyi päävalmentajaksi ja Grim apuvalmentajaksi.
Päävalmentajatehtäviin Grim palasi kesällä 2018, kun hänestä tuli RKC Waalwijkin päävalmentaja. Hän nosti seuran Eredivisieen kauden 2018/19 päätteeksi. Kaudella 2019/20 joukkue juuttui Eredivisien jumboksi, mutta sarjapaikka pelastui, kun liigakausi keskeytettiin ennenaikaisesti koronpandemian vuoksi. 
Grim siirtyi kaudeksi 2021/22 Waalwijkista Willem II:n päävalmentajaksi. Hän sai potkut seurasta maaliskuussa 2022, kun joukkue oli vajonnut Eredivisien putoamiskamppailuun.
Kesäkuussa 2023 Grim palasi valmennsutehtäviin FC Emmenin päävalmentajana.
Parker (hahmo)

Parker on häikäilemätön rikollinen, jonka loi Donald E. Westlake salanimellä Richard Stark kirjoitetuissa tarinoissa. Westlake kirjoitti kaikkiaan 28 tarinaa salanimellään ja Parker esiintyy niistä 24:ssa.
Kirjoissa Parker on häikäilemätön ammattirikollinen, jonka tärkeimmät luonteenpiirteet ovat tehokkuus ja ammattimaisuus. Parker on kylmä ja järjestelmällinen eikä epäröi tappaa saadakseen haluamansa. Hänellä on kuitenkin erittäin vahva kunniantunto, jonka takia hän ei koskaan petä rikollistovereitaan, joiden kanssa tekee keikkaa, paitsi jos joku pettää hänet, jolloin hän kostaa keinolla millä hyvänsä. Parkerin etunimeä ei koskaan mainita, eikä hänen taustastaan kerrota mitään. Nimi "Parker" voi olla itsekin tekaistu nimi.
Ensimmäinen Parker-kirja oli "The Hunter" (1962) (suom. "Pankaa Parker lautoihin", 1973), josta on kaksi filmitulkintaa Tappajan jäljet (Point Blank, 1967) ja Payback – tilinteko (1999).
Parkeria ovat esittäneet elokuvissa muun muassa
Vladimir Borovikovski

Vladimir Lukitš Borovikovsky (, ; 4. elokuuta 1757 Myrhorod – 18. huhtikuuta 1825 Pietari) oli ukrainalaissyntyinen venäläinen taidemaalari, joka hallitsi Venäjän muotokuvamaalausta 1700-luvun ja 1800-luvun vaihteessa.
Elämäkerta.
Vladimir Borovikovski syntyi nimellä Vоlоdymyr Borovyk Myrhorodissa nykyisessä Ukrainassa 24. heinäkuuta 1757 (vanhaa lukua). Hänen isänsä Luka Borovyk oli ukrainalainen kasakka ja amatööri-ikonimaalari. Perhetradition mukaisesti kaikki neljä Borovykin poikaa palvelivat Myrhorodin rykmentissä, mutta Volodymyr vetäytyi sieltä aikaisin omistautuakseen maalaamiselle – etupäässä ikonimaalaukselle paikallisten kirkkojen tarpeisiin.
Borovikovski olisi elänyt loppuelämänsä provinssikaupungin amatöörimaalarina, ellei olisi tapahtunut jotain odottamatonta. Hänen ystävänsä Vasili Kapnist oli valmistelemassa keisarinna Katariina Suuren ylläpitoa Krementšukissa tämän ollessa matkalla hiljattain valloitetulla Krimin niemimaalla. Kapnist pyysi Borovikovskia maalaamaan kaksi allegorista maalausta (toisessa Pietari Suuri ja Katariina Suuri esitettiin talonpoikina kylvämässä siemeniä, toisessa Katariina Suuri Minervana) koristamaan huoneita. Maalaukset miellyttivät keisarinnaa niin, että tämä pyysi taiteilijaa muuttamaan Pietariin.
Vuoden 1788 syyskuun jälkeen Borovikovski asui Pietarissa, jossa hän vaihtoi kasakkataustaisen sukunimensä aristokraattisemman kuuloiseksi Borovikovskiksi. Ensimmäiset kymmenen vuottaan Pietarissa hän asui runoilija, arkkitehti, muusikko ja taideteoreetikko ruhtinas Nikolai Lvovin talossa. Tämän ideat vaikuttivat voimakkaasti Borovikovskin taiteeseen. 30-vuotiaana hän oli liian vanha opiskelemaan Pietarin taideakatemiassa, joten hän otti yksityistunteja Dmitri Levitskiltä ja myöhemmin itävaltalaiselta maalarilta Johann Baptist Lampilta.
Vuonna 1795 hänet nimitettiin akateemikoksi. Hänestä tuli suosittu muotokuvamaalari ja hän teki elämänsä aikana melkein 500 muotokuvaa, joista 400 on säästynyt 2000-luvulle. Hänellä oli oma ateljee ja usein avustajat maalasivat muotokuvien vähemmän tärkeät osat. Hänen malleinaan oli keisarillisen perheen jäseniä, hovimiehiä, kenraaleja, useita aristokraatteja ja Venäjän taide- ja kirjallisuuselämän henkilöitä. Useat hänen töistään ovat tyyliltään intiimejä.
Kuuluisimmat teokset ovat:
Borovikovski ei koskaan opettanut, mutta hänen luonaan asui oppilaita. Heidän joukossaan oli Aleksei Venetsianov ja Ivan Bugajevski-Blagodarnyi, joka maalasi ainoan säästyneen muotokuvan Vladimir Borovikovskista.
Vuoden 1819 jälkeen Borovikovskista tuli vapaamuurari, loosin "Kuoleva sfinksin" jäsen. Tähän aikaan hän maalasi etupäässä ikoneja, mukaan lukien Smolenskin hautausmaan kirkon ikonostaasin ja joitain Pietarin Kazanin katedraalin ikoneja.
Huhtikuun 6. päivä (vanhaa lukua) vuonna 1825 Borovikovski kuoli yllättäen sydänkohtaukseen ja hänet haudattiin Aleksanteri Nevskin luostarin Lasaruksen hautausmaalle Pietariin.
M/S Spirit of Britain

M/S Spirit of Britain on vuonna 2011 valmistunut autolautta, joka kulkee Englannin kanaalissa Doverin ja Calais’n välillä. Alus on rakennettu STX Finlandin Rauman telakalla ja sen operaattori on brittiläinen P&amp;O Ferries. 
Spirit of Britain ja vuotta myöhemmin liikenteeseen tullut sisaralus M/S Spirit of France olivat valmistuessaan suurimpia Englannin kanaalissa liikennöiviä autolauttoja. Alus on myös kaksi kertaa suurempi kuin aikaisemmin reitillä kulkenut P&amp;O:n autolautta M/S Pride of Dover. Spirit of Britainin nimeksi piti alun perin tulla Olympic Spirit, mutta nimeä muutettiin mahdollisten oikeustoimien välttämiseksi Lontoon kesäolympialaisten järjestelykomitean rekisteröityä itselleen erilaisia olympia-aiheisia nimiä.
Niittymarinkielinen Wikipedia

Niittymarinkielinen Wikipedia () on Wikipedian niittymarinkielinen versio. Se aloitettiin 9. heinäkuuta 2009. Niittymarinkielinen Wikipedia on artikkelimäärältään Venäjällä puhuttavilla uralilaisilla kielillä toimivista Wikipedioista suurin. Se oli niistä myös toinen, joka saavutti 10 000 artikkelin rajapyykin. Kaikista uralilaisilla kielillä toimivista Wikipedioista niittymarinkielinen Wikipedia on neljänneksi suurin. Tällä hetkellä sen artikkelimäärä on 11 332 (1.1.2025).