Norppa

Norppa eli kiehkuraishylje ("Pusa hispida", aiemmin "Phoca hispida") on suhteellisen pienikokoinen hyljelaji, joka elää pohjoisilla alueilla ja lisääntyy jäällä.
Piirteet.
Aikuiset norpat ovat 85–160 senttimetriä pitkiä ja painavat 40–90 kilogrammaa. Norpat voivat elää jopa 35-vuotiaiksi. Muista hylkeistä norpan erottaa muun muassa lyhyemmästä kuonosta ja litteämmästä naamasta. Silmät katsovat suoremmin eteenpäin kuin muiden hylkeiden, luoden vaikutelman inhimillisistä kasvoista. Norpan erottaa myös sen selässä ja kyljissä olevista vaaleista renkaista. Norpalla on pienissä eturaajoissaan paksut, vahvat kynnet, joita se käyttää jäähän puhkomiensa hengitysreikien ylläpitämiseen 
Norpanpoikasen keskimääräinen paino vastasyntyneenä on noin 4,5 kg. Sillä on valkoinen pörheä syntymäturkki, joka vaihtuu aikuismaisempaan karvaan noin 4–6 viikon iässä.
Levinneisyys, alalajit ja sukulaislajit.
Eri alueilla elävät norppapopulaatiot erotetaan neljäksi alalajiksi:
Viimeksi mainitut kaksi alalajia elävät nykyään eristyksissä toisistaan. Ne ovat jääkauden aikaisia reliktejä, jotka ovat sopeutuneet elämään makean tai murtoveden olosuhteissa, eikä niillä ole geenivaihtoa muiden alalajien kanssa.
Myös saimaannorppa oli aikaisemmin virallisesti norpan alalaji ,tieteelliseltä nimeltään (Pusa hispida saimensis), mutta nykytiedon valossa sen voi myös katsoa olevan oma lajinsa (Pusa saimensis). Saimaannorppa on erityisen uhanalainen, jäljellä on noin neljäsataa yksilöä. 
Norpalla on kolme Pusa-sukuun kuuluvaa sukulaislajia, Baikaljärven baikalinhylje ja Kaspianmeren kaspianhylje. Nämä molemmat lajit ovat periytyneet norpasta ja eronneet omiksi lajeikseen noin kaksi miljoonaa vuotta sitten. 
Esiintyminen ja metsästys.
Petroskoilaisten tutkijoiden mukaan Äänisessä olisi tavattu hyljettä vuonna 1974, mutta sen taksonomiaa ei ole varmistettu. Samaan viittaa Iivari Leiviskän ja Eino Kärjen jatkosodan aikaisen teoksen Itä-Karjala, Maa ja Kansa (WSOY 1942) kertomus. Yleisesti ottaen tiedeyhteisön kanta on, että Äänisessä ei ole omaa, luonnonvaraista hyljekantaa.
Ihmiset ovat metsästäneet norppia arktisella alueella siitä lähtien, kun ihmiset saapuivat alueelle vuosituhansia sitten. Ne ovat olleet perustavanlaatuinen toimeentulon ravinto useimmille pohjoisen rannikkoalueilla asuville alkuperäiskansoille. Venäläiset ja Alaskan alkuperäiskansat kaatoivat 1900-luvun lopula vuosittain 10 000 norppaa Beringinmereltä, Tšuktšimereltä ja Länsi-Beaufortinmereltä. Vuosittainen norppasaalis Kanadan arktisella alueella oli "kymmeniä tuhansia". Toinen huomattava vuosittainen norpanmetsästys tapahtuu Grönlannissa, jossa pyydettiin lähes 100 000 yksilöä vuodessa 1970-luvulla ja noin 70 000 yksilöä vuodessa 1990-luvun alussa.
Itämerennorppien kaupalliset saaliit 1900-luvun alku- ja puolivälissä olivat joskus suuria. Syrjäseuduilla pyyntitilastojen raportointi ja valvonta on vaikeaa, ja Venäjän itäosissa norppien pyynti on suurelta osin tuntematonta.
Itämerennorppaa on aikaisemmin metsästetty monissa Itämeren valtioissa ja se on ollut tärkeä riistaeläin. Nykyisin laji on Itämerellä rauhoitettu, lukuun ottamatta Suomea, joka salli metsästyksen aloittamisen vuonna 2010. Vuosina 2025–2027 norppia saa metsästää Perämeren-Merenkurkun kannanhoitoalueella. Vuosittainen metsästyskiintiö Suomen aluevesillä on yhteensä 425 itämerennorppaa.