tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Johan Zacharias Bång

Johan Zacharias Bång (19. huhtikuuta 1782 Lohja – 10. huhtikuuta 1845 Fjällboberg, Ruotsi) oli suomalainen Suomen sotaan osallistunut ruotusotamies, joka muutti sodan jälkeen Ruotsiin. Häntä ovat jotkut pitäneet J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" Sven Dufvan esikuvana.
Bångin vanhemmat olivat tykkimies Per Johan Bång ja Maja Stina Nilsdotter. 
Bång kuului Suomen sodan aikana sotamiehenä Vaasan rykmentin Mustasaaren komppaniaan. Omissa kertomuksissaan hän väitti ratkaisseensa Koljonvirran taistelun kulun 27. lokakuuta 1808 ampumalla kolme kertaa kartesseilla sillan tyhjäksi venäläisistä. Hän ei siis ryhtynyt sillalla käsikähmään venäläisten kanssa Sven Dufvan tavoin. Bångin tiedetään haavoittuneen taistelussa.
Sodan jälkeen Bång jäi Ruotsiin ja palveli vuodesta 1813 alkaen jonkin aikaa Länsipohjan rykmentissä. Hän erosi sitten armeijasta, meni 1815 naimisiin Uumajassa ja toimi 1820-luvulla Lyckselessä pitäjänsuutarina. Hänen kerrotaan olleen väkivaltainen ja joutuneen usein tappeluihin. Bång siirtyi sitten vuonna 1830 uudisasukkaaksi Ruotsin Lappiin Vilhelminan pitäjään. Viimeiset vuotensa Bång vietti poikansa Reinholdin uudistalossa Fjällbobergissä. O. P. Pettersson ja Jonas Nensén merkitsivät myöhemmin Bångin pojalleen Reinholdille suullisesti kertomat sotatarinat muistiin.
Oskar Rancken väitti vuonna 1864 ilmestyneessä kirjassaan "Fänrik Ståls hjeltar", että "Sven Dufva" -runossa kuvattu taistelu sillalla olisi tapahtunut Koljonvirran taistelun aikana ja että Bång olisi ollut Sven Dufvan esikuvana. Väitteensä hän perusti eräältä Suomen sodan veteraanilta saaminsa tietoihin. Vuonna 1909 Johan August Sandelsin pojanpoika kenraali Gustaf Sandels pystytti Lyckselen hautausmaan viereen muistomerkin jossa sanottiin Sven Dufvan lepäävän hautausmaalla. Bång oli todellisuudessa haudattu Vilhelminan hautausmaalle, mutta aiheesta edellisenä vuonna 1908 jutun tehnyt toimittaja Valdemar Lindholm erehtyi luulemaan erästä Lyckselen hautausmaan hautaa Bångin haudaksi.
Nykyisin ollaan sitä mieltä, että Runeberg ei käyttänyt mitään todellista Suomen sodan taistelua runonsa esikuvana eikä myöskään Sven Dufvalla ollut todellista esikuvaa elävässä elämässä. Runeberg on voinut saada kimmokkeen runoonsa esimerkiksi antiikin Rooman historiasta Horatius Cocleksen taistelusta Tiberin sillalla yksin etruskijoukkoa vastaan vuonna 507 eaa.
Marwarin kieli

Marwari on indoarjalainen kieli, jota puhutaan Pohjois-Intiassa ja Etelä-Pakistanissa. Yläkäsitteen marwari alle lasketaan kuusi varianttia, joiden puhujat ymmärtävät vaihtelevasti toisiaan ja joilla jokaisella on lisäksi omia murteita. ISO 639 -standardissa marwari on makrokieli, joka jaetaan kuudeksi eri kieleksi: marwari, pakistaninmarwari, dhundari, merwari, mewari ja shekhawati. Yhteensä marwaria puhuu äidinkielenään 19,7 miljoonaa ihmistä.
Marwaria kirjoitetaan Intiassa devanagarilla ja Pakistanissa arabialaisilla kirjaimilla.
Uinnin lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailut 1999

Uinnin lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailut 1999 järjestettiin Hongkongissa Kiinassa 1.–4. huhtikuuta 1999. Kilpailujen järjestäjänä toimi Kansainvälinen uimaliitto FINA.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Wario’s Woods

Wario’s Woods on Nintendon julkaisema pulmapeli, joka julkaistiin vuonna Nintendo Entertainment Systemille ja Super Nintendo Entertainment Systemille. Peli on viimeinen NES:ille julkaistu peli. Peli julkaistiin myöhemmin myös Virtual Consolelle.
Pelissä ohjataan Toadia, jolla napataan ylhäältä putoavia olentoja ja pommeja. Ideana on saada nämä katoamaan pinoamalla niitä päällekkäin.
A Song &amp; A Reason

A Song &amp; a Reason on suomalaisen popyhtye Kemopetrolin järjestyksessään viides studioalbumi. Warner Music Finland julkaisi sen 21. syyskuuta 2011. Albumi oli yhtyeen ensimmäinen sitten vuonna 2006 julkaistun "Teleport"-albumin.
Albumilta julkaistiin 22. elokuuta 2011 single ”Changing Lanes”.
Albumi debytoi Suomen virallisella listalla 12. sijalla. Seuraavalla viikolla albumi putosi 37. sijalle, mutta nousi kolmannella viikollaan kymmenen sijaa ylemmäs, 27:nneksi. Seuraavalla viikolla "A Song &amp; A Reason" putosi ulos viidenkymmenen myydyimmän albumin joukosta.
Aphis (suku)

Aphis on kirvojen heimoon (Aphididae) ja putkikirvojen alaheimoon (Aphidinae) kuuluva suku. Siihen kuuluu maailmanlaajuisesti yli 500 kirvalajia ja Suomessakin lajimäärä on yli 70. Monet lajit ovat merkittäviä viljelykasvien tuholaisia.
Piirteitä.
"Aphis"-suvun kirvat vaihtelevat kooltaan hyvin pienistä melko kookkaisiin ja ruumiin muoto on poikkeuksetta leveä, ei koskaan pitkänomainen. Vaharauhasputket ovat tasaisen sylinterimäiset tai kärkeä kohti kapenevat, eivät koskaan keskiosastaan pullistuneet. Takaruumiin kärjessä oleva uloke, cauda, on vaihtelevissa määrin pitkänomainen. Raajojen väri vaihtelee, mutta ne ovat hyvin harvoin kokonaan tummat. Täysikasvuiset kirvat voivat olla siivekkäitä tai siivettömiä.
Monet lajit elävät suurissa kirvakolonioissa, joita puolustavat ja hoivaavat kirvojen tuottamasta mesikasteesta kiinnostuneet muurahaiset. Lisääntyminen tapahtuu joillakin lajeilla täysin neitseellisesti, mutta pääsääntöisesti "Aphis"-lajit ovat holosyklisiä eli kesän aikana neitseellisesti lisääntyvien sukupolvien jälkeen syntyy myös suvullisesti lisääntyvä sukupolvi. Holosykliset lajit talvehtivat munina, kokonaan neitseellisesti lisääntyvät aikuisina tai nymfeinä.
Usein suvun lajit ovat monofageja eli erikoistuneet yksittäiseen ravintokasvilajiin tai siihen ja sen lähisukulaisiin, mutta ravintokasveja on monessa kasviheimossa. Ravintokasvi on tyypillisesti ruohovartinen tai pensas ja vain melko harva laji elää puissa. Niin kutsuttu isännänvaihto eli systemaattinen siirtyminen alkuperäiseltä ravintokasvilta (primääri-isäntä) jollekin toiselle (sekundääri-isäntä) on suvussa harvinaista. Joukossa on myös sekundääri-isännän suhteen erittäin polyfageja lajeja, kuten viljelykasvien tuholaisina merkittävät kurkku- ("Aphis gossypii") ja juurikaskirva ("Aphis fabae"), joiden ravintokasvivalikoima on varsin laaja. "Aphis"-suvun kirvoja ei esiinny koskaan saroilla ja hyvin harva laji kelpuuttaa ravinnokseen mitään heinäkasveja.
"Aphis"-lajeja tavataan lähinnä pohjoisella pallonpuoliskolla, mutta muutama laji esiintyy Australiassa, Uudessa-Seelannissa sekä Etelä-Amerikassa.
Lapinhavukirva

Lapinhavukirva ("Adelges lapponicus") on havukirvoihin kuuluva hyönteislaji. Se kuuluu yhdessä pikkuhavukirvan ("Adelges laricis") ja "Adelges tardus"in kanssa taksonomisesti hankalaan "Adelges laricis" -lajiryhmään.
Koko ja ulkonäkö.
Äkämistä kuoriutuvat siivelliset yksilöt ovat noin 1,6 mm pitkiä ja väriltään tummanpunaisia. Eräänä keskeisenä tuntomerkkinä muniva naaras ei eritä vahaa munarykelmän päälle.
Lajin äkämä on kuusen oksalla ja muistuttaa pientä ananasta tai käpyä. Se on hyvin samankaltainen kuin lähilajeilla "A. tardus" tai "A. laricis" ja aikuiset kirvat poistuvat äkämästä aikaisin kesällä.
Levinneisyys.
Lapinhavukirvasta on havaintoja Suomen lisäksi Ruotsista, Norjasta, Venäjän pohjoisosista, Itävallasta, Ukrainasta ja Kirgisiasta. Suomessa havaintoja on Keski- ja Pohjois-Lapista.
Elinympäristö ja elintavat.
Lapinhavukirva elää kuusilla ja lisääntyy ainoastaan neitseellisesti, joten elinkierto on havukirvoille poikkeuksellisen yksinkertainen. Kuuselle munituista munista kuoriutuvat yksilöt ("pseudofundratrix") saavat aikaan äkämänkehityksen. Kesä-heinäkuussa äkämistä kuoriutuvat siivelliset yksilöt ("gallicolae") munivat kuusten neulasille uuden sukupolven. Munarykelmä ei ole vahan peittämä.
Ravintokasvit.
Lapinhavukirva elää erilaisilla kuusilla ("Picea"), kelpuuttaen metsäkuusen ("Picea abies") ohella myös eksottisempia lajeja.
Lev Kamenev (taidemaalari)

Lev Lvovitš Kamenev (; 1833 tai 1834, Rylsk, Kurskin kuvernementti – 26. tammikuuta 1886 Savvinskaja sloboda, Moskovan kuvernementti) oli venäläinen maisemamaalari.
Elämäkerta.
Lev Kamenev syntyi vuonna 1833 tai 1834. Pian sen jälkeen hänen pienkauppiaana toiminut isänsä muutti perheensä kanssa Astrahaniin, jossa Lev opiskeli oppikoulussa, muttai koskaan valmistunut isänsä tarvitessa apulaista kaupassaan. Myöhemmän taidemaalari Konstantin Korovinin isoisä huomasi Kamenevin lahjakkuuden, ja järjesti tällä studion ja antoi tälle viisituhatta ruplaa, jotta hän voisi opiskella taidekoulussa Pietarissa. Vuonna 1854 kahdenkymmenen yhden vuoden iässä Kamenev meni Moskovaan opiskellakseen Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa yhdessä tulevien kuuluisuuksian Ivan Šiškinin ja Vasili Perovin kanssa Karl Rabusin ohjauksessa ja tämän kuoltua vuonna 1857, Aleksei Savrasovin ohjauksessa. Vuonna 1858 Kamenev sai kolmannen asteen ammattilaismaalarin arvonimen ja hänestä tuli Moskovan harrastelijamaalareiden seuran jäsen, jonka kustannuksella hän teki kahden vuoden opintomatkan ulkomaille oppiakseen länsieurooppalaisilta taidemaalareilta. Matkansa Saksaan ja Sveitsiin hän teki yhdessä Ivan Šiškinin kanssa. Kamenevin luovuus kukoisti 1860-1870-luvuilla, kun hänen teoksensa "Talvinen tie" pääsi Tretjakovin galleriaan. Vuonna 1869 hän sai teoksista "Talvinäkymä Moskovan lähistöltä" ja "Näkymä Poretšjen läheltä" Taideakatemialta akateemikon arvonimen maisemamaalauksista ja hän oli yksi Vaeltajien perustajista. Vuosina 1871-1884 otti osaa Vaeltajien näyttelyihin. Kamenev kuoli köyhyydessä ja yksinäisyydessä vuonna 1886.
Norden

Norden tai Nordén voi tarkoittaa seuraavia asioita:
O’Higgins FC

O’Higgins Fútbol Club on chileläinen jalkapalloseura Rancaguan kaupungista. Seura on perustettu vuonna 1955 ja se pelaa maan pääsarjassa Primera Divisiónissa. Seura on voittanut Chilen Primera Divisiónin yhden kerran, vuoden 2013 aperturan.
Saavutukset.
Primera División
Filmfare Awards South 1999

Filmfare Awards South 1999 oli 22. huhtikuuta 2000 pidetty tilaisuus, jossa palkittiin vuoden 1999 parhaat eteläintialaiset elokuvat. Se oli 47:s Filmfare Awards South -tilaisuus. Palkinnot jaettiin kieliryhmittäin erikseen kannadan-, malajalamin-, tamilin- ja telugunkielisille elokuville ja niiden tekijöille.
Pikkusisar

Pikkusisar on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Taru Mäkelän ohjaama elokuva.
Vuoden 2000 Jussi-gaalassa elokuva oli ehdolla yhdeksässä kategoriassa voittaen yhden. Merja Väisänen sai parhaan puvustuksen Jussin. Taru Mäkelä ja käsikirjoittaja Raija Talvio saivat elokuvasta Suomi-palkinnon.
Juoni.
Elokuva kertoo sotaleski Katri Ruuskasta, joka pestautuu syksyllä 1941 apusisareksi sotasairaalaan Helsinkiin, jonne sairasjunat kuljettavat rintamalla haavoittuneita sotilaita jatkuvana virtana.
Sairaalassa Katri tutustuu päähän haavoittuneeseen savottajätkä Arvoon, joka väittää tavanneensa Katrin jo kauan sitten unissaan. Katri sanoo, ettei usko Arvon uneen, mutta uskoo siihen kuitenkin. Samoihin aikoihin lapsuudenystävä Eero lähettää rintamalta ujoja rakkauskirjeitä Katrille.
Kun Eero palaa kaupunkiin rintamakarkurina, täytyy Katrin tehdä valinta Eeron ja Arvon välillä.
Pormestarinsilta

Pormestarinsilta (myös Kaarisilta) on Porissa sijaitseva jalankulun ja pyöräilyn silta, joka ylittää Kokemäenjoen sivuhaaran Luotsinmäenjuovan, yhdistäen Kirjurinluodon saaren Pormestarinluodon ja Isosannan kaupunginosiin. Vuonna 2001 valmistunut silta on espoolaisen insinööritoimisto Pontekin suunnittelema.
Pormestarinsillan paikalla oli kesäaikaan vuodesta 1968 lähtien joidenkin vuosien ajan armeijan pioneerien rakentama väliaikainen ponttoonisilta. Joen pohjoispuolella sijaitsee Kaarisillan yhtenäiskoulu, joka on nimetty sillan mukaan vuonna 2008. Toisesta nimestään huolimatta Pormestarinsilta ei kuitenkaan ole tyypiltään kaarisilta, vaan langerpalkkisilta.
Aikoinaan sillalla herätti hilpeyttä kyltit, joissa ”Porin kaupunki kieltää sillalta hyppimisen”. Olipa yksi kyltti raahattu toiselle puolelle Suomeakin ja tapaus pääsi lehtiin. Nykyisin kylttejä ei enää ole.
USS Stansbury

USS Stansbury (runkonumerot DD-180, DMS-8 ja AG-107) oli Yhdysvaltain laivaston Wickes-luokan hävittäjä, joka valmistui pian ensimmäisen maailmansodan päätyttyä. Alus muutettiin miinanraivaajaksi, jolloin sen runkonumeroksi tuli DMS-8.
Valmistus.
Yhdysvaltain laivasto tilasi aluksen San Franciscosta Kaliforniasta Union Iron Worksiltä, missä köli laskettiin 9. joulukuuta 1918. Alus laskettiin vesille 16. toukokuuta 1919 kumminaan neiti Mary Eleanor Trevorrow ja otettiin palvelukseen 8. tammikuuta 1920 Mare Islandin laivastontelakalla ensimmäisenä päällikkönään J. W. Lewis.
Palvelus.
"Stansbury" oli Tyynenmeren laivastossa kaksi ensimmäistä vuottaan, jona aikana se sai 17. heinäkuuta 1920 runkonumeron DD-180. Alus poistettiin 27. toukokuuta 1922 palveluksesta ja se ankkuroitiin San Diegoon Kaliforniaan. Alus makasi ankkurissa yli 18 vuotta, mutta sodan uhan kasvaessa Euroopassa vuoden 1939 lopulla Yhdysvaltain piti reagoida tilanteeseen. Alus palautettiin 29. elokuuta 1940 San Diegossa palvelukseen päällikkönään Robert N. McFarlane. Alus siirrettiin Mare Islandin laivastontelakalle, jossa aloitettiin sen muuttaminen miinanraivaajaksi. Lokakuussa alus lähti Norfolkiin Virginiaan, jossa sen muutostyöt saatettiin loppuun. Aluksen runkonumeroksi vaihdettiin 19. marraskuuta DMS-8.
Lokakuussa 1940 alus liitettiin Atlantin laivastoon ja se osallistui ensimmäisen vuoden ajan erilaisiin miinanraivausharjoituksiin sekä Karibianmerellä järjestettyihin sotaharjoituksiin. Yhdysvaltain liityttyä sotaan joulukuussa 1941 alus siirrettiin saattuetehtäviin itärannikolle. Alus saattoi 30. kesäkuuta 1942 "SS City of Birminghamia" Norfolkista Bermudalle, kun Saksan laivaston sukellusvene "U-202" torpedoi saatettavan aluksen noin 250 merimailia Cape Hatterasista itään surmaten kuusi miehistönjäsentä ja kaksi matkustajaa. "Stansbury" karkotti syvyyspommein sukellusveneen, jonka jälkeen alus pelasti 107 merimiestä, 261 matkustajaa ja viisi tykkimiestä. Alus laski pelastetut maihin Bermudalla 1. heinäkuuta.
Alus lähti Norfolkista 24. lokakuuta 1942 liittyäkseen Pohjois-Afrikan maihinnousuun koottuun Task Force 34:ään. Alus liitettiin keskiseen maihinnousuosastoon liitettyyn 7. miinalaivueeseen. Osaston tehtävänä oli nousta maihin Fedalassa hieman Casablancan pohjoispuolella. Alus saapui osastonsa mukana maihinnousualueelle 7. marraskuuta, jonka jälkeen "Stansbury" ja muut miinanraivaajat tarkastivat alueen. Tarkastuksen päätyttyä alus liittyi sukellusveneidentorjuntaosastoihin aloittaen partioinnin kuljetusalusten ympärillä. Kuljetusalus "USS Electra" torpedoitiin 15. marraskuuta, mutta se ei uponnut suojueen ripeän toiminnan ansiosta. Vaurioitunut alus ajettiin matalikolle seuraavana aamuna. "Stansbury" palasi Hampton Roadsiin Virginiaan 26. joulukuuta. Seuraavan vuoden alus oli itärannikolla ja Pohjois-Atlantilla aina Islantiin saakka.
Lain ulkopuolella (vuoden 2010 elokuva)

Lain ulkopuolella ("Hors-la-loi") on Rachib Boucharebin ohjaama ranskalais-algerialainen historiallinen toimintadraama vuodelta 2010.
Elokuvan aihe on Algerian vastarintaliikkeen toiminta 1950–1960-luvuilla. Kolme ranskalaisveljestä saapuu Algeriasta Ranskaan. Kaksi heistä on mukana Algerian itsenäisyystaistelussa, jotta maa vapautuisi Ranskan siirtomaavallasta. Elokuva herätti paljon keskustelua. Suomessa elokuvaa on esittänyt Yle Teema.
Kotkan siivet

Kotkan siivet on Tommi Soidinmäen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2006.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 12.
Yhdysvaltain 2. jalkaväkidivisioona

Yhdysvaltain 2. jalkaväkidivisioona () on Yhdysvaltain armeijan sotatoimiyhtymä. Sen tehtävänä on Etelä-Korean puolustaminen ensivaiheessa mahdolliselta Pohjois-Korean hyökkäykseltä, kunnes lisäjoukot saapuisivat. Divisioonaan kuuluu noin 17 000 sotilasta, joista 10 000 on sijoitettu Etelä-Koreaan muodostaen noin 35 % Yhdysvaltain alueella olevista joukoista.
Muista Yhdysvaltain divisioonista poiketen osa divisioonan joukoista on muodostettu korealaisista, joita kutsutaan lyhenteellä KATUSAt (). Kyseinen ohjelma alkoi jo 1950-luvulla Etelä-Korean silloisen presidentin Syngman Rheen hyväksymänä. Noin 27 000 KATUSAa palveli Yhdysvaltain joukoissa Korean sodan päättyessä. Toukokuussa 2006 noin 1 100 KATUSAa palveli divisioonassa. Lisäksi divisioonaan liitettynä palveli yli 3 000 alankomaalaista sotilasta 1950–1954.
Historia.
Divisioona määrättiin ensimmäisen kerran perustettavaksi ensimmäisessä maailmansodassa 21. syyskuuta 1917 osaksi vakinaista armeijaa. Se muodostettiin 26. lokakuuta Bourmontissa Haute Marnessa Ranskassa, jolloin divisioonaan kuuluivat 9. ja 23. jalkaväkirykmenttien muodostama 3. jalkaväkiprikaati, 5. ja 6. merijalkaväkirykmentin sekä 6. konekivääripataljoonan muodostama 4. merijalkaväkiprikaati, kenttätykistöpatteristo sekä huoltojoukkoja. Kahdesti ensimmäisen maailmansodan aikana divisioonankomentajana oli merijalkaväenkenraali ensin prikaatikenraali Charles A. Doyen ja myöhemmin kenraalimajuri John A. Lejeune, mitkä olivat samalla ainoat kerrat Yhdysvaltain historiassa, kun maavoimien divisioonaa johti merijalkaväenupseeri.
Skotlantilaiset ja ranskalaiset veteraanit kouluttivat divisioonaa talven 1917–1918. Vaikka amerikkalaiset eivät Ranskan sotilasjohdon mielestä vielä olleet valmiita rintamalle, Yhdysvaltain siirtoarmeija siirrettiin keväällä 1918 rintamalle pyrittäessä pysäyttämään saksalaisten eteneminen kohti Pariisia. Divisioona sai tulikasteensa Belleau Woodin taistelussa sekä sitä seuranneessa Chateau-Thierryn taisteluissa.
Kenraalimajuri Lejeune vastaanotti 28. heinäkuuta 1918 divisioonankomentajan tehtävät. Divisioona taisteli voittoisissa Soissonsin ja Blanc Montin taisteluissa sekä viimeisenä taistelunaan Meuse-Argonnen hyökkäyksessä, jonka seurauksena saksalaiset menettivät mahdollisuuden sodan voittoon. Aselevon alkaessa 11. marraskuuta 1918 ja divisioonan marssittua Saksaan, jossa se oli miehitystehtävissä aina huhtikuuhun 1919 saakka. Yhtymä palasi Yhdysvaltoihin heinäkuussa ja Lejeune luovutti divisioonankomentajan tehtävät seuraajalleen elokuussa. 
Sodan aikana divisioonan riveissä sai surmansa 4 478 miestä, joista maavoimien miehiä 1 964. Lisäksi haavoittui 17 752 (9 782) miestä eli yhteensä tappioina tuli 22 230 (11 746) miestä.
Maailmansotien välillä.
Palattuaan Yhdysvaltoihin divisioona sijoitettiin Fort Sam Houstoniin San Antonioon Texasiin yhtenä kolmesta rauhan ajan palveluksessa olevasta divisioonasta. Divisioona oli asemapaikassaan seuraavat 23 vuotta ollen koeyksikkönä testattaessa uusia taistelumenetelmiä ja kalustoa.
Kanauji

Kanauji on indoarjalainen kieli, jota puhuu äidinkielenään 9,5 miljoonaa ihmistä Uttar Pradeshin osavaltiossa Pohjois-Intiassa. Se on läheistä sukua hindille ja bradžille, ja sen puhujat pitävät sitä yleisesti hindin murteena. Kanaujilla itsellään on kolme toisistaan poikkeavaa murretta. ISO 639 -standardissa kanauji on laskettu omaksi kielekseen ja luokiteltu läntisen hindin kieliryhmään yhdessä muun muassa hindin, urdun, bradžin, bundelin ja haryanvin kanssa.
Kieli on nimetty Kannaujin kaupungin mukaan. Nimi saattaa olla kielentutkijoiden keksimä, eivätkä kanaujin puhujat itse tavallisesti kutsu kieltään tällä nimellä.
Tommi Soidinmäki (albumi)

Tommi Soidinmäki on Tommi Soidinmäen esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2004.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 26.
Petruška (nukke)

Petruška on tärkeä nukkehahmo perinteisessä venäläisessä nukketeatterissa. Se on usein kuvattu hymyilevänä poikana, jolla on suuri koukkunenä ja joka usein on kyttyräselkäinen. Varhaisimmat maininnat hahmosta ovat 1600-luvulta ja se säilyi hyvin suosittuna 1900-luvulle saakka. Vastaavantyyppinen hahmo esiintyy monien maiden nukketeatterissa eri nimellä. Italiassa ja Ranskassa se on Pulcinella, Englannissa Punch ja Saksassa Kasper.
Petruškan hahmo tuli tunnetuksi myös Venäjän ulkopuolella Igor Stravinskyn vuonna 1911 säveltämästä baletista "Petruška", jossa se on pääosassa.
XCOR Lynx

XCOR Lynx on kehitteillä oleva alikiertoradan miehitetty avaruuslentokone. Sen on tarkoistus nousta ja laskeutua tavallisten lentokoneiden tapaan horisontaalisesti.
Lynxin on tarkoitus nousta lennon aikana noin 100 km:n korkeuteen mutta ei kiertoradalle. Aluksen rakettimoottorien ajoaineena on LOX-kerosiini. Sen kapasiteetiksi on suunniteltu 1 lentäjä ja 1 matkustaja tai/ja jonkin verran muuta hyötykuormaa kuten pieniä satelliitteja. Elokuussa 2012 matkustajan lipun hinnaksi arviointiin 95 000 USD.
Lynxiä kehittää kalifornialainen XCOR Aerospace. Kehitystyö alkoi vuonna 2003 nimellä Xerus. Lynx Mark I -aluksen valmistus on aloitettu mutta ensimmäisen lennon ei odoteta tapahtuvan ennen vuotta 2014.
Vapaa elektronipari

Vapaa elektronipari eli sitomaton elektronipari on yhdisteissä yhdelle atomille valenssikuorelle lokalisoituneita kemiallisen sidoksen muodostumiseen osallistumattomia elektronipareja. Lewis-rakenteissa vapaat elektroniparit piirretään kahtena pisteenä sille atomille, jolle ne kuuluvat. Vaikka vapaat elektroniparit eivät osallistukaan kemiallisen sidoksen muodostamiseen yhdisteessä, on niillä vaikutusta yhdisteen rakenteeseen ja ominaisuuksiin.
Happo- ja emäsominaisuudet.
Nukleofiilisillä neutraaleilla ja negatiivisen varauksen omaavilla anioneilla on tyypillisesti ainakin yksi vapaa elektronipari. Tällaisia ovat esimerkiksi amiinit, vesi, alkoholit, alkoksidi- ja syanidi-ionit. Näissä yhdisteissä vapaa elektronipari on HOMO:lla (korkein miehitetty molekyyliorbitaali) ja yhdisteet reagoivat luovuttamalla elektroniparin elektrofiilin LUMO:lle (alin miehittämätön molekyyliorbitaali). Monet vapaan elektroniparin omaavat yhdisteet ovat siis Lewis-emäksiä.
Vapaan elektroniparin vaikutus yhdisteen rakenteeseen.
VSEPR-teorian mukaan yhdisteen sidoskulmiin vaikuttaa sekä sitovien että vapaiden elektroniparien aiheuttamat repulsiovoimat. Repulsiovoimat ovat suurimmillaan kahden vapaan elektroniparin välillä. VSEPR-teorian mukaan vapaat elektroniparit siis tarvitsevat enemmän tilaa ympärillään kuin sitovat elektroniparit, mikä johtaa siihen, että yhdisteessä sidoskulmat ovat pienempiä kuin ne olisivat ilman vapaita elektronipareja. Esimerkiksi VSEPR-teorian mukaan muodoltaan tetraedrisen vesimolekyylin sidoskulma ilman vapaita elektronipareja olisi tetraedrikulmaan perustuen ja 109 °, mutta kahden hapen vapaan elektroniparin vuoksi molekyyli on vääntynyt ja sidoskulma on 104,5 °.
Jos vapaa elektronipari vaikuttaa yhdisteen rakenteeseen kutsutaan sitä stereokemiallisesti aktiiviseksi. Eräillä raskaampien alkuaineiden yhdisteillä on vapaita elektronipareja, jotka eivät vaikuta rakenteeseen VSEPR-mallin ennustamilla tavoilla ja näitä kutsutaan stereokemiallisesti inaktiivisiksi vapaiksi elektronipareiksi.
Vapaan elektroniparin vaikutus dipolimomenttiin.
Vapaa elektronipari voi joko vahvistaa tai heikentää molekyylin dipolimomenttia. Ammoniakissa vety on elektropositiivisempi kuin typpi, jolloin typellä on negatiivinen osittaisvaraus ja vedyllä positiivinen. Tästä aiheutuva dipolimomenttivektori on samansuuntainen kuin typen vapaan elektroniparin aiheuttama ja ne vahvistavat toisiaan ja ammoniakin dipolimomentti on 1,47 D. Typpitrifluoridissa typpi on fluoria elektropositiivisempi ja saa positiivisen osittaisvarauksen. Nyt typen ja fluorin välisen sidoksen aiheuttava momenttivektori on vastakkaissuuntainen typen vapaan elektroniparin aiheuttamaan vektoriin nähden ja dipolimomentti on vain 0,24 D.
Haryanvin kieli

Haryanvi on indoarjalainen kieli, jota puhuu äidinkielenään 8 000 000 ihmistä Intiassa. Kieli luetaan indoarjalaisten kielten länsi-hindin haaraan, mutta haryanvin ja hindin puhujat eivät ymmärrä toisiaan. Haryanvin läheisin sukukieli on bradž.
Haryanvin puhujia on Intiassa Haryanan, Rajasthanin, Punjabin, Karnatakan, Himachal Pradeshin ja Uttar Pradeshin osavaltioissa sekä Delhissä. Kielellä ei ole kansallisen kielen asemaa Intiassa, ja väestönlaskennassa haryanvia äidinkielenään puhuvat lasketaan hindin puhujiksi.
Ronald Maul

Ronald Maul (s. 13. helmikuuta 1973 Jena, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli keskikenttäpelaaja.
Maul pelasi Saksan pääsarjaa Bundesliigaa Arminia Bielefeldissä, Hamburger SV:ssa ja Hansa Rostockissa yhteensä 178 ottelun verran. 2. Bundesliigassa hän pelasi yhteensä 148 ottelua.
Saksan maajoukkueessa Maul pelasi kaksi A-maaottelua vuonna 1999. Hän nousi maajoukkueen mukaan edustamansa Arminia Bielefeldin Bundesliiga-nousuun päättyneen kauden 1998–1999 jälkeen ja pelasi molemmat maaottelunsa Maanosaliittojen cupissa 1999.
Peliuransa jälkeen Maul on toiminut Rot Weiss Ahlenin (2010–2011) ja Güterslohin (2011–) joukkueenjohtajana.
Antti Gunnar Salonen

Antti Gunnar Salonen (9. toukokuuta 1904 Nastola – 6. helmikuuta 1960 Kotka) oli kotkalainen valokuvaaja, joka harjoitti jatkosodassa liiketoimintaa kauppaamalla Petroskoin suunnalla otettuja valokuvia. Kaikkiaan kuvia myytiin tuhansia, ja eri kuvia oli noin 200. Hänen sodanaikaiset kuvansa on signeerattu nimellä "Guni".
Salonen perusti Kotkaan valokuvaamon vuonna 1927. Liike toimi osoitteessa Kirkkokatu 11, ja se oli samalla Salosten asunto. Salonen kokeili tällöin myös kiertävän valokuvaajan ammattia ja postikorttibisnestä. Tätä varten hänellä oli moottoripyörä.
Jatkosotaan lähtiessään Salonen sopi vaimonsa Impin kanssa, että komennukseen liitetään valokuvien myynti. Mies kuvasi kohteita ja vaimo vedosti kuvat Kotkassa. Joukko-osastona oli Pioneeripataljoona 2, joka taisteli aluksi Petroskoin suunnalla ja kesällä 1944 Karjalankannaksella. Salonen myi kuvia kahden myyntialbumin avulla. Mahdollisesti hänellä oli myyntikoju Äänislinnan asemalla. Hänellä oli Päämajan kuvaosaston lupa toimintaansa. Todennäköisesti kuvien kappalehinta oli 1–2 markkaa. Kuvat esittivät Petroskoin tunnetuimpia nähtävyyksiä tai ne olivat sotilaiden ryhmäkuvia. Rajoituksena oli pula filmistä ja valokuvapaperista.
Sotien jälkeen Salonen jatkoi liikkeen pitämistä Kotkassa. Liike siirtyi Salosen kuoltua 1960 hänen poikansa Matin omistukseen, ja nykyisin se toimii nimellä "Kuva KM Salonen".
Kajaanin Lehti

Kajaanin Lehti oli Kajaanissa vuosina 1899–1920 ilmestynyt kaupungin ensimmäinen sanomalehti.
Kajaanin vanha- ja nuorsuomalaisten yhdessä perustama lehti pyrki sortovuosina tasapainoilemaan perustuslaillisten ja myöntyvyysmielisten välillä, mutta sai silti vuonna 1902 kahden kuukauden lakkautustuomion. Vuonna 1905 nuorsuomalaiset ottivat lehden haltuunsa, minkä jälkeen vanhasuomalaiset perustivat sen kilpailijaksi "Kaikuja Kajaanista". Vuonna 1917 suunniteltiin lehtien yhdistämistä, mutta kesän 1918 hallitusmuototaistelussa tasavaltalainen "Kajaanin Lehti" päätyi lopulta edistyspuolueen äänenkannattajaksi. Vuosina 1918–1920 sen toimittajana oli useaan otteeseen Urho Kekkonen. Vuoden 1921 alusta lähtien "Kajaanin Lehti" ja kokoomuksen "Ylimaa" yhdistettiin porvarillisiksi "Kajaanin Uutisiksi".
Lehti ilmestyi aluksi kahdesti ja vuodesta 1905 lähtien kolmesti viikossa. Sen päätoimittajina työskentelivät Kaarlo Kokkonen (1899–1908), J. Hyvärinen (1901), Eemili Nordlund (1908–1909 ja 1911–1920) ja V. A. Koivunen (1910).
Kaikuja Kajaanista

Kaikuja Kajaanista (vuosina 1916–1919 Kajaanin Kaiku ja vuosina 1919–1920 Ylimaa) oli Kajaanissa vuosina 1905–1920 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin vanhasuomalaiset perustivat "Kaikuja Kajaanista" nuorsuomalaisen "Kajaanin Lehden" vastapainoksi. Vuonna 1916 sen taustalle muodostettiin uusi kirjapainoyhtiö ja lehti sai nimen "Kajaanin Kaiku". Suomen itsenäistymisen jälkeen lehti oli kokoomuslainen ja uuden lehtiyhtiön myötä sen nimeksi tuli "Ylimaa". "Kainuun Sanomien" varjoon jääneet "Ylimaa" ja edistyspuolueen "Kajaanin Lehti" yhdistettiin vuonna 1920 porvarillisiksi "Kajaanin Uutisiksi".
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1800 kappaletta vuonna 1914. Sen päätoimittajina työskentelivät Juuso Hyvärinen (1906–1918), Väinö S. J. Laamanen (1918–1919) ja Matti Klemola (1919–1920).
Reinhold

Reinhold on alun perin saksalainen miehen etunimi. Nimen muinais­saksalainen alkumuoto on ollut "Reginold", ja se merkitsee "jumalien neuvolla hallitsevaa".
Suomessa nimi Reinhold on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu 1900-luvun alusta heinäkuuhun 2025 mennessä 1 621 henkilölle. Nimestä on käytössä myös suomenkielinen lyhentynyt muoto Reino. Rein­holdin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 16. heinäkuuta, joka suomen­kielisen kalenterin mukaan on Reinon nimi­päivä.
Reinhold sukunimenä.
Reinhold on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:
Ensio Pihkala

Ensio Samuli Pihkala, sukunimi aik. "Gummerus" (26. toukokuuta 1915 Iisalmi – 6. elokuuta 1941 Smila, Ukraina) oli suomalainen pastori, filosofian kandidaatti ja SS-vapaaehtoinen. Hän toimi SS-divisioona Wikingin suomalaisvapaaehtoisten kenttäpappina.
Pihkalan vanhemmat olivat rovasti, kansanedustaja Leo Benedikt Gummerus (1885–1956) ja Karin Lydia Noponen (k. 1925). Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta 1933. Pihkala suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon ja hänet vihittiin papiksi 1937. Hän suoritti vielä kasvatusopin tutkinnon 1937 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1939. Pihkala toimi Lappeen kirkkoherran apulaisena ja hän oli myös kirkon stipendiaattina Berliinissä.
Pihkala oli talvisodan aikana joukkueenjohtajana ja sotilaspappina Jääkäripataljoona 1:ssa. Hänestä tuli vänrikki 1940. Vuonna 1941 Pihkala lähti SS-vapaaehtoiseksi Saksaan. Hän oli SS-joukoissa sotilasarvoltaan Untersturmführer ja toimi suomalaisten kenttäpappina. Pihkala kaatui elokuun alussa 1941 Ukrainassa ja hänen jälkeensä kenttäpapin tehtäviä hoiti Kalervo Kurkiala. Pihkala haudattiin kentälle kaatumispaikassaan Smilassa. 
Pihkalan päiväkirja sisältää suorasukaisia arvioita SS-joukkojen toiminnasta. Hän totesi suomalaisten ihailevan näitä nykypäivän germaaniritareita, SS joukkoja. Lvivissä Pihkala joutui todistamaan Neuvostoliiton salaisen poliisin GPU:n vankilan puhdistusta tuhansista ruumiista, jotka NKVD:n joukot olivat surmanneet ja sitten paenneet saksalaisia.
Isänmaan Ystävä

Isänmaan Ystävä oli Helsingissä vuosina 1897–1900 ilmestynyt sanomalehti.
Pastori Emil Ferdinand Murénin perustama "Isänmaan Ystävä" oli vaatimaton kristillinen viikkolehti, joka levisi vain Helsinkiin ja lähiympäristöön. Sortovuosina "Päivälehti" hankki sen ”hätävaraksi”, jota voitiin jakaa "Päivälehden" tilaajille tämän ollessa lakkautettuna. Kenraalikuvernööri Bobrikov pääsi juonesta nopeasti perille ja lakkautti "Isänmaan Ystävän" ainiaaksi. Loppuvaiheessa vuonna 1900 sen päätoimittajana työskenteli Tekla Hultin.
Ilmoitus-Lehti

Ilmoitus-Lehti (vuoteen 1859 saakka Annons-Blad) oli Kuopiossa vuosina 1858–1860 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjanpainaja Fredrik Ahlqvistin julkaisema ruotsinkielinen "Annons-Blad" perustettiin edellisenä vuonna lakanneiden "Kuopion Sanomien" korvaajaksi. Se sisälsi etupäässä ilmoituksia ja kuulutuksia, eikä suomenkieliseksi muututtuaankaan herättänyt suurempaa kiinnostusta. Kerran viikossa ilmestyneen lehden toimittajina työskentelivät Alhqvist (1858–1860) ja Tobias Serenius (1859–1860).
Alice (nimi)

Alice on alun perin ranskalainen, myös muun muassa englanninkielisissä maissa yleinen naisen etunimi. Alkujaan se on muunnos muinaisgermaanisesta nimestä "Adeleidis", joka merkitsee "jalosukuista" ja jonka yleisin nykyisinkin käytössä oleva muoto on Adelaide. Toisaalta Alice on voitu käsittää myös muunnokseksi nimestä Elisabet tai Aleksandra.
Suomessa Alice-nimisiä naisia on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut heinäkuuhun 2025 mennessä 12 437. Nimestä on käytössä myös suomenkielinen muoto Aliisa. Alicen nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 14. heinäkuuta, joka suomenkielisen kalenterin mukaan on Aliisan nimi­päivä.
Ilmarinen (1874–1888)

Ilmarinen oli Viipurissa vuosina 1874–1888 ilmestynyt sanomalehti.
Viipurin nuorfennomaanien perustama "Ilmarinen" oli aluksi paikallisiin asioihin keskittynyt uutis- ja ilmoituslehti. Samannimisen edeltäjänsä tavoin se painettiin N. A. Zilliacuksen kirjapainossa. Tyko Hagmanin päätoimittajakaudella lehdestä tuli voimakkaammin suomenmielinen. Kustantaja Zilliacuksen ja Hagmanin riitannuttua jälkimmäinen perusti vuonna 1884 sen kilpailijaksi "Viipurin Sanomat". Taloudellisesti kannattamaton "Ilmarinen" yhdistettiin vuonna 1888 "Viipurin Uutisiin", joka sekin lakkasi saman vuoden lopussa.
Lehti ilmestyi vuonna 1875 kerran, vuodesta 1876 lähtien kahdesti ja vuodesta 1882 kolmesti viikossa. Sen levikki oli enimmillään 1100 kappaletta. Päätoimittajina työskentelivät J. H. Erkko (1875–1876), Reitto Aalto (1877), Anton Rikström (1877–1880), Kalle Viljakainen (1880–1883), Tyko Hagman (1883–1884), Anton Keldan (Keltanen, 1885), Mikko Salo (1885–1887) ja Alfred E. Wallen (1888).
Ilmarinen (1866–1872)

Ilmarinen oli Viipurissa vuosina 1866–1872 ilmestynyt sanomalehti.
"Ilmarinen" oli Viipurin ensimmäinen suomenkielinen lehti sen jälkeen kun "Otawa" oli lakannut vuonna 1863. Se oli linjaltaan maltillisen nuorfennomaaninen. Kerran viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät N. A. Zilliacus (1866–1867), Johan August Hagman (1867–1868), Robert Mallenius (1867–1869), Albert Forssell (1869–1871) ja Aksel Gabriel Corander (1871–1872). Nimekkäästä toimittajakunnastaan huolimatta lehden merkitys jäi vähäiseksi ja se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Sen korvaajaksi tuli Fredrik Polénin "Suomenlehti", kunnes vuonna 1874 perustettiin uusi "Ilmarinen".
Titanic – verta ja terästä

Titanic – verta ja terästä () on 12-osainen television pukudraama RMS "Titanic"-laivan rakentamisesta. Se oli yksi kahdesta suuren budjetin televisiodraamasta, jotka esitettiin huhtikuussa 2012, osana "Titanicin" turman 100-vuotisjuhlallisuuksia; toinen oli "Titanic-minisarja".
Sarjan ensiesitys oli Saksassa ja Tanskassa 15. huhtikuuta 2012, Italiassa 22. huhtikuuta 2012 ja Ranskassa joulukuussa 2012. Osa sarjan kuvauksista järjestettiin Serbiassa, jossa sarjaa esitettiin alkaen 9. syyskuuta 2012. Kanadassa sarjaa esitettiin alkaen 19. syyskuuta 2012 CBC-kanavalla. Yhdysvalloissa sarjaa esitettiin kuusiosaisena niin, että kaksi jaksoa esitettiin peräkkäin välillä 8.-13. lokakuuta 2012 Encore-kanavalla. Suomessa sarjaa alettiin esittää Yle TV1:lla huhtikuusta 2015.
Miehen tie

Miehen tie – Ahrolan talon oloista Paavon isännyyden vakiintuessa on F. E. Sillanpään romaani vuodelta 1932.
Teos kuuluu Sillanpään 1930-luvun suuriin talonpoikaisromaaneihin.
Teoksen pohjalta on vuonna 1940 valmistunut elokuva "Miehen tie", jonka ohjauksen aloitti Nyrki Tapiovaara ja työn saattoi päätökseen Hugo Hytönen Tapiovaaran kaaduttua talvisodassa.
Poliisivankila

Poliisivankila eli putka on poliisin hallinnoima säilytystila, jota käytetään poliisin säilyttämien vapautensa menettäneiden säilytykseen. Sitä saa käyttää poliisin pidättämän henkilön kiinniottoon enintään 72 tunnin (kolmen vuorokauden) ajan. Tuomioistuimen päätöksellä tutkintavankien säilyttämiseen enimmäisaika on neljä viikkoa. Lain mukaan poliisivankilassa tulee olla kutsunappi, jolla saa välittömästi yhteyden vartijaan. Päihtyneen säilytystilassa tulee olla myös kameravalvonta. Poliisin tai vartijan tulee käydä poliisivankilassa henkilökohtaisesti tarkastamassa kiinniotetun terveydentila. Kiinniotetulla henkilöllä ei saa olla hallussa poliisivankilassa alkoholia tai esineitä, joilla hän voisi vahingoittaa itseään. Näihin kuuluvat myös erilaiset nauhat esimerkiksi huppareissa, vöissä ja kengissä.
Poliisivankilaan kuolee Suomessa vuosittain noin 20 henkilöä. Yleisin kuolinsyy on alkoholimyrkytys. Poliisin taakkaa väkivallattomien päihtyneiden henkilöiden talteenotossa on yritetty vähentää perustamalla selviämisasemia.
Arkikielessä sana "putka" voi tarkoittaa myös armeijan joukko-osaston tai muun sellaisen arestihuonetta, koppia tai kojua. Sana on lainaa venäjän samaa tarkoittavasta sanasta "budka" ().
Ihmiselon ihanuus ja kurjuus

Ihmiselon ihanuus ja kurjuus on F. E. Sillanpään romaani vuodelta 1945.
Teos ilmestyi vailla tekijän viimeistelyä, ja sitä leimasivat pettymys, väsymys ja alkoholismi.
Teoksen pohjalta on vuonna 1988 valmistunut elokuva "Ihmiselon ihanuus ja kurjuus", jonka on ohjannut Matti Kassila.
IAO

Information Awareness Office (IAO) oli Yhdysvaltain asevoimien tutkimusorganisaation (DARPA) tammikuussa 2002 perustama tiedustelupalvelu, jonka tarkoituksena oli tuoda yhteen useita DARPA:n projekteja. Kyseisten projektien tavoitteena oli soveltaa informaatioteknologiaa Yhdysvaltoja uhkaavien terroristien ja muiden epäsymmetristen uhkien valvontaan saavuttamalla Total Information Awareness (TIA) -tilan.
Tämä saavutettiin rakentamalla valtavia tietokantoja kaikkien Yhdysvalloissa olevien henkilöiden sähköpostien, sosiaalisten verkostojen, luottokorttitietojen, puheluiden, potilastietojen ja monien muiden tämänkaltaisten yksityisten tietojen keräämiseksi ilman tarvetta hankkia etsintälupaa. Tämä tieto oli sitten analysoitu etsien epäilyttävää toimintaa, ihmisten välisiä kytköksiä ja ”uhkia”. Tämän lisäksi, ohjelmaan sisältyi rahoitus biometriselle valvonnalle, joka kykeni tunnistamaan ja seuraamaan yksilöitä käyttäen valvontakameroita ja muita keinoja.
Yhdysvaltain kongressi peruutti IAO:n rahoituksen yleisen kritiikin seurauksena vuonna 2003. Arvostelun perustana oli huoli siitä, että järjestelmän kehittäminen ja käyttöönotto johtaisi joukkovalvontaan. Useiden IAO:n yksittäisten projektien rahoitusta kuitenkin jatkettiin eri nimien alla IAO:n rahoituksen peruuttamisesta huolimatta. Tämä selvisi Edward Snowdenin vuonna 2013 tekemää vuotoa seuranneissa paljastuksissa.
Nyckel-Bryggerier

Nyckel-Bryggerier on ruotsalainen pienpanimo, joka sijaitsee Älvsbynissä, Norrbottenissa. Yrityksen ja sen useiden tuotteiden juuret juontuvat vuonna 1908 perustettuun Luleå Bryggeri AB:hen. Panimo valmistaa virvoitusjuomia, mineraalivesiä, siidereitä ja oluita.
Historia.
Gustaf Burström perusti Luleå Bryggeri AB:n Luulajaan vuonna 1908. Se oli kaupungin toinen panimo hieman aikaisemmin perustetun Norrbottens Bryggerin jälkeen. Perheyritys tuotti jo tuolloin virvoitusjuomia, olutta ja kotikaljaa. Panimon kautta aikojen tunnetuin ja eniten myyty tuotemerkki oli olut "Key Beer", joka kattoi 75 prosenttia Norrbottenin olutmarkkinoista 1970-luvulla.
Luleå Bryggeri joutui talousvaikeuksiin 1970-luvun lopulla Pripps-yhtiöiden aloittaman voimakkaan hintakilpailun johdosta. Panimon kamppailu sai paljon huomiota mediassa ja eräs ajan sloganeista Norrbottenissa oli jopa "Jag drick int Stockholmsöl" ("Minä en juo tukholmalaisolutta"). Östersundilainen Till-panimo osti perheyrityksen lopulta vuonna 1979 ja oluenpano Luulajassa loppui kymmenen vuotta myöhemmin 1989 Falkenbergilaisen Falcon-konsernin ostettua Till-panimot.
Gustaf Burströmin tyttärenpojanpoika Per Önneryd perusti serkkujensa kanssa yrityksen ja aloitti oluenvalmistuksen Luulajassa uudelleen 2000-luvun alussa. Panimolaitteet hankittiin Saksasta. Tuore yhtiö joutui kuitenkin pian konkurssiin vuonna 2002 ison oluterän epäonnistuttua ja panimolaitteet myytiin takaisin Saksaan. Nykyinen tuotanto käynnistettiin vuonna 2005 virvoitusjuomien valmistuksella ja etenkin panimon julmust-joulujuomasta tuli välitön myyntimenestys. Ruotsalaisiin elintarvikekauppoihin suunnatun 3,5-prosenttisen folkölin tuotanto aloitettiin vuonna 2006 ja vuonna 2008 tuotevalikoimassa oli jo 27 eri juomaa, joita ottivat valikoimiinsa eri kauppaketjut ja ravintolat. Yhtiön tuotteita alkoi löytyä myös Systembolagetin tilausvalikoimasta.
Panimon tuotanto koostuu yhteensä useammasta mikropanimosta, jotka jakavat tuotantoresursseja keskenään. Per Önnerydin mukaan kyseinen mikropanimoyhteenliittymä oli yhteensä seitsemän tai kahdeksan suurimman ruotsalaisen panimon joukossa vuonna 2008.
Tuotteet.
Panimomestari Per Önnerydin mukaan Nyckel-Bryggerier hyödyntää perheyrityksen perinteisiä juomareseptejä. Panimo pyrkii lähes, jollei täysin, lisäaineettomaan valmistukseen ja käyttää juomien valmistuksessa pelkän sokerin sijaan paljon aitoja marjoja ja hedelmiä.
Vuonna 2014 Nyckel-Bryggerier keskittyi etenkin virvoitusjuomien, mineraalivesien ja siidereitten valmistukseen. Siiderimerkkejä tehtiin myyntiin miedompana versiona (2,25%) kauppoihin sekä vahvempana versiona (4,5%) Systembolagetin valikoimiin. Siiderimakuja olivat muun muassa päärynä, puolukka, mustikka, lakka, sekä mesimarja.
Chijindu Ujah

Chijindu Ujah (s. 5. maaliskuuta 1994 Lontoo, Iso-Britannia) on brittiläinen pikajuoksija. Hän kilpailee pääasiassa 100 metrillä, jossa hänen ennätyksensä on kesäkuussa 2014 Hengelossa juostu 9,96. 
Ujah voitti Italian Rietissä käydyissä yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2013 kultaa 100 metrillä ajalla 10,40. Hän juoksi ankkuriosuuden Britannian voittaessa 4 × 100 metrin viestin Euroopan-mestaruuden Amsterdamissa 2016. Hän juoksi avausosuuden, kun Britannia voitti pikaviestin maailmanmestaruuden Lontoossa 2017. Hän karsiutui 100 metrillä välierissä Pekingin MM-kilpailuissa 2015, Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 ja Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Ujah juoksi avausosuuden Ison-Britannian kultaa voittaneessa viestijoukkueessa Berliinin 2018 EM-kilpailuissa. Samojen kisojen 100 metrillä hän oli neljäs. 
Tokion olympiakisoissa 2020 Ujah karsiutui 100 metrillä välierissä ja oli mukana Britannian pikaviestijoukkueessa. Joukkue sijoittui alun perin hopealle, mutta menetti mitalinsa Ujahin annettua kilpailun jälkeen positiivisen dopingnäytteen. Ujahin dopingkäryn katsottiin olleen tahaton ja johtuneen hänen käyttämästään lisäravinteesta. Hän sai tapauksesta 22 kuukauden kilpailukiellon.
Ujahin valmentaja on pituushypyn olympiavoittajaa Greg Rutherfordia valmentanut Jonas Tawiah-Dodoo.
David Konstantin Wyyryläinen

David Konstantin Wyyryläinen (14. heinäkuuta 1854 Johannes – ennen vuotta 1917) oli suomalainen kieltenopettaja ja kääntäjä. Hän käytti myös nimimerkkiä Lyry.
Wyyryläisen vanhemmat olivat lukkari Alexander Wyyryläinen ja Valborg Luukkonen. Hän kävi Viipurin alkeisoppilaitosta ja pääsi yksityisesti ylioppilaaksi Porvoon lyseosta 1880.
Wyyryläinen toimi kieltenopettajana ja kauppamatkustajana Oulussa ja Helsingissä. Hän muutti 1899 Helsingistä Viipuriin.
Wyyryläinen kirjoitti englannin kielen oppikirjoja ja suomensi eri alojen kirjallisuutta.
Suomennoksia.
Nimimerkillä "Lyry":
Yhdysvaltain edustajainhuoneen vaalit 1890

Yhdysvaltain edustajainhuoneen vaalit vuonna 1890 pidettiin puolivälissä presidentti Benjamin Harrisonin virkakautta. Vaaleissa valittiin Yhdysvaltain edustajainhuoneen 332 jäsentä toimikaudelle 1891–1893.
Vaalit voitti demokraattipuolue, joka kasvatti paikkamääräänsä aiemmasta 152 paikasta 238 paikkaan. Republikaanien paikkamäärä puolestaan laski 179 paikasta 86 paikkaan. Loput kahdeksan paikkaa menivät populistipuolueelle.
Baringin pula vaikutti Harrisonin republikaanipuolueen tappioon.
Elämä ja aurinko

Elämä ja aurinko on F. E. Sillanpään romaani vuodelta 1916.
Teos on Sillanpään esikoisromaani. Hän sovelsi siinä uutta tarkastelutapaa nähdä ihminen tasavertaisena osana luomakuntaa. Hän oli omaksunut nuorena lääketieteen ylioppilaana 1900-luvun alun luonnonfilosofien opetuksen kaikkien ilmiöiden yhteenkuuluvuudesta.
Teoksen pohjalta on vuonna 1955 valmistunut elokuva "Poika eli kesäänsä", jonka on ohjannut Roland af Hällström.
Danny Talbot

Daniel "Danny" Talbot (s. 1. toukokuuta 1991 Trowbridge, Iso-Britannia) on brittiläinen pikajuoksija. Hän kilpailee 100 ja 200 metrillä. 100 metrillä hänen ennätyksensä on vuonna 2014 juostu 10,14 ja 200 metrillä vuonna 2017 juostu 20,16.
Vuoden 2012 EM-kisoissa Helsingissä Talbot saavutti pronssia 200 metriltä. Vuotta aiemmin käydyistä alle 23-vuotiaiden EM-kisoista Ostravasta saaliina oli hopea pikaviestistä. 2013 alle 23-vuotiaiden EM-kisoista Tampereelta tuloksena oli kultaa 4 × 100 metrin viestissä ja hopeaa 200 metriltä. Glasgow'n Kansainyhteisön kisoissa 2014 hän kuului Englannin hopeajoukkueeseen pikaviestissä. Zürichin EM-kilpailuissa hän juoksi alkuerissä Britannian pikaviestijoukkueessa, joka toisella kokoonpanolla voitti loppukilpailussa kultaa. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän sai pronssia 200 metrillä.
Talbot juoksi Lontoon MM-kilpailuissa 2017 kolmannen osuuden Britannian voittaessa 4 × 100 metrin viestin maailmanmestaruuden.
Talbot on 184 senttimetriä pitkä ja painaa 69 kiloa. Hänen äitinsä on puoliksi trinidadilainen.
Olipa kerran elämä (albumi)

Olipa kerran elämä on Hanna Pakarisen kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 23. elokuuta 2013. Albumin on tuottanut Markus Koskinen. Pakarinen teki albumin kappaleita yhdessä tuottajansa kanssa kahden vuoden ajan.
Albumin ensimmäinen single ”Sydän tuli vastaan” julkaistiin jo 23. toukokuuta 2012. Ensimmäistä singleä seurasivat vuonna 2013 julkaistut singlet ”Jokapäiväinen” tammikuussa sekä albumin nimikappale ”Olipa kerran elämä” toukokuussa.
Albumi nousi Suomen viralliselle albumilistalle neljäksi viikoksi. Ensimmäisellä listaviikollaan se nousi yhdeksänneksi (35/2013). Seuraavalla viikolla "Olipa kerran elämä" putosi listan 19:nneksi ja seuraavalla 29:nneksi. Neljännellä viikollaan se nousi vielä 14:nneksi, mutta seuraavalla viikolla se ei enää mahtunut 50 myydyimmän albumin joukkoon.
Hiltu ja Ragnar

Hiltu ja Ragnar – kertomus kahdesta ihmislapsesta on F. E. Sillanpään pienoisromaani vuodelta 1923.
Sillanpää piti "Hiltu ja Ragnaria" parhaana romaaninaan. Sen aihe herätti ilmestymisen aikaan moraalista paheksuntaa. Teos täydentää "Hurskaan kurjuuden" perhetarinaa ja teemoja. Hiltu on "Hurskaan kurjuuden" päähenkilön Juha Toivolan tytär, joka menee palvelijaksi huvilaan Tampereen Pispalaan. Huvilassa asuvan perheen keskenkasvuinen herraspoika Ragnar yrittää vietellä Hiltua, ja järkyttynyt tyttö hukuttautuu. Teoksen tapahtuma-aika on syyskesä 1906, ”vuotta jälkeen suuren lakon”, kuten Sillanpää kirjoittaa. Panu Rajalan mukaan teoksen tapahtumat muodostavat kansalaissodan pienen esinäytöksen.
Hiltun kuolemaan viitataan "Hurskaan kurjuuden" viidennen luvun lopussa. Juha Toivola saa Tampereella asuvalta pojaltaan Kaarlolta kirjeen, jossa tämä kertoo Hiltun hukkumisesta ja tulossa olevista hautajaisista. 
Sillanpää alkoi kirjoittaa "Hiltua ja Ragnaria" elokuussa 1920. Alun perin hän aikoi julkaista sen suuresti ihailemansa Juhani Ahon 60-vuotispäivänä syyskuussa 1921, mutta Aho kuoli ennen juhlapäivää, ja teoksen alkusanoiksi jo valmiina ollut tervehdys Aholle luettiin hautajaisissa elokuussa 1921. Monista syistä aiheutuneen viivytyksen vuoksi teos ilmestyi kirjakauppoihin vasta helmikuussa 1923. 
"Hiltun ja Ragnarin" ulkoinen aihe oli jäänyt Sillanpään mieleen jo kauan ennen tietoa "Hurskaasta kurjuudesta". Sillanpää oli kouluaikoinaan Tampereella viettänyt kesälomapäiviään tehtailija Liljeroosin perheen omistamassa huvilassa, johon sijoittui myöhemmin Varalan liikuntaopisto. Hiltun esikuvana oli Liljeroosin perheen palvelustyttö, joka hukuttautui hämärissä olosuhteissa huvilan rannassa eräänä syyskesän yönä. Hän oli ollut hiljainen ja sulkeutunut maalaistyttö, jolla oli ollut vaikeuksia työssään. "Hiltun ja Ragnarin" ilmestyttyä eräät tamperelaiset lukijat olivat tunnistavinaan siinä Liljeroosin perheen jäseniä, ja Sillanpää joutuikin selittelemään asiaa Liljeroosin pojille.
Teoksen pohjalta on ohjannut Eija-Elina Bergholm Yleisradion TV 2:n Teatteritoimitukselle vuonna 1988 televisioelokuvan.
Épernay

Épernay [] on kunta Pohjois-Ranskassa Marnen departementissa Grand Estin alueella. Épernay sijaitsee Champagnen historiallisen maakunnan alueella. Kaupunki on yksi samppanjan tuotantokeskuksista, ja sitä kutsutaan myös samppanjan pääkaupungiksi. 
Urheilu.
Épernay on ollut Ranskan ympäriajossa etappikaupunkina kuudesti; vuosina 1963, 1978, 2002, 2010, 2012 ja 2014.
Avia B.534

Avia B.534 oli Tšekkoslovakiassa valmistettu kaksitasoinen hävittäjä, jonka suunnitteli Frantisek Novotny. Sitä käytettiin toisessa maailmansodassa, vaikkakin se oli silloin jo pahoin vanhentunut ja alitehoinen. B.534 oli kuitenkin kohtalaisen liikehtimiskykyinen, joten sitä voitiin käyttää tulitukikoneena maataistelutoiminnassa. kehitettäessä vuosina 1933 ja 1934 kone oli vielä melko moderni. Koneita osallistui Operaatio Barbarossan. Matalalla tämä ketterä kone oli hitaudestaan huolimatta hankala vastus sitä tavoitteleville torjuntahävittäjille. Konetyyppi korvattiin kuitenkin vuodesta 1943 alkaen Dewoitine D.520 -hävittäjillä.
Koneissa oli 850 hevosvoiman (634 kW) Hispano-Suizan 12Ydrs V-moottori, mikä mahdollisti 396 km/h huippunopeuden. Toimintasäde oli 580 km ja lakikorkeus 10 600 metriä. Aseistuksena oli neljä 7,7 mm (myöhemmin 7,92 mm) eteenpäin ampuvaa konekivääriä eturungossa ja enintään kuusi 20 kg pommia.
Konetta käyttivät Tšekkoslovakian lisäksi Bulgaria, Jugoslavia, Kreikka ja Saksa. Sodan aikana tapahtui sekä Tšekkoslovakia että Jugoslavia hajosivat, jolloin konetyypin käyttäjämaina jatkoivat sekä Kroatia että Slovakia.