Papuan ja Uuden-Guinean territorio

Papuan ja Uuden-Guinean territorio () oli Australian hallitsema Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalue, joka perustettiin vuonna 1949 yhdistämällä hallinnollisesti kaksi Australian hallinnassa ennestään ollutta Uuden-Guinean saarella sijainnutta aluetta: Papuan territorio, joka oli kuulunut Australialle vuodesta 1902, sekä Uuden-Guinean territorio, jota Australia oli vuodesta 1920 lähtien hallinnut Kansainliiton mandaattialueena. Vuonna 1972 territorion nimi muuttui muotoon Papua-Uusi-Guinea () ja vuonna 1975 siitä tuli Papua-Uuden-Guinean itsenäinen valtio.
Tausta.
"Kolonisaatio ja maailmansodat".
Vuonna 1884 Saksa otti virallisesti haltuunsa Koillis-Uuden-Guinean neljänneksen ja alueesta tuli Saksan Uusi-Guinea. Samana vuonna Britannia julisti protektoraatin Papuan, Uuden -Guinean etelärannikon, ylle. Tämä protektoraatti, nimeltään Brittiläinen Uusi-Guinea, liitettiin virallisesti Britanniaan 4. syyskuuta 1888. Hallinta siirtyi vuonna 1902 vastaperustetulle Australian liittovaltiolle ja Brittiläisestä Uudesta-Guineasta tuli Australian Papua-territorio, jonka hallinto alkoi vuonna 1906.
Ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa vuonna 1914 Australian laivasto- ja sotilasjoukot valtasivat Saksan Uuden-Guinean ja Bismarckin saariston liittoutuneiden hyväksi. Vuoden 1919 Pariisin rauhankonferenssissa Australian pääministeri Billy Hughes pyrki turvaamaan Uuden-Guinean hallinnan Saksalta. Hän sanoi konferensissa: "Strategisesti pohjoiset saaret (kuten Uusi-Guinea) ympäröivät Australiaa kuin linnoitukset. Ne ovat yhtä välttämättömiä Australialle kuin vesi kaupungille." Versailles'n rauhansopimuksen artikla 22 sääti Saksan ja muiden keskusvaltojen siirtomaiden jakamisesta ensimmäisen maailmansodan voittajavaltioiden kesken. Saksan Uusi-Guinea, Bismarckin saaristo ja Nauru määrättiin Australian hallintaan Kansainliiton mandaattialueina: alueina, joita "keskusvallat olivat aiemmin hallinneet ja joiden asukkaat eivät vielä kyenneet hallitsemaan itseään nykyaikaisen maailman ankarissa oloissa."
Pian Tyynenmeren sodan alettua Japani miehitti Uuden-Guinean saaren. Tuolloin hollantilaisena Uusi-Guineana tunnettu Länsi-Papua ja suuri osa Uuden-Guinean territorioon kuuluneista alueista joutuivat japanilaisten haltuun. Uuden-Guinean taistelut muodostivat yhden Tyynenmeren sodan merkittävimmistä kampanjoista. Kaikkiaan noin 200 000 japanilaista sotilasta, merimiestä ja lentäjää sai surmansa, kun taas australialaisia ja amerikkalaisia kaatui kumpiakin noin 7000. Tärkeitä taisteluita olivat muun muassa Kokodan polun taistelu, Buna-Gonan taistelu ja Milne Bayn taistelu. Vuosien 1943–1944 offensiivit Papuassa ja Uudessa-Guineassa muodostivat suurimman yhtäjaksoisen sotilasoperaatioiden sarjan, jonka Australian asevoimat ovat koskaan toteuttaneet. Katkerat taistelut jatkuivat Uudessa-Guineassa liittoutuneiden ja saarelle sijoitetun Japanin 18. armeijan välillä aina Japanin antautumiseen vuonna 1945 asti. 
Papuan ja Uuden-Guinean territorion perustaminen.
Japanin antauduttua vuonna 1945 siviilihallinto Papuassa ja Uudessa-Guineassa palautettiin. Papua New Guinea Provisional Administration Act -lain (1945-46) nojalla Papua ja Uusi-Guinea yhdistettiin hallinnolliseksi kokonaisuudeksi. Vuoden 1949 Papua and New Guinea Act yhdisti Papua-territorion ja Uuden-Guinean territorion hallinnollisesti Papua ja Uusi-Guinea -territorioksi. Laki vahvisti Uuden-Guinean asettamisen kansainvälisen luottamushallintojärjestelmän alaisuuteen ja vahvisti Papua ja Uuden-Guinean hallinnollisen yhdistämisen Papua ja Uusi-Guinea -territorion nimellä. 
Laki sääti myös lainsäädäntöneuvoston perustamisesta (perustettiin vuonna 1951), oikeusjärjestelmästä, julkisesta hallinnosta ja paikallishallinnon järjestelmästä. Vuonna 1963 lainsäädäntöneuvosto korvattiin parlamentilla ja Papua ja Uuden-Guinean ensimmäinen parlamentti avattiin 8. kesäkuuta 1964. 
Vuonna 1963 alueen väkiluku oli noin kaksi miljoonaa, joista noin 25 000 oli ei-alkuperäisväestöä. Talous perustui käteistä tuloa tuottaviin viljelykasveihin, kuten kahviin, kaakaoon ja kopraan, sekä sahateollisuuteen, satamiin ja tehtaisiin. Maaston vaikeakulkuisuus vaikeutti viestintää alueiden välillä, eikä alueella ollut vahvaa kansallista yhtenäisyyttä. 
Yksi hallinnon keinoista oli partiovirkailijoiden käyttö. Vuosina 1949–1974 yli 2000 australialaista toimi näissä tehtävissä ja heidät tunnettiin paikallisesti nimellä kiaps. Partiovirkailijoiden tehtäviin kuului: hallinnollisen vaikutusvallan vakiinnuttaminen, lain ja järjestyksen ylläpitäminen, oikeudenkäyntien järjestäminen ja tuomarina toimiminen, poliisitehtävät, väestönlaskennan tekeminen, taloudellisen kehityksen edistäminen, saattotehtävät, maan ostaminen hallinnon käyttöön sekä paikallisvaalien valvominen.
Kohti itsenäisyyttä.
13.joulukuuta 1971 alueen nimeksi muutettiin Papua-Uusi-Guinea. Australian ulkoteritorioden ministerin Andrew Peacockin johdolla alue siirtyi itsehallintoon vuonna 1972. Vuoden 1972 vaalien jälkeen muodostettiin hallitus, jota johti pääministeri Michael Somare. Hän lupasi johtaa Papua-Uuden-Guinean ensin itsehallintoon ja sen jälkeen itsenäisyyteen. Australialaisen Whitlamin hallituksen aikana hyväksyttiin Papua New Guinea Independence Act 1975 -laki ja sen myötä Papua-Uuden-Guinean territorioon perustettiin Papua-Uuden-Guinean itsenäinen valtio, joka saavutti itsenäisyyden 16. syyskuuta 1975.