tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mika

Mika on pääasiassa suomalainen miehen etunimi, jonka nimipäivää vietetään 29. syyskuuta. Suomen kielen kannalta nimi on lyhentymä nimestä Mikael. Nimi Mika on käytössä myös muissa kulttuureissa: Japanissa se on naisen nimi, Ruotsissa puolestaan sukupuolineutraali (käsitetään lyhentymäksi sekä miehennimestä Mikael että tämän sisarnimestä Mikaela). Puolassa Mika voi olla etu- tai sukunimi.
Mika oli Suomessa harvinainen nimi vielä 1960-luvun alussa, mutta 1960-luvulla se nousi muotinimeksi, ja 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa Mikaksi nimettiin noin 4–5 suomalaispoikaa sadasta. Almanakkaan Mika pääsi vuonna 1973. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Mika on Suomessa annettu syyskuuhun 2025 mennessä noin 40 120 miehelle ja noin 50–80 naiselle. Valtaosa eli lähes kolme neljännestä Mikoista sai nimensä 1960- ja 1970-luvuilla ja loput enimmäkseen 1980- ja 1990-luvuilla. Vuosituhannen vaihduttua Mika on palannut harvinaiseksi nimivalinnaksi. 2010-luvulla se annettiin vain 327 pojalle.
Mika-nimisiä.
Luettelon henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Ketsuppi

Ketsuppi on (nykyään yleensä tomaateista) valmistettu hapanimelä maustekastike. Tavallisen tomaattiketsupin raaka-aineita ovat tomaattisose, etikka, sokeri, suola ja mahdolliset mausteet. Ketsuppia voidaan kuitenkin valmistaa myös esim. merenelävistä tai sienistä. 
Sanan "ketsuppi" alkuperästä on useita teorioita. Erään mukaan se tulee kiinan kielestä (antoy-murteesta), jossa "kêtsiap" tarkoittaa käytettyä kalakastiketta. Sana on tullut kiinan kieleen ilmeisesti malaijinkielisestä sanasta "kechap" tai "ketjap", joka puolestaan tarkoittaa soijakastiketta. 
Tomaattiketsuppi on yleensä punaista, mutta markkinoilla on ollut myytävänä muun muassa vihreää ketsuppia.
Terveellisyys.
Suurin osa teollisesti valmistetuista ketsupeista sisältää runsaasti sokeria. Joissain maissa on tehty aloitteita ketsuppi-nimen kieltämiseksi sellaisilta tuotteilta, jotka sisältävät liian vähän tomaattia. Ketsuppi on hyvä lykopeenin lähde.
Viskositeetti.
Yksi ketsupin käyttöominaisuuksista on sen dynaaminen viskositeetti. Ketsuppi on ei-newtonilainen fluidi, eli se ei valu pullosta itsekseen. Pulloa on ravistettava, jotta ketsuppi valuu ulos. Ominaisuus perustuu molekyyliketjuihin, jotka katkeavat voimakkaassa liikkeessä, ja yhdistyvät lepotilassa pitkiksi ketjuiksi. Ilmiö perustuu ketsupin korkeaan sokeripitoisuuteen.
Historia.
Eurooppaan ketsuppi saapui 1600-luvulla Aasiasta. Alun perin ketsuppi tehtiin kalasta ja muun muassa sienistä. Ensimmäinen englanninkielinen "ketsuppiresepti", "English Katchop" vuodelta 1727 kirjasta Compleat Housewife muistuttaa enemmän kalakastiketta, ja sen valmistukseen käytettiin anjovista. Tomaatti oli tuolloin koristekasvi, sillä sen kypsymättömät hedelmät ovat myrkyllisiä samoin kuin kasvin vihreät osat, eikä kypsää tomaattia vielä yleisesti tunnettu vaarattomaksi. Uskottiin että tomaatti pitää kypsentää ennen syömistä. Ensimmäinen tomaattiketsupin resepti on Sandy Addisonin keittokirjassa vuodelta 1801.
Yhdysvaltalainen tohtori John Cook Bennett väitti 1800-luvulla, että ketsuppi parantaa ruoansulatusta ja auttaa monissa sairauksissa. Bennettin mukaan ketsuppi myös stimuloi ruokahalua. Yhdysvaltalainen Henry J. Heinz alkoi 1800-luvun lopussa valmistaa ketsuppia amerikkalaisille kuluttajille. Vuoteen 1905 mennessä Heinz-yhtiö oli myynyt yli 5 miljoonaa pullollista ketsuppia.
Filippiiniläinen elintarviketeknologi Maria Y. Orosa on kehitellyt banaaniketsuppireseptin. Magdalo V. Francisco aloitti banaaniketsupin kaupallisen massatuotannon vuonna 1942. Banaaniketsuppia viedään maihin, joissa on filippiiniläistä väestöä.
Saksassa ketsupin valmistus alkoi 1930-luvulla. Nykyään joillain saksalaisilla jalkapallojoukkueilla on omia nimikkoketsuppeja. Suomessa ketsupin käyttö alkoi yleistyä 1960-luvulla.
Poikkeus

Poikkeus tarkoittaa tietotekniikassa ennakoimattomia tai epänormaaleja tilanteita järjestelmän toiminnassa. Käsittelemättömät poikkeukset voivat johtaa järjestelmän kaatumiseen.
Poikkeus on ohjelmointikielissä keino ilmoittaa vikatilanteesta ja palauttaa toiminta toiselle tasolle tilanteen käsittelemiseksi. Laitteistotasolla poikkeus tarkoittaa normaalin suorituksen keskeyttämistä suorittimessa, kuten virheellinen käsky tai suojattu muistialue.
Laitteistopoikkeukset.
Laitteistotason poikkeuksia ovat muun muassa:
Ohjelmistopoikkeukset.
Poikkeuksien yksi esimerkkikohteista ovat erilaiset ohjelmakirjastot. Ohjelmakirjaston ajonaikaiset virheet voi usein kirjaston tekijä havaita mutta hän ei tiedä miten menetellä sellaisen kanssa. Ohjelmakirjastoa käyttävä ohjelma/ohjelmoija tietää miten kertoa poikkeus ohjelman käyttäjälle tai reagoida siihen muulla tavoin.
Poikkeuksien käsitteleminen.
Tavallisesti poikkeus yritään kokeilla codice_1-funktiolla (tai muulla koodikielessä olevalla vastaavalla funktiolla) ja poikkeustilanteessa käsiteltävä koodi jälkeenpäin codice_2-funktiolla (tai jälleen muulla koodikielessä olevalla vastaavalla). On myös mahdollista saada koodi tunnistamaan juuri tietty poikkeustyyppi.
Poikkeuksenkäsittely Pythonissa.
»&gt; var1=False
»&gt; var2=99
»&gt; try:
 print(var1/var2)
 except:
 print("error")
error
C++, Java
Pascal, Python ja Delphi
Muut kielet.
C-kielessä poikkeukset on mahdollista toteuttaa itse codice_9 ja codice_10 standardikirjaston funktioiden avulla.
Siilitie

Siilitie () on Helsingin kaupunginosaan Herttoniemeen kuuluvalla Länsi-Herttoniemen osa-alueella sijaitseva noin kahden kilometrin pituinen kaareutuva katu. Se alkaa Itäväylän varrella olevasta eritasoliittymästä, kiertää Herttoniemen pohjoisosan asuntoalueen länsipuolitse ja päättyy Viikintiehen. Siilitien mukaan on nimetty myös 1982 avattu Siilitien metroasema Itäväylän varressa kadun alkupäässä. Siilitie on ainoa kadunnimi Helsingissä, joka esiintyy metroaseman nimessä.
Siilitien nimi on vahvistettu vuoden 1955 asemakaavassa ja se liittyy muiden alueen katujen tavoin aihepiiriin ”kotimaisia villieläimiä”.
Siilitien ja Viikintien väliin jäävällä alueella sijaitsee 1950-luvulta alkaen rakennettu kerrostaloalue, joka muodostaa Länsi-Herttoniemen pohjoisosan. Tällä alueella on Siilitien lisäksi on vain harvoja muita katuja, nekin lyhyitä alueen keskiosiin päättyneitä umpikujia. Tämän vuoksi alueella useimpien talojen osoitekatuna on Siilitie, jonka nimeä käytetäänkin usein myös koko alueesta. Siilitie tunnettiin 1960-luvun alussa erityisen rauhattomana alueena, mutta myöhemmin se rauhoittui nopeasti.
Panssarikranaatti

Panssarikranaatti on tykeissä käytetty räjähtävä ampumatarvike, joka on suunniteltu panssarin läpäisyyn.
Toisin kuin ontelokranaatin, panssarikranaatin teho perustuu iskuenergialla saavutettavaan panssarinläpäisyyn, kuten panssariammuksissa, mutta myös läpäisyn jälkeen tapahtuvaan räjähdysvaikutukseen.
Panssarikranaatin rakenteeseen kuuluu ainakin runko, jonka peräosassa olevassa ontelossa on räjähdyspanos ja pohjasytytin, joka on tavallisesti varustettu valojuovayksiköllä. Rungon alaosassa sijaitsevat myös tykinputken kierteisiin tarttuvat johtorenkaat. Tavallisesti rungon kärjessä on lisäksi myös teräksinen tylpähkö kärkivaippa, jonka tarkoitus on estää kranaattia murtumasta tai kimpoamasta sen osuessa maaliinsa. Kärkivaipan päällä voi olla vielä ohut ballistinen kärkihattu, joka parantaa kranaatin aerodynamiikkaa.
Panssarikranaatti on käytännössä aina täyskaliiperinen, joskin saksalaisilla oli toisen maailmansodan aikana käytössään lähinnä kenttätykeille tarkoitettuja alikaliiperisia, ns. Treibspiegel-panssarikranaatteja, joissa oli irtoavat ohjausosat.
Etupäässä panssarikranaatteja tehokkaammat alikaliiperiammukset ja ontelokranaatit ovat syrjäyttäneet panssarikranaatit tykkien pääasiallisena panssarintorjunta-ammuksena. Panssarikranaatteja käytetään kuitenkin nykyään vielä laivatykeissä, rannikkotykeissä, ilmatorjunta- ja lentokonetykeissä sekä rynnäkköpanssarivaunujen konetykeissä. Nykyään yleisin alle 57 mm kaliiperisissa tykeissä käytetty panssarikranaatti on suhteellisen ohutkuorinen SAP-HE-I-tyyppinen panssarisytytyskranaatti.
Panssariammus

Panssariammus on tykinammus, joka pyrkii läpäisemään panssarointia liike-energian avulla. 
Panssariammuksia on useita eri tyyppejä. Yksinkertaisin on täyskaliiperinen räjähtämätön panssariammus, eli iskuammus, joita erityisesti liittoutuneet käyttivät toisen maailmansodan aikana.
Panssariammukset ottivat panssarintorjunnassa käyttöön britit, jotka havaitsivat tutkimustensa perusteella että panssarikranaattien räjähdysvaikutus oli tuhovoiman kannalta mitätön verrattuna panssarin läpäisevän ammuksen aiheuttamaan sirpaloitumiseen.
Ammuksen perustyyppi on englanniksi Armor-Piercing shot, eli AP.
Uudemman tyyppisissä panssariammuksissa on painavasta ja tiheästä metallista tehty penetraattori eli tunkeutuja, joka pyrkii keskittämään paljon kineettistä energiaa mahdollisimman pienelle pinta-alalle itseään pehmeämpään panssarointiin tunkeutuakseen. Osumassa kevytmetallinen vaippa jää osumassa panssarin ulkopuolelle, penetraattorin läpäistessä panssarin. Ammustyyppiä kutsutaan alikaliiperiammukseksi, tai tarkemmin sanottuna kiinteällä ohjausosalla varustetuksi alikaliiperiammukseksi. Englanniksi näitä ammuksia nimitetään nimillä HVAP ("High Velocity Armor Piercing") tai APCR ("Armor Piercing, Composite, Rigid"). Toisen maailmansodan aikana käytetyistä alikaliiperiammuksista tunnetuimpia on saksalainen Panzergranate 40 (Pzgr. 40), jossa oli volframikarbidipenetraattori. Pzgr. 40-ammuksia valmistettiin monille eri tykeille ja kaliipereille.
Kolmas vaihtoehto ovat irtoavilla ohjausosilla varustetut alikaliiperiammukset, joiden ensimmäinen kehitysvaihe oli brittien toisen maailmansodan aikana kehittämä vakauttamaton, ns. APDS-ammus (Armor-Piercing Discarding Sabot), jossa ammuksen kuori eli ohjausosa ("sabot", "hivakka") irtautuu lennon alkuvaiheessa. APDS-ammusten penetraattorit ovat tyypillisesti kaliiperiltaan noin 1/3 putken kaliiperista. Uudempi kehitysvaihe on nuolimainen pyrstövakavoitu alikaliiperiammus, eli nuoliammus, englanniksi APFSDS (Armor-Piercing Fin-Stabilized Discarding Sabot). Toimintaperiaate on sama kuin APDS-ammuksillakin, mutta APFSDS-ammukset ovat suhteellisesti pidempiä. Sileäputkisista eli rihlaamattomista tykeistä ammuttua nuoliammusta ei voida vakauttaa tavallisen tykistön ammusten tapaan pyörimisliikkeellä, vaan vakauttamiseen tarvitaan siivekkeet. Nuoliammukset ovat APDS-ammuksia pienikaliiperisempia, esimerkiksi 1/5 tai 1/6 putken kaliiperista. APFSDS-ammus on tällä hetkellä tehokkain käytössä oleva panssariammustyyppi.
Penetraattorin valmistusmateriaalina on yleensä käytetty volframiyhdisteitä tai köyhdytettyä uraania. Köyhdytettyä uraania syntyy jätetuotteena uraanin rikastamisessa, ja sitä on hyödynnetty ammuksissa halpuutensa vuoksi maissa, joissa sitä on käytettävissä runsaasti. Osumassa syntyy uraanioksidipölyä, joka aiheuttaa terveyshaittoja. Useissa maissa köyhdytettyä uraania ei ole tämän vuoksi hyödynnetty.
Höyrystymislämpö

Höyrystymislämpö (tunnus "Qh") on fysikaalinen suure. Se määritellään lämpömääräksi, joka tarvitaan höyrystämään haluttu määrä jotakin tiettyä ainetta. Aineen höyrystyessä molekyylien väliset sidokset katkeavat ja aine muuttuu nesteestä kaasuksi. Höyrystymislämmön yksikkö on joule (J).
Koska höyrystyminen on tiivistymisen vastaprosessi, käytetään myös termiä tiivistymislämpö. Tiivistymislämpö määritellään lämpömääräksi, joka vapautuu kun vastaava määrä ainetta tiivistyy kiehumispisteessään normaalipaineessa. Kaasun lämpötilan tai paineen laskiessa kaasun energia pienenee, ja lopulta molekyylien liike käy niin heikoksi, että molekyylien väliset voimat jaksavat vetää ne lähelle toisiaan. Tietyllä rajalla kaasu muuttuu nesteeksi ja höyrystymislämpöä vastaava energia vapautuu.
Mitä korkeampi paine ja lämpötila aineella on, sitä pienempi on sen höyrystymislämpö. Kriittisessä pisteessä (vesi: 374.15 °C, p=221.2 bar) nesteen höyrystymislämpö on nolla. Tässä lämpötilassa nesteen ja höyryn välinen jyrkkä ero katoaa. Aine ei höyrysty lämmittämällä eikä nesteydy nostamalla painetta. Lämpötilan ylittäessä kriittisen pisteen puhutaan paineen mukaan joko ylikriittisestä fluidista tai ylikriittisestä höyrystä.
Höyrystymislämpö lasketaan kaavalla "Qh=rm", missä "r" on aineen "ominaishöyrystymislämpö" ja "m" aineen massa. Aineen sulattamiseen tarvittavaa energiaa kutsutaan puolestaan sulamislämmöksi.
Höyrystymislämpö aineyksikköä kohti.
Ominaishöyrystymislämpö (tunnus "r") on tietylle aineelle ominainen vakio. Se määritellään lämpömääränä, joka vaaditaan höyrystämään yksi kilogramma ainetta höyrystymislämpötilassaan normaalipaineessa, 101 325 Pa:ssa. Ominaishöyrystymislämmön yksikkö on J/kg.
Esimerkiksi veden ominaishöyrystymislämpö normaalipaineessa on noin 2 260 kJ/kg, joka vastaa 40,8 kJ/mol. Tämä on melko paljon eli noin viisi kertaa energiamäärä, joka tarvitaan veden lämmittämiseksi 0 °C lämpötilasta 100 °C lämpötilaan.
Moolinen höyrystymislämpö puolestaan määritellään lämpömääränä, joka vaaditaan höyrystämään yksi mooli ainetta höyrystymislämpötilassaan normaalipaineessa. Moolisen höyrystymislämmön yksikkö on J/mol. Moolinen höyrystyslämpö saadaan ominaishöyrystymislämmöstä kertomalla se aineen moolimassalla.
Miinakranaatti

Miinakranaatti eli painekranaatti on kranaatti, eli tykinammus tai käsikranaatti, jonka teho perustuu räjähdyksen paineiskuun. Miinakranaatit ovat tehokkaita elävää voimaa vastaan suljetuissa tiloissa. Ulkona niiden teho on vähäisempi. Perinteisesti Yhdysvaltain maavoimat on suosinut miinakäsikranaattia, mutta kaikki muut armeijat ovat suosineet sirpalekäsikranaattia.
Tykistön käyttämät miinakranaatit ovat suuritehoisia ammuksia, jotka maahan osuessaan uppoavat ensin multaan ja räjähtävät muutaman sekunnin viiveellä. Miinakranaatit ovat erityisesti korsuja, bunkkereita ja juoksuhautoja vastaan käytettäviä ammuksia. Paineen avulla vihollisen surmaava kranaatti tunnetaan yleisesti nimellä painekranaatti.
Sirpalekranaatti

Sirpalekranaatti on aseena käytetty räjähtävä ammus, joka räjähtäessään levittää ympäristöönsä tuhoisalla voimalla lentäviä sirpaleita. Sirpalekranaatteja käytetään tykkien ja kranaatinheittimien ammuksina sekä käsikranaatteina.
Sirpalekranaatti on tehokas ase elävää voimaa vastaan. Sirpaleet pystyvät tuhoamaan myös panssaroimattomia ja kevyesti panssaroituja ajoneuvoja. Sirpalekranaatissa on teräksinen tai valurautainen kuori, joka hajoaa räjähdysaineen räjähtäessä sirpaleiksi. Sirpalekäsikranaatit ovat usein uritettuja toivotunlaisen sirpaloitumisen edesauttamiseksi.
Sirpalekranaatin räjäyttää siihen liitetty sytytin, joka voi toimia isku- tai heräteperiaatteella. Iskusytytin räjäyttää kranaatin osuessaan johonkin kiinteään, kuten maahan. Herätesytytin voi sisältää esimerkiksi etäisyyttä maahan mittaavia akustisia sensoreita jolloin kranaatti voidaan saada räjähtämään ilmassa maalin yläpuolella. Tällainen sirpalekranaatti on hyvin tuhoisa, sillä sirpaleet leviävät tasaisesti maastoesteistä tai poteroihin suojautumisesta huolimatta.
Suku (kielioppi)

Suku eli genus (lat.) on nominien kieliopillinen kategoria, jonka mukaisesti substantiivit jakautuvat eri ryhmiin. Suomen kielessä sanoilla ei ole sukua. Sen sijaan esimerkiksi kaikissa indoeurooppalaisen kieliryhmän kielissä on alkujaan ollut suku, mutta muutamista niistä, esimerkiksi englannista ja persiasta, se on kadonnut. Myös seemiläisissä kielissä on suku.
Kielissä, joissa on suku, jokainen substantiivi kuuluu johonkin sukuun, joskin samastakin substantiivista saattaa olla erisukuisia muotoja eri päätteineen, jotka tarkoittavat esimerkiksi samassa ammatissa toimivaa miestä ja naista taikka saman eläinlajin koirasta ja naarasta. Niissä kielissä, joissa substantiivien yhteydessä käytetään artikkelia, suku ilmenee yleensä selvimmin siitä, mitä artikkelia kunkin sanan yhteydessä käytetään. Myös adjektiiveista käytetään erilaisia taivutusmuotoja sen mukaan, mitä sukua niiden pääsana on, ja monilla pronomineista on eri muotoja, joita käytetään riippuen siitä, minkä sukuiseen sanaan niillä viitataan.
Indoeurooppalaisissa kielissä on alkujaan ollut kolme sukua, maskuliini, feminiini ja neutri (sukupuoleton). Maskuliini merkitsee varsinaisesti miespuolista, feminiini naispuolista ja neutri sukupuoletonta, mutta läheskään kaikissa tapauksissa ei sanan merkityksen perusteella voi päätellä, mihin sukuun sana kuuluu. Useimmissa nykyisissä romaanisissa kielissä kuten ranskassa, espanjassa ja italiassa on kuitenkin vain kaksi sukua, maskuliini ja feminiini, sillä latinan neutri on yleensä muuntunut nykykielessä maskuliiniksi, tosin romaniassa neutri on säilynyt. Suurimmissa skandinaavisissa kielissä maskuliini ja feminiini ovat yhdistyneet yhdeksi "en"-suvuksi, ja "ett"-suku vastaa neutria. Joissakin kielissä suku voi tehdä eron elävän ja elottoman välillä, kun taas toisissa kielissä sanan suvulla ei ole erityistä merkitystä.
Nigeriläis-kongolaisissa kielissä sekä monissa Kaakkois-Aasian, Uuden-Guinean ja intiaanikielissä substantiivit jakautuvat kieliopillisiin "luokkiin", jotka muistuttavat kieliopillista sukua, mutta eri luokkia on paljon enemmän, esimerkiksi swahilissa 15, eräissä kielissä jopa yli 30. Yhteen luokkaan saattavat kuulua esimerkiksi kaikki ihmisiä, toiseen kaikki hedelmiä tarkoittavat sanat ja niin edelleen, mutta kaikissa tapauksissa se, mihin luokkaan jokin sana kuuluu, ei ole sen merkityksen perusteella pääteltävissä. Näissä kielissä on yleistä, että verbeihinkin lisätään erilainen etuliite sen mukaan, mihin luokkaan lauseen subjekti kuuluu. 
Vierasta kieltä opiskeltaessa on suku yleensä opeteltava yhdessä sanan kanssa, koska useissa kielissä sitä ei voi johdonmukaisesti ennustaa. Joskus sanan suku on pääteltävissä sanan merkityksestä (luonnollinen suku), eräissä kielissä puolestaan esimerkiksi sanan nominatiivin päätteestä tai siitä, kuinka sana on johdettu toisesta sanasta. 
Suku voi tehdä eron esimerkiksi seuraavien asioiden välillä:
Esimerkkejä suvullisista kielistä:
Siistaus

Siistaus on joukko menetelmiä, joilla keräyspaperista poistetaan painoväriä ja mahdollisia muita epäpuhtauksia paperimassan uudelleenkäyttöä varten. Siistauksen tuloksena on siistausmassa eli DIP-massa (deinked pulp), jota voidaan käyttää paperiteollisuudessa.
Käytössä on kolmenlaisia siistausmenetelmiä:
Siistauksen kannalta ongelmallisimpia ovat toimistopaperit, jotka on tulostettu digitaalisin menetelmin. Yleiset siistausmenetelmät onnistuvat hyvin vain, jos painovärin hiukkaset ovat tasakokoisia, mutta digitaalisten tulostinten väri irtoaa usein hiutaleina. Toimistopapereita varten on kehitteillä magneettiseen erotteluun perustuvia menetelmiä, ja menetelmiä joissa painovärin hiukkaset hajotetaan ultraäänen avulla.
RPG-7

RPG-7 (, ) on 1950-luvun lopulla Neuvostoliitossa kehitetty kevytsinko. Neuvostoliiton asevoimien vuonna 1961 käyttöön ottama RPG-7 korvasi aiemman RPG-2-mallin. RPG-sarja perustuu toisen maailmansodan aikaiseen saksalaiseen Panzerfaust 150 -sinkoon. 
Singon erikoispiirteitä ovat halpa hinta ja tämän tyyppiselle kevyelle singolle tavallinen nopea uudelleenlataus. RPG-7 on suunniteltu käytettäväksi suurina määrinä. Näistä syistä RPG-7 onkin maailman eniten käytetty panssarintorjuntasinko; sitä on käytetty lähes jokaisessa konfliktissa Vietnamin sodasta lähtien.
Singon putki on valmistettu halkaisijaltaan 40 millimetrisestä teräsputkesta, se on 953 millimetriä pitkä ja painaa seitsemän kiloa. Putken eteen tuleva kranaatti muodostaa kolmanneksen laukaisuvalmiin aseen pituudesta. RPG-7:n perusampumatarvike, 85 mm PG-7V-onteloraketti, painaa 2,6 kiloa ja läpäisee 330 mm panssariterästä 90 asteen iskukulmalla. RPG-7:n vakiotähtäin on PGO-7V-tähtäyskaukoputki, mutta siihen voi asentaa myös infrapuna- tai valonvahvistintähtäimen.
Laukaus on rekyylitön. Rakettilaukauksen nalli sytyttää ulosheittopanoksen, joka antaa siivekevakautetulle raketille noin 115 m/s alkunopeuden. Se aiheuttaa samalla vaalean pilven, joka voi paljastaa ampujan sijainnin. Rakettipanos syttyy kymmenen metrin lennon jälkeen ja palaa 500 metrin matkan, saavuttaen 295 m/s nopeuden. Mikäli se ei osu maaliin, raketin sytyttimessä oleva itsetuholaite räjäyttää raketin yleensä noin 950 metrin lennon jälkeen. 
RPG-7:n pääkäyttötarkoitus on ollut panssarintorjunta. Se on iästään huolimatta edelleen käyttökelpoinen ja sille on myös kehitetty uusia a-tarvikkeita kuten kaksois-ontelokranaatti ja termobaarinen kranaatti.
Asetta on käytetty laajasti eri maissa, muun muassa Afganistanin sisällissodassa, Somaliassa, Tšetšeniassa ja Irakissa. Sillä on tuhottu panssarivaunujen lisäksi myös helikoptereita. Joissain sissijoukoissa jopa puolet miehistä on varustettu yksinomaan RPG-7:lla ja kivääritaistelijat toimivat vain heidän tukenaan.
Ampumatarvikkeet.
RPG-7:llä voi ampua useita erilaisia taistelukärkiä panssariajoneuvoja vastaan (HEAT, PG-Protivotankovaja Granata) ja henkilöitä vastaan (HE, OG-Oskolotšnaja Granata). Myös reaktiivipanssaria vastaan on kehitetty taistelukärkiä.
Tällä hetkellä RPG-7:ään tuotetaan seuraavia ampumatarvikkeita:
Osumatodennäköisyys.
Yhdysvaltain armeija testasi aseen osumatodennäköisyyttä ampumalla sillä viisi metriä leveään, 2,5 metriä korkeaan maaliin, joka liikkui sivuttain 14,4 km/h. Osumatodennäköisyys pieneni mikäli oli tuulta, ja 3 m/s tuulessa osumatodennäköisyys yli 180 m päähän oli vain 50 %.
Telamiina

Telamiina on panssarintorjuntaan käytettävä maahan asetettava miina. Suomen puolustusvoimien käyttämän telamiina TM 65 77:n massa on 10 kilogrammaa, josta 9,5 kilogrammaa on valettua TNT-räjähdysainetta ja räjäyttimenä toimii 60 grammaa heksotolia. Miina räjäytetään painosytytin 77:llä, jossa on yksi gramma heksotolia.
Telamiina kaivetaan maahan tai lumeen ja se räjähtää, kun sen laukaisukanteen kohdistuu 150–300 kilogramman paino. Miinan tarkoituksena on katkaista panssarivaunun telaketju ja vaurioittaa pyörästöä. Liikuntakyvytön vaunu voidaan tuhota esimerkiksi kertasingolla. Telamiinaan ajava pyöräajoneuvo tuhoutuu käytännössä kokonaan.
Telamiinan purkamista voidaan vaikeuttaa miinan alle asennettavalla raivauksenestopanoksella, joka tunnetaan lyhenteellä REP. Aikaisemmin Suomessa telamiinoitusta suojattiin telamiinan ympärille asetetuilla sakaramiinoilla, jotka myöhemmin poistettiin käytöstä vuonna 2011 Ottawan miinakieltosopimuksen tultua voimaan. Telamiinan halpa hinta mahdollistaa niiden massamaisen käytön.
Telamiinan räjähdysvaikutusta voidaan tehostaa asentamalla telamiinan alle erillinen 20 kilogramman TNT-kuutio eli hävityspanos, toinen telamiina tai muu lisäräjähde, joiden avulla on tarkoitus saada panssarivaunu taistelukyvyttömäksi. 
Kovalla tai tavallisella maaperällä yhden telamiinan tai vastaavan räjähteen tärähdys voi pulpauttaa muut haudatut miinat näkyviin. Tähän perustuu miinojen raivaus räjäyttämällä.
Pohjamiina

 
Pohjamiina perustuu suunnattuun räjähdysvaikutukseen kuten ontelokranaatti. Pohjamiina, viralliselta lyhenteeltään Suomessa POM 87 ja POM 87 94, on pioneerijoukkojen erikoismiina. Sen räjähdysaineen massa on 4 kg ja teräksenläpäisykyky n. 8 cm. Miina kaivetaan maahan. Miinassa on magneettinen ja seisminen sensori sekä yliajolaskuri. Siihen voidaan myös ohjelmoida virittymisaika.
Pohjamiina puhkaisee panssarivaunun pohjan (joka on yleensä suhteellisen ohut) käyttäen suunnatulla räjähdysvaikutuksella muodostettua kineettistä läpäisijää (Explosively Formed Penetrator) ja tuhoaa vaunun varsinkin ammusvaraston tai polttoainevaraston kohdalle osuessaan. Muutenkin pohjamiinan tuottama paine- ja lämpöisku sekä sirpaleet lamauttavat tai eliminoivat panssarivaunun miehistön. Pyörien ja telaketjun alla pohjamiina toimii kuten telamiina. 
Pohjamiinan erikoisuutena on sen ontelokranaattia suurempi tuhovoima ja mahdollisuus käyttää erikoislaatuisia sytyttimiä kuten langatonta tai langallista tähystyssytytintä tai magneettiherätesytytintä. Lisäksi pohjamiina voidaan ohjelmoida laskemaan sen ylittäneiden ajoneuvojen määrä, jolloin se räjähtää vasta tietyn ylitysmäärän jälkeen. Näin vaikeutetaan merkittävästi pohjamiinan paljastumista.
Telamiinan tavoin pohjamiina voidaan varustaa purkamista vaikeuttavalla ansalla tai se voidaan ohjelmoida räjähtämään purkuyrityksestä.
Sinebrychoff

Oy Sinebrychoff Ab () on suomalainen Keravalla sijaitseva panimo, joka on nykyään tanskalaisen Carlsberg-panimokonsernin omistuksessa. Sinebrychoff on Pohjoismaiden vanhin panimo ja Suomen vanhin elintarvikealan yritys. Lisäksi se on Suomen kolmanneksi vanhin alkuperäisellä nimellään toimiva yritys Fiskarsin ja Yliopiston Apteekin jälkeen.
Erisnimi on alkuaan (). Nimen loppuosasta on johdettu yhtiönimen lyhyempi muoto ja tunnetuin tuotemerkki "Koff".
Historia.
Alun perin Viaporissa, nykyisessä Suomenlinnassa pienpanimo- ja ravintolatoimintaa harjoittanut Nikolai Sinebrychoff sai 13. lokakuuta 1819 luvan ostaa Helsingin Hietalahdentorin eteläpuolelta 14 tynnyrinalan eli 7 hehtaarin kokoisen maa-alueen, jonne tehdas sijoitettiin ja josta osa istutettiin puistoksi. Aluksi panimo tuotti simaa, portteria ja pintahiivaolutta. Pohjahiivakäyminen otettiin käyttöön vuonna 1853.
Myöhemmin Sinebrychoff myi osia laajasta teollisuustontistaan asuntotonteiksi, mutta jäljelle jääneelle osalle rakennettiin suuria lisärakennuksia vielä 1960-luvun lopulla. Panimo toimi Hietalahdessa 1990-luvulle saakka, jolloin sen toiminta siirrettiin Keravalle ja loputkin Hietalahden teollisuusalueesta muutettiin asunto- ja toimistotonteiksi. Keravan panimon avajaisia juhlittiin huhtikuussa vuonna 1993. Paikalla oli valtiovarainministeri Iiro Viinanen, joka suoritti panimon vihkimisen. Osa vanhoista tehdasrakennuksista on yhä jäljellä toimistoiksi muutettuina, samoin Bulevardin varrella sijaitseva Sinebrychoff-suvun vanha asuinrakennus, jossa nykyisin toimii Sinebrychoffin taidemuseo.
Carlsberg hankki osakkuuden Sinebrychoffista 1972. Samana vuonna Sinebrychoff hankki omistukseensa Porin Oluttehtaan.
Sinebrychoff siirtyi kokonaan Carlsbergin omistukseen vuonna 1999, jolloin myös The Coca-Cola Companyn tuotteiden valmistus, myynti ja jakelu siirtyi Suomessa Hartwallilta Sinebrychoffille. Porin Oluttehdas suljettiin 2009 ja Karhu-oluen valmistus siirtyi Keravalle, jossa Karhua oli myös valmistettu jo vuosien ajan.
Koff

Koff on Sinebrychoffin tuotemerkki, jolla se markkinoi lagertyyppisiä oluita. Suosituin Koff-tuote on keskiolut Koff III. 
Arkikielessä Sinebrychoffia kutsutaan usein tuotemerkkinsä mukaan Koffiksi.
Keravalla Lahdentien varrella seisoi lähes kymmenen vuoden ajan suuri Koff-oluttölkin näköinen mainos. Uuden alkoholilain astuttua voimaan vuoden 2015 alussa se muutettiin Battery-tölkiksi. 2020 tölkin väritys muutettiin alkoholittomaksi Koff Crisp -versioksi.
Historiaa.
Tuotemerkki Koff otettiin käyttöön 1950-luvun lopulla. Sinebrychoffin virvoitusjuomien nimi oli Siff ja oluiden Koff.
Oluet.
Tuotemerkillä myydään seuraavia oluita (suluissa alkoholiprosenttimäärät):
Pierre Bouguer

Pierre Bouguer (16. helmikuuta 1698 – 15. elokuuta 1758) oli ranskalainen matemaatikko ja geodeetti.
Bouguerin isä oli hydrografian professori. Hän opetti poikaansa, joka oli eräänlainen ihmelapsi ja hallitsi jo 15-vuotiaana matematiikkaa ja luonnontieteitä. Tällöin isä kuoli, ja poika nimettiin vapautuneeseen professorin virkaan.
Bouguer huomasi Etelä-Amerikassa, että Andien vuoristo aiheutti paikallisen luotiviivan taipumista vuoristoon päin, ja ymmärsi tämän olevan Newtonin yleisen gravitaatiolain mukaista vuoriston massojen painovoimavaikutusta. Yrittäessään arvioida tämän vaikutuksen suuruutta hän kuitenkin huomasi, että havaittu efekti oli alle puolet teoreettisesta. Ilmiö liittyy isostasiaan.
Bouguer julkaisi valoa koskevia tutkimuksia vuonna 1729 kirjassaan "Essai d’optique sur la gradation de la lumière". Hän tutki, miten valon voimakkuus pienenee väliaineessa, ja havaitsi tiettävästi ensimmäisenä Beerin ja Lambertin lain perusperiaatteen.
Marsissa on Bouguerin mukaan nimetty kraatteri.
George Everest

George Everest (4. heinäkuuta 1790 – 1. joulukuuta 1866) oli walesilaissyntyinen maanmittari ja maantieteilijä. Hän oli vuosina 1830–1843 Intian ylimaanmittari ("Surveyor General").
Everest oli pitkälti vastuussa Intian trigonometrisesta kartoittamisesta 2 400 kilometriä pitkällä pituuspiirillä Etelä-Intiasta Nepaliin.
Everestin seuraajan Andrew Waughin aikana Himalajalta tunnistettiin maailman korkein vuori, joka nimettiin Waughin edeltäjän kunniaksi Mount Everestiksi vuonna 1865. Everest itse vastusti kunniaa, sillä hänen mukaansa paikalliset eivät osaisi sen paremmin kirjoittaa kuin lausuakaan nimeä omilla kielillään. Kartoittajien pyrkimyksenä oli säilyttää nimet mahdollisuuksien mukaan alkuperäisinä, mutta Mount Everestin tapauksessa he eivät saaneet selville yhtenäistä paikallista nimeä.
Yhteiskuntaoppi

Yhteiskuntaoppi tai yhteiskuntatiede (lyhenne "YH", "YT" tai harvoin myös "YO") on peruskoulun ja lukion oppiaine, jonka tarkoituksena on avartaa oppilaiden näkemystä suomalaisesta yhteiskunnasta ja ohjata oppilasta toimimaan vastuullisesti ja aktiivisesti yhteiskunnassa.
Oppiaineen historiaa.
Ennen peruskoulua yhteiskuntaoppi kuului kansakoulun jatkokurssien (siis luokan neljä jälkeen) pakollisiin oppiaineisiin. Peruskouluun siirryttäessä siitä tuli kaikille pakollinen oppiaine, jossa oli kaksi vuosiviikkotuntia. Uusimmassa opetussuunnitelmassa viikkotuntien määrä nostettiin kolmeen. Yleisesti yhteiskuntaoppia opetetaan yhdeksännellä luokalla, ja sitä opettavat yleensä samat opettajat kuin historiaa – oppiaineen nimi olikin ennen "Historia ja yhteiskuntaoppi (HY)" vuodesta 1982, jota ennen "historia, yhteiskuntaoppi ja taloustieto" vuodesta 1963 (ensimmäinen lukion opetussuunnitelma on vuodelta 1982, jota ennen opetus pohjasi vielä peruskoulun aikanakin oppikoulun opetussuunnitelmaan). Vuoden 1963 opetussuunnitelma, joka siis jäi oppikouluajan viimeiseksi, oli ensimmäinen, jossa yhteiskuntaoppi virallisesti mainitaan omana kokonaisuutenaan, ja samalla historian opetuksen painopistettä siirrettiin uudempaan aikaan. Oppilaan päättötodistukseen tuli yhdistetty historian ja yhteiskuntaopin numero; tätä kritisoivat monet oppilaat ja aineiden opettajat, ja nykyisin numerot ovat erikseen. Ensimmäinen peruskoulusta valmistunut ikäluokka, joka sai numerot kummastakin oppiaineesta erikseen, oli vuonna 2007 peruskoulun päättänyt ikäluokka.
Lukiossakin oppiaine oli historian yhteydessä ja oppiaineen nimi oli sielläkin Historia ja yhteiskuntaoppi, josta oli viisi pakollista kurssia, joista yhteiskuntaoppia oli yksi kurssi. 2000-luvun alun opetussuunnitelmassa oppiaineet eriytettiin, ja pakollisten yhteiskuntaopin kurssien määrä nousi kahteen, kun taloustieto nousi pakolliseksi kurssiksi yhteiskuntatiedon rinnalle. Valtakunnallisena syventävänä kurssina säilyi lakitieto ja uutena kurssina aloitti pääosin EU-asioita käsittelevä kurssi. Lukion 2016 opetussuunnitelmassa on neljä valtakunnallista kurssia. Yhteiskuntaoppi on myös yksi kirjoitettavissa olevista ainereaalin oppiaineista.
Yhteiskuntaopin aihealueita.
Yhteiskuntaopin opetuksessa käsiteltäviä aiheita:
Tutkaan hakeutuva ohjus

Tutkaan hakeutuva ohjus (lyh. THO, ) on ohjus, jota käytetään tuhoamaan vastustajan ilmapuolustuksen tutkia.
Ohjuksia käytetään nykyaikaisessa sodankäynnissä heti vastustajan ilmapuolustuksen tuhoamiseen tai lamauttamiseen tähtäävän vaiheen ( l. "SEAD") aikana, joka käynnistetään hyökkäyksen aloittamisen ensimmäisina tunteina. Se tavoitteena on heikentää ilmapuolustuskykyä niin, että seuraavat hyökkäysaallot onnistuvat tehtävässään vähäisin tappioin.
Tunnetuin THO on yhdysvaltalainen AGM-88 HARM (). Teknisesti kehittyneempi, mutta HARMin syrjäyttämä samaan käyttötarkoitukseen rakennettu brittiläinen ohjus oli nimeltään ALARM. HARM otettiin sarjavalmistukseen maaliskuussa 1983. Niitä käytettiin ensimmäisen kerran Libyaa vastaan 1986 ja laajasti Persianlahdella 1991. Myös Euroopassa on valmistettu THO-tyyppisiä ohjuksia, joista ainakin Matran ja Hawker Siddeleyn yhteistyönä tuotettu AS.37 Martel.
Usein käytetään nimeä "Anti Radar Missile", joka on harhaanjohtavaa. Kaikki nykyiset Anti Radiation Missile tyypit voidaan myös ohjelmoida muihinkin kohteisiin kuin tutkiin. Suuret esikunnat ja johtokeskukset sisältävät paljon radiolaitteita, jotka muodostavat otollisen kohteen radiolähetteidensä takia. Tarkoitus on silti sama: Vähentää puolustuksen mahdollisuuksia ja tehdä hyökkäys helpommaksi. Siksi ei ehkä pitäisikään käyttää nimeä tutkaan hakeutuva ohjus, vaan radiosäteilyyn hakeutuva ohjus.
Suunta-antenni

Suunta-antenni on antenni, jonka lähetys- ja vastaanotto-ominaisuudet eivät ole samanlaiset joka suuntaan. Suunta-antenni ottaa siis vastaan (ja lähettää) säteilyä eri tavalla eri suunnista (suuntiin). Parhaiten säteilyä vastaanottavaa (lähettävää) suuntaa sanotaan suunta-antennin pääkeilaksi.
Suunta-antenneja ovat muun muassa:
Suunta-antenni on tehokas elektronisen puolustuksen tekninen keino, koska esimerkiksi suunta-antennilla varustettu radio on vaikeammin havaittavissa ja häirittävissä, jos vastustajan etsintävastaanotin tai häirintälähetin ei ole suunta-antennin pääkeilan suunnassa.
Suunta-antennin käyttö on kuitenkin vaikeaa liikkuvassa toiminnassa ja jos vasta-asemia on useassa suunnassa. Suunta-antenni on tavallisesti isompi kuin tavallinen "piiska-antenni", joka yleensä on maatasoantenni ("ground plane").
Tavallinen pystyssä oleva "piiska-antenni" ottaa säteilyä vastaan ja lähettää samalla teholla kaikkiin suuntiin horisontaalisessa tasossa. Piiska-antenni on siis suunta-antennista poiketen ympärisäteilevä.
Led Zeppelin (albumi)

Led Zeppelin (tunnetaan myös nimellä Led Zeppelin I) on brittiläisen rockyhtye Led Zeppelinin ensimmäinen, 12. tammikuuta 1969 julkaistu albumi. 
Albumi äänitettiin 30 tunnissa harjoittelun ja Pagen The Yardbirdsin aikaisten sopimusten vaatimien keikkojen lomassa. Jimmy Page otti taloudellisen riskin ja maksoi 1 700 punnan studiokulut itse. Tämä antoi yhtyeelle ja manageri Peter Grantille hyvät neuvotteluasemat suhteessa levy-yhtiöön. Vertailun vuoksi tuleva The Rolling Stones -manageri Andrew Oldham ansaitsi 1963 tiedottajan työstään NEMS-yhtiössä 25 puntaa kuukaudessa. Vuonna 1967 ilmestyneen The Beatles -albumin Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band studiokulut olivat 25 000 puntaa.
Albumi toi yhtyeelle suuren ja omistautuneen kuuntelijakunnan. Levyn edustama varhainen metallimusiikki ja psykedeelinen äänimaailma voittivat puolelleen kuuntelijoita alakulttuureista molemmin puolin Atlanttia. Samantyylistä musiikkia levyttivät tosin samoihin aikoihin eräät muutkin yhtyeet, kuten esimerkiksi Jeff Beck Group, mutta yksikään niistä ei saavuttanut yhtä mittavaa suosiota kuin Led Zeppelin. 
"Led Zeppelin" on toisinaan arvioitu yhdeksi rockhistorian parhaista levyistä. Esimerkiksi vuonna 2003 amerikkalainen TV-yhtiö VH1 nimesi sen kaikkien aikojen 44. parhaimmaksi albumiksi. 
Levyn kansikuva esittää ilmalaiva (zeppeliini) Hindenburgin onnettomuutta.
Kappaleet.
Robert Plant osallistui laulujen tekoon, mutta häntä ei mainittu tekijöiden joukossa edellisten sopimustensa takia.
Listasijoitukset.
Billboard Music Charts (Yhdysvallat) - singlet
Viktor Suvorov

Viktor Suvorov (Ви́ктор Суво́ров; oikea nimi Vladimir Bogdanovitš Rezun, Влади́мир Богда́нович Резу́н, s. 20. huhtikuuta 1947) on ukrainalaissyntyinen entinen neuvostoliittolainen, joka loikkasi vuonna 1978 Isoon-Britanniaan ja haki sieltä poliittista turvapaikkaa. Suvorov on ollut ennen lännessä alkanutta kirjallista uraansa mahdollisesti Neuvostoliiton sotilastiedustelun GRU:n palveluksessa.
Suvorovin teosten kaunokirjallisesta luonteesta huolimatta ne on usein mielletty autenttisiksi kuvauksiksi neuvostotiedustelun toiminnasta.
Suvorov sydämistyi Ilkka Remeksen "Pedon syleily" -romaanin kohdista, jotka muistuttavat Suvorovin romaania "Akvaario", ja suunnitteli Remeksen haastamista oikeuteen plagioinnista.
Hamiltonin operaattori

Hamiltonin operaattori, lyhyesti hamiltoni, vastaa kvanttimekaniikassa systeemin kokonaisenergiaoperaattoria. Hamiltonin operaattori siirtää myös tilavektoria ajassa eteenpäin Schrödingerin yhtälön mukaisesti.
Klassisessa mekaniikassa Hamiltonin operaattoria vastaa Hamiltonin funktio, joka kuvaa mekaanista systeemiä paikka- ja liikemäärä­muuttujilla. Ne muodostavat perustan Hamiltonin mekaniikkana tunnetun klassisen mekaniikan uudelleen muotoilulle. Hamiltonin funktion arvo on konservatiivisen systeemin tapauksessa (eli yleensä) systeemin kokonaisenergia.
Yhtälöitä.
Hamiltonin operaattori.
Kvanttimekaaninen Hamiltonin operaattori muodostetaan klassisen mekaniikan Hamiltonin funktiosta korvaamalla paikka- ja liikemäärämuuttujat vastaavilla operaattoreilla. Paikkaesityksessä ne ovat formula_1 (paikkaoperaattori) ja formula_2 (liikemääräoperaattori). Hiukkaselle, jonka massa on "m", Hamiltonin operaattori formula_3 voidaan kirjoittaa muodossa 
formula_4,
missä formula_5 on redusoitu Planckin vakio, formula_6 Laplacen operaattori ja formula_7 potentiaalienergia.
Schrödingerin yhtälö.
Hamiltonin operaattori hallitsee aaltofunktion formula_8 ajanmuunnosta operoidessaan Schrödingerin yhtälössä 
formula_9,
missä formula_10 on imaginaariyksikkö ja formula_11 aika. Näin ollen Schrödingerin yhtälö hiukkaselle, jonka massa on "m", voidaan potentiaalissa formula_12 esittää muodossa
formula_13.
Banaanit

Aitobanaanit eli banaanit ("Musa") on banaanikasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Banaanit ovat kotoisin Kaakkois-Aasian trooppisilta alueilta, ja ne ovat maailman vanhimpia viljelykasveja. Nykyään banaaneja viljellään kaikilla maailman trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla.
Banaanit ovat ruohovartisia kasveja ja usein puumaisia. Banaanit voivat kasvaa ensimmäisen vuoden aikana jopa kuusimetrisiksi, ja niiden "näennäisrunko" koostuu kasvin metrien mittaisista lehdistä, jotka ovat kiertyneet toistensa ympärille.
Hedelmä.
Tavallisesti sanalla banaani viitataan kasvin hedelmään, tarkemmin sanoen pohjushedelmään, joka kasvaa tertuissa.
Lajeja.
Luonnonvaraisia aitobanaanilajeja:
Viljeltyjä banaanilajeja:
Taksonomistista riippuen "Musa"-sukuun lasketaan kuuluvaksi 25–80 lajia.
Sitruuna

Sitruuna eli mehusitruuna ("Citrus limon") on ruutakasveihin (Rutaceae) kuuluva sitruspuu. Sen hedelmää kutsutaan myös samalla nimellä.
Sitruuna on alkujaan sukaattisitruunan ja pomeranssin risteymä, ja se on syntynyt Kiinassa tai Intiassa noin 2 500 vuotta sitten.
Sitruunanviljelyn historiaa.
Sitruunoita on kasvatettu ilmeisesti sekä Kiinassa että Intiassa jo tuhansia vuosia sitten. Eurooppaan kasvi tuotiin viimeistään ajanlaskumme alussa, ensimmäisenä Etelä-Italiaan. Amerikkaan se vietiin jo Kolumbuksen retkien mukana 1493. 1700-luvulla James Lind torjui merimiesten keripukkia happamien sitruunoiden sisältämän C-vitamiinin avulla.
Sitruunan itäminen siemenestä hedelmää tuottavaksi puuksi kestää noin 15 vuotta. Satokausi ajoittuu lajikkeesta riippuen lokakuusta heinäkuulle.
Muita sitruunanmakuisia tai -tuoksuisia kasveja.
Sitruunan ominaista tuoksua aiheuttava aine on limoneeni-niminen eteerinen öljy. Sama tuoksu on monissa muissakin kasveissa. Jopa tietyissä kannabislajikkeissa on tätä kyseistä ainetta.
Tuoksupelargoni on koristekasvi ja sitruunamelissa mauste. Sitruunaruoho "Cymbopogon citratus" tai "C. flexuosus" ovat aasialaisen ruoan mausteita, sitronellaheinä "Cymbopogon nardus" koristekasvi ja kosmetiikan raaka-aine.
Spica

Spica (Alfa Virginis, α Virginis, α Vir) on Neitsyen tähtikuvion kirkkain tähti ja eräs tähtitaivaan kirkkaimmista tähdistä. Tämä tähti näkyy keväällä hyvin Suomessa.
Helppo tapa löytää Spica yölliseltä taivaalta on seurata Otavan kauhaa alaspäin; Arcturuksen jälkeen tulee Spica. Spica sijaitsee eläinradalla, ja sen takia kohtaa usein Auringon ja Kuun, harvemmin planeettoja.
Tämän sinertävän tähden kirkkaus vaihtelee välillä +0,92 – +1,04 4,0142 päivän jaksolla. Valonvaihtelu johtuu siitä, että tähti on lähekkäinen kaksoistähti, ns. ellipsoidimuuttuja. Toisaalta tähti on myös Beta Cephei -muuttuja.
Punakulta

Punakulta eli ruusukulta on metalliseos, jossa on kullan lisäksi seosmetallina pääosin kuparia.
Metalliseoksen värisävy riippuu käytetyistä metalleista ja näiden sekoitussuhteesta.
Kuparin lisääminen tekee kultapohjaisesta seoksesta punertavaa.
Punakullan suosio koruissa ja kelloissa on kasvanut 2010-luvulla. Koruissa käytettävän punakullan sekoitussuhteissa ja värisävyjen nimeämisessä on valmistajakohtaisia eroja. Koruissa käytettävä punakultaseos saattaa sisältää 50 % kultaa ja 50 % kuparia. Muitakin sekoitussuhteita on, esimerkiksi 58,5 % kultaa, 27,7 % kuparia ja 13,8 % hopeaa. Riippuen tarkasta sekoitussuhteesta punakultaseoksen kultapitoisuus saattaisi siis olla noin 12–14 karaattia.
Viherkulta

Viherkulta on metalliseos, jossa kultaan on lisätty hopeaa lisäämään kestävyyttä ja tuomaan väriä korutuotteisiin. Yleensä viherkulta on kuitenkin liian pehmeää tavallisiin korutuotteisiin, mutta se sopii esimerkiksi pienten käsintehtyjen korujen koristeeksi. Yleensä viherkulta ei ole puhtaan vihreää, vaan pikemminkin hieman kellertävää.
18 karaatin viherkulta sisältää vähintään 75 % (750/1000) kultaa ja loput hopeaa. 14 karaatin viherkulta jossa on 585/1000 kultaa sisältää noin 30–40 % hopeaa.
Keltakulta

Keltakullaksi kutsutaan kultaseosta, jossa kullan osuus on suurehko. 
Alkuaineen kulta puhdas muoto, hienokulta (Au 999,99/1 000) on ominaisväriltään hyvin keltaista, esimerkiksi Suomessa käytettäviin kultakoruseoksiin verrattuna ”rihkamakorun” väristä. Puhdas kulta on hyvin pehmeää metallia, jota on mahdollista vuolla puukolla. Suomessa kultaa löytyy jonkin verran joista ja sitä tuotetaan teollisesti kultakaivoksissa (Kittilä, Jokisivu, Orivesi, Pahtavaara, Laivakangas).
Esimerkiksi koruissa käytettävän keltakullan kultapitoisuus ilmaistaan karaatteina. Yksi karaatti eli 1/24 on prosentteina ilmaistuna 4,1667 %. Hienokulta on liian pehmeää koruihin joten 24 karaatin (99,9 %, promilleja ilmaiseva jalometallileima: 999) sijaan yleisesti keltakultakorut tehdään pienemmän kultapitoisuuden kullasta. Ulkomailta saattaa löytää pitoisuuden 22K (91,6 %) kultakoruja. Keltakultaseos voi tällöin koostua esimerkiksi seuraavasti: kulta 91,67 %, hopea 5 %, kupari 2 % ja sinkki 1,33 %. Suomessa keltakultaisena myytävät sormukset ja muut korut on nykyään tehty tätä edullisemmasta, matalamman kultapitoisuuden 18K (75,0 %) tai 14K (58,5 %) metalliseoksesta. Muista seosmetalleista tavallisimmat ovat hopea ja kupari.
Palovamma

Palovamma on kudosvaurio, joka syntyy esimerkiksi lämmön, syövyttävän kemikaalin, ultraviolettisäteilyn tai sähkövirran vaikutuksesta.
Vakavuusasteet ja laajuus.
Palovamman aiheuttaman kudosvaurion syvyys riippuu lämpötilasta ja kontaktin kestosta. Palovammat voidaan jakaa vakavuuden perusteella kolmeen asteeseen.
Ensimmäisen asteen palovammassa iholla on kipua ja punoitusta. Rakkuloita ei synny, ja tunto säilyy ennallaan. Vamma paranee nopeasti eikä jätä jälkiä.
Toisen asteen palovammassa ihonalaiseen kerrokseen muodostuu kudosnesteestä rakkuloita. Iho punoittaa ja turpoaa, ja on erittäin kivulias. Parantuessaan ihon vaurioitunut pintakerros uusiutuu kokonaan. Syvemmästä palovammasta saattaa jäädä arpi.
Kuvasarjassa 24-vuotiaan naisen kuumasta uunista saaman toisen asteen palovamman muuttuminen ajan myötä:
Kolmannen asteen palovammassa vamma-alueen iho tuhoutuu, ja vaurio ulottuu myös ihonalaisiin kudoksiin. Kipua ei juurikaan tunnu, koska hermopäätteet ovat vaurioituneet. Iholle jää aina arpi.
Palovamman laajuutta kuvataan yleensä prosenttiluvulla, joka osoittaa sen, kuinka suuri osa koko ihon pinnasta on vaurioitunut. Esimerkiksi yhden prosentin lukema vastaa kämmenen kokoista palovamma-aluetta, ja yhdeksän tai kymmenen prosentin lukema koko yläraajaa.
Hoito.
Palovammaa hoidetaan erottamalla uhri palovamman aiheuttajasta ja viilentämällä kuuma kudos huuhtelemalla sitä huoneenlämpöisellä vedellä 10–15 minuuttia. Mahdollinen syövyttävä aine poistetaan huuhtelemalla 30 minuutin ajan. Palovammaa huuhdellaan niin kauan, että kipu on kokonaan poissa. Koska kipu ei tunnu kylmässä vedessä, lapset yleensä sanovat kivun loppuneen. Kipu kuitenkin jatkuu, kun huuhtelu lopetetaan.
Alle yhden prosentin palovammat voidaan hoitaa kotona esimerkiksi kostean siteen tai liinan sekä parasetamolin avulla. Palovamman aiheuttamaa rakkulaa ei puhkaista, vaan sen annetaan parantua itsestään. Viilentämisen jälkeen palovammoja voidaan hoitaa paikallishoidoilla. Haavalle asetetaan rasva- tai silikonitaitos, hopeaa sisältävä tuote tai kuusenpihkavoide ja sen päälle runsas imevä sidos. Vamma erittää runsaasti seuraavien 48 tunnin kuluessa. Kolmantena päivänä siteet poistetaan tarvittaessa vedellä liottaen. Jos vamma on edelleen pinnallinen, jatketaan hoitoa kunnes haava on parantunut.
Lääkärille meno on tarpeellista silloin, kun palovamman pinta-ala on suurempi kuin kämmenen pinta-ala, tai kun kyseessä on kolmannen asteen palovamma. Laajimmat palovammat hoidetaan erityisillä palovammaosastoilla.
Termospullo

Termospullo on ympäristöstään mahdollisimman hyvin lämpöeristetty pullo, jolla on tarkoitus pitää sen sisällä oleva ruoka tai juoma alkuperäisessä lämpötilassaan. Lämpöeristys on moniosainen: ensinnäkin pulloja on kaksi sisäkkäin. Niiden välissä on tyhjiö, jonka vuoksi lämpöenergian siirtyminen johtumisen ja konvektion avulla on minimoitu. Lisäksi pullot koskettavat toisiaan vain erittäin pieneltä alueelta, jolloin kosketuspintojen kautta tapahtuva lämpötilan muutos on saatu mahdollisimman pieneksi. Lämpösäteilystä johtuva lämpöenergian siirtyminen on minimoitu pinnoittamalla ulomman pullon sisäpinta jollain heijastavalla aineella, esimerkiksi alumiinilla. Sisemmästä pullosta lähtevä lämpösäteily heijastuu näin takaisin. Valtaosa ajan myötä tapahtuvasta lämmön siirtymisestä johtuu pullon rakenteesta: termospullon suuaukon kohdalla tyhjiötä ei ole.
Aikaisemmin termospullon sisäosat olivat usein lasista valmistettuja. Nykyään helposti särkyvä lasi on termospulloissa korvattu toisinaan teräksellä.
Historia.
Termospullon keksi skotlantilainen kemisti ja fyysikko Sir James Dewar 1892. Sitä käytettiin aluksi vain laboratorioissa, eikä Dewar patentoinut keksintöään. Saksalainen lasinvalmistaja "Reinhold Burger" ymmärsi keksinnön mahdollisuudet ja haki sille vuonna 1903 patenttia Saksassa.
Ensimmäisen kaupallisen termospullon valmisti Burgerin perustama saksalainen Thermos GmbH vuonna 1904. Dewarin nimi on jäänyt käyttöön nestemäisten kaasujen säilytysastioissa, joita ei yleensä kutsuta termospulloiksi vaan Dewar-astioiksi, vaikka teknisesti kyse on samasta asiasta.
Sana ”termos” tulee tavaramerkistä ”thermos.” Kreikan kielen ”θερμός” tarkoittaa lämmintä.
Valkokulta

Valkokulta on metalliseos, jota käytetään pääasiassa koruissa ja kelloissa. Valkokultaseoksissa on kullan lisäksi yleensä useita muita metalleja, joista ainakin yhden täytyy olla ominaisuuksiltaan seosta valkaiseva. Yleisimmin valkaisevana metallina on palladium tai nikkeli. Kansainvälisesti koruissa käytetty valkokulta on tavallisesti kulta-palladium-hopea -seosta tai kulta-nikkeli-kupari-sinkki -seosta. Joskus seosmetallina voi olla myös kalliimpaa platinaa. Valkokullan työstöominaisuuksia voidaan säädellä seosmetallien valinnalla ja metallien pitoisuuksia vaihtelemalla. 
Kihla- ja hääsormuksissa tavallinen 18 karaatin valkokulta sisältää 75 prosenttia kultaa. Metalliseoksessa voi olla kullan lisänä palladiumia (osuus 13–16 %) ja hopeaa (joskus platinaa) yhteensä 25 %; tämä kultaseos on ollut keltakultaa kalliimpaa. Eräässä valkokultaseoksessa (18K) suhteet ovat Au 75 %, Pt 17 %, Ag 4 % ja Cu 4 %. Vaatetukseen kiinnitettäviä ja muita valkokultaisia koruja kuten korva- ja kaulakoruja tai rannerenkaita valmistetaan myös alhaisemman kultapitoisuuden kuin 18 karaatin seossuhteella (kultaa esimerkiksi 14 tai 9 karaattia eli 58,5 tai 37,5 prosenttia).
Valkokullan väri ei ole koskaan puhtaan valkoinen, vaan seoksesta riippuen harmaaseen, keltaiseen tai ruskeaan vivahtava. Siksi useimmat valkokultaiset korut on tapana rodinoida eli päällystää ohuella kerroksella rodiumia. Rodium on platinaryhmän metalli. Rodinointi tehdään samaan tapaan, kuin esimerkiksi hopeointi tai galvanointi. Rodiumilla aikaansaatavan pinnan paksuus mitataan mikrometreissä eli metrin miljoonasosissa. Rodiumpinnoite antaa valkokullalle kirkkaan valkoisen, korkeakiiltoisen pinnan. Koska on kyse pintakäsittelystä, se kuluu ajan myötä ainakin sormuksista pois osittain tai kokonaan ja pinnan alta tulee näkyviin valkokullan oma väri.
EU:n jäsenmaissa nikkelin käyttöä valkokullan seosaineena on säädöksillä rajoitettu sen aiheuttaman allergian takia. Myös Yhdysvalloissa moni korunvalmistajista välttää nikkelipitoisen valkokullan käyttöä koruissa. Vanhemmissa koruissa ja erilaisissa rintaneuloissa tai sormuksissa nikkeliä on kuitenkin käytetty kestävyyden lisäämiseksi. Sekä nikkelin käyttö valkokullan seosaineena että nikkeliallergia ovat vähentyneet huomattavasti säädösten voimaantulon jälkeen. Pääosa suomalaisista korujen valmistajista käyttää nikkelittömiä valkokultaseoksia.