Aleksandr Puškin

Aleksandr Sergejevitš Puškin ( 6. kesäkuuta 1799 Moskova – 10. helmikuuta 1837 Pietari) oli romantiikan ajan venäläinen runoilija ja prosaisti, joka toi venäläisen kirjallisuuden maailmankirjallisuuteen. Häntä pidetään Venäjän kirjallisuuden noin vuosille 1820–1880 ajoitetun kultakauden synnyttäjänä. 
Nuori Puškin kirjoitti romanttisen vapausihanteen mukaisia, terävän satiirisia säkeitä kahlitsevia auktoriteetteja vastaan, esimerkiksi runossa ”Vapaus” (1817). Poliittisten mielipiteidensä vuoksi Puškin karkotettiin vuonna 1820 Pietarista Venäjän keisarikunnan eteläosaan, Bessarabiaan (nykyään Moldova). Myöhemmin hän asui Odessassa sekä äitinsä maatilalla lähellä Pihkovaa, missä tutustui kansankulttuuriin. Tämän ajan romanttisissa runoissa on vahva lordi Byronin vaikutus. Puškin sai palata Pietariin vuonna 1826 Nikolai I:n noustua valtaan.
Puškin oli kiinnostunut Venäjän historiasta, minkä tuloksena syntyi klassinen tragedia "Boris Godunov" (1831). Runoromaanin "Jevgeni Onegin" (1833) nimihenkilö on yksi ensimmäisistä koko 1800-luvun venäläiselle kirjallisuudelle ominaisista ”tarpeettomista ihmisistä”. Puškinin romaaneista tunnetuimmat ovat "Patarouva" (1834) ja "Kapteenin tytär" (1836). Puškinin 1830-luvun romaanit ja novellit merkitsivät realismin lopullista murtautumista venäläiseen kirjallisuuteen.
Vuonna 1837 Puškin päätyi kaksintaisteluun, joka johti hänen varhaiseen kuolemaansa. Venäläisille Puškin on kansalliskirjailija. Monet säveltäjät ovat tehneet oopperateoksia hänen tekstiensä pohjalta, esimerkiksi Modest Musorgski, Pjotr Tšaikovski, Nikolai Rimski-Korsakov, Mihail Glinka ja Antonín Dvořák.
Suku ja tausta.
Puškinin isä Sergei Lvovitš Puškin (1767–1848) kuului vanhaan venäläiseen aatelissukuun, joka oli köyhtynyt Pietari Suuren aikana. Hän puhui sujuvasti ranskaa ja omisti ranskalaista filosofista kirjallisuutta käsittävän kirjaston.
Äiti Nadežda (Nadja) Ossipovna Gannibal (1775–1836) oli isänsä isoäidin puolelta sukua saksalaisille ja skandinaavisille aatelisille. Hän oli Ossip Abramovitš Gannibalin (1744–1807) ja Maria Aleksejevna Puškinan (1745–1818) tytär. Nadeždaa kutsuttiin myös lempinimellä "La belle creole" eli kaunis kreolitar.
Puškinin isoisän Ossip Abramovitš Gannibalin isä oli afrikkalainen Abram Petrovitš Gannibal (1696–1781), jonka Pietari Suuri adoptoi ja koulutti linnoitusupseeriksi. Hänestä Puškin kirjoitti vuonna 1828 keskenjääneen romaanin "Pietari Suuren neekeri (ven. "Arap Petra Velikogo")."
Vanhemmat menivät naimisiin vuonna 1799 ja perheeseen syntyi kaikkiaan kahdeksan lasta, joista Aleksandr oli vanhin.
Elämä ja ura.
Nuoruus.
Puškinin kasvattivat lapsenhoitaja Arina Rodionovna Jakovleva, vapautettu maaorja ja ranskalainen kotiopettaja. Äidinäiti Maria Aleksejevna Pušhkina kertoi tarinoita esi-isistä ja lapsenhoitaja kansantarinoita. Kesäisin isoäidin maatilalla Moskovan lähellä nuori poika jutteli ympäristön talonpoikien kanssa. 
Puškin puhui 10-vuotiaaksi saakka pääasiassa ranskaa. Hän julkaisi ensimmäisen runonsa 15-vuotiaana. Hänen lahjakkuutensa oli jo laajasti tunnustettu Venäjän kirjallisuuspiireissä siinä vaiheessa kun hän lopetteli koulunkäyntiään arvovaltaisessa Keisarillisessa lyseossa Tsarskoje Selossa lähellä Pietaria. Koulussa hänen opettajanaan oli David Mara, joka tunnettin Venäjällä nimellä David de Boudry. Hän oli Jean-Paul Marat’n nuorempi veli.
Puškinin ensimmäisiä kirjallisia esikuvia oli Voltaire, jonka ironinen tyyli vaikutti häneen suuresti. Eniten häneen kuitenkin vaikuttivat venäläiset romantikot. Runoilijana Puškin pyrki vieraista vaikutteista vapaaseen kieleen hyläten pseudoklassismin ja ylitunteellisen esiromantiikan. Tilalle hän toi satiirisen teräviä säkeitä keisarinvaltaa ja muita auktoriteetteja vastaan, kuten runossa ”Vapaus” ("Volnost"), 1817).
Koulun jälkeen Puškin heittäytyi mukaan pääkaupungin nuorisoälymystön riehakkaisiin piireihin. Vuonna 1820 hän julkaisi ensimmäisen runoelmansa "Ruslan ja Ljudmila" (Ruslan i Ljudmila), joka aiheutti paljon kohua rohkean aiheensa (morsiamen ryöstö) ja kertovan tyylinsä vuoksi. Runoelma on omistettu ”tuntemattomille kaunottarille” ja runoilija toivoi, että joku rakkaudenkipeä nuori neito lukisi hänen runonsa salassa.
Yhteiskunnallinen toiminta.
Puškiniin vaikuttivat voimakkaasti Ranskan valistusfilosofit kuten Voltaire ja kantilaisen liberalismin edustaja Alexander Petrovitš Kunitsin. Puškin kääntyi vähitellen yhteiskunnallisten uudistusten kannalle ja nousi johtamaan kirjallisuuspiirien radikaaleja. Tämä suututti hallitusta, ja vuonna 1820 hänet karkotettiin pääkaupungista. Puškin päätyi Chişinăuhun, jossa hänestä tuli vapaamuurari. 
Chişinăussa Puškin liittyi salaiseen järjestöön "Filikí Etaireíaan", jonka tarkoituksena oli kaataa osmanivalta Kreikassa ja perustaa itsenäinen Kreikan valtio. Puškinia innoitti Kreikan vallankumous, ja kun sota osmaneja vastaan alkoi, hän piti päiväkirjaa kansannousun tapahtumista.
Uran nousu.
Puškin pysyi Chișinăussa vuoteen 1823 asti ja kirjoitti siellä muun muassa runot ”Rosvoveljekset” (Bratja-razbojniki), ”Kaukasian vanki” (Kavkazski plennik), ”Bahtšisarain suihkulähde” (Bahtšisaraiski fontan) ja ”Mustalaiset”, jotka toivat hänelle laajaa suosiota. Hän myös sukelsi seurapiirielämään, rakkausseikkailuihin, rankkaan juomiseen, uhkapelaamiseen ja väkivaltaisuuksiin.
Vuonna 1823 Puškin muutti Odessaan, jossa hän jälleen joutui törmäyskurssille hallituksen kanssa. Hänen ateistisia näkemyksiä puoltava kirjeensä joutui poliisin käsiin. Hän myös rakastui intohimoisesti esimiehensä kreivi Vorontsovin vaimoon ja osallistui useaan kaksintaisteluun. 
Puškin lähetettiin vuosiksi 1824–1826 maanpakoon äitinsä maatilalle Mihailovskojeen lähelle Pihkovaa, jossa hän tutustui perusteellisesti venäläiseen kansanperinteeseen ja kansanrunouteen. Täällä hän vuonna 1825 kirjoitti kuuluisimman venäjänkielellä kirjoitetun rakkausrunon, joka on omistettu Kern-nimiselle naiselle. Tämän on arveltu olevan samana kesänä Mihailovskojessa tavattu, naimisissa ollut seurapiirinainen, mielellään runoilijoitten kanssa hakkaileva Anna Petrovna Kern (1800–1879). 
Viranomaiset sallivat Puškinin tavata keisari Nikolai I:n, jotta hän voisi vedota vapauttamisensa puolesta. Dekabristikapinalliset olivat säilyttäneet Puškinin poliittisia runoja, ja pian hän oli hallituksen tiukan sensuurin alla eikä päässyt matkustamaan tai julkaisemaan oman tahtonsa mukaan. Hän oli kirjoittanut kuuluisimman näytelmänsä "Boris Godunovin" vuonna 1825 ollessaan äitinsä maatilalla, mutta sai julkaista sen kokonaisena vasta vuonna 1831. Alkuperäinen sensuroimaton versio draamasta nähtiin englanninkielisenä käännöksenä Princetonin yliopistossa vasta vuonna 2007.
Vuonna 1831 Puškinin kirjallinen vaikutus oli kasvussa. Hän tapasi toisen venäläisen kirjallisuuden varhaisen edustajan, Nikolai Gogolin. Luettuaan Gogolin vuosina 1831–1832 kirjoittamat novellit "Dikankan iltoja", Puškin alkoi tukea tätä kirjoittamisessaan ja esitteli Gogolin kuuluisimpia novelleja vuonna 1836 perustamassaan lehdessä "Sovremennik" (Aikalainen).
Vuosien 1829–1836 välillä Puškinin tuotanto oli huipussaan. Lähes jokainen hänen tuolloin julkaisemansa teos oli uusi virstanpylväs venäläisen kirjallisuuden historiaan:
Avioliitto.
Natalja Gontšarova hyväksyi pitkään emmittyään Puškinin kosinnan huhtikuussa 1830 saadessaan takeet siitä, ettei keisarin hallinnolla ollut aikomuksia vainota vapaamielistä runoilijaa. He kihlautuivat virallisesti 6. toukokuuta 1830 ja lähettivät hääkutsut. Häitä siirrettiin vuodella koleraepidemian ja muiden vaikeuksien vuoksi. Avioliitto solmittiin 18. helmikuuta 1831 (J: vanhaa lukua) Taivaaseenastumisen kirkossa Moskovan Bolšaja Nikitskaja -kadulla. 
Puškin sai töitä hallituksen palveluksessa ja häneltä tilattiin Pietari Suuresta kertova historiateos. Puškinista ja Natalja Gontšarovasta tuli keisarillisen hovin vakiovieraita. Kun keisari kolme vuotta myöhemmin myönsi Puškinille alimman hovivirkanimikkeen "Kammerjunker" (kamariherra), runoilija raivostui. Hän katsoi keisarin nöyryyttävän häntä antamalla ymmärtää, ettei Puškinia hyväksytty hoviin omien ansioidensa vuoksi vaan sen vuoksi että hänen vaimonsa, jolla oli monia ihailijoita keisari mukaan lukien, voisi osallistua hovin tanssiaisiin.
Kuolema.
Vuonna 1837 Puškin oli vajoamassa yhä syvemmin velkoihin, ja kuuli juoruja, että hänen vaimonsa oli aloittanut rakkausseikkailun. Vastauksena mustasukkainen Puškin haastoi Natalja Gontšarovan väitetyn rakastajan, oman lankonsa Georges d’Anthèsin kaksintaisteluun. Tämä oli 10. tammikuuta 1837 solminut avioliiton Natalia Gontšarovan sisaren Jekaterina Gontšarovan kanssa. 
Kaksintaistelu käytiin 8. helmikuuta (J: 27. tammikuuta) 1837 Pietarin liepeillä Tšornaja retška -joen rannalla ja molemmat haavoittuivat. Ensimmäinen luoti osui Puškinin lantioon ja lävisti pernan, ja kahden päivän kuluttua hän kuoli 37-vuotiaana vatsakalvontulehdukseen. Kuolinvuoteellaan Puškin antoi anteeksi vaimolleen eikä syyttänyt häntä enää mistään. 
Kaksintaistelu oli Venäjällä laitonta, ja vain lievästi käsivarteen haavoittunut Anthès vangittiin, mutta syytteistä häntä vastaan luovuttiin. Puškin haudattiin vaimonsa toivomuksesta puettuna siviiliasuun, eikä keisarilliseen virkaunivormuun. 
Puškinin viimeinen asunto Pietarissa osoitteessa Moikan rantakatu 12 (ven. Набережная Реки Мойки, Naberezhnaja Reki Moiki) on nykyisin kotimuseona.
Perhe ja jälkeläiset.
Puškinille ja Natalia Gontšarovalle syntyi neljä lasta: Maria (s. 1832), Alexander (s. 1833), Grigori (s. 1835) ja Natalia (1836–1913). Natalia meni naimisiin prinssi Nikolaus Wilhelm von Nassau-Weilburgin kanssa ja hänen tittelinsä oli Merenbergin kreivitär. Heidän tyttäristään Sophie (1868–1927) meni naimisiin suuriruhtinas Mihail Mihailovitšin kanssa, joka oli keisari Nikolai I:n pojanpoika. Tämän tytär Nadežda (1896–1963) meni naimisiin prinssi Philipin sedän George Mountbattenin kanssa ja hänen tittelinsä oli Milford Havenin markiisitar.
Puškinin kuoleman jälkeen Natalia Gontšarova tuli uudelleen raskaaksi. Hän solmi avioliiton Pjotr Lanskoin kanssa. Hovissa lapsen isäksi arveltiin keisari Nikolai I:tä. Puškinin kuoleman jälkeen Mihail Lermontov kirjoitti runon ”Runoilijan kuolema”, jossa hän syytti hovin sisäpiiriä tämän kuolemasta. Pian Lermontov komennettiin sotilaspalvelukseen Kaukasiaan 
Vaikutus ja perintö.
Puškininille pystytettiin vuonna 1880 patsas Moskovaan. Afrikkalaisen esi-isänsä Ibrahim Hannibalin kunniaksi hänen patsaansa on pystytetty runoilijan syntymän 200-vuotisjuhlan merkeissä vuonna 1999 myös Addis Abebaan ja kaupungissa on hänen mukaansa nimetty katu.
Muistoalue Puškinskije Goryssa.
Pihkovan alueen Puškinskije Goryssa Kutšanejärven ja Sorotjoen rannalla sijaitsee Aleksandr Puškinille omistettu muisto- ja museoalue. Sen luostarialueella on kirjailijan hauta.
Vaikutus musiikkiin.
Monet Puškinin näytelmistä, runoista tai saduista on sävelletty Venäjällä oopperoiksi. Esimerkiksi Modest Musorgskin "Boris Godunov", Pjotr Tšaikovskin "Patarouva", "Jevgeni Onegin" ja "Mazeppa" ("Poltava"), Nikolai Rimski-Korsakovin "Mozart ja Salieri", "Kultainen kukko" ja "Taru tsaari Saltanista", Mihail Glinkan "Ruslan ja Ljudmila", Sergei Rahmaninovin "Aleko" ja "Saita ritari", Igor Stravinskin "Mavra". 
Suomennetut teokset.
Puškinin tuotantoa julkaistiin Suomessa ensin ruotsiksi vuonna 1825 F. A. von Platenin käännöksinä.