tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Antti Hämäläinen (kansanperinteen kerääjä)

Andrus (Antti) Hämäläinen (14. heinäkuuta 1897 Skuoritsa, Inkerinmaa – 24. huhtikuuta 1976 Lieto) oli suomalainen kansakouluntarkastaja, valokuvaaja ja inkeriläisen ja Lapin kansanperinteen kerääjä.
Hämäläinen valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1920 Kolppanan opettajaseminaarin kurssilta Helsingissä ja Sortavalan opettajaseminaarista. Hän opiskeli tämän jälkeen vielä Helsingin yliopistossa eri aineita.
Hämäläinen oli aluksi Itä-Hämeen kansanopiston johtajana Hartolassa, ja sitten hän toimi kansakouluntarkastajana Lapin ja Turun piireissä. Hän osallistui jatkosodan aikana inkeriläisten siirtämiseen saksalaisten valtaamilta alueilta Suomeen. Tässä yhteydessä hän kuvasi noin 4 000 valokuvaa Inkerinmaalta. Kuvat oli tarkoitus julkaista teoksena "Kadonnutta Inkeriä", mutta kirja joutui julkaisuvaiheessa syksyllä 1944 valvontakomission määräyksestä kiellettyjen kirjojen listaan, ja kirjan painos tuhottiin niin, että siitä säilyi vain muutamia tekijänkappaleita.
Hämäläinen keräsi inkeriläistä kansanperinnettä myös äänittämiensä noin 200 haastattelun avulla. Lapissa ollessaan hän julkaisi kuvateoksen Tenojoesta, kirjan "Koltta-Lappia sanoin ja kuvin" sekä yhdessä kenraali K. M. Walleniuksen kanssa kuvateoksen Lapin talvisodasta nimellä "Lapin sota 1939–40". Hän lahjoitti Kansallismuseolle keräämänsä noin 200 lappalaisen luuesineen kokoelman.
Asciano

Asciano on kunta Italiassa Toscanan alueella olevassa Sienan maakunnassa. Se sijaitsee Crete Senesin alueella noin 30 kilometriä Sienasta kaakkoon. Kunnan nimi juontuu legendan mukaan Rooman kaupungin perustajiin Romulusiin ja Remusiin. Remusin pojat Senio ja Aschio pakenivat setäänsä Romulusta etruskien asuinalueelle pohjoiseen. Siellä Achio perusti Ascianon Ombronejoen varrelle. Senio taas perusti Sienan.
Nähtävyyksiä.
Ascianon tärkeimpiä nähtävyyksiä on benediktiiniläisluostari Abbazia di Monte Oliveto Maggiore.
Kyläkirjaston Kuvalehti

Kyläkirjaston Kuvalehti oli K. J. Gummeruksen Jyväskylässa vuonna 1877 perustama kuvitettu aikakauslehti.
K. J. Gummerus perusti "Kyläkirjaston Kuvalehden" vuodesta 1873 lähtien julkaisemansa "Kyläkirjasto"-lehden rinnalle. Lehdestä tuli suuri menestys, ja vuonna 1888 sen rinnalle perustettiin toinenkin kuvalehti. Siitä lähtien vanhempaa lehteä kutsuttiin A-sarjaksi ja uudempaa B-sarjaksi. Vuodesta 1880 lehden liitteenä ilmestyi myös "Lasten Kuvalehti". Gummerus luovutti vuonna 1896 B-sarjan toimittamisen Helsinkiin Hannes Gebhardille ja Väinö Wallinille. K. J. Gummeruksen kuoltua vuonna 1898 lehtien toimittamisesta vastasi Jaakko Gummerus. A- ja B-sarjat yhdistettiin vuonna 1916, minkä jälkeen yhdistetty lehti ja "Lasten Kuvalehti" ilmestyivät tammikuuhun 1918 saakka.
"Kyläkirjaston Kuvalehdestä" ja sittemmin sen tärkeämmästä A-sarjasta noin kolmas- tai neljäsosa oli kaunokirjallisuutta. Tietopuoliset artikkelit käsittelivät historiaa, maantiedettä, luonnontieteitä, yhteiskuntaa ja uskontoa. Lähdemateriaalina käytettiin alkuvuosina ruotsalaisia "Arbetarens vän" ja "Läsning för folket" -lehtiä. Kotimaisista avustajista tärkeimpiä olivat historian professori E. G. Palmén ja jyväskyläläinen lehtori Juuso Hedberg. Viimeisten vuosikertojen kirjoittajia olivat muun muassa Juhani Siljo, Uuno Kailas, Iivo Härkönen, Samuli Paulaharju, Kyösti Vilkuna ja Lauri Pihkala. 12- ja myöhemmin pienikokoisempana 24-sivuisessa lehdessä oli myös jonkin verran ilmoituksia. Kuvalaattoja saatiin alkuvuosina puupiirroksina Ruotsista ja vuoden 1882 jälkeen niitä ryhdyttiin teettämään myös Suomessa. Valokuvat yleistyivät lehdissä 1890-luvulta lähtien. Fraktuurasta alettiin siirtyä antiikvaan 1890-luvun puolivälissä.
Kuvalehden levikki oli 1880- ja 1890-luvuilla Suomen oloissa poikkeuksellisen suuri. Se saavutti huippunsa, 14 200 tilaajaa vuonna 1886, mutta laski sen jälkeen parilla tuhannella. A-sarjan tilaajamäärä pysyi 11 000:n tienoilla ja nousi uuteen huippulukuun, 16 600 tilaajaan vuonna 1905. "Kyläkirjasto" kuvalehtineen ja varsinkin sen A-sarja oli Gummeruksen kustantamon tuottavin myyntiartikkeli. Kansanomaisilla, hengeltään uskonnollisilla ja suomalaiskansallisilla lehdillä oli suuri merkitys lukutaidon ja valistuksen levittäjänä. 1900-luvun alussa niiden tyyli ja sisältö alkoi vaikuttaa vanhanaikaiselta, mikä johti levikin laskuun ja kannattavuuden heikkenemiseen.
Jenny Lehtinen

Jenny Lehtinen (s. 28. huhtikuuta 1978 Espoo) on suomalainen radiotoimittaja ja mediapersoona. Lehtinen juonsi YleX-radiokanavan iltapäivälähetyksiä vuosina 2004–2012. Hän aloitti työt YleX:llä vuonna 2004, jolloin hän teki "Kromosomi X" -ohjelmaa yhdessä Marja Hintikan kanssa. Myöhemmin Lehtinen siirtyi "YleX Iltapäivä" -ohjelmaan, jota hän juonsi yhdessä Aino Töllisen ja Juuso ”Mäkkäri” Mäkilähteen kanssa. Tammikuussa 2012 hän siirtyi ohjelman tuottajaksi. Kesällä 2013 Lehtisellä oli nimeään kantava iltapäiväohjelma Yle Puheella, jossa käsiteltiin perinteisten kuolemansyntien roolia nyky-yhteiskunnassa.
Syksystä 2015 lähtien hän esiintyi "Marja Hintikka Live" -ohjelman vakiokommentaattorina. Vuonna 2016 hän alkoi pitää elämäntapamuutokseen pyrkivää "Jenny ja läskimyytinmurtajat" -nettiprojektia, jota esitettiin myös radiossa. Vuoden 2017 alussa Lehtinen aloitti Yleisradiossa vuoden mittaisen verkkokonaisuuden: armolliseen ja pysyvään elämänmuutokseen tähtäävän "Vaakakapina-"projektin. Vielä samana vuonna aihe laajeni omaksi tv-ohjelmakseen. Omalla nimellään kulkevaa "Jenny+"-ohjelmaa Lehtinen juontaa yhdessä ystävänsä Saara Sarvaksen kanssa. Viikoittaisen hyvinvointiin keskittyvän ohjelman ohjelman kolmas kausi alkoi syksyllä 2018 Yle Areenassa ja TV2:lla.
Vuonna 2025 Jenny Lehtinen toimii Yle Radio Suomen toimittajana.
Jalkapallon Suomen Cup 1966

Jalkapallon Suomen Cup 1966 oli cupin 12. järjestämisvuosi. Kilpailuun osallistui 230 joukkuetta joista 1 luovutti, joukkueet jakautuivat sarjoittain seuraavasti: Mestaruussarja 10, Suomen-sarja 33, Maakuntasarja 66, Alue-sarja 70 ja muut 51. Ensimmäisen ja toisen sarjatason joukkueet pääsivät suoraan varsinaiselle kierrokselle.
Loppuotteluun selvisivät Helsingin Jalkapalloklubi ja Kotkan Työväen Palloilijat, ja se pelattiin Helsingin Olympiastadionilla. Ottelua seurasi 7069 maksanutta katsojaa ja sen voitti HJK 6-1.
Varsinainen kilpailu.
Suomen Cupin ottelut 3. varsinaisesta kierroksesta alkaen.
Mestarit: Paavo Heinonen, Reijo Jalava, Pentti Kokko, Raimo Kauppinen, Nils Laine, Markku Peltoniemi, Kaj Österberg, Kari Lehtolainen, Pekka Talaslahti, Kai Pahlman, Raimo Pajo
Nyrkkitervehdys

Nyrkkitervehdys () on kättelyn kaltainen tapa tervehtiä. "Merriam-Webster"-sanakirja määrittelee nyrkkitervehdyksen tapahtumana, jossa kaksi ihmistä iskee nyrkkinsä yhteen juhlinnan tai tervehtimisen vuoksi.
Käyttö.
Nyrkkitervehdys tunnetaan etenkin suosiostaan urheilijoiden, rap-muusikoiden ja jengiläisten keskuudessa.
Edut.
"American Journal of Infection Control" -lehdessä julkaistun tutkimuksen mukaan nyrkkitervehdyksessä leviää merkittävästi vähemmän bakteereja verrattuna kättelyyn. Tutkimusryhmä suositteli nyrkkitervehdystä mahdollisena hygieenisempänä vaihtoehtona kättelylle. Nyrkkitervehdyksen hygieenisyyttä selittää se, että siinä kontakti on lyhyempää ja kosketus vähäisempää.
Mattias Gregersson (Lillie)

Mattias Gregersson (kuoli 1520) oli ruotsalainen katolisen kirkon pappi, virkamies ja Strängnäsin hiippakunnan piispa vuosina 1501–1520. Mattias mestattiin Tukholman verilöylyssä vuonna 1520.
Elämä.
Mattias Gregerssonin isä oli Gregers Matsson (Lillie). Mattias oli valtaneuvos ja Västmanlannin ja Dalarnan laamanni vuosina 1478–1488. Hänet nimettiin Strängnäsin piispaksi vuonna 1501. Hän työskenteli myös valtionhoitaja Sten Sture nuoremman kanslerina vuodesta 1513 kuolemaansa 1520 asti.
Piispa Mattias Gregersson osallistui Uppsalan arkkipiispa Jakob Ulfssonin kanssa piispa Hemmingin autuaaksijulistamisjuhlaan Turussa vuonna 1514. Hän oli myös mukana, kun Hemmingin käsivarren reliikki sijoitettiin Tukholman kaupunginkirkkoon 12. heinäkuuta samana vuonna. Piispa Mattias oli yksi Almarestäketin piispanlinnan purkamismääräyksen allekirjoittajista 23. marraskuuta 1517. Hän oli myös ensimmäinen, joka mestattiin Tukholman verilöylyssä vuonna 1520.
Raido Ränkel

Raido Ränkel (s. 13. tammikuuta 1990 Rakvere) on virolainen maastohiihtäjä. 186 senttimetriä pitkä ja 75 kilogrammaa painava Ränkel edustaa Võru Suusaklubia.
Ränkel kilpaili vuoden 2014 talviolympialaisissa, joissa hän oli parhaimmillaan sprintin 51:s ja viestin kymmenes. MM-kilpailuihin Ränkel on osallistunut kahdesti, vuosina 2013 ja 2015.
Maailmancupissa Ränkel debytoi tammikuussa 2009 Otepään perinteisen sprintissä ollen 66:s. Ensimmäistä kertaa Ränkel sijoittui 30 parhaan joukkoon maaliskuussa 2016 Ski Tour Canadaan kuuluvassa Quebec Cityn vapaan sprintissä ollen 25:s.
Bentsaalikloridi

Bentsaalikloridi (C7H6Cl2) on halogenoituihin aromaattisiin hiilivetyihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa muita kemikaaleja.
Ominaisuudet.
Bentsaalikloridi on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Yhdiste ei juurikaan liukene veteen, mutta liukenee helposti useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Happamissa tai emäksisissä vesiliuoksissa se hydrolysoituu bentsaldehydiksi ja katalyytteinä voidaan käyttää esimerkiksi rauta(III)kloridia tai sinkkifosfaattia. Amiinien toimiessa katalyytteinä yhdiste reagoi kaliumasetaatin kanssa kuumennettaessa kanelihapoksi. Lewis-hapot katalysoivat bentsaalikloridin polymeroitumista. Metallisen natriumin vaikutuksesta bentsaalikloridista muodostuu stilbeeniä.
Bentsaalikloridi ärsyttää limakalvoja, ihoa ja silmiä aiheuttaen muun muassa yskää, kurkkukipua, vaikeutunutta hengitystä sekä ihon ja silmien kipua ja punoitusta. Aine on todennäköisesti karsinogeeninen ja luokitellaan Suomessa syöpäsairauden vaaraa aiheuttavaksi kemikaaliksi.
Valmistus ja käyttö.
Bentsaalikloridia valmistetaan pääasiassa klooraamalla tolueenia radikaali-initiaattoreiden läsnä ollessa. Reaktiossa muodostuu seos, joka sisältää bentsaalikloridin lisäksi myös bentsyylikloridia ja bentsotrikloridia. Ainetta muodostuu silloin kun kloorin ja tolueenin ainemäärien suhde on 2–2,2. Tuote puhdistetaan tislaamalla. Puhdasta bentsaalikloridia voidaan valmistaa klooraamalla bentsaldehydiä tionyylikloridilla tai klooraamalla tolueenia sulfuryylikloridilla bentsoehappoanhydridin toimiessa katalyyttinä.
Suurin osa tuotetusta bentsaalikloridista käytetään bentsaldehydin valmistamiseen. Siitä voidaan valmistaa myös eräitä muita yhdisteitä kuten kanelihappoa.
Muinaisruotsi

Muinaisruotsi (nykyruots. "fornsvenska") on nimi kahdelle ruotsin kielen muodolle, joita puhuttiin keskiajalla: varhainen muinaisruotsi ("klassisk fornsvenska"), jota puhuttiin vuosina 1225–1375, ja myöhäinen muinaisruotsi ("yngre fornsvenska"), jota puhuttiin vuosina 1375–1526.
Muinaisruotsi kehittyi itäisestä muinaisnorjasta. Ruotsin ja tanskan kielten aikaisimmat muodot, joita puhuttiin vuosina 800–1100, olivat muinaisnorjan murteita, joita kutsuttiin riimuruotsiksi ja riimutanskaksi, koska niitä kirjoitettiin silloin vain riimuilla. Murteiden väliset erot olivat kuitenkin pieniä, ja ne alkoivat kunnolla erkaantua 1100-luvulla. Muinaisruotsi ja muinaistanska syntyivät 1200-luvulla. Ei ole varmuutta siitä, milloin muinaisgutniska ja älvdalska alkoivat erkaantua ruotsista, mutta muinaisgutniska erkaantui kauan ennen muinaistanskaa. Suomenruotsin murteet juontavat juurensa muinaisruotsiin, joka levisi Suomeen keskisestä Ruotsista 1100-luvulta alkaen.
Varhainen muinaisruotsi oli merkittävästi erilainen nykyruotsiin verrattuna siten, että siinä oli monimutkaisempi sijamuotorakenne eikä se ollut vielä läpikäynyt sukurakenteen supistumista, joten siinä oli kolme sukua. Substantiiveja, adjektiiveja, pronomineja ja joitain numeraaleja taivutettiin neljässä sijassa: nominatiivissa, genetiivissä, datiivissa ja akkusatiivissa. Kieli muistutti siis monin paikoin nykysaksaa ja -islantia.
Muinaisruotsin piirteitä suomenruotsissa.
Muinaisruotsin diftongeista monet ovat säilyneet suomenruotsissa: "stein" ’sten; kivi’, "höi" ’hö; heinä’, "bröut" ’bröt; mursi, raivasi’. Monissa suomenruotsin murteissa "g", "k", "sk" ääntyvät niin sanotusti kovina etisen vokaalin edellä, kuten sanoissa "gära" tai "göra" ’göra; tehdä’, "kärrå" ’kärra; kärryt’, "skära" ’leikata’. Toisinaan taas sanat äännetään kuten "djära", "tjärrå", "stjära" tai kirjakielen mukaisesti pehmennettyinä.
Muinaisruotsin tavukesto on säilynyt useissa suomenruotsalaisissa murteissa. Esimerkiksi sanoissa "fara" ’mennä, lähteä’ ja "viku" tai "viko" ’vecka; viikko’ ensimmäinen vokaali ääntyy lyhyenä. Sanoissa "drööm" ’dröm; unelma’ ja "toom" ’tom; tyhjä’ vokaali on puolestaan pitkä ja sanoissa "blåått" ’blått; sininen’ ja "föödd" ’född; syntynyt’ pitkinä ääntyvät sekä vokaalit että jälkimmäiset konsonantit. Pohjanmaan ruotsin murteet ovat myös säilyttäneet vanhan kolmisukujärjestelmän.
Monet tutkijat uskovat, että suomenruotsin Närpiön murre muistuttaa eniten muinaisruotsia, mutta murretutkija Peter Slotten mielestä Kruunupyyn murre on vielä vanhakantaisempi.
Muinaisruotsin hajaantuminen Suomessa alkoi viimeistään keskiajan lopulla, ilmeisesti pitäjien muodostumisen myötä.
Per Erik Rundquist

Per Erik Gunnar Rundquist (22. maaliskuuta 1912 Tukholma – 12. joulukuuta 1986) oli ruotsalainen kirjailija, joka kirjoitti psykologisesti ja tyylillisesti onnistuneina pidettäviä nuoruusikää kuvaavia teoksia, rakkaus- ja avioliittoromaaneja sekä novelleja ja runoutta. Rundquistin teoksista on suomennettu "Kalla mig Ismael" (suom. "Lola"). Romaaneissaan Rundquist kuvaa myös Välimeren seudun ympäristöä. Hän julkaisi myös runokokoelman "Punkten" (1980).
Vilho Myrsky

Vilho Johannes Myrsky (16. lokakuuta 1899 Halikko – 13. huhtikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja, oppikirjojen tekijä ja kansanperinteen kerääjä.
Myrskyn vanhemmat olivat kioskinpitäjä Herman Myrsky ent. Bange (1868–1933) ja Katarina Vilhelmina (Miina) Nylund. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi 1920-luvun alussa Jyväskylän opettajaseminaarista. Myrsky toimi opettajana Perniön Tuohitussa ja sen jälkeen 1950- ja 1960-luvuilla Helsingissä Lapinlahden ja Käpylän kansakouluissa. Myrsky oli Helsingissä myös opettajakandidaattien ohjaajana Lapinlahden kansakoulussa. 
Myrsky kirjoitti useita kansakoulun maantiedon, laskennon, åidinkielen ja uskonnon oppikirjoja yhdessä Arvi Ulvisen ja vaimonsa Helvi Myrskyn kanssa. Hän keräsi vuosina 1914–1915 Perniön seudulta loruja sekä leikki- ja tuutulauluja. Myrsky sävelsi ja sanoitti myös itse lauluja mieskuoroille.
Dennis Edwards (koripalloilija)

Dennis Edwards (s. 24. helmikuuta 1972) on yhdysvaltalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija. 
Edwards pelasi yliopistotasolla Fort Hays Statessa, minkä jälkeen hän pelasi muun muassa Suomen pääsarjassa Pyrbasketissa syksyn 2001, jolloin hän kirjautti 12 runkosarjaottelussa keskimäärin 20,6 pistettä, 7,5 levypalloa ja 5,3 koriinjohtanutta syöttöä per ottelu.
Arvi Ulvinen

Eero Arvi Ulvinen (2. lokakuuta 1897 Alavus – 7. joulukuuta 1992) oli suomalainen filosofian tohtori, luonnonhistorian lehtori, kasvitieteilijä ja oppikirjojen tekijä.
Ulvisen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Eero Ulvinen ja Maria Elisabeth Soini. Hän pääsi ylioppilaaksi 1916 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1922, lisensiaatiksi 1938 ja tohtoriksi 1941. 
Ulvinen toimi Kouvolan suomalaisen yhteiskoulun luonnonhistorian ja maantiedon opettajana 1922–1929, Kouvolan yhteislyseon vanhempana lehtorina 1929–1945 sekä Helsingin 2. suomalaisen lyseon lehtorina vuodesta 1945 ja Helsingin väliaikaisessa opettajakorkeakoulussa luonnonhistorian ja maantiedon opettajana vuodesta 1947 lähtien.
Ana Sofía Sánchez

Ana Sofía Sánchez (s. 13. huhtikuuta 1994 San Luis Potosí) on meksikolainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 280 lokakuussa 2014. Hän on voittanut urallaan kymmenen ITF-turnausta kaksinpelissä ja viisi nelinpelissä. 
Sánchez edusti Meksikoa Fed Cupissa ensimmäisen kerran vuonna 2012.
Jorma Soveri

Jorma Eelis Soveri (1. toukokuuta 1909 Lammi – 9. toukokuuta 1967) oli suomalainen filosofian tohtori, luonnonhistorian opettaja ja oppikirjojen tekijä. 
Soverin vanhemmat olivat maanviljelijä Eelis Selim Soveri ja Hilma Lydia Mattila. Hän pääsi ylioppilaaksi 1928 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1935, lisensiaatiksi 1940 ja tohtoriksi 1941. Soveri teki opintomatkat Länsi-Eurooppaan 1948 sekä Espanjaan ja
Marokkoon 1951.
Soveri toimi luonnonhistorian ja maantiedon opettajana Lohjan yhteiskoulussa 1939–1941 ja Helsingin suomalaisessa yhteiskoulussa vuodesta 1941 alkaen sekä Kustannus oy Otavan virkailijana vuodesta 1945. Hän oli Helsingin suomalaisen yhteiskoulun rehtorina 1954–1964, Korkeasaaren eläintarhan va. valvojana 1944–1946 ja Helsingin yliopiston Lammin biologisen aseman esimiehenä vuodesta 1953 alkaen.
Victoria Rodríguez

Victoria Rodríguez (s. 22. huhtikuuta 1995 Durango) on meksikolainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 216 marraskuussa 2015. Hän on voittanut urallaan viisiITF-turnausta kaksinpelissä ja yhdeksän nelinpelissä. 
Rodríguez edusti Meksikoa Fed Cupissa ensimmäisen kerran vuonna 2014.
Antoine Gérard

Antoine Gérard (s. 15. kesäkuuta 1995 Remiremont) on ranskalainen yhdistetyn hiihtäjä. Gérard edustaa Ventron-seuraa.
Gérard debytoi maailmancupissa joulukuussa 2015 Ramsaun normaalimäen kilpailussa. Kilpailu päättyi hänen osaltaan hylkäykseen. Ensimmäiset pisteensä Gérard saavutti helmikuussa 2016 Lahden suurmäen kilpailussa ollen 27:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Chaux-Neuvessa tammikuussa 2017. Parhaimmillaan hän on ollut kaksi kertaa viides Rukan suurmäen ja 10 kilometrin hiihdon kilpailuissa marraskuussa 2017.
Gérard kilpaili vuoden 2015 MM-kilpailuissa Falunissa ollen suurmäen kilpailun 35:s. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui suurmäen kilpailussa 18:nneksi, normaalimäessä 26:nneksi sekä joukkuekilpailussa seitsemänneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli normaalimäen Gundersen-kilpailussa 26:s, suurmäessä 32:s ja joukkuekilpailussa viides. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui suurmäen Gundersen-kilpailussa kahdeksanneksi, normaalimäen Gundersen-kilpailun 11:nneksi sekä parisprintissä ja joukkuekilpailussa kuudenneksi. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli Gundersen-kilpailuissa normaalimäessä 23:s ja suurmäessä 29:s sekä joukkuekilpailussa kuudes. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui suurmäen Gundersen-kilpailussa 14:nneksi ja joukkuekilpailussa viidenneksi.
Jalkapallon Suomen Cup 1967

Jalkapallon Suomen Cup 1967 oli cupin 13. järjestämisvuosi. Kilpailuun osallistui 244 joukkuetta, joukkueet jakautuivat sarjoittain seuraavasti: Mestaruussarja 12, Suomen-sarja 34, Maakuntasarja 68, Alue-sarja 79 ja muut 51. Ensimmäisen ja toisen sarjatason joukkueet pääsivät suoraan varsinaiselle kierrokselle.
Loppuotteluun selvisivät Lahden Reipas ja Kotkan Työväen Palloilijat, ja se pelattiin Helsingin Olympiastadionilla. Ottelua seurasi 5243 maksanutta katsojaa ja sen voitti KTP 2-0.
Varsinainen kilpailu.
Suomen Cupin ottelut neljännesvälieristä alkaen.
Mestarit: Veli-Pekka Kylliäinen, Einari Arpula, Juhani Haavisto, Kalervo Paananen, Pentti Puranen, Risto Haltsonen, Sauli Pietiläinen, Makku Eronen, Arto Tolsa, Pekka Heikkilä, Esko Järvinen
Toivo Vähäkallio

Toivo Reijo Vähäkallio (vuoteen 1906 Vilander; 28. heinäkuuta 1888 Helsinki – 6. helmikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Teknillisen korkeakoulun professori.
Vähäkallion vanhemmat olivat Hietalahden puusepäntehtaan työnjohtaja Niilo Vilander ja Anna Blom. Hän pääsi ylioppilaaksi 1907 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1913. Vähäkallio oli rautatiehallituksen palveluksessa vuosina 1914–1925 toimien valtionrautateiden ratakonttorin teknillisen toimiston ylimääräisenä insinöörinä 1914–1919, siltaosaston johtajana 1919–1923 sekä rautatiehallituksen apulaisjohtajana ja siltarakennustoimiston esimiehenä 1923–1925. Hän oli sitten Teknillisen korkeakoulun rakennustekniikan ja insinööritieteiden lehtorina vuodesta 1925 ja huoneenrakennustekniikan professorina vuodesta 1945 vuoteen 1954. Hän toimi myös rakennusalan konsulttina ja laati konstruktiosuunnitelmia siltoihin sekä tuotanto- ja asuinrakennuksiin. Vähäkallio johti vuodesta 1934 alkaen valtion lentokone- ja tykkitehtaan tehdasalueiden suunnittelua Jyväskylän Rautpohjaan. Hän oli perushankintaohjelman rakennustöiden suunnittelun ja rakentamisen johtavana insinöörinä 1938–1942.
Toivo Vähäkallion vanhempi veli oli arkkitehti Väinö Vähäkallio. Toinen hänen veljistään oli Reino Vähäkallio joka oli yksi Akateemisen Karjala-Seuran kolmesta perustajajäsenestä. Toivo Vähäkallion poika Pentti Vähäkallio (1920–2000) oli Teknillisen Korkeakoulun rakennetekniikan professorina.
Slagelse

Slagelse on Slagelsen kunnan keskustaajama Tanskassa. Vuoden 2018 alussa siellä oli vajaat 34 000 asukasta.
Slagelse on yksi Tanskan vanhimmista kaupungeista, ja keskiajalla se oli vauras kauppapaikka. Vanhimmat osat ovat kuitenkin tuhoituneet lukuisissa tulipaloissa.
Karvasputket

Karvasputket ("Laserpitium") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu kahdeksan lajia.
Suomessa esiintyy luonnonvaraisena lehtokarvasputkea Ahvenanmaan ja lounaisen saariston lehtometsissä. Laji on Ahvenanmaalla yleinen.
Lajeja.
Nykyistä edellisessä luokittelussa karvasputkiin on luokiteltu myös muun muassa rutenianripsiputki ("Silphiodaucus prutenicus", syn. "Laserpitium prutenicum").
Pukinjuuret

Pukinjuuret ("Pimpinella") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu 158 lajia yksi-, kaksi- tai monivuotisia ruohoja.
Pukinjuurilajeista anisruoho on tunnettu maustekasvi. Suomessa luonnonvaraisena kasvavia pukinjuuria ovat yleinen ahopukinjuuri sekä harvinainen, uhanalainen ja rauhoitettu isopukinjuuri.
Piikkikatkot

Piikkikatkot eli punakatkot ("Torilis") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu 15 lajia.
Suvun lajeista Suomessa esiintyy luonnonvaraisena vain punakatko ("Torilis japonica"). Se on uhanalainen ja rauhoitettu Ahvenanmaan maakunnassa.
Haavayrtit

Haavayrtit ("Sanicula") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu 46 lajia, joita esiintyy Amerikassa, Afrikassa ja Euraasiassa. Haavayrtit kuuluvat sarjakukkaiskasvien "Saniculoideae"-alaheimoon. Se poikkeaa sarjakukkaisten pääryhmästä siten, että yksittäiset kukat ovat perättömiä, jolloin kukinnon pikkusarjoista muodostuu mykerömäisen tiheitä.
Suomessa esiintyy luonnonvaraisena yksi laji haavayrtti ("Sanicula europaea"). Se on yleinen Ahvenanmaalla lehtometsissä. Muualla Suomessa kasvilla on vain yksi tunnettu kasvupaikka Varsinais-Suomen Houtskarissa. Haavayrttiä käytetään perennana ja lääkekasvina.
Sarjaputket

Sarjaputket ("Scandix") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu 12 lajia.
Sarjaputkilajeja.
Pohjoismaissa esiintyy luonnonvaraisena kampasarjaputkea ja kaukasiansarjaputkea. Ne ovat matalia yksivuotisia ruohoja, joiden erikoispiirre on lohkohedelmien hyvin pitkä nokka. Suomessa nämä lajit ovat satunnaisia tulokkaita.
Sorsanputket

Sorsanputket ("Sium") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu yksitoista lajia.
Suvun lajeista erittäin myrkyllinen sorsanputki kasvaa Pohjoismaiden eteläosassa. Suomessa sorsanputki on hyvin harvinainen, uhanalainen ja rauhoitettu joenrantakasvi. Sokerijuurta viljellään ravintokasvina.
Särmäputket

Särmäputket ("Selinum") on kasvisuku sarjakukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu 11 lajia. Niitä esiintyy Euroopassa ja Aasiassa länsipuolella.
Särmäputket ovat kaksi- tai monivuotisia ruohovartisia kasveja. Niiden varret ovat sileitä tai harjanteisia sekä kasvutavaltaan pystyjä. Lehtituppien pituus vaihtelee, mutta lehdet ovat useaan kertaan parilehdykkäiset, ja lehdyköiden kärjet ovat valkoiset. Kukat ovat valkoisia tai punertavia, ja ne sijaitsevat sarjakukinnoissa. Hedelmä on muodoltaan pyöreä tai soikea lohkohedelmä, jonka hedelmyksissä on viisi harjannetta.
Pohjoismaissa esiintyy kaksi eteläosaan jäävää lajia: harjasärmäputki ("Selinum carvifolia") ja silosärmäputki ("Selinum dubium"). Luhtasuoputkea muistuttavaa harjasärmäputkea kasvaa Suomessa maan eteläosassa merenrannoilla ja niityillä.
Naisten Liiga -kausi 2016

Naisten Liiga -kausi 2016 oli vuonna 2006 perustetun Naisten Liigan kymmenes kausi ja kaikkiaan 46 kerta, jolloin jalkapallon naisten Suomen mestaruus ratkaistiin. Kauteen lähdettäessä hallitseva mestari oli PK-35 Vantaa ja sarjanousijoita ONS sekä TiPS. 
Vuonna 2016 Suomen mestaruuden voitti jälleen PK-35, jolle mestaruus oli kolmas peräkkäinen. Naisten Ykköseen putosivat NiceFutis ja TiPS, liigaan nousivat GBK ja JyPK. 
Sarjajärjestelmä.
Naisten Liigan kausi 2016 pelattiin kymmenen joukkueen kaksinkertaisena alkusarjana, jonka jälkeen kuusi parasta jatkoivat ylemmässä loppusarjassa ja neljä huonointa alemmassa loppusarjassa. Ylempi loppusarja pelattiin yksinkertaisena ja alempi kaksinkertaisena, niin että alkusarjan pisteet laskettiin mukaan molemmissa sarjoissa. Alemman loppusarjan neljänneksi sijoittunut putosi Naisten Ykköseen kaudeksi 2017 ja kolmas karsi liigapaikastaan Ykkösen toiseksi sijoittuneen kanssa.
Alempi loppusarja.
 
Liigakarsinta.
Jyväskylän Pallokerho nousi Naisten Liigaan kaudeksi 2017 yhteismaalein 4–2.
Kuukauden pelaajat.
Naisten Liigan kuukauden pelaajan valitsee Jalkapallon Pelaajayhdistys.
Muut henkilökohtaiset palkinnot.
Naisten Liigan vuoden pelaajaksi valittiin PK-35 Vantaan Sanni Franssi, vuoden lupaavaksi nuoreksi pelaajaksi HJK:n Kaisa Collin, vuoden tyttöpelaajaksi Ilveksen Emmaliina Tulkki ja vuoden valmentajaksi PK-35:n Jari Väisänen.
Kauden jokaisessa ottelussa jaettuja Veikkauspörssi-pisteitä keräsivät eniten HJK:n Tia Hälinen (28), Åland Unitedin Raissa Feudjio (25) ja PK-35 Vantaan Sanni Franssi (21).
Ödkarby

Ödkarby on taajama, kylä ja postinumeroalue Ahvenanmaalla. Vuoden 2014 lopussa taajamassa oli 369 asukasta, joista 365 asui Saltvikin ja 4 Finströmin kunnan puolella. Ödkarbyn kylä kuuluu Saltvikiin ja siellä oli 350 asukasta vuonna 2014. Ödkarbyn postinumero on 22320. Postinumeroalueella oli 818 asukasta vuonna 2014.
Ödkarbyn länsipuolitse kulkee Ahvenanmaan päätie 4.
Maileena Byström

Maileena Byström (ent. Kurkinen, s. Byström, s. 1958 Oulu) on suomalainen Helsingissä asuva graafinen suunnittelija, kuvittaja ja lastenkirjailija. 
Byström valmistui graafikoksi Taideteollisesta korkeakoulusta 1983. Hän on kuvittanut muun muassa seuraavat lastenkirjat: 
Byström on itse julkaissut seuraavat teokset:
Byström on kuvittanut seuraavat piirrosanimaatiosarjat:
Byström on myös kuvittanut ja taittanut teoksen "Kulkunen. Lasten ja vanhempien oma liikennekirja" (2006), jonka on julkaissut Liikenneturva. Lisäksi hän on kuvittanut oppikirjoja ja muita julkaisuja sekä esitteitä ja julisteita. Byström on suunnitellut seinälautassarjan 'Aa tuuti lasta' sekä lastenastiastosarjan 'Parhaat kaverukset' yhteistyössä Arabian kanssa.
Urponen

Urponen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Raffaele Buzzi

Raffaele Buzzi (s. 17. heinäkuuta 1995 Tolmezzo) on italialainen yhdistetyn hiihtäjä. Buzzi edustaa CS Forestale Dello Statoa.
Buzzi debytoi maailmancupissa helmikuussa 2016 Lahden suurmäen kilpailussa sijoittuen sijalle 41. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti seuraavassa kuussa Schonachin normaalimäen kilpailusta ollen 28:s. Parhaimmillaan hän on ollut 25:s Kuusamon suurmäen ja 5 kilometrin hiihdon kilpailussa.
Taking One for the Team

Taking One for the Team on Simple Planin viides studioalbumi, joka julkaistiin 19. helmikuuta 2016. Myös tällä albumilla esiintyy vierailevia laulajia, kuten amerikkalainen räppäri Nelly, joka vierailee kappaleessa "I Don't Wanna Go to the Bed". Kyseinen kappale oli albumin ensimmäinen single, joka julkaistiin 16. lokakuuta 2015. Albumin toinen single oli kappale "Opinion Overload", joka julkaistiin 5. helmikuuta 2016. 
Albumi ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 94.
Tuomas Korpela

Tuomas Korpela (s. 29. syyskuuta 1978 Lappeenranta) on suomalainen uransa päättänyt jalkapalloilija. Hän pelasi vuosina 1994–2013 yli 260 Ykkösen ottelua, joista valtaosan Jippossa, sekä kauden 2000 Veikkausliigaa Tampere Unitedissa.
Korpela on ammatiltaan lastensuojeluohjaaja.
Ura.
Keskuspuolustajana pelannut Korpela aloitti jalkapalloilun kymmenvuotiaana Lappeenrannan Pallossa. Hän edusti juniorina myös Joutsenon Kullervoa, jonka B-nuorten kanssa hän pelasi SM-sarjaa kaudella 1995. Hän osallistui myös piirijoukkueiden Pohjola Cupiin.
Ykkösessä pelanneessa Kultsun edustusjoukkueessa Korpela pääsi vaihdosta kentälle yhdessä ottelussa jo 15-vuotiaana kaudella 1994. Kaudella 1995 otteluita kertyi vaihtopelaajana kahdeksan. Hän teki myös yhden maalin, 2–1-voittomaalin vierasottelussa Kokkolassa. Hän oli 16-vuotiaana Kultsun nuorin maalintekijä Ykkösessä. Kaudella 1996 Korpela nousi Kultsun avauskokoonpanoon. Kausi päättyi putoamiseen, mutta Korpelan pelit Ykkösessä jatkuivat kaudella 1997 Mikkelin Palloilijoiden riveissä. Kaudella 1999 hän edusti fuusioseura FC Mikkeliä.
Kaudeksi 2000 Korpela siirtyi Veikkausliigan nousijajoukkueeseen Tampere Unitediin. Liigadebyyttinsä hän teki 3–2-tappioon päättyneessä vierasottelussa Turun Palloseuraa vastaan 21. toukokuuta 2000. Kaikkiaan hän pelasi kymmenessä liigaottelussa, joista yhdeksässä hän oli avauskokoonpanossa. Yhden liigakauden jälkeen Korpela palasi Ykkösen FC Mikkeliin, jonka pudottua hän pelasi kauden 2002 samaa sarjaa synnyinkaupunkinsa Lappeenrannan Rakuunoissa. Kaudet 2004–2006 hän pelasi Kakkosta Äänekosken Huimassa ja FC Vaajakoskessa.
Kesken kauden 2006 Korpela siirtyi ensimmäistä kauttaan Ykkösessä pelanneeseen joensuulaiseen Jippoon, johon hän sittemmin asettui. Hän pelasi kahdeksan kauden aikana 153 Ykkösen ottelua ja teki 11 maalia. Hän on Petteri Rönkön jälkeen toiseksi eniten Jippossa Ykkösen otteluita pelannut pelaaja. Korpela toimi myös joukkueen kapteenina. Ykkösen otteluita Korpela pelasi urallaan yhteensä 265, joissa hän teki 18 maalia. Hänen viimeinen kautensa Jippossa oli 2013.
Two-Lane Blacktop

Two-Lane Blacktop on Monte Hellmanin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1971. Vuonna 2012 se valittiin kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävien elokuvien joukkoon säilytettäväksi Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Film Registryssä.
"Two-Lane Blacktopia" on verrattu vastaaviin saman aikakauden road movie -tarinoihin, kuten "Nasta laudassa" ja "Easy Rider".
Juoni.
Lähtökohtana on kaksi katukiihdytysautolla ajelevaa nuorta (muusikkoina paremmin tunnetut James Taylor ja Dennis Wilson). Heidän autonaan on harmaa 1955 mallia oleva kaksiovinen sedan Chevrolet 150. Kaverukset ajelevat kaupungista kaupunkiin haastaen paikallisia autoilijota katukiihdytyskilpailuihin. Matkalla he poimivat mukaansa liftarin (Laurie Bird). Uudessa Meksikossa he kohtaavat toisen auton kuljettajan (Warren Oates), jonka ajokkina on vuoden 1970 Pontiac GTO. Vihamielisyyden ilmapiiri kehittyy osapuolten välillä. Oates ehdottaa autokisaa Washington D.C:hen. Taylor esittää, että palkinto olisi "for pink slips" eli laillinen omistusoikeus häviäjän autoon.
Vastaanotto.
"Two-Lane Blacktop" ei ollut Suomessa teatterilevityksessä vaan sai ensi-iltansa Suomen elokuva-arkistossa kesällä 1983. Kymmenestä suomalaisesta kriitikosta seitsemän arvioi sen: yksi antoi neljä tähteä, viisi kolme tähteä ja yksi kaksi tähteä, keskiarvona 3 tähteä neljästä. Televisiossa se nähtiin ensi kerran Kolmoskanavan ohjelmistossa itsenäisyyspäivänä 1987. 2010-luvulla se nähtiin Suomen tv-kanavilla neljä kertaa.
El Burgo de Osma

El Burgo de Osma (viralliselta nimeltään El Burgo de Osma–Ciudad de Osma) on kunta Sorian maakunnassa Kastilia ja Léonin itsehallintoalueella. Madridiin on matkaa maanteitse noin 175 km.
El Burgo de Osma sijaitsee Ucero-joen varrella. El Burgo de Osmassa on hyvin säilyneitä keskiaikaisia kaupunkiympäristöjä. 
Kunnan asukasluku on noin 5000 (2015). 
Lähteet.
http://www.burgodeosma.com/index.php?id=59
China Construction Bank

China Construction Bank () on vuonna 1954 perustettu kiinalainen pankki. Yhtiömuodoltaan se on julkinen osakeyhtiö. Pankin osakkeet noteerataan Shanghain ja Hongkongin pörsseissä. Pankin kotipaikka on Peking. Kiinan kansantasavalta on pankin suurin osakkeenomistaja, sillä valtion varainhallintaan osallistuvan China Investment Corporation -konsernin (CIS) täysin omistama tytäryhtiö Central Huijin Investment Ltd omisti 57,26 prosenttia pankin A- ja H- osakkeista.
Pankilla on kolme keskeistä liiketoiminta-aluetta: henkilöpankki-, liikepankki- ja varainhoitopalvelut. Pankilla on 14 925 konttoria manner-Kiinassa ja kymmenen ulkomaille sijoittuvaa toimipistettä (Hongkong, Singapore, Frankfurt, Johannesburg, Tokio, Soul, New York, Ho Chi Minh, Sydney ja Taipei). Lisäksi pankilla on useita tytäryhtiöitä ulkomailla, kuten CCB Principal Asset Management, CCB Financial Leasing, CCB Trust, CCB Life, Sino-German Bausparkasse, CCB Asia, CCB London, CCB Russia, CCB Dubai ja CCB International.
Kesäkuussa 2013 tilaston mukaan China Construction Bank oli markkina-arvoltaan (176,7 mrd. USD) maailman viidenneksi arvokkain julkisesti noteerattu pankki. Maailman suurimpien yritysten Forbes Global 2000 -listan vuoden 2015 vertailussa pankki katsottiin useilla mittareilla arvioituna maailman toiseksi suurimmaksi julkisesti noteeratuksi yhtiöksi. Tämä listaus oli tehty Kiinan vuoden 2015 pörssihuuman aikaan. Taseella (2 819,47 mrd. USD) arvioituna pankki luokiteltiin vuonna 2015 Kiinan ja maailman toiseksi suurimmaksi julkisesti noteeratuksi pankiksi.
Maailmanlaajuisten rahoitusmarkkinoiden vakautta seuraavan Financial Stability Boardin loppuvuoden 2015 listalla pankki luetellaan yhtenä maailman 30 keskeisimmistä pankista (G-SIBs, maailmanlaajuisesti systemaattisesti tärkeät pankit).
Historia.
Vuonna 1954 alkujaan nimellä "People's Construction Bank of China" (suom. ’Kiinan kansan rakennuspankki’) oli kokonaan Kiinan kansantasavallan omistama valtiollinen pankki, jonka toimintaa maan valtiovarainministeriö johti. Vuonna 1979 pankki asetettiin suoraan Kiinan valtioneuvoston ohjaukseen. Pankkia kehitettiin kasvavassa määrin liikepankiksi. Kehitystä tuki Kiinan kehityspankin (China Development Bank) perustaminen 1994, jolloin valtionpolitiikkaan liittyviä lainoitustarpeita saatiin ohjatuksi kehityspankkiin.
Vuonna 1996 nimeksi muutettiin "China Construction Bank".
Tomi Huttunen

Tomi Huttunen (s. 4. helmikuuta 1971 Kuusankoski) on suomalainen filosofian tohtori ja venäläisen kirjallisuuden ja kulttuurin professori Helsingin yliopistossa.
Huttunen kirjoitti ylioppilaaksi Kotkan Katariinan lukiosta vuonna 1990. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1997 ja lisensiaatiksi 1999 ja väitteli tohtoriksi 2007 venäjän kielestä ja kirjallisuudesta Helsingin yliopistosta. Hänen venäjänkielinen väitöskirjansa ilmestyi Moskovassa ja sai Suomalaisen Tiedeakatemian väitöskirjapalkinnon.
Vuosina 2003–2008 Huttunen toimi slavistiikan ja baltologian laitoksella venäläisen kirjallisuuden assistenttina ja vuosina 2008–2010 nykykielten laitoksen tutkijatohtorina. Hänet nimitettiin venäläisen kirjallisuuden ja kulttuurin dosentiksi vuonna 2010. Huttunen toimi venäläisen kirjallisuuden määräaikaisena yliopistonlehtorina 2011–2012, minkä jälkeen hän työskenteli venäläisen kirjallisuuden määräaikaisena professorina 2012–2014. 1. toukokuuta 2014 alkaen hänet nimitettiin venäläisen kirjallisuuden ja kulttuurin professorin tehtävään. 
Huttusen tutkimuskohteena on ollut venäläinen 1920-luvun avantgardekirjallisuus ja erityisesti imaginistinen koulukunta sekä Anatoli Mariengofin tuotanto. Huttunen on myös suomentanut Mariengofin romaanin "Kyynikot" vuonna 1998. Hänen erityisalojaan ovat myös venäläinen postmodernismi, nykykirjallisuus ja myöhäisen neuvostokauden kulttuuri, erityisesti Leningradin/Pietarin rock-kulttuuri. Aihetta käsittelevä tietokirja "Pietari on rock" ilmestyi vuonna 2012. Vuonna 2013 ilmestyi Huttusen suomentamana rockrunoilija Juri Ševtšukin kokoelma "Joka kevät minä kuolen". Vuonna 2015 ilmestyi hänen suomentamansa venäläisrunoilija Lev Rubinšteinin kokoelma "Sankarin ilmestyminen". Huttunen on lisäksi erikoistunut venäläiseen kulttuurisemiotiikkaan ja elokuvateorian historiaan liittyvän montaasiperiaatteen tutkimukseen. Viimeaikaisissa tutkimuksissaan hän on keskittynyt venäläisen kirjallisuuden suomennoshistoriaan.
Taylor Fritz

Taylor Harry Fritz (s. 28. lokakuuta 1997 Rancho Santa Fe, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. 193 senttimetriä pitkä ja 86 kilogrammaa painava oikeakätinen Fritz on ollut kaksinpelin ATP-rankingissa parhaimmillaan sijalla 5.
Fritz voitti Yhdysvaltain avointen poikien kaksinpelin mestaruuden vuonna 2015, ja siirtyi ammattilaiseksi samana vuonna. Kaksinpelien Grand Slam -turnauksissa hän on ollut parhaimmillaan puolivälierissä. Nelinpelin ATP-rankingissa Fritzin sijoitus on ollut korkeimmillaan 104 kesäkuussa 2021.
Fritzin äiti Kathy May Fritz on myös tennispelaaja. Hän oli parhaimmillaan maailmanlistan kymmenentenä.
Kloorimonofluoridi

Kloorimonofluoridi tai kloorifluoridi (ClF) on kloorin ja fluorin muodostama molekyyliyhdiste, niin kutsuttu interhalogeeniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää fluorausreagenssina.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa kloorimonofluoridi on ilmaa raskaampaa väritöntä kaasua. Nestemäisenä se on kellertävää ja kiinteänä valkoista. Yhdiste on hyvin reaktiivinen ja reagoi voimakkaasti esimerkiksi veden kanssa muodostaen vetyfluoridia ja hypokloorihapoketta. Monet orgaaniset yhdisteet voivat jopa syttyä palamaan aineen vaikutuksesta. Kloorimonofluoridi on voimakkaasti fluoraava reagenssi, joka reagoi esimerkiksi eteenin kanssa fluorikloorietaaniksi, volframin kanssa volframiheksafluoridiksi, hiilimonoksidin kanssa karbonyylifluoridiksi ja rikkitrioksidin kanssa fluoririkkihapoksi. Kloorimonofluoridi esiintyy kemiallisessa tasapainossa klooritrifluoridin ja fluorin kanssa.
Valmistus ja käyttö.
Kloorimonofluoridia voidaan valmistaa kloorin ja fluorin välisellä reaktiolla noin 250 °C:n lämpötilassa kuparilastujen toimiessa katalyyttinä. Yhdistettä voidaan valmistaa myös kuumentamalla klooritrifluoridia ja klooria 300 °C:n lämpötilaan.
Cl2 + F2 → 2 ClF
Cl2 + ClF3 → 3 ClF
Kloorimonofluoridia voidaan käyttää fluoraavana reagenssina.
Tarja Lapintie

Tarja Linnea Lapintie (o.s. Oksanen, s. 17. toukokuuta 1955 Vaasa) on suomalainen lavastaja, kuvittaja ja kirjailija. 
Henkilöhistoria.
Lapintie valmistui lavastajaksi Taideteollisesta korkeakoulusta 1982 ja on työskennellyt lavastajana Hämeenlinnan kaupunginteatterissa 1981–1989 ja Vaasan kaupunginteatterissa 1989–1995, samoin kuin vapaana lavastajana, puvustajana ja kuvittajana.
Lapintien oma sukunimi on Oksanen, hänen puolisonsa on yhdyskuntasuunnittelun professori Kimmo Lapintie.
Taiteellinen tuotanto.
Lapintie on sekä laatinut omia että kuvittanut muiden laatimia lastenkirjoja, mutta julkaissut myös näytelmiä.
Åbo Skeppswarf

Åbo Skeppswarf Aktiebolaget (Åbo Gamla Skeppsvarfs Bolag 1800–1851, Gamla Warfsbolaget i Åbo 1851–1871) oli Turussa toiminut telakka. Se sai alkunsa vuonna 1741, kun skotlantilainen Robert Fithie perusti laivaveistämön kaupungin keskustan tuntumaan Aurajoen länsirannalle. Vuosisadan loppupuolella siitä käytettiin nimityksiä ”vanha veistämö” ja ”kaupunginveistämö”, kunnes kapteeni Gustaf Adolf Dammert hankki sen omistukseensa vuonna 1800. Vielä samana vuonna kauppias "E. J. Harwall" myi telakan sitä varten perustetulle osakeyhtiölle. Kauppahinta oli 12 000 riikintaaleria ("riksdaler riksgälds").
"Åbo Gamla Skeppsvarfs Bolag" oli järjestyksessä Suomen toinen osakeyhtiö. Sen yhtiöjärjestys allekirjoitettiin 15.11.1800. Osakkaiksi yhtiöön tuli 19 kaupungin rikkaimpiin kuuluvaa laivanvarustajaa. Yhtiöjärjestys perustui kauppakaaren avoimia yhtiöitä ("öppna bolag, 15 kap. HB") koskeviin määräyksiin. Osakkeita oli 100, eikä niillä ollut nimellisarvoa. Yhtiölle tuli joka vuosi tuli valita kaksi johtajaa. Sitovat päätökset olivat mahdollisia, jos niitä kannatti vähintään 2/3 osakkeista. Osakkailla oli myös lisämaksuvelvollisuus, joka vastasi laivanisännistöyhtiön vastaavaa velvollisuutta. Tämä poikkesi myöhempien osakeyhtiöiden käytännöstä.
Uuden yhtiön ensimmäisenä johtajana toimi kapteeni Petter Claesson. Pitkään vaikeuksissa olleen telakan toiminta piristyi 1830-luvulla, kun se alkoi saamaan tilauksia Venäjältä ja vuodesta 1840 lähtien telakka oli täystyöllistetty. Turun linnan tuntumassa sijainneen veistämön lisäksi yhtiöllä oli konepaja Pikisaaren kaupunginosassa.
Yhtiöjärjestys uusittiin vuonna 1841. Lisämaksuvelvollisuus säilyi. Nyt päätöksiä pystyttiin tekemään 36, 51 tai 70 osakkeen enemmistöllä asiasta riippuen. 
Vuonna 1851 telakan omistus järjestettiin uudelleen ja sen suurimmaksi osakkaaksi tuli turkulainen kauppias Abraham Kingelin. Vuosina 1864–1866 yhtiö rakensi uuden telakan yhdessä :n kanssa.
Seuraavat omistus- ja yhtiöjärjestysmuutokset tehtiin 1871. Toimitusjohtajaksi tuli samalla William Crichton, jonka omistukseen yhtiö tuli kokonaan vuonna 1882. Åbo Skeppswarf fuusioitui "W:m Crichton &amp; Co:n" kanssa vuonna 1883.
Luettelo Suomen seurakunnista

Luettelo Suomen seurakunnista voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnat:
Vapaat suunnat
UCI World Tour 2016

UCI World Tour 2016 oli järjestyksessään kuudes UCI World Tour -kilpailusarjan kausi. Sarja alkoi Australiassa järjestettävällä Tour Down Under -kilpailulla 19. tammikuuta ja päättyi maailmanmestaruuskilpailujen joukkueaika-ajoon 9. lokakuuta.
Kilpailut.
Pistetilanne.
"Päivitetty 2.10.2016"
Lähde: UCi
Sovcolor

Sovcolor ( [sɔfkɔˈlor]) oli Neuvostoliitossa tuotettu värillinen negatiivifilmi, jolla tehtiin monia värielokuvia myös Suomessa 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa. Sovcolor kehitettiin toisen maailmansodan jälkeen Saksasta Neuvostoliiton takavarikoiman Agfacolor-materiaalin pohjalta, mutta sitä ei koskaan saatu aivan länsimaisten värifilmien tasolle vaan värejä pidettiin haaleina, yleissävyä sinertävänä ja laatua vaihtelevana. Siitä tuli Neuvostoliitossa vähemmän arvostettujen ohjaajien ja elokuvien käyttämä materiaali, kun taas esimerkiksi Andrei Tarkovski sai käyttöönsä Kodakin Eastmancolor-elokuvafilmiä. Tarkovskin "Solarista" kuvattaessa Kodakin materiaali loppui kesken ja jouduttiin siirtymään Sovcoloriin.
Suomi-Filmi sai vuonna 1956 Sovexportfilmiltä ilmaiseksi käyttöönsä Sovcolor-filmiä ja asiantuntija-apua. Vastavuoroisesti Sovexportfilm sai oikeudet vuonna 1957 Sovcolorille kuvatun "Nummisuutarien" levittämiseen Neuvostoliitossa ja muissa Varsovan sopimusjärjestön maissa. Samanlaisella järjestelyllä Valentin Vaala kuvasi muitakin 1950- ja 1960-luvun vaihteen elokuvistaan Sovcolorille (mm. "Nuori mylläri" ja "Niskavuoren naiset", molemmat 1958). Myös suomalais-neuvostolainen suuri yhteistuotanto "Sampo" (1959) kuvattiin tälle värimateriaalille. Kaikki paitsi "Nuoruus vauhdissa" kuvattiin Sovcolor-menetelmällä Suomi-Filmin seurassa (1961). Fennada-Filmi kuvautti Sovcolorille Aarne Tarkaksen elokuvan "Kulkurin masurkka" (1958). Sovcolorille kuvattu materiaali oli lähetettävä kehitettäväksi Leningradiin.
Cape Canaveral AFS LC-29

Cape Canaveral Air Force Station Space Launch Complex 29 (LC-29) oli rakettien laukaisukompleksi Cape Canaveral Space Force Stationissa Floridassa. Kompleksia käytettiin vuosina 1959–1982 Polaris-ohjusten koelaukaisuihin.
Historia.
Alustan rakentamissopimus solmittiin elokuussa 1958 ja rakennustyöt käynnistyivät saman vuoden aikana. Alusta valmistui elokuussa 1959, ja Yhdysvaltain laivasto hyväksyi sen käyttöön heinäkuussa 1959. Alustan betonibunkkeri rakennettiin kahta laukaisualustaa (29A ja 29B) varten, mutta lopulta vain A-alusta valmistui. LC-29A:lta laukaistiin 21. syyskuuta 1959 ja 29. huhtikuuta 1960 kaikkiaan 14 Polaris A-1X -ohjuskoetta. 10. tammikuuta ja 12. marraskuuta 1965 välillä laukaistiin 15 Polaris A-2 -ohjusta. 7. elokuuta 1962 ja 1. marraskuuta 1967 välisenä aikana alustaa käytettiin Polaris A-3 -ohjuskokeisiin. Kolme laukaistuista A-3 -ohjuksista oli A-3 Antelope -sarjaa. Alusta siirtyi valmiustilaan vuonna 1968, ja siltä laukaistiin vielä brittiläisiä Chevaline-ohjuksia 11. syyskuuta 1977 ja 19. toukokuuta 1980 välisenä aikana. Kompleksi deaktivoitiin lopullisesti vuonna 1980.
Cape Canaveral AFS LC-16

Cape Canaveral Air Force Station Space Launch Complex 16 (LC-16) oli rakettien laukaisukompleksi Cape Canaveral Space Force Stationissa Floridassa. Kompleksia on käytetty vuosina 1959–1982 Titan-rakettien ja Pershing-ohjusten laukaisuihin.
Historia.
Alustan rakentamissopimus solmittiin tammikuun 1957 lopulla ja rakennustyöt käynnistyivät saman vuoden aikana. Alusta valmistui heinäkuussa 1958, ja Yhdysvaltain ilmavoimat hyväksyi sen käyttöön helmikuussa 1959. Alustan rakentamiseen kului 4,9 miljoonaa dollaria. Alustalta laukaistiin ensimmäinen Titan I -raketti 12. joulukuuta 1959. Tyypin raketteja laukaistiin alustalta kaikkiaan kuusi viimeisen laukaisun tapahtuessa 27. toukokuuta 1960. Alusta muutettiin tämän jälkeen Titan II -raketille soveltuvaksi ensimmäisen laukaisun tapahtuessa 16. maaliskuuta 1962. Titan II -raketteja laukaistiin kompleksilta kaikkiaan seitsemän viimeisen laukaisun tapahtuessa 29. toukokuuta 1963. Alusta siirtyi tammikuussa 1965 NASAn käyttöön, joka toteutti sillä Apollo-ohjelman huoltomoduulin SPS-moottorin koekäyttöjä ja Gemini-ohjelman miehistöhuoltoa.
Kompleksi deaktivoitiin vuonna 1969, mutta palautettiin takaisin käyttöön vuonna 1972, kun sitä alettiin käyttää Nato-joukkojen Pershing-ohjuksen laukaisukoulutukseen. Ensimmäinen Pershing Ia laukaistiin alustalta 7. toukokuuta 1974. Alustalta laukaistiin kaikkiaan 88 tyypin ohjusta viimeisen laukaisun tapahtuessa 13. lokakuuta 1983, ja sillä oli kaikkiaan kuusi ohjusten laukaisulaitteistoa. Ensimmäinen päivitetty Pershing II -ohjus laukaistiin 22. heinäkuuta 1982. Päivitettyä tyyppiä laukaistiin kaikkiaan 49 kappaletta viimeisen laukaisun tapahtuessa 21. maaliskuuta 1988. LC-16 käyttö lopetettiin INF-sopimuksen nojalla.
Sojuz TMA-20M

Sojuz TMA-20M () on Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Alus laukaistiin Sojuz FG -kantoraketilla 18. maaliskuuta 2016 kello 21.26 UTC Baikonurin kosmodromilta Kazakstanista mukanaan kolme avaruuslentäjää ja rahtia asemalle. Telakointi avaruusasemaan tapahtui 19. maaliskuuta kello 03.09 UTC, vajaan kuuden tunnin lennon jälkeen. Lento on viimeinen suunniteltu Sojuz TMA -alustyypin lento.
Avaruuslennolle osallistuvat toimivat ISS-aseman Retkikunta 47:n täydennysmiehistönä. Alus toimi ISS:n pelastusaluksena kunnes palasi maahan syyskuussa 2016.
Mid-Atlantic Regional Spaceport Launch Pad 0

Mid-Atlantic Regional Spaceport Launch Pad 0 (MARS LP-0, myös Launch Complex 0) on rakettien laukaisukompleksi Mid-Atlantic Regional Spaceportissa, Wallops Islandilla, Virginiassa. MARS sijaitsee NASAn Wallops Flight Facilityn (WFF) läheisyydessä, mikä vastasi kompleksin ylläpidosta vuoteen 2003.
Kompleksi koostuu kahdesta alustasta: LP-0A:sta ja LP-0B:stä.
Historia.
LP-0A.
LP-0A rakennettiin alun perin epäonnistunutta Conestoga-rakettiohjelmaa varten. Alkuperäinen laukaisutorni purettiin syyskuussa 2008, minkä jälkeen Orbital Sciences rakensi uudet alustarakenteet silloin nimellä Taurus II (nykyisin Antares) tunnettua rakettia varten. Alustaan tehtyhin muutostöihin kuuluivat muun muassa uusi raketin alustalle siirtoon ja pystyyn nostamiseen käytettävä ajoneuvo, sekä uuden HIF-rakennuksen () pystyttäminen. Ensimmäinen Antares-laukaisu alustalta tapahtui 21. huhtikuuta 2013.
Alustaa vahvistettiin myös muutostöiden yhteydessä siten, että se pystyy laukaisemaan 453,6 tonnin painoisia raketteja. Käytännössä tämä tarkoittaa, että alustalta pystytään laukaisemaan 5 035 kilogramman hyötykuormia matalalle Maan kiertoradalle.
LP-0A kärsi vakavia vaurioita 28. lokakuuta 2014, kun Antares-raketti putosi alustalle ja räjähti Cygnus CRS Orb-3 -lennon onnettomuuden yhteydessä. Onnettomuuspaikalle jääneitä raketinjäänteitä alettiin tutkia onnettomuutta seuranneena päivänä. Toukokuussa 2015 alustan korjauskuluiksi arvioitiin 13 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. NASA osallistui kuluihin viidellä miljoonalla ja kumpikin, Orbital ATK ja Virginia Commercial Space Flight Authority kolmella miljoonalla. Korjauskuluista puuttui töiden ollessa jo käynnissä vielä kaksi miljoonaa dollaria, jotka Virginia CSFA vaati Orbital ATK:ta maksamaan. Orbital ATK:n on tarkoitus laukaista seuraavan kerran alustalta maaliskuussa 2016. Alustan korjaustyöt valmistuivat syyskuun 2015 lopulla.