tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fenrir

Fenrir (myös Fenris) oli skandinaavisessa mytologiassa valtaisa susi, joka aiheutti paljon suruja ja tuhoa jumalten keskuudessa. Fenrir esiintyy useissa eri norjalaisissa ja islantilaisissa runoissa 900- ja 1000-luvuilta.
Fenrir oli yksi Lokin ja Angrboðan kolmesta hirviömäisestä lapsesta. Jumalat pelkäsivät lapsia, koska ennustusten mukaan ne tulisivat tekemään suurta vahinkoa. Odin haetutti lapset Asgårdiin. Odin karkotti kaksi muuta lasta, mutta Fenririn jumalat päättivät vangita ja kasvattaa Asgårdissa. Jumalista vain Tyr uskalsi lähestyä Fenririä, mutta lopulta se kasvoi niin suureksi, että jumalat halusivat kahlita sen. Fenrir rikkoi kaksi ensimmäistä rautakahletta. Kääpiöt valmistivat silkinkevyet ja -ohuet kahleet, joilla se aiottiin sitoa. Fenrir lupasi suostua kokeilemaan kahletta, mutta vain, jos Tyr pitäisi kättään Fenririn suussa. Kun Fenrir sidottiin Gleipnir-kahleella, se puraisi Tyrin käden irti. Jumalat tiesivät Fenririn olevan mukana jumalten tuhossa, mutta he eivät halunneet muuttaa kohtaloa.
Ragnarökin tapahtumien edetessä Fenrir pääsee vapaiksi kahleistaan suuressa maanjäristyksessä ja on mukana Lokin hirviömäisessä armeijassa tuhoamassa maailmaa. Lopulta Fenrir tappaa itse Odinin, jumalten johtajan. Tarinan toisen version mukaan Fenrir nielee Odinin ja Odinin poika Vidar kostaa isänsä kuoleman tappamalla Fenririn eri tarinan versioiden mukaan joko puukottamalla tätä sydämeen, tai vääntämällä sen leuat sijoiltaan.
Peleissä.
Smite.
Fenrir on pelattava hahmo Hi-Rez Studiosin pelissä Smite. Peliin on sisällytetty lyhyt loreteksti Fenririn tarinasta. Tässä versiossa norjalaiset jumalat haastoivat Fenririn näyttämään vahvuutensa rikkomalla kahleet, jotka oli sidottu hänen ympärilleen. Osoittaakseen että jumalat eivät yritä huijata Fenririä, vaati Fenrir yhden jumalan pitävän kättään Fenririn suussa. Mikäli kahleet olisivat maagisesti vahvistetut, purisi Fenrir käden poikki. Tyr suostui asettamaan kätensä pantiksi ja kahleiden paljastuttua taialla vahvennetuiksi puri Fenrir käden poikki.
Fenrir on pelissä luokiteltu assasiiniksi eli sen tuottama vahinko on pelin luokitelman mukaan fyysistä. Toinen vahinkotapa olisi maagista. Assasiineille tavanomaisesti Fenrir kykenee tekemään vihollisillensa vahinkoa vain menemällä vihollisen viereen. Fenririn liikkeet perushyökkäyksen lisäksi ovat Unchained, joka on hyppy, Seething Howl, joka hetkellisesi lisää Fenririn tekemän vahingon määrää ja antaa Fenririn kerätä takaisin elämäpisteitään tekemällä vahinkoa, Brutalize, joka on paljon vahinkoa tekevä lyhyt hyppy, sekä Raganrok, jossa Fenrir kasvaa hetkellisesti ja nappaa vastustajan hampaisiinsa kuljettaen häntä mukanaan. Fenririn passiivinen kyky, Unbound runes, antaa lisävoimaa Fenririn seuraavalle käytettävälle kyvylle, mikäli Fenrir on osunut 5 perushyökkäystä tai tappanut vastustajan pelaajan. Unbound runes antaessa kyvylle lisävoimaa nollautuu sen status takaisin.
Lusikka

Lusikka on ruokailuväline, jossa on varsi ja maljamainen pesäosa. Nykyiset lusikat valmistetaan yleisimmin ruostumattomasta teräksestä. Lusikoita tehdään myös muun muassa hopeasta, puusta ja muovista.
Historia.
Vanhimmat lusikat ovat kivikaudelta eli noin 4000-luvulta ennen ajanlaskun alkua. Vanhimmat tunnetut lusikat on tehty puusta, mutta ensimmäiset lusikat on saatettu tehdä tuohesta. Löydetyt lusikat oli tehty hakkaamalla kiveä puuta vasten ja hiomalla hiekkaa ja vettä aihiota vasten. Tällaisia lusikoita on löydetty kolme. Ne on tehty sembramännystä, ja niiden varsiin on kaiverrettu eläinten päitä. Muodoltaan ne poikkeavat paljon nykylusikoista: niissä on lyhyt varsi ja iso, kämmentä jäljittelevä syvennys. Tällaisia lusikoita käytettiin koko kädellä.
Suomalaisten otaksutaan siirtyneen käsin syömisestä lusikan käyttöön ensimmäisen vuosituhannen vaihteen jälkeen. Uusi ruokailutapa omaksuttiin ensin Turun seudulla, josta se vähitellen levisi muualle maahan. Vanhin säilynyt lusikka on 1200-luvulta.
Myös luuta ja sarvea on käytetty valmistusmateriaalina.
Lusikallinen mittana.
Lusikallista käytetään myös mittana ruoanlaitossa. Yksi ruokalusikallinen (rkl) vastaa yleensä kolmea teelusikallista (tl). Yhden teelusikallisen kooksi on sovittu viisi millilitraa (ml)l. Näin ollen 20 tl vastaa 1 desilitraa (dl). Käytännössä lusikoiden koot vaihtelevat, mutta keittiön mittavälinesarjat sisältävät yleensä tee- ja ruokalusikallisen mitat. 
Kummilusikka.
Kummit voivat antaa kummilapselleen ristiäislahjaksi kummilusikan. Tyypillisesti kummilusikka on hopeinen ja koristeellinen. Kummilusikkaan voidaan kaivertaa esimerkiksi lapsen syntymäaika ja paino.
Haarukka

Haarukka on ruokailuväline, jonka kädensijan toisessa päässä on pitkiä piikkejä. Haarukan yleisin käyttötarkoitus on ruoan siirtäminen suuhun. Ennen haarukan keksimistä ruokailuun käytettiin vain lusikkaa, veistä ja käsiä.
Historia.
Varhaisimmat haarukat eivät olleet syömistä varten, vaan kaksipiikkisiä haarukoita käytettiin muinaisessa Egyptissä, Antiikin Kreikassa ja Rooman valtakunnassa lihan nostamiseen padasta tai tulelta. Ruoka syötiin käsin tai veitsen avulla. Lähi-idässä ja Bysantissa haarukoita alettiin käyttää 600-luvulla, ja ne olivat yleisiä rikkaiden perheiden ruokapöydissä 900-luvulla.
Italiaan haarukat levisivät, kun Venetsian dogen bysanttilainen vaimo toi niitä maahan 1000-luvulla. Ne yleistyivät kuitenkin hitaasti. Italialaisissa keittokirjoissa haarukoita alkoi esiintyä 1400-luvulle mennessä. Sieltä ne levisivät edelleen aatelisten avioliittojen kautta. Italialaiset haarukat saapuivat Ranskaan, kun Katariina de’ Medici tuli Ranskaan naimaan tulevan kuninkaan Henrik II:n. Haarukat levisivät nopeasti Ranskassa, mutta Englantiin ne toi matkailija Thomas Coryate, joka kirjoitti italialaisten haarukan käytöstä vuonna 1609 julkaistussa kirjassaan.
Varhaisimmat ruokailuhaarukat olivat esikuviensa mukaan kaksipiikkisiä. Niillä oli kuitenkin hankala syödä pieniä ruoanpalasia. Ranskassa 1600-luvulla kehitettiin haarukoita, joissa oli neljä käyristettyä piikkiä. Useammat piikit helpottivat pienempien palasten syömistä, ja käyristetty muoto mahdollisti haarukan käytön myös lusikan tavoin.
Valmistus.
Haarukoita valmistetaan yleensä ruostumattomasta teräksestä, mutta halvempia malleja on valmistettu myös alumiinista esimerkiksi Neuvostoliitossa työpaikkaruokaloiden hävikin vähentämiseksi. Kertakäyttöiset haarukat esimerkiksi retkeilykäyttöön valmistetaan muovista. Suomessa haarukoita ja ruokailuveitsiä sekä lusikoita on valmistanut mm. Hackmannin Sorsakosken tehdas sekä Fiskars Oy.
Erilaisia haarukoita.
Haarukoista yleisin lienee tavallinen ruokahaarukka ja sitä pienempi jälkiruokahaarukka. On olemassa kooltaan ja muodoltaan erilaisia haarukoita, kuten alkupalahaarukka, salaattihaarukka, paistihaarukka.
Aiheesta muualla.
Veitsi

 
Veitsi on leikkaamiseen tarkoitettu työkalu. Veistä on käytetty työkaluna ja aseena ihmiskunnan alkuajoista lähtien. Se on ensimmäisiä ihmisen aikaansaamia ja monikäyttöisimpiä työkaluja.
Ensimmäiset veitset tehtiin piistä, kivestä ja myös luusta hiomalla ja hakkaamalla kovempaa materiaalia vasten. Joskus veitselle tehtiin myös kahva puusta tai nahasta. Metallinjalostuksen myötä veitsiä tehtiin kuparista, pronssista, raudasta ja teräksestä. Materiaalien kehittyessä alkuperäinen muotoilu on pysynyt samana. Nykyisin useimmat veitset tehdään joko ruostumattomasta tai hiiliteräksestä. Ruostumaton teräs on tavallisesti pehmeää ja taipuisaa metallia, joka tylsyy verrattain nopeasti mutta on myös kovempi kuin ruostumaton kromiteräs, jota käytetään paljon esimerkiksi eräveitsissä. Hiiliteräs puolestaan tahraantuu ja ruostuu helpommin, mutta terä on taipumaton ja kova. Teräksen lisäksi veitsenteriä valmistetaan keraameista.
Ruokailuvälineenä veitsi on ruoan leikkaamiseen ja levitteiden levittämiseen tarkoitettu. Koska ruokailuveistä käytetään valmistetun ruoan leikkaamiseen, sitä ei yleensä teroiteta ja sen kärki on pyöreä. Terän leikkauskykyä on kuitenkin parannettu heikolla sahalaidalla. Ruokailuveitset on tehty yleensä metallista, mutta voiveitsiä tehdään myös puusta.
Veitsen rakenne.
Veitsi koostuu terästä, kahvasta eli varresta ja helasta. Terä jaetaan taas karaan, lappeisiin, terään, kärkeen ja hamaraan. Kahva on yleensä puusta, muovista, luusta, metallista tai kumista tehty osa, josta veistä pidetään kiinni. Hyvä kahva on käteen sopiva ja tehty luistamattomasta materiaalista tai muotoiltu niin, ettei veitsi pääse luistamaan esimerkiksi märässä kädessä. Usein veitsessä ovat myös helat, jotka auttavat lukitsemaan kahvan itse terään. Helat sijaitsevat terän ja kahvan välissä sekä kahvan päässä. Sopivasti muotoiltuna terän ja kahvan välissä oleva hela estää käden luiskahtamisen terään tai päinvastoin – silloin tätä osaa kutsutaan väistimeksi. Kara on terän osa, johon kahva kiinnitetään, ja se jääkin yleensä kahvan sisään. Lappeet ovat veitsen teräosan kyljet, ja hamara on teräosan yleensä tylsä selkäpuoli, johon on joskus saatettu viilata vaikkapa sahanterä. Kärki on veitsen terävä pisto-osa. Terä on veitsen viiltävä ja leikkaava terävä osa.
Propositio

Propositio eli väitelause on toteava lause, joka ilmaisee jonkin seikan, tapahtuman tai asiantilaa, ja on joko tosi tai epätosi, mutta ei molempia yhtä aikaa. Matemaattisessa logiikassa totuusfunktio liittää totuusarvon väitelauseeseen.
Väitelause voi olla peruspropositio, joka katsotaan jakamattomaksi, tai loogisilla operaattoreilla (konnektiiveilla) muodostettu yhdistetty väitelause.
Propositiolla voidaan tarkoittaa myös luonnollisen kielen lauseen merkityssisältöä, eli sitä, minkä ymmärtämisestä seuraa ko. lauseen ymmärtäminen.
Schrödingerin kissa

Schrödingerin kissa on Erwin Schrödingerin kehittelemä ajatuskoe, joka yrittää kuvata kvanttimekaniikan epätäydellisyyttä siirryttäessä atomitasolta makroskooppisiin systeemeihin. Ajatuskokeen hän esitteli kolmiosaisessa esseessä nimeltä "Die gegenwärtige Situation der Quantenmechanik" vuonna 1935. Kirjoitus julkaistiin saksalaisessa "Naturwissenschaften"-lehdessä.
Ajatuskokeen sisältö on seuraava: ”Suljetussa laatikossa on kissa. Laatikkoon on kytketty laitteisto, joka koostuu radioaktiivisesta ytimestä ja myrkkykaasuastiasta. Koe on järjestetty niin, että 50 prosentin todennäköisyydellä ydin hajoaa tunnin sisällä. Jos ydin hajoaa, se lähettää hiukkasen, joka käynnistää laitteiston avaten myrkkyastian, mistä syystä kissa kuolee. (Kvanttimekaniikan mukaan ei-havainnoitua ydintä kuvaillaan hajonneen ja hajoamattoman ytimen superpositioksi). Kuitenkin kun laatikko sitten avataan, nähdään vain joko ”"hajonnut ydin / kuollut kissa"” tai ”"hajoamaton ydin / elävä kissa"”.
Kysymys kuuluu: ""milloin systeemi lakkaa olemasta näiden kahden tilan sekoitus ja muuttuu vain toiseksi niistä?"”
Kokeen tarkoituksena on osoittaa, että kvanttimekaniikka on epätäydellistä ilman sääntöjä, jotka kuvaavat, milloin aaltofunktio romahtaa ja kissa kuolee tai säilyy hengissä sen sijaan, että olisi kumpaakin.
Vastoin yleistä luuloa Schrödinger ei tarkoittanut tällä kokeella, että hänen mielestään kissa voisi olla sekä kuollut että elävä samanaikaisesti. Schrödinger oli ennemminkin sitä mieltä, että kvanttimekaniikan teoria oli epätäydellinen, eikä pystynyt kuvaamaan todellisuutta tässä tapauksessa. Koska kissan täytyy olla joko kuollut tai elävä, saman pitää päteä myös ytimeen: sen pitää olla joko hajonnut tai ehjä.
Äänivalli

Äänivalli on ilmiö, joka esiintyy, kun kappaleen nopeus kiihtyy lähelle äänen nopeutta. Nimitys tulee siitä, että tilanne voi tuntua kuljettajasta siltä kuin hän olisi törmännyt näkymättömään esteeseen.
Yliäänipamaus on fysikaalinen ilmiö, jota kansanomaisesti kutsutaan usein äänivallin rikkoutumiseksi. Ilmiö johtuu äänen nopeuden ylittymisestä. Kun lentokoneen, luodin tai jonkin muun kappaleen nopeus on äänen nopeutta suurempi, sen ympärille muodostuu kartiomainen ääniaaltojen muodostama tihentymä, shokkiaalto. Ilmiö on luonteeltaan samankaltainen kuin veneen tai laivan keula-aalto. Kun shokkiaalto osuu havaitsijan korvaan, se kuullaan pamauksena, samalla tavoin laivan keula-aalto voidaan havaita sen osuessa rantakivikkoon.
Shokkiaalto muuttaa lentokoneen siiven painejakaumaa, jolloin koneen ohjattavuusominaisuudet muuttuvat merkittävästi. Kehitettäessä yhä nopeampia lentokoneita toisen maailmansodan aikana se oli merkittävä tekninen ongelma, jota kutsuttiin äänivalliksi (engl. Sound Barrier). Ongelmana oli sellaisen hävittäjälentokoneen suunnittelu, joka on ohjattavissa lennettäessä sekä pienillä nopeuksilla, transsoonisella nopeudella että yliääninopeudella. Kun yhdysvaltalainen lentäjä Chuck Yeager saavutti 14. lokakuuta 1947 X-1-koekoneella 1 127 kilometrin tuntinopeuden, "äänivalli" murtui, toisin sanoen pahimmat tekniset ongelmat saatiin ratkaistuksi. Äänivalli jäi kuitenkin käsitteenä elämään, ja sillä tarkoitetaan äänen nopeuden ylittymistä. 
Äänen nopeus normaaliolosuhteissa merenpinnan tasolla 21 °C:n lämpötilassa on noin 344 m/s (1 238 km/h).
Autolla äänen nopeus ylitettiin ensimmäisen kerran lokakuussa 1997, kun Andy Green ajoi Thrust SSC -autolla 1 227 kilometrin tuntinopeudella.
De facto

De facto on latinankielinen käsite, joka tarkoittaa ”käytännössä”, ”yleisesti” tai ”todellisuudessa”, yleensä "de juren" (”lain mukaan”) vastakohtana. Asiat, jotka ovat "de facto", yleensä kehittyvät autonomisesti, ilman erillistä standardin, lain, säännön tai sopimuksen tekoa.
Lakiteknisesti "de jure" tarkoittaa mitä laki sanoo, "de facto" tarkoittaa mitä käytännössä tapahtuu.
De facto -standardi.
Kun uusia tuotteita halutaan käyttöön nopeammin kuin niitä ehditään standardoida, syntyy yleensä "de facto" -standardi. Tällainen käytännön standardi on yleensä saavuttanut hallitsevan markkinaosuuden, ja sitä aletaan usein käyttää myös muiden valmistajien vastaaviin tuotteisiin. Tämän kaltaiset toteutustavat ovatkin levinneet ainoastaan kaupallisista syistä, eivätkä välttämättä ole teknisesti parhaita mahdollisia ratkaisuja. Tyypillisiä "de facto" -standardien luojia ovat yritykset.
Tunnetuimpia "de facto" -standardeja ovat muun muassa IBM PC, VHS ja TCP/IP.
"De jure" -standardit voivat poiketa de factoista, esimerkiksi Yhdysvalloissa pituusmittana metri (kilometri) on "de jure" -standardi, mutta silti maili (=1609,344 m) on yhä de facto -standardi.
Tekniset standardit.
Tekniset standardit ovat usein vapaaehtoisia (kuten ISO 9000), mutta voivat olla myös valtion ja lain normeilla valvottuja kuten vedenlaatu. Termiä "de facto -standardi" voidaan käyttää molemmissa.
De facto -vallanpitäjät.
Valtionpäämiehen asema on yleensä määritelty laissa, eli se on "de jure". Vallanpitäjien asema voi silti olla myös "de facto", etenkin jos he ovat nousseet valtaan laittomin menetelmin. Esimerkiksi Chilessä Augusto Pinochet nousi valtaan sotilasvallankaappauksen avulla, ja oli siten valtionpäämies "de facto". Myöhemmin hän virallisti asemansa. Deng Xiaoping toimi Kiinan kansantasavallan "de facto" -valtionpäämiehenä parikymmentä vuotta, vaikka ei ollut koskaan muodollisesti maan päämies.
Baltian maiden tunnustaminen.
Kun Baltian maat itsenäistyivät Neuvostoliiton romahdettua 1990-luvun alussa, useimmat maat tunnustivat niiden itsenäisyyden "de jure". Suomi ei kuitenkaan tehnyt näin. Presidentti Mauno Koiviston kannanoton mukaan Suomi oli tunnustanut Baltian maat osaksi Neuvostoliittoa vain "de facto", ja siksi niille ensimmäisen maailmansodan jälkeen annetut "de jure" -tunnustukset olivat edelleen voimassa.
Maili

Maili on eräs etäisyyden (tai pituuden) mittayksikkö. Mailin pituus on vaihdellut eri aikoina ja eri maissa.
Nykyinen brittiläisen yksikköjärjestelmän mukainen maili () on 1 609,344 metriä. Tämä maili vastaa 8 furlongia, 80 ketjua, 1 760 jaardia, 5 280 jalkaa tai 63 360 tuumaa. Yksikköä kutsutaan toisinaan maamailiksi erotukseksi merimailista.
Maamailista on johdettu myös nopeuden yksikkö maili tunnissa, jonka tunnus on mph tai MPH.
Yhdysvaltain "survey mile" on täsmälleen 6 336 / 3 937 kilometriä tai 5 280 Yhdysvaltain "survey"-jalkaa, eli noin 1 609,347 metriä. Yksi tavallinen maili on täsmälleen 0,999 998 "survey"-mailia. 
Meripeninkulma eli merimaili on täsmälleen 1 852 metriä.
Norjassa ja Ruotsissa kymmenen kilometrin matkaa kutsutaan usein nimellä "mil". Sen suomenkielinen vastine on peninkulma.
Etymologia.
Sana "maili" juontuu roomalaisesta mittayksiköstä "mille passus" (latinaa, suom. ”tuhat askelparia”), joka oli pituudeltaan noin 1 480 metriä. Kuningatar Elisabet I antoi 1592 määräyksen ("statute") jonka mukaan mailin pituus olisi tästälähin 8 furlongia (vakomittaa) eli 5 280 jalkaa (1 609 m). Tämä oli mailin virallinen määritelmä siihen saakka, kunnes se alettiin määrittää SI-mittojen kautta.
Histogrammi

Histogrammi on tilastotieteessä yleisesti käytetty graafinen esitys eli diagrammi tilastollisesta luokitellusta aineistossa. Se on pylväskaavio, joka koostuu suorakulmion muotoisista pinnoista eli pylväistä. Histogrammissa pylvään pinta-ala on verrannollinen luokan prosentuaaliseen osuuteen.
Kuvaajan piirtäminen.
Pylväät piirretään vaaka-akselille, jonka asteikko seuraa aineiston lukuarvoja. Kunkin pylvään vasen ja oikea reuna piirretään asteikolle luokan alku- ja loppuarvojen kohdalle. Pylvään leveys kuvaa siten luokkaväliä. Pylvään korkeus määräytyy luokan sisältämien arvojen lukumäärän eli frekvenssin mukaan, kun luokitus on tasavälinen. Pylvään pinta-ala on aina verrannollinen frekvenssin suuruuteen. Kun luokitus on muu kuin tasavälinen, pylvään korkeus kuvaa luokan suhteellista frekvenssiä suhteutettuna luokkavälin pituuteen. Tällöin pystyakselilla on luokkien frekvenssitiheydet.
Histogrammi piirretään käsin laskemalla ensin kunkin luokan prosentuaalinen osuus. Sitten piirretään vaaka-akseli niin, että aineiston pienin ja suurin luokkaraja mahtuu vaaka-akselille. Pystyakselin korkeus piirretään halutun korkuiseksi niin, että syntyy tavoiteltu graafinen vaikutelma. Pystyakselin prosentuaalinen asteikko valitaan sellaiseksi, että korkein pylväs ulottuu diagrammin yläreunaan. Pylväiden korkeudet ovat prosenttuaalisen osuuden korkuisia. Pystyasteikoksi voidaan valita myös frekvenssit.
Joskus pylväiden leveys asetetaan yhtä suureksi, jolloin suorakaiteen korkeus on suoraan verrannollinen luokan frekvensseihin.
Värihistogrammi.
Histogrammi voidaan luoda digitaalisesta kuvasta. Digitaalikameroissa ja kuvankäsittelyohjelmissa histogrammi muodostetaan kuvan pikseleistä, ja sen avulla voidaan säätää valotusta. Kuvan histogrammi muodostetaan pikseleiden kirkkausarvojen jakautumasta tai väreistä (esimerkiksi RGB-malli) kanavakohtaisesti.
Yhteys todennäköisyyslaskentaan.
Kun aineisto kasvaa suureksi ja luokkavälejä pienennetään, piirtyy histogrammi loivapiirteisenä. Histogrammin reunaviivaa voidaan approksimoida sileällä käyrällä, joka aineiston kasvaessa ja luokkavälien pienentyessä lähestyy ideaalista tiheysfunktion käyrää. Tiheysfunktio kuvaa jatkuvan satunnaismuuttujan arvojen todennäköisyyden jakautumista vaaka-akselilla.
Yhtye

Yhtye (myös "bändi") on musiikkia esittävä ryhmä. Yhtyeen jäseniä kutsutaan muusikoiksi. Yhtyeiden kokoonpanot vaihtelevat suuresti tilanteesta ja tyylilajista riippuen. Yhtyeestä käytetään nimitystä orkesteri, jos kyseessä on suurempi ryhmä. Orkesteri-nimitystä käytetään yleisesti myös taidemusiikkia esittävistä kokoonpanoista. Ainoastaan laulajia käsittäviä yhtyeitä nimitetään ryhmän koosta riippuen lauluyhtyeeksi tai kuoroksi, ja ainoastaan soittimia sisältäviä yhtyeitä soitinyhtyeiksi.
Rock- tai popyhtyeen tavallisin kokoonpano on laulaja, kitaristi, rumpali, basisti ja mahdollisesti kosketinsoittaja. 
Pienessä jazz-yhtyeessä on usein basisti, rumpali ja pianisti sekä vaihteleva määrä puhallinsoittajia. 
Kahden muusikon yhtyettä nimitetään "duoksi", kolmen "trioksi", neljän "kvartetiksi", viiden "kvintetiksi", kuuden "sekstetiksi", seitsemän "septetiksi" ja kahdeksan "oktetiksi". Nämä termit esiintyvät usein etenkin jazz-yhtyeiden nimissä. Suurempia jazz-yhtyeitä kutsutaan "big bandeiksi" (suom. suuri yhtye). Yhtyeeseen pitäisi määritelmänsä puolesta kuulua vähintään kaksi jäsentä, mutta puhutaan myös ”yhden hengen yhtyeistä” ().
Yhtyeiden kanssa työskentelee usein muita ihmisiä, kuten managereita, tuottajia, säveltäjiä, sanoittajia, sovittajia, miksaajia, valomiehiä ja roudareita.
Uutis-Jousi

Uutis-Jousi on Siilinjärvellä ja Maaningalla ilmestyvä paikallislehti. Ilmestyi jonkun vuoden myös Nilsiässä. Lehden perusti Erkki Pajukoski ja sen ensimmäinen numero julkaistiin 20. tammikuuta 1967. Nykyisin lehteä julkaisee mediakonserni Keskisuomalaiseen kuuluva Savo-Karjalan Media Oy. Uutis-Jousi ilmestyy kerran viikossa torstaisin, lehti muuttui kaksipäiväisestä yksipäiväiseksi huhtikuussa 2014. Lisäksi ajoittain painetaan savonmurteista erikoisnumeroa nimeltään Uutis-Vieterj, jota myydään ympäri Suomen. Lehden keskimääräinen levikki on noin 5 500.
Lehden toimitilat sijaitsevat Siilinjärven keskustassa, torin reunalla osoitteessa Toritie 8.
Uutis-Jousi on menestynyt mainiosti Sanomalehtien liiton paikallislehtikilpailuissa. Kaksipäiväisten lehtien sarjan UJ voitti lokakuussa 2007. Aikaisempina vuosina lehti oli sijoittunut palkintosijoille puolenkymmentä kertaa, mutta voitto oli ensimmäinen. Yksipäiväisten sarjassa Uutis-Jousi on ollut palkinnoilla koko ajan ilmestymispäivien muutoksesta alkaen: vuonna 2014 kolmas, 2015 voittaja ja 2016 toinen.
Likööri

Likööri on tyypillisesti makea ja vahva alkoholijuoma, joka on maustettu esimerkiksi marjoilla tai yrteillä.
Historia.
Liköörien valmistus alkoi aikakautena, jolloin tislausta ei vielä hallittu kunnolla. Tisle oli pahanmakuista, joten siihen alettiin uuttaa erilaisia aromaattisia aineksia, joita kullakin seudulla oli saatavilla. Luostarien munkit olivat liköörien valmistuksen uranuurtajia.
Liköörejä käytetään perinteisesti jälkiruokadrinkeissä ja maustavina ainesosina pidemmissä juomissa. Cocktailien tullessa muotiin liköörit nousivat suosioon niiden ainesosana. Suomessa liköörejä on valmistettu konditorio-leipomoissa jo 1800-luvulla.
Valmistus.
Likööri valmistetaan väkevästä alkoholijuomasta, joista suosituimpia ovat votka, konjakki, viski ja rommi. Likööri saa luonteensa alkoholiin lisätystä makuaineesta, joka voi olla melkein mitä tahansa ainetta, joka antaa makua. Mauste lisätään alkoholiin uuttamalla tai tislaamalla, minkä jälkeen se makeutetaan ja joskus myös värjätään. Makeutukseen käytetään pääosin sokeria ja hunajaa, mutta myös keinotekoisesti makeutettuja liköörejä on markkinoilla. Joitain liköörejä kypsytetään tammitynnyreissä. Lopuksi likööri suodatetaan ja pullotetaan.
Suomessa liköörien määritelmä oli aiemmin, että se sisältää vähintään 30 prosenttia alkoholia. Lentokenttien tax-free-määräykset muuttivat tilannetta, koska enintään 21 prosenttia alkoholia sisältävä juoma luokitellaan vahvaksi viiniksi, jota saa tuoda tullitta enemmän kuin väkeviä juomia. Tämän vuoksi useimmat liköörivalmistajat pudottivat juomansa alkoholipitoisuuden 21 prosenttiin. Enintään 22 prosenttia alkoholia sisältävät liköörit luokitellaan Suomen lainsäädännössä miedoiksi alkoholijuomiksi, tätä vahvemmat väkeviksi alkoholijuomiksi.
Lajit.
Liköörit jaotellaan niille makua antavan aineen mukaan, joka on usein saatu raaka-aineesta uuttamalla, tislaamalla tai erottamalla eteeriseksi öljyksi:
Tequila

Tequila [tekila t. te'ki:la] on väkevä alkoholijuoma, jota valmistetaan Meksikossa tequila-agaave-kasvista. Tequilan valmistus on hyvin rajoitettua ja valvottua, ja tuotantoalue rajoittuu viiteen Meksikon osavaltioon, jotka ovat Jalisco, Guanajuato, Michoacán, Nayarit ja Tamaulipas.
Tequilassa täytyy olla vähintään 51 % tequila-agaavea ennen kuin sitä saa kutsua tequilaksi; aito premium-tequila on aina 100-prosenttisesti tequila-agaavesta. Kokonaan tequila-agaavesta tehty viina on tequilaa ja muista agaavelajikkeista valmistettuja viinoja kutsutaan yhteisnimityksellä mezcal.
Historia.
Tequilan keksivät espanjalaiset, jotka valloittivat Tenochtitlánin asteekkikaupungin vuonna 1521. Asteekit olivat valmistaneet eri agaavelajikkeista 5-prosenttista "pulque"-juomaa, jota espanjalaiset ryhtyivät tislaamaan vahvemmaksi. Parhaaksi osoittautui tequila-agaave, joka sai nimensä sitä käyttäneistä ticuila-intiaaneista.
Valmistus.
Tequila valmistetaan tequila-agaaven ("Agave tequilana") ytimestä, joka jää jäljelle, kun kasvin miekkamaiset lehdet leikataan pois. Agaave ei ole kaktus, vaan se kuuluu parsakasveihin. Agaaven suuri hedelmä painaa 60–100 kilogrammaa, ja hedelmää tarvitaan noin 7 kilogrammaa yhden tequilalitran valmistamiseen. Hedelmät viedään tislaamoon ja halkaistaan samankokoisiin paloihin kypsymään uunissa. Kypsymisen aikana hedelmän tärkkelys muuttuu sokereiksi, lähinnä fruktoosiksi, ja sen sokerit samalla karamellisoituvat. Kypsyttäminen kestää laitteista riippuen puolesta kahteen vuorokautta. Kypsyttämisen ja jäähdyttämisen jälkeen hedelmät murskataan, ja murskaan sekoitetaan kylmää vettä keräämään kaiken sokerin mukaansa. Hedelmämehun annetaan käydä, minkä jälkeen mehu tislataan kahdesti. Toisen tislauksen jälkeen tequilan alkoholipitoisuus voi nousta 55 prosenttiin. Lopuksi tequila vanhennetaan tammitynnyreissä, mistä se saa aromeja, makua ja väriä. Kypsyttämisen aikana tapahtuneen haihtumisen jälkeen tequilassa on alkoholia 38–55 prosenttia.
Laatuluokat.
Tequilalla on viisi eri laatuluokkaa:
Nauttiminen.
Silver-tequila nautitaan yleensä shottina. Ulkomaalaisille se tarjotaan useimmiten suolan ja limetin tai sitruunan kanssa, mutta perinteisesti se juodaan kuten snapsi. Silveriä ja reposadoa käytetään myös juomasekoituksissa, mutta reposado maistuu myös ”on the rocks” tai aromilasista ja añejo pääasiassa aromilasista eli snifteristä, jossa juoman mausta saa eniten irti. Gold-tequilaa taas nautitaan kaikilla edellä mainituilla tavoilla.
Muumipeikko

Muumipeikko () on Muumi-tarinoiden päähenkilö ja ensimmäinen Tove Janssonin luoma Muumi-hahmo. Muumipeikko asuu Muumitalossa yhdessä vanhempiensa Muumipapan ja Muumimamman kanssa. Muumipeikosta käytetään toisinaan myös lyhyempää nimitystä Muumi, mikä tosin on hyvin harvinaista. Muumipeikko-nimitystä puolestaan käytetään toisinaan puhuttaessa muumeista yleensä.
Muumipeikon synty.
Muumipeikon hahmo muotoutui vähitellen 1930-luvulla. Hahmon nimi oli aluksi "snorken" (sama nimi kuin myöhemmin Niiskulla). Ensimmäisen muumihahmon Jansson piirsi ulkohuoneen seinään esittämään Immanuel Kantia. Aluksi muumipeikon hahmo oli laihempi, musta ja punasilmäinen ja sille piirrettiin usein suu, mitä myöhemmin ei enää tehdä. Jansson käytti ennen muumikirjoja muumia tunnuksenaan kuvataiteellisissa töissään, muun muassa Garm-lehden pilapiirroksissa. Hahmo oli aluksi pelottava, mutta muumikirjojen myötä siitä tuli ystävällinen hahmo. Jansson muotoili hahmosta "pehmeämmän" vasta kirjassa "Muumipeikko ja pyrstötähti".
Ensimmäisen kerran Jansson käytti Muumipeikkoa kirjan päähenkilönä kirjassa "Muumit ja suuri tuhotulva" vuonna 1945.
Muumipeikon ulkonäkö ja ystävät.
Muumipeikko on valkoinen ja tukeva. Hänellä on virtahepoa muistuttava suuri pyöreä kuono ja tupsupäinen häntä ja suuret silmät. Muumipeikon syntymäpäivä on 7. elokuuta "Muumipeikko ja pyrstötähti" -elokuvassa. Hän pitää seikkailuista, mutta on kuitenkin hyvin mukavuudenhaluinen ja palaa aina kotiin. Hänellä on romanttisia tunteita Niiskuneitiin. Muumipeikon paras ystävä on Nuuskamuikkunen. Tämä asuu teltassa, jonka hän pystyttää joka kevät samalle paikalle sillan viereen. Muumipeikon muita ystäviä ovat Nipsu ja Pikku Myy. Muumipeikko ei käytä vaatteita, paitsi uidessa. Toisinaan sarjakuvissa hän on käyttänyt yöpaitaa, niin kuin vanhempansakin.
Muumipeikon (ääni)näyttelijät.
Muumipeikon ruotsinkieliset (ääni)näyttelijät.
Luettelossa on vain osa.
Sähkövuo

Sähkövuo (tunnus Ψ tai ΦE) on kahta eri suuretta tarkoittava käsite. Asiayhteydestä riippuen on kysymys eri suureista, ja terminologia voi olla välillä harhaanjohtavaakin.
Magneettivuon kanssa analoginen "sähkövuo".
Sähkövuo on magneettivuon kanssa vastaavasti sähkökenttää kuvaava skalaarisuure, jota SI-järjestelmässä mitataan yksiköllä coulombi (C = A·s). Tämä sähkövuo (engl. "electric displacement flux") pinnan "P" läpi saadaan pintaintegraalista, jossa "D" on sähkövuon tiheys:
formula_1.
Positiivisesta varauksesta lähtee sitä ympäröivään tilaan kuviteltu virtaus, jota nimitetään sähkövuoksi, ja se läpäisee yhtä suurena jokaisen varausta ympäröivän suljetun pinnan. Negatiivisen varauksen ympäristöstä tuleva sähkövuo päättyy varaukseen. Positiivista varausta kutsutaan lähteeksi ja negatiivista varausta nieluksi. Varatun hiukkasen "säteilemän" sähkövuon suuruudeksi määritellään yksinkertaisesti hiukkasen varaus. Huomattavaa on kuitenkin, että sähkövuo voi olla nollasta poikkeava myös avaruudessa, jossa ei ole varautuneita hiukkasia: esimerkiksi käy vapaassa avaruudessa etenevä sähkömagneettinen säteily, jonka edetessä sähkövuo muuttuu jatkuvasti.
Sähkövuo on pinnan läpi kulkevien sähkökentän kenttäviivojen lukumäärä (tarkemmin: ulospäin ja sisäänpäin menevien kenttäviivojen kohtisuorien komponenttien erotus). Gaussin laki sähkökentille kertoo, että "suljetun" pinnan läpi laskettu sähkövuo on yhtä kuin pinnan sisäänsä sulkemien varausten summa. Gaussin laki sähkökentille on yhtäpitävä Coulombin lain kanssa.
Sähkövuon muutosnopeutta dformula_2 /dt kutsutaan kenttämuutosvirraksi, joka täydentää Ampèren lain Ampère-Maxwellin yhtälöksi. Kenttämuutosvirran ja muiden Maxwellin yhtälöiden pohjalta voidaan ymmärtää sähkömagneettisen säteilyn aaltoluonne.
Sähkökentän voimakkuuteen perustuva "sähkövuo".
Toista sähkövuoksi kutsuttua suuretta ("sähköinen kentänvoimakkuusvuo", engl. "electric field strength flux") mitataan yksiköllä voltti-metri (V·m = N·m²/C). Tämä sähkövuo saadaan sähkökentän voimakkuuden ("E") pintaintegraalista.
Permeanssi

Permeanssi eli "magneettinen johtavuus" (tunnus Λ) on reluktanssin käänteisarvo. Permeanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on henry (tunnus H).
Permeanssi voidaan laskea magneettipiirin pituudesta "s", magneettipiirin poikkipinta-alasta "A" ja permeabiliteetista μ seuraavasti:
 "Λ = μ·A/s"
Venäjän presidentti

Venäjän presidentti, virallisesti Venäjän federaation presidentti () on Venäjän valtionpäämies, asevoimien ylipäällikkö ja maan korkein virka. Venäjän perustuslaki ei eksplisiittisesti määrittele presidenttiä toimeenpanovallan johtajaksi, mutta toimeenpanovalta on tosiasiallisesti jaettu presidentin ja hallituksen johtajan maan pääministerin kesken. Presidentillä on huomattavat valtaoikeudet. Koska Venäjä on semipresidentiaalinen valtio, hän ei kuitenkaan johda hallitusta, mutta hänellä on oikeus hajottaa hallitus. Presidentillä on myös ylin päätäntävalta ulkopolitiikan linjanvedoissa.
Valinta ja pätevyysvaatimukset.
Venäjän presidentti valitaan välittömällä vaalilla kuuden vuoden toimikaudeksi. Sama henkilö voidaan valita presidentiksi enintään kahdeksi peräkkäiseksi toimikaudeksi. Presidentiksi valitaan ehdokas, joka saa vaalissa enemmän kuin puolet annetuista äänistä. Jos kukaan ehdokkaista ei ole saanut enemmistöä annetuista äänistä, toimitetaan uusi vaali kahden eniten ääniä saaneen ehdokkaan välillä. Presidentiksi valitaan tällöin uudessa vaalissa eniten ääniä saanut ehdokas.
Perustuslain mukaan presidentiksi valittavan henkilön tulee täyttää seuraavat ehdot:
Palkkio ja etuudet.
Venäjän presidentin edustusasunto on Moskovan Kremlissä sijaitseva Senaatin palatsi ja juhlallisuuksissa Kremlin suuri palatsi.
Vuonna 2019 presidentin kuukausipalkka oli 773 400 ruplaa.
Reluktanssi

Reluktanssi eli "magneettinen vastus" (magneettinen resistanssi; tunnus Rm) on permeanssin käänteisarvo. Se kuvastaa magneettipiirin osan magneettista vastusta. Reluktanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on 1/henry (tunnus 1/H).
Reluktanssi voidaan laskea magneettipiirin pituudesta "s", magneettipiirin poikkipinta-alasta "A" ja permeabiliteetista μ seuraavasti:
 "Rm = s/(μ·A)".
Ferriittirenkaan tapauksessa kaavaan sijoitettavan magneettisen piirin tehollisen pituuden symboli on usein "le" ja magneettisen piirin tehollisen poikkipinta-alan symboli "Ae".
Seinäjoen lentoasema

Seinäjoen lentoasema on lentoasema Ilmajoella, noin 14 kilometriä Seinäjoen keskustasta etelään. Lentoasemaa on ylläpitänyt vuodesta 2016 asti Seinäjoen lentoasema Oy. Aiemmin lentoaseman pitäjänä toimi Rengonharju-säätiö.
Lentoyhtiöt ja kohteet.
Seinäjoelta ei tällä hetkellä lennetä lainkaan reittilentoja (sitten vuoden 2013), ainoastaan tilauslentoja yleisilmailun lisäksi. Seinäjokea lähin lentoasema, jossa on säännöllistä reittiliikennettä, on 74 kilometrin päässä sijaitseva Vaasan lentoasema.
Liikenneyhteydet.
Lentoasema sijaitsee valtatie 19:n varressa. Lentoasemalta Seinäjoelle pääsee valtatietä pitkin kulkevilla Jalasjärven vakiovuoroilla tai taksilla.
Kiitotie.
Seinäjoen lentoasemalla on yksi 2 000 metriä pitkä ja 45 metriä leveä kiitotie, 14/32. Kiitotietä jatkettiin ja levennettiin vuosina 2006–2008 suihkukoneliikenteen mahdollistamiseksi. Pidennetty kiitotie otettiin käyttöön 31. heinäkuuta 2008.
Magneettivuo

Magneettivuo (tunnus Φ tai täsmällisemmin erotuksena muusta vuosta ΦB tai ΦM) on magnetismin määrää kuvaava suure, magneettivuon tiheyden vuo tietyn pinnan läpi. Magneettivuon yksikkö SI-järjestelmässä on weber (1 Wb = 1 V·s = 108 Mx). Magneettivuo ilmaisee pinnan läpi kulkevien magneettikentän kenttäviivojen lukumäärän, kun magneettivuon tiheys ilmaisee niiden tiheyden. 
Yleisesti magneettivuo pinnan "A" läpi saadaan magneettivuon tiheyden B pintaintegraalina
formula_1
Mikäli magneettivuon tiheys on vakio ja vektori B muodostaa kulman formula_2 tasopinnan A normaalivektorin kanssa, magneettivuo saadaan kaavasta
formula_3
Kelan sisällä magneettivuo on verrannollinen itseisinduktanssiin "L", virtaan "I" ja kierrosten lukumäärään "N" seuraavasti:
formula_4
Maxwellin II laki.
Gaussin laki magneettikentille (Maxwellin II laki) integraalimuodossa esitettynä kertoo, että magneettivuo jokaisen umpinaisen pinnan läpi häviää: 
formula_5
Laki voidaan esittää myös differentiaalimuodossa, jonka mukaan magneettivuon tiheyden lähteisyys kaikkialla on nolla: 
formula_6
Esitettynä differentiaalimuodossa laki siis lausuu, että magneettisia monopoleja ei ole ja integraalimuodossa, että kenttäviivoilla ei ole alkua eikä loppua vaan ne ovat umpinaisia silmukoita .
Suomen Olympiakomitea

Suomen Olympiakomitea ry on Suomen kansallinen olympiakomitea, joka vastaa Suomen suhteista kansainväliseen olympiaurheiluun. Vuonna 2018 Suomen olympiakomitealla oli 86 jäsenjärjestöä, 24 kumppanuusjäsentä ja neljä henkilöjäsentä. Olympiakomitean hallituksen puheenjohtaja on Petteri Kilpinen. 
Historia.
Kansainvälinen olympiakomitea kutsui vuonna 1907 jäsenekseen suomalaisen Reinhold Felix von Willebrandin. Hänen johdollaan perustettiin Helsingissä 2. joulukuuta 1907 Suomen olympialainen komitea valmistelemaan suomalaisten urheilijoiden osallistumista Lontoon olympialaisiin 1908.
Olympiakomitean ja urheilujärjestö Valon toiminnot yhdistyivät 1. tammikuuta 2017 alkaen. Olympiakomitean tehtävä on edistää suomalaisten liikunnallista elämäntapaa, rakentaa edellytyksiä laadukkaalle ja uudistuvalle seura- ja järjestötoiminnalle ja tuottaa menestystä huippu-urheilussa. Sen vuosibudjetti on noin 10 miljoonaa euroa, ja sitä rahoitetaan valtionavustuksilla ja omalla varainhankinnalla. Valtionavustuksen jakaa opetus- ja kulttuuriministeriö.
Jäsenet.
Olympiakomitealla on 90 varsinaista jäsentä. Lihavoitujen liittojen hallinnoimilla lajeilla on olympiastatus.
Talous.
Suomen Olympiakomitea on saanut vuosina 2018–2023 opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta liikuntaa edistävien järjestöjen toimintaan yhteensä noin 40 080 000 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2023 lähtien 6 790 000 euroa.
Merkittävät henkilöt.
Sihteerit (1911–1964), pääsihteerit (1964–2017) ja toimitusjohtajat (2017–).
Vuodesta 2017 yhdistys on käyttänyt toimitusjohtaja-nimikettä.
Magneettivuon tiheys

Magneettivuon tiheys (tunnus "B") on magnetismin tiheyttä kuvaava suure, jota SI-järjestelmässä mitataan yksiköllä tesla (1 T = 1 Wb/m2 = 1 V·s/m²). Magneettivuon tiheys voidaan ajatella kenttäviivojen tiheydeksi magneettikentässä. Magneettivuon tiheys riippuu sekä magneettikentän voimakkuudesta että väliaineen laadusta (permeabiliteetista). 
Maan magneettivuon tiheys B on keskimäärin 50 000 nT vaihdellen päiväntasaajan noin 32 000 nT:sta napojen noin 64 000 nT:aan.
Magneettivuon tiheys määritellään
formula_1,
missä differentiaalinen pinta-ala "dA" on kohtisuorassa magneettivuon "virtaa" vastaan ja yksikkövektori n osoittaa vuon virran suuntaan. dformula_2 on tämän pinnan läpi virtaava vuo. Määritelmästä seuraa, että magneettivuo minkä tahansa pinnan "P" läpi saadaan pintaintegraalina
formula_3.
Mikäli pinnan "P" läpi virtaava vuo on jokaisessa "P":n pisteessä yhtä suuri ja kohtisuorassa pintaa vastaan, on magneettivuon tiheys pinnalla yksinkertaisesti
formula_4.
Magneettivuon tiheyttä ja magneettikentän voimakkuutta H yhdistää lineaarisessa, isotrooppisessa aineessa seuraava yhtälö, jossa on mukana myös väliaineen permeabiliteetti "μ":
formula_5.
Tyhjiössä magneettivuon tiheyden ja magneettikentän voimakkuuden suhde on sama kuin tyhjiön permeabiliteetti eli magneettivakio formula_6, eli 
formula_7.
Kelan magneettivuon tiheyden laskeminen.
Koska kelan magneettivuo on LI/N, kelan sisällä vallitseva magneettivuon tiheys voidaan laskea seuraavasta kaavasta:
formula_8,
missä
"L" on käämin induktanssi
"I" on käämin sähkövirta
"N" on käämin kierrosluku
"A" on käämin poikkipinta-ala.
Koska käämin induktiivinen reaktanssi on ωL ja käämin virta U/(ωL), käämin magneettivuon tiheydelle saadaan myös kaava:
formula_9,
missä
"U" on käämin jännite
"ω" on kulmataajuus
"N" on käämin kierrosluku
"A" on käämin poikkipinta-ala.
Sydämettömän käämin magneettivuon tiheys voidaan laskea myös permeabiliteetistä ja virrasta seuraavasti:
 formula_10,
missä
"μ" on permeabiliteetti
"I" on käämin sähkövirta
"N" on käämin kierrosluku
"l" on käämirakenteen pituus.
Kentän vaikutus liikkuvaan varaukseen ja virtajohtimeen.
Magneettivuon tiheyden avulla voidaan laskea myös, kuinka suurella voimalla magneettikenttä vaikuttaa siellä liikkuvaan varaukseen. Tämä voima on
formula_11,
missä
"Q" on varaus, 
formula_12 on varauksen nopeus ja 
formula_13 on magneettivuon tiheys. 
Homogeenisessa magneettikentässä olevaan virtajohtimen osaan, jonka pituus on |formula_14| ja jossa kulkee virta formula_15, kohdistuu voima
formula_16.
Näissä yhtälöissä merkki formula_17 tarkoittaa vektorien ristituloa.
Permeabiliteetti

Permeabiliteetti (tunnus μ) on aineen magneettista käyttäytymistä kuvaava suure, jota SI-järjestelmässä mitataan yksiköllä henry per metri (1 H/m = 1 V·s/(A·m) = 1 T·m/A = kg·m·s-2·A-2 = N/A²).
Magneettivuon tiheyttä B ja magneettikentän voimakkuutta "H" yhdistää seuraava yhtälö, jossa on mukana myös väliaineen permeabiliteetti formula_1:
formula_2.
"Suhteellinen permeabiliteetti" μr on yksikötön suhdeluku, joka kertoo aineen permeabiliteetin suhteessa tyhjiön permeabiliteettiin μ0. Väliaineen permeabiliteetti voidaan lausua suhteellisen ja tyhjiön permeabiliteetin avulla yhtälöllä 
formula_3,
missä μ0 on tyhjiön permeabiliteetti, josta käytetään myös nimitystä "magneettivakio", ja sen arvo on
(1,256 637 062 12 ± 0,000 000 000 19)·10−6 N/A2.
Aikaisemmin, kun ampeeri määriteltiin sähkövirtojen välisen magneettisen vuorovaikutuksen avulla, määritelmistä seurasi, että magneettivakio oli tarkalleen
4π×10−7 A/m2.
Permittiivisyys

Permittiivisyys (tunnus ε) on suure, joka kuvaa, miten sähkökenttä vaikuttaa väliaineeseen. Permittiivisyyden yksikkö SI-järjestelmässä on faradi per metri: 1 F/m = 1 A·s/(V·m) = 1 C²/(N·m²).
Sähkövuon tiheyttä D ja sähkökentän voimakkuutta E dielektrisessä väliaineessa yhdistää yhtälö 
formula_1
missä ε on väliaineen permittiivisyys. Se on yleensä tensori mutta esim. kaasuissa, nesteissä ja amorfisissa aineissa skalaari.
Tyhjiön permittiivisyys ε0, josta käytetään myös nimitystä "sähkövakio", on arvoltaan 
(8,854 187 8182 ± 0,000 000 0013) · 10-12 F/m.
Suhteellinen permittiivisyys (symboli εr, tai κ) jota nimitetään myös "dielektriseksi vakioksi", on väliaineen permittiivisyys suhteessa tyhjiön permittiivisyyteen ε0. Siten tyhjiön suhteellinen permittiivisyys on 1. 
εr on yksikötön suhdeluku, jonka avulla permittiivisyys esitetään muodossa
formula_2
Eri materiaalien permittiivisyyksiä.
Ferriitin permittiivisyys.
Tavallisten ferriittien, esimerkiksi &lt;chem&gt;MnZn&lt;/chem&gt; ja &lt;chem&gt;NiZn&lt;/chem&gt; ferriittien, suhteellinen permittiivisyys on noin 10. Sama pätee myös ferriittikappaleen sidosaineena käytettyyn liimaan. Valmiin ferriittiytimen (eng "") kokonaispermittiivisyys on kuitenkin suurempi korkean taajuudeen alaisuudessa. Tämä johtuu siitä, että ferriittipuriste koostuu pienistä hiukkasista, jotka ovat liimattuna toisiinsa eristävällä sidosaineella. Tällöin koko rakenne toimii mikroskooppisten kondensaattoreiden tapaan, jotka ovat enemmän ja vähemmän eristettyinä toisistaan. Seuraavassa taulukossa näkyy geneerisiä permittiivisyyden arvoja mangaasi-sinkki- ja nikkeli-sinkki-ferriiteille taajuuden funktiona.
Magneettikentän voimakkuus

Magneettikentän voimakkuus (tunnus H) on magnetismia kuvaava vektorisuure, jota SI-järjestelmässä mitataan yksiköllä ampeeri per metri (A/m). Magneettikentän voimakkuus määritellään analogisesti sähkökentän voimakkuuden kanssa eli voimana, jonka magneettikenttä kohdistaa yksikköpohjoisnapaa kohti:
formula_1
Magneettikentän suunta on se suunta, johon yksittäinen vapaa, magneettinen "pohjoinen" napa kentässä liikkuisi. Monissa fysiikan oppikirjoissa magneettikentän voimakkuutta ei käytetä hyödyksi lainkaan, vaan magneettikenttää kuvataan magneettivuon tiheydellä B, jota myös monesti kutsutaan magneettikentäksi. Magneettivuon tiheyttä ja magneettikentän voimakkuutta yhdistää lineaarisessa, isotrooppisessa aineessa seuraava yhtälö, jossa on mukana myös väliaineen permeabiliteetti "μ":
formula_2 
Tyhjiön permeabiliteetti eli magneettivakio on formula_3. Jos siis tyhjiössä magneettikentän voimakkuus on 1 A/m, on magneettivuon tiheys 4π · 10−7 teslaa. 
Virtajohtimen aiheuttama magneettikentän voimakkuus voidaan laskea esimerkiksi Ampèren lailla. Magneettipiirissä (esimerkiksi muuntajan sydämessä) magneettikentän voimakkuus voidaan laskea kierrosmäärän "N" ja virran "I" tulon suhteesta magneettipiirin pituuteen "l". Seuraavassa kaavassa esiintyvää termiä "N·I" kutsutaan myös magnetomotoriseksi voimaksi (mmv):
formula_4
Magneettikentän voimakkuutta on aiemmin mitattu myös cgs-järjestelmän yksiköllä "örsted" (tunnus Oe): 1 Oe = 1 000/(4π) A/m eli noin 79,577 A/m. Örstediä käytettäessä kenttävoimakkuus oli tyhjiössä lukuarvoltaan yhtä suuri kuin magneettivuon tiheys maxwelleina.
Jonkin magneettisen kentän aiheuttavan pienikokoisen lähteen ympärillä magneettikenttä pienenee etäisyyden kasvaessa suhteessa etäisyyden kuutioon. Kaksinkertaisella etäisyydellä kohteesta kenttä on siis pienentynyt kahdeksasosaan.
Gaussin laki sähkökentille

Gaussin laki sähkökentille on Carl Friedrich Gaussin muotoilema vuonna 1835 ja se julkaistiin 1867. Gaussin laki antaa suljetun pinnan läpi virtaavan sähkövuon formula_1 ja pinnan sisäänsä sulkeman sähkövarauksen välisen relaation , ja on yksi Maxwellin yhtälöistä. Sen integraalimuoto on:
 formula_2
missä formula_3 on sähkövuon tiheys (yksikkö C/m2), formula_4 on pinnan differentiaalisen neliön pinta-ala siten, että ulospäin suuntautuva normaalivektori määrää sen suunnan, formula_5 on pinnan sisäänsä sulkema varaus ja formula_6 on pintaintegraali pinnan "A" yli.
Gaussin divergenssilauseen mukaan vektorikentän pintaintegraali suljetun pinnan "A" yli (eli kentän vuo) saadaan integroimalla divergenssiä pinnan sisäänsä sulkeman tilavuuden "V" yli, eli
formula_7.
Pinnan sisäänsä sulkeman sähkövarauksen suuruus saadaan toisaalta integroimalla sähkövaraustiheyttä ρ (yksikkönä C/m3) saman tilavuuden yli, joten Gaussin laki saadaan muotoon
formula_8.
Koska tämä pätee kaikille suljetuille pinnoille, saadaan integrandien välille yhteys
formula_9 ,
jota kutsutaan lain "differentiaalimuodoksi".
Yhteys Coulombin lakiin.
Coulombin lain mukaan varatun hiukkasen toiseen hiukkaseen kohdistama sähköstaattinen voima on verrannollinen hiukkasten varausten tuloon ja kääntäen verrannollinen niiden välisen etäisyyden neliöön. Coulombin laki seuraa Gaussin laista melko suoraan. Pistemäisen varauksen, jonka suuruus on formula_10, aiheuttama sähkövuo r-säteisen pallopinnan yli on sähkövuon määritelmän mukaisesti
formula_11.
Jos hiukkanen on pallon keskipisteessä, voidaan symmetrian perusteella olettaa että formula_3 on yhtäsuuri jokaisessa pinnan pisteessä ja osoittaa säteittäisesti pinnasta ulospäin. Toisaalta Gaussin lain mukaan vuon suuruus on formula_13, ja koska formula_14, missä formula_15 on tyhjiön permeabiliteetti, on formula_10:n synnyttämä sähkökenttä
formula_17.
Tässä formula_18 on yksikkövektori, joka osoittaa varauksesta kohti tarkastelupistettä. Sähkökenttä kohdistaa varaukseen, jonka suuruus on formula_19, voiman 
formula_20,
joten kahden varatun hiukkasen välinen voima on
formula_21,
missä formula_18 on nyt hiukkasesta toiseen osoittava yksikkövektori.
On mahdollista edetä myös toiseen suuntaan ja johtaa Gaussin laki staattisessa tilanteessa Coulombin lain pohjalta. Coulombin laki on voimassa vain staattisille varausjakaumille, kun taas Gaussin laki pätee myös yleisessä dynaamisessa tapauksessa.
Sähkökentän voimakkuus

Sähkökentän voimakkuus (tunnus E) on sähkökenttää kuvaava suure, joka määritellään kentässä olevaan sähköisesti varattuun hiukkaseen kohdistuvan voiman ja hiukkasen varauksen osamääränä: 
formula_1,
missä "F" on sähkökentän kohdistama voima hiukkaseen, jonka varaus on "q". Sähkökentän suunnaksi määritellään se suunta, johon vapaa, positiivinen testivaraus sähkökentässä liikkuu. Sähkökentän suuntaa ja voimakkuutta kuvataan yleensä kenttäviivoilla, jolloin kenttäviivojen tiheys kuvaa kentän voimakkuutta ja pienet nuolet kertovat kentän suunnan.
Koska voiman yksikkö SI-järjestelmässä on newton (N) ja varauksen coulombi (C), saadaan sähkökentän voimakkuuden yksiköksi määritelmän perusteella newton coulombia kohti (N/C). Koska kuitenkin energian yksikkö joule (J) on newton · metri ja toisaalta jännitteen yksikkö voltti (V) on joule coulombia kohti,
sähkökentän voimakkuus voidaan ilmaista myös voltteina metriä kohti:
formula_2
Tässä muodossa yksikkö tavallisesti ilmaistaankin, koska mittausteknisistä syistä jännitteet ja välimatkat ovat mitattavissa tarkemmin kuin sähkövaraukset ja niihin kohdistuvat voimat. Homogeenisen sähkökentän voimakkuus voidaankin määrittää valitsemalla sieltä kaksi pistettä, joiden välinen yhdysjana on kenttäviivojen suuntainen, mittaamalla niiden välinen jännite ja jakamalla se niiden välisellä etäisyydellä.
Sähkökentän voimakkuutta "E" ja sähkövuon tiheyttä "D" yhdistää seuraava yhtälö, jossa on mukana myös väliaineen permittiivisyys "ε":
formula_3.
Tällaisenaan yhtälö pätee tarkasti vain isotrooppisessa, homogeenisessa aineessa.
Jonkin sähkökentän aiheuttavan pienikokoisen lähteen ympärillä sähkökenttä pienenee etäisyyden kasvaessa suhteessa etäisyyden neliöön. Kaksinkertaisella etäisyydellä kohteesta kenttä on siis pienentynyt neljäsosaan.
Sähkövuon tiheys

Sähkövuon tiheys (tunnus D) on sähkökentän tiheyttä kuvaava suure, jota SI-järjestelmässä mitataan yksiköllä C/m2 .
Sähkövuon tiheys riippuu sähkökentästä, mutta ei väliaineen laadusta (permittiivisyydestä). Sähkövuon tiheyden suuruus pisteessä määritellään laskemalla differentiaalinen sähkövuo formula_1 differentiaalisen pinta-alan "dA" läpi ja jakamalla alueen pinta-alalla, eli
formula_2.
Sähkövuo pinnan "P" läpi saadaan pintaintegraalista
formula_3.
Sähkökentän voimakkuutta E ja sähkövuon tiheyttä yhdistää lineaarisessa, isotrooppisessa väliaineessa seuraava yhtälö, jossa on mukana myös väliaineen permittiivisyys formula_4:
formula_5,
missä siis formula_6 on tyhjiön permittiivisyys ja formula_7 on suhteellinen permittiivisyys.