Amerikanvarpushaukka

Amerikanvarpushaukka ("Accipiter striatus") on pieni haukkojen heimoon kuuluva lintu. Yhdysvalloissa ja Kanadassa esiintyvistä lintuhaukoista se on pienin, mutta neotrooppisella alueella on muutamia pienempiä lajeja, kuten kolibrihaukka ("Accipiter superciliosus"). Taksonomia on epäselvä, sillä jotkut auktorit pitävät eteläisiä ryhmiä kolmena erillisenä lajina "A. chionogaster", "A. ventralis" ja "A. erythronemius".
Esiintymisalue.
Lajia esiintyy laajalti Pohjois-, Keski- ja Etelä-Amerikassa sekä Isoilla Antilleilla. Seuraavassa neljän ryhmän levinneisyyttä on kuvattu pohjoisesta etelään:
Taksonomia.
Laji jakautuu yleensä neljään alalajiin. Jos se jaetaan, pohjoisesta ryhmästä käytetään nimeä amerikanvarpushaukka ja tieteellistä nimeä "A. striatus". Nimilajin ("A. s. Striatus") lisäksi siihen kuuluvat alalajit "perobscurus", "velox", "suttoni", "madrensis", "fringilloides" ja "venator". Kolme muuta käsittävät vain yhden lajin, sikäli kuin ne erotetaan omiksi lajeikseen, ja ne ovat "A. chionogaster" (Kaup, 1852), "A. Ventralis" (Sclater, 1866) ja "A. erythronemius" (Kaup, 1850). Ryhmien pesintäalueet ovat täysin allopatrisia, joskin nimilajin talvehtimisalue ulottuu osittain "chionogasterin" levinneisyysalueelle (samoin nimilajin tiettyjen alalajien). Tämä sekä höyhenyksen erot ("katso ulkonäkö") ja ilmeisesti jotkin mittoihin liittyvät seikat ovat taustana jaotukselle, mutta siltä puuttuu tieteellinen vahvistus edelleen (AOU). Kenttäoppaita lukuun ottamatta suurin osa viime vuosina julkaistusta aineistosta (esimerkiksi AOU ja Dickinson ym.) katsoo siksi kaikkien niiden kuuluvan yhteen laajalle levinneeseen lajiin, mutta ei aivan yksimielisesti, sillä AOU:n kommenttiin sisältyy huomautus "jako olisi hyvä".
Storer (1952) esitti, että nimilajin eteläisin populaatio on vaaleampi alapuolelta ja lähenee siten ryhmää "chionogaster". Sama käsitys on heijastunut tuoreisiin oppaisiin, joissa Etelä-Meksikon "A. s. madrensis" on kuvattu alta suhteellisen vaaleaksi verrattuna pohjoiseen alalajiin, mutta on epäselvää, onko tämä merkki "chionogasterin" välimuodoista vai pohjois-etelä-suuntaisesta kliinistä. Boliviassa "ventralis" ja " erythronemius" lähenevät toisiaan, mutta välimuotoja ei tunneta ja sitä on vaikea osoittaa, kun varsinaista näytettä ei ole, koska "ventralis"-ryhmän höyhenys vaihtelee niin huomattavasti.
Elinpiiri.
Sitä tavataan monenlaisissa metsätyypeissä, sekä havu- että lehtipuuvaltaisissa, etenkin tammimetsissä. Nimiryhmän suurimpien populaatioiden arvellaan esiintyvät lauhkean vyöhykkeen pohjoisella havumetsävyöhykkeellä, mutta talvehtivan lämpimämmillä seuduilla etelämpänä. Alalajeja "suttoni", "madrensis" (molemmat kuuluvat nimiryhmään), "chionogaster" ja "ventralis", tavataan tropiikissa ja lauhkean vyöhykkeen ylängöillä lähinnä korkeuksissa 300–3 000 metriä, mutta toisinaan lähellä merenpinnan tasoa ja jopa 4 000 metrin korkeudessa. "Erythronemius"-ryhmää tavataan trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla ja niin alavilla kuin ylävilläkin alueilla.
Ulkonäkö.
Amerikanvarpushaukka on pieni lintuhaukka ja Pohjois-Amerikan pienin haukka. Koiraat ovat 23–30 cm pitkiä, ja niiden siipien kärkiväli on 42–58 cm. Ne painavat 82–115 g. Kuten yleensäkin lintuhaukoilla, naaraat ovat selvästi suurempia, keskimäärin 30 %, ja ne painavat varsin yleisesti yli puolet enemmän kuin urokset. Naaraiden pituus on 29–37 cm, niiden siipien kärkiväli on 58–68 cm, ja ne painavat 150–219 g. Siiven pituus on 14,1–22,9 cm, pyrstön 12–19 cm ja jalan 4,5–5,9 cm. Mitat ovat pohjoisen ryhmän, mutta soveltuvat myös muille alalajeille. Aikuisilla on lyhyet leveät siivet ja pitkä päästään neliömäinen pyrstö, jossa on musta-harmaa raidoitus ja usein valkoinen kärki. Siipien lentosulat näkyvät yleensä vain lennossa, ja ne ovat valkoiset mustin radoin. Koivet ovat keltaiset. Koukkunokka on musta, ja vahanahka on kellertävä. Höyhenyksen väri vaihtelee riippuen ryhmästä..
Ravinto ja saalistus.
Nämä linnut yllättävät ja saalistavat saaliinsa piilosta tai lentäessään yllättäen tiheän kasvillisuuden läpi. Ne suunnistavat taitavasti tiheiköissä, ja usein hyökkäys onnistuu, vaikka saalistusmenetelmä on haukan kannalta vaarallinen. Pääosa haukan saaliista on pieniä lintuja, etenkin laululintuja, kuten varpusia, kerttuleita, peippoja, peukaloisia, nakkeleita, tiaisia, turpiaaleja ja rastaita. Saalislinnut ovat olleet kooltaan 4,4-gramman rubiinipartakolibrista 577-gramman röyhelöpyyhyn, ja siinä välissä kaikki linnut voivat joutua saaliiksi. Yleensä urokset saalistavat pikkulintuja, kuten varpusia ja kerttuleita, ja naaraat tavoittelevat suurempaa saalista, kuten punarintarastaita ja kultatikkoja, niinpä sukupuolet eivät kilpaile saaliista. Nämä haukat myös hyötyvät pihalintujen ruokkijoista parasta saalista etsiessään. Usein ne kiskovat höyhenet saaliista jo paikan päällä tai puun oksalla. Joskus harvoin amerikanvarpushaukka syö jyrsijöitä, matelijoita, sammakkoja, käärmeitä ja suuria hyönteisiä.
Lisääntyminen.
Amerikanvarpushaukka rakentaa risupesän suureen havupuuhun tai lehtipuiden muodostamaan tiheikköön. Pesissä on havaittu 3–8 muna, mutta yleensä munia on 4–5. Munien koko on 37,6 x 30 mm ja ne painavat noin 19 g. Keräilijät arvostavat munia, koska ne ovat yllättävän värikkäitä ja niissä on monenlaisia merkkejä. Haudonta kestää keskimäärin 30 päivää. Poikasten kuoriuduttua naaraat ruokkivat niitä vielä 16–23 päivää, ja koiras puolustaa reviiriä ja saalistaa. Poikaset ovat lentokykyisiä noin kuukauden ikäisinä, mutta emot ruokkivat ja suojelevat niitä vielä neljä viikkoa. Amerikanvarpushaukat pesivät piilossa, ja ne ovat muutenkin pesimäaikana hyvin piilossa välttyäkseen suuremmilta petolinnuilta, kuten kanahaukoilta ja kyyhkyhaukoilta. Niiden muuttaessa aikuiset joutuvat toisinaan lintuja saalistavien suurempien petolintujen saaliiksi, etenkin muuttohaukan. Lajien "chionogaster", "ventralis" ja "erythronemius" pesintää tunnetaan melko heikosti, mutta käyttävissä olevan tiedon perusteella ne eroavat tuskin lainkaan nimiryhmän tavoista
Suojelu.
Tämän linnun määrä väheni Pohjois-Amerikassa 1960- ja 1970-luvulla, ja syynä oli luultavasti DDT ja muut hyönteismyrkyt. Kanta on sen jälkeen elpynyt ja määrä saattaa olla jopa aiempaa suurempi. Syynä on luultavasti DDT:n kiellon lisäksi lintujen ruokinta, jolloin lajilla on paljon saalistettavaa.. Muuttolintuina amerikanvarpushaukka kuuluu lintubongareiden yleisimmin havaitsemiin lintuihin Yhdysvalloissa. Poikkeuksen muodostaa Puerto Ricon alalaji "Accipiter striatus venator", joka on harvinainen ja siksi U. S. Fish &amp; Wildlife Service on luokitellut sen vaarantuneeksi. Jäljellä oleva Isojen Antillien paikkalintu, "fringilliodes" Kuubasta ja nimialalaji "A. s. Striatus" Hispaniolasta, ovat yleisiä paikallisesti ja ainakin jälkimmäisessä tapauksessa vähenemässä. Sekä "ventralis" että "erythronemius" ovat melko yleisiä, joskin jäävät helposti havaitsematta piileskelevän elämäntapansa vuoksi, eikä niiden katsota olevan millään tavalla vaarassa. "Chionogasterin" tilanne saattaa olla ongelmallisempi sen suppean esiintymisalueen vuoksi, vaikka se paikallisesti on aika yleinen.