tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Goliat ja barbaarit

Goliat ja barbaarit () on vuonna 1959 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Carlo Campogalliani. Sen pääosaa esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Steve Reeves.
Juoni.
Elokuva sijoittuu vuoteen 568, jolloin langobardit hyökkäsivät Alppien yli Italiaan. Veronalainen Emiliano päättää kostaa isänsä kuoleman hyökkäilemällä barbaareja vastaan leijonan taljaan pukeutuneena. Emiliano, joka tunnetaan myös nimellä Goliat (eräissä kieliversioissa Herkules) kohtaa barbaariprinsessa Landan ja rakastuu tähän. Barbaarit vangitsevat Emilianon, joka voimainkoetuksista selvittyään vapautetaan Landan pyynnöstä. Emiliano ystävineen jatkaa hyökkäyksiään, tunkeutuu barbaarien linnakkeeseen ja lyö heidät lopullisessa taistelussa.
Tuotanto ja vastaanotto.
"Goliat ja barbaarit" edustaa varhaiseen keskiaikaan sijoittuvaa peplumtyylilajin muunnosta, josta sittemmin kehittyi kokonainen viikinkielokuvien sarja. Elokuva on kuvattu Jugoslaviassa ja Incir-De Paolisin studioilla Roomassa. Monet ulkokohtauksista on todellisuudessa tehty sisätiloissa. Steve Reevesin sijaisnäyttelijänä toimi Giovanni Cianfriglia.
Reevesin lihasten ohella elokuvan vetonaulana toimii kuubalainen seksipommi Chelo Alonso eksoottisine tanssiesityksineen. Seikkailuelokuvana "Goliat ja barbaarit" ei kuitenkaan ole kovin onnistunut. Tästä huolimatta se oli suuri kaupallinen menestys varsinkin Yhdysvalloissa, jossa American International Pictures lyhensi elokuvan 85 minuuttiin ja korvasi alkuperäisen musiikin Les Baxterin sävellyksillä.
Carlo Campogalliani

Giovanni Battista Carlo Campogalliani (10. lokakuuta 1885 Concordia sulla Secchia – 10. elokuuta 1974 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
Elokuvaura.
Carlo Campogalliani aloitti elokuvanäyttelijänä vuonna 1910 ja ohjasi ensimmäisen elokuvansa vuonna 1914. Hän teki useita rikosjännäreitä ja Maciste-elokuvia perustaen oman tuotantoyhtiön vuonna 1920. Vuonna 1922 Campogalliani muutti vaimonsa kanssa Etelä-Amerikkaan, jossa hän kuvasi elokuvia Argentiinassa ja Brasiliassa sekä kierteli oman teatteriseurueensa kanssa. Vuodesta 1927 lähtien hän työskenteli Saksassa palaten sitten Italiaan, jossa hän ohjasi kaksi koomikko Ettore Petrolinin elokuvaa. Nukke-elokuvan "I quattro moschettieri" (”Neljä muskettisoturia”, 1936) jälkeen Campogalliani ohjasi ehkäpä parhaan elokuvansa "Montevergine", joka tunnetaan myös nimellä "La grande luce" (”Suuri valo”, 1939). Se sai palkinnon Venetsian elokuvajuhlilla.
Toisen maailmansodan jälkeen Campogalliani ohjasi komedioita, kauhuelokuvia ja Carolina Invernizion romaaneihin perustuvia melodraamoja. Uransa loppuvaiheessa hän teki kaksi merkittävää peplumelokuvaa, "Kuninkaiden laakson jättiläinen" ("Maciste nella valle dei re", 1960) ja "Ursus – orjien vapauttaja" ("Ursus", 1961). Campogallianin viimeinen elokuva oli varhaiseen keskiaikaan sijoittuva seikkailufantasia "Valloittajan miekka" ("Rosmunda e Alboino", 1961).
Verrannollisuuslaskuri

Verrannollisuuslaskuri on geigermittarin ja ionisaatiokammion ohella yksi kaasutäytteisistä hiukkasilmaisintyypeistä, jonka toiminta perustuu kaasussa tapahtuneeseen ionisaatioon.
Toimintaperiaate.
Verrannollisuuslaskurin kammio muistuttaa perusrakenteeltaan geigermittaria. Ilmaisinkammion tyypillisesti sylinterimäinen seinämä muodostaa katodin ja sisällä on anodilanka. Katodin ja anodin välille on säädetty jännite, joka luo kammion sisään sähkökentän. Täytekaasuna voidaan käyttää esimerkiksi argonia. Ilmaisimeen kuuluu myös signaalinkäsittelyyn liittyvää elektroniikkaa.
Kun ilmaisimen läpäisee säteilevä hiukkanen, se ionisoi kaasumolekyylejä eli hajottaa molekyylin ioniksi ja elektroniksi. Sähkökentän vaikutuksesta ionit pyrkivät kohti katodia ja elektronit kohti anodia. Kun elektronit ovat lähellä anodilankaa, hyvin voimakas sähkökenttä kiihdyttää elektroneita ja ne törmäilevät kaasumolekyyleihin ionisoiden näitä, jolloin niistä irtoaa lisää elektroneita. Tämä monistuva ionisaatio aiheuttaa anodia kohti kulkevan elektronivyöryn.
Syntyneiden elektronivyöryjen aiheuttaman signaalin voimakkuus on verrannollinen kammion läpäisseen hiukkasen energiaan. Tämän vuoksi verrannollisuusilmaisin kykenee erottamaan korkea- ja matalaenergiaiset hiukkaset.
Konrad ReijoWaara

Karl Konrad ReijoWaara (vuoteen 1906 "Relander", 25. maaliskuuta 1853 Kokkola – 19. joulukuuta 1936 Helsinki) oli terveysvalistaja, lääkintöneuvos ja valtiopäivämies.
Henkilöhistoria.
ReijoWaaran vanhemmat olivat apteekkari Carl Ulrik Relander ja Rosina Charlotta Borg ja puoliso vuodesta 1880 Ida Sofia Åhlberg (k. 1949). Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1874, lääketieteen lisensiaatiksi 1880 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1892 (väitöskirjan aihe oli "Terveyshoidollisia tutkimuksia Haapajärven piirilääkäripiiristä"). Vuodesta 1880 vuoteen 1887 hän toimi tehtaanlääkärinä Kymissä ja sitten piirilääkärinä 1887–1892 Haapajärvellä, 1892–1904 Oulussa ja 1904–1926 Helsingissä. Katovuosien aikaan 1902–1903 hän oli koko Oulun läänin lääkäri. 
Hän laati lukuisia kirjoituksia ja kirjasia ja piti esitelmiä terveydenhoidosta sekä julkaisi 1895 kirjan "Lyhyt sairaanhoitajan opas I–II". Suuri osa hänen kirjoituksistaan ilmestyi "Terveydenhoitolehdessä", jonka toimittaja hän oli 1889–1895 ja 1905–1918. Hän teki myös aloitteen Duodecim-seuralle samannimisen aikakauskirjan perustamisesta, jota hän toimitti 1885–1891. ReijoWaara oli kirkolliskokousedustaja 1903. Hän oli myös innokas raittiusmies, 1889–1899 hän oli ns. juomalakkoliikkeen aloitteentekijä ja johtaja. Lääkintöneuvoksen arvo hänelle myönnettiin 1905.
ReijoWaara oli porvarissäädyn Oulun edustaja valtiopäivillä 1897 ja 1899. Hän teki aloitteen muun muassa tuberkuloosiparantoloiden perustamiseksi. 
Lääkäriseura Duodecim on jakanut vuodesta 1978 alkaen vuosittain Konrad ReijoWaaran nimeä kantavan palkinnon ensisijaisesti käytännön lääkärintyöstä. Hänen kunniakseen nimetty silta yhdistää Biomedicum Helsinki -keskuksen kahta eri rakennusta Helsingin Meilahdessa.
Julkaisuja.
Nimellä "Karl Konrad Relander":
Nimellä "Konrad Reijo-Waara":
Aiheesta muualla.
Luossan kerjäläinen

Luossan kerjäläinen () on ruotsalaisen runoilijan Dan Anderssonin kirjoittama runo. Se on yksi hänen tunnetuimmista runoistaan.
Runoon on tehty monta sävellystä, ehkä tunnetuin on Gunde Johanssonin vuodelta 1954. Sen ovat levyttäneet muun muassa Thorstein Bergman, Hootenanny Singers ja Sofia Karlsson.
Runo on suomennettu moneen kertaan. Kirjallisessa muodossa se sisältyy Otto Varhian toimittamaan suomennosvalikoimaan "Miilunvartijan lauluja ja muita runoja" (1948, uusi painos 1981). Lauluna sen ovat suomentaneet Sauvo Puhtila, jonka käännöksen on levyttänyt Finntrio 1974; Aappo I. Piippo, joka suomensi valikoiman Dan Aderssonin runoihin tehtyjä lauluja Esa Niemitalon vuonna 1977 julkaistulle albumille "Laulelmia suomalaismetsistä"; sekä Hector ja Tommy Tabermann, jotka suomensivat valikoiman Dan Anderssonin runoihin sävellettyjä lauluja vuonna 1979 ilmestyneelle Hectorin albumille "Ruusuportti".
Jérôme Duquesnoy

Jérôme Duquesnoy (k. 1641) oli flaamilainen kuvanveistäjä. Hänen veistämänsä oli Brysselin alkuperäinen Manneken Pis -veistos. Veistos on varastettu useita kertoja. Nykyinen on vuonna 1965 siitä tehty jäljennös. 
Myös Duquesnoyn poika François Duquesnoy oli kuvanveistäjä.
Rakas...

Rakas... on Maunu Kurkvaaran ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1961. Mahdollisimman pientä työryhmää elokuvanteossa tavoitteenaan pitänyt Kurkvaara käsikirjoitti, kuvasi, leikkasi, lavasti ja tuotti teoksen itse. "Rakas..." sai neljä Jussi-palkintoa 1961: parhaan tuottajan Jussin, parhaan ohjauksen Jussin, parhaan kuvauksen Jussin ja parhaan naispääosan Jussin.
Kurkvaaran 1960-luvun elokuvien tunnusomaisia piirteitä ovat alkuperäiskäsikirjoituksiin pohjautuvat, nykyajan ihmisiä ongelmissaan kuvaavat aiheet. Tyylinsä hän löysi vuonna 1960 valmistuneessa elokuvassaan "Autotytöt". "Rakkaan..." alkuperäisaiheen kirjoitti nimimerkki Soili Kotala, jonka takana oli Kurkvaara itse.
"Rakas..." on ensimmäinen osa Kurkvaaran trilogiassa, jota jatkavat "Yksityisalue" ja "Meren juhlat". Trilogian perustavia aiheita ovat ranskalaisen uuden aallon henki ja nuorehkon helsinkiläisälymystön elämän kuvaaminen. Trilogian kaksi ensimmäistä elokuvaa ovat mustavalkoisia.
Juoni.
Elokuva perustuu kahden ihmisen muistoille ja niiden pohjalta näytettäville takaumille. Nuori kirjailija Jaska Salmi ja hänen raskaana oleva vaimonsa Sini riitelevät. Välienselvittelyn päätteeksi mies syöksyy ulos asunnosta. Sinin muistojen kautta palataan suhteen syntyyn ja alkuvaiheisiin. Treffitakaumien jälkeen Jaskan muistot palaavat aikaisempiin vappujuhliin, jossa hän joutui kahden muun naisen, Mirkun ja Gunvorin kanssa pieneen suhdepyörteeseen. Lopussa kertomus jatkuu Sinin näkökulmasta, kun hän kertoo Jaskalle olevansa raskaana. Tarina palaa lopulta nykyhetkeen, jolloin Sini pakkaa tavaransa ja lähtee uuden sovinnon merkeissä Jaskan luo.
Tuotanto.
Suomalaisen elokuvan studioaikakausi veteli viimeisiään 1960-luvulle tultaessa ja teki tilaa niin kutsutulle ”uudelle aallolle”, jonka edelläkävijöitä Suomessa oli Kurkvaara. Hän itse piti "Rakas..."-teosta seurannutta "Yksityisaluetta" parhaana elokuvanaan.
Kurkvaaran näkemyksen mukaan elokuvan tuli kokonaisuudessaan palvella ohjaajansa taiteellisia päämääriä. Niinpä hän teki lähes kaiken itse niin "Rakkaassa..." kuin trilogian kahdessa jälkimmäisessäkin osassa. Suurten työryhmien mukanaan tuoma meteli oli täysin poissuljettua. Sinikka Hannula teki keskeiset naisosat trilogian kaikissa elokuvissa. "Rakasta..." hän piti Kurkvaaran elokuvista suosikkinaan.
Vastaanotto.
"Rakkaan..." yleisömenestys oli heikohko. "Rakas..." oli mukana useilla festivaaleilla ja se myytiin Ruotsiin ja Saksaan.
"Päivän Sanomien" Esko Elstelä arvioi "Rakkaan..." olevan ”Kurkvaaran tähän asti paras elokuva kahden kaupunkilaisnuoren rakkaustarinasta.” Yleisesti pantiin merkille käsikirjoittaja-ohjaaja-kuvaajan taidot. Lisäksi monet arvostelijat kiinnittivät huomiota elokuvan vessakohtauksiin. "Ylioppilaslehden" Carl Henning näki "Rakkaan..." visuaalisen ilmaisun ja vuoropuhelun välillä selkeän tasoeron. "Ilta-Sanomien" Yrjö Kemppi piti Kurkvaaran ohjaustyötä ”flegmaattisena”.
Julkaisut.
Televisiossa "Rakas..." nähtiin ensi kerran 22. tammikuuta 1968 ja se sai noin 1,2 miljoonaa katsojaa. Sittemmin elokuvaa on esitetty televisiossa harvakseltaan. 
Finnkino Oy on julkaissut elokuvan DVD:nä, kuten trilogian muutkin osat.
Ionisaatiokammio

Ionisaatiokammio on geigermittarin ja verrannollisuuslaskurin ohella yksi kaasutäytteisistä hiukkasilmaisintyypeistä ja sen toiminta perustuu kammion sisältävän kaasun ionisaatioon.
Rakenne ja toimintaperiaate.
Ionisaatiokammio on muodoltaan tavallisesti joko sylinterimäinen tai suorakulmainen, joka on täytetty kaasulla. Sylinterinmallisessa ilmaisimessa seinämä on katodi ja keskellä on anodilanka. Anodin ja katodin välille on synnytetty oikeansuuruinen jännite, jotta ilmaisin toimii halutulla tavalla. Jännitteen on oltava riittävän suuri ja toisaalta jännite ei saa olla liian suuri. Pienillä keräysjännitteen arvoilla osa syntyneistä positiivisista ja negatiivisista ioneista ehtii yhtyä uudelleen neutraaleiksi atomeiksi eli rekombinoitua ennen saapumista elektrodeille. Keräysjännitteen pitää olla tarpeeksi suuri, niin että käytännöllisesti katsoen kaikki varaukset saadaan kerättyä ennen rekombinaatiota. Keräysjännitteen nostaminen lisää ionien ja erityisesti elektronien energiaa tarpeeksi, ne alkavat aiheuttaa lisää ionisaatiota törmäillessään kaasumolekyyleihin. Syntyneet uudet elektronit kiihtyvät myös sähkökentässä ja lisäävät edelleen ionisaatiota. Seurauksena on elektronivyöry, joka loppuu vasta, kun kaikki vapaat elektronit ovat kulkeutuneet anodille.
Kun säteily läpäisee ilmaisinkammion, se irrottaa kaasumolekyyleistä elektroneita. Ionit pyrkivät siirtymään katodille ja elektronit anodille. Toisin kuin geigermittarissa tai verrannollisuuslaskurissa, ionisaatiokammiossa ei synny elektronivyöryjä. Syntynyt signaalivirta on verrannollinen ilmaisimen läpäisseen säteilyhiukkasen energian suuruudelle. Tämän vuoksi ilmaisimella on mahdollista erottaa suuri- ja matalaenergiaiset hiukkaset, toisin kuin geigermittarilla.
Ionisaatiokammion huono puoli on se, ettei ilmaisin kykene erottamaan samaan aikaan saapuneita hiukkasia. Ionisaatiokammiolla on myös heikko aikaresoluutio, sillä se ei pysty havaitsemaan kahta perättäistä hiukkasta, jos ne saapuvat alle millisekuntien aikavälillä.
Frans Oskar Durchman

Frans Oskar Durchman (13. helmikuuta 1813 Kuivaniemi – 27. maaliskuuta 1880 Vöyri) oli suomalainen pappi, myöhemmän herännäisliikkeen johtohenkilöitä, ja valtiopäivämies. 
Durchmanin vanhemmat olivat kappalainen Gustaf Durchman ja Brita Maria Sarelius ja puolisot vuodesta 1838 Evelina Augusta Bergroth (k. 1850) ja vuodesta 1850 Vendla Margareta Hällfors (k. 1896). Durchman tuli ylioppilaaksi 1831 ja vihittiin papiksi 1835, varapastorin arvon hän sai 1854 ja rovastin arvon 1862. Durchman toimi pappina Kalajoella, Ylihärmässä, Ullavassa, Isossakyrössä ja Munsalassa. Hänet oli 1842 pidätetty virantoimituksesta puoleksi vuodeksi luvattomien hartauskokousten pitämisen takia. Isonkyrön pitäjänapulainen Durchmanista tuli 1842 ja vt. kirkkoherrana hän toimi 1846–1848 ja 1854–1856. Koivulahden kirkkoherraksi Durchman tuli 1858 ja Iin kirkkoherraksi 1867, astuen virkaan 1869. Vöyrin kirkkoherra hänestä tuli 1875. Durchman oli pappissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1872. Hän suomensi yhdessä A. W. Ingmanin kanssa Lutherin postillan (1848–1851).
She’s Madonna

She’s Madonna on Robbie Williamsin kolmas ja viimeinen virallinen single seitsemänneltä studioalbumilta, "Rudeboxilta". Pet Shop Boysin kanssa yhteistyössä tehtynä se on rakkauslaulu poptähti Madonnalle ja se julkaistiin 5. maaliskuuta 2007. Kappaleesta tuli yksi Williamsin alemmille sijoille sijoittuneista kappaleista Britannian singlelistalla, sijoittuen korkeimmillaan sijalle 16. Tästä huolimatta sitä on silti soiteltu säännöllisesti musiikkivideokanavilla sekä Britannian radioasemilla. On myös vahvistettu, että singleä ei tulla julkaisemaan lainkaan Latinalaisessa Amerikassa. Tästä huolimatta single julkaistiin Meksikossa digitaalisesti ladattavana. Musiikkivideokin saapui MTV Brazilille sekä muille brasilialaisille musiikkikanaville.
Raitalista.
UK CD1
UK CD2
UK DVD Single
Jerry Brown (amerikkalaisen jalkapallon pelaaja)

Jerome "Jerry" Brown, Jr. (20. lokakuuta 1987 St. Louis, Missouri – 8. joulukuuta 2012 Irving, Texas) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan tukimies. 
Lyhyellä ammattilaisurallaan Brown edusti Indianapolis Coltsia ja Dallas Cowboysia.
Kuolema.
Brown kuoli 8. joulukuuta 2012 autokolarissa. Autoa ajoi hänen joukkuetoverinsa Josh Brent, joka asetettiin syytteeseen kuolemantuottamuksesta ja rattijuopumuksesta.
Henrik August Reinholm

Henrik August Reinholm (21. maaliskuuta 1819 Rauma – 15. kesäkuuta 1883 Viapori, Helsinki) oli suomalainen pappi ja kansatieteilijä, oppiarvoltaan filosofian tohtori.
Reinholmin vanhemmat olivat tilanomistaja, lääninviskaali Henrik Gudmund Reinholm (k. 1852) ja Agata Nordlund. Hän kävi Turun katedraalikoulua ja Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1837. Reinholm valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1844, lisensiaatiksi 1853 ja tohtoriksi 1857.
Reinholm väitteli 1853 aiheesta "Om Finska Folkens fordna hedniska dop och dopnamn" ja samana vuonna hänet vihittiin Porvoossa papiksi. Hän oli Suomen ensimmäisiä kansanperinteen tallentajia. Varsinaisen päätyönsä Reinholm teki Viaporin seurakunnan kirkkoherrana ja vankilapastorina, jota virkaa hän hoiti vuodesta 1856 lähtien. Reinholm aloitti opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 1837 ja koki opiskeluaikoinaan voimakkaan kansallisen heräämisen.
Reinholm osallistui vuonna 1847 David Europaeuksen runonkeräysmatkalle, joka suuntautui Novgorodiin sekä Tverin ja Aunuksen Karjalaan. Matkalta keräämäänsä aineistoa hän toimitti Elias Lönnrotille, joka käytti sitä 1849 julkaistussa Kalevalan toisessa painoksessa eli niin sanotussa "Uudessa Kalevalassa". Lisäksi Reinholmin tallentamaa kansanperinnettä julkaistiin muun muassa Zachris Topeliuksen teoksessa "Finland framställdt i teckningar".
Reinholm matkusti Karjalan lisäksi myös eri puolilla Suomea ja tallensi runsaasti materiaalia. Hänen lähes sadasta paksusta kansiosta koostuvaa aineistoaan säilytetään Kansallismuseossa. Lisäksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa on noin tuhat Reinholmin keräämää kalevalamittaista runoa. Tutkijana Reinholm ei ollut kovinkaan lahjakas, eivätkä hänen kykynsä siten ilmeisesti riittäneet kerätyn aineiston kunnolliseen analysointiin.
Reinholmin käsikirjoituskokoelma sisältää pitkälti muinaissuomalaista mytologiaa, muun muassa tarinoita jatuleista ja Suomen muinaisista kuninkaista. Lisäksi hän tallensi paljon erilaisia kansantansseja ja -leikkejä. Reinholm keräsi myös työ- ja asuinpaikkansa Viaporin historiaa. Viaporia koskeva aineisto on kuitenkin vielä pääosin analysoimatta.
Lalli (veistos)

Lalli (myös ”Lallin patsas”) on talonpoika Lallia esittävä Aimo Tukiaisen veistos entisen Köyliön kunnan keskustaajamassa Kepolassa. Vuonna 1989 paljastetun patsaan pystytti Köyliön Säästöpankki 100-vuotisjuhliensa yhteydessä. Se sijaitsee pankin vanhan liikerakennuksen vieressä Köyliöntien ja Kirkkosaarentien risteyksessä. 
Veistos.
Legendan mukaan Lalli surmasi piispa Henrikin Köyliönjärven jäällä vuonna 1156. Graniittijalustalla seisova yli 3 metrin korkuinen pronssinen veistos esittää Lallia, jolla on vasemmassa kädessään pitkä keihäs ja vyöllään kirves. Toisessa kädessään Lalli pitelee murrettua lukkoa.
Historia.
Patsashanke käynnistettiin vuonna 1955, jolloin Kirkkokariin pystytettiin piispa Henrikin ja kristinuskon Suomeen saapumisen muistomerkki. Tuolloin virisi ajatus myös Lallin muistomerkistä, jonka hankkimiseksi Köyliössä perustettiin muistomerkkitoimikunta. 1960-luvun alussa Lallin muistomerkkiä suunniteltiin myös Harjavallan Hiirijärvelle.
Hanke toteutui vasta 1980-luvun lopussa, jolloin Köyliön Säästöpankki tilasi veistoksen Aimo Tukiaiselta 100-vuotisjuhlansa kunniaksi ja maaherra Pirkko Työläjärvi paljasti patsaan 27. elokuuta 1989. Köyliön Säästöpankki liittyi pankkikriisin aikana Satakunnan Säästöpankkiin, josta puolestaan tuli pian osa Suomen Säästöpankkia. Sen lakkauttamisen myötä 1993 pankin taidekokoelma siirtyi Valtion vakuusrahastolle, joka myi Köyliön Säästöpankin entisen liikerakennuksen patsaineen yksityiselle.
Paikallisiin perinteisiin kuuluu koululaisten vappuna suorittama patsaan lakitus.
Vinhin lääketieteellinen yliopisto

Vinhin lääketieteellinen yliopisto () sijaitsee Vietnamissa Vinhin satamakaupungissa. Sen perustamispäätöksen 1077/2010/QĐ-TTg on allekirjoittanut Vietnamin varapääministeri Nguyễn Thiện Nhân.
Osmo Durchman

Osmo Durchman ['durkman] (11. heinäkuuta 1890 Ruovesi – 18. tammikuuta 1959) oli suomalainen sukututkija. 
Henkilöhistoria.
Durchmanin vanhemmat olivat rovasti Lahja Hyvä Durchman ja Fanny Fredrika Ehrström. Ylioppilaaksi 1908 tullut Durchman valmistuivalmistui Kauppakorkeakoulusta 1915. 
Hän työskenteli Tampereen Osake-Pankissa 1916–1922, Otavan palveluksessa 1922–1935, Tieteellisten seurain kirjaston palveluksessa vuodesta 1946 ja Suomen tiedeseuran kirjastonhoitaja vuodesta 1952. Hän oli "Aikalaiskirjan 34" päätoimittaja, "Aikalaiskirjan 41" toimittaja ja "Genoksen" toimituskunnan jäsen vuodesta 1930.
Durchmanille myönnettiin kanslianeuvoksen arvonimi 1944. Hän työskenteli pankki-, kustannus- ja kirjastoalalla. Suomen Sukututkimusseura käynnisti vuonna 1924 hänen aloitteestaan kirkonarkistojen tili- ja historiakirjojen jäljennystyön. Kokoelmaa säilytetään Valtionarkistossa.
Kalevi Pyykönen

Kalevi Pyykönen (27. elokuuta 1934 Nurmes – 19. elokuuta 1994 Tukholma) oli suomalainen taidemaalari, joka maalasi kubistiseen tyyliin. 
Pyykösen työskentelytapa oli rytmittäinen ja pitkäjännitteinen. Hän palasi samaan aiheeseen tai teokseen vuosienkin päästä.
Taiteilijan ura.
Pyykönen valmistui 1950-luvulla opettajaksi, ja toimi opettajana yli kaksi vuosikymmentä. Työn ohessa hän opiskeli kuvataidetta muun muassa Tapani Raittilan ohjauksessa ja Taideteollisen korkeakoulun kursseilla. 1970-luvulla hän ryhtyi taidemaalariksi. 
Pyykönen oli 1960-luvulla Savonlinnassa perustamassa taideyhdistys Ars Novaa, jonka puheenjohtajana hän oli pitkään. 1980-luvulla hän oli valtion kuvataidetoimikunnan jäsenenä. Hän kuului lisäksi itäsuomalaisten taiteilijoiden Tutka-ryhmään.
Pyykönen työskenteli Savonlinnassa ja piti siellä myös ensimmäisen yksityisnäyttelynsä 1964. Tärkeimmät yksityisnäyttelyt olivat Bäcksbackan Taidesalongissa Helsingissä. Näyttelyjä oli myös muun muassa Tukholmassa ja Saksassa. Laajimmin hän esitteli tuotantoaan retrospektiivisessä näyttelyssä Mikkelin taidemuseossa vuonna 1992. Teoksia oli näytteillä myös yhteisnäyttelyissä, kuten Suomen taiteilijain ja Tutka-ryhmän näyttelyissä sekä ryhmänäyttelyssä Pariisissa.
Kalevi Pyykösen teoksia on muun muassa Suomen valtion, Wäinö Aaltosen museon, Aineen taidemuseon, Helsingin kaupungin sekä Tukholman kaupungin kokoelmissa.
Palloliiton Maakuntasarjan kausi 1947–1948

Palloliiton Maakuntasarja 1947–1948 oli Palloliiton kolmanneksi korkein sarjataso jalkapallossa kaudella 1947–1948. Työväen Urheiluliiton seurat pysyivät edelleen poissa Palloliiton sarjoista ja ne pelasivat omia sarjojaan. Maakuntasarja pelattiin 15 lohkossa.
Maakuntasarja.
Lähteen toimintakertomuksessa esitetyt ottelutulokset on sijoitettu arvaamalla pelatuiksi joko kotona tai vieraissa.
Pohjola.
1 luovutusvoitto KPP:lle.
Etelä-Pohjanmaa.
1 Luovutusvoitto KrIF:lle. 2 Luovutusvoitto Virkiälle. 3 Luovutusvoitto KaIK:lle.
Häme läntinen.
1 Pato voittajavastalauseen jälkeen.
Kymenlaakso pohjoinen.
1 Luovutusvoitto Vedolle.
Kymenlaakso eteläinen.
1 Luovutusvoitto Tor'ille.
Saimaa.
1 Luovutusvoitto SaPa:lle. 2 Luovutusvoitto YVPS:lle.
Varsinais-Suomi.
1 Luovutusvoitto PIF:lle.2 Luovutusvoitto MIFK:lle
Länsi-Uusimaa.
1 luovutusvoitto HyPS:lle.
Helsinki 1.
1 luovutusvoitto OKU:lle.
Kiiltokurjenpolvi

Kiiltokurjenpolvi ("Geranium lucidum") on yksi- tai kaksivuotinen kasvilaji kurjenpolvien suvussa.
Kiiltokurjenpolvi kasvaa kymmenestä 35:een senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on lähes kalju. Lehdet ovat kiiltäviä, munuaismaisia ja jakautuneet leveiksi tylppähampaisiksi liuskoiksi. Kukissa on pullea verhiö, jonka verholehdet ovat pystyjä, eivät siirottavia. Terälehdet ovat niitä pidempiä ja vaaleanpunaisia. Laji muistuttaa näöltään ja kasvutavaltaan jossain määrin haisukurjenpolvea ("Geranium robertianum"), jolla lehden liuskat ovat erimuotoiset ja varsi karvainen. Kiiltokurjenpolvi on hajuton haisukurjenpolveen verrattuna.
Kiiltokurjenpolvea esiintyy Suomen alueella Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa rannikolla ja saaristossa. Se kasvaa kallioisilla paikoilla ja suosii kalkkia sekä typpeä.
Jääpallon Suomensarja 1965

Jääpallon Suomensarja pelattiin kaudella 1964-1965 nelilohkoisena. Lohkovoittajat etenivät SM-sarjakarsintaan.
Sarjataulukko.
SM-sarjakarsinta.
VarTP ja OTP nousivat mestaruussarjaan, josta putosivat Veiterä ja Oulun TArmo
Can’t Fight the Moonlight

Can’t Fight the Moonlight on LeAnn Rimesin single, joka tehtiin tunnuskappaleeksi elokuvalle Coyote Ugly. Singlen on sanoittanut Diane Warren. Single oli valtava menestys, kun Rimes julkaisi sen 22. elokuuta 2000, sijoittuen listojen kärkeen kahdeksassa valtiossa, kuten Isossa-Britanniassa ja Australiassa, joissa se oli vuoden 2001 parhaiten myynyt single.
Kappale lisättiin Rimesin "I Need You" -kokoelma-albumille vuonna 2002 sekä "The Best of LeAnn Rimesille" vuonna 2004. Kappaleelle julkaistiin myös musiikkivideo vuonna 2000, sisältäen kohtauksia "Coyote Ugly" -elokuvasta.
Vastaanotto.
Barnes &amp; Noble.comin Wendy Mitchell yllättyi kappaleesta ja kutsui sitä "ultra-tarttuvaksi". Heather Phares Allmusicilta piti kappaletta "positiivisena Britney Spearsilaisena tehoballadina." "Billboardin" Rimesistä ja kappaleesta kertovassa arvostelussa arvostelija kertoi että kappale "on ylivoimaisesti hänen kaikkein pakottavin pop-kappale tähän mennessä-ja yksi kiehtovammista koostumuksista tämänhetkiseltä lauluntekijältä, Diane Warrenilta."
Raitalista.
Australian CD single
European CD single
European CD maxi single
European 12" maxi - Promo
Japanese 12" maxi - Promo
US CD/Cassette tape single
US CD Maxi single/US/UK digital download
US Promo CD single
Siperiankurjenpolvi

Siperiankurjenpolvi ("Geranium sibiricum") on monivuotinen kasvilaji kurjenpolvien suvussa. Sitä esiintyy Itä-Euroopassa, Siperiassa.
Siperiankurjenpolvi kasvaa 20:stä 50:een senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on rento, veltohko, haarova, särmikäs ja vaaleakarvainen. Aluslehdet ovat viisiliuskaisia ja ylemmät varsilehdet kolmiliuskaisia. Kukat kasavavat tavallisesti yksittäin. Kukkaperä ja verhiö ovat hapsikarvaisia. Terälehdet ovat verholehtien pituisia, kuudesta kahdeksaan millimetriä, matalasti lanttokärkisiä, väriltään vaalean sinipunaisia.
Nystysorvarinpensas

Nystysorvarinpensas ("Euonymus verrucosus") on sorvarinpensaisiin kuuluva puuvartinen kasvilaji. Sitä esiintyy Itä-Euroopassa, Venäjällä ja Tadžikistanissa. Laji on maailmanlaajuisesti elinvoimainen (LC).
Nystysorvarinpensas on pysty ja tiheähaarainen pensas, joka kasvaa yhdestä kolmeen metriä korkeaksi. Sen oksien kuori on suureksi osaksi nystermien peittämä. Vastakkain kasvavat lehdet ovat puikeasta soikeaan ja sahalaitaisia. Kukinnossa on yhdestä kolmeen kukkaa. Kukat ovat nelilukuisia, teriöt punertavanruskeita. Hedelmä on kellertävä tai punainen, nelilokeroinen kota.
Helmisaniainen

Helmisaniainen ("Onoclea sensibilis") on helmisaniaiskasvien (Onocleaceae) heimoon kuuluva saniaislaji. Sitä esiintyy Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikan itäosassa. Lajia käytetään koristekasvina. Helmisaniaisen lehtiruodit ovat pitkiä ja harvaan suomuisia. Sillä on samaan heimoon kuuluvan kotkansiiven tapaan erilliset itiölehdet. Marrot lehdet ovat vaaleanvihreät, kolmiomaiset, nahkeat ja verkkosuoniset. Lehtilavat ovat jakaantuneet epävastakkaisiksi sormilehdyköiksi. Itiölehdet ovat pystyt, tummanruskeat tai mustat, tiheään lyhytliuskaiset. Helmisaniaisen itiöt kypsyvät syksyllä ja leviävät keväällä.
Siperianasteri

Siperianasteri eli siperiankelloasteri ("Eurybia sibirica", syn. "Aster sibiricus") on monivuotinen asterikasvi. Sitä esiintyy Euraasiassa Pohjoismaissa ja laajasti Siperiassa, Pohjois-Amerikassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Siperianasteria esiintyy Suomen alueella Lapissa paikoitellen uustulokkaana, joka on eräillä kasvupaikoilla vakiintunut. Lajia on havaittu Torniossa, Pellossa, Kolarissa, Muoniossa, Inarissa ja Kuusamossa.
Siperianasteri kasvaa viidestä kahteentoista senttimetriä korkeaksi. Punaruskeat ja hienosti karvaiset varret kasvavat kohenevasti. Lehdet ovat pitkänsoikeat, ehyet ja ehytlaitaiset tai harvaan hampaiset. Mykeröitä kasvaa latvassa yhdestä muutamaan. Ne ovat 2,5 senttimetriä leveitä. Mykeröjen kehräkukat ovat aluksi keltaiset, sitten punaruskeat, laitakukat ovat sinivioletit.
Siperiannauhus

Siperiannauhus ("Ligularia sibirica") on monivuotinen asterikasvien heimoon ja helonauhusten sukuun kuuluva kasvi, jota esiintyy Itä-Euroopasta Itä-Aasiaan. Lajia viljellään koristekasvina.
Siperiannauhus kasvaa 40:stä 150:een senttimetriä korkeaksi. Tyvilehdet ovat pitkäruotiset, niiden lapa on kolmiomainen herttamainen tai munuaismainen, kooltaan 10–25 senttimetriä, päältä lähes kalju, alta huopakarvainen, laidoilla pieniä tylppiä hampaita. Kukintona on pitkä ja tiheä mykeröstö varren yläosassa. Mykeröjen lyhyet perät ovat jäykkäkarvaiset ja niissä on kaksi mykerön pituista tukilehteä. Kehrä- ja laitakukat ovat keltaisia. Laitakukkia on mykerössä seitsemästä yhteentoista kappaletta, ne ovat enintään kaksi senttimetriä pitkiä.
Lakikynsimö

Lakikynsimö ("Draba cacuminum") on monivuotinen ristikukkaiskasvilaji kynsimöiden suvussa. Laji esiintyy endeemisenä Norjassa ja Ruotsissa, missä se kasvaa harvinaisena Skandien tuntureilla. Lakikynsimö on arvioitu Norjassa erittäin uhanalaiseksi (EN), Ruotsissa vaarantuneeksi (VU) ja koko maailmassa puutteellisesti tunnetuksi (DD).
Lakikynsimö on erittäin hidaskasvuinen ja on korkeudeltaan yhdestä kahdeksaan senttimetriä. Se muistuttaa paljon pienikokoista kalliokynsimöä ("Draba norvegica"). Laji kasvaa emäksisten ja ultraemäksisten kallioiden raoissa etenkin tuntureiden huipulla.
Kierrevallisneria

Kierrevallisneria ("Vallisneria spiralis") on kilpukkakasveihin kuuluva vesikasvilaji.
Kierrevallisneria kasvaa makeissa vesistöissä: jokisuistoissa, järvissä, joissa, avovetisillä soilla, kaivetuissa altaissa ja kastelukanavissa.
Kierrevallisneria on maailmanlaajuisesti yleinen ja laajalle levinnyt laji. Sitä esiintyy Euroopassa useissa eteläosan maissa, Afrikassa useissa maissa Algeriasta Etelä-Afrikkaan, Aasian mantereella Turkista Kiinaan ja Indo-Kiinaan, Filippiineillä ja Papua Uudessa Guineassa. Laji on laajentanut levinneisyyttään monin paikoin alkuperäisestä, sitä esiintyy myös vieraslajina Uudessa Seelannissa ja Havaijilla.
Siniefedra

Siniefedra ("Ephedra intermedia") on monivuotinen paljassiemeninen kasvilaji efedrojen ("Ephedra") suvussa.
Siniefedra on pensas, joka kasvaa kuivilla, hiekkaisilla tai kivisillä elinympäristöillä, kuten heinäniityillä, aavikoilla, jokilaaksoissa, tulvatasangoilla, hiekkarannoilla ja kallioilla. Se viihtyy katajien ja happomarjojen seurassa. Siniefedra sisältää melko korkean pitoisuuden (noin 0,7 %) efedriinialkaloideja ja sitä kerätään Pakistanissa lääkekäytöön.
Siniefedraa esiintyy Keski-Aasiassa laajalla alueella: Afganistanissa, Intiassa, Iranissa, Kazakstanissa, Kiinassa, Kirgisiassa, Mongoliassa, Nepalissa, Pakistanissa, Tadžikistanissa, Turkmenistanissa, Uzbekistanissa ja Venäjällä. Laji on maailmanlaajuisesti elinvoimainen (LC).
Marjaefedra

Marjaefedra ("Ephedra distachya") on monivuotinen paljassiemeninen kasvilaji efedrojen ("Ephedra") suvussa.
Marjaefedra on varpu, joka kasvaa erilaisilla kuivilla paikoilla kuten aroilla, hietikoilla, dyyneillä, kallionkielekkeillä ja soraisilla tasangoilla. Se kukkii huhtikuusta kesäkuuhun ja tekee syyskuusta lokakuuhun hedelmiä, jotka ovat kypsänä punaisia pallomaisia käpyjä. Lampaat ja vuohet laiduntavat kasvia.
Marjaefedran levinneisyysalue on laaja ja ulottuu Euroopasta Keski-Aasiaan. Euroopassa lajia esiintyy Etelä-Euroopassa: Espanja, Italia, Ranska, Balkanin maat, Kreikka. Keski- ja Itä-Euroopassa: Sveitsi, Itävalta, Unkari, Tšekki, Slovakia, Romania, Bulgaria, Ukraina, Venäjä. Aasiassa: Turkki, Iran, Kazakstan, Turkmenistan ja Siperia. Laji on maailmanlaajuisesti elinvoimainen (LC).
Macklemore

Benjamin Hammond Haggerty (s. 19. kesäkuuta 1983 Seattle, Washington), taiteilijanimeltään Macklemore, on yhdysvaltalainen hip hop -muusikko. Hän työskentelee Ryan Lewisin (tuottaja), Andrew Joslynin (viulu) ja Owour Arungan (trumpetti) kanssa. 
Macklemore on julkaissut musiikkia itsenäisesti vuodesta 2000 ja on saavuttanut merkittävän fanimäärän verkossa. Hän on julkaissut yhden mixtapen, kolme EP-levyä ja kaksi studioalbumia. Macklemoren ja tuottaja Ryan Lewisin musiikkivideot ”Same Love” ja ”Thrift Shop” ja "Can't Hold Us" ovat saavuttaneet suursuosion.
Macklemoren ja Ryan Lewisin yhteisalbumi "The Heist" julkaistiin 9. lokakuuta 2012. Se nousi ensimmäiselle sijalle US iTunesin ladatuimmissa ja toiselle sijalle Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla. Albumin myynti ensimmäisellä viikolla oli 78 000 kappaletta. "Can't Hold Us" oli vuonna 2013 Spotifyn maailmanlaajuisesti kuunnelluin kappale.
Kopteri (lehti)

Kopteri on suomalainen moottoripyörälehti, joka on suunnattu rakenneltujen pyörien harrastajille. "Kopterin" www-sivuston mukaan lehden sisältöön kuuluvat muun muassa chopperit, customit, bobberit, cafe racerit ja erilaiset "klassikot". Moottoripyörämerkeistä pääpaino on Harley-Davidsonissa sekä englantilaisissa ja muissa eurooppalaisissa pyörissä.
"Kopterin" ensimmäinen numero ilmestyi vuonna 1992. Lehden nimi on harrastajasanastoa: käännös yhdysvaltalaisesta termistä "chopper", joka tarkoittaa tässä asiayhteydessä tietyllä tavalla rakenneltua ja kustomoitua moottoripyörää.
"Kopterin" päätoimittaja on Mala Malk.
Hirvensalmen kirkonkylä

Hirvensalmen kirkonkylä on taajama ja Hirvensalmen kunnan kuntakeskus Etelä-Savossa. Taajamassa oli vuoden 2011 lopussa 857 asukasta.
Kirkonkylä on rakentunut lännessä sijaitsevan Liekuneen ja idässä sijaitsevan Ryökäsveden erottavalle niemelle, joka päättyy kapeaan salmeen. Lähellä niemen länsirantaa kulkee kylänraitti, jonka nimenä on Hirvensalmentie. Hirvensalmentien varrella sijaitsevat muun muassa Osuuspankki, apteekki ja S-market, jonka yhteydessä on postikonttori. Aikaisemmin kylänraitin varressa oli myös Siwa ja Karhulan baari, joiden kummankin toiminta on jo lakannut. Karhulan baarin rakennus purettiin, mutta entinen Siwa odottaa yhä uutta käyttöä. Ryökäsveden puoleisella rannalla on Elomaan yhtenäiskoulu, jossa toimii kunnan ainoa yläkoulu.
Kirkonkylän keskus on Hirvensalmen kirkko, jonka ympärillä ovat hautausmaat. Niiden länsipuolella kylänraittia Liekuneen rannassa reunustavat tervalepät. Tervaleppien mukaan on nimetty kunnan myös vuosittainen kesätapahtuma Tervaleppäjuhlat. Pohjoispäässä Tervaleppäkuja päättyy pienvenesataman luokse ja jatkuu Hirvensalmentienä Pöyryn kylään. Etelässä Tervaleppäkuja ylittää Hirvensalmen sillan ja muuttuu Kilkintieksi, joka johtaa Kilkinkylään ja Uutelaan. Aikaisemmin tämä Mäntyharjulle johtava tie kaarsi sillan jälkeen oikealle ja seurasi Soikanlahden rantaa, mutta uusi tie kulkee suoraan etelään kohti Kilkinkylää. Uuden ja vanhan tien sekä länteen Kissakoskelle johtavan Ripatintien väliin jää 134 metriä korkea Haukonmäki.
Kirkonkylän itäosassa Ryökäsveden rannalla sijaitsee Heikinniemi, jossa on vanhainkoti ja jossa aiemmin toimi sittemmin kunnantalon naapuriin muuttanut terveysasema. Läheltä alkaa pururata (talvisin hiihtolatu), jota pitkin pääsee urheilukentälle, Mäknistön laavulle ja Satulinnaan. Maasto pururadan varrella vaihtelee mäntykankaasta suohon.
Sinikka Hannula

Soili Sinikka Kurkvaara (o.s. Hannula, s. 26. kesäkuuta 1937) on suomalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi ohjaaja-tuottaja Maunu Kurkvaaran ”modernin ajan” elokuvista 1960-luvulla. Merkittävimmät roolinsa Hannula teki Kurkvaaran elokuvissa, kuten "Patarouva" (1959), "Autotytöt" (1960), "Rakas..." (1961), "Meren juhlat" (1963) ja "Punatukka" (1969).
Sinikka Hannula oli Helsingin Nuorisoteatterin kasvatti, ja oli niin sanotusti Kurkvaaran ”elokuvalöytö”. Heidän suhteensa syveni ja pian "Patarouva"-elokuvan jälkeen Hannula ja Kurkvaara avioituivat.
Naispääosa elokuvassa "Rakas..." on jäänyt Hannulalle Kurkvaaran elokuvista suosikiksi: ”Olin siinä ehkä tuorein. Se oli jollain tavalla läheisin. Kun Manu etsi aihetta, tuli puhetta, että miksei voi tehdä elokuvaa omasta ympäristöstä. "Rakkaassa..." lähdettiin kehittelemään stooria ystäväpiiristä ja omasta elinympäristöstä.”
Dick Taylor

Richard Clifford ”Dick” Taylor (s. 28. tammikuuta 1943 Dartford) on brittiläinen rock-kitaristi. Hän on vuonna 1964 toimintansa aloittaneen The Pretty Things -yhtyeen perustajajäsen. 
Ennen The Pretty Thingsiä Taylor oli jo ehtinyt olla The Rolling Stones -yhtyeen ensimmäinen basisti; hän liittyi yhtyeeseen 1962 mutta jätti sen jo samana vuonna. Taylorin seuraajaksi tuli Bill Wyman. Hän ei ehtinyt osallistua yhdenkään Rolling Stonesin kappaleen levytykseen.
Ura.
Dick Taylor oli merkittävä hahmo 1960-luvun brittiläisessä rockissa toimiessaan The Pretty Things -yhtyeen soolokitaristina ja sen yhtenä pääasiallisista lauluntekijöistä. Dick Taylor oli Rolling Stones yhtyeen laulaja. Mick Jaggerin teini-aikainen ystävä, ja he kävivät samaa koulua Lontoon esikaupunkialueella Dartfordissa. 1960-luvun alussa he alkoivat soittaa kitaristi Keith Richardsin kanssa yhtyeessä nimeltä Little Boy Blue &amp; the Blue Boys. Yhtyeestä kasvoi myöhemmin The Rolling Stones.
Taylor erosi yhtyeestä vuoden 1962 aikana. Hän perusti uuden, voimakkaasti rhythm &amp; bluesiin nojaavan rockbändin nimeltä The Pretty Things, yhdessä laulaja Phil Mayn kanssa Taylorin särmikäs soolokitara olivat keskeisiä tekijöitä The Pretty Thingsin kiihkeän R&amp;B-rockin menestyksessä 1960-luvun puolivälissä. Vaikka yhtye saavutti vain pari suurta hittiä Britanniassa, sitä on myöhemmin alettu arvostaa yhtenä merkittävimmistä 1960-luvun brittiläisistä bändeistäValitettavasti Pretty Things jäi lähes täysin tuntemattomaksi amerikkalaisyleisölle, jolle kappaleet kuten "Rosalyn" ja “Don’t Bring Me Down” tulivat tutuksi vasta, kun David Bowie teki niistä coverin "Pin Ups" -albumilleen. 
Dick Taylor ja Phil May olivat yhtyeen tärkeimmät lauluntekijät. Heidän käsialaansa ovat esimerkiksi yhtyeen hitti-kappaleet "“Midnight to Six Man”" ja "“L.S.D.”" Taylor ja May olivat merkittäviä vaikuttajia myös siinä, että yhtye siirtyi R&amp;B:stä psykedeeliseen ilmaisuun, erityisesti albumilla "S.F. Sorrow". 
"S.F. Sorrowia" pidetään ensimmäisenä rock-oopperana, ja sillä oli suuri vaikutus Pete Townshendille, joka julkaisi seuraavana vuonna The Whon "Tommy"-oopperan. "S.F. Sorrow" on nykyään tunnustettu rockin mestariteos. Dick Taylor jätti Pretty Thingsin pian "S.F. Sorrowin" jälkeen, ja sen jälkeen Pretty Things jatkoi levyttämistä progressiivisen rockin ja hard rockin saralla, tosin vähäisemmällä menestyksellä 1970-luvun puoliväliin mennessä. Hän ryhtyi tuottajaksi, tuottaen esimerkiksi Hawkwindin ensimmäisen albumin. Sen jälkeen hän vetäytyi hetkeksi pois musiikkialalta, kunnes liittyi uudestaan mukaan Pretty Things -yhtyeeseen 1970-luvun lopulla, ja hän on soittanut heidän kanssaan siitä lähtien. 
1970-luvulla useat punk-sukupolven edustajat ottivat Pretty Thingsin esikuvikseen, ja Taylor itse sanoi löytäneensä rock’n’rollin liekin uudelleen nähtyään The Clashin keikalla. Hän on kehunut saaneensa paljon innostusta punk-musiikista. Hän teki paljon yhteistyötä punk-yhtye The Mekons:in kanssa, sekä kitaristina että tuottajana. Vuonna 1990 hän vieraili kitaristina englantilaisen, psykedeliaa ja punk rockia yhdistelevän Thee Hypnotics-yhtyeen studioalbumilla "Come Down Heavy"
Brennersola

Brennersola (, ) on merkittävä sola Alppien yli Italian (Etelä-Tirolin maakunta) ja Itävallan (Tirolin osavaltio) rajalla. Se on matalimpia Alpit ylittävistä solista, noin 1 375 metriä merenpinnasta, ja kulkukelpoinen ympäri vuoden.
Maantiede.
Brennersolasta pohjoiseen ja etelään jatkuva laakso erottaa Stubain Alpit lännessä Zillertalin Alpeista idässä. Koko laaksoa on vanhastaan kutsuttu nimellä Wipptal, mutta 1900-luvulta lähtien Wipptal-nimellä on tarkoitettu lähinnä laakson pohjoispuolta.
Sola sijaitsee Alppien päävedenjakajalla. Laaksoa pohjoiseen virtaava Silljoki yhtyy Innsbruckissa Inniin, Tonavan sivujokeen. Laaksoa etelään virtaava Eisack () yhtyy Bolzanon jälkeen Adigeen, joka virtaa Adrianmereen.
Solan alue kuuluu Italian puolella Brennerin kuntaan ja Itävallan puolella Gries am Brennerin kuntaan. Solan korkeimmalla kohdalla näiden valtioiden rajalla on pieni Brennerin kylä. Siitä pohjoiseen Itävallan puolella ovat Gries, Steinach ja Matrei am Brenner. Eteläpuolella Italiassa on Sterzing ().
Liikenne.
Brenner on yksi vilkkaimmista liikenneyhteyksistä Alppien yli. Tämä johtuu toisaalta solan mataluudesta, toisaalta sen edullisesta sijainnista: solaan on hyvät yhteydet niin pohjoisesta (Inn- ja Silljokien laaksot) kuin etelästä (Eisackin laakso).
Brennersolan kautta kulkee nykyään kolme liikenneväylää: vanha kylien kautta kulkeva maantie, vuosina 1964–1972 rakennettu maksullinen moottoritie (eurooppatie E45 – Itävallassa tienumero A13 ja Italiassa A22) sekä vuonna 1867 valmistunut Innsbruckin ja Veronan välinen rautatie.
Solan ylitti tietullitilaston mukaan 11,7 miljoonaa ajoneuvoa vuonna 2007. Maantierahtia se välittää 31 miljoonaa tonnia ja rautatierahtia 10 miljoonaa tonnia vuodessa (2004). Maantieliikenne ruuhkautuu varsinkin lomakausina ja viikonloppuisin.
Brennerin alitse on rakenteilla 55 kilometriä pitkä rautatietunneli, Brennerin pohjatunneli (, ) Franzensfestestä eli Fortezzasta Innsbruckiin. Tunnelin on tarkoitus valmistua vuonna 2025. Tunneli yhdistyy Innsbruckin lähellä olemassa olevaan tunneliin, jolloin yhtäjaksoisen rautatietunnelin pituudeksi tulee 64 kilometriä.
Historia.
Brennersolan on arveltu olleen jo pronssikaudella käytössä meripihkan kauppareittinä. Roomalainen tie solan kautta valmistui vuonna 215. Tie rakennettiin keisari Septimius Severuksen määräyksestä korvaamaan Via Claudia Augustaa, joka kulki hiukan lännempänä Reschensolan kautta.
Sola on ollut niin taloudellisesti, poliittisesti kuin sotilaallisestikin merkittävä roomalais- ja keskiajalla. Alemannit hyökkäsivät sen kautta Italiaan vuonna 268. Varhaiskeskiajalla sola toimi germaanien muuttoreittinä Etelä-Tirolin laaksoihin. 1200-luvulta lähtien sola kuului Tirolin kreivikuntaan, josta tuli osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa ja sittemmin Itävalta-Unkarin keisarikuntaa. Vuoden 1919 Saint-Germainin sopimuksessa Itävalta luovutti Etelä-Tirolin Italialle, jolloin maiden raja tuli kulkemaan Brennersolan kautta.
Kahden kelmin kepposet

Kahden kelmin kepposet () on vuonna 1970 ensi-iltansa saanut Jerry Lewisin ohjaama komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Sammy Davis, Jr. ja Peter Lawford. "Kahden kelmin kepposet" on vuonna 1968 ilmestyneen komediaelokuvan "Suolaa ja pippuria" jatko-osa.
Juoni.
Christopher Pepper (Peter Lawford) ja Charlie Salt (Sammy Davis Jr.) menettävät yökerhonsa ja kääntyvät avun toivossa Pepperin aristokraattisen kaksoisveljen, Sydneyn, puoleen. Hän kuitenkin kieltäytyy auttamasta heitä; pian tämän jälkeen Sydney löydetään murhattuna. Pepper ottaa hänen identiteettinsä ja huomaa pian, että hänen veljensä oli timanttisalakuljettaja ja päätyi rikoskumppaniensa murhaamaksi. Salt ja Pepper päättävät yhdessä laittaa rikolliset telkien taakse.
Tuotanto.
Komedian käsikirjoitti Michael Pertwee ja tuotti Milton Ebbins. Elokuvan sävellyksestä vastasi Les Reed. Elokuva kuvattiin vuonna 1969 Englannissa Lontoossa sekä Herefordshiren Ledburyssa ja Borehamwoodissa studioilla.
Peter Cushingilla ja Christopher Leellä on cameoroolit tohtori Frankensteinina ja kreivi Draculana. Lawford näyttelee Pepperin lisäksi Pepperin kaksoisveljeä lordi Sydney Pepperiä.
Julkaisu.
"Kahden kelmin kepposet" julkaistiin kotimaassaan Yhdysvalloissa toukokuussa vuonna 1970. Suomen ensi-ilta oli 4. kesäkuuta vuonna 1971. United Artists toimi elokuvan julkaisijana ja levittäjänä.
"Kahden kelmin kepposet" julkaistiin DVD:llä 25. tammikuuta vuonna 2005.
Frans Edvard Edelheim

Frans Edvard Edelheim (23. toukokuuta 1848 Helsinki – 27. tammikuuta 1909) oli suomalainen insinööri, kartanonomistaja ja moninkertainen valtiopäivämies. 
Edelheim valmistui insinööriksi 1868 Helsingin teknillisen reaalikoulun kurssilta ja toimi rautatieinsinöörinä Venäjällä 1868–1875, sillanrakennusinsinöörinä Pietarissa 1875–1876 ja kanavanrakennusinsinöörinä 1876–1886. Hän oli Mariupolin sotasataman rakentamisen pääinsinööri 1886–1889 ja Libaun sotasataman rakentaja 1889–1893. Hän omisti Koiskalan kartanon Nastolassa 1894–1909. Edelheim oli ritariston ja aatelin jäsen valtiopäivillä 1882, 1885, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Edelheimin isä oli senaattori Paul Henrik Edelheim ja äiti Emilia Christina af Brunér. Hänen sisarensa oli toimittaja, kirjailija Anna Edelheim. Varatuomari, valtiopäivämies Paul Wilhelm Jonas Edelheim oli puolestaan Frans Edvard Edelheimin veli.
Fredrik Wilhelm Edelheim

Fredrik Vilhelm Krogius, aateloituna vuodesta 1817 Edelheim (23. heinäkuuta 1770 Porvoo – 25. toukokuuta 1833 Helsinki) oli suomalainen senaattori ja todellinen valtioneuvos.
Edelheimin vanhemmat olivat Porvoon piispa Paul Krogius ja Anna Sara Hassel. Hän kävi Porvoon lukiota, pääsi ylioppilaaksi 1787 ja suoritti Turun akatemiassa tutkinnon oikeusvirkoja varten 1790.
Edelheim oli oikeusrevision toimituskunnan ylimääräisenä kanslistina 1791–1792 ja pääesikunnan päällikön toimiston sotasihteerinä Suomessa 1792–1801. Hän sai protokollasihteerin arvonimen vuonna 1796. Edelman oli sitten Karjalan laamannikunnan laamannina 1803–1833 ja samalla hallituskonseljin (senaatin) oikeusosaston jäsenenä (senaattorina) 1809–1833. Hänestä tuli valtioneuvos 1822 ja todellinen valtioneuvos 1828. Edelheim omisti Bosgårdin kartanon Porvoossa. 
Edelheim valtasi Laajasalon Stansvikin rautamalmiesiintymän vuonna 1830 ja louhitutti malmia muutaman vuoden. Kaivos jäi kuitenkin pian pois käytöstä.
Vahvistamattoman tiedon mukaan Edelheim kieltäytyi Suomen kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskin vaatimuksesta vannoa uskollisuudenvala suuriruhtinas Konstantinille Venäjällä käytössä olleen valakaavan mukaan, joka olisi tunnustanut tämän itsevaltiaaksi hallitsijaksi, ja tilaisuus jouduttiin keskeyttämään. Myöhemmin tuli tieto että Konstantin luopuu kruunusta, jolloin uskollisuudenvala vannottiin Nikolai I:lle Suomessa käytössä olleen valakaavan mukaan.
Edelheim oli naimisissa 1798–1816 Anna Maria Franzénin (k. 1816) kanssa ja vuodesta 1818 Eleonora Elisabet Charlotta Tauben kanssa tämän toisessa avioliitossa. Hänen poikiaan ensimmäisestä avioliitosta olivat senaattori Paul Henrik Edelheim (1801–1855) ja senaattori Frans Ivar Edelheim (1804–1884).
Tisca Chopra

Tisca Chopra (s. 1. marraskuuta 1973 Kasauli, Himachal Pradesh) on intialainen televisio-, teatteri-, ja elokuvanäyttelijä.
Kaliumsuperoksidi

Kaliumsuperoksidi (KO2) on kalium- ja superoksidi-ioneista koostuva epäorgaaninen ioniyhdiste. Kaliumsuperoksidi on yksi kaliumin oksideista. Sitä käytetään hapen vapauttamiseen ja orgaanisessa synteesissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Kaliumsuperoksidi on huoneenlämpötilassa keltaista kiinteää ainetta. Yhdiste on voimakas hapetin ja reagoi veden kanssa muodostaen kaliumhydroksidia, vetyperoksidia ja happikaasua. Lisäksi kaliumsuperoksidi reagoi hiilidioksidin kanssa vapauttaen happea ja muodostaen kaliumkarbonaattia. 
2 KO2 + 2 H2O → 2 KOH + H2O2 + O2
4 KO2 + 2 CO2 → 2 K2CO3 + O2
Kaliumsuperoksidia muodostuu kuumennettaessa kaliummetallia happivirrassa.
K + O2 → KO2
Koska kaliumsuperoksidi vapauttaa happea kosteuden ja hiilidioksidin vaikutuksesta, sitä käytetään happinaamareissa sekä hapen tuottajana sukellusveneissä ja avaruussukkuloissa. Orgaanisessa synteesissä kaliumsuperoksidia voidaan käyttää ketonien valmistamiseen bentsyylisistä metyleeniyhdisteistä ja hydroksiketonien valmistamiseen ketoneista.
Ahti Ahonen

Ahti ”Ake” Kalervo Ahonen (4. elokuuta 1947 Tukholma) on suomalainen teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Hän toimi teatterinjohtajana lähes 25 vuoden ajan johtaen Rauman, Joensuun, Rovaniemen ja Oulun kaupunginteattereita. Eläkkeelle Ahonen jäi loppuvuodesta 2011.
Ahonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1968 ja teatteriohjaajaksi Tampereen yliopistosta vuonna 1974. Vuosina 1975–1977 hän toimi Rauman Kaupunginteatterin johtajana. Vuodet 1980–1984 hän oli ohjaajana Rovaniemen Teatterissa, jota hän johti vuosina 1985–1987 ja uudelleen vuosina 1992–2002. Vuodet 1987–1990 Ahonen johti Joensuun kaupunginteatteria. Vuosina 2006–2012 hän johti Oulun kaupunginteatteria, minkä jälkeen hän on ollut vapaa ohjaaja.
Ahonen on ohjannut muiden muassa näytelmät "Neiti Julie", "Kuka pelkää Virginia Woolfia?", "Kuningas Lear", "Amadeus", "Van Gogh" ja "My Fair Lady". Hänen jäähyväisnäytelmänsä oli italialaisen Dario Fon kirjoittama "Donna – yksinäinen nainen".
Ahonen oli Valtion näyttämötaidetoimikunnan jäsen vuosina 2007–2009 ja puheenjohtaja 2010–2013. Hän oli vuosina 2010–2013 myös Taiteen keskustoimikunnan jäsen.
Ole Edgren

Ole Christian (Kristian) Edgren (12. toukokuuta 1898 Jyväskylä – 18. helmikuuta 1962 Turku) oli suomalainen orkesterinjohtaja ja säveltäjä. 
Ole Edgrenin vanhemmat olivat lääketieteen ja kirurgian tohrori Klas Kristian Edgren ja Aina Forsius ja puoliso vuodesta 1930 näyttelijä Birgit Hästesko. Edgren opiskeli Helsingin konservatoriossa ja Sternin konservatoriossa Berliinissä ja teki 1920-luvulla opintomatkoja Saksaan. Hän toimi Helsingin kaupunginorkesterin jäsenenä 1929–1937. Porin kaupunginorkesterin johtaja Edgren oli 1937–1941 ja Turun kaupunginorkesterin johtaja vuodesta 1941 kuolemaansa saakka. Hän vieraili myös ulkomailla ja sävelsi viulu-, piano- ja orkesterikappaleita.
Nandita Das

Nandita Das (s. 7. marraskuuta 1969) on intialainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja. Hänen esikoisohjauksensa on vuonna 2008 ilmestynyt "Firaaq", joka käsittelee Gujaratin vuoden 2002 väkivaltaisuuksien vaikutuksia ihmisiin. Ranskan hallitus myönsi Dasille Ordre des Arts et des Lettres -kunniamerkin vuonna 2008.
Nandita Dasin isä on taidemaalari Jatin Das. Hän syntyi Bombayssa ja kasvoi Delhissä opiskellen Delhin yliopistossa tutkinnon maantieteestä ja sosiaalityöstä.