Schleswigin herttuakunta

Schleswigin herttuakunta oli historiallinen alue nykyisen Saksan ja Tanskan rajan kahta puolta, Jyllannin niemimaan tyvessä. Se sai nimensä historiallisen keskuksensa, Schleswigin kaupungin mukaan. Alueen poikki on lyhyt matka Itä­mereltä Pohjan­merelle, ja näiden välillä käyty kauppa on luonut seudulle historiallisesti tärkeän merkityksen.
Herttuakunnan historia.
Schleswigin eteläraja, joka oli samalla tuolloisen Tanskan valtakunnan eteläraja, määriteltiin ensi kertaa vuonna 811 Tanskan kuninkaan Hemmingin ja Kaarle Suuren kesken, sen jälkeen kun Kaarlen johtamat frankit olivat valloittaneet Holsteinin länsiosan. Raja kulki Pohjanmereen virtaavaa Eiderjokea ja Kielin luoteispuolella Itämereen laskevaa Levensauta myöten. Rajan kaakkoispuolella eli länsislaavilaisia heimoja, jotka 1100–1200-luvuilla käännytettiin kristinuskoon ja sulautettiin alueen germaanisiin asukkaisiin. 
Historiallisen Schleswigin pohjoisraja kulki 1200-luvulta lähtien lännessä Pohjanmereen laskevassa Kongeåjoessa, idässä Koldingjokea ja -vuonoa myöten nykyisen Koldingin kaupungin kohdalle. Kongeån eteläpuolella sijaitseva Tanskan vanhin kaupunki Ribe ei kuitenkaan koskaan kuulunut Schleswigiin vaan eksklaavina Tanskan kuningaskuntaan.
Eiderjoen raja säilyi yli tuhannen vuoden ajan Schleswigin poliittisena etelärajana, mutta ei tietenkään estänyt väestön, kieli- ja kulttuurivaikutteiden liikkeitä. Jo 1200-luvulla, kun Schleswigin herttuakunta oli vielä läänitettynä Tanskan kuningassuvun jäsenille, sen kaupunkeihin asettui runsaasti alasaksankielistä porvaristoa. Vuonna 1326 Schleswig läänitettiin Holsteinin kreivi Gerhardille. Saksalaisvaikutus voimistui, ja alue sai vähitellen eräänlaisen erikoisaseman Tanskan kuningaskunnan ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan välillä. Reformaation jälkeen alueen kirkko- ja hallintokieleksi vaihtui yläsaksa, mutta kansan kielinä säilyivät edelleen tanskan eteläjyllannin murre "(sønderjysk)", Etelä-Schleswigissä alasaksa sekä länsirannikolla ja saarilla friisi.
Schleswig ja Holstein, alun perin erilliset hallintoalueet, joutuivat 1300-luvulta lähtien yhä tiukempaan yhteyteen, kun Holsteinia hallinnut Schauenburgin kreivien suku sai Schleswigistä yhä lujemman otteen. Tämä huipentui vuonna 1460 Riben sopimukseen, jolla viimeinen Holsteinin kreivi ja Schleswigin herttua, lapseton Adolf VIII (1401–1459), luovutti valtansa veljenpojalleen, Oldenburgin kreiville, josta tuli sekä Tanskan kuningas Kristian I että samalla Holsteinin ja Schleswigin herttua. Tanskan, Schleswigin ja Holsteinin välille syntyi näin personaaliunioni. Schleswigiä ja Holsteinia yhdisti toisiinsa myös Schleswig-Holsteinin ritaristo, mahtimiesten ryhmittymä, jolla oli usein maaomistuksia sekä Schleswigissä että Holsteinissa.
Tanskan kuningassuvun sekä siitä nousseiden Schleswig-Holstein-Gottorpin herttuoiden hallinnassa Schleswigin ja Holsteinin alueesta muotoutui hallinnollinen tilkkutäkki, jonka valtakuvioihin sekaantuivat sekä Saksan keisari ja ruhtinaat että Tanskan kanssa toistamiseen sotinut Ruotsi. Tilanne muuttui ratkaisevasti Ruotsin jouduttua tappiolle suuressa Pohjan sodassa, jolloin Ruotsin kanssa liittoutuneen Gottorpin herttuan alueet Schleswigissä joutuivat 1713 Tanskalle. 4. syyskuuta 1721 Tanskan kuningas Schleswigin herttuana otti säätyjen suostumuksella hallintaansa koko Schleswigin. Tähän vedoten tanskalaiset sata vuotta myöhemminkin tulkitsivat asian niin, että Tanskan kuninkaan 1100-luvulla antama läänitys oli peruuntunut ja Schleswigistä tullut taas osa Tanskan kuningaskuntaa. Vuonna 1773 Tanska ja Venäjä (jonka tsaari Pietari III oli entinen Holstein-Gottorpin herttua) solmivat vaihtokauppasopimuksen, jolla myös Holsteinin herttuan maat siirtyivät Tanskan kuninkaan hallintaan. Tämä alue oli kuitenkin suureksi osaksi saksankielinen, ja sillä oli vahvat yhteydet Saksaan.
1800-luvulla romanttisen kansallistunteen nostattamat kansallisuus- ja kielipoliittiset kiistat alkoivat kärjistyä. Saksassa kehittyi ns. schleswig-holsteinilainen liike, joka Riben sopimukseen vedoten korosti Tanskan Schleswigin ja vanhaan Saksan valtakuntaan kuuluneen Holsteinin historiallista yhteyttä. Samaan aikaan Tanskassa Schleswig (tai ”Etelä-Jyllanti”, "Sønderjylland") haluttiin nähdä Tanskan ikivanhana rajamaana, jota Tanskan kuninkaan asettamat jaarlit 1100-luvulla vaikuttaneesta Knud Lavardista lähtien olivat hallinneet. Konflikti huipentui ”hulluna vuonna” 1848, kun Kööpenhaminassa valtavien mielenilmausten jälkeen 21. maaliskuuta nimitetty uusi hallitus päätti liittää Schleswigin kokonaan Tanskaan, Kielissä taas maaliskuun 24:nnen vastaisena yönä perustettiin väliaikainen hallitus, joka halusi liittää Schleswigin Holsteiniin siten, että molemmat pyrkisivät yhdistymään Saksan valtioon. Seurasi kolmivuotinen sota Tanskan ja uuden Schleswig-Holsteinin armeijan välillä; jälkimmäistä tukivat välillä Preussin ja muiden Saksan valtioiden joukot. Britannian, Venäjän ja Ranskan painostuksesta sota päättyi 1851. Rajat jäivät entiselleen, ja Schleswigiä ruvettiin määrätietoisesti tanskalaistamaan, missä Tanskan luterilainen kirkko toimi tärkeänä vaikuttajana. Tanskalaistamispolitiikka nostatti myös vastustusta, ja samaan aikaan itse asiassa kieliraja siirtyi pohjoisemmaksi.
Kytemään jäänyt kiista leimahti uudelleen 1863. Tanskan uuden, poliittisesti kokemattoman kuninkaan Kristian IX:n allekirjoittama uusi perustuslaki, jossa vuoden 1852 rauhansopimuksen vastaisesti Schleswigiä pyrittiin integroimaan tiukemmin Tanskan yhteyteen, herätti saksalaismielisten sekä protestanttisen Pohjois-Saksan johtajaksi nousevan Preussin epäluulot. Kun Tanska luottaen Euroopan suurvaltojen apuun kieltäytyi peruuttamasta lakia, syttyi toinen Saksan–Tanskan sota. Preussin ja Itävallan joukot miehitettyään Holsteinin ja Lauenburgin ylittivät Eiderjoen 1. helmikuuta 1864. Ratkaisevassa Dybbølin (saks. Düppel) taistelussa 18. huhtikuuta 1864 Tanska, joka vastoin toiveitaan oli jäänyt yksin ylivoimaista vastustajaa vastaan, kärsi murskatappion. Etenkin Britannian painostuksesta käynnistyneet rauhanneuvottelut eivät tuottaneet tulosta, mutta kun kesäkuussa sotatoimet oli aloitettu uudelleen ja Preussin armeija onnistunut tekemään yllättävän maihinnousun, Tanskan oli pakko palata neuvottelupöytään. Wienissä kesällä 1864 solmitussa rauhassa Tanska joutui luopumaan koko Schleswigistä, Holsteinista ja Lauenburgista, ja Pohjois-Schleswigin tanskankieliset asukkaat joutuivat Preussin alaisuuteen.
Holsteinin herttuakunta joutui 1864 Itävallalle, mutta tämä hankala tilanne laukesi Preussin–Itävallan sodan myötä 1866, ilman että alueella itsessään olisi käyty taisteluja. 12. tammikuuta 1867 Vilhelm I julisti Schleswig-Holsteinin liitetyksi maakuntana Preussiin. Schleswigin herttuakunta itsenäisenä yksikkönä lakkasi lopullisesti olemasta.
Myöhemmät vaiheet.
Preussin alaisuuteen joutuneen Schleswigin pohjoisosan tanskalaisväestö vastusti uuden hallinnon saksalaistamistoimia perustamalla omia seuroja, yhdistyksiä ja kulttuuritoimintaa, ja etenkin maaseudun vauraiden ja riippumattomien tilallisten tuella tanskalaisuus säilyi. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1920 pidettiin alueella kansanäänestys, jonka perusteella historiallinen Schleswig jaettiin kahtia, kun sen enimmäkseen tanskalainen pohjoisosa liitettiin Tanskaan. Tämä raja on edelleenkin voimassa.
Tanskan ja Saksan raja-alue vähemmistöineen (Tanskan saksalais- ja Saksan tanskalaisvähemmistö) on vuonna 2018 otettu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Saksan puolella nykyisen Schleswig-Holsteinin osavaltion pohjoisosassa tanskalaisvähemmistöön lukeutuu noin 50 000 ihmistä, Tanskan Etelä-Jyllannin saksalaisvähemmistöön kuuluu noin 15 000.