tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Prikaati 2005

Prikaati 2005, josta käytetään nimitystä valmiusyhtymä, on Suomen puolustusvoimien maavoimien uusin prikaatityyppi. Tällä hetkellä Suomessa on kolme Prikaati 2005 -mallin mukaista prikaatia koulutusorganisaatioina: Karjalan prikaati, Porin prikaati ja Kainuun prikaati. Ne eroavat toisistaan pääasiallisten ajoneuvojensa vuoksi. Kainuun prikaati toimii Sisu NA-110 -telakuorma-autoilla, Karjalan prikaati raskaimmin varusteltuna CV9030:llä ja Porin prikaati Panssari-Sisulla. Varustamisjärjestyksessä ensimmäinen on Karjalan prikaati. Kaikkia varusmiehiä ei kouluteta kuitenkaan edes näissä rauhan ajan valmiusprikaateissa 2005-kokoonpanoon, vaan kulloisestakin koulutustehtävästä osa näiden yksikköjen varusmiehistä saa jo kotiutuessaan sijoituksen muihin sodan ajan joukkoihin. Ne, jotka jäävät kokoonpanoon siirretään vuosien kuluttua muihin yksiköihin.
Valmiusyhtymät suunniteltiin varustettavaksi loppuun saakka vuoteen 2008 mennessä. Prikaati 2005:a kutsutaan myös valmiusprikaatiksi liikkuvuutensa ja strategisen iskun torjumiskykynsä vuoksi. 
Prikaati on pienin itsenäiseen taisteluun soveltuva sotatoimiyhtymä, jossa on taistelevana osana kolme panssariajoneuvoin liikkuvaa jalkaväkipataljoonaa, taistelua tukevana tykistöaselajina yhtymän orgaaninen (oma) tykistöpatteristo, jossa on kolme 155 millimetrin kanuunoilla varustettua tulipatteria.
Lisäksi valmiusyhtymän tulee kyetä vastaanottamaan johdettavakseen ja huollettavakseen 1–2 sen toimintaa tukevaa joukkoyksikköä. Tukevat joukkoyksiköt voivat olla kolmea jääkäripataljoonaa vahvistavia taistelevia yksilöitä tai taistelua tukevia yksiköitä, kuten tykkipatteristoja tai mekanisoituja taisteluosastoja.
Yleensä prikaatia suurempi sotatoimiyhtymä on armeijakunta. Klassisessa järjestelmässä pienin sotatoimiyhtymä oli prikaatia suurempi divisioona, joka koostui rykmenteistä.
Kokoonpano.
Prikaati 2005:een kuuluvat seuraavat joukot:
Jääkäriprikaati

Jääkäriprikaati (JPR) on Sodankylässä ja Rovaniemellä sijaitseva Suomen puolustusvoimien joukko-osasto, joka kouluttaa jääkärijoukkoja erikoistuen arktisiin olosuhteisiin ja ilmatorjuntaan. Se kouluttaa vuosittain noin 2 600 varusmiestä (2015). Sodankylän yksikkö on varustettu Bandvagn 206 -telakuorma-autoin ja edustaa valmiusprikaatien ohella operatiivisten joukkojen iskukykyä.
Yhdysvaltojen kanssa vuonna 2023 solmitun DCA-sopimuksen mukaisesti Jääkäriprikaatin sotilasalueita annetaan tarvittaessa Yhdysvaltojen käyttöön.
Kokoonpano.
Lisäksi Jääkäriprikaatiin kuuluu esikunta (E/JPR), Lapin aluetoimisto (LAPALTSTO) ja huoltokeskukset Sodankylässä (HKESK1) ja Someroharjulla (HKESK2).
Varuskuntaan kuuluu myös Puolustuskiinteistöjen Sodankylän aluetoimisto.
Sodankylän varuskunnan vaatetushuolto on muista varuskunnista poiketen ulkoistettu Lindströmin tytäryhtiölle Comforta Oy:lle. Silloisen Talousvarikon alainen vaatetuskorjaamo lopetti toimintansa varuskunnassa 2000-luvun alkupuolella.
Komentajat.
Prikaatin komentajina ovat olleet:
Historiaa.
Prikaatin toiminnan alun voidaan katsoa juontavan 19. syyskuuta 1918 perustetusta Terijoen rajavartiopataljoonasta, joka nimettiin tammikuussa 1920 rajapataljoonaksi ja kuukautta myöhemmin Käkisalmen läänin rykmentiksi. Rykmentti lakkautettiin 19. huhtikuuta 1921 ja seuraavana päivänä sen ensimmäisestä pataljoonasta muodostettiin I polkupyöräpataljoona, joka nimettiin muutettiin elokuussa Polkupyöräpataljoona 1.
Polkupyöräpataljoona muutettiin 16. toukokuuta 1936 jääkäripataljoona 1:ksi, joka osallistui talvi- jatko- ja Lapin sotiin. Vaasaan sijoitettu pataljoona sai maakunnallisen nimen 1. tammikuuta 1957, jolloin siitä tuli Pohjanmaan Jääkäripataljoona. Pataljoona siirrettiin 1964 Sodankylään, missä se sai 1. heinäkuuta 1966 nimen Lapin jääkäripataljoona (LAPJP). Pataljoonasta muodostettiin 1. lokakuuta 1979 jääkäriprikaati liittämällä siihen Pohjanmaan tykistörykmentti ja Kainuun prikaatin pioneerikomppania.
Valtioneuvoston puolustuspoliittinen selonteko julkaistiin 13. maaliskuuta 1997. Sen mukaisesti Pohjanmaan tykistörykmentti lakkautettiin 30. syyskuuta 1998, jolloin pohjoisen alueen tykistökoulutus keskitettiin Kainuun prikaatiin.
Jääkäriprikaatiin kuuluivat perustamisesta alkaen erillisyksikköinä kuljetus-, pioneeri- ja viestikomppania, joista muodostettiin 2. tammikuuta 1990 Sodankylän pataljoona. Pataljoona sai vaalittavakseen Lapin alueelta talvisotaan perustetun jalkaväkirykmentti 27:n perinteet. Pataljoonaan kuuluivat esikunta, esikuntakomppania, kuljetuskomppania, viestikomppania ja kertausharjoituskomppania. Esikuntakomppanian muodostivat pioneeri- ja konejoukkue, sotilaspoliisijoukkue ja huoltojoukkue.
Nykyhetkistä.
Puolustusvoimien vuodesta 2013 alkaen toimeenpantu puolustusvoimauudistus kasvatti joukko-osaston kokoonpanoa, kun Lapin Ilmatorjuntarykmentti ja Rovaniemen aluetoimisto liitettiin osaksi prikaatia. Vuonna 2014 lakkautettiin prikaatiin kuulunut joukkoyksikkö Pohjan jääkäripataljoona osana puolustusvoimauudistusta.
Heikki Fabian Helminen

Heikki Fabian Helminen (21. elokuuta 1847 Teisko – 7. syyskuuta 1892 Viipuri) oli jyväskyläläinen liikemies. Hän perusti muun muassa sanomalehti "Keski-Suomen", josta tuli vuonna 1917 Suomalaiseen yhdistymisen myötä nykyinen "Keskisuomalainen".
Helminen kävi Tampereella alkeiskoulun ja oli sitten oppilaana Edvard Granbergin apteekissa. Kun Granberg ja kirjakauppias Emil Hagelberg perustivat vuonna 1871 Jyväskylään Korkeakosken viinapolttimon Helminen vastasi polttimon rakentamisesta ja oli sitten toistakymmentä vuotta polttimon isännöitsijänä. Hänestä tuli myös toinen polttimon omistajista.
Kustantaja.
Helminen perusti "Keski-Suomi"-sanomalehden" vuonna 1871, jolloin Suomessa ilmestyi muuta 19 sanomalehteä. Hän osti yhdessä lehtorien K. G. Göösin ja Johan Ferdinand Canthin kanssa piirilääkäri W. S. Schildtiltä Jyväskylän kirjapainon, jossa sanomalehteä alettiin painaa. Kirjapaino myytiin samana vuonna Göösin ja Alexander Georg Weilinin (myös jyväskyläläinen opettaja) perustamalle Weilin+Göös-yhtiölle. Keski-Suomen ensimmäinen numero ilmestyi 7. tammikuuta 1871. 
Helminen toimi perustamansa lehden päätoimittajana kahteen otteeseen, vuosina 1871–1873 ja 1881–1885.
Helminen omisti myös Jyväskylän kansalliskirjakaupan, ja hän oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsenenä. Hänellä oli lisäksi maanviljelyskonekauppa, ja hän oli jonkin aikaa Keski-Suomen Maamiesseuran johtokunnan jäsenenä. Helminen muutti 1888 Jyväskylästä Tampereella ja julkaisi sitten Tampereella "Sampo"-nimistä lehteä, joka ei kuitenkaan menestynyt. Hän muutti jo samana vuonna Haminaan ja perusti siellä puhelinyhdistyksen. Hän oli sitten toimittajana "Haminan Sanomissa" ja toimi Haminassa sijainneen Weilin &amp; Göösin kirjakaupan haarakonttorin hoitajana. Viimeksi Helminen oli Haminan puhelinyhdistyksen hoitajana ja hän oli myös perustamassa puhelinyhdistyksiä muualle lähiseudulle. Syyskuussa 1892 Helminen tavattiin hirttäytyneenä metsästä Markovillan huvilan läheltä Viipurissa, jossa hän oli ollut perustamassa puhelinyhdistystä. Hänellä oli ollut viimeisinä aikoina rahavaikeuksia, ja hänen taskustaan löytyi matkapassi Venäjälle.
Uusien keksintöjen lumo.
Puhelin esiteltiin ensimmäisen kerran suurelle yleisölle Philadelphian maailmannäyttelyssä 1876, jossa myös Helminen vieraili. Hän innostui uudesta keksinnöstä ja rakensi vuonna 1878 Muuramessa sijaitsevan maatilansa ja Jyväskylän välille Keski-Suomen ensimmäisen ja yhden koko Suomen varhaisimmista puhelinyhteyksistä. Yhteys ei ollut kovinkaan käyttökelpoinen, mutta se toimi lähtölaukauksena alueen puhelinyhteyksien kehitykselle.
Philadelphian maailmannäyttelyssä esiteltiin myös kirjoituskone. Sellaisenkin Helminen päätti hankkia. Suomen ensimmäisen kirjoituskone, Remingtonin kakkosmalli, saapui Jyväskylään vuonna 1877.
Puhelimen ja kirjoituskoneen hankkiminen kuvaavat Helmisen taipumusta uutuudenviehätykseen. Hänen kerrotaan kuitenkin innostuneen liian monesta asiasta, minkä vuoksi liiketoimet joutuivat vaikeuksiin ja "Keski-Suomi-lehti" vaihtoi pian omistajaa.
Jokohama

Jokohama () on Japanin suurin kunta 3 650 000 asukkaallaan. Jokohama sijaitsee Kanagawan prefektuurissa, Tyynen valtameren rannalla noin 30 km Tokiosta etelään ja muodostaa yhdessä Tokion, Chiban ja Kawasakin kanssa maailman suurimman yhtenäisen kaupunkialueen Suur-Tokion, jossa asuu noin 38 miljoonaa ihmistä (YK:n arvio vuodelta 2016). Jokohama on yksi Japanin virallisista suurkaupungeista.
Jokohama on merkittävä satamakaupunki ja teollisuuskeskus. Kaupungissa sijaitsevat muun muassa Nissanin, Isuzun ja Keikyūn pääkonttorit. Jokohamassa sijaitsee myös useita nähtävyyksiä, joista suosituimpia on vuonna 1859 perustettu kiinalaiskaupunki eli Chūkagai. Jokohamassa sijaitsee myös 70-kerroksinen Yokohama Landmark Tower, jonka 69. kerros sijaitsee 273 metrin korkeudessa ja sen Sky Garden on avoinna yleisölle. Siellä sijaitsee myös Nissan-stadion-urheilustadion.
Hallinto.
Jokohaman kaupungissa lainsäädäntövaltaa käyttää 86-jäseninen Jokohaman kaupunginvaltuusto ja toimeenpanovaltaa Jokohaman pormestari. Kaupunginvaltuuston jäsenet valitaan jokaisesta 18 suuralueesta, ja kunkin suuralueen valitsemien jäsenten määrä määräytyy sen asukasluvun perusteella. Kaupunginvaltuuston jäsenet valitaan nelivuotiskausille. Kaupunginvaltuusto ja pormestari valvovat ja säännöstelevät toistensa toimintaa.
Aluejako.
Jokohaman kaupunki jakautuu 18 suuralueeseen (). Niistä asukasluvultaan suurin on Kōhoku-ku, pinta-alaltaan vuorostaan Totsuka-ku. Kaupungin ydinalueen muodostavat Naka-ku ja Nishi-ku.
Kansainvälinen yhteistyö.
Jokohamalla on kahdeksan ystävyys- tai sisarkaupunkia ympäri maailmaa. Niiden kanssa tehdään yhteistyötä esimerkiksi urheilun, kulttuurin ja teknologian alueilla:
Lisäksi Jokohaman satamalla on useita ystävyys-, sisar- tai yhteistyösatamia: Oaklandin satama, Vancouverin satama, Shanghain satama, Dalianin satama, Hampurin satama ja Melbournen satama.
Ansioluettelo

Ansioluettelo (eli "curriculum vitae", "CV") on yleensä työpaikkahakemukseen liitettävä luettelo hakijan aikaisemmista työpaikoista, kouluista, kursseista tms.
Ansioluettelon tarkoitus on antaa mahdollisimman laaja kuva hakijan ominaisuuksista tiiviissä muodossa. Tiivistetyssä muodossa tulisi kertoa kaikki oleellinen henkilöstä ja hänen taustoistaan. Henkilötietojen lisäksi tärkeimmät ansioluettelon osat ovat koulutus, aikaisempi työkokemus sekä kielitaito. Ansioluettelo voi sisältää myös tietoa aikaansaannoksista ja henkilökohtaisista ominaisuuksista. Suomessa myös asevelvollisuuden suorittamisesta voidaan mainita. Jotkut suosittelevat myös työelämässä tarvittavien oleellisten taitojen mainitsemista, kuten ATK-osaaminen. 
CV on suositeltua pitää korkeintaan kaksi sivua pitkänä. Tällöin työnantajan on helppo nähdä olennainen. CV on ainoa liite, joka on tapana liittää työhakemukseen pyytämättäkin. Kaikki muut liitteet lähetetään vain pyydettäessä. 
Europassi.
Euroopan neuvosto on luonut yhtenäisen ansioluettelopohjan jonka tarkoitus on yhtenäistää opiskelu- ja työnhakuun käytettyjä asiakirjoja. Tarkoituksena on poistaa ansioluetteloiden paikallisia piirteitä ja tehdä kansainvälisten tehtävien haku helpommaksi yhtenäisellä asiakirjalla. 
Ansioluettelo eli CV (curriculum vitae) esittää oleellisen tiedon tiivistetyssä muodossa. Henkilötietojen lisäksi Europass-ansioluetteloon merkitään koulutus, aikaisempi työkokemus sekä sellaiset henkilökohtaiset tiedot ja taidot, jotka ovat karttuneet uran ja elämän aikana, mutta joista ei ole välttämättä saatu todistusta. 
Europassin käytön voi aloittaa täyttämällä Europass-ansioluettelon. Europass-ansioluettelossa voi esittää taitonsa sekä pätevyytensä, ja ansioluetteloon voi liittää myös muita Europass-asiakirjoja. 
Ansioluettelo sähköisesti.
Internet on tuonut mukanaan uuden tavan käsitellä työhakemuksia ja CV:itä. On yleistä, että työnantajat ottavat ansioluetteloja ja työhakemuksia vastaan vain sähköisessä muodossa. Tämä on muuttanut tapaa, jolla hakemuksia kirjoitetaan, luetaan ja käsitellään. Monet työnhakijat ovat sitä mieltä, että sähköinen hakemus ikään kuin katoaa mustaan aukkoon, eivätkä yritykset yleensä edes ota missään vaiheessa hakijaan yhteyttä. Hakemuksen toimittaminen henkilökohtaisesti saattaa tuntua sosiaalisista ihmisistä paremmalta vaihtoehdolta, mutta se ei tuo työn saannille mitään takeita.
Visuaalinen ansioluettelo.
Visuaalisessa ansioluettelossa on ulkonäköön panostettu perinteistä ansioluetteloa enemmän. Visuaalisen ansioluettelon avulla oman osaamisen, sekä työ- ja koulutushistorian voi ilmoittaa perinteistä tekstiä näyttävämmässä muodossa. Visuaalinen ilme on yleensä toteutettu käyttäen esim. logoa, värejä, muotoja ja muita erilaisia design-elementtejä. Sen tarkoituksena on luoda entistä osaavampi ja ammattimaisempi kuva työnhakijasta.
Ryhmä (sotilasyksikkö)

Ryhmä on yleensä ryhmänjohtajana toimivan aliupseerin johtama sotilasjoukko. Siihen kuuluu yleensä 5–10 sotilasta. Joissain erikoistehtävissä voi ryhmää johtaa upseeri, jolloin ryhmän jäsenet ovat aliupseereita. Näin voi olla esimerkiksi joissain tiedusteluryhmissä.
Historiaa.
Ensimmäisen maailmansodan aikana jalkaväki siirtyi ketjutaktiikasta ryhmätaktiikkaan.
Toisen maailmansodan aikana jalkaväkiryhmään kuului jopa 10–12 sotilasta. Ryhmän pääaseena oli pikakivääri (BAR, Bren) tai kevyt konekivääri (MG-34, Browning M1919A6). Muu miehistö oli aseistettu pulttilukkoisin kiväärein, ja toimi lähinnä tukena ja ammustenkantajina ryhmäaseelle. Ryhmänjohtajalla saattoi olla konepistooli. Kaikki aseet saattoivat käyttää eri patruunaa. Sodan edetessä ryhmien konetuliaseiden määrä kasvoi, ja jopa puolet miehistä aseistettiin konepistoolein. Wehrmacht lisäsi ensimmäisenä toisen konekiväärin etenkin panssarijoukkojen jalkaväelle. Neuvostoliiton iskuarmeijoissa ja joissain Saksan joukoissa aseistettiin koko ryhmä konepistoolein, jolloin myös pikakivääri/konekivääri saattoi olla mukana.
Ryhmällä saattoi olla myös konekivääri, mutta se oli tällöin yleensä ryhmälle konekiväärikomppaniasta alistettu. Tämän konekivääriryhmän miehistö oli Suomessa 6 miestä (ampuja, syöttäjä + 4 ammusmiestä).
Nykyään.
Rynnäkkökiväärien käyttöönoton jälkeen sotilaan perusaseena ryhmän koko pieneni 6–8 mieheen tulivoiman kasvaessa. Yhdellä miehellä on edelleenkin konekivääri (Suomessa joko 7,62 KvKK 62 tai PKM-konekivääri). Rynnäkköpanssareita ja panssaroitujen miehistönkuljetusajoneuvoja käyttävien joukkojen ryhmän koko pieneni siihen, mikä ajoneuvoon mahtui. Tätä kompensoitiin joissain armeijoissa ottamalla rynnäkkökivääreiden lisäksi ryhmän aseistukseen toinen konekivääri ryhmän ajoneuvon aseistuksen lisäksi, johon kuuluu raskaita aseita kuten raskas konekivääri, tykki ja ohjuksia.
Perustietoja.
Ryhmä tai partio on pienin taktinen yksikkö myös aselajeissa, joissa ryhmä toimii tykin tai taisteluajoneuvon käyttäjinä, rakentaa viestiyhteyksiä tai johtaa tulenkäyttöä. Ryhmä voi myös toimia erikoisryhmänä, kuten lääkintäryhmänä. Ryhmän puolustusasemaa kutsutaan "pesäkkeeksi". Pesäke muodostuu yksittäisten taistelijaparien "tuliasemista" ja on osa joukkueensa "tukikohtaa". Ryhmää johtaa "ryhmänjohtaja". Ryhmän lyhenne Suomen puolustusvoimissa on iso R-kirjain ja ryhmänjohtajan puolestaan RJ, sotilasslangilla ryhmyri.
Rykmentti

Rykmentti (lyhenne rykm. tai sotilaskäytössä R) on klassisen kolmijaon mukainen, yleensä kolmesta pataljoonasta koostuva joukkoyksikkö, jota johtaa useimmiten eversti. Rykmentti ei toimi yksin, vaan vaatii tuekseen divisioonan muiden joukkojen apua.
Taustaa.
Sana "rykmentti" on peräisin latinan sanasta "regimen", joka tarkoittaa sääntöä tai järjestystä, ja se kuvaa rykmentin päätehtäviä eli joukkojen kouluttamista ja varustamista. Ranskalaisia ratsuväen yksiköitä kutsuttiin jo vuonna 1558 rykmenteiksi. Euroopan armeijoissa rykmenteissä on 1800-luvulta lähtien ollut yleensä kolme pataljoonaa, joskin Napoleonin armeijan rykmenteissä saattoi olla jopa viisi pataljoonaa. Myös Yhdysvaltain armeija otti käyttöön kolmen pataljoonan rykmentit vuonna 1901.
Rykmentit Suomen puolustusvoimissa.
Nykyisin Suomen puolustusvoimissa perinteistä rykmentin nimeä käyttävät joukko-osastoista Kaartin jääkärirykmentti ja Utin jääkärirykmentti sekä logistiikkarykmentit. Vuosina 2012–2015 toteutetussa Puolustusvoimauudistuksessa lakkautettiin Hämeen rykmentti, Pioneerirykmentti sekä neljä alueellista huoltorykmenttiä.
Suomessa sodan ajan kokoonpanossa maavoimien prikaatiin kuuluu kenttätykistörykmentti, lisäksi on olemassa ilmatorjunta-, rannikko-, pioneeri- ja huoltorykmenttejä. Rykmentin koko on noin 2 000–2 500 henkilöä.
Kari Enqvist

Kari-Pekka Enqvist (s. 16. helmikuuta 1954 Lahti) on Helsingin yliopiston fysikaalisten tieteiden laitoksen teoreettisen fysiikan professori.
Ura.
Enqvist väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1983 teoreettisesta fysiikasta. Hän toimi kosmologian professorina Helsingin yliopistossa vuodesta 2001. Enqvist on ollut myös Skepsis ry:n tieteellisen neuvottelukunnan puheenjohtaja. Vuoden 2010 alusta Enqvist nimitettiin viisivuotiseen akatemiaprofessorin virkaan. Enqvist jäi eläkkeelle Helsingin yliopistosta vuonna 2019.
Enqvist valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2004.
Näkemyksiä.
Enqvist on Suomen tunnetuimpia luonnontieteellisen maailmankuvan selittäjiä ja tieteen popularisoijia. Hän on kirjoittanut useita luonnontieteitä kansantajuistavia kirjoja ja lukuisia artikkeleita. Kirjallisen työn ohella Enqvist on pitänyt yleistajuisia esitelmiä ja ollut usein mukana radion ja television tiedeohjelmissa. Hän on esiintynyt monissa tieteidenvälisissä seminaareissa ja on vakioesiintyjä Tieteen päivillä. Huumorintajuisena esiintyjänä hän on usein mukana radion ja television viihteellisissä keskusteluohjelmissa. Hän on yksi Yle Radio 1 -kanavan vakiokolumnisteista, joiden puhutut kolumnit tallennetaan Yle Areenaan ja julkaistaan verkossa myös tekstimuodossa.
Enqvist on uskonnoton.
Tuomari Nurmion kappaleessa ”Punainen planeetta” mainittu ”Eno” on Kari Enqvist. Eno oli Nurmion ystäväpiiriin kuuluneen Enqvistin opiskeluaikainen lempinimi.
Vieras pääoma

Vieras pääoma (VPO) on yritykseen sijoitettua pääomaa, johon ei yleensä liity omistusoikeutta yrityksessä. Vieras pääoma on tavallisesti velkaa. Velkaan liittyy yleensä takaisinmaksuvelvollisuus ja velvollisuus maksaa korkoa. Vieraan pääoman "vastakohta" on oma pääoma.
Vieraalle pääomalle on ominaista, että sen tuottovaatimus on alhaisempi kuin oman pääoman.
Vieras pääoma kirjataan taseessa osaan "Vastattavaa". Se jaetaan maksuajan mukaan lyhytaikaiseen ja pitkäaikaiseen. Lyhytaikainen vieras pääoma on maksettava takaisin pisimmillään vuoden ja pitkäaikainen vieras pääoma yli vuoden kuluttua.
Titans of Steel

Titans of Steel on Vicious Byten tekemä ilmainen mech-strategiapeli, joka julkaistiin vuonna 1999.
Peli on taktinen sotapeli, jossa käytetään mechejä. Se muodostuu kolmesta irrallisesta moduulista: useimmin käytettävästä taistelumoduulista, sekä koneiston- ja hahmojenkehitysmoduuleista, joissa pelaaja voi roolipelin tavoin kehittää taisteluissa käyttämiään koneita ja hahmoja.
Peli luokitellaan yleensä vuoropohjaiseksi, mutta se pyörii reaaliaikaisesti. Tärkeiden tapahtumien tai jonkin tapahtuman jälkeen peli pysähtyy ja kysyy seuraavaa toimenpidettä. Pelaaja voi antaa käskyn odottaa tiettyä tapahtumaa, kuten vihollismechin havaitsemista tai aseen jäähtymistä.
Peliä ei pidä sekoittaa myöhemmin julkaistuun, kaupalliseen ja laajennettuun "Titans of Steel: Warring Suns" -versioon. (Päästetty 2008 ilmaisjakeluun)
Pilotit.
Pelaaja luo aluksi itselleen pilotin tai useamman. Käyttöliittymän mukaan pelaaja hakee haluamansa tyyppistä pilottia vankilasta, vaikka todellisuudessa pelaaja luo pilotin itse. Pilotille määritellään nimi, sukupuoli, rotu ja kyvyt.
Mechit.
Mechejä on useaa luokkaa. Pelaaja voi luoda omia mechejä tai valita valmiista versioista. Mechit kantavat erilaisia aseita, jäähdytysjärjestelmiä, sensoreita ja panssarointeja. Tuhoutuessaan mech räjähtää ydinräjähdyksessä. Kokenut (tai onnekas) pilotti voi pelastautua tuholta hylkäämällä tuhoutumispisteessä oleva mechi tai käyttämällä hyppyistuinta. Mechi voi myös ylikuumentua, jolloin se lamaantuu tai räjähtää.
Suomen Kansanpuolue

Suomen Kansanpuolue (KP) oli Suomessa vuosina 1951–1965 toiminut liberaali keskiluokan edunvalvontapuolue.
Kansanpuolueen aatteellisessa perustassa olivat vahvasti mukana kansallismieliset ja kristilliset arvot. Tärkein asia oli toimia keskiluokan edunvalvontaryhmittymänä. Jotkut liberaalit vastustivat Kansanpuoluetta, koska he edellyttivät neutraaliutta uskonnollisten näkemysten välillä, suosivat kansainvälisyyttä, eivätkä kannattaneet eturyhmäpolitikointia. Liberal International -järjestö ei hyväksynyt Suomen Kansanpuoluetta jäsenekseen hakemuksista huolimatta.
Historia.
Kansanpuolue perustettiin helmikuussa 1951 Kansallisen Edistyspuolueen maakunnallisten järjestöjen ja Itsenäinen Keskiluokka -puolueen yhdistyttyä. Perustamiskokouksensa Suomen Kansanpuolue piti Laulumiesten ravintolassa Helsingissä 3. helmikuuta 1951. Ensimmäinen puheenjohtaja oli metsäekonomian professori Eino Saari.
Kansanpuolue osallistui Tuomiojan, Sukselaisen I, Fagerholmin III, Karjalaisen I ja Virolaisen hallituksiin. Puolue julkaisi "Polttopiste"-lehteä, joka parhaimmillaan ilmestyi kerran viikossa, tabloid-kokoisena sanomalehtenä.
Vuonna 1965 Kansanpuolue yhdistyi Vapaamielisten Liiton kanssa muodostaen Liberaalisen Kansanpuolueen.
Vaalimenestys.
Eduskuntavaaleissa Suomen Kansanpuolue sai 8–13 kansanedustajaa ja noin 6–8 prosenttia äänistä. Kansanpuolueen ja Kansallisen Kokoomuksen välillä oli jyrkkä kilpailuasetelma. Eduskuntavaaleissa Kansanpuolueen lisätessä paikkamääräänsä paikat tulivat yleensä kokoomukselta ja päinvastoin.
Liberaalinuoret

Liberaalinen Nuorisoliitto on vuonna 1952 perustettu liberaali poliittinen nuorisojärjestö. Yhdistys oli aikaisemmin Liberaalien (aiemmin Liberaalinen kansanpuolue) nuorisojärjestö, mutta se erotettiin puolueesta vuonna 2006.
Sääntöjensä mukaan Liberaalinen Nuorisoliitto ajaa yksilönvapautta ja ihmisoikeuksia, julkisen vallan rajoittamista, hallinnon keventämistä ja holhouksen vähentämistä, mahdollisuuksien tasa-arvoa ja sosiaalista oikeudenmukaisuutta, vastuullista vapaata markkinataloutta, vastuullista ympäristöpolitiikkaa ja kestävää kehitystä, oikeusvaltiota ja laillisuusperiaatetta sekä avointa ja moniarvoista yhteiskuntaa.
Historia.
Järjestö perustettiin joulukuussa 1952 seuraajaksi Nuoren Suomen Liitolle ja Edistyspuolueen Nuorisoliitolle. Vuosina 1952–1968 järjestön nimi oli Nuorten Suomalaisten Liitto. NSL liittyi Liberaalisen kansanpuolueen jäsenjärjestöksi 29. joulukuuta 1965. Keväällä 1968 nimeksi vaihdettiin Liberaalinen Nuorisoliitto, kun opiskelijayhdistykset saivat enemmän valtaa ja pidettiin niin sanottu "muutosten liittokokous". Kyseisessä liittokokouksessa muuttui myös järjestön linja: nuorisoliitto siirtyi porvarilliseksi kulttuuriradikaaliksi voimaksi liberaaliopiskelijoiden ottaessa vallan "kansantanhutyypeiltä". Vuosina 1968–1980 LNL:n rinnalla toimi Liberaalinen ja Radikaalinen Opiskelijaliitto.
Toiminta.
Nuorisoliitto on usein ollut oppositiossa puoluejohtoa vastaan. Kiistat ovat koskeneet muun muassa vaaliliittoja ja Keskustapuolueeseen liittymistä. Eräs erotekijä Liberaalisen Nuorisoliiton ja LKP:n välillä oli suhtautuminen kirkon maalliseen valtaan. Puolueen yleisohjelma ei sisältänyt vaatimusta valtion ja kirkon välisten suhteiden muuttamisesta – nuorempien liberaalien aloitteista huolimatta. Asiasta keskusteltiin puolueessa runsaasti. Nuorison osuus on ollut huomattava liberaalipuolueissa. Liberaalipuolueen nuoriso-osastoon kuului yleensä noin kolmannes koko puolueen jäsenistöstä.
Risto Kuisma

Risto Martti Antero Kuisma (s. 1. tammikuuta 1947 Savonlinna) on suomalainen poliitikko, kansanedustaja ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Hän toimi Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT:n puheenjohtajana ja SDP:n ja oman puolueensa Remonttiryhmän kansanedustajana.
Koulutus ja työura.
Kuisma on koulutukseltaan oikeustieteen kandidaatti ja on työskennellyt ammattiyhdistysliikkeessä ja lakimiehenä. Kuisma toimi AKT:n lakimiehenä vuosina 1975–1978 ja AKT:n puheenjohtajana 1978–1994.
Politiikassa.
Kuisma valittiin eduskuntaan vuonna 1995. Vuonna 1997 Kuisma erosi SDP:stä ja teki yhteistyötä Nuorsuomalaisten kanssa. Vuonna 1998 Kuisma perusti oman puolueen, Remonttiryhmän. Hän toimi puolueen puheenjohtajana ja ainoana kansanedustajana. Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa Kuisma keräsi noin kymmenentuhatta ääntä. Hän oli presidenttiehdokkaana vuoden 2000 vaaleissa. Sosialidemokraatteihin Kuisma palasi vuonna 2001.
Kuisma valittiin eduskuntaan myös vuoden 2003 vaaleissa. Vuoden 2007 vaaleissa Kuisma putosi varasijalle, mutta nousi uudelleen eduskuntaan 1. heinäkuuta 2010 kuolleen Tommy Tabermannin tilalle syysistuntokauden 2010 alkaessa. Hän ei pystynyt uusimaan paikkaansa vuoden 2011 vaaleissa.
Hän toimi Kouvolan kaupunginhallituksessa 1973–1975 ja oli Pornaisten kunnanvaltuutettu vuodesta 1997 alkaen. Vuosina 2009–2013 Kuisma toimi Pornaisten kunnanhallituksen puheenjohtajana.
Iso Munamäki

Iso Munamäki, aiemmin suomeksi myös Suuri Munamäki, , on Viron korkein kohta lähellä Latvian rajaa, Haanjan ylängöllä, Rõugen kunnassa. Iso Munamäki on korkeudeltaan 318 metriä merenpinnasta. Paikka on noin 60 metriä ympäristöään korkeammalla ja siellä on 29 metriä korkea näkötorni. 
Iso Munamäki on myös Baltian maiden korkein mäki.
Enemmistövaali

Enemmistövaali on vaalitapa, jossa valtio tai muu alue jaetaan vaalipiireihin siten, että jokaisesta vaalipiiristä valitaan vain yksi ehdokas. Valituksi tulee joko kussakin vaalipiirissä eniten ääniä saanut ehdokas (pluraliteetti) tai enemmistön kaikista äänistä saanut (majoriteetti), joista jälkimmäinen voi edellyttää useamman äänestyskierroksen järjestämistä.
Enemmistövaalitapa johtaa usein kaksipuoluejärjestelmään, kuten Yhdysvalloissa ja Britanniassa. Vaikka pienemmillä puolueilla olisikin maassa kannatusta, selvä enemmistö kuitenkin äänestää toista kahdesta pääpuolueesta, koska muiden puolueiden ehdokkaiden läpimeno on vaalitavan johdosta epätodennäköistä. Lisäksi pienelle puolueelle annettu ääni auttaakin usein sen vastapuolta, kun ääni on pois pienpuolueen kanssa samoilla linjoilla olevalta pääpuolueelta.
Luokittelu.
Painotetut vaalitavat.
Painotetussa vaalitavassa äänestäjä antaa ehdokkaille järjestysnumerot yhdestä alkaen.
Muunnelmia.
Yhdysvaltain presidentinvaalissa on lähes kaikissa osavaltioissa käytössä enemmistövaalitapa, jossa osavaltiossa eniten ääniä saanut ehdokas saa kaikki valitsijamiesäänet.
Hans-Hermann Hoppe

Hans-Hermann Hoppe (s. 2. syyskuuta 1949) on saksalainen libertaari anarkokapitalisti ja itävaltalaiseen koulukuntaan kuuluva taloustieteilijä. Hän asuu Yhdysvalloissa ja johtaa paleolibertaarista ajatushautomo Ludwig von Mises-instituuttia yhdessä ystävänsä Lew Rockwellin kanssa. Hoppe oli taloustieteiden professori Nevadan yliopistossa vuoteen 2008 asti ja on "Journal of Libertarian Studies" -lehden toimittaja.
Aiemmin urallaan Hoppe opetti useissa eurooppalaisissa yliopistoissa. Hän muutti Saksasta Yhdysvaltoihin vuonna 1986 ja opiskeli siellä Murray Rothbardin alaisuudessa. Hän pysyi Rothbardin läheisenä ystävänä ja yhteistyökumppanina Rothbardin kuolemaan tammikuuhun 1995 asti.
Hoppen tunnetuimpia teoksia ovat mm. "Democracy: The God That Failed" ja "The Myth of Public Defense".
Kiistat.
Hoppe on herättänyt huomiota demokratiaa ja maahanmuuttoa arvostelevilla mielipiteillään. Hän on perustellut niitä libertaareilla argumenteilla. Hoppen mukaan sosiaaliturva, yleinen äänioikeus ja vapaa maahanmuutto ovat kestämätön yhdistelmä.
Hoppe on myös joutunut ongelmiin esitettyään luennoillaan käsityksiään homoseksuaalien korkeasta aikapreferenssistä. Hänen mukaansa homot arvostavat nykyhetkeä tulevaisuuteen verrattuna paljon voimakkaammin kuin heterot, koska homoilla ei yleensä ole lapsia. Hänen mukaansa "elämä loppuu homoon" kun taas oletettavasti heteroperheen lisääntyminen jatkaa elämää.
Hoppen mielestä tämä on syy mm. sukupuolitautien yleisyyteen homojen keskuudessa: kun lapsettoman ihmisen ei tarvitse välittää pitkästä aikavälistä, mahdollinen kuolema keski-iässä esim. immuunikatoon ei välttämättä vaikuta homoseksuaalisen yksilön käyttäytymiseen juuri lainkaan. Homot kuulemma harrastavat estottomasti promiskuiteettista, irrallista seksiä sitoutumatta parisuhteeseen. 
Tätä aikapreferenssiteoriaa käsitelleellä luennolla läsnäollut opiskelija teki valituksen yliopiston johdolle. Tuloksena Hoppelta evättiin seuraavaan virkaikäänsä perustuva palkankorotus. Hoppe uhkasi sananvapausperustein ja kansalaisoikeusjärjestö ACLU:n Nevadan paikallisyhdistyksen tukemana haastaa yliopiston oikeuteen työsopimuksensa rikkomuksesta. Lopulta yliopisto taipui ennen kuin oikeudenkäyntiin jouduttiin. Silloisen rehtorinsa Carol Harterin mukaan yliopisto joutui lopulta arvottamaan akateemisen vapauden yli Hoppen lausuntojen kiistanalaisuuden.
James Tobin

James Tobin (5. maaliskuuta 1918 – 11. maaliskuuta 2002) oli yhdysvaltalainen ekonomisti.
Tobin valmistui Harvardin yliopistosta, palveli John F. Kennedyn hallinnon talousneuvonantajana ja opetti monia vuosia Yalen yliopistossa. 1981 hänelle myönnettiin Ruotsin keskuspankin jakama Nobelin palkinto taloustieteessä.
Tobin kannatti ja kehitti keynesiläistä taloustiedettä. Hän uskoi, että hallituksien täytyy puuttua talouteen tuloksen tasapainottamiseksi ja taantumien välttämiseksi. Tobin tuli laajalti tunnetuksi ehdottamastaan ulkomaisten valuutansiirtojen verottamismallistaan. Veron tarkoitus oli vähentää spekulointia markkinoilla – Tobin piti spekulointia epätuottavana. Hän myös ehdotti, että verosta saatavat tulot käytettäisiin rahoittamaan kolmannen maailman hyväksi toteutettavia projekteja tai YK:n toimintaa. 
Valuutansiirtoveron idea sai tukea monilta erilaisilta organisaatioilta ja koulukunnilta kuten esimerkiksi globalisaatiokriittiseltä liikkeeltä (esimerkiksi Attac). Tosin Attacinkin kannattama niin sanottu Spahnin malli valuutansiirtoverosta ei Tobinin omasta mielestä olisi toteuttanut haluttuja tavoitteita.
Lisäksi hän kehitti Tobin-mallin, joka on ekonometrinen malli sensuroituneille endogeenisille muuttujille.
Juurinimipalvelin

Juurinimipalvelin () on Internetissä ylimmän tason DNS-palvelin. Juurinimipalvelimista voidaan aloittaa verkkotunnusten käännös IP-osoitteiksi. Juurinimipalvelimen IP-osoitteen on oltava asiakasnimipalvelimien tiedossa sisäänrakennettuna ohjelmaan.
Juurinimipalvelin sisältää tiedot seuraavan tason palvelinten osoitteista. Vasta seuraavan tason nimipalvelimet vastaavat konkreettisesti omasta alueesta (esimerkiksi ".fi", ".se", ".com" tai ".net"). Esimerkiksi etsittäessä verkkotunnuksen "www.yritys.fi" osoitetta kysytään ensin joltain juurinimipalvelimelta (IP-osoite sisäänrakennettu nimipalvelimeen) "fi"-alueesta vastaavan nimipalvelimen IP-osoitetta. Tältä nimipalvelimelta sitten kysytään "yritys.fi":stä vastaavan nimipalvelimen IP-osoitetta. Tältä viimeiseltä sitten kysytään IP-osoitetta, joka vastaa "www.yritys.fi"-verkkotunnusta.
On olemassa 13 samalla tavoin toimivaa juurinimipalvelinta. Yleensä asiakasnimipalvelimet tuntevat ne kaikki ja käyttävät niitä satunnaisessa järjestyksessä. Juurinimipalvelimia ovat:
C-, F-, I-, J- ja K- juurinimipalvelimet on monistettu useisiin paikkoihin jokulähetys (anycast) tekniikalla. Suomessa on paikalliset kopiot I-, J- ja K-juurinimipalvelimista (FICIX). Enemmistö fyysisistä juuripalvelimista on nykyisin USA:n ulkopuolella, vaikka "kirjaimista" vain kolmea ylläpitää muu kuin yhdysvaltalainen organisaatio.
Internet-verkkotunnusten tulkinta riippuu siitä, mitkä juurinimipalvelimien osoitteet on määritelty asiakasohjelmiin. AlterNIC oli vaihtoehtoinen juurinimipalvelinjoukko, joka saatiin käyttöön vaihtamalla asiakasohjelmiin määriteltyjä juurinimipalvelimien IP-osoitteita. Asiakasohjelma, jossa juurinimipalvelinten osoitteet on vaihdettu, toimii aivan samalla tavalla kuin nytkin, mutta "www.firma.fi" voi tarkoittaa aivan toista IP-osoitetta kuin "virallisessa" verkkotunnusavaruudessa. IETF on määritellyt käytännöt siitä, miten verkkotunnuksia käytetään, mutta mitään virallista kansainvälistä sopimusta verkkotunnusavaruudesta ei ole. AlterNICin perustaja pidätettiin 1997 (ei suoranaisesti juurinimipalvelimien ylläpidosta) eikä järjestelmää ole sen jälkeen käytetty.
Assembler

Assembler on tietokoneohjelma, jolla käännetään symbolisella konekielellä eli assembly-kielellä kirjoitettuja ohjelmia. Assembler kääntää kirjoitetusta symbolisesta konekielestä ohjelman konekielelle, jota tietokone suorittaa.
Assembler-sanaa käytetään joskus myös yhteyksissä ”assembler-ohjelmointi” tai ”assembler-ohjelmointikieli”. Tällöin olisi kuitenkin selkeämpää käyttää ohjelmointikieliryhmän nimeä assembly.
Assembler-ohjelman tuottama objektitiedosto ei yleensä ole vielä suorituskelpoinen ohjelmatiedosto, vaan linkkeriohjelma koostaa varsinaisen ohjelmatiedoston.
Historia.
Vuonna 1949 EDSAC-tietokoneen ohjelmoinnissa käytettiin ”alkuohjeita”, jotka olivat yhden kirjaimen pituisia muistikkaita. Nathaniel Rochester kirjoitti vuonna 1954 ensimmäisen assemblerin IBM 701-koneella.
Ominaisuudet.
Eri assembler-ohjelmien ominaisuuksia:
Tunnettuja assembler-kääntäjiä.
Unixissa ja Linuxissa käytetään assemblereita kuten as (Unixin alkuperäinen), GNU Assembler, Nasm, Yasm. DOS:ssa tai Windowsissa komentoriviltä toimivia assemblereita ovat MASM, TASM, WASM, A86 sekä FASM. Amigalle tunnettuja assemblereita ovat DevPac ja AsmOne.
Saksan liitto

Saksan liitto () oli vuonna 1815 Wienin kongressissa muodostettu löyhä valtioliitto. Sillä oli samat rajat kuin Pyhällä saksalais-roomalaisella keisarikunnalla kolmikymmenvuotisen sodan päättäneen Westfalenin rauhan (1648) jälkeen Flanderia lukuun ottamatta, mutta tällä kertaa liiton valtiot olivat täysin itsenäisiä. Itävallan ja Preussin alueista vain osa kuului Saksan liittoon. 
Saksan liiton jäsenvaltioiden edustajat tapasivat toisiaan Itävallan johtamassa liittokokouksessa.
Jäsenet.
Saksan valtioiden määrä väheni Napoleonin sotien seurauksena Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan 350–390:stä vain 39:ään. Saksan liiton jäsenmaat vuonna 1815 olivat:
Talouden kehittyminen.
Saksalainen taloustieteilijä Friedrich List piti Saksan talouden keskeisenä ongelmana valtioiden suurta määrää ja niiden välisiä tullimaksuja. Hän oli vuonna 1819 perustamassa vapaamuotoisen kauppa- ja teollisuusliiton ("Handels- und Gewerbekammer") ja vuonna 1834 Saksan tulliliiton ("Zollverein") maiden välille. Niiden ansiosta alueen talouselämän kehittäminen pääsi vauhtiin. List laati rautateiden rakentamissuunnitelman ja sen mukainen ratojen rakentaminen alkoi. Ensimmäisenä rakennettiin vuosina 1837–1839 Leipzigin ja Dresdenin rataosuus.
Saksan liiton loppu ja Saksan keisarikunnan synty.
Saksan liitto hajosi Preussin ja Itävallan väliseen sotaan vuonna 1866. Preussi ja Itävalta sotivat Schleswig-Holsteinista, Preussi voitti seitsemässä viikossa ja liiton päätyttyä Preussi liitti itseensä Holsteinin, Hannoverin, Nassaun, Hessenin vaaliruhtinaskunnan ja Frankfurtin vapaakaupungin. Limburgista tuli Alankomaiden provinssi.
Entisistä Saksan liiton pohjoisosista muodostettiin vuonna 1866 Preussin ja sen pääministerin, Otto von Bismarckin, johdolla Pohjois-Saksan liitto, joka laajeni Preussin–Ranskan sodan seurauksena Saksan keisarikunnaksi 1871. Preussin kuningas kruunattiin keisariksi 18. tammikuuta 1871 Pariisissa Versailles’n linnan peilisalissa. Preussin–Ranskan sota päättyi kymmenen päivää myöhemmin aselepoon.
Saksan keisarikunta koostui perustettaessa 26 valtiosta. Entisistä Saksan liiton alueista ulkopuolelle jäivät Itävallan keisarikunta, Liechtenstein ja Luxemburg.
Saksan keisarikunnan osat:
Schwarzburg-Sondershausenin suku kuoli 1909 ja Schwarzburg-Rudolstadtin ruhtinaasta tuli Schwarzburgin ruhtinas. 9. marraskuuta 1918 Saksasta tuli tasavalta ja kuninkaat ja pienemmät ruhtinaat joutuivat luopumaan kruunustaan.
Bernoullin jakauma

&lt;/math&gt;|
 kurtosis =formula_1|
 entropy =formula_2|
 mgf =formula_3|
 char =formula_4|
 pgf =formula_5|
 fisher = formula_6| 
Bernoullin jakauma tai Bernoulli-jakauma on dikotomisen kokeen lopputuloksen jakauma. Se on nimetty sveitsiläisen matemaatikon Jakob Bernoullin mukaan.
Bernoullin jakauma on diskreetti, ja sen arvojoukko on formula_7. Jos satunnaismuuttuja formula_8 on "Bernoulli-jakautunut", merkitään
formula_9
Jakauman parametri formula_10 on tuloksen formula_11 todennäköisyys. Pistetodennäköisyysfunktio on
formula_12
Odotusarvo ja varianssi ovat
formula_13 ja formula_14
Binomijakauma

&lt;/math&gt;
 | kurtosis = formula_1
 | entropy = formula_2
 | mgf = formula_3
 | char = formula_4
 | pgf = formula_5
 | fisher = formula_6
Binomijakauma on dikotomisen toistokokeen lopputulosten lukumäärän jakauma. Se siis kuvaa eri onnistumisten lukumäärien todennäköisyyttä toistettaessa koetta tietty määrä ja onnistumisen todennäköisyyden ollessa vakio.
Binomijakauma on diskreetti. Jos satunnaismuuttuja formula_7 on "binomijakautunut", merkitään
formula_8
Jakauman parametri formula_9 on toisen lopputuloksen todennäköisyys, ja parametri formula_10 on toistojen lukumäärä. Jakauman arvojoukko on formula_11. Pistetodennäköisyysfunktio on
formula_12, 
missä formula_13 on onnistumisten lukumäärä toistokokeessa.
Odotusarvo ja varianssi ovat
formula_14 ja formula_15
Jos formula_16 ja formula_17 ja jos formula_18 ja formula_19 ovat riippumattomia, niin formula_20.
Binomijakauman yhteys Bernoullin jakaumaan on 
formula_21
Poissonin jakauma

Poissonin jakauma (tai Poisson-jakauma) on toden­näköisyys­laskennassa ja tilastotieteessä diskreetin satunnais­muuttujan todennäköisyysjakauma, joka ilmaisee todennäköisyydet tapahtumien lukumäärälle kiinteällä aikavälillä, kun tapahtumien todennäköisyys on ajassa vakio ja riippumaton edellisestä tapahtumasta. Poissonin jakauman tuottavaa stokastista prosessia kutsutaan Poisson-prosessiksi. 
Jakauma on peräisin ranskalaiselta matemaattisen fysiikan tutkijalta Siméon Denis Poissonilta (1781-1840). Tutkiessaan todennäköisyyslaskennassa toistokoetta hän päätyi jakaumaansa antamalla toistojen määrän kasvaa rajatta ja kytkemällä tarkasteltavan tapauksen todennäköisyyden yksittäisessä toistossa toistojen määrään siten, että määrän ja todennäköisyyden tulo pysyivät koko ajan vakiona. Jakaumaa nimitetään usein myös Poissonin suurten lukujen laiksi.
Poissonin jakauma on diskreetti, ja sen arvojoukko on luonnollisten lukujen joukko. Jos satunnaismuuttuja formula_1 on "Poisson-jakautunut", merkitään
formula_2.
Parametri formula_3 on Poisson-prosessin intensiteetti. Pistetodennäköisyysfunktio on
formula_4
Kertymäfunktiota ei voi yleisessä tapauksessa esittää suljetussa muodossa. Odotusarvo ja varianssi ovat
formula_5 ja formula_6
Jos formula_7 ja formula_8 sekä formula_9 ja formula_10 ovat riippumattomia, niin formula_11.
Poissonin jakauman yhteydet binomijakaumaan ja negatiiviseen binomijakaumaan:
jos formula_12 kun formula_13, niin 
formula_14 jakaumaltaan.
jos formula_15 kun formula_13, niin 
formula_17 jakaumaltaan. 
Painotettu Poissonin jakauma on Poissonin jakauma, jonka parametri on satunnaismuuttuja. Parametrin voi tulkita esimerkiksi kuvaavan sään vaihteluita, jos Poisson-jakautunut satunnaismuuttuja kuvaa päivässä tapahtuvia liikennevahinkoja.
Oletetaan, että satunnaismuuttuja formula_18 toteuttaa ehdot formula_19 ja formula_20 ja formula_21. Satunnaismuuttujaa formula_18 kutsutaan tällöin "struktuurimuuttujaksi". Odotusarvo ja varianssi ovat
formula_5 ja formula_24
Hypergeometrinen jakauma

\,&lt;/math&gt;|
 pdf =formula_1|
 cdf =formula_2|
 mean =formula_3|
 median =|
 mode =formula_4|
 variance =formula_5|
 skewness =formula_6|
 kurtosis =formula_7
formula_8
formula_9|
 entropy =|
 mgf =formula_10 on "hypergeometrisesti jakautunut", merkitään
formula_11
Parametri formula_12 on perusjoukon alkioiden lukumäärä, formula_13 määrätyn osajoukon alkioiden lukumäärä ja formula_14 on ottojen lukumäärä. Jakauman arvojoukko on formula_15. Pistetodennäköisyysfunktio on
formula_16
Odotusarvo ja varianssi ovat
formula_17 ja formula_18
Kvantittuminen

Kvantittuminen merkitsee ilmiötä, jossa fysikaalinen suure, kuten energia tai spin, voi saada vain diskreettejä arvoja jatkuvan jakauman sijaan, tai se ilmenee vain tietyn suuruisina paketteina, kvantteina. 
Pohjan teorialle kvantittumisesta loi saksalainen fyysikko Max Planck, joka tutki 1900-luvun alussa mustan kappaleen säteilyä. Mustalla kappaleella tarkoitetaan kohdetta, joka absorboi kaiken siihen osuvan säteilyn ilman heijastuksia, niin kuin musta pinta absorboi kaiken siihen osuvan valon. Täysin mustaa kappaletta ei tästä huolimatta ole olemassa. Kun kappale lämmitetään kuumaksi, se säteilee eri aallonpituuksilla tietyllä jakaumalla, jonka laskemiseen tunnettiin kaksi kaavaa. Ongelmana oli, että Wilhelm Wienin vuonna 1894 keksimä "Wienin siirtymälakina" tunnettu kaava toimi tarkasti korkeissa lämpötiloissa, jolloin kappaleen säteily oli suurienergistä ja lyhytaaltoista, kun taas "Rayleigh-Jeansin lakina" tunnettu klassisesta mekaniikasta johdettu kaava toimi hyvin matalissa lämpötiloissa ja suurilla aallonpituuksilla. Max Planck sai yhdistettyä nämä kaavat matemaattisesti ja kertoi tuloksestaan lokakuussa 1900 Berliinissä pitämässään esitelmässä.
Planckin kaava perustui yksinomaan kokeellisiin tuloksiin, ja teoreettisen selityksen esittäminen havaitulle aallonpituusjakaumalle osoittautui suureksi ongelmaksi. Seuraavassa Saksan fyysikkoseuran kokouksessa saman vuoden joulukuussa Planck ilmoitti päätyneensä johtopäätökseen, että jostakin tuntemattomasta syystä kappaleen seinien värähtelijät eli atomit luovuttavat ja vastaanottavat energiaa vain tietynkokoisina paketteina, "kvantteina", joiden energia on "nhv" (jossa "v" on taajuus ja n = 1, 2, 3, ...). "Planckin vakioksi" nimetylle vakiolle "h" on mitattu arvo h=6,626069×10-34 J·s. Planck sai energiakvantin keksimisestä Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1918.
Vuonna 1905 Albert Einstein tutki Heinrich Hertzin vuonna 1887 keksimää valosähköistä ilmiötä, jossa metallista irtoaa elektroneja, kun sitä valaistaan tietyn aallonpituuden alittavalla valolla. Einstein keksi että tuleva valo absorboituu kvantteina, ja vain tietyn energian ylittävä valopaketti, "fotoni", pystyy irrottamaan elektronin metallista. Tämä oli mielenkiintoinen ajatus, koska Thomas Young oli osoittanut jo 1803, että valon taipuminen hilassa todistaa sen olevan aaltoliikettä. Valon täytyy siis olla yhtä aikaa aaltoliikettä ja hiukkasia. (Katso: aalto-hiukkas-dualismi)
Kokeet vahvistivat ilmiön, ja Einstein sai valosähköisen ilmiön selvittämisestä Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1921, kolme vuotta Planckin jälkeen.
Mika Gissler

Mika Veikko Juhani Gissler (s. 10. kesäkuuta 1966 Kotka) on THL:n tutkimusprofessori ja Pohjoismaisessa kansanterveystieteen korkeakoulun (NHV) professori. Oulun yliopiston tilastotieteellisen epidemiologian dosentti Gissler on koulutukseltaan valtiotieteen maisteri (tilastotiede, Helsingin yliopisto) ja filosofian tohtori (Tampereen yliopisto, epidemiologia, 1999). Gissler on Liberaalien entinen varapuheenjohtaja.
Gissler on tehnyt pääosan työurastaan Stakesissa (nykyään Terveyden ja hyvinvoinnin laitos THL). Hän on myös toiminut kansainvälisissä tilastoihin ja rekisteritutkimukseen liittyvissä tehtävissä mm. EU:ssa ja WHO:ssa. Gissler on työskennellyt monissa kansallisissa ja kansainvälisissä asiantuntijaryhmissä ja julkaissut sadoissa tieteellisissä ja muissa julkaisuissa. 
Poliittinen toiminta.
Mika Gissler valittiin Liberaalisen Nuorisoliiton varapuheenjohtajaksi vuonna 1993. Hän on ollut Liberaalien varapuheenjohtaja ainakin 2000-2001 sekä puoluehallituksen jäsen monen vuoden ajan, Liberaalien Helsingin piirin puheenjohtaja ainakin 2002-2003 (ainakin vuoden 2008 alusta hallituksen rivijäsen). Vuoden 2009-2010 puoluehallituksessa Gissler on varajäsen.
Seppo Kanerva

Seppo Ahti Ilmari Kanerva (s. 5. tammikuuta 1941 Tornio) on suomalainen poliitikko. Hän nousi eduskuntaan varasijalta kokoomuksen edustajana vuonna 1996 Kirsi Pihan tultua valituksi Euroopan parlamenttiin. Joulukuussa 2002 hän loikkasi keskustan eduskuntaryhmään, mutta ehti olla ryhmässä vain kuukauden, kunnes loikkasi Liberaaleihin. Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa hän putosi eduskunnasta.
Kanerva oli Liberaalien ehdokas vuoden 2003 eduskuntavaaleissa ja 2004 europarlamenttivaaleissa. Keskustan ehdokkaana hän on ollut kunnallisvaaleissa 2004 ja eduskuntavaaleissa 2007. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon Perussuomalaisten ehdokkaana. Hän on ollut kaupunginvaltuutettuna myös vuosina 1993–2000. Eduskuntavaaleissa 2011 hän oli jälleen Perussuomalaisten ehdokkaana, samoin 2012 kunnallisvaaleissa. Vuoden 2017 vaaleissa häntä ei valittu kaupunginvaltuustoon. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Kanerva oli Sininen tulevaisuus -puolueen ehdokkaana, mutta ei päässyt eduskuntaan.
Seppo Kanerva on puolustusvoimista eläkkeellä oleva kommodori evp. ja toimii vapaaehtoisissa maanpuolustusjärjestöissä.
Ruotsalainen vapaamielinen puolue

Ruotsalainen vapaamielinen puolue (RVP, ) oli suomalainen ruotsinkielisten puolue. Järjestö perustettiin vuonna 1919 nimellä Ruotsalainen vasemmisto (RV, ) Ruotsalaisen kansanpuolueen jakauduttua valtiomuotokysymyksen takia. RV kannatti tasavaltaa, RKP:n enemmistö monarkiaa. Ryhmittymä toimi RKP:n sisällä vuoteen 1931, jolloin se muodosti erillisen puolueensa. Vuonna 1947 nimeksi vaihdettiin RVP. Puolue lopetti toimintansa vuonna 1951.
Vuoden 1919 vaaleissa Ruotsalainen vasemmisto sai kaksi kansanedustajaa, professori Georg von Wendtin Vaasan vaalipiiristä ja fil.tri Georg Schaumanin Uudenmaan vaalipiiristä. Wendt istui eduskunnassa vuoteen 1922 ja Schauman vuoteen 1930. Vuonna 1926 eduskuntaan nousi varasijalta RV:n Maximilian Sergelius (Uusimaa), joka oli kansanedustajana vuosina 1926–1939 ja 1945–1948.
Vaalit.
Puolue osallistui eduskuntavaaleihin omalla listallaan vuosina 1930, 1939 ja 1945. Muissa vaaleissa se oli vaaliliitossa RKP:n kanssa. Vuoden 1937 presidentinvaaleissa puolue tuki K. J. Ståhlbergiä ja vuonna 1950 J. K. Paasikiveä.
Indikaattorifunktio

Olkoon formula_1 joukko ja formula_2. Indikaattorifunktio, matematiikassa lyhyemmin indikaattori, on kuvaus formula_3, jota merkitään yleensä formula_4 tai formula_5, ja jonka arvo pisteellä formula_6 on
formula_7
Indikaattorifunktiota kutsutaan joskus karakteristiseksi funktioksi. Tällöin sille tavataan käyttää merkintää formula_8. Käyttö on kuitenkin vähenemässä, sillä symboli on varattu todennäköisyyslaskennassa muuhun käyttöön.
Indikaattorifunktion ominaisuuksia.
Olkoon formula_1 joukko, ja formula_10. Tällöin
formula_11
formula_12
formula_13
Liberal International

Liberal International (lyh. LI) on liberaalipuolueiden kansainvälinen kattojärjestö. Sen päämaja on Lontoossa.
Järjestö perustettiin Oxfordissa vuonna 1947. Suomesta järjestön perustamisessa oli mukana kansanedustaja Rolf B. Berner, joka edusti Edistyspuoluetta. Sittemmin hän ja edustus siirtyivät Vapaamielisten Liitolle. Myöhemmin Liberaalinen Kansanpuolue oli LI:n jäsen. 
Nykyisiä suomalaisia jäsenpuolueita ovat keskusta ja RKP.
Organisaatio.
Liberal Internationalin johdossa on hallitus (eng. Bureau), joka koostuu puheenjohtajasta, puheenjohtajan sijaisesta, kuudesta varapuheenjohtajasta ja kahdesta rahastonhoitajasta. 
Järjestön tämänhetkinen kokoonpano on marraskuusta 2018 alkaen ollut: 
Järjestöllä on neljä kunniapuheenjohtajaa: Hans van Baalen, John Alderdice, Annemie Neyts-Uyttebroeck ja Juli Minoves Triquell. 
Tarkkailijajäsenet.
Lähde: 
Palkinnot.
Liberal International jakaa kahta erilaista palkintoa.
Prize for Freedom.
Prize for Freedom -palkinto jaetaan vuosittain henkilöille, jotka ovat tehneet merkittäviä tekoja yksilön vapauksien ja ihmisoikeuksien edistämiseksi. Se jaettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1985 ja ensimmäinen palkinnon saaja oli argentiinalainen Raúl Alfonsínille tämän tekemästä demokratiatyöstä kotimaassaan.. 
Medal of Liberalism.
Medal of Liberalism -mitali jaetaan sellaiselle yksilölle, joka on toiminut liberalismin hyväksi alueellisella, kansallisella tai kansainvälisellä tasolla. Sitä on jaettu vuodesta 2015 alkaen vuosittain.. Mitali on järjestön korkein kunnianosoitus, jonka on saanut mm. Luxemburgin pääministeri Xavier Bettel.
Rolf B. Berner

Rolf Brostrup (Rolf B.) Berner (20. kesäkuuta 1894 Helsinki – 26. elokuuta 1978 Lahti) oli suomalainen Edistyspuolueen kansanedustaja vuosina 1945–1951 ja hänet oli valittu Kymen läänin vaalipiiristä. Bernerin vanhemmat olivat kauppias Sören Berner ja Bertha Lagus. Bernerille myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi vuonna 1954.
Berner kilpaili nuoruudessaan keskimatkojen juoksussa. Hän saavutti 800 metrin juoksussa SM-kultaa 1913 ja SM-hopeaa 1912. Lisäksi hän voitti HIFK:n joukkueessa SM-kultaa 4 × 100 metrin viestissä ja hopeaa 1 600 metrin viestissä vuonna 1911.
Kansanedustajana ja ministerinä toiminut Arne Berner oli Rolf B. Bernerin poika.