tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Härkösen rautatieasema

Härkösen rautatieasema () on lakkautettu rautatieliikennepaikka suljetulla Haapamäki–Pori-radalla. Se sijaitsee Härköskylässä Virtain kunnassa Kuruntien läheisyydessä. 
Härkösen laiturivaihde sijoitettiin lähelle paikkaa, jossa rata ylitti Virtain ja Kurun välisen maantien. Pysäkkirakennus on rakennettu Thure Hellströmin tyyppipiirustusten mukaan vuonna 1936. Rakentamisen aikaan Härköseen suunniteltiin satamaraidetta, mutta se jäi toteuttamatta. Härkönen avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1937.
Liikennepaikka muutettiin miehittämättömäksi 16. syyskuuta 1968. Henkilöliikenne loppui radalla 31. toukokuuta 1981, ja liikennepaikka lakkautettiin 1. lokakuuta 1981. Laiturirakennus on yksityisomistuksessa ja sivuraiteet on purettu. Kun Virrat–Kuru-maantie peruskorjattiin ja korotettiin kantatieksi 65, rata katkaistiin uuden tien risteyskohdasta Härkösen aseman itäpuolella ja vanha rautatien alikäytävä poistettiin käytöstä.
Vaskuun rautatieasema

Vaskuun rautatieasema () on lakkautettu rautatieliikennepaikka Haapamäki–Pori-radalla. Se sijaitsee Vaskuun kylässä Virroilla. Asemarakennus on valmistunut vuonna 1936 arkkitehti Thure Hellströmin laatimien ison pysäkkirakennuksen piirustusten mukaan. Liikennepaikka avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1937. Aseman myötä kylän asukasluku kaksinkertaistui, ja kylässä toimi esimerkiksi mylly ja saha. Pysäkki alennettiin laiturivaihteeksi 1964, ja miehitys loppui vuonna 1968. Henkilöliikenne lakkautettiin koko rataosalta 31. toukokuuta 1981. Liikennepaikka lakkautettiin lopullisesti 1. tammikuuta 1985 rataosan sulkemisen seurauksena. Ratapihan sivuraiteet on sittemmin purettu.
Kortteen rautatieasema

Kortteen rautatieasema () on lakkautettu rautatieliikennepaikka lakkautetulla Haapamäki–Pori-radalla Virroilla.
Kortteen laiturivaihde perustettiin asumattomalle seudulle, suoalueen poikki kulkevalle pitkälle suoralle. Laiturirakennus rakennettiin Thure Hellströmin piirustusten mukaan ja se valmistui vuonna 1936. Kortteeseen rakennettiin myös vesitorni. Liikenne Porin suunnasta alkoi vuonna 1937 ja radan koko pituudelta seuraavana vuonna.
Laiturivaihteen miehitys loppui 1. kesäkuuta 1966. Henkilöliikenne lakkautettiin 31. toukokuuta 1981 koko radan henkilöliikenteen lakkauttamisen yhteydessä. Liikennepaikka lakkautettiin kokonaan 30. maaliskuuta 1984. Laiturikatos, sivuraiteet sekä vesitorni on purettu.
Aitonevan liikennepaikka

Aitonevan laiturivaihde on lakkautettu liikennepaikka Pori–Haapamäki-radan ja Aitonevan radan risteyksessä Kihniön kunnassa. Se avattiin 24. heinäkuuta 1944. Vuonna 1946 valmistui arkkitehti Jarl Ungernin suunnittelema liikennepaikkarakennus, joka oli toisen maailmansodan jälkeisen jälleenrakennuskauden asemien tapaan vaatimaton. 
Aitonevan laiturivaihde muutettiin miehittämättömäksi seisakevaihteeksi vuonna 1954 ja henkilöliikenne lopetettiin 30. toukokuuta 1965. Henkilöliikenne Porin ja Haapamäen välillä lakkautettiin kokonaisuudessaan vuonna 1981. Aitonevasta tuli radan itäinen päätepiste, kun rataosa Haapamäelle poistettiin käytöstä vuonna 1985. Tavaraliikenne Aitonevan liikennepaikalla lopetettiin 1. tammikuuta 2001. Kihniön ja Aitonevan välisen rataosan kunnossapito lopetettiin vuonna 2003 ja Aitoneva lakkautettiin. Aitonevan liikennepaikkarakennus on purettu, mutta sivuraiteet ovat yhä jäljellä.
Pohjolan LVIturva

Pohjolan LVIturva Oy oli suomalainen vuonna 2012 perustettu omakotitalojen putkiremontteihin erikoistunut yritys ja osa LVIturva Group -konsernia. Yritys asetettiin konkurssiin vuonna 2021.
Toimintahistoria.
Omakotitalojen putkiremonttien kysyntä kasvoi voimakkaasti 2010-luvun aikana, koska ennen 1990-lukua rakennettujen omakotitalojen korjausvelka kasvoi voimakkaasti. Tähän tarpeeseen putkimiehet Juhana Kilpeläinen ja Juha-Matti Kemppainen perustivat Pohjolan LVIturvan Jyväskylässä vuonna 2012. LVIturva toimi kaikkialla Suomessa Lappia lukuun ottamatta. Vuonna 2017 LVIturva laajeni Ruotsiin Tukholman alueelle.
Vuonna 2017 LVIturva palkkasi noin sata uutta työntekijää. Yhtiö työllisti noin 200 työntekijää ja valittiin GPTW:n listauksessa yhdeksi Suomen parhaista työpaikoista toisena vuotena peräkkäin.
LVIturvan töihin kuului käyttövesiputkien uusiminen, lämpöverkon uusiminen ja viemärien saneeraus sukittamalla. Yritys aloitti omakotitalojen viemäreiden sukittamisen ensimmäisenä Suomessa vuonna 2014. 
Julkisuus.
Pohjolan LVIturva oli toistuvasti julkisuudessa. Vuonna 2019 Pohjolan LVIturva laskutti muistisairaalta vanhukselta 2800 euroa muutaman tunnin kestäneestä viemärin puhdistuksesta . Myöhemmin samana vuonna sosiaalisessa mediassa kiersi valokuva yrityksen koulutustilaisuudessa käytetystä fläppitaulusta, jossa myyjille annettiin ohjeeksi "moraali veks" . Yrityksen toimitusjohtajan mukaan kyse oli "sopimattomasta" huumorista, eikä yrityksen toimintaperiaatteista.
LVIturva Group.
LVIturva Group -konserniin kuuluivat seuraavat yritykset:
Mojmír Božík

Mojmír Božík (s.26. helmikuuta 1962 Liptovský Mikuláš, Slovakia, Tšekkoslovakia) on uransa lopettanut slovakialainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Edmonton Oilers varasi Božíkin 11. kierroksella, mutta Božík ei kuitenkaan missään vaiheessa uraansa päätynyt pelaamaan NHL:ään tai ylipäätään Pohjois-Amerikkaan. Božík oli pelaajan enemmänkin varmistava puolustaja kuin kiekollinen virtuoosi. Kausi 1989–1990 Košicessa oli ainoa kerta kun Božík ylitti 20 tehopisteen rajan.
Ura.
Seurajoukkueissa.
Božík pelasi Tšekkoslovakian pääsarjassa HC Košicen ja HC Dukla Trenčínin riveissä vuosina 1980–1990 ennen siirtymistään Suomeen ja Jokereihin. Vuosina 1986 ja 1988 Božík voitti Tšekkoslovakian mestaruuden ja 1992 Jokereissa suomenmestaruuden.. Kahden Jokeri-kauden jälkeen Božík liittyi II divisioonassa pelanneen Kokkolan Hermeksen riveihin josta siirtyi seuraavaksi kaudeksi Ruotsin 1. divisioonan Mora IK:n riveihin. Sieltä tie vei yhden kauden jälkeen Ranskaan Reimsin joukkueeseen. Reimsissä Božík pelasi kaksi kautta ja siirtyi kaudeksi 1996–1997 Slovakian pääsarjaan SKP Popradin riveihin. Seuraavan kauden Božík aloitti kotikaupunkinsa Liptovský Mikulášin joukkueessa, mutta palasi sieltä kuuden pelatun ottelun jälkeen Ranskaan Angletin joukkueeseen.
Kaudelle 1999–2000 Božík palasi kotimaahansa Slovakiaan HC Košicen joukkueeseen. Hän toimi pelaamisensa ohella joukkueen apuvalmentajana. Božík ehti pelaamaan kaudella vain 20 ottelua ennen kuin hänet nostettiin päävalmentajaksi erotetun Jozef Lukáčin tilalle. Kaudella 2000–2001 Božík ei pelannut vaan toimi täysiaikaisesti joukkueen valmennustehtävissä. 2001 syksyllä Božík pelasi vielä yhden ottelun Košicen paidassa ennen lopettamistaan.
Maajoukkueessa.
Ensimmäiset ottelunsa Tšekkoslovakian maajoukkueessa Božík pelasi jo 1979–1980 kun hänet valittiin edustamaan maataan alle 18-vuotiaiden EM-turnaukseen. Kahtena seuraavana vuonna Božík pelasi Tšekkoslovakian joukkueessa alle 20-vuotiaiden MM-turnauksissa. 1983, 1984 ja 1985 Božík pelasi harjoitusotteluita Tšekkoslovakian miesten maajoukkueessa, mutta ei mahtunut varsinaiseen MM-kisajoukkueeseen ennen kuin vuoden 1986 kisoihin. Božík oli MM-kisajoukkueessa myös 1987 ja 1990 ja edusti tämän lisäksi maataan vuoden 1987 Kanada-cupissa sekä Calgaryn olympiaturnauksessa 1988. Kevään 1990 MM-turnauksen jälkeen Božík ei enää esiintynyt maajoukkueessa.
Maajoukkueurallaan Božík voitti EM-hopeaa alle 18-vuotiaissa 1980, MM-hopeaa alle 20-vuotiaissa 1982 ja MM-pronssia 1987 ja 1990.
Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssi

Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssi (HCCH, , ) on Haagissa toimiva hallitustenvälinen järjestö, joka harjoittaa maailmanlaajuisesti valtioiden välistä lakiyhteistyötä erityisesti yksityisoikeudellisissa kysymyksissä. Järjestön lakisääteisenä tavoitteena on yhdenmukaistaa kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjä, jonka mukaisesti se pyrkii löytämään kansainvälisesti hyväksyttäviä ratkaisuja muun muassa tuomioistuinten toimivaltaan ja sovellettavaan lainsäädäntöön kansainvälisissä oikeustapauksissa.
Valtiosopimus Haagin kansainvälisestä yksityisoikeudellisesta konferenssista on yksi Haagin sopimuksista. Konferenssilla on tarkkailijan asema .
Organisaatio.
Haagin kansainvälisen yksityisoikeuden konferenssi kokoontuu varsinaiseen istuntoon yleensä joka neljäs vuosi. Istuntojen ajankohdan ja kokousjärjestyksen määrää Alankomaiden valtion komitea, joka vastaa konferenssin toiminnasta. Varsinaisissa istunnoissa käsitellään kansainvälisen yksityisoikeuden eri aloja koskevia esityksiä valtioiden välisiksi yleissopimuksiksi. Konferenssi on laatinut historiansa aikana noin 30 yleissopimusta, joista noin 20 on voimassa olevia. Yleissopimukset koskevat muun muassa avioliittoa, lasten elatusta, perintöä ja tieliikennettä.
Konferenssin sihteeristönä toimii niin kutsuttu pysyvä toimisto, joka pääsihteerin johtamana valmistelee ja järjestelee konferenssin varsinaisia istuntoja ja valiokuntien kokoontumisia. Pysyvä toimisto tutkii konferenssin käsittelemiä lainsäädännöllisiä kysymyksiä sekä pitää yhteyttä konferenssin jäsenten edustajiin, kansainvälisen oikeuden asiantuntijoihin, kansainvälisiin järjestöihin ja muihin konferenssin toimintaan liittyviin tahoihin. 
Jäsenet.
Konferenssilla on 83 jäsentä, joista 82 on valtioita. Valtioiden lisäksi Euroopan unioni on alueellisena liittona liittynyt konferenssin jäsenyyteen. Konferenssin jäsenet ovat hyväksyneet järjestön perussäännön. Suomi on liittynyt konferenssin jäseneksi joulukuussa vuonna 1955, jonka myötä perussääntö on astunut Suomen lainsäädännössä voimaan vuonna 1956.
Historia.
Konferenssin ensimmäinen istunto pidettiin Tobias Michael Carel Asserin aloitteesta vuonna 1893 Haagissa . Asser voitti myöhemmin Nobelin rauhanpalkinnon. Palkinnon myöntämisen keskeinen peruste oli Asserin panos kansainvälisen yksityisoikeuden alan kehittämisessä.
Konferenssi on toiminut pysyvänä hallitustenvälisenä järjestönä vuodesta 1955 lähtien, jolloin konferenssin perussääntö astui voimaan.
Ylöjärven lukio

Ylöjärven lukio on lukio Ylöjärvellä. Lukio toimii Koulutuskeskus Valon tiloissa. Aiemmin, vuoteen 2012 asti se toimi Moision koulun yhteydessä. Lukio tarjoaa valtakunnallisen opetussuunnitelman lisäksi mahdollisuuden syventää opiskelijan näkemystä ja tietämystä yhteiskunnallisen vaikuttamisen mahdollisuuksista ja yrittäjyydestä. Lukiossa toimii erillinen Y-linja.
Kopaivapuut

Kopaivapuut ("Copaifera") on hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu 47 lajia.
Lapin sotilassoittokunta

Lapin sotilassoittokunta (LAPSK) on yksi Suomen puolustusvoimien sotilassoittokunnista. Rovaniemellä sijaitseva Lapin sotilassoittokunta on pohjoisen Suomen ainoa ja EU:n pohjoisin ammattipuhallinorkesteri. 
Soittokunnan päällikkökapellimestarina toimii musiikkikapteeni Juhani Valtasalmi. Soittokunnan soittavassa kokoonpanossa palvelee 29 ammattimuusikkoa.
Lapin sotilassoittokunta kuuluu Jääkäriprikaatiin, jonka kunniamarssi on Jean Sibeliuksen säveltämä Jääkärimarssi.
Matti Manneri

Matti Kalevi Manneri (26. maaliskuuta 1935 – 17. syyskuuta 2013 Tuusula) oli Hankkijan varatoimitusjohtaja ja Hankkijan Maatilapalvelun johtaja. Hänen alaisuudessaan toimi noin 1700 henkilöä Hankkijan oman teollisuuden sekä maataloustarvikkeiden tukku- ja vähittäiskaupan aloilla. Mannerin johtama yksikkö hoiti muun muassa noin kolmanneksen koko Suomen viljakaupasta.
Mannerin johdolla rakennettiin ja organisoitiin Hankkijalle 1970-luvun puolivälin jälkeen viljan keräilyverkosto, joka käsitti 155 paikkakunnalla yhteensä noin 220 milj. kg viljan varastotilaa. Niin ikään hänen johdollaan Hankkija rakensi lähes koko rehuteollisuutensa uudelleen 1970-luvun loppupuolella ja siirtyi 1980-luvun alussa kokonaan uudelle teollisuuden alalle öljykasvien siementen puristustoiminnan piirissä. 
Manneri kuului Valtion Viljavaraston johtokuntaan ja oli MTK:n viljavaliokunnan asiantuntijajäsenenä. Hän toimi maatalouden alalla myös puolustustaloudellisen suunnittelukeskuksen kansanhuoltojaoston elintarviketoimikunnassa sekä kasvinviljelytuotetyövaliokunnassa. Vuonna 1978 hän sai Suomen Valkoisen Ruusun 1 luokan Ritarimerkin ansioistaan maanpuolustuksen parissa. Lisäksi Manneri toimi lukuisissa muissa luottamustoimissa mm. Intercoopin (International Agricultural Society) ja Suomen eläinlääketieteen säätiön sekä Osuustoiminnan tutkimus- sekä Kemiantutkimussäätiön hallituksissa. Tuottajain Rypsi ja Satoturve Osakeyhtiöissä hän oli hallituksien puheenjohtajana. Tunnustuksina ansioistaan Mannerille on myönnetty mm. Hopeinen Gebhard -mitali 1980 ja MTK:n kultainen ansiomerkki 1985. Manneri jäi eläkkeelle Hankkijalta 1986. Eläkeiällään Matti Manneri kiinnostui pankkialan osuustoiminnasta ja hänet valittiin Keski-Uudenmaan Osuuspankin johtokunnan puheenjohtajaksi. Koko elämänsä ajan hän myös viljeli omaa kotitilaansa Tuusulassa.
Kehitysvammaisteatteri La Strada

Kehitysvammaisteatteri La Strada on tamperelainen harrastajateatteri. Sen perusti näyttelijä koreografi Anu Panula vuonna 2009.
Ensemble.
La Stradaan kuuluu nykyisin seitsemän harrastajanäyttelijää. Vierailevina näyttelijöinä on nähty ammattilaisia kuten Turkka Mastomäki, Arto Minkkinen ja Kirsi Nurminen. Teatterin taiteellinen johtaja oli näyttelijä ja koreografi Anu Panula, mutta hänen poismenonsa jälkeen johtajaksi ryhtyi hänen tyttärensä Miina Joseppiina Kahiluoto.
Tampereen kaupunki myönsi La Stradalle kulttuuritekopalkinnon vuonna 2011.
La Strada toimi entisen elokuvateatterin tiloissa Amurissa Pirkankadulla vuoteen 2020, kunnes joutui luopumaan tilasta. Nykyään teatterilla ei ole lainkaan omaa tilaa.
Välilevy (albumi)

Välilevy on Ari Pulkkisen Selkä &amp; Issias -nimellä julkaistu soololevy, joka julkaistiin 19. toukokuuta 2017. 
Albumilla vierailee yli 40 muusikkoa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittanut Selkä &amp; Issias.
David Magnusson

David Magnusson ( – ) oli ruotsalainen psykologi ja Tukholman yliopiston pitkäaikainen psykologian professori.
Magnusson opiskeli ensin opettajaksi Linköpingin opettajakoulutuslaitoksessa (1942–1946), suoritti kanttorikokeen (Linköping 1948) ja täydensi opintojaan Tukholmassa (Erica Child Guidance Clinic, 1952–1953). Tämän jälkeen hän opiskeli Tukholman yliopiston psykologian laitoksella filosofian tohtoriksi (BA 1955; FL 1957; PhD 1959).
Magnusson työskenteli kansakouluopettajana (1946–1952 ja 1953–1954), koulupsykologina (1954–1955), Tukholman yliopiston tutkimusapulaisena (1955–1958) ja yliopisto-opettajana (1958–1964), apulaisprofessorina ja soveltavan psykologian yksikön johtajana (1965–1969) sekä psykologian professorina (1969–1992). Hän oli toimelias emeritusprofessori vuodesta 1993 lähtien.
Professori Magnusson oli voimakas käyttäytymisen interaktiivisen tarkastelun puolestapuhuja. Näkemyksen mukaan yksilön todellinen käyttäytyminen määräytyy yksilöllisten muuttujien ja tilannetekijöiden jatkuvan vuorovaikutuksen seurauksena. Magnusson kirjoitti ja julkaisi kollegoineen useita kirjoja ja runsaasti tieteellisiä artikkeleita aihepiiristä. 
Magnusson sai monia tunnustuksia ja hän oli useiden tieteellisten akatemioiden jäsen. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston kunniatohtoriksi 1984. Hän oli muun muassa perustamassa eurooppalaista Academia Europæa -tiedeakatemiaa (jäsen vuodesta 1988). Hänelle myönnettiin Euroopan psykologiliittojen federaation (EFPA) kahden vuoden välein jaettava Aristotele-palkinto vuonna 1999.
Zimbabwen vallankaappaus 2017

Zimbabwen vuoden 2017 vallankaappaus tapahtui illalla 14. marraskuuta, jolloin Zimbabwen kansallisen armeijan osastot kerääntyivät maan pääkaupunkiin Harareen ja valtasivat televisioaseman sekä joitakin muita alueita kaupungista. Seuraavana päivänä armeija antoi julkilausuman, jonka mukaan kyseessä ei ole vallankaappaus ja presidentti Robert Mugabe on turvassa. He kertoivat tilanteen palautuvan normaaliksi, kun ”rikolliset” Mugaben ympärillä olisi saatettu vastuuseen Zimbabwen sosiaalis-taloudellisista ongelmista.
Mugabe oli hallinnut maata 37 vuotta. 
On väitetty, että vallankaappauksessa oli todellisuudessa kyse ZANU-PF:n sisäisestä valtakamppailusta, joka oli naamioitu kansan vallankumoukseksi. 
Vallankaappauksen jälkeen uusi presidentti Emmerson Mnangagwa astui valtaan 24. marraskuuta 2017.
Presidentti Robert Mugabe ja hänen johtama Zimbabwe African National Union – Patriotic Front (ZANU-PF) olivat hallinneet Zimbabwen politiikkaa itsenäistymisestä lähtien vuonna 1980, osittain toteuttamalla ankaria ja usein väkivaltaisia tukahduttamistoimia poliittista oppositiota, kriittisiä tiedotusvälineitä ja muita toisinajattelijoita vastaan.
ITapsa

iTapsa (viralliselta nimeltään "iTapsa Services Oy") on Helsingistä lähtöisin oleva puhelinhuoltoliike, joka perustettiin vuonna 2012. Yrityksen nimi juontaa juurensa perustajastaan Tapio Marjasesta, joka korjasi puhelimia aluksi harrastusmielessä. Pieni i-kirjain nimen alussa viittaa Applen iPhoneen, joiden näytön vaihtoon Marjanen oli erikoistunut.
Myöhemmin harrastus muuttui liiketoiminnaksi, ja yritys laajentui usealle paikkakunnalle eri puolelle Suomea sekä Viroon. Asiakas voi korjauttaa puhelimen myös postitse. Vuoden 2017 lokakuussa avattiin iTapsan 16. liike Helsingin Kallioon.
Lähteikköpoimulehti

Lähteikköpoimulehti ("Alchemilla glabra") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon, poimulehtien ("Alchemilla") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen, vaaleanvihreä ja yleisesti ottaen keskikokoinen ruohovartinen kasvi. Monet poimulehtilajit muistuttavat paljolti toisiaan, mutta lähteikköpoimulehti on yksi helpoimmin muista erotettavista poimulehtilajeista. Muista poimulehtilajeista lähteikköpoimulehti on erotettavissa lähes kaljujen lehtiensä ja varsiensa perusteella, sillä monet muut poimulehtilajit ovat ainakin jokseenkin tiheäkarvaisia. Lähteikköpoimulehden lehdet myös narskahtelevat hierottaessa niitä toisiaan vasten.
Lähteikköpoimulehden voi kasvaa noin 50 cm korkeaksi, ja sen varsi on alaosastaan jokseenkin karvainen. Muuten sen varret, lehtiruodit sekä lehdet ovat lähestulkoon kaljuja. Varren tyvellä olevat lehtitupet ovat ruskehtavia. Lehdet ovat suuria, jopa 30 cm leveitä, sekä muodoltaan pyöreitä tai hieman munuaismaisia. Lehdissä on seitsemästä yhdeksään pyöreäkärkistä sekä hammaslaitaista liuskaa, ja kunkin liuskan laidoissa on 13–19 keskenään erikokoista hammasta. Lehdissä on karvoja vain alapuolen lehtisuonien kulmissa sekä kärjissä. Lähteikköpoimulehden kukat ovat tiiviissä sekä monihaaraisissa kukkarykelmissä, joissa yksittäiset kukat ovat pieniä sekä kellertäviä. Lähteikköpoimulehti kukkii touko–kesäkuussa.
Lähteikköpoimulehti kasvaa tuoreella tai kostealla maaperällä, muun muassa tulvaniityillä, ojissa, lumenviipymillä sekä rannoilla. Suomessa lähteikköpoimulehteä kasvaa yleisimmin Ahvenanmaalla, minkä lisäksi sitä tavataan jonkin verran myös Hämeen ja Pirkanmaan seuduilta sekä paikoitellen muualtakin maasta, lähinnä Etelä- ja Lounais-Suomesta.
Lähteikköpoimulehden ("Alchemilla glabra") tieteellinen nimi viittaa latinan kielen sanaan "glaber", joka tarkoittaa kaljua tai karvatonta.
Pätilänjoen valuma-alue

Pätilänjoen valuma-alue on (vesistöaluetunnus 35.86) on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa, Hollolassa ja Hausjärvellässa sijaitseva Mommilanjärveen laskevan Pätilänjoen ja siihen laskevien sivujokien valuma-alueiden muodostama vesistöalue, valuma-alue, jonka pinta-ala on 87,06 neliökilometriä ja järvisyys on 1,22 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Mommilanjärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Puujoen alueelle (35.82).
Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (vesistöaluetunnus 35) ja on Vanajan reitin valuma-alueen (35.8) toisen jakovaiheen kuudes osa-alue, joka jaetaan vielä kolmeen osa-alueeseen :
Pätilänjoen valuma-alueeseen kuuluu alle 10 järveä tai lampea, joiden pinta-ala on yli hehtaarin. Niistä merkittävimmät ovat Pakkaselanjärvi (12 ha), Riikosten Valkjärvi (8 ha) ja Kalliojärvi (7 ha). 
Alla esiteltävässä alueen kuvauksessa on käytetty lähteinä Suomen ympäristökeskuksen viranomaistietoja ja Maanmittauslaitoksen karttapalvelua.
Alueen kuvaus.
Pätilänjoki.
Pätilänjoki laskee Mommilanjärveen Mommilan kirkon viereen. Joella on monta sivujokea, joista pääuoman valitseminen on vaikeaa. Uusi-Pätilän ja Pihkasalmin puolivälistä yhtyvät Karinjoki ja Laihanjoki eli Kärpänjoki toisiinsa. Yhteinen pääuoma on alajuoksulle päin nimeltään Pätilänjoki. Valuma-alueeltaan suurempi Laihanjoki on ilmeisesti myös näistä kahdesta vesimäärältään suurempi, joten joen pääuoma on siellä. Laihanjoen yläjuoksua kutsutaan Korttajoeksi, johon yhtyvät Porvolassa Pitkänsillanoja ja Pahansillanoja. Pitkäsillanoja alkaa Ristilähteensuolta, joka on näin pääteltynä joen pääuoman alkupaikka. Joen alkulähde sijaitsee suon reunassa Harjunpäällyksen juurella pulppuavissa kahdessa lähteessä.
Pätilänjoen alaosan alue (35.861).
Kalliojärvi sijaitsee kalliomurroksissa joen lähellä ja sen laskuoja laskee Pätilänjokeen saostusaltaan kautta. Alajuoksulla on vain vähän järville sopivia painaumia ja seutu on otettu mahdollisuuksien mukaan viljelyyn. Sitä osoittaa yritys kuivattaa viereinen Kuolemanjärvi, jonka suon keskellä sijaitsee pieni lampi.
Karinjoen valuma-alue (35.862).
Pätilänjoen latvahaara Karinjoki on yläpuoliskolla nimeltään Niitsoja, se syntyy luoteesta tulevan Myllyojan ja lounaasta tulevan Ruoko-ojan yhtyessä Riikosen kylässä. Ruoko-ojan latvajärviä ovat Etu-Tuohijärvi ja Taka-Tuohijärvi sekä Riikosten Valkjärvi. Myllyojalla ne ovat vastaavasti Rantostenjärvi, Pakkaselanjärvi, Latvajärvi, Hannunsuppa ja laskuojaton Ahvenaistenjärvi.
Laihajoen valuma-alue (35.863).
Joen valuma-alueen latvoilla on pari järveä. Vähä-Vaihi laskee Iso-Vähiin, joka vuorostaan laskee Ristilähteensuon kautta Pitkällesillalle. Siellä kaikki ojat on johdettu Pitkänsillanojaan.
Korkeakouluneuvosto

Korkeakouluneuvosto () oli Suomessa vuosina 1966–1995 toiminut opetusministeriön alainen viranomainen, joka käsitteli Suomen yliopistojen ja korkeakoulujen yleistä kehittämistä, niiden tulo- ja menoarvioita sekä antoi ministeriöille lausuntoja. Neuvosto asetettiin kolmeksi vuodeksi kerrallaan.
Historia.
Korkeakouluneuvostossa oli alun perin kahdeksan jäsentä, varajäsenet sekä puheenjohtaja; viiden jäsenen oli oltava korkeakoulun opettaja. Puheenjohtajaksi asetettiin opetusministeriön korkeakoulu- ja tiedeosaston (KTO) osastopäällikkö, ja valtioneuvosto kutsui jäsenet. Lisäksi neuvostossa oli jaostoja ja pysyviä asiantuntijoita.
Korkeakouluneuvoston perustamisen taustalla oli kahden komitean työ. Professori Paavo Suomalainen johti korkeakoululaitoksen suunnittelukomiteaa (1963–1966), joka selvitteli korkeakouluhallinnon järjestämistä, ja presidentti Urho Kekkonen oli helmikuussa 1965 akateemikko Rolf Nevanlinnan ehdotuksesta asettanut professori Oiva Ketosen johtamaan työryhmää, jonka piti selvittää, kuinka yliopisto-opetus ja -tutkimus voitaisiin Suomessa pysyttää ”kansainvälisen kehityksen tasalla”. 
Korkeakoululaitoksen suunnittelukomitean jaosto esitti 12. helmikuuta 1966 valtioneuvostolle, että opetusministeriöön olisi perustettava korkeakouluneuvosto, joka valmistavasti käsittelisi yliopistojen ja korkeakoulujen yleistä kehittämistä. Korkeakoululaitoksen suunnittelukomitean kolmannessa osamietinnössä (22. kesäkuuta 1966) todettiin, että korkeakoululaitoksen ylintä hallintoa koskevien asioiden hoito olisi kaikkien yliopistojen ja korkeakoulujen osalta keskitettävä opetusministeriöön. 
Korkeakouluneuvosto perustettiin asetuksella huhtikuussa 1966, ja ensimmäinen kokous pidettiin 30. huhtikuuta 1966. Ensimmäinen neuvosto, jota johti Oiva Ketonen, ei kuitenkaan toiminut kuin runsaan vuoden. Tampereen yliopiston rehtori Paavo Koli oli hyökännyt kovasanaisesti Ketosta vastaan, eikä tämän virkamääräystä jatkettu. Ketosen tilalle tuli virkansa puolesta Ragnar Meinander, ja neuvoston toiminta päättyi jo toukokuussa 1967, kun uudistettu asetus astui voimaan.
Vuoden 1967 asetuksessa neuvoston jäsenmäärää ja tieteenalojen edustusta kasvatettiin. Puheenjohtajan lisäksi oli kymmenen jäsentä sekä varajäsenet. Opetusministeriön KTO:n osastopäällikkö ei enää ollut automaattisesti puheenjohtaja, vaan presidentti nimitti puheenjohtajan. Toista neuvostoa johti professori Olli Lehto. Kaikki neuvostot eivät toimineet täyttä kolmivuotiskautta. Esimerkiksi kolmas neuvosto kaatui hallinnonuudistukseen vajaan kahden vuoden toiminnan jälkeen, ja neljäs neuvosto toimi vain vuoden.
Vuosien mittaan neuvoston kokoonpanoa kasvatettiin; esimerkiksi vuoden 1973 asetuksessa jäseniä oli jo seitsemäntoista.
Korkeakouluneuvoston toiminta päättyi vuonna 1995, kun opetusministeriö oli päättänyt perustaa tilalle korkeakoulujen arviointineuvoston. Julkisuudessa tapahtumaa pidettiin lähinnä nimenmuutoksena.
Poimukit

Poimukit eli peltopoimulehdet ("Aphanes") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi noin kymmenkunta lajia. Monia suvun lajeja on sijoitettu aiemmin sekä nykyäänkin poimulehtien ("Alchemilla") sukuun.
Suvun lajeista ainakin peltopoimukkia eli peltopoimulehteä ("Aphanes arvensis", syn. "Alchemilla arvensis") tavataan harvinaisena paikoitellen Suomessa.
Yltiän rautatieasema

Yltiän rautatieasema () on lakkautettu rautatieliikennepaikka Haapamäki–Pori-radalla Keuruulla.
Yltiän linjavaihde perustettiin Yltiäjärven rantaan tiettömälle ja asumattomalle seudulle silloiseen Pihlajaveden kuntaan. Liikennepaikkarakennus rakennettiin vuonna 1938 Thure Hellströmin laatimien ison pysäkkirakennuksen piirustusten mukaan. Yltiä avattiin liikenteelle 15. marraskuuta 1938.
Linjavihde muutettiin miehittämättömäksi 1. marraskuuta 1964. Yltiä muuttui seisakkeeksi, kun tavaraliikenne lakkautettiin 1. syyskuuta 1975. Liikennepaikka lakkautettiin kokonaan henkilöliikenteen loppuessa 31. toukokuuta 1981. Museojunat pysähtyivät asemalla vuosien 1992 ja 1995 välillä. Asemarakennus on nykyään yksityisomistuksessa. Yltiällä oli myös lyhyt satamarata, joka johti Yltiäjärven rantaan. Se ja muut sivuraiteet on purettu.
Škoda 110 R

Škoda 110 R on tšekkoslovakialaisen AZNP-autotehtaan valmistama takamoottorinen, coupé-korinen henkilöauto, jota valmistettiin Kvasinyn tehtailla vuosina 1970–1980. Auto oli koriaan lukuun ottamatta yhteneväinen Škoda 110 LS sedanin kanssa.
Škoda 110 korvasi aiemmin tuotannossa olleen Škoda 1000 MB -mallin. Moottorina autossa oli 1 107-kuutionen nelisylinterinen rivimoottori, tyyppi 720, josta oli puristettu 46 (SAE) kilowatin teho. Nelinopeuksisen manuaalivaihteiston kanssa auto saavutti 145 km/h huippunopeuden ja kiihtyi 0–100 km/h 18,5 sekunnissa. 
Škoda 110 R:n tuotanto lopetettiin vuonna 1980 ja seuraavana vuonna esiteltiin sen korvaaja Škoda Garde, joka pohjautui vastaavasti uusiin Škoda 105/120 -malleihin.
Moottoriurheilussa käytetty Škoda 130 RS pohjautui 110 R:n koriin, mutta moottorin koko oli kasvatettu 1,3 litraan. Autosta valmistettiin myös yksittäiset prototyypit OHC 180 RS ja OHC 200 RS
Kotalan rautatieasema

Kotalan rautatieasema () on rataosuudella Pori–Haapamäki Virroilla sijaitseva lakkautettu rautatieliikennepaikka.
Virtain–Haapamäen ja Pohjaslahden–Killinkosken maanteiden risteyksessä sijainnut Kotala oli merkittävä kyläkeskus jo ennen rautatien tuloa paikkakunnalle. Kotalan laiturivaihde sijoitettiin pari kilometriä kyläkeskuksen eteläpuolelle, ja se otettiin käyttöön 15. marraskuuta 1938. Liikennepaikalle rakennettiin samana vuonna iso pysäkkirakennus arkkitehti Thure Hellströmin piirustusten mukaan. Läheiselle sahalle rakennettiin kapearaiteinen rata. 
Kotala kohosi 1940 pysäkiksi, mutta alennettiin takaisin laiturivaihteeksi vuonna 1966. Miehitys lopetettiin 1968. Henkilöliikenne lakkautettiin 31. toukokuuta 1981 ja liikennepaikka lakkautettiin muun radan kanssa 1985. Kotalassa pysähtyi kuitenkin museojunia vuosina 1992–1995. Vuonna 2000 Kotalaan tuotiin lumiaura ja vuonna 2004 paikalle tuotiin myös muutama tavaravaunu (Mas) sekä vankivaunu (Not 3040). Asemarakennusta on kunnostettu vuonna 2001.
Chilreu-luokka

Chilreu-luokka on Espanjan laivaston neljän 1990-luvun alussa valmistetun korvetin muodostama alusluokka.
Seitsenkulmapoimulehti

Seitsenkulmapoimulehti ("Alchemilla heptagona") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon, poimulehtien ("Alchemilla") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen ja yleisesti ottaen keskikokoinen ruohovartinen kasvi. Muista poimulehtilajeista seitsenkulmapoimulehti muistuttaa eniten suppilopoimulehteä ("Alchemilla cymatophylla").
Seitsenkulmapoimulehti voi kasvaa noin 50 cm korkeaksi ja sen varsissa sekä lehtiruodeissa on lajille tyypillinen karvoitus. Vanhempien varsien yläosat sekä kukinnot ovat kuitenkin kaljuja. Seitsenkulmapoimulehden lehdet ovat suunnilleen tasaiset, harvakarvaiset ja puhtaanvihreät sekä kiiltävät. Lehtilavan ulkomuoto on tyypillisesti jokseenkin kulmikas, mihin lajin nimikin viittaa. Lehdissä on seitsemästä yhdeksään pyöreäkärkistä ja hammaslaitaista liuskaa, jotka ovat lähestulkoon yhteenkasvaneita. Kunkin liuskan laidoissa on 13–17 kapeaa ja teräväkärkistä hammasta. Seitsenkulmapoimulehden kukat ovat tiiviissä sekä monihaaraisissa kukkarykelmissä, joissa yksittäiset kukat ovat pieniä sekä keltavihreitä. Kukkaperät ja kukkapohjukset ovat kaljuja. Seitsenkulmapoimulehti kukkii kesä–heinäkuussa.
Seitsenkulmapoimulehti kasvaa ihmisvaikutteisilla ruohostomailla, ojanvarsilla sekä tienpientareilla. Suomessa ja Ruotsissa seitsenkulmapoimulehti on harvinainen. Suomessa sitä on tavattu muutamilta paikoilta lähinnä Kainuusta, itärajan tuntumasta.
Ignacy Mościcki

Ignacy Mościcki (1. joulukuuta 1867 – 2. lokakuuta 1946) oli puolalainen kemisti ja Puolan tasavallan presidentti vuosina 1926–1939.
Mościcki liittyi Puolan sosialistiseen puolueeseen 1890-luvulla ja hän otti osaa Varsovan kenraalikuvernööri Josif Gurkon salamurhayritykseen. Hän joutui pakenemaan tsaarin poliisia 1892 Lontooseen, jossa hän tutustui Józef Piłsudskiin.
Vuonna 1897 Mościcki sai paikan opettajana Fribourgin kantolisessa yliopistossa Sveitsissä. Vuonna 1912 hän sai sähkökemian professuurin Lembergin yliopistossa (nykyisin Lviv Ukrainassa). Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän oli järjestämässä Puolan kemianteollisuutta. Hän oli 1922 valtion Typpiyhdisteiden tehtaan johtajana Królewska Hutassa Ylä-Sleesiassa.
Hänellä oli yli 60 tieteellistä julkaisua ja patenttia, tärkeimpänä patentti typpihapon valmistukseen ilman typestä syntetisoimalla typpioksideja valokaaren avulla.
Piłsudskin tehtyä vallankaappauksen 1926 kansalliskokous valitsi Mościckin Puolan presidentiksi ja uudelleen 1933. Hän pysyi Piłsudskille uskollisena. Piłsudskin kuoleman jälkeen Mościckin politiikka liberalisoitui. Piłsudskin kuoleman jälkeen tapahtui myös vallanjako, jolloin Mościcki oli presidentti, marsalkaksi ylennetty Edward Rydz-Śmigły asevoimien komentaja ja Walery Sławek pääministerinä. Pian sen jälkeen Rydz-Śmigły nousi Puolassa maan tärkeimmäksi mieheksi presidentti Mościckin ollessa enemmän seremoniallinen johtaja. Lisäksi pääministeri Sławek syrjäytettiin pääministeriydestä.
Saksan ja Neuvostoliiton hyökättyä Puolaan 1939 Mościcki pakeni Romaniaan, jossa hänet internoitiin hetkellisesti. Mościcki nimitti erotessaan aluksi seuraajakseen kenraali Bolesław Wieniawa-Długoszowskin, joka Ranskan ja Władysław Sikorskin painostuksesta kieltäytyi, ja hänen seuraajakseen tuli Władysław Raczkiewicz. Mościcki siirtyi Sveitsiin, jossa hän vietti loppuikänsä. Hän kuoli Versoixissa lähellä Geneveä.
Mościckin ruumis siirrettiin 1993 Pyhän Johanneksen katedraaliin Varsovaan.
Meteoro-luokka

Meteoro-luokka on Espanjan laivaston kuuden 2010-luvulla valmistetun ulkovartiolaivan (OPV) () muodostama alusluokka, jonka alukset on suunniteltu toimimaan vähäisen sodanuhan aikana valvonta- ja tutkimustehtävissä. Luokan aluksilla on tarkoitus korvata aluksia aina keveistä fregateista rannikkovartioaluksiin.
Propulsiojärjestelmä.
Alukset on varustettu CODOE-järjestelmässä, jossa on kaksi MTU 16V 1163 dieselmoottoria, jotka tuottavat noin 10 megawattia. Lisäksi on kaksi 750 kilowatin Siemens-sähkömoottoria, joihin on kytketty neljä MTU 12V 2000 -generaattoria. Dieselmoottoreita käytetään keski- ja suurinopeuksisiin siirtoihin ja sähkömoottoreita hitaisiin siirtymiin kuten partioalueella pysymiseen. Vaikka alusten toimintamatka on noin 8 000 merimailia 15 solmun nopeudella niin sähkömoottorit mahdollistavat pidemmän partiointiajan.
Alukset.
Portugalin laivaston NPO2000 Viana de Castelo -luokan tapaan alusten suunnittelussa on huomioitu muokattavuus erilaisiin tehtäviin kuten merentutkimukseen, aluevalvontaan ja sukellusveneiden tukemiseen. Alkuperäisen suunnitelman mukaan luokkaan piti sisältyä kahdestatoista neljääntoista alusta, joista neljä olisi ollut erikoisversioita. Ensimmäisten neljän aluksen rahoitus vahvistettiin vuonna 2005 ja ne tilattiin heinäkuussa 2006 Navantialta. Tilauksen arvoksi ilmoitettiin noin 350 miljoonaa euroa. Vuonna 2011 ilmoitettiin noin 740 miljoonan euron budjettivarauksesta viiden aluksen hankkimiseksi.
Toukokuussa 2014 Navantia vastaanotti kahden aluksen tilauksen, jonka arvoksi ilmoitettiin 400 miljoonaa euroa. Valmistus jaetaan Navantian Cadizin ja Ferrolin telakoiden kesken. Työt aluksilla alkoivat joulukuussa ja niiden luovutukset on suunniteltu "Audaz" heinäkuussa 2018 ja "Furor" tammikuussa 2019. Alusten yksikköhinnaksi ilmoitettiin 166,7 miljoonaa euroa.
Miten tässä vielä käy?

Miten tässä vielä käy? on Absoluuttisen Nollapisteen single, joka lohkaistiin yhtyeen kahdeksannelta studioalbumilta "Mahlanjuoksuttaja".
Single nousi Suomen virallisen listan seitsemännelle sijalle, ja tippui seuraavalla listaviikollaan sijalle 19.
Tylppähammaspoimulehti

Tylppähammaspoimulehti ("Alchemilla samuelssonii") on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon ja poimulehtien ("Alchemilla") sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen sekä yleisesti ottaen keskikokoinen ruohovartinen kasvilaji. Se on erotettavissa muista poimulehtilajeista tyypillisen karvoituksensa sekä lehtiensä paksuuden ja lehtien liuskojen pienten kärkihampaiden perusteella.
Tylppähammaspoimulehti voi kasvaa noin 40 cm korkeaksi ja sen kasvutapa vaihtelee kohenevasta pystyyn. Tylppähammaspoimulehdellä on vankka juurakko, ja sen varret ovat koko matkaltaan tiiviisti karvapeitteisiä. Varsien tapaan myös lehtiruodeissa on samankaltainen tiivis karvapeite. Lehdet ovat paksuja, pyöreän munuaismaisia sekä väriltään sinertävänvihreitä, joskin lehtisuonien kohdilta vaaleampia. Lehdet ovat yläpuoliltaan kaljuja ja alapuoliltaan jonkin verran karvaisia. Lehdissä on yhdeksästä yhteentoista leveää, pyöreäkärkistä sekä hammaslaitaista liuskaa, ja kunkin liuskan laidoissa on 15–19 hammasta. Liuskojen kärjissä olevat hampaat ovat kuitenkin selvästi pienempiä kuin liuskojen laitojen hampaat. Tylppähammaspoimulehden kukat ovat tiiviissä sekä monihaaraisissa kukkarykelmissä, joissa yksittäiset kukat ovat pieniä sekä kellertäviä. Kukkaperät ja kukkapohjukset ovat kaljuja. Tylppähammaspoimulehti kukkii touko–kesäkuussa.
Tylppähammaspoimulehti kasvaa yleensä tulvaniityillä sekä laidunmailla. Tylppähammaspoimulehteä tavataan Suomessa siellä täällä, etelärannikolla, Ahvenanmaalla, Hämeessä sekä Kainuussa. Viime vuosilta havaintoja on kuitenkin vähemmän kuin noin 50 vuoden takaa ja tylppähammaspoimulehti on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi (NT) lajiksi.
Onnela (Tuusula)

Majatalo Onnela on Tuusulan Rantatien varressa Tuusulanjärven rannalla Fjällbon puiston ja Aleksis Kiven kuolinmökin välittömässä läheisyydessä sijaitseva vanha majatalo. Onnelassa on kahden vanhan 1905 valmistuneen kansallisromanttisen huvilarakennuksen lisäksi kaksi uudempaa hotellirakennusta ja rantasauna laitureineen. Vastarannalla näkyy jylhä Sarvikallio. 
Pietarin hovissa toimiva hovinainen Johanna Sofia Björklund sai Onnelan tilan syntymäpäivälahjaksi vanhemmiltaan täyttäessään 25 vuotta vuonna 1905. Hän oli erittäin rikkaan venäläisen upseerin Paul Shabelskin rakastajatar. Pietarista kotoisin olevat puutarhurit istuttivat tilalle eksoottisia kasveja ja rakensivat sinne jopa vesiputouksen.
1920 köyhien vuosien jälkeen Björklund perusti Onnelasta täysihoitolan opiskelijoille, valtion virkailijoille ja taiteilijoille. Runoilija Eino Leino oli majatalon kanta-asiakkaita ja asui Onnelassa vuodet 1923-24. Useat Leinon tunnetut runot ja hänen muistelmateoksensa ovat tältä ajalta. Myös runoilijat Uuno Kailas, Unto Karri ja Einari Vuorela asustelivat majatalossa. 
Björklund perusti lisäksi kioskin huvimajaan Rantatien varteen, josta myytiin kahvia, pullaa, tupakkaa ja kieltolaista huolimatta myös pirtua. Sodan aikana Onnelassa toimi puolustusvoimien radiotiedustelun yksikkö ja sotien jälkeen sinne majoitettiin Karjalan evakoita ja myöhemmin se myytiin Näkövammaisten loma ry:lle. Onnelan osti 2009 Sokeain Ystävät ry, joka on siitä lähtien tarjonnut hotellimajoitusta ja kokoustiloja niin sokeille kuin ei-sokeille. Majatalo Onnela toimii täydenpalvelun kokoushotellina. Majatalon yhteydessä on myös kahvila, rantasaunoja sekä juhlatiloja.
Sokeain Ystävät ry ja Krapihovi Oy ovat allekirjoittaneet kahdenvälisen vuokrasopimuksen Majatalo Onnelan alueen kiinteistöistä Tuusulan Rantatiellä. Vuokrasopimus on määräaikainen ja päättyy osapuolten väliseen vuokrakohteen kiinteistökauppaan vuokra-ajan päätyttyä. Vuokra-aika alkaa 1.1.2020
Ľudovít Štúr

Ľudovít Štúr (28. lokakuuta 1815 Uhrovec, Itävallan keisarikunta – 12. tammikuuta 1856 Modra, Itävallan keisarikunta) oli slovakialainen kielitieteilijä, poliitikko, toimittaja ja kustantaja. Hän oli 1800-luvun puolivälissä Slovakian kansallisliikkeen johtavia hahmoja.
Elämä.
Ľudovít Štúr syntyi vuonna 1815 Itävallan keisarikunnassa, nykyisen Slovakian alueella. Hänen vanhempansa olivat rehtori Samuel Štúr ja tämän vaimo Anna. Uhrovec sijaitsi alueella, joka oli vahvasti luterilainen, ja uskonnollinen perinne vaikutti Ľudovítin koko elämään.
Ľudovít Štúr opiskeli luterilaisessa lukiossa Bratislavassa. Siellä hän liittyi tšekkiläis-slaavilaiseen järjestöön, jonka varapuheenjohtajaksikin hän nousi. Štúr otti 1836 yhteyttä tšekkiläiseen historioitsijaan František Palackýyn saadakseen tukea yhdistetyn tšekkoslovakian kielen luomiseen. Tšekkiläiset vastustivat tällaista kieltä, minkä jälleen Štúr kumppaneineen aloitti kampanjan uudistetun slovakin puolesta.
Sujuvaa saksaa puhunut Štúr opiskeli 1838–1840 Hallen yliopistossa ja opetti sen jälkeen slaavien historiaa Bratislavassa. Hän kirjoitti myös "Tatranka"-nimiseen kirjallisuuslehteen ja suunnitteli slovakialaisen poliittisen lehden perustamista. Hänen lupahakemuksensa hylättiin 1842.
Štúrin kansallismielisiä toimia pidettiin unkarilaisten mielestä kapinan valmisteluna, ja poliittisten syiden takia hän joutui jättämään joulukuussa 1843 opettajan paikkansa. Ystäviensä taloudellisen tuen avulla Štúr perusti elokuussa 1845 "Slovenskje národňje novini" -sanomalehden ja "Orol tatránski" -kirjallisuuslehden.
Štúr valittiin 1847 Unkarin parlamenttiin. Se ei kokoontunut enää huhtikuun 1848 jälkeen, ja Štúr oli Prahassa perustamassa Slovanská lipa -nimistä järjestöä ja osallistui siellä ensimmäiseen yleisslaavilaiseen kongressiin. Štúr määrättiin pidätettäväksi, kun hän oli toukokuussa 1848 mukana laatimassa Slovakian kansan vaatimuksia, joihin sisältyivät muun muassa maaorjuuden lakkauttaminen, yleinen äänioikeus sekä lehdistönvapaus.
Štúr johti delegaatiota, joka esitti Olomoucissa 20. maaliskuuta 1849 slovakkien vaatimukset Frans Joosef I:lle. Pitkien neuvottelujen jälkeen slovakkien vapaaehtoisjoukot hajosivat ja Štúr palasi Uhroveciin.
Štúr asui viimeiset vuotensa Modrassa, mihin hän muutti hoitamaan vuonna 1851 kuolleen veljensä Karolin seitsemää lasta. Siellä Štúr julkaisi muun muassa useita teoksia slaavilaisista lauluista, myyteistä ja kulttuurista.
Hänen jälkeenjäänyt saksankielinen käsikirjoituksensa "Slaavilaisuus ja tulevaisuuden maailma" ilmestyi venäjäksi käännettynä 1867. Hän esittää siinä panslavistisen teoriansa.
Štúr kuoli tammikuussa 1856 kolme viikkoa aikaisemmin saamaansa ampumahaavaan. Hän oli ampunut vahingossa itseään metsästysretkellä joulukuussa.
Paul Baltes

Paul B. Baltes ( – ) oli saksalainen psykologi, Freie Universität Berlinin psykologian professori ja berliiniläisenMax Planckin ihmisen kehityksen instituutin elämänkaaripsykologian keskuksen johtaja sekä yhdysvaltalaisen Virginian yliopiston sivutoiminen professori.
Professori Baltesin tieteelliseen tuotantoon sisältyi yli 250 julkaisua erityisesti kehityspsykologian ja elämänkaaripsykologian aihepiireistä. Hän oli erittäin runsaasti viitattu tutkija (marraskuussa 2017 hänen h-indeksinsä oli Google Scholarin mukaan yhä 113), ja lukeutui maailman tunnetuimpiin kehityspsykologeihin kuollessaan. Hän sai monia tunnustuksia urallaan. 
Professori Paul Baltesille myönnettiin Euroopan psykologiliittojen federaation (EFPA) järjestyksessään toinen Aristotele-palkinto vuonna 1997.
Kirjat ja monografiat.
Paul Baltes kirjoitti tai toimitti kollegoineen seuraavat teokset:
Robert Wilson (ohjaaja)

Robert Wilson (4. lokakuuta 1941 Waco, Texas – 31. heinäkuuta 2025 Water Mill, New York) oli yhdysvaltalainen ooppera- ja teatteriohjaaja, lavastaja, kirjailija ja arkkitehti, joka tunnettiin kokeellisista teatteriesityksistään ja monialaisista taideteoksistaan. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu säveltäjä Philip Glassin kanssa 1970-luvun puolivälissä tehty minimalistinen ooppera "Einstein on the Beach". Helsingin Arabianrantaan Wilson suunnitteli 2010-luvun alkupuolella Tapio Wirkkalan puiston. Ooppera- ja teatteriohjausten ja -lavastusten lisäksi Wilson on tehnyt koreografioita, maalauksia ja veistoksia, videotaidetta sekä ääni- ja valosuunnittelua.
Wilson teki yhteistyötä muun muassa Heiner Müllerin, William S. Burroughsin, Allen Ginsbergin, Lou Reedin, Tom Waitsin, David Byrnen, Laurie Andersonin, Gavin Bryarsin, Rufus Wainwrightin, Marina Abramovićin, Willem Dafoen, Mihail Baryšnikovin ja Lady Gagan kanssa.
Robert Wilson syntyi Texasin osavaltion Wacossa lakimiesperheeseen. Änkytyksestä kärsinyt poika opiskeli liiketaloustiedettä Texasin yliopistossa Austinissa 1950- ja 1960-luvun vaihteessa ja muutti sitten New Yorkin Brooklyniin, jossa hän suoritti bachelor-tutkinnon arkkitehtuurissa Pratt Institute -oppilaitoksessa. Sen lisäksi hän opiskeli kuvataiteita Sibyl Moholy-Nagyn (László Moholy-Nagyn lesken), George McNeilin ja Paolo Solerin opetuksessa.
New Yorkissa Wilson kiinnostui modernin tanssin pioneerien George Balanchinen, Merce Cunninghamin ja Martha Grahamin produktioista ja perusti oman performanssiryhmänsä nimeltä The Byrdman School of Byrds. Ryhmän ensimmäisiä teoksia olivat 1960- ja 1970-luvun vaihteen "The King of Spain" ja "The Life and Times of Sigmund Freud". Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1975 kantaesitetty minimalistinen viisituntinen ooppera "Einstein on the Beach", jonka musiikin sävelsi Philip Glass. Heidän seuraava yhteistyönsä, vieläkin suurisuuntaisempi ooppera "the CIVIL warS: A Tree Is Best Measured When It Is Down" oli alun perin tarkoitettu yhdeksi vuoden 1984 olympiakisojen ohjelmanumeroksi Los Angelesiin, mutta rahoitus ja aikataulu pettivät, eikä teosta ole koskaan esitetty kokonaisuudessaan.
Wilson työskenteli etupäässä Euroopassa, mutta vuonna 1992 hän perusti New Yorkiin Watermill-taidekeskuksen, joka muun muassa sisältää hänen taidekokoelmansa. Vuonna 1993 Wilson sai Venetsian biennaalin Kultaisen leijonan veistosinstallaatiollaan ja vuonna 1997 hän sai Euroopan unionin teatteripalkinnon. Elämäntyöstään hän on saanut Dorothy ja Lillian Gish -palkinnon.
Siparila

Siparila Oy on vuonna 2005 perustettu erilaisten ulkoverhous- ja sisustuspaneelien sekä sisustuslistojen ja muiden puupohjaisten erikoistuotteiden valmistaja. 
Yrityksessä työskentelee 100 henkilöä (2017). Yrityksellä on tehtaat Jyväskylässä, Parkanossa ja Kajaanissa. 
Yritys on pyrkinyt uudistamaan perinteisiä puutuotteita monipuolisempaan suuntaan ja on tehnyt yhteistyötä sekä huonekaluteollisuuden että taiteilijoiden kanssa, kuten Camilla Vuorenmaa ja Ristomatti Ratia , 
Yrityksen valmistamia puutuotteita on saatavilla useimmilta rakennustarvikemyyjiltä Suomessa.
Historia.
Yhtiö on tehnyt kuluneina vuosina useita yritysostoja, joita ovat olleet huonekaluvalmistaja Incap Furniture Haapavedeltä 2010,
sisustuslistoja valmistava Parkanon Höyläämö 2010 ja liimalevyjä valmistava Jannpuu Kajaanista 2015 .
Carl Axel Mothander

Carl Axel Mothander (14. tammikuuta 1886 Tukholma – 1965) oli ruotsalainen toimittaja ja kirjailija, joka osallistui vapaaehtoisena Suomen sisällissotaan ja Viron vapaussotaan.
Mothanderin vanhemmat olivat raatimies Axel Mothander ja Beda Lagerholm. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 ja opiskeli sitten oikeustiedettä Uppsalan yliopistossa. Mothander osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella ruotsalaisten vapaaehtoisten joukossa kuorma- ja sairashoito-osaston päällikkönä ja oli mukana Tampereen ja Viipurin taisteluissa. Tampereen taistelun jälkeen Mothander järjesti sairaanhoidon erikoisjoukon haavoittuneiden huoltoa varten.
Mothander lähti Viron vapaussotaan organisoimaan ruotsalaisten vapaaehtoisten joukkoa ja hän yleni Viron armeijan majuriksi. Sodan jälkeen Mothander asettui asumaan Viroon vuonna 1928 ja meni naimisiin baltiansaksalaisen paronittaren Benita von Wrangelin (1878–1967) kanssa. Mothander asui Toisin kartanossa Kohilassa Virossa toimien maanviljelijänä. Hän osallistui myös Viron Punaisen Ristin toimintaan ja oli mukana Punaisen Ristin komissiossa joka tutki toisen maailmansodan aikana Katynissä tapahtunutta puolalaisten upseerien surmaamista. Sotien jälkeen Mothander asui Tukholmassa ja toimi kirjailijana.
Vuonna 1928 Mothander teki kiertomatkan Suomessa osallistuen valkoisten järjestämiin sisällissodan 10-vuotisjuhlallisuuksiin ja kirjoittaen lehtiin tapahtumiin liittyneitä artikkeleita. Vierailunsa päätteeksi hän kirjoitti artikkelin joka julkaistiin viipurilaisessa Karjala-lehdessä. Mothander arvosteli artikkelissa suojeluskuntajärjestöä ja totesi että yhteiskunnan eheyttäminen sisällissodan jälkeen edellyttäisi järjestön muuttamista koska nykyisessä muodossaan se oli uhka demokratialle. Hän arvosteli myös Suomessa "lähes valtionuskonnoksi" noussutta Venäjänvihaa ja toivoi että jatkossa sisällissodan muistojuhlat muutettaisiin kaikkien sodassa kaatuneiden muistopäiväksi.
Panssaripartio

Panssaripartio () on vuosina 1966–1970 tehty puolalainen mustavalkoinen tv-sarja, joka perustuu Janusz Przymanowskin kirjaan. Sarjaa tuotettiin kolme kautta, yhteensä 21 jaksoa, kukin pituudeltaan 55 minuuttia.
Sarja sijoittuu vuosiin 1944–1945 ja seuraa puolalaisen T-34-vaunumiehistön ja Szarik-saksanpaimenkoiran edesottamuksia.
Sarjaa alettiin esittää Suomessa keväällä 1973. "Helsingin Sanomien" tv-kriitikko Jaakko S. Tola ihmetteli, miksi sarja tuotiin Suomessa ohjelmistoon ja kutsui sitä epärealistiseksi sodan ihannoinniksi siisteine univormuineen ja söpöine koirasankareineen.
Luettelo maista lukutaidon mukaan

Tämä on luettelo maista lukutaidon mukaan. YK:n Unescon tilastotieteen instituutti kokosi lähes kokonaan luvut Unescon pyynnöstä vuoden 2015 arvioon, jotka perustuvat 15 vuotta täyttäneisiin henkilöihin, jotka osasivat lukea ja kirjoittaa. Maailmanlaajuinen lukutaito kaikilla 15-vuotiailla ja sitä vanhemmilla on 86,3 %. Kaikkien miesten maailmanlaajuinen lukutaito on 90,0 % ja kaikkien naisten osuus 82,7 %. Koko vaihtelee koko maailmassa teollisuusmaiden kanssa, joiden osuus on 99,2 % (2013). Oseaniassa 71,3 %; Etelä-ja Länsi-Aasiassa 70,2 % (2015) ja Saharan eteläpuolisen Afrikan osuus 64,0 % (2015). Yli 75 % maailman 781 miljoonasta lukutaidottomasta aikuisesta löytyy Etelä-Aasiasta, Länsi-Aasiasta ja Saharan eteläpuolisesta Afrikasta ja naiset edustavat lähes kahta kolmasosaa kaikista lukutaidottomista aikuisista maailmanlaajuisesti.