tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Níkos Zachariádis

Níkos Zachariádis (; 27. huhtikuuta 1903 Adrianoúpoli (Edirne), Osmanien valtakunta – 8. elokuuta 1973 Surgut, Neuvostoliitto) oli kreikkalainen kommunisti, joka toimi Kreikan kommunistisen puolueen (KKE) pääsihteerinä vuosina 1931–1956 ja yhtenä kommunistipartisaanien johtajista Kreikan sisällissodan aikana. Hän vietti suuren osan elämästään Neuvostoliitossa.
Zachariádis syntyi Osmanien valtakunnassa asuneeseen kreikkalaisperheeseen, joka joutui Kreikan ja Turkin väestönvaihdon yhteydessä muuttamaan Kreikkaan. Hän ryhtyi merimieheksi ja päätyi Neuvostoliittoon, jossa opiskeltuaan palasi Kreikkaan organisoimaan kommunistien toimintaa. Jouduttuaan pidätetyksi hän pakeni Neuvostoliittoon, mutta vuonna 1931 hänet lähetettiin takaisin Kreikkaan järjestämään kommunistisen puolueen toimintaa uudelleen.
Zachariádis nimitettiin KKE:n pääsihteeriksi Josif Stalinin ja Kominternin määräyksestä. Ioánnis Metaxáksen hallinto pidätti hänet vuonna 1936. Italian hyökättyä Kreikkaan lokakuussa 1940 vankilassa yhä ollut Zachariádis kannatti kreikkalaisten yhtenäistä antifasistista vastarintaa. Saksan valloitettua Kreikan keväällä 1941 hänet siirrettiin Dachaun keskitysleirille, josta amerikkalaiset sotilaat vapauttivat hänet toukokuussa 1945. Vankeutensa vuoksi Zachariádis ei voinut osallistua miehityksen aikaiseen vastarintaliikkeeseen. Kreikkaan palattuaan hän kuitenkin palasi puolueen johtoon vt. pääsihteerinä toimineen Geórgios Siántoksen tilalle.
Zachariádis oli Márkos Vafeiádiksen ohella keskeisenä henkilönä perustamassa ja johtamassa Kreikan demokraattista armeijaa (DSE), joka toimi kommunistien sotavoimana sisällissodan aikana 1946–1949. Sodan päätyttyä kommunistien tappioon DSE:n johto pakeni Neuvostoliittoon ja asettui Taškentiin Uzbekistanin neuvostotasavaltaan. Zachariádis jatkoi maanpaossa toimineen KKE:n pääsihteerinä, mutta hänen asemansa heikkeni Stalinin kuoleman jälkeen. Hänet syrjäytettiin vuonna 1956 tehtävästään ja erotettiin seuraavana vuonna koko puolueesta. Hän asui loppuikänsä Siperiassa, ensin Jakutiassa ja sittemmin Surgutissa. KGB:n virallisten tietojen mukaan Zachariádis teki itsemurhan Surgutissa vuonna 1973. Hänen ruumiinsa haudattiin uudelleen Kreikkaan Neuvostoliiton hajottua vuonna 1991.
Pöytä on katettu

Pöytä on katettu on Elokuu-yhtyeen toinen pitkäsoitto, joka julkaistiin 24. toukokuuta 2013. Se nousi Suomen virallisen albumilistan kahdeksannelle sijalle. Albumilta on singlenä julkaistu kappaleet "Tänään lähtee" sekä "Valvoo". "Tänään lähtee" nousi Suomen virallisen singlelistan 12. sijalle.
Enkeleitä onko heitä (Anne Mattilan albumi)

Enkeleitä onko heitä on Anne Mattilan kolmas sooloalbumi ja toinen peräkkäinen platinalevy.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet sovittaneet Jori Sivonen, Jari Holm ja Kisu Jernström.
Jaakko Wuolijoki (tekniikan tutkija)

Jaakko Robert Wuolijoki (30. joulukuuta 1914 Helsinki – 19. maaliskuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen tekniikan tutkija. Hän oli Valtion lentokonetehtaan suunnittelija 1940–1943, toimistopäällikkö 1943–1944, koelaitoksen päällikkö 1945–1947. Vuodesta 1951 hän oli Teknillisen korkeakoulun koneenrakennusopin professori vuoteen 1977 saakka sekä "Teknillisen Aikakauslehden" päätoimittaja vuosina 1948–1962.
Hänen isänsä oli Wäinö Wuolijoki.
Gyula Andrássy

Gyula Andrássy (; 3. maaliskuuta 1823 Kassa, Itävallan keisarikunta – 18. helmikuuta 1890 Volosko, Itävalta-Unkari) oli unkarilainen kreivi ja valtiomies, joka toimi Itävalta-Unkariin kuuluneen Unkarin kuningaskunnan pääministerinä vuosina 1867–1871 sekä Itävalta-Unkarin ulkoministerinä vuosina 1871–1879.
Elämäkerta.
Kreivilliseen sukuun syntynyt Andrássy oli koulutukseltaan lakimies. Hän kuului nuorena Lajos Kossuthin johtamiin Unkarin radikaaleihin uudistusmielisiin. Hänet valittiin Unkarin valtiopäiville ensi kerran vuonna 1847, ja vuosien 1848–1849 Unkarin vallankumouksen aikana hän toimi pataljoonankomentajana. Unkarin kapinahallitus lähetti hänet edustajanaan neuvottelemaan Konstantinopoliin. Kumouksen kukistumisen jälkeen Andrássy pakeni Unkarista. Hänet tuomittiin poissaolevana kuolemaan ja häntä esittävä kuva hirtettiin. Hän kuitenkin palasi Unkariin vuoden 1857 yleisen armahduksen jälkeen.
Andrássy valittiin vuonna 1861 Itävallan parlamenttiin. Hän tuki Ferenc Deákia, jonka johdolla saatiin vuonna 1867 neuvoteltua Unkarin itsehallinnon palauttanut Itävalta-Unkarin kompromissi. Andrássy nimitettiin 17. helmikuuta 1867 Unkarin pää- ja puolustusministeriksi. Hän johti viimeisiä Itävallan ja Unkarin välillä käytyjä neuvotteluja sopimuksen sisällöstä. Hänen pääministerikautenaan luotiin pohja Unkarin omille asevoimille, Honvédille.
Andrássysta tuli vahva Itävalta-Unkarin kaksoismonarkian tukija. Hän katsoi slaavien muodostavan uhan valtakunnalle ja kannatti liittoa Saksan kanssa. Niinpä hän vastusti vuonna 1871 Itävallan pääministeri Karl Siegmund von Hohenwartin suunnitelmaa Böömin autonomian laajentamisesta ja vaati Itävallan pysymistä puolueettomana Ranskan–Saksan sodan aikana. Andrássyn toiveiden mukaisesti keisari Frans Joosef I omaksuikin saksalaisystävällisemmän ulkopolitiikan ja nimitti hänet valtakunnan ulkoministeriksi Friedrich Ferdinand von Beustin seuraajana 14. marraskuuta 1871.
Andrássyn johdolla Itävalta-Unkari solmi vuonna 1879 Saksan kanssa puolustusliiton, joka toimi sen jälkeen maan ulkopolitiikan kulmakivenä aina ensimmäisen maailmansodan loppuun asti. Andrássy vastusti toimia, jotka olisivat lisänneet slaavilaisten kansojen osuutta Itävalta-Unkarin väestöstä. Vuosien 1876–1878 Balkanin sodan aikana hän piti Itävalta-Unkarin puolueettomana. Hän kuitenkin hyväksyi vuoden 1878 Berliinin kongressissa sen, että Itävalta ryhtyisi miehittämään Bosnia-Hertsegovinaa, sillä hän halusi kompensoida Venäjän vahvistunutta asemaa Balkanilla. Päätös muodostui hyvin epäsuosituksi sekä Itävallassa että Unkarissa, ja Andrássy erosi ulkoministerin tehtävistä 8. lokakuuta 1879, päivää Saksan kanssa solmitun sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen.
Andrássy toimi vielä tämän jälkeen Unkarin parlamentin ylähuoneen jäsenenä. Myöhemmin myös hänen poikansa Gyula Andrássy nuorempi vaikutti Unkarin politiikassa.
Topelius ja lapset

Topelius ja lapset on Zacharias Topeliuksen muistomerkki Helsingin Kaartinkaupungin Koulupuistikossa. Puistikkoa rajaavat Korkeavuorenkatu, Merimiehenkatu, Yrjönkatu ja Ratakatu. Veistos on Ville Vallgrenin käsialaa ja se pystytettiin vuonna 1932.
Muistomerkki kuvaa Zacharias Topeliuksen lasten ympäröimänä, samaan tapaan kuin Emil Wikström Vaasaan 1915 tekemässään muistopatsaassa. Koulupuiston muistomerkki edustaa leppoisaa ja perinteistä veistotaidetta, kuten monet Vallgrenin 1900-luvun alun veistokset.
Veistoksen syntyhistoria ei ole yhtä leppoisa. Topeliuksen muistomerkit herättivät kiistaa 1920-luvun lopulla. Ruotsalainen kirjallisuusseura järjesti muistomerkistä 1928 kilpailun, jonka voitti Gunnar Finne teoksella Taru ja totuus. Topeliukselle toivottiin kuitenkin hänen teoksiensa tyyliin paremmin sopivaa, ihanteellista realismia edustavaa muistomerkkiä. Maila Talvio käynnisti kansalaiskeräyksen, jonka tuloksena Vallgrenin jo 1909 veistämä, alun perin Topeliuksen hautamuistomerkiksi aiottu teos valettiin pronssiin ja paljastettiin juhlavasti 13. toukokuuta 1932. Paikalla oli presidentti P.E. Svinhufvud ja ohjelmana kuorolaulua ja juhlakulkue. "Tarun ja totuuden" vaatimattomampi paljastustilaisuus oli vasta lokakuussa samana vuonna.
Lambaréné

Lambaréné on Moyen Ogoouén provinssin pääkaupunki Gabonin länsiosassa. Kaupungissa oli noin 38 800 asukasta vuoden 2013 väestönlaskennassa.
Kaupunki sijaitsee Ogoouéjoen saaressa. Se tunnetaan parhaiten Albert Schweitzerin perustamasta sairaalasta. Kaupungissa on lentokenttä.
Myrsky (Wäinö Aaltosen veistos)

Myrsky on Wäinö Aaltosen veistos, jonka sijoituspaikka on hänen nimikkomuseonsa ulkoterassilla Turussa, osoitteessa Itäinen Rantakatu 38. 
Teos on toinen valos Porin Reposaareen vuonna 1930 pystytetystä . Se kuvaa rajun tuulen kourissa eteenpäin askeltavaa, epätoivoiselta näyttävää naista, jonka hame ja hiukset liehuvat riepovassa tuulessa. Aaltosen innoittajana toimi Pariisin Louvressa nykyisin esillä oleva "Samothraken Nike" -veistostorso antiikin Kreikan ajoilta (300–200 eaa.).
"Myrsky" paljastettiin Wäinö Aaltosen museorakennuksen avajaisten yhteydessä 17. syyskuuta 1967. 140 senttimetrin betonijalustalla lepäävän pronssivaloksen korkeus on 220 cm.
Gyula Gömbös

Gyula Gömbös (26. joulukuuta 1886 Murga, Itävalta-Unkari – 6. lokakuuta 1936 München, Saksa) oli unkarilainen poliitikko, joka toimi Unkarin pääministerinä vuosina 1932–1936. Hänen politiikkansa oli jyrkän oikeistolaista ja juutalaisvastaista.
Ura ennen pääministerikautta.
Gömbös palveli ammattiupseerina Itävalta-Unkarin armeijassa ja esiintyi voimakkaan kansallismielisenä sekä Habsburgien vastustajana. Unkarin neuvostotasavallan aikana vuonna 1919 hän organisoi vastavallankumouksellista toimintaa ja oli sisäministerinä Szegedin kaupungissa toimineessa pakolaishallituksessa. Hänestä tuli amiraali Miklós Horthyn läheinen liittolainen. Gömbös järjesti vuonna 1921 sotilaallisen vastarinnan, jolla estettiin entisen Itävallan keisarin Kaarle I:n (Unkarin kuninkaana Kaarle IV) yritys palata Unkarin hallitsijaksi. Gömbösin johtama radikaali oikeistoryhmä erosi vuonna 1923 hallituksen johdossa olleesta Yhtenäisyyspuolueesta ja perusti Rodullisen puolustuksen puolueen. Gömbös oli sen jälkeen oppositiossa, kunnes hänet nimitettiin István Bethlenin hallituksen puolustusministeriksi lokakuussa 1929.
Unkarin pääministeriksi.
Äärioikeistolaisen liikehdinnän lisääntyessä Unkarissa valtionhoitaja Horthy nimitti Gömbösin pääministeriksi 1. lokakuuta 1932. Gömbös halusi uudistaa Unkarin yhteiskuntaa keskiluokan, upseeriston ja hallintokoneiston tuella, ja hänen oikeistoradikalisminsa pyrki alempien yhteiskuntaluokkien joukkoliikkeeseen siinä missä Horthy ja Bethlen nojasivat lähinnä aristokratiaan. Gömbösin tavoitteena oli myös liittoutuminen natsi-Saksan ja fasistisen Italian kanssa sekä Unkarin kehittäminen diktatuurin suuntaan.
Historiantutkija Jenö Erösin mukaan Gömbös olisi tehnyt Saksan johtoon kuuluneen Hermann Göringin kanssa salaisen sopimuksen, jonka mukaan Unkari ja Saksa ryhtyisivät sotilaalliseen ja poliittiseen yhteistyöhön ja Unkari siirtyisi kahdessa vuodessa samaan poliittiseen järjestelmään kuin Saksa, mutta Horthy ja muut konservatiivit torjuivat sopimuksen. Unkari solmi sen sijaan vuonna 1934 Rooman pöytäkirjana tunnetun ystävyyssopimuksen Italian ja Itävallan kanssa.
Gömbös ei saanut ohjelmaansa toteutetuksi, koska oppositio osoittautui liian vahvaksi. Hän myös menetti Horthyn luottamuksen, mikä vähensi hänen vaikutusvaltaansa. Gömbös kuoli yllättäen vain 49-vuotiaana lokakuussa 1936, jolloin valtaan palasivat pääosin samat vanhoilliset piirit kuin ennen hänen pääministerikauttaan. Saksalaismielinen äärioikeisto jäi kuitenkin vahvaksi suuntaukseksi Unkarissa.
Loktapaperi

Nepalilainen käsin tehty loktapaperi eli nepalinpaperi on lujaa ja se kestää hyvin kosteutta, hyönteisiä ja hometta. Sitä on perinteisesti käytetty virallisten asiakirjojen ja uskonnollisten tekstien paperina. 
Loktapaperi valmistetaan vuorten rinteillä kasvavien kahden "Daphne"-sukuun kuuluvan ainavihannan puuvartisen pensaan nilakerroksesta: "Daphne bholua" ja "Daphne papyracea". Niitä nimitetään yleisesti lokta-pensaiksi. Lokta kuuluu samaan "Thymelaeaceae"-heimoon kuin Suomessa kasvava näsiä ("Daphne mezereum"). 
Lokta kasvaa Himalajan vuoriston etelärinteillä 1 600–4000 metrin korkeudessa. 
Loktapaperin historia.
Vanhimmat säilyneet loktapaperit ovat Kathmandussa Nepalin kansallisarkiston pyhissä buddhalaisissa teksteissä, Karanya Buha Sutrassa. Se kirjoitettiin Lichchhavi-kirjoituksella ja painettiin puupiirrosmenetelmällä loktapaperille. Karanya Buha Sutran iäksi arvioidaan 1 000–1 900 vuotta. 
Tiibetistä 1930-luvulla tulleen koneellisen paperinteon myötä käsin tehdyn loktapaperin valmistus alkoi taantua. 1960-luvulla Intiassa teollisesti tuotettu paperi syrjäytti miltei kokonaan käsin tehdyn paperin valmistuksen, ja vain muutama perhe perinteisellä paperintekoalueella Baglungissa ja viereisessä Parbatin piirikunnassa jatkoi loktapaperin valmistusta käsin. 
1970-luvulla matkailun kasvaessa kiinnostus loktapaperia kohtaan elpyi. Tällöin käynnistyi myös tehokas suojeluohjelma, johon liittyi luonnonpuistojen ja metsästä saatavien tuotteiden kuten loktapaperin kehittämistä.
1980 YK:n lastenavun rahasto UNICEF and Nepalin maatalouden kehityspankki käynnistivät hankkeen Nepalin alkuperäisten paperintekomenetelmien elvyttämiseksi.
Kiinnostuksen kasvaessa nepalilaiset sosiaaliset ja ympäristöyritykset etsivät kansainvälisiä kauppakumppaneita, ja loktapaperille syntyivät vientimarkkinat. Tilivuonna 2010–2011 loktatuotteita vietiin 20:een maahan. 
Paperinvalmistus.
Paperinvalmistuksessa puuvarsista irrotetaan kuoret, jotka lajitellaan ja liotetaan vedessä sekä puhdistetaan roskista ja vioittumista. Puhdistetut kuoret keitetään puuntuhkalipeässä. Keittämisen jälkeen kuituaines huuhdotaan ja hakataan murskaksi puunuijalla kovaa alustaa vasten. Murskattu kuitu sekoitetaan veteen isossa astiassa. 
Paperiarkkien valmistuksessa käytetään karkeahkosta kankaasta tiukasti bambukehikkoon pingotettuja viiroja. Viiraa kellutetaan isossa vesiastiassa tai vedellä täytetyssä maakuopassa. Tarvittava määrä kuitumassaa kaadetaan sen päälle ja tasoitetaan sormilla viirakankaan yli. Tämän jälkeen viira nostetaan pois vedestä kevyesti heilutellen. 
Paperiarkit kuivatetaan pystyyn nostetun viiran päällä auringossa. Kuivatuksessa voidaan käyttää apuna myös avotulta, jonka ääressä viiroja käännellään. Täysin kuivuneet arkit irrotetaan viirakankaasta. 
Loktakuidun käyttäminen paperin raaka-aineena on kestävää. Nepalin kasvuolosuhteissa lokta kasvaa 4–5 metrin korkuiseksi ja korjuukypsäksi 5–7 vuodessa. 
Aiheesta muualla.
Youtube: Lokta PaperMaking Project - Generating Income for the Women of Nangi, Nepal
István Bethlen

István Bethlen (8. lokakuuta 1874 Gernyeszeg, Transilvania (nyk. Romaniassa) – 5. lokakuuta 1946 Moskova, Neuvostoliitto) oli unkarilainen kreivi ja konservatiivinen poliitikko, joka toimi Unkarin pääministerinä vuosina 1921–1931.
Elämäkerta.
Bethlen kuului vanhaan transilvanialaiseen Bethlenin aatelissukuun. Hänet valittiin Unkarin parlamenttiin vuonna 1901 liberaalien edustajana, mutta hän siirtyi myöhemmin Gyula Andrássyn perustuslailliseen puolueeseen. Unkarin neuvostotasavallan aikana Bethlen toimi vastavallankumouksellisten riveissä ja neuvotteli heidän edustajanaan Wienissä.
Huhtikuussa 1921 pääministeriksi nimitetyn Bethlenin tavoitteena oli vahvan konservatiivisen hallinnon luominen. Hänen hallintonsa oli autoritaarista ja tähtäsi aatelin feodaalisten etuoikeuksien säilyttämiseen, joten maan jakaminen lopetettiin. Vuoden 1922 vanhoillinen vaalilaki jätti neljänneksen täysi-ikäisistä ilman äänioikeutta. Äänestys ei myöskään ollut maaseudulla salaista, mikä helpotti vaalien manipulointia, vaikka oppositiopuolueet sallittiin. Yhtenäisyyspuolueen johtama hallitus sai vuoden 1926 vaaleissa selvän enemmistön äänistä. Konservatiivisten voimien vaikutusvallan takaamiseksi parlamentin ylähuone perustettiin uudelleen ja se sai suuremman vallan kuin vanha ylähuone. Toisaalta Bethlenin hallitus torjui entisen Itävalta-Unkarin keisarin Kaarle I:n yrityksen palata valtaan Unkarissa lokakuussa 1921 ja sääti sen jälkeen lain, joka kumosi Habsburgin suvulta oikeuden Unkarin kruunuun.
Bethlenin ulkopolitiikan tavoitteena oli Trianonin rauhansopimuksen kumoaminen ja menetettyjen alueiden palauttaminen, mutta sitä ennen hän katsoi tarpeelliseksi vakiinnuttaa maan sisäiset olot ja hankkia liittolaisia. Hänen aikanaan Unkari liittyi Kansainliittoon ja sai lainaa sekä sijoituksia ulkomailta. Luodakseen vastapainon Unkaria ympäröivien maiden muodostamalle pikkuententelle Bethlen allekirjoitti vuonna 1927 ystävyyssopimuksen Italian kanssa. 1930-luvun lama koetteli Unkaria pahoin, ja kansantalouden ongelmien vuoksi Bethlen erosi vuonna 1931.
Radikaalin oikeiston noustua 1930-luvulla valtaan Unkarissa Bethlen toimi opposition johtajana. Hän vastusti 1930-luvun lopussa säädettyjä lakeja, joilla rajoitettiin juutalaisten kansalaisoikeuksia. Saksan miehitettyä Unkarin maaliskuussa 1944 Bethlen piiloutui, mutta toisen maailmansodan päätyttyä seuraavana vuonna hän joutui venäläisten pidättämäksi. Hänet vietiin vankina Neuvostoliittoon, jossa hän myöhemmin kuoli.
Aarne Wuorimaa

Aarne Artur Wuorimaa (vuoteen 1906 Blomberg; 8. helmikuuta 1892 Leivonmäki – 5. heinäkuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, joka toimi 1930-luvulla Suomen lähettiläänä Saksassa.
Elämä.
Wuorimaan vanhemmat olivat kirkkoherra, kansanedustaja Arthur Oliver Wuorimaa ja Anna Emilia Fabritius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1916. Wuorimaa toimi Ilmailuvoimien intendenttinä 1918–1919, Suomen pääkonsulaatin virkailijana Lontoossa vuonna 1919 ja Suomen hallituksen edustajana Amerikan Punaisessa Ristissä sen toimiessa Suomessa 1920–1921. Hän oli sitten lähetystöavustajana Pariisissa 1921–1922, Kansainliiton pääsihteeristön virkailijana 1923–1925 ja lähetystösihteerinä Pariisissa 1925–1928.
Wuorimaa oli Suomen lähettiläänä Tallinnassa 1928–1933, Berliinissä 1933–1940, Budapestissa ja Sofiassa 1940–1944 ja sen jälkeen disponsibiliteetissa ja eläkkeellä. Hän oli uudelleen aktiivipalveluksessa ulkoministeriön hallinnollisen osaston päällikkönä 1950–1951 sekä lähettiläänä ja suurlähettiläänä Haagissa ja Lissabonissa 1951–1959.
Wuorimaa raportoi 7. marraskuuta 1938 Suomen hallitukselle, että ulkoministeri Rudolf Holsti oli Genevessä pidetyillä diplomaatti-illallisilla 26. syyskuuta 1938 solvannut Saksan hallitusta ja valtakunnankansleri Adolf Hitleriä sudeettialueiden kriisiin liittyen. Saksaan myönteisesti suhtautunut Wuorimaa oli saanut tiedon asiasta Saksan ulkoministeriön valtiosihteeriltä von Weizsäckeriltä ja hän lisäsi lausunnon raporttiinsa tarkistamatta sitä itse muista lähteistä. Holsti itse kertoi vain kääntäneensä illallisten ranskalaisille osanottajille otteita Hitlerin samana päivänä pitämästä puheesta. Raportin seurauksena Holsti joutui eroamaan 16. marraskuuta 1938 ja hänen tilalleen tuli Eljas Erkko. Max Jakobsonin mukaan Holstin ero tulkittiin Moskovassa Saksan voitoksi.
Wuorimaan suhtautuminen Hitlerin Saksaan muuttui 1930-luvun loppua kohti kriittisemmäksi, mikä pantiin merkille Saksan johdossa. Tämän vuoksi hänet siirrettiin vuonna 1940 Berliinistä Suomen lähettilääksi Budapestiin.
Heinrich Maria Janssen

Heinrich Maria Janssen (28. joulukuuta 1907 Rindern – 7. lokakuuta 1988) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Münsterin hiippakuntaan 29. heinäkuuta 1934 ja nimitettiin Hildesheimin hiippakunnan johtoon 3. helmikuuta 1957. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Lorenz Jäger, jota avustivat Michael Keller ja Léon Lommel.
Janssen osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 76-vuotispäivänään 28. joulukuuta 1983.
Pikkuentente

Pikkuentente oli Tšekkoslovakian, Romanian ja Jugoslavian välinen poliittis-sotilaallinen liitto maailmansotien välisenä aikana. Se perustui sarjaan vuosina 1920 ja 1921 solmittuja sopimuksia. Pikkuententen tarkoituksena oli suojella kyseisten maiden alueellista koskemattomuutta sekä poliittista riippumattomuutta. Se oli suunnattu varsinkin Unkaria vastaan, joka oli Trianonin rauhassa menettänyt suuria alueita kaikille kolmelle mainitulle valtiolle ja oli halukas saamaan ne takaisin. Tarkoituksena oli myös estää Habsburgien hallitsijasuvun valtaanpaluu. Pikkuententen loivat Tšekkoslovakian ulkoministeri Eduard Beneš ja Romanian ulkoministeri Take Ionescu.
Pikkuententen muodostivat Tšekkoslovakian ja Jugoslavian puolustussopimus 14. elokuuta 1920, Tšekkoslovakian ja Romanian sopimus 23. elokuuta 1921 sekä Jugoslavian ja Romanian sopimus 7. kesäkuuta 1921.
1920-luvun aikana pikkuententen valtiot pyrkivät kehittämään taloudellista ja poliittista yhteistyötä. Ne solmivat kaikki myös liiton Ranskan kanssa. Luodakseen vastavoiman pikkuententelle Unkarin pääministeri István Bethlen solmi vuonna 1927 liiton Italian kanssa.
Vuonna 1933 pikkuententen maat perustivat pysyvän sihteeristön ja pysyvän neuvoston, joka muodostui kolmesti vuodessa kokoontuneista jäsenvaltioiden ulkoministereistä. Käytännössä kolmen valtion ulkopolitiikka alkoi kuitenkin etääntyä toisistaan. Tähän vaikutti Saksan voimistuminen sekä Ranskan vaikutuksen heikkeneminen. Huhtikuussa 1937 itsensä Saksan uhkaamaksi kokenut Tšekkoslovakia pyysi, että muut pikkuententen maat sitoutuisivat antamaan täyden sotilaallisen tuen hyökkäyksen kohteeksi joutuneelle jäsenmaalle. Romania ja Jugoslavia kuitenkin kieltäytyivät antamasta sitoumusta, minkä seurauksena liitto menetti merkityksensä. Pikkuentente hajosi lopullisesti Saksan miehittäessä Tšekkoslovakialle kuuluneet Sudeettialueet syyskuussa 1938.
The Velvet Underground &amp; Nico

The Velvet Underground &amp; Nico on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Velvet Undergroundin esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1967. Lou Reedin kirjoittamat kappaleet käsittelevät albumin julkaisuajalle vieroksuttuja aiheita, kuten parafilioita ja huumeriippuvuutta.
Kun albumi julkaistiin, se myi heikosti ja sai runsaasti negatiivista palautetta. Sen kappaleita kieltäydyttiin soittamasta radiossa ja osa levymyyjistä ei suostunut myymään sitä. Myöskään kriitikot eivät pitäneet albumista. Myöhemmin albumin arvostus on noussut valtavasti ja nykyisin sitä pidetään yhtenä rockhistorian merkittävimmistä albumeista. Vuonna 2006 albumi valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä. Albumin lisäksi Andy Warholin tekemä kansikuva on tullut kuuluisaksi.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Sempiternal

Sempiternal on brittiläisen metalcore-yhtye Bring Me the Horizonin neljäs albumi. Se julkaistiin vuonna 2013 levymerkillä RCA Records.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 10. Albumi on myynyt kultaa sekä Isossa-Britanniassa että Yhdysvalloissa.
Kingdom Hearts HD 1.5 Remix

Kingdom Hearts HD 1.5 Remix on japanilainen vuonna 2013 julkaistu teräväpiirtokuvalla varustettu "Kingdom Hearts" -pelisarjaan kuuluva pelikokoelma, joka julkaistiin PlayStation 3:lle Japanissa 14. maaliskuuta 2013 ja julkaistiin syyskuussa myös muualle päin maailmaa.
Kokoelma sisältää pelattavan osuuden peleistä "Kingdom Hearts Final Mix" ja ' sekä välinäytökset pelistä '. Teräväpiirtokuvan lisäksi pelissä on toisena päivitettynä ominaisuutensa mahdollisuus kerätä PlayStation-trophyja.
Kokoelma julkaistiin myöhemmin yhdessä "HD 2.5 Remixin" kanssa PlayStation 4:lle maaliskuussa 2017.
Pelit.
Kingdom Hearts Final Mix.
Kingdom Hearts Final Mix seuraa Soran, hyväntuulisen nuoren seikkailuja pahaa vastaan. Hänen seuranaan on Aku Ankka, Hessu Hopo ja muita Disney-hahmoja, jotka auttavat häntä hänen tehtävässään.
"Kingdom Hearts Final Mix" julkaistiin aikoinaan vain Japanissa. "Kingdom Hearts HD 1.5 Remix" sisältää seuraavia uudistuksia, sekä erovaisuuksia alkuperäiseen peliin liittyen:
Shane Battier

Shane Courtney Battier (s. 9. syyskuuta 1978 Birmingham, Michigan) on yhdysvaltalainen koripalloilija, joka on pelannut NBA:ssa vuodesta 2001 lähtien.
Yliopistotasolla vuosina 1997–2001 Duken yliopistoa edustaneen Battierin varasi NBA:han kuudennella vuorolla Vancouver Grizzlies, jota Battier edusti vuoteen 2006 saakka. Sen jälkeen hän pelasi vuoteen 2011 asti Houston Rocketsissa, kunnes siirtyi loppukaudeksi Grizzliesiin ja seuranneella kaudella Miami Heatiin, jossa voitti NBA:n mestaruuden keväällä 2012. Kaudella 2001–2002 hänet valittiin ja kausilla 2007–2008 sekä 2008–2009 .
Battier pelasi myös Yhdysvaltain maajoukkueessa, jossa hän saavutti MM-pronssia vuonna 2006.
Redovino Rizzardo

Redovino Rizzardo CS (12. huhtikuuta 1939 Benito Gonçalves – 6. marraskuuta 2016) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 9. heinäkuuta 1967 ja nimitettiin Douradosin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 3. tammikuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alberto Johannes Först, jota avustivat Pedro Ercílio Simon ja Laurindo Guizzardi. 
5. joulukuuta 2001 Rizzardosta tuli Douradosin piispa.
Kaksiliitto

Kaksiliitto oli vuonna 1879 solmittu puolustusliitto Saksan keisarikunnan ja Itävalta-Unkarin välillä. Se laajeni Italian mukaantulon myötä vuonna 1882 kolmiliitoksi. Vuoden 1879 sopimus muodosti kuitenkin sekä Saksan että Itävalta-Unkarin ulkopolitiikan pohjan aina vuoteen 1918 asti.
Kaksiliiton solmimisen taustalla oli Saksan, Itävalta-Unkarin ja Venäjän yhteisen kolmen keisarin liiton hajoaminen vuonna 1878 Venäjän ja Itävalta-Unkarin etujen jouduttua vastakkain Balkanin kriisissä. Saksa joutui tällöin valitsemaan toisen liittolaisistaan ja valtakunnankansleri Otto von Bismarck piti Itävalta-Unkaria Venäjää luotettavampana, tehokkaampana ja läheisempänä. Saksan keisari Vilhelm I vastusti yhteistyön rikkomista Venäjän kanssa ja varsinkin Venäjää vastaan suunnattua liittoa, mutta Bismarck taivutti hänet uhkaamalla erota. Liittosopimus Itävalta-Unkarin kanssa allekirjoitettiin 7. lokakuuta 1879.
Sopimuksessa osapuolet sitoutuivat antamaan toisilleen sotilaallista apua, jos toinen joutuisi Venäjän hyökkäyksen kohteeksi, sekä pysymään puolueettomina, jos hyökkääjä olisi jokin muu valtio. Bismarck uskoi sopimuksen turvaavan rauhan säilymisen, sillä Venäjä ei uskaltaisi käydä sotaan, jos tietäisi saavansa vastaansa kaksi suurta valtakuntaa yhdellä kertaa. Ensisijaisesti Venäjää ja toissijaisesti Ranskaa vastaan suunnattuna liitto vastasi nimenomaan Itävalta-Unkarin etuja, mutta täytti myös Bismarckin perustavoitteen Ranskan eristämisestä. Bismarck pyrki myös palauttamaan yhteistyön Venäjän kanssa ja onnistui Itävalta-Unkarin vastutuksesta huolimatta palauttamaan kolmen keisarin liiton vuonna 1881. Se ei kuitenkaan korvannut kaksiliittoa, joka säilyi edelleen voimassa.
Kaksiliitto laajeni kolmiliitoksi 20. toukokuuta 1882, kun myös Italia liittyi siihen.
Brad Miller

Bradley Alan "Brad" Miller (s. 12. huhtikuuta 1976 Fort Wayne, Indiana) on yhdysvaltalainen aktiiviuransa päättänyt koripalloilija.
Yliopistotasolla vuosina 1994–1998 Purduen yliopistoa edustanutta Milleriä ei varattu NBA:han . Vähän aikaa Italiassa pelattuaan hän kuitenkin siirtyi Charlotte Hornetsiin, ja yhteensä hän pelasi vuosina 1998–2012 kuudessa eri NBA-seurassa, muun muassa Sacramento Kingsissä vuosina 2003–2009. Miller valittiin NBA:n vuosien 2003 ja 2004 tähdistöotteluihin.
Miller pelasi myös Yhdysvaltain maajoukkueessa, jossa hän saavutti MM-pronssia vuosina 1998 ja 2006.
Keshav Dutt

Keshav Chandra Dutt (29. joulukuuta 1925 Lahore, Brittiläinen Intia – 7. heinäkuuta 2021 Kalkutta) oli intialainen maahockeypelaaja ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän kilpaili Lontoon kesäolympialaisissa 1948 sekä Helsingin kesäolympialaisissa 1952 ja kuului molemmilla kerroilla lajissa kultaa voittaneeseen joukkueeseen. Dutt kuoli Kalkutassa 95-vuotiaana 7. heinäkuuta 2021.
Philippe Renaud

Philippe Renaud (s. 23. marraskuuta 1962 Créteil) on ranskalainen entinen meloja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1984 kesäolympialaisissa Los Angelesissa ja vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa. Jälkimmäisissä hän sai pronssia 500 metrin kanadalaiskaksikossa.
Ratamelonnan maailmanmestaruuskilpailuissa Renaud sai hopeaa (1991) ja kaksi pronssia (molemmat 1989). Myös hänen veljensä Éric ja isänsä Marcel Renaud ovat olympiamitalisteja.
Marianne Möller

Inger Marianne Möller (vuosina 1967–1983 Korhonen; s. 2. lokakuuta 1945 Tukholma) on suomalainen dramaturgi ja kulttuurialan konsultti.
Möller valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1970. Jo sitä ennen, vuonna 1968, hän oli aloittanut opintonsa myös Suomen Teatterikoulun korkeakouluosaston dramaturgilinjalla, jolta valmistui dramaturgiksi vuonna 1972. Möller on työskennellyt muun muassa tuottajana Yleisradiossa vuosina 1972–1976 ja 1989–1992, Svenska Teaterskolanin rehtorina 1974–1979, Teatterikorkeakoulun vararehtorina 1979–1986 sekä vt. rehtorina 1987–1989, Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtajana 1992–1995, Suomen Tukholman-kulttuuri-instituutin johtajana 1996–1998 ja Pohjoismaisen ministerineuvoston kulttuuriosaston asiantuntijana Kööpenhaminassa 1999–2006. Lisäksi hän on toiminut 1990-luvulla Pohjoismaisen elokuva- ja televisiorahaston hallituksen puheenjohtajana. 
Vuodesta 2006 lähtien Möller on työskennellyt freelance-konsulttina. Hän on osallistunut konsulttina muun muassa työ- ja elinkeinoministeriön Luovan talouden strategisen hankkeen työryhmän työhön vuonna 2011.
Vuonna 2011 Möllerille myönnettiin Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton kultainen kunniamerkki ja vuonna 2017 Pro Finlandia -kunniamerkki.
Möllerin isä oli tunnettu televisio- ja radiotoimittaja Knud Möller.
Donald MacKenzie

Donald MacKenzie (30. joulukuuta 1874 Toronto – 12. marraskuuta 1925 Toronto) oli kanadalainen soutaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja kuului siellä kahdeksikossa hopeaa saaneeseen Toronto Argonauts -joukkueeseen.
Benjamin Jamieson

Benjamin Jamieson (15. maaliskuuta 1874 Ontario – 3. joulukuuta 1915 Victoria, Brittiläinen Kolumbia) oli kanadalainen haavipalloilija ja olympiavoittaja. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja kuului siellä lajissa kultaa voittaneeseen Winnipeg Shamrocks -joukkueeseen.
Jamieson työskenteli Canadian Pacific Railwayn konduktöörinä. Hän meni elokuussa 1905 väliin katutappeluun ja sai useita osumia puukosta. Hän kärsi tämän jälkeen heikentyneestä terveydentilasta ja kuoli vuosikymmentä myöhemmin vain 41 vuoden iässä.
Aloittaessaan haavipallon Jamieson oli jo noin 25-vuotias, mutta hänestä tuli yksi Manitoban tunnetuimmista pelaajista. Hänet otettiin vuonna 2004 muun olympiakultaa voittaneen joukkueen kanssa Manitoba Sports Hall of Fameen.
Ferdinand Öhman

Karl Ferdinand Öhman (sukunimi myös muodossa Öhmann, etunimi myös muodossa Ferdinant, 26. maaliskuuta 1831 Hamina – 5. elokuuta 1907 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Haminassa ja Viipurissa koulua käynyt Öhman opiskeli Tukholman taideakatemiassa ja Münchenin polyteknillisessa opistossa. Hän oli vuodesta 1857 vuoteen 1907 Rakennushallituksen edeltäjien, "Yleisten rakennusten intendentinkonttorin" ja "Yleisten rakennusten ylihallituksen" palveluksessa eri viroissa. Öhman aloitti työuransa Kuopiossa 1857 ja toimi siellä lääninarkkitehtina vuosina 1862–1894. Sen jälkeen hän siirtyi Uudenmaan lääninrakennuskonttorin johtajaksi Helsinkiin, jossa virassa hän oli uransa loppuun asti.
Suunnittelutöitä.
Ferdinand Öhman suunnitteli lääninarkkitehtina muun muassa puukirkkoja ja muita julkisia rakennuksia silloisen Kuopion läänin alueelle. Hän teki myös asemakaavoja.
Vuonna 1879 järjestettiin kansallisrunoilija Johan Ludvig Runebergin hautamuistomerkin rakentamiseksi pohjoismainen suunnittelukilpailu, jonka Öhman voitti. Muistomerkki paljastettiin Porvoon Näsinmäen hautausmaalla 6. toukokuuta 1888.
Romuralli

Romuralli on autourheilulaji, jossa kilpailijan on tarkoituksena törmätä autollaan kilpakumppanien autoja päin mahdollisimman kovaa, ja tuhota ne ajokelvottomaan tilaan. Voittajaksi selviytyy viimeinen liikkuva auto. Romutus tapahtuu 30x30 metrin alueella.
Romurallin haasteena on, että oma auto on pidettävä mahdollisimman hyväkuntoisena, jos sillä on tarkoitus päästä loppukilpailuihin asti. Siksi useimmat kuljettajat käyttävät törmäämiseen auton takaosaa suojellakseen auton herkemmin vaurioituvaa etuosaa, jossa sijaitsevat yleensä auton jäähdytin ja moottori.
Romurallissa on kaksi luokkaa: takavetoiset ja etuvetoiset autot. Etuveto-luokka ajettiin Suomessa ensimmäistä kertaa kaudella 2007. Luokassa ovat toistaiseksi menestyneet japanilaiset automerkit, kuten Mazda, Toyota ja Nissan. Nykyään myös tila-autot kelpuutetaan mukaan 
Etuvetoluokka auton painoraja on 1400 kg ja super luokassa takavetoisilla max 1600 kg ja etuvetoisilla 1800 kg.
Sallitut vaihteet ovat vain ykkönen ja pakki. Säännöissä on erityismainintoja turvallisuudesta ja mm. poistettavista osista. Esimerkiksi vetokoukku pitää poistaa ja suojapalkkeja on lisättävä. Romurallissa ajetaan SM-mestaruudesta, etuvetomestaruudessa on kolme osakilpailua vuodessa.
Historia.
Ensimmäisiä romuralleja pidettiin USA:ssa messujen yhteydessä, moottoriradoilla promo mielessä 50-luvulla. Vahvistamattomat lähteet kertovat vastaavanlaisista tapahtumista jo 30-luvulla. Laji kasvoi 60-luvulla ja levisi myös Eurooppaan.Televisioyhtiö ABC myös televisioi mailmanmestaruuskisoja 60-luvulta aina vuoteen 1992 saakka. Myös suositussa Happy Days sarjassa sarjan henkilö Pinky Tuscadero edusti romurallia ajavaa naiskuskia.
Osallistumissäännöt.
Kuljettajien alaikäraja on 15 vuotta. Alaikäisiltä vaaditaan vanhempien kirjallinen suostumus. Romuralliautot ovat liikenteestä poistettuja henkilöautoja. Autojen suurin sallittu omamassa on luokkakohtainen. Kilpailuihin ei voi osallistua paketti-, maasto- tai lava-autoilla, vaikka painoraja alittuisi. Autoista on rakennusvaiheessa poistettava kaikki ylimääräinen hajoava tai palava materiaali. Kuljettajan turvallisuuden takaamiseksi kuljettajanoven ulkopuolelle asennetaan palkit ja kuljettajan penkin taakse poikkipalkki. Pakollisia ajovarusteita ovat kypärä ja turvavyö. Tavallinen henkilöauton kolmipistevyö riittää.
Parempi mainettansa

Parempi mainettansa () on William A. Wellmanin ohjaama ja tuottama yhdysvaltalainen mykkäelokuva vuodelta 1928. "Parempi mainettansa" on genreltään rikosdraama, ja sen pääosissa ovat Clara Bow ja Richard Arlen.
"Parempi mainettansa" perustuu Ernest Boothin tarinaan, jonka pohjalta John Farrow ja Oliver H. P. Garrett laativat käsikirjoituksen. George Marion Jr. teki elokuvan välitekstit. "Parempi mainettansa" on nykyisin monien lähteiden mukaan listattu kadonneeksi.
Juoni.
"Parempi mainettansa" kertoo kriminaalin Yvonne-tyttärestä, joka yrittää uudistaa hänen rakastamaansa pikkurikollista.
Tuotanto.
Elokuvan kuvaukset alkoivat 10. huhtikuuta 1928 ja päättyivät 1. toukokuuta 1928. "Parempi mainettansa" kuvattiin Paramount Studiosilla Queensin Astoriassa, New Yorkissa 221 000 dollarin budjetilla. Paramount Pictures toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana.
Julkaisu.
"Parempi mainettansa" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 17. kesäkuuta vuonna 1928 New Yorkissa. Maanlaajuiseen teatterilevitykseen elokuva pääsi 30. kesäkuuta. Suomessa elokuva julkaistiin 25. marraskuuta vuonna 1929.
Uudelleenfilmatisointi.
"Parempi mainettansa" uudelleenfilmatisoitiin vuonna 1931 nimellä "Suurkaupungin kadut", jonka pääosissa ovat Gary Cooper ja Sylvia Sidney. Clara Bow’n piti näytellä "Suurkaupungin kadut" -elokuvassa, mutta Bow’n omasta pyynnöstä Paramount vapautti hänet. "Suurkaupungin kadut" olisi ollut Bow’n viimeinen Paramount-elokuva.
Itä–Länsi-ottelu 1950

Vuoden 1950 Pesäpallon Itä–Länsi-ottelu pelattiin Hesperiassa 10. syyskuuta. Tämä oli kaikkiaan kuudestoista Itä-Länsi-ottelu. 
Juoksulista.
Länsi aloitti sisällä.
Yrjö Raikas

Yrjö Ilmari Raikas (ent. Durchman; 26. toukokuuta 1888 Rapukoski, Viipurin maalaiskunta – 10. helmikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen 1930- ja 1940-luvuilla vaikuttanut äärioikeistolainen poliitikko. 
Elämä.
Raikas pääsi ylioppilaaksi 1908, suoritti agronomitutkinnon 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1914.
Raikas oli sahanhoitajana Rapukoskella 1913–1917, Viipurin läänin maanviljelysseuran vt. sihteerinä 1919 sekä vuodesta 1921 "Rehu- ja siemenliike Bruun &amp; Raikkaan" toisena johtajana ja "Maatalouskeskus Oy":n toimitusjohtajana. Hän toimi lisäksi maatalousaineiden opettajana Viipurin reaali- ja maanviljelyslyseossa 1920–1925.
1930-luvun lopulla Raikas oli työssä Maatalouskoelaitoksella Tikkurilassa.
Alun perin Raikas oli toiminut yrittäjänä mutta hänen yrityksensä oli tehnyt konkurssin 1930-luvun alun lamavuosina. Sisällissodan aikana vuonna 1918 Raikas taisteli valkoisten puolella Karjalan kaartin rykmentin III pataljoonan 2. komppanian päällikkönä varavänrikkinä ja haavoittui Näätälässä 2. maaliskuuta 1918. Raikkaalle myönnettiin ”osoitetusta kylmäverisyydestä ja rohkeudesta taistelussa” 4. lk:n Vapaudenristi.
Raikas kuului Vapaussodan Invaliidien Liiton johtokuntaan.
Poliittinen toiminta.
Raikas toimi 1930-luvulla pitkään yhteistyössä Arvi Kalstan kanssa. Hän johti Kalstan perustamaa Suomen Kansan Järjestö (SKJ) nimistä kansallisosialistista puoluetta sen jälkeen kun Kalsta itse siirtyi keväällä 1936 Rovaniemelle Hotelli Pohjanhovin johtajaksi. Jo aiemmin Raikas oli toiminut Suomen Kansan Järjestön julkaiseman "Hakaristi"-lehden päätoimittajana. Puolue hajosi kuitenkin pian keskenään kilpaileviin ryhmiin ja Raikas perusti sitten omien kannattajiensa kanssa 1936 Suomen Työrintama -puolueen. Suomen Työrintaman toiminta päättyi 1939 ja Raikas liittyi sitten 1940 politiikkaan palanneen Arvi Kalstan perustamaan Kansallissosialistien Järjestöön ja kuului tämän puolueen puoluehallitukseen. Raikas toimi myös uuden puolueen julkaiseman lehden Kansallissosialistin päätoimittajana.
Kansallissosialistien Järjestö hajosi vuoden 1941 lopulla kun Kalstaa passiivisuudesta syyttänyt Raikas lähti kannattajineen puolueesta perustaakseen uuden Suomen Kansallissosialistit (SKS) -järjestön. Raikkaan toimittama "Kansallissosialisti"-lehti siirtyi myös uuden puolueen äänenkannattajaksi. Vuonna 1942 Raikkaan puolueeseen kuului noin 1 500 jäsentä joista kuitenkin vain pieni osa oli aktiivisia. Puolueella oli myös naisjärjestö ("SKS-Naiset") ja nuoriso-osasto ("SKS-Nuoriso"). "Kansallissosialisti"-lehdellä oli 1943 noin 5 000 tilaajaa. Lokakuussa 1943 Yrjö Raikas maksoi Teo Snellmanin toimittaman "Vapaa Suomi"-lehden velat. Samalla "Vapaan Suomen" ja SKS:n "Kansallissosialisti"-lehden voimat yhdistettiin. 
Kansallissosialistien Järjestö toimi syyskuuhun 1944 saakka jolloin se lakkautettiin Suomen ja Neuvostoliiton solmiman välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla. Raikas pidätettiin samalla yhdessä muutamien muiden suomalaisten kansallissosialistien kanssa ja hänet määrättiin sisäiseen karkotukseen maaseudulle.
George Bretz

George Henry Bretz (3. syyskuuta 1880 Blenheim, Ontario – 7. toukokuuta 1956 Toronto) oli kanadalainen haavipalloilija ja olympiavoittaja. Hän kuului vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa lajissa kultaa voittaneeseen Winnipeg Shamrocks -joukkueeseen. Hänet otettiin joukkueen muiden jäsenten kanssa Manitoba Sports Hall of Fameen postuumisti 2004.
Bretz työskenteli räätälinä. "Winnipeg Free Press" väitti hänen kuolleen San Franciscon maanjäristyksessä 1906.
Schifflerin piste

Schifflerin piste on tasogeometriassa kolmioon liittyvä merkillinen piste. Kolmion kulmanpuolittajat leikkaavat toisensa pisteessä I (Kimberlingin luettelossa formula_1), joka ei kuulu Eulerin suoralle. Eulerin suorat kolmioille formula_2, formula_3, formula_4 ja formula_5 leikkaavat toisensa aina riippumatta referenssikolmion muodosta. Tätä pistettä on alettu kutsumaan Scifflerin pisteeksi (, , ) ja se on luetteloitu Kimberlingin luettelossa tunnuksella formula_6.
Sijainti kolmiossa.
Pisteen trilineaariset koordinaatit ovat 
formula_7
formula_8 
missä "a", "b", ja "c" ovat kolmion sivujen pituuksia ja formula_9, formula_10 ja formula_11 ovat kolmion kulmia.
Pisteen barysentriset koordinaatit ovat
formula_12
formula_13 
Ominaisuuksia.
Piste on isogonaalinen konjugaatti pisteelle formula_14.
Kun tarkastellaan konstruktiota, jossa kolmion viereen ja sisälle on piirretty ympyrät, muodostuu siihen kolme ceviaania, jotka leikkaavat toisensa Schifflein pisteessä. Ensin ulkokeskukset yhdistetään kolmion ympäri piirretyn ympyrän keskipisteeseen. Nämä janat leikkaavat kolmion sivuja kantapisteissä, johon kolmion kärjistä piirretyt ja Schifflerin pisteessä leikkaavat ceviaanit osuvat.
Edellisessä konstruktiossa piilee toinen tilanne, joka johtaa janojen kohtaamiseen Schifflein pisteessä. Kolmion viereen piirretty ympyrä sivuaa kolmion sivuja ja sen jatkeita kolmessa pisteessä. Kun sivun jatkeiden sivuamispisteet yhdistetään keskenään janalla, peilautuu kolmion sivun BC sivuamispiste A' sen yli pisteeksi A". Kun näin toimitaan kahden muunkin vierusympyrän kanssa, saadaan kolme janaa AA", BB" ja CC", jotka leikkaavat Schifflein pisteessä.
Historia.
Amatöörigeometrikko Kurt Schiffler (1896−1986) esitti Eulerin suorien leikkauspisteen olemassaolon. Pisteen olemassaolo todistettiin 1986, kun Schiffler, K., Veldkamp, G. R. ja van der Spek, W. A. ratkaisivat sen.
Eino Partanen

Eino Partanen (7. heinäkuuta 1902 Jääski – 3. elokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen valokuvaaja ja valokuvausliike Helios Oy:n perustaja.
Partanen oli valokuvaajana itseoppinut, joskin hän suoritti myöhemmin joitain alan kursseja. Parhaiten Partanen tunnetaan 1930-luvulla ottamistaan Viipuri-aiheisista kuvista. Hän pelasti 431 lasinegatiivin kuvakokoelmansa Viipurista viikkoa ennen talvisodan päättymistä maaliskuussa 1940.
Partanen tuki jatkosodan aikana taloudellisesti Arvi Kalstan johtamaa Kansallissosialistien Järjestöä. Hän sijoitti talousvaikeuksissa olleeseen puolueeseen noin 70 000 markkaa ja antoi keväällä 1943 puolueen käyttöön Keskuskatu 1:ssä sijainneen liikehuoneiston.
Partanen asetti itsenäisyyspäivänä 1947 Helsingin Mannerheimintie 10:ssä sijainneen Helios-valokuvausliikkeensä näyteikkunaan sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä tuomittujen suomalaisten poliitikkojen valokuvat sekä niiden yläpuolelle tekstin ”Sijaiskärsijämme”. Poliisi peitti näyteikkunan, ja Partasta vastaan nostettiin syyte viranomaisten halventamista ja ilkivallasta. Helsingin raastuvanoikeus hylkäsi kuitenkin syytteen tammikuussa 1948.
Velhokalat

Velhokalat (Synanceiidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä vesistä Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Toisinaan velhokalojen katsotaan kuuluvaksi skorpionisimppuihin (Scorpaenidae) alaheimona Synanceiinae.
Lajit ja anatomia.
Velhokalojen heimoon kuuluu 8–9 sukua ja noin 35 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat lyhytruumiisia ja tukevahkoja kaloja. Suurimmat heimo kaloista voivat saavuttaa 60 cm:n pituuden, mutta yleensä lajit jäävät alle 15 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat suuri pää ja ylöspäin vino suu, pienet silmät, jotka sijaitsevat lähellä selkää ja kookkaat rintaevät. Velhokalalajien eväruodot ovat yhteydessä myrkkyrauhaseen, jonka tuottama hermomyrkky voi olla tappavaa myös ihmiselle. Velhokaloilla ei ole suomuja ja monelta lajilta puuttuu uimarakko. Väriltään velhokalat ovat tyypillisesti ruskeankirjavia ja muistuttavat pohjalla oleskellessaan kiviä.
Levinneisyys ja elintavat.
Velhokalalajit ovat pääasiassa mereisiä, mutta eräitä lajeja tavataan myös joista. Ne elävät indopasifisen merialueen keskiosissa tyypillisesti matalissa vesissä. Niitä tavataan muun muassa koralliriutoilta ja kaivautuneena pehmeään merenpohjaan.
Poikamiesilta (elokuva)

Poikamiesilta () on Paddy Chayefskyn käsikirjoittama ja Delbert Mannin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1957. Se perustuu Chayefskyn käsikirjoittamaan televisionäytelmään vuodelta 1953. Pääosaa elokuvassa näytteli Don Murray ja muita keskeisiä rooleja E. G. Marshall, Jack Warden ja Carolyn Jones. Jones sai roolistaan Parhaan naissivuosan Oscar-palkintoehdokkuuden.
Näyttelijät.
Lähde:
Timorinmetsäkerttunen

 
Timorinmetsäkerttunen ("Locustella timorensis") on kerttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Timorinmetsäkerttusta tavataan vain Timorin saarella Indonesiassa. Laji tunnetaan kahdesta vuonna 1932 kerätystä näytteestä. Lisäksi siitä on tehty näköhavainto elokuussa 1972. Laji tunnetaan erittäin huonosti, eikä sen populaation kokoa tiedetä. Molemmat näytteet kerättiin ja näköhavainto tehtiin 1 800 metrin korkeudelta.
Täplämetsäkerttunen

 
Täplämetsäkerttunen ("Locustella thoracica") eli aikaisemmalta nimeltään täpläkerttunen on sirkkalintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Täplämetsäkerttusta tavataan Bangladeshissa, Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Myanmarissa ja Nepalissa. Lajia on kuvattu paikallisesti yleiseksi ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sven B. Oksanen

Sven Bernhard Oksanen (1. toukokuuta 1915 – 27. syyskuuta 1960) oli suomalainen 1930- ja 1940-luvuilla vaikuttanut äärioikeistolainen toimittaja ja poliitikko.
Oksanen vaikutti 1930-luvulla Arvi Kalstan johtamassa kansallissosialistisessa Suomen Kansan Järjestössä. Kun puolue hajosi vuonna 1936, Oksanen oli perustamassa "Suomen Työrintama" -puoluetta yhdessä Yrjö Raikkaan ja Björn Smedsin kanssa. Oksanen oli työrintaman puoluesihteeri. Keväällä 1939 Oksanen lähti puolueesta ja perusti Suomalais-Kansallisen Työn Puolueen, joka julkaisi "Kansallinen Työ" -lehteä. Oksanen tuomittiin helmikuussa 1939 sakkoihin 19. joulukuuta 1938 ilmestyneessä "Helsingin Sanomien" numerossa olleen jutun vuoksi. Lehden numero tuomittiin menetetyksi.
Oksanen toimi "Hakaristi"- ja "Herää Suomi!" -lehtien palkattomana avustajana 1933–1935. Hän oli päätoimittaja Suomen Työrintaman vuosina 1936–1939 julkaisemassa "Työrintama"-lehdessä ja toimitti myös 1939–1940 ilmestynyttä "Kansallinen Työ" -lehteä.
Vuonna 1942 Oksanen toimi kansallissosialistisen Suomen Valtakunnan Liiton johtajana. Jatkosodan päätyttyä syksyllä 1944 suomalaiset kansallissosialistit Teo Snellman, Yrjö Raikas, Vietti Nykänen, Sven B. Oksanen, Olavi Linnove ja Gunnar Lindqvist määrättiin sisäiseen karkotukseen maaseudulle.
Oksanen työskenteli sotavuosien jälkeen Yksityisyrittäjäin Kustannus Oy:n levikkipäällikkönä ja apulaisjohtajana sekä Vähittäiskauppaliiton ammattikasvatussäätiön asiamiehenä.
Lutz Schwerin von Krosigk

Johann Ludwig (Lutz) Schwerin von Krosigk (22. elokuuta 1887 Rathmannsdorf, Anhaltin herttuakunta – 4. maaliskuuta 1977 Essen) oli saksalainen kreivi ja puolueisiin sitoutumaton virkamies, joka toimi Saksan valtiovarainministerinä vuosina 1932–1945, koko natsien valtakauden ajan. Toukokuussa 1945 hän oli myös lyhyen ajan vt. valtakunnankanslerina Dönitzin hallituksessa.
Schwerin von Krosigk oli koulutukseltaan juristi. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli luutnanttina Saksan armeijassa ja sai ansioistaan rautaristin. Weimarin tasavallan aikana hän työskenteli korkeana virkamiehenä Saksan valtiovarainministeriössä. Sitoutumattomana konservatiivina tunnettu Schwerin von Krosigk tuli kesäkuussa 1932 valtiovarainministeriksi Franz von Papenin hallitukseen ja valtakunnanpresidentti Paul von Hindenburgin toivomuksesta hän jatkoi tehtävässä myös Kurt von Schleicherin ja Adolf Hitlerin hallituksissa. Hän pysyi tehtävässä koko natsien vallan ja toisen maailmansodan ajan, mutta ei ollut koskaan näkyvä poliitikko.
Hieman ennen itsemurhaansa kirjoittamassaan poliittisessa testamentissa Hitler nimesi Schwerin von Krosigkin edelleen jatkamaan valtiovarainministerinä. Kun samassa yhteydessä valtakunnankansleriksi nimetty Joseph Goebbels teki pian myös itsemurhan, valtakunnanpresidentiksi tullut suuramiraali Karl Dönitz pyysi Schwerin von Krosigkia ryhtymään kansleriksi. Tämä kieltäytyi aluksi, mutta suostui lopulta ottamaan hallituksen johdon nimikkeellä ”johtava ministeri” ("Leitender Minister") 2. toukokuuta 1945 alkaen. Flensburgin kaupungissa lähellä Tanskan rajaa toimineen hallituksen tehtäväksi jäi antautuminen liittoutuneille. Liittoutuneet hajottivat lopulta ”Flensburgin hallituksen” 23. toukokuuta ja pidättivät sen jäsenet.
Schwerin von Krosigk oli vuonna 1949 syytettynä Nürnbergin oikeudenkäyntien sarjaan kuuluneessa niin sanotussa Wilhelmstrassen oikeudenkäynnissä ja hänet tuomittiin syylliseksi todettuna kymmenen vuoden vankeuteen. Hän vapautui yleisellä armahduksella vuonna 1951 ja eli sen jälkeen Länsi-Saksassa.
Molukkienmetsäkerttunen

 
Molukkienmetsäkerttunen ("Locustella castanea") on sirkkalintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Molukkienmetsäkerttusta tavataan Indonesiassa. Lajin on raportoitu olevan melko yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sandy Cowan

Alexander "Sandy" Cowan (5. helmikuuta 1879 Chesley, Ontario – 8. tammikuuta 1915 Victoria, Brittiläinen Kolumbia) oli kanadalainen haavipalloilija ja olympiavoittaja. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja kuului siellä lajissa kultaa voittaneeseen Winnipeg Shamrocks -joukkueeseen.
Vuodesta 2004 Cowan on kuulunut muiden olympiakultaa voittaneessa joukkueessa pelanneiden tavoin Manitoba Sports Hall of Fameen.
Kongonmetsäkerttunen

 
Kongonmetsäkerttunen ("Bradypterus graueri") on sirkkalintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Kongonmetsäkerttusta tavataan Burundissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Ruandassa ja Ugandassa. Lajin kannaksi arvioidaan 20 000–49 000 yksilöä ja se on paikallisesti yleinen. Sen levinneisyysalue on kuitenkin pieni ja esiintymät sirpaloituneet ja sitä uhkaa elinympäristöjen häviäminen, joten se on luokiteltu vaarantuneeksi.