tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paul Anderson (painonnostaja)

Paul Edward Anderson (17. lokakuuta 1932 Toccoa, Georgia, Yhdysvallat - 15. elokuuta 1994 Vidalia, Georgia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen painonnoston olympiavoittaja.
Anderson voitti Melbournen olympialaisissa 1956 kultaa raskaassasarjassa (yli 90 kg) tuloksella 500 kg. Hän punnersi tuloksekseen 167,5 kg, tempasi 145 kg ja työnsi 187,5 kg. Hän sai saman yhteistuloksen kuin Argentiinan Humberto Selvetti mutta voitti kultaa argentiinalaista kevyempänä. Vuonna 1955 hän voitti maailmanmestaruuden 37,5 kilon erolla seuraavaan.
Humberto Selvetti

Humberto Selvetti (31. maaliskuuta 1932 Colón, Entre Ríos, Argentiina – 26. huhtikuuta 1992 Wilde, Buenos Airesin maakunta, Argentiina) oli argentiinalainen painonnoston kaksinkertainen olympiamitalisti.
Selvetti saavutti Helsingin olympialaisissa 1952 pronssia raskaassasarjassa (yli 90 kg) tuloksella 432,5 kg. Melbournen olympialaisissa 1956 hän saavutti hopeaa tuloksella 500 kg. Hän sai saman yhteistuloksen kuin Yhdysvaltain Paul Anderson, mutta jäi tätä painavampana hopealle. Tokion olympialaisissa 1964 hän sijoittui 17:nneksi tuloksella 445 kg. MM-kilpailuissa Selvetti saavutti pronssia vuonna 1953 tuloksella 450 kg ja hopeaa vuonna 1957 tuloksella 485 kg. Pan-Amerikan kisoissa hän saavutti hopeaa vuosina 1955 ja 1959.
En+ Group

En+ Group on suuri venäläinen yksityisyritys, miljardööri Oleg Deripaskan hallitseman investointirahasto Bazovyi elementin kaivos-, metalli-, energia- ja logistiikka-alalla toimiva teollisuuskonserni. Suuri osa konsernin tuotantolaitoksista sijaitsee Itä-Siperian talousalueella. 
Vuonna 2011 konserni tuotti omistustensa kautta esimerkiksi 4,12 miljoonaa tonnia alumiinia (RUSALin suurin omistaja), 56 miljoonaa tonnia hiiltä, 80,4 TWh sähköä (Venäjän suurimpia sähköntuottajia, esimerkiksi EuroSibEnergo kuuluu konserniin). En+ Groupin palveluksessa on yli 100 000 henkeä.
Yhtiö perustettiin vuonna 2002.
Alkuvuonna 2024 yhtiö suunnitteli tuulivoimatarvikkeiden valmistusta Venäjän kaukoidässä kiinalaisten kumppaneiden kanssa.
Ciriaco Benavente Mateos

Ciriaco Benavente Mateos (s. 3. tammikuuta 1943 Malpartida de Plasencia) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Plasencian hiippakuntaan 4. kesäkuuta 1966 ja nimitettiin Coria-Cáceresin hiippakunnan johtoon 17. tammikuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Mario Tagliaferri, jota avustivat Marcelo González Martín ja Santiago Martínez Acebes.
Benavente Mateos sai 16. lokakuuta 2006 nimityksen Albaceten piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 16. joulukuuta.
Armando Xavier Ochoa

Armando Xavier Ochoa (s. 9. huhtikuuta 1943 Oxnard) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Los Angelesin arkkihiippakuntaan 23. toukokuuta 1970 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Sitifiksen titulaaripiispaksi 23. joulukuuta 1986. Piispaksi vihkiminen seurasi 23. helmikuuta 1987. Pääkonsekraattorina toimi Roger Michael Mahony, jota avustivat John James Ward ja Juan Alfredo Arzube. 
Ochoa sai 1. huhtikuuta 1996 nimityksen El Pason piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 26. kesäkuuta. Hänet nimitettiin 1. joulukuuta 2011 Fresnon piispaksi, ja tähän virkaan hänet asetettiin 2. helmikuuta 2012.
Daniel Thomas Turley Murphy

Daniel Thomas Turley Murphy (s. 25. tammikuuta 1943 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen, Perussa toimiva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin augustinolaiseksi papiksi 21. joulukuuta 1968 ja nimitettiin Chulucanasin koadjuuttoripiispaksi 25. toukokuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Juan Conway McNabb, jota avustivat Fortunato Baldelli ja Oscar Rolando Cantuarias Pastor.
Turley Murphysta tuli 28. lokakuuta 2000 Chulucanasin piispa.
Juan Conway McNabb

Juan Conway McNabb (11. joulukuuta 1925 Beloit, Wisconsin – 26. helmikuuta 2016) oli yhdysvaltalainen, Perussa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin augustinolaiseksi papiksi 24. toukokuuta 1952 ja nimitettiin Chulucanasin prelaatiksi 4. maaliskuuta 1964. Lisäksi hän sai 8. huhtikuuta 1967 nimityksen Saia Maiorin titulaaripiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi 27. joulukuuta 1977. McNabbin konsekroi 17. kesäkuuta 1967 John Patrick Cody, jota avustivat Petrus Canisius Jean van Lierde ja Erasmo Hinojosa Hurtado. 
12. joulukuuta 1988 Chulucanasista tuli hiippakunta ja McNabbista sen piispa. Hän jäi eläkkeelle 28. lokakuuta 2000. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Hydro-Québec

Hydro-Québec on Kanadan suurin vesivoimayhtiö, joka tuottaa sähköä erityisesti Québecin provinssin alueelle. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Montrealissa. 
Yhtiötä kuvataan usein maailman suurimmaksi vesivoimayhtiöksi. Sen asennettu tuotantoteho oli 35 829 MW (vuonna 2012). Sähköä tuotetaan 60 eri voimalassa. Yhtiö hallinnoi 26 suurta tekoallasta, joihin voidaan varastoida 175 TWh:n sähköntuotantoa vastaava vesimäärä. Lisäksi on 664 patoa ja 97 muuta säätörakennelmaa.
Kanadan vuotuinen sähköntuotanto oli äskettäin 608 TWh (eli täysillä tekoaltailla voidaan varastoida 29 % Kanadan vuotuisesta sähkötarpeesta), joka oli samaa suuruusluokkaa Saksan sähköntuotannon kanssa. Asennetulla kapasiteetilla mitattuna Brasilian Elektrobras (43 000 MW) oli Hydro-Québecia suurempi vesivoimayhtiö.
Hydro-Québec vie vesivoimalla tuotettua sähköenergiaa viereisiin Ontarion ja New Brunswickin provinsseihin ja Yhdysvaltain koillisosan Uuteen-Englantiin ja New Yorkin osavaltioon. Uusiutuvaa energiaa edustavan vesivoiman vieminen Yhdysvaltain koillisosaan mahdollistaa Yhdysvaltain koillisosan kasvihuonekaasupäästöjen pienentämisen ja uusiutuvien energiamuotojen, kuten tuulivoiman ja aurinkoenergian, osuuden kasvattamisen sähköntuotannossa. Hydro-Québec on pyrkinyt kehittämään tuulivoimaa Quebecin osavaltiossa, jossa on hyvät tuuliolosuhteet mantereella. Lisäksi Quebecin osavaltiossa on suuret vesivoimaloiden patoaltaat, jotka mahdollistavat vaihtelevan sähköntuotannon osuuden kasvattamisen ja vesivoimaa varten rakennetun sähköverkon suuri kattavuus, mikä mahdollistaa tuulivoiman rakentamisen kaukaisemmillekin alueille. Kesäkuussa 2013 Hydro-Québecillä on tuulivoimakapasiteettia käytössä 1505,1 MW, rakenteilla 1153,6 MW ja suunnitteilla 480,4 MW. Tuulivoiman osuuden kasvattaminen Quebecin osavaltiossa mahdollistaa sähköenergian viennin kasvattamisen.
Pierre Chatelus

Pierre Chatelus (27. marraskuuta 1854 Saint-Romain-le-Puy – 25. helmikuuta 1943) oli ranskalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 15. kesäkuuta 1878 ja nimitettiin Neversin hiippakunnan johtoon 13. huhtikuuta 1910. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Pierre-Hector Coullié, jota avustivat Pierre Dadolle ja Louis-Jean Dechelette. Chatelus asetettiin virkaansa 7. heinäkuuta. 
Chatelus jäi eläkkeelle 22. huhtikuuta 1932, mutta sai samana päivänä vielä nimityksen Leucaksen titulaariarkkipiispaksi.
Henry Aruna

Henry Aruna (s. 2. elokuuta 1964 Yemandu, Keneman piirikunta, Sierra Leone) on sierraleonelainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Keneman hiippakuntaan 16. huhtikuuta 1993 ja nimitettiin Makenin hiippakunnan johtoon 7. tammikuuta 2012. Hän toimi tässä virassa vuoteen 2015 asti, jolloin hänestä tuli Keneman hiippakunnan apulaispiispa. Vuonna 2019 hänet valittiin Keneman hiippakunnan piispaksi.
Elämä.
Henry Aruna syntyi 2. elokuuta 1964 Yemandussa Sierra Leonessa. Hänen vanhempansa olivat katolinen pariskunta Matthew J. Aruna ja Margaret M. Aruna. Henry Aruna kastettiin vuonna 1968 Pyhän Hengen seurakunnassa Kenemassa silloisessa College Chapelissa. Aruna kävi ensin koulua St. Paul’s Primary School Kenemassa. Sen jälkeen hän kävi katolista koulua Kanikessa, katolista koulua Fadugu]ssa ja katolista koulua Kabalassa 1970-luvun aikana. Suorittaessaan toisen asteen opintojaan Keneman Holy Trinity Secondary Schoolissa hän alkoi tuntea kutsumusta katolisen kirkon pappisvirkaan. Tämän vuoksi hän alkoi opinnot St. Kizito’s Junior Seminaryssa Kenemassa. Jatkettuaan St. Kizito’s Pre- Major Seminaryssa hän siirtyi Liberian Gbarngaan St. Paul’s Major Seminaryyn vuonna 1985. Hän päätti seminaari-opintonsa Makenissa ja piispa George Biguzzi vihki hänet diakoniksi Makenissa vuonna 1992. 16. huhtikuuta 1993 piispa John O’Riordan vihki hänet Kenemassa papiksi.
Pappisvihkimyksensä jälkeen Aruna työskenteli Keneman hiippakunnassa vuosina 1993-1994, Freetownin ja Bon arkkihiippakunnassa vuosina 1994-1995, Kankanin hiippakunnassa Guineassa vuosina 1995-1996 sekä Makenin hiippakunnassa vuosina 1996-1999. Hän työskenteli myös pappiskoulutuksen parissa St Paul’s Major Seminaryssa Makenissa sekä Freetownissa, missä hän palveli 13 vuotta. Seminaarissa hän piti kursseja historiasta ja systemaattisesta filosofiasta. Hän toimi seminaarissa myös hallinnollisissa tehtävissä pastoraalityön johtajana, opiskelijadekaanina ja seminaarin taloudenhoitajana.
7. tammikuuta 2012 Aruna valittiin Makenin hiippakunnan piispaksi. Hän oli kolmas kyseisessä virassa ja ensimmäinen syntyperäinen sierraleonelainen. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. tammikuuta 2013. Pääkonsekraattorina toimi Protase Rugambwa, jota avustivat George Antonysamy ja Patrick Daniel Koroma. Hän toimi virassa 18. heinäkuuta 2015 asti, jolloin hänestä tuli Keneman hiippakunnan apulaispiispa ja Nasbincan titulaaripiispa. 26. tammikuuta 2019 hänet valittiin Keneman piispaksi.
Spartak (makeistehdas)

Spartak () on Valko-Venäjän Homelissa (Gomel) päätoimipaikkaansa pitävä makeistehdas. Tämä maan suurin makeistehdas on tunnettu esimerkiksi suklaistaan, konvehdeistaan ja kekseistään. Osakeyhtiön (OAO) enemmistöomistaja on loppusyksyn 2012 toimenpiteiden jälkeen Valko-Venäjän valtio. Yhtiön palveluksessa oli vuonna 2012 noin 2 000 työntekijää.
Yrityksen liikevaihto oli vuonna 2012 yhteensä 867 miljardia ja nettotulos 125 miljardia Valko-Venäjän ruplaa. Euroiksi muunnettuna liikevaihto oli 76,4 miljoonaa ja nettotulos 11,0 miljoonaa (valuuttamuunnos Valko-Venäjän virallisin vuoden 2012 lopun kurssein). Yritys vie osan tuotannostaan ulkomaille. 
Yksityistäminen perutaan ja yhtiö kansallistetaan uudelleen.
Spartakin samoin kuin Valko-Venäjän toiseksi suurimman makeis- ja suklaatehtaan Kommunarkan yksityistäminen oli pitkällä vuonna 2012. Yhtiön aiempi ja nykyinen henkilöstö oli päässyt osakkeenomistajaksi jo vuosia aiemmin. Hankittujen osakkeiden myyntirajoitusten takaraja oli tullut täyteen. Monet myivät osakkeitaan uusille omistajille, erityisesti yhdelle maasta aiemmin Yhdysvaltoihin muuttaneelle suursijoittajalle. Valko-Venäjän viranomaiset kuitenkin keskeyttivät yksityistämishankkeen niin yhtiön toimivan johdon, työntekijät kuin ulkomaalaiset sijoittajat yllättäneesti syksyllä 2012. Vuonna 1994 tehty makeistehtaan yksityistäminen oli uuden pikatulkinnan mukaan tehty laittomasti. Osakeyhtiömuotoisten Spartakin ja Kommunarkan osake-enemmistö siirrettiin valtiolle, eli yhtiöt kansallistettiin uudelleen: Valtio otti haltuunsa 60 % osuuden Spartakin ja 57 % Kommunarkan osakkeista. Valtiojohdon kehotuksesta yhtiöiden johtokunnat vapautettiin tehtävistään yhtiökokousta kuulematta. Näin mitätöitiin yhtiön osakkeenomistajien päätösvalta ja sivuutettiin Valko-Venäjän osakeyhtiöitä koskeva yrityslainsäätö, jonka mukaan tällaiset muutokset on mahdollista tehdä ainoastaan yhtiökokousten kautta. Tämän tapahtumasarjan on arveltu vieneen lukuisten sijoittajien investointihalukkuutta valkovenäläisyhtiöihin.
Jalkapallon Allsvenskan-kausi 2012

Ruotsin jalkapallon Allsvenskan, Fotbollsallsvenskan, pelattiin kaudella 2012 kuudentoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarja alkoi 31. maaliskuuta ja päättyi 4. marraskuuta. Mestaruuden voitti IF Elfsborg.
Ottelut.
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
Karsinta.
Halmstads BK nousi Fotbollsallsvenskaniin, GIF Sundsvall putosi Superettaniin.
Sjarhei Veramko

Sjarhei Mikalajevitš Veramko (, ; s. 16. lokakuuta 1982 Minsk, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Venäjän valioliigassa pelaavaa Krylja Sovetov Samaraa ja on pelipaikaltaan maalivahti.
Seurajoukkueura.
Veramko pelasi vuosina 1999–2002 valkovenäläisessä Dinamo-Juni Minskissä 36 ottelua. Seuraavat vuodet hän edusti ukrainalaista Arsenal Kharkivia, jossa pelasi 34 ottelua. Vuosina 2006–2007 Veramko edusti Neman Grodnoa (36 ottelua) ja vuosina 2008–2010 BATEa (71 ottelua). Alkuvuonna 2011 hän pelasi 11 ottelua ukrainalaisessa Sevastopolissa. Saman vuoden heinäkuussa Veramko siirtyi venäläiseen Krylja Sovetov Samaraan.
Maajoukkueura.
Veramko on pelannut vuodesta 2008 alkaen Valko-Venäjän maajoukkueessa.
Lorenzo Chiarinelli

Lorenzo Chiarinelli (16. maaliskuuta 1935 Concerviano – 3. elokuuta 2020) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. syyskuuta 1957 ja nimitettiin Aquino, Sora e Pontecorvon hiippakunnan johtoon 21. tammikuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. helmikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Sebastiano Baggio, jota avustivat Francesco Amadio ja Dino Trabalzini. 
Chiarinelli sai 27. maaliskuuta 1993 nimityksen Aversan ja 30. kesäkuuta 1997 Viterbon piispaksi. Hän jäi eläkkeelle 11. joulukuuta 2010.
Édouard de Laboulaye

Édouard René Lefebvre de Laboulaye (18. tammikuuta 1811 Pariisi, Ranska – 1883) oli ranskalainen oikeustieteen professori ja politiikan tutkija. Hän oli myös suuri Yhdysvaltain-ystävä, joka näki Yhdysvallat demokratian ja vapauden airuena, josta Ranskakin voisi ottaa mallia. Vapaudenpatsaan lahjoittaminen Yhdysvalloille oli hänen ajatuksensa.
Laboulaye julkaisi vuosina 1855–1866 kolmiosaisen teoksensa Yhdysvaltain historiasta. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua hän julkaisi artikkelin ”Yhdysvallat ja Ranska”. Artikkelissaan Laboulaye korosti näiden kahden maan historiallista sidettä, joka juonsi juurensa Yhdysvaltain vapaussodasta. Yhdysvaltain Pariisin-konsulikenraali John Bigelow levitti Laboulayen artikkelia pamflettina ympäri Eurooppaa ja Yhdysvaltoja. Laboulaye ei itse koskaan käynyt Yhdysvalloissa, mutta häntä arvostettiin siellä suurena amerikanystävänä, ja hän sai Harvardin yliopiston kunniatohtorin arvon 1864.
Laboulaye tuki ahkerasti liittovaltiota ja vapautta puolustavan presidentti Abraham Lincolnin uudelleenvalintaa. Vuonna 1865 Yhdysvaltain kongressi sääti yksilönvapaudet turvaavan ja orjuuden lakkauttavan 13. lisäyksen perustuslakiin. Samana vuonna Laboulayesta tuli Ranskan emansipaatiokomitean puheenjohtaja; komitea pyrki muun muassa avustamaan vapautettuja amerikkalaisorjia. Laboulayeen teki suuren vaikutuksen orjuuden kieltäminen Yhdysvalloissa ja demokratian voitto. Abraham Lincolnin murha pian sodan jälkeen järkytti ranskalaisia laajasti, ja Laboulaye ehdotti vuonna 1865, että maat juhlistaisivat ystävyyttään ja yhteisiä ihanteitaan rakentamalla yhdessä vapauden ja Yhdysvaltain itsenäisyyden monumentin. Ehdotuksensa pohjalta hän loi kuvanveistäjä Frédéric Auguste Bartholdin kanssa suunnitelman Vapaudenpatsaasta. Se pystytettiin lopulta New Yorkin edustalle vuonna 1886 Laboulayen itsensä jo kuoltua.
Guadalcanalin meritaistelu

Guadalcanalin meritaistelu käytiin toisessa maailmansodassa marraskuussa 1942 Guadalcanalin lähistöllä Yhdysvaltain ja keisarillisen Japanin laivaston välillä. Taistelut alkoivat 12. marraskuuta 1942 ja päättyivät Yhdysvaltain voittoon 15. marraskuuta 1942. 
Molemmat osapuolet menettivät useita aluksia, mutta Yhdysvaltojen joukot onnistuivat estämään Japanin maihinnousujoukkoja tuomasta lisävahvistuksia Guadalcanalille. Taistelussa menehtyi kaksi yhdysvaltalaisjoukkojen komentajaa. Tämä oli sodan ainoa meritaistelu, jossa kaatui komentajia.
Tausta.
Yhdysvaltalaiset olivat nousseet maihin Guadalcanalin saarelle elokuussa 1942. Taistelu saaren herruudesta jatkui seuraavan vuoden puolelle. Osana tätä taistelua käytiin useita meritaisteluja saaren lähivesillä.
Meritaistelu.
13. marraskuuta.
Amiraali Aben johtama keisarillisen Japanin laivaston osasto, johon kuuluivat taistelulaivat "Hiei" ja "Kirishima" sekä niiden suojana olleet ristelijät ja hävittäjät. Osasto eteni kohti Guadalcanalia tarkoituksenaan möyhentää yhdysvaltalaisten hallussa oleva lentokenttä.
Vastassa oli kontra-amiraali Callaghanin ristelijäosasto, johon kuuluivat risteilijät "USS Atlanta", "USS San Francisco", "USS Portland", "USS Helena" ja "USS Juneau" sekä niitä suojanneet hävittäjät.
Osastot kohtasivat yön pimeydessä noin 1.30. Syntyneessä taistelussa upposivat hävittäjät "USS Cushing", "USS Laffey", "USS Barton" ja "USS Monssen". Lisäksi risteilijät "Atlanta" (upposi myöh), "San Francisco", "Portland" ja "Juneau" (upposi myöh) vaurioituivat pahasti.
Vastineeksi yhdysvaltalaiset vaurioittivat pahasti "Hieitä". Se jäi paikalle ja lentokentältä toimineet koneet upottivat sen illalla.
Illalla amiraali Mikawan risteilijät kävivät lyhyen aikaa tulittamassa kenttää.
14.–15. marraskuuta.
Amiraali Kondo eteni illalla 14. marraskuuta kohti Guadalcanalia mukanaan taistelulaiva "Kirishima", raskaat risteilijät "Atago" ja "Takao" sekä niitä suojanneet hävittäjät.
Vastassa oli tällä kertaa amiraali Leen uudet taistelulaivat "USS Washington" ja "USS South Dakota" sekä niiden suojana olleet hävittäjät.
Osastot kohtasivat Savo-saaren luona ennen puolta yötä. Japanilaiset menettivät "Kirishiman" ja hävittäjän. Moni yhdysvaltalaislaiva vaurioitui.
Lopputulos.
Taistelu Guadalcanalin herruudesta kääntyi tämän jälkeen yhdysvaltalaisille. Lisäksi japanilaiset olivat kärsineet vakavia tappioita, eivätkä he pystyneet korvaamaan niitä toisin kuin yhdysvaltalaiset.
Dufunan ruuhi

Dufunan ruuhi on noin 8 000 vuotta vanha ja sen löysi vuonna 1987 fulbetilainen paimen Nigeriassa, Dufunan kylän liepeiltä, Funen kuvernementissa Yobessa. Löytöpaikka sijaitsee lähellä Komadugu Ganan- jokea, joka laskee Tsanjärveen. Löydös on Afrikan vanhin ruuhi.
Paimenen kaivaessa maahan kaivoa juottaakseen karjaansa tapasi hän syvällä savessa puisen rakenteen. Hän kertoi löydöstään kylän päällikölle, joka välitti tiedon eteenpäin. Ruuhen nostoa valvoi nigerialais-saksalainen tutkijaryhmä apunaan paikalliset asukkaat. 
Ruuhi on 8,40 metriä pitkä ja suurimmillaan noin 50 senttimetriä leveä ja korkea. Runko on noin 5 senttimetriä paksu ja se on veistetty "mustaan puuhun", jonka lajia ei pystytty määrittämään. Ruuhen ajoitukset antoivat 7264 ± 55 BP ja 7670 ± 110 BP., mikä sijoittaa sen 6500−6000 eaa. Ruuhi konservoitiin ja sitä säilytetään Damaturun museossa.
Jason Leffler

Jason Leffler (16. syyskuuta 1975 Long Beach, Kalifornia – 12. kesäkuuta 2013 Chester, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen autourheilija. Hän ajoi urallaan NASCARin pääsarjassa Sprint Cup Seriesissä yhteensä 73 kilpailua. 
Kuolema.
Leffler menehtyi 12. kesäkuuta 2013 Sprint Car -kilpailussa ulosajosta aiheutuneiden vammojen seurauksena. Leffler oli kuollessaan 37-vuotias.
Ari Vakkilainen

Ari Vakkilainen (s. 29. maaliskuuta 1959 Hämeenlinna) on suomalainen säveltäjä, pianisti, kulttuuripersoona ja anarkisti. Vakkilainen opiskeli Sibelius-akatemiassa, jonka pianolinjalta hän valmistui vuonna 1983. Vakkilainen on ollut myös John Cagen ja Brian Ferneyhoughin mestariluokilla. 
Musiikki, elokuvat ja televisio.
Vakkilainen on säveltänyt muun muassa neljä oopperaa, kolme sinfoniaa sekä konserttoja, lukuisia pianosonaatteja ja kamarimusiikkia. Vakkilaisen merkittävin teos on vuonna 1988 kantaesitetty ooppera "Lätäkkö", jota Helsingin Sanomien kriitikko Seppo Heikinheimo piti vuosikymmenen suomalaisena oopperatapauksena. Hänen "Punahilkka"-oopperaansa esitettiin Suomenlinnassa vuonna 2000. Sävellystyön lisäksi Vakkilainen toimii pianonsoiton opettajana.
Vuonna 2002 Vakkilainen esitti Emmanuel Stenvallia Jari Halosen elokuvassa Aleksis Kiven elämä. Vuonna 2013 ensi-iltaan tulleessa Halosen elokuvassa "Kalevala – Uusi aika" Vakkilainen on Väinämöisen roolissa. Hän on myös esiintynyt Halosen televisiosarjassa "Jerry Halloween" vuonna 2009.
Poliittiset näkemykset.
Poliittiselta näkemykseltään Ari Vakkilainen tunnetaan anarkistina, joka on julkaissut pamfletteja sekä kirjoittanut kolumneja ja artikkeleita muun muassa anarkistisen liikkeen historiasta Kapinatyöläinen-lehteen 1980-luvun lopulta lähtien. Lisäksi hän on julkaissut Nestor Mahnon elämää käsittelevän kirjan vuonna 1995. Anarkismiin hän kertoo tutustuneensa säveltäjä John Cagen kautta 1980-luvulla. Vakkilainen on herättänyt huomiota myös arvostelemalla kärkkäästi suomalaisen taiteen apurahajärjestelmää.
Reto Suri

Reto Suri (s. 25. maaliskuuta 1989 Zürich, Sveitsi) on sveitsiläinen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hyökkääjänä pelaavan Surin vahvuuksia ovat taitavuus, nopeus hyvä pelikäsitys ja nopea rannelaukaus. 
Ura.
Seuraura.
Suri on EHC Klotenin kasvatti. Hän pelasi joukkueessa ensimmäiset Nationalliga A:n ottelunsa 18-vuotiaana kaudella 2007–2008, jolloin Suri pelasi liigassa runkosarjassa 16 ottelua ja pudotuspeleissä 5 ottelua tehoilla 1+1=2. Hän pelasi kaudella myös Elite Junioren A:ssa, jossa Suri oli tehoilla 22+32=54 pistepörssin kolmas. Suri edusti myös Sveitsin alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta NLB:ssä. 
Maajoukkueura.
Suri edusti Sveitsiä vuoden 2013 MM-turnauksessa, jossa se voitti MM-hopeaa, ensimmäisen jääkiekon MM-mitalinsa miesten turnauksissa sitten vuoden 1953.
Suri pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008 ja alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2007.
Thor Kristensen

Hans Thor Juul Kristensen (s. 4. kesäkuuta 1980 Hadsund) on tanskalainen soudun olympiavoittaja.
Kristensen kuului olympiakultaa voittaneeseen Tanskan kevyen nelosen venekuntaan Ateenassa 2004. Hän voitti maailmanmestaruuden samassa veneluokassa Sevillassa 2002 ja Milanossa 2003 sekä sai hopeaa Luzernissa 2001.
Kristensen työskentelee myyntiapulaisena ja on pituudeltaan 186 cm..
Petrus Kastenman

Lars Petrus Ragnar Kastenman (ent. Eriksson, 15. elokuuta 1924 Tystberga, nyk. Nyköping – 10. kesäkuuta 2013 Stenstorp, Falköping) oli ruotsalainen ratsastaja ja olympiavoittaja.
Kastenman voitti kenttäratsastuksen olympiakultaa Tukholmassa 1956. Joukkuekilpailussa hän ei selviytynyt maaliin. Myöhemmin Kastenman toimi ratsastusvalmentajana valmentaen muun muassa Suomen ja Norjan maajoukkueita.
Kastenman kuoli Stenstorpissa, Falköpingin kunnassa 10. kesäkuuta 2013, 88-vuotiaana.
Stephan Mølvig

Stephan Mølvig (s. 13. helmikuuta 1979 Odense, Etelä-Tanskan alue) on tanskalainen soudun olympiavoittaja.
Mølvig kuului olympiakultaa voittaneeseen Tanskan kevyen nelosen venekuntaan Ateenassa 2004. Hän voitti samassa veneluokassa maailmanmestaruuden Sevillassa 2002 ja Milanossa 2003 sekä sai kevyessä kahdeksikossa MM-hopeaa Luzernissa 2001.
Kristensen on pituudeltaan 180 cm.
Mads Rasmussen

Mads Reinholdt Rasmussen (s. 24. marraskuuta 1981 Nykøbing Falster, Sjællandin alue) on tanskalainen soudun olympiavoittaja.
Rasmussen kuului olympiakultaa voittaneeseen Tanskan kevyen pariairokaksikon venekuntaan Lontoossa 2012. Hän sai samassa veneluokassa pronssia Pekingissä 2008 ja sijoittui neljänneksi Ateenassa 2004.
MM-kilpailuissa Rasmussen on saavuttanut kevyessä pariairokaksikossa kultaa Etonissa 2006 ja Münchenissä 2007, saanut hopeaa Gifussa 2005 ja pronssia Sevillassa 2002 sekä sijoittunut viidenneksi Bledissä 2011 ja kuudenneksi Luzernissa 2001. Kevyessä yksikössä hän sai MM-pronssia Poznańissa 2009.
Rasmussen on pituudeltaan 183 cm.
Alessio Cerci

Alessio Cerci (s. 23. heinäkuuta 1987 Velletri, Italia) on italialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitalinkki.
Seurajoukkueura.
Cerci on AS Roman kasvatti, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi ensimmäistä kertaa 16. toukokuuta 2004 ottelussa Sampdoriaa vastaan. Hän oli seuran omistuksessa vuoteen 2010 saakka, joista hän vietti kuitenkin vuodet 2006–2009 lainasopimuksilla eri italialaisissa joukkueissa.
26. elokuuta 2010 Cerci siirtyi Fiorentinaan 4 miljoonan euron siirtokorvauksella. 7. marraskuuta 2010 hän teki ensimmäisen maalinsa joukkueessa ottelussa Chievoa vastaan.
23. elokuuta 2012 Cerci teki sopimuksen Torinon kanssa ja hänestä maksettiin 2,6 miljoonan euron siirtokorvaus.
Abdalaati Iguider

Abdalaati Iguider (; s. 25. maaliskuuta 1987 Errachidia) on marokkolainen juoksija, joka on erikoistunut 1 500 metrin juoksuun. Hän on sisäratojen maailmanmestari ja vuoden 2012 kesäolympialaisten ja 2015 MM-kisojenpronssimitalisti.
Iguider saavutti alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen 1 500 metrillä kultaa Grossetossa 2004 ja hopeaa Pekingissä 2006. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän karsiutui saman matkan alkuerissä. Hän sijoittui viidenneksi Pekingin olympialaisissa, kolmanneksi Pescaran Välimeren kilpailuissa 2009 ja 11:nneksi Berliinin MM-kilpailuissa.
Iguider sai Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hopeaa 1 500 metrillä ajalla 3.41,96. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui viidenneksi. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Istanbulissa 2012 ajalla 3.45,21. Lontoon olympialaisissa hän sai pronssia 1 500 metrillä ajalla 3.35,13 ja sijoittui kuudenneksi 5 000 metrillä. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui 1 500 metrillä välierissä. 
Sopotin MM-hallikilpailuissa 2014 Iguider saavutti pronssia 1 500 metrillä ajalla 3.38,21. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän saavutti pronssia 1 500 metrillä ajalla 3.34,67. Hän sijoittui 2016 Portlandin MM-hallikilpailuissa 3 000 metrillä neljänneksi ja Rio de Janeiron olympialaisissa 1 500 metrillä viidenneksi. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän karsiutui 1 500 metrillä välierissä. Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 2018 hän sai 1 500 metrillä pronssia ajalla 3.58,43.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Lähde: IAAF
William Anderson (kriketinpelaaja)

William Wallace Anderson (27. kesäkuuta 1859 Edinburgh, Skotlanti – 26. huhtikuuta 1923 Le Houlme, Seine-Maritime, Ranska) oli ranskalainen kriketinpelaaja. Hän oli Ranskan krikettijoukkueen jäsen, kun he voittivat hopeaa vuoden 1900 kesäolympialaisissa.
Mikko Repo

Mikko Repo (s. 15. tammikuuta 1991) on suomalainen ampumahiihtäjä.
Repo voitti kaksi kultaa Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla vuonna 2009, sprintissä ja takaa-ajossa. Hän osallistui kaksi kertaa ampumahiihdon nuorten maailmanmestaruuskilpailuihin.
Repo saavutti Kontiolahden Urheilijoiden joukkueessa viestin SM-hopeaa vuonna 2011.
Floyd Lawrence Begin

Floyd Lawrence Begin (5. helmikuuta 1902 Cleveland, Ohio – 26. huhtikuuta 1977) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Clevelandin hiippakuntaan 31. heinäkuuta 1927 ja nimitettiin Clevelandin vihkipiispaksi sekä Salan titulaaripiispaksi 22. maaliskuuta 1947. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Edward Francis Hoban, jota avustivat James Augustine McFadden ja Joseph Thomas McGucken. 
27. tammikuuta 1962 Begin sai nimityksen Oaklandin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 28. huhtikuuta. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Boulos Nassif Borkhoche

Boulos Nassif Borkhoche (; synt. Paul Victor Borkhoche, 7. lokakuuta 1932 – 4. helmikuuta 2021) oli syyrialainen melkiittinen katolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin Società dei Missionari di San Paolon papiksi 14. syyskuuta 1960 ja nimitettiin Bosra e Haūrānin arkkipiispaksi 14. kesäkuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maximos V Hakim, jota avustivat Habib Bacha ja Joseph-Marie Raya. 
Borkhoche jäi eläkkeelle 15. syyskuuta 2011.
Giovanni Battista Pichierri

Giovanni Battista Pichierri (12. helmikuuta 1943 Sava, Italia – 26. heinäkuuta 2017) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 30. elokuuta 1967 ja nimitettiin Cerignola-Ascoli Satrianon hiippakunnan johtoon 21. joulukuuta 1990. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. tammikuuta 1991. Pääkonsekraattorina toimi Armando Franco, jota avustivat Andrea Mariano Magrassi ja Benigno Luigi Papa.
13. marraskuuta 1999 Pichierri sai nimityksen Trani-Barletta-Bisceglien arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 26. tammikuuta 2000.
Kari Tapion muistomerkki

Kari Tapion muistomerkki on noin 1,7 metriä korkea muistomerkki, joka sijaitsee Kari Tapion syntymäpaikalla Suonenjoen torin vieressä. Muistomerkin paikalla sijaitsi aiemmin sairaalaparakki. Muistomerkin on valmistanut Kaavin Kivi Oy ja se paljastettiin kesällä 2011.
Muistomerkkiin kaiverrettuun sanoitukseen oli alun perin päässyt virhe ("taas auringon käyvän hehkumaan", oikea versio: "auringon taas käyvän hehkumaan"), joka korjattiin jälkikäteen.
Mansikkatytöt

Mansikkatytöt on taiteilija Raimo Heinon tekemä patsas Suonenjoen keskustassa. Tämä vuonna 1981 paljastettu patsas sijaitsee Suonenjoen torin viereisessä puistossa kaupungintalon edustalla. Teos on tehty kunnioittamaan mansikanviljelyä ja Olavi Leskistä, joka oli merkittävä mansikanviljelijä paikkakunnalla. Patsas on tapana lakittaa vappuna.
DXF

AutoCAD DXF (Drawing Interchange Format, Drawing Exchange Format) on CAD-tiedostomuoto, jonka kehitti Autodesk. DXF mahdollistaa tietojen siirtoa eri CAD-ohjelmien välillä. 
DXF otettiin alun perin käyttöön joulukuussa 1982 osana AutoCAD 1.0:stä.
DXF:ää tukevat ohjelmat.
DXF-tiedostomuotoa tukevat monet ohjelmat kuten:
Windows:
Mac OS:
Linux:
DXF:ää tukevat ohjelmointikirjastot.
DXF-tiedostomuotoa tukevat monet ohjelmointikirjastot esim.:
Andrzej Stasiuk

Andrzej Stasiuk (s. 25. syyskuuta 1960 Varsova) on puolalainen kirjailija, kirjallisuuskriitikko, esseisti ja kirjankustantaja. Hän on kirjoittanut matkakirjoja ja Itä-Euroopan todellisuutta kuvaavia esseitä.
Stasiukin teoksia on kutsuttu metafyysiseksi miesproosaksi. Hän kirjoittaa laitapuolen kulkijoiden elämästä Varsovan baareissa ja vankiloissa sekä elämästä sosialistisessa Puolassa 1970- ja 1980-luvuilla. Kaupunkielämän ohella Stasiuk käsittelee syrjäistä maaseutua ja kuvaa yhteiskuntajärjestelmän muutosta, köyhyyttä ja työttömyyttä.
Teosten taustana on Stasiukin oma monivaiheinen tausta. Hän oli puolitoista vuotta vankilassa karattuaan armeijasta. Stasiuk asuu Kaakkois-Puolan vuoristoalueella pienessä kylässä ja kirjoittaa proosan ohella kritiikkejä useisiin päivälehtiin.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1939

Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut käytiin vuonna 1939 Kirvussa samaan aikaan Zakopanen maailmanmestaruushiihtojen kanssa.
Tulokset.
Miehet 18 kilometriä.
Miesten 18 km hiihdettiin Tainionkoskella 17. helmikuuta 1939. Osanottajia oli yli 200. Väliaikoja otettiin 11,5 km:n kohdalla. Siellä oli johdossa Kuopion Matti Lähde lähes minuutilla ennen Vehkalahden Martti Sipilää. Hänen jäljessään oli Vehkalahden Sulo Nurmela yhdeksän sekuntia ja Kotkan Aaro Leino Nurmelasta kahdeksan sekuntia. Seuraavina Lähteestä lähes kaksi minuuttia jäljessä Evon Metsäpoiken Toivo Laitinen, Kuopion Polisi-Urheilijoiden Lauri Oinonen. Lähde jatkoi nopeinta menoaan aina loppuun asti, mutta Leino nousi kisassa toiseksi ennen Sipilää.
Miehet 50 kilometriä.
Miesten 50 km hiihdettiin Tainionkoskella 19. helmikuuta 1939. Lähtöhetkellä oli kisapaikalla sumua ja muutama lämpöaste. Yleisöä oli paikalla yli 7 000 katselijaa. Ilmoittautuneita oli 70 miestä, mutta lähtijöitä oli kisaan vain 41. Maalin tuli 30 miestä. 
Miehet 3 × 10 kilometriä.
Miesten 3 × 10 km:n viesti hiihdettiin Tainionkoskella 18. helmikuuta 1939. Siihen osallistui 17 joukkuetta. Vehkalahden Veikot johti kisaa alusta loppuun.
Naiset 5 kilometriä.
Naisten 5 km hiihdettiin Tainionkoskella 18. helmikuuta 1939. Siihen osallistui 29 kilpailijaa. Kisassa otti hieman yllättäen voiton Mäntsälän Alli Simovaara jäljessään vahva Kymenlaakson naishiihtäjäjoukko. Kisassa 12:nneksi sijoittui tuleva melonnan olympiavoittaja, nyt Helsingin Tovereita edustava Sylvi Saimo. 
Mäkihyppy.
Kilpailu käytiin Tainionkoskella 19. helmikuuta 1939. Mäenlaskuun otti osaa 52 miestä. Poissa olivat ainoastaan Zakopanen MM-kisojen suomalaisedustajat Lauri Valonen ja Timo Murama. Katsojia oli yli 7 000. Mestaruuden vei edellisen vuoden tyylin Jyväskylän Toppila, joka sai paremmat tyylipisteet verrattuna Lahden Laaksoon. Lahden Lehtinen otti SM-pronssia tehtyään toisela hypyllään uuden mäkiennätyksen.
Yhdistetty.
Yhdistetyn SM-kisat pidettiin Tainionkoskella 17. ja 18. helmikuuta 1939. Tainionkosken oma poika Niilo Nikunen voitti ylivoimaisesti kolmannen kerran peräkkäin yhdistetyn Suomen mestaruuden. Ensimmäisen päivän 18 km:n hiihto-osuuden jälkeen johdossa olivat Niilo Nikunen ja Lahden Kauko Nikunen. Sippolan Anttila oli kolmas. Myöhemmin sotien jälkeen hiihdon olympiakävijänä tunnettu Karihaaran Karun Eero Rautiola oli yhdistetyn hiihdon jälkeen kahdeksas. Toisen päivän mäkiosuuden ykkönen oli Tainionkosken Niilo Nikunen, joka toi näin ylivoimaisen voiton.
Nikolai Burenin

Nikolai Jevgenevitsh Burenin (, tunnettu myös salanimillä "German Fedorovitsh", "German", "Neburenin" ja "Viktor Petrovitsh", 5. / 17. joulukuuta 1874 Pietari – 30. kesäkuuta 1962 Leningrad) oli venäläinen vallankumouksellinen, kirjailija ja pianisti. Hän kuului Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen ennemmistöläisiin eli bolševikkeihin ja vastasi puolueen taisteluosaston jäsenenä sen maanalaisista operaatioista.
Varhaiset vuodet.
Burenin syntyi Pietarissa varakkaaseen kauppiasperheeseen. Hän valmistui kauppakorkeakoulusta vuonna 1892 ja opiskeli myöhemmin lyhyen aikaa Pietarin taideakatemiassa. Burenin toimi konserttipianistina ja meni mukaan vallankumoukselliseen toimintaan 1901. Vuonna 1904 hän liittyi sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen. 
Vallankumouksellinen toiminta.
Burenin organisoi Suomen rajan läheisyydessä Kirjasalon kylässä sijaitsevan sukunsa kartanon kautta aseiden ja laittoman kirjallisuuden salakuljetusta. Lisäksi hän auttoi rajan ylitse sosialisteja, jotka osallistuivat ulkomailla pidettyihin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen puoluekokouksiin. Pietarissa Burenin hoiti maanalaisia kirjapainoja ja kirjavarastoja sekä järjesteli Venäjän turvallisuuspoliisin etsimille henkilöille turvapaikkoja. Hänen toimenkuvaansa kuului myös rahoituksen hankkiminen puolueelle. 
Vuonna 1905 Burenin oli järjestämässä höyrylaiva SS John Graftonilla tapahtunutta aseiden salakuljetusta Suomeen. Kemiin saapuneen aselastin oli tarkoitus tulla sekä bolševikkien, että tsaarinvaltaa vastaan taistelevien suomalaisten aktivistien käyttöön. Vuotta myöhemmin Burenin organisoi Venäjän valtionpankin Helsingin konttorin ryöstön, jonka yhteydessä sai surmansa yhteensä viisi ihmistä Helsingissä, Keravalla ja Tampereella. 
Pankkiryöstön jälkeen hän matkusti saalisrahojen kanssa Yhdysvaltoihin yhdessä kirjailija Maksim Gorkin kanssa. Burenin toimi Gorkin sihteerinä tämän hankkiessa paikallisilta sosialisteilta rahoitusta bolševikkien vallankumouspyrkimyksille. Marraskuussa 1906 Burenin ja Gorki palasivat Eurooppaan ja asettuivat Italiaan Caprin saarelle, jonne Gorki jäi seitsemän vuoden ajaksi. Burenin palasi Venäjälle jo kolmen kuukauden kuluttua, joutuen samalla pidätetyksi. Hän oli vuoden ajan vangittuna pahamaineisessa Krestyn vankilassa, mutta jatkoi vallankumouksellista toimintaa heti vapauduttuaan.
Elämä lokakuun vallankumouksen jälkeen.
Vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Burenin toimi aluksi opetusministeriön palveluksessa ja sen jälkeen Neuvostoliiton kaupallisena edustajana Suomessa vuosina 1920–1925 ja Saksassa 1925–1929. Venäjälle palattuaan Burenin työskenteli bolševikkien vallankumouksellista toimintaa käsittelevän arkistomateriaalin parissa, kunnes jäi eläkkeelle 1935. Hänen muistelmansa julkaistiin postuumisti vuonna 1967. Lisäksi Bureninilta ilmestyi muun muassa hänen Caprin vierailuaan sekä bolševikkien toimintaa käsittelevät muistelmateokset. Hän oli myös Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäsen.
Joidenkin näkemysten mukaan Burenin olisi Mihail Bulgakovin romaanissa "Saatana saapuu Moskovaan" esiintyvän "Begemot"-nimisen hahmon esikuvana.
Televalvonta

Televalvonnalla tarkoitetaan telekuuntelua lievempää pakkokeinoa, jossa hankitaan esimerkiksi puhelimen, taikka muiden "televiestien", tunnistetietoja ja matkaviestimen sijaintitietoja tai suljetaan laite tilapäisesti, mutta ei kuunnella tai tallenneta itse viesti-, puhe-, tai dataliikennettä.
Televalvonnalla tarkoitetaan siis salassa pidettävien tunnistamistietojen hankkimista televiesteistä, jotka on lähetetty viestintäverkkoon kytketystä teleliittymästä, teleosoitteesta tai telepäätelaitteesta taikka vastaanotettu tällaiseen teleliittymään, teleosoitteeseen tai telepäätelaitteeseen, sekä matkaviestimen sijaintitiedon hankkimista ja tällaisen teleliittymän tai telepäätelaitteen tilapäistä sulkemista.
Televalvonnan edellytykset.
Kun on syytä epäillä jotakuta
rikoksen esitutkintaa toimittavalle viranomaiselle voidaan antaa lupa kohdistaa televalvontaa epäillyn hallussa olevaan tai hänen oletettavasti muuten käyttämäänsä teleliittymään, teleosoitteeseen tai telepäätelaitteeseen taikka hankkia epäillyn hallussa olevan tai hänen oletettavasti muuten käyttämänsä matkaviestimen sijaintitiedot taikka tilapäisesti sulkea tällainen liittymä tai laite, jos televalvonnalla saatavilla tiedoilla taikka teleliittymän tai telepäätelaitteen sulkemisella voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.
Rikoksen esitutkintaa toimittavalle viranomaiselle voidaan asianomistajan suostumuksella antaa lupa kohdistaa televalvontaa tämän hallussa olevaan tai muuten käyttämään teleliittymään tai teleosoitteeseen siltä osin kuin se on tarpeen edellä mainitun rikoksen selvittämiseksi. Jos esitutkinta koskee rikosta, jonka johdosta joku on saanut surmansa, luvan myöntäminen ei edellytä surmatun oikeudenomistajien suostumusta.
Matkaviestimien sijaintitiedon hankkiminen.
Sijaintietoja voidaan luovuttaa kaikissa edellämainituissa epäilyissä, paitsi törkeissä tulliselvitysrikoksissa. Kyseisten rikosten esitutkintaa toimittavalle viranomaiselle voidaan antaa lupa saada tieto niistä matkaviestimistä, joista on rikoksen oletettuna tapahtuma-aikana kirjautunut tieto rikoksen oletetun tekopaikan tai muun, rikoksen selvittämisen kannalta merkityksellisen paikan läheisyydessä sijaitsevan tukiaseman kautta telejärjestelmään, jos tietojen saamisella voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.
Veropalkkalaitos

Veropalkkalaitos eli määräjakoislaitos oli Ruotsissa ja Suomessa 1680-luvulta alkaen käytetty ruotujakolaitokseen liittyvä järjestelmä, jonka mukaan kunkin tilan verot oli ennalta määritelty tietyn viranhaltijan palkan maksamiseen. Veropalkkalaiset olivat erityisesti upseereja.
Jo 1600-luvun alkupuolella Kustaa II Adolfin aikana oli sotaväen palkkausta vähitellen siirretty veropalkkapohjalle. Se idea periytyi Kustaa Vaasan ajalta, mutta vakavammin sitä oli yritetty toteuttaa Kaarle IX:n vuonna 1602 annetusta palkka-asetuksesta alkaen. Kustaa II Adolfin perusajatus oli, että komppanianpäällikölle osoitettiin erityisessä sotilasmaakirjassa talonpoikaistalot, joiden veroista hän sai palkkansa. Tätä veropalkkalaitosta kutsutaan "vanhemmaksi jakolaitokseksi" erotuksena 1600-luvun lopun ruotujakolaitokselle. Palkkatiloja oli kylläkin useammanlaisia ja terminologia hieman horjuvaa.
"Sotilaspalkkatila" () oli yleisnimitys kaikille sotaväen palkkaukseen osoitetuille tiloille. Osa niistä oli "vapaatiloja" (), joita ratsuväessä joskus kutsuttiin nimellä "ratsutila" (). Kun upseeri tai ratsukon varustava talonpoika omisti tilan, sen verovapaus oli korvauksena ratsukon pidosta. Jos taas kyseessä oli muu talonpoikaistila, siitä kannetut verot osoitettiin upseerin ratsun varustamiskorvaukseksi. Jalkaväessä taas vapaatilan veroilla maksettiin päällystön vuosipalkka. Ratsuväen upseereilla oli myös "etuustiloja", joiden verot muodostivat ratsuväen upseerin vuosipalkan.
"Ylimääräiset palkkatilat", (), tarvittiin rykmentin esikuntaan kuuluneiden upseerien lisäpalkkojen maksamiseen. Lisäksi puhuttiin "jakotiloista" (). Niiden verot saatettiin käyttää jalkaväkirykmentin miehistön palkkaan, niitä saatettiin osoittaa aputiloiksi köyhälle ratsutalolle, mutta samaa nimeä voitiin käyttää myös yleisnimenä eri tilatyypeille. Lopuksi järjestelmään kuului vielä "autiotiloja" (), joihin sotilaita 30-vuotisen sodan jälkeen yritettiin asuttaa, ja ylläpitotiloja (), jotka ylläpitivät miehistöä.
Neljä rakkautta

Neljä rakkautta on neljän Pohjoismaan yhteistyöelokuva vuodelta 1951. Sen ruotsalaisen ja suomalaisen osuuden on ohjannut Hampe Faustman ja tanskalaisen ja norjalaisen osuuden Johan Jacobsen, joilla kummallakin oli takanaan kymmeniä elokuvaohjauksia. Käsikirjoitustiimissä oli mukana muun muassa Mika Waltari.
Tarina alkaa, kun Pohjoismaiden kuninkaat kohtaavat 1914 vakavassa poliittisessa tilanteessa. Tilaisuuteen osallistuu suomalainen aateliskaunotar, johon kuninkaat ihastuvat, ja joku heistä onnistuu pääsemään neidon huoneeseen. Tuloksena on tytär, josta kehkeytyy laulajatar.
Arviot.
Suomalaisten kriitikkojen mukaan suomalainen osuus oli paras. Eugen Terttula katsoi, että käsikirjoituksen ja ohjauksen keskittäminen yksiin käsiin olisi estänyt hajanaisuuden.
Pähkylä

Pähkylä on kuivien hedelmien tyyppi, joka kehittyy sikiäimestä, jossa on yksi ainoa siemenaihe. Kuivissa hedelmissä sikiäimestä syntyneet seinäkerrokset kuivuvat ja jäävät siemenkuoren ympärille soluseinien paksuuntuessa tai puutuessa. Pähkylät näyttävät sen vuoksi pelkiltä siemeniltä. Esimerkiksi heinäkasvien jyvissä siemenkuori on kasvanut tiiviisti kiinni hedelmän seinään. Pähkylöissä on usein leviämistä helpottavia lisäkkeitä, kuten haivenia (voikukka), lenninsiipiä (koivut) tai koukkuja ja väkäsiä.
Pähkylät ovat yleensä pieniä hedelmiä. Isoista pähkylöistä käytetään nimitystä pähkinä, esimerkiksi pähkinäpensaiden hedelmät ja tammien terhot.
Kuparitöpökolibri

Kuparitöpökolibri ("Chaetocercus berlepschi") on kolibreihin kuuluva lintulaji. Laji elää uhanalaisena Ecuadorissa.
Koko ja ulkonäkö.
Kuparitöpökolibri on yksi pienimmistä kolibrilajeista ja kasvaa korkeintaan 6–7 cm pitkäksi. Kuparitöpökolibrikoiras on päälaeltaan, selästään, siivistään ja pyrstöstään kiiltävän tumman vihreä. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova ja kurkussa on kookas kiiltävä tummanvioletti laikku. Lajin rinta ja vatsa ovat valkoiset ja rinnan poikki kulkee tummanvihreä juova. Kuparitöpökolibrinaaras on päälaeltaan, selästään ja siivistään ruskehtavan vihreä. Pyrstö on ruskea. Naaraan vatsa on kellertävä. Kuparitöpökolibrin pyrstö on lyhyt ja selkeästi haarautunut, nokka on pitkähkö ja suora.
Levinneisyys ja elintavat.
Kuparitöpökolibria tavataan laikuttaisesti Ecuadorin länsiosista. Se elää ainavihannissa sekametsissä alankomailta aina 750 metrin korkeuteen merenpinnasta. Kuparitöpökolibrin ravinto koostuu kukkien medestä. Pesimäkausi on joulukuulta kesäkuulle ja laji rakentaa pienen kuppimaisen pesän. Naaras munii 2 väriltään valkoista munaa ja ainoastaan naaras hautoo munia.
Kuparitöpökolibrikannan kooksi arvioidaan 2 000–4 000 yksilöä. Lajin suurin uhka on soveltuvan elinympäristön väheneminen hakkuiden ja karjan laiduntamisen vuoksi. Myös hallitsemattomat metsäpalot tuhoavat kuparitöpökolibrien elinympäristöjä.
Harold Rome

Harold Jacob Rome (27. toukokuuta 1908 Hartford, Connecticut – 26. lokakuuta 1993 New York, New York) oli yhdysvaltalainen Broadway-säveltäjä ja sanoittaja. Hän sävelsi musiikkia 1930–1970-lukujen teatterimusikaaleihin, joista menestyneimpiä olivat "Call Me Mister" (1946), "Fanny" (1954) ja Broadwayn siihenastisen historian pisimpään esitetty musikaali "Pins and Needles" (1937).
Elämä ja ura.
Harold Rome syntyi varakkaaseen Venäjältä muuttaneeseen perheeseen. Hänen isänsä oli hiiliyhtiö Connecticut Coal Companyn omistaja. Rome opiskeli Yalen yliopistossa ensin oikeustiedettä ja myöhemmin arkkitehtuuria. Hän opetteli opintojensa aikana myös soittamaan musiikkia ja liittyi pianistiksi tanssiorkesteriin voidakseen rahoittaa opintonsa.
Vuonna 1936 ammattiyhdistysliike International Ladies Garment Workers Union tilasi Romelta musikaalirevyyn esitettäväksi amatöörivoimin. Lopputulos oli "Pins and Needles", josta järjestettiin seuraavana vuonna Broadway-tuotanto. Näytelmän esittäminen jatkui vuoteen 1940 asti ja se oli Broadwayn historian siihen asti pisimpään esitetty musikaali.
Vuosina 1943–1945 Rome palveli Yhdysvaltain maavoimissa.
Vuonna 1982 Rome valittiin Songwriters Hall of Fameen.
Harold Rome kuoli 26. lokakuuta 1993. Hänet on haudattu Westchester Hillsin hautausmaalle New Yorkissa.
Annu

Annu on suomalainen naisen etunimi, joka on muunnelma nimestä Anna. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi oli annettu 967 henkilölle. Vuodesta 2015 lähtien Annun nimipäivää on vietetty 9. joulukuuta, joka ennestäänkin on Annan ja sen useiden muunnelmien nimipäivä.
Kate Williamson

Kate Williamson (19. syyskuuta 1931 – 6. joulukuuta 2013) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Williamson oli näyttelijä Nydia Westmanin ja tuottaja-käsikirjoittaja Salathiel Robert Sparksin tytär. Hänet nähtiin uransa aikana muun muassa Michael Douglasin ja Demi Mooren elokuvassa "Verkossa" (1994) sekä tv-sarjoissa "Ellen", "Hill Street Blues", "Murhasta tuli totta" ja "Koti kuntoon". 
Williamsonin puoliso oli näyttelijä Al Ruscio (1924–2013). Heidän neljästä lapsestaan kolme on viihdealalla.
Ann (nimi)

Ann on monissa maissa yleinen naisen etunimi, heprealais­peräisen Anna-nimen lyhentynyt muoto.
Suomessa nimi Ann on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 2210 tytölle. Vuodesta 2015 lähtien Annin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 9. joulukuuta, joka ennestäänkin on sekä suomen- että ruotsin­­kielisessä kalenterissa Annan ja sen useiden muunnelmien nimipäivä.
Otmar Striedinger

Otmar Striedinger (s. 14. huhtikuuta 1991) on itävaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa seuratasolla SC Innerkrems-Eisentrattenia.
Striedinger sai nuorten MM-kilpailuissa pronssia syöksylaskussa Crans-Montanassa 2011. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui supersuurpujottelussa viidenneksi.
Maailmancupissa Striedinger kilpaili ensimmäisen kerran Lake Louisen supersuurpujottel]ssa marraskuussa 2010 sijoittuen 38:nneksi. Ensimmäiset maailmancuppisteensä hän saavutti oltuaan 25:s Bormion syöksylaskussa joulukuussa 2012. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa hän saavutti oltuaan toinen Beaver Creekin supersuurpujottelussa joulukuussa 2013. Tätä ennen hän oli sijoittunut maailmancupissa parhaimmillaan 17:nneksi. Hän sijoittui kolmanneksi Kitzbühelin ja Soldeun syöksylaskuissa 2019 sekä toiseksi Val d’Isèren syöksylaskussa joulukuussa 2020. Joulukuussa 2021 hän sijoittui Val Gardenan syöksylaskussa toiseksi.
Haavoittunut soturi hangella

Haavoittunut soturi hangella (myös "Haavoittunut suomalainen soturi hangella") on suomalaisen taiteilijan Helene Schjerfbeckin öljyvärimaalaus vuodelta 1880. Kooltaan tämä työ on 39×59,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
"Haavoittunut soturi hangella" on Helene Schjerfbeckin läpimurtoteos, jonka hän maalasi 17-vuotiaana. Tämä Suomen sodan (1808–1809) aiheeseen liittyvä maalaus on ensimmäinen häneltä Suomen Taideyhdistyksen kokoelmiin hankittu maalaus. Se ostettiin taideyhdistyksen kokoelmiin heti Suomen taideyhdistyksen näyttelystä vuonna 1880. Maalauksen todennäköisenä innoittajana oli J. L. Runebergin runoteos "Vänrikki Stoolin tarinat", vaikka se ei suoraan viittaa mihinkään Runebergin runoista. Schjerfbeck teki samoihin aikoihin useita "Vänrikki Stoolin tarinoihin" perustuneita vähemmän tunnettuja maalauksia.
Teos on harmaavoittoinen, jossa lumen pintaa Schjerfbeck elävöitti keltaisen ja vaaleapunaisen sävyillä. Schjerfbeck maalasi tähän teokseen hyvin nuoren, vaalean sotilaan nojaamaan koivuun. Hänen rusoittavat poskensa viittaavat kuumeeseen, kun hän ase kädessään katsoo eteenpäin tässä maalauksessa. Sinitakkinen univormu lienee viittaus Pohjanmaan jalkaväkirykmenttiin. Teokseen liittyvää mystiikkaa on se, että sotilasjoukosta, joka näkyy jäällä, ei voi varmuudella sanoa ovatko he tulossa vai menossa. Schjerfbeckin omasta kirjeestä 1920-luvulta on päätelty, että kyseessä olisi omien sotilaiden jättämä haavoittunut. Suomen sodassa viimeiset suuret joukkoperääntymiset tapahtuivat loppuvuonna 1808, jolloin ruotsalaiset joukot vetäytyivät Tornioon asti. Muuallakaan ei tapahtunut enää suuria joukkoperääntymisiä tämän jälkeen. Maalauksen soturi saattaa edustaa vertauskuvallisesti myös koko Suomea, jonka Ruotsin armeija perääntyessään jätti oman onnensa nojaan. Hahmoa on väitetty myös Schjerfbeckin vertauskuvalliseksi omakuvaksi.
"Haavoittunut soturi hangella" on siitä otettujen kuvien luoman vaikutelman ja sen maineeseen nähden yllättävän pienikokoinen maalaus.