Campo de’ Fiori (elokuva)

Campo de’ Fiori on vuonna 1943 valmistunut italialainen elokuva. Mario Bonnardin ohjaaman romanttisen komedian pääosia esittävät Aldo Fabrizi, Caterina Boratto, Peppino De Filippo ja Anna Magnani. Telefoni bianchi -lajityypin ja neorealismin siirtymävaihetta edustava elokuva sai realistisesta tyylistään huolimatta kriitikoilta murskavastaanoton.
Juoni.
Roomalaisen Campo de’ Fiorin torin kalakauppias Peppino Corradini ihastuu hienostuneeseen Elsaan, joka sittemmin paljastuu peliluolan emännäksi. Peppino tapaa poliisin pidättämän Elsan vankilassa ja hakee tämän pojan Carletton luokseen maaseudulta. Elsan vapautuessa vankilasta Pappino on järjestänyt heille asunnon ja suunnittelee avioliittoa. Silloin kuvaan astuu Elsan entinen mies, joka haluaa perheensä takaisin. Peppino palaa omaan ympäristöönsä, jossa torimyyjä Elide on odottanut häntä.
Tuotanto, teemat ja vastaanotto.
Mario Bonnardin ohjaama mustavalkoinen "Campo de’ Fiori" on tuotettu Cines-yhtiölle Rooman Cinecittàssa. Se on tehty samalla miehityksellä kuin Bonnardin "Avanti c’è posto" (”Edessä on paikka”, 1942), joka yllättäen osoittautui suureksi yleisömenestykseksi. Elokuvan tuotantonimenä oli edelliseen filmiin viittaava "C’è prima la signora" (”Ensin on nainen”).
"Campo de’ Fiori" oli ensimmäinen Federico Fellinin käsikirjoittama elokuva, jossa hän sai nimensä alkuteksteihin. Se oli myös yksi Anna Magnanin ensimmäisistä merkittävistä elokuvarooleista. Pääosaa esittävä Aldo Fabrizi sai elokuvasta tuon ajan mittapuun mukaan poikkeuksellisen suuren 1,3 miljoonan liiran korvauksen. Hänen ensimmäinen elokuvansa "Avanti c’è posto" oli tuottanut valtaisat 12 miljoonaa liiraa sen tuotantokustannusten ollessa vain 975 000. Fabrizi ja Magnani esiintyivät sittemmin yhdessä Roberto Rossellinin elokuvassa "Rooma – avoin kaupunki", kun taas Fabrizista ja parturi Aureliota esittävästä Peppino De Filipposta tuli yksi Italian suosituimmista koomikkopareista.
Bonnardin ohjaustyöt edustavat muun muassa Alessandro Blasettin elokuvan "Quattro passi fra le nuvole" (1942) ja Luchino Viscontin "Riivajien" (1943) tavoin siirtymävaihetta kohti toisen maailmansodan jälkeistä neorealismia. "Campo de’ Fiorin" miljöö on enimmäkseen realistinen ja sen päähenkilöt ovat Caterina Boratton esittämää Greta Garbo -hahmoa lukuun ottamatta tavallisia kansanihmisiä. Elokuvassa puhutaan tuolloin vielä osittain pannassa olleita murteita ja se sisältää useita viittauksia meneillään olleeseen sotatilaan. Sinällään tavanomaisen romanttisen komedian hyväntahtoinen huumori kohdistuu päähenkilön yläluokkaisiin pyrkimyksiin sekä Peppino De Filippon esittämän naissankarin maailmankuvaan. Anna Magnanin voimakas ja maanläheinen työväenluokan nainen Elide on puhdasta neorealismia, kun taas Boratton Elsa ja hänen maailmansa ovat kuin muistuma ”valkoisista puhelimista”, jotka "Campo de’ Fiorissa" ovat muuttuneet jo harmaiksi.
Varovaisesta realismistaan huolimatta "Campo de’ Fiori" sai murskavastaanoton aikansa vasemmistolaisesti suuntautuneilta kriitikoilta. "Film"-lehden Francesco Callarin mukaan sen ”karkea huumori” oli selkeä osoitus yleisön huonosta mausta. "Cineman" Giuseppe De Santis piti ”tilanteiltaan ja dialogiltaan teennäistä” elokuvaa ”loukkauksena tervettä järkeä kohtaan”. Arvostelun kärki kohdistui suuren palkkion saaneseen Fabriziin, joka De Santisin mielestä ”ei edes ansaitse tulla kutsutuksi näyttelijäksi”. Magnanin ja De Filippon näyttelijäsuorituksiin sen sijaan suhtauduttiin huomattavasti myönteisemmin. Elokuvahistorioitsija Gian Piero Brunettan mukaan "Campo de’ Fiorin" kritiikki muistutti epäpoliittisen ja epä-älyllisenä pidetyn Federico Fellinin ensimmäisten ohjaustöiden saamaa vastaanottoa.