tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sarah Hyland

Sarah Jane Hyland (s. 24. marraskuuta 1990 Manhattan, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt Haley Dunphyn roolia komediasarjassa "Moderni perhe". Hyland on palkittu sarjasta neljästi parhaan näyttelijäkokoonpanon SAG-palkinnolla vuosina 2010–2013. Hän on näytellyt myös Disney Channelin alkuperäiselokuvassa "Nörtti Uljas" (). Vuonna 2014 hän oli juontamassa Teen Choice Awards -gaalaa.
Nuoruus.
Sarah Hyland syntyi New Yorkissa näyttelijöille Melissa Canadaylle ja Edward James Hylandille. Hänellä on neljä vuotta nuorempi veli Ian. Hän opiskeli Manhattanilla Professional Performing Arts Schoolissa, missä hänen opiskelutovereitaan olivat muun muassa Andrea Bowen ja Taylor Momsen.
Ura.
Hyland aloitti näyttelemisen viisivuotiaana, ja hänen debyyttiroolinsa oli vuonna 1997 elokuvassa "Howard Sternin intiimit osat". Vuonna 2000 hän näytteli Audrey Hepburnista kertovassa televisioelokuvassa kahdeksanvuotiasta Audreyta. Hyland esiintyi myös Broadway-musikaalissa "Grey Gardens" sekä ravintolaketju Olive Gardenin tv-mainoksessa.
Hyland on myöhemmin esiintynyt tv-sarjoissa kuten "" ja "Lipstick Jungle". Hylandin tunnetuin rooli on Haley Dunphy palkitussa komediasarjassa "Moderni perhe", jota hän on esittänyt vuodesta 2009 lähtien. Hänellä oli päärooli Disney Channel-kanavan elokuvassa "Nörtti Uljas" vuonna 2011. Hyland on lisäksi esiintynyt elokuvissa kuten "Scary Movie 5" ja "Vampire Academy".
Vuonna 2012 Hyland osallistui Nintendon mainoskampanjaan.
Yksityiselämä.
Hyland seurusteli näyttelijä Matt Prokopin kanssa vuosina 2010–2014. Syyskuussa 2014 oikeus määräsi Prokopille väliaikaisen lähestymiskiellon Hylandin kerrottua kokeneensa uhkailua ja häirintää. Saman vuoden lokakuussa lähestymiskiellosta tuli pysyvä. Hyland tapaili myös Dominic Sherwoodia vuosina 2015–2017.
Vuonna 2017 Hyland alkoi tapailla nykyistä aviomiestään, televisiopersoona Wells Adamsia. Hyland ja Adams kihlautuivat heinäkuussa 2019 ja ostivat yhteisen talon toukokuussa 2020. COVID-19 -pandemian takia he siirsivät hääpäivää useamman kerran. Pari vihittiin 20. elokuuta 2022. 
Hylandilla diagnosoitiin lapsena munuaisten vajaatoiminta. Huhtikuussa 2012 hän sai munuaissiirrännäisen, luovuttajana toimi hänen isänsä. Hylandin keho alkoi kuitenkin hylkiä siirrännäistä, ja vuonna 2017 hän sai uuden siirrännäisen pikkuveljeltään. Hyland on kertonut joutuneensa elämänsä aikana 16 leikkaukseen sairautensa takia, ja harkinneensa jopa itsemurhaa ensimmäisen siirrännäisen petettyä.
Medved

Medved () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Šimskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Mšagajoen varrella 14 kilometriä Šimskistä luoteeseen. Kylässä on 1 000 ja kunnassa 2 700 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus.
Medvedin kunnan pinta-ala on 579,66 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Batetskin ja koillisessa Novgorodin piireihin, idässä ja kaakossa Šimskin kaupunkikuntaan, etelässä Soltsyn piiriin ja lännessä Šimskin piirin Utorgošin maalaiskuntaan. Pinta-alasta 78,7 % on metsää ja 5,7 % maatalousmaata
Seutu kuuluu Ilmajärven alankoon, jonka maisemaa leimaavat laajat suoalueet. Kunnan läpi virtaa Šelonin sivujoki Mšaga. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, hiekka ja sora.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 24 kylää: Bolšije Ugorody, Gornoje Veretje, Klevenets, Kostkovo, Ljubatš, Malyje Ugorody, Menjuša, Mežnik, Nižni Prihon, Novoje Veretje, Raglitsy, Šarok, Sosenka, Staroje Veretje, Staryi Medved, Štšelino, Ušno, Vanets, Verhni Prihon, Veška, Vysokovo, Vzjezdy, Zakibje ja Zaretšje Kahden–kolmensadan asukkaan kyliä ovat Verhni Prihon, Staryi Medved, Menjuša ja Zakibje.
Liikenne, talous ja palvelut.
Medvedin kautta kulkee Šimskin ja Utorgošin välinen maantie, jolta on yhteys Novgorodin ja Pihkovan väliselle A116-valtatielle. Lähin rautatieasema on Utorgošissa.
Tärkein elinkeino on maatalous. Kunnan alueella toimii lihaa, perunaa ja vihanneksia tuottava maatalousyritys Medved, yhdeksän yksityistilaa ja 1 100 asukkaiden palstaviljelmää. Teollisuutta edustavat ompelimo ja sahalaitos.
Talouden kehitysnäkymät liittyvät kunnan läpi kulkevaan Itämeren öljyputkeen (BTS-2), jonka ensimmäinen vaihe otettiin käyttöön vuonna 2012. Menjušan lähellä sijaitseva väliasema NPS-7 pumppaa öljyä Laukaansuun satamaan ja Kirišin jalostamolle. Suunnitteilla on myös kaapelitehtaan rakentaminen sekä lakkautetun varuskunta-alueen käyttöönotto.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, kulttuuritalo, kirjasto ja pieni poliklinikka. Eräitä julkisia palveluja on myös muissa kylissä.
Nähtävyydet.
Seudulla on muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Vasili Stasovin suunnittelema Medvedin varuskunta-alue, Bolšije Ugorodyn, Medvedin ja Menjušan kirkot sekä Medvedin vanhat asuin- ja julkiset rakennukset. Historialliset kohteet liittyvät Venäjän kansalaissotaan ja toiseen maailmansotaan. Medvedissä toimii kotiseutumuseo ja Novgorodin alueen vanhin kansanteatteri
Ljubnitsa

Ljubnitsa () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Valdain piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Valdain ylängöllä 38 kilometriä Valdain kaupungista länteen. Kylässä on 800 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus.
Ljubnitsan kunnan pinta-ala on 247 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Valdain piirin Jaželbitsyn ja etelässä Semjonovštšinan kuntiin sekä lounaassa Demjanskin ja luoteessa Kresttsyn piireihin. Pinta-alasta 41,4 % on metsää, 31,1 % maatalousmaata, 17,3 % vesialuetta ja 6,6 % luonnonsuojelualuetta.
Kunnan alueella virtaa Polan sivujoki Polomet. Suurin järvi on Somino. Osa alueesta kuuluu Valdain kansallispuistoon.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 23 kylää: Byltšino, Dolmatovo, Dubrovka, Gorki, Gostevštšina, Jamnitsa, Jermoškino, Karnauhovo, Korytinka, Kstetški, Kuvizino, Lutovjonka, Miljatino, Novyje Udritsy, Padberežje, Petrovo-Sosnitsy, Selilovo, Sirotino, Sosnitsy, Staryje Udritsy, Ugly, Vysokuša ja Žernovka. Ljubnitsan jälkeen toiseksi suurin kylä on yli 300 asukkaan Lutovjonka.
Historia.
Ljubnitsan kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1495. 1800-luvulla se oli huomattava kaupan ja käsityöläisammattien keskus. Vuosisadan lopulla rakennettiin kylän kautta kulkeva rautatie. Neuvostoaikana perustettiin hyvän maineen saanut meijeri, joka on onnistunut säilyttämään asemansa 1990-luvun talouslaman jälkeenkin.
Liikenne, talous ja palvelut.
Ljubnitsan kautta kulkee Bologojen ja Dnon välinen rautatie sekä Demjanskin ja Jaželbitsyn välinen maantie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Valdaihin, Demjanskiin, Novgorodiin ja Pietariin.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat maa- ja metsätalous (50,6 % vuonna 2012) serkä erilaiset julkiset palvelut. Kunnassa toimii kaksi karjatilaa, meijeri ja suurkanala. 41 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella ja 32 % työikäisistä ei käy ansiotöissä.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Eräitä julkisia palveluja on myös Lutovjonkassa ja muissa kylissä.
Nähtävyydet.
Seudulla on muinaisia hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkehin kuuluvat Lutovjonkan kirkko ja Ljubnitsan kaksi vanhaa asuintaloa. Historialliset kohteet liittyvät toiseen maailmansotaan.
Satulinkivi

Satulinkivi eli Vahankivi on siirtolohkare ja kolmen kunnan rajakivi Jokioisten, Tammelan ja Someron kuntien ja nykyisin myös kahden maakunnan, Varsinais-Suomen ja Kanta-Hämeen rajalla. 
Kivi sijaitsee Jokioisten Vaulammin, Tammelan Torron ja Someron Sylvänän kylien rajalla. Se on rajana myös Someron Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylien takamaista muodostuneen Koisthuhdan kulmakunnan sekä Jokioisten Vaulammin, Haapaniemen ja Niemen kylien takamaista muodostuneen Murronkulman kulmakunnan välillä. Kiven luona yhtyvät Jokioisten suunnasta tuleva Murronkulmantie, Someron suuntaan jatkuva Vahankiventie ja Tammelan suunnasta tuleva Pursiontie.
Kivi rauhoitettiin luonnonmuistomerkkinä vuonna 1963. Jo tätä ennen se oli rajakivenä ollut rauhoitettu muinaismuistona. Vuonna 2007 kivi sai esittelytaulun.
Hunajaviini

Hunajaviini on käyttämällä valmistettava alkoholijuoma, jota tehdään hunajasta ja vedestä ja käytetään hiivalla. Valmis juoma pullotetaan ja varastoidaan 1–3 vuoden ajan ennen nauttimista. Hunajaviiniä on juotu Euroopassa yleisesti jo tuhansien vuosien ajan. Suomessa hunajaviiniä on vanhastaan kutsuttu simaksi. Nykyaikainen suomalainen sima tehdään kuitenkin yleensä muista sokereista kuin hunajasta, ja sitä käytetään vain muutama päivä. Myös sanaa "metu" (gen. "medun") on käytetty hunajaviinistä vanhassa kielessä.
Historia.
Antiikin Kreetassa hunajaviiniä tehtiin jo kauan ennen viinin keksimistä. Viikinkiajan Skandinaviassa sima oli merkittävässä asemassa, ja sillä oli osansa myös jumaltarustossa. Legendan mukaan sima oli viisasten juoma, jonka kääpiöt Fjalar ja Galar tekivät hunajasta ja jumala Kvasirin verestä. Viikingit ajattelivat siman olevan voimajuoma, joka antoi heille taistelutahtoa. Sima pysyi Pohjois-Euroopassa suosituimpana alkoholijuomana, kunnes viinin maahantuonti alkoi vähitellen syrjäyttää sen.
Vanhoissa anglosaksisissa teksteissä, kuten "Beowulfissa", ja vanhoissa kymriläisissä teksteissä, kuten "Mabinogionissa", on useita mainintoja simasta. Kelttiläisten kansojen sanotaan valmistaneen simaa hunajasta ja pähkinäpuun mahlasta. Erityisesti Walesissä simalla on satojen vuosien mittaiset perinteet. Nykyään simapanimoita on Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Yhdysvalloissa useita. Englannin kuningatar Elisabet I:n sanotaan rakastaneen simaa.
Etiopian kansallisjuoma on "t'ej", tavallisesti kotitekoinen makea hunajaviini, jota on valmistettu ainakin 300-luvulta lähtien. Siinä on katkera sivumaku, joka on peräisin paatsaman sukuisesta gesho-nimisestä kasvista, jonka jauhettuja lehtiä ja kuorenpalasia lisätään juomaan. Tämän lisäksi on olemassa "berz", jonka käymisaika on lyhyempi kuin t'ejn ja joka on siten makeampaa ja vähemmän alkoholipitoista. T'ejiä juodaan tyypillisesti "berelestä", joka on pyöreän vaasin muotoinen astia.
Sima on tunnettu myös useissa muissa kulttuureissa, kuten antiikin Roomassa, Egyptissä, Assyriassa, inkoilla ja asteekeilla, ja sitä käytettiin näissä kulttuureissa sekä juhlatilaisuuksissa että uskonnollisena juomana. Lisäksi simaa juodaan jonkin verran Ranskassa, Irlannissa, Unkarissa, Saksassa ja Australiassa. Puolassa se tunnetaan nimellä "miód pitny", ja se on varsinkin talviaikaan suosittu juoma, joka tarjotaan lämmitettynä ja inkiväärin ja kanelin kera.
Valkokurkkukardinaali

Valkokurkkukardinaali ("Saltator grossus") on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Valkokurkkukardinaalia tavataan Keski-Amerikan eteläosissa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Sen on kuvattu olevan melko yleinen, mutta laikuttaisesti levittäytynyt. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Nokikardinaali

Nokikardinaali ("Saltator fuliginosus") on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Nokiakrdinaalia tavataan Argentiinassa, Brasiliassa ja Paraguayssa. Sen on kuvattu olevan harvinainen. Lajin levinneisyysalue on kuitenkin laaja eikä sen uskota olevan vaarassa, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Maiskuttajakardinaali

Maiskuttajakardinaali ("Saltator atriceps") on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Maiskuttajakardinaalia tavataan laajalla alueella Keski-Amerikassa. Sen kannaksi arvioidaan 500 000–4 999 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Camille Claudel

Camille Anastasia Kendall Maria Nicola Claudel (8. joulukuuta 1864 Fère-en-Tardenois, Ranska – 19. lokakuuta 1943 Montdevergues, Ranska) oli ranskalainen kuvanveistäjä ja runoilija Paul Claudelin vanhempi sisar. Hänen elämäänsä, uraansa ja muistoaan värittää jälkipolvien silmissä erityisesti intohimoinen rakkaussuhde yli kaksikymmentä vuotta vanhempaan taiteilijakollegaansa Auguste Rodiniin. Vaikea rakkaus ja sairaalahoitoon johtanut psykiatrinen oireilu merkitsivät lopulta vaipumista yksinäisyyteen ja unohdukseen.
Elämä.
Aisnen departementissa Koillis-Ranskassa vuonna 1864 syntynyt Claudel kasvoi sisarussarjan vanhimpana, perheen esikoisen Charles-Henrin kuoltua vuotta aiemmin vain muutaman viikon ikäisenä. Pikkusisar Louise syntyi helmikuussa 1866 ja myöhemmin runoilijana tunnetuksi tullut Paul kesällä 1868. Lasten äiti oli nimeltään Louise-Athanaïse, omaa sukua Cerveaux, ja isä oli rahoitusalalla työskennellyt Louis-Prosper Vivenne Claudel.
Perhe muutti pian Camillen syntymäpaikasta läheiseen Villeneuve-sur-Fèren kylään ja edelleen pieneen Nogent-sur-Seinen kaupunkiin, jossa lahjakas tytär otti ensimmäiset askeleensa taiteilijanurallaan.
Taideopinnot.
Kuvanveistäjä Alfred Boucher’n rohkaisemana ja isänsä tukemana – äidin jatkuvista vastalauseista huolimatta – Camille onnistui lopulta vakuuttamaan perheensä Pariisiin muuttamisen välttämättömyydestä vuonna 1882. Ainoastaan perheenpää joutui työsyistä jäämään taakse, Louise-Athenaïsen ja lasten löytäessä uuden kodin Boulevard du Montparnasselta. Opinahjoksi pääkaupungissa valikoitui nopeasti myös suomalaistaiteilijoiden suosima Académie Colarossi.
Luova kausi.
Vuoden 1884 tienoilla Camille Claudel siirtyi työskentelemään Auguste Rodinin ateljeehen. Kaksikon elämä ja taide kietoutui dramaattisella tavalla yhteen. Vaikutussuhde oli vahva ja ulottui molempiin suuntiin. Nuori nainen edusti Rodinille mallia, uskottua, rakastettua, inspiraation lähdettä – ja ennen pitkää kilpailijaa.
Esimerkkejä Claudelin töistä ovat nykyään Musée Rodinissa nähtävillä olevat "Valssi", "Clotho" ja "Sakountala" sekä Musée d’Orsayn kokoelmiin kuuluva "L’Âge mûr" (1894–1900), joka tunnetaan myös nimillä "La Destinée", "Le Chemin de la vie" ja "La Fatalité".
Sairaus.
1900-luvun vaihdetta seuranneina vuosina Camillen kunto heikkeni rajusti sekä fyysisesti että henkisesti johtaen lopulta isän kuoleman jälkeen sairaalahoitoon maaliskuussa 1913. Diagnoosiksi mainitaan skitsofrenia ja kasvava paranoia, alkoholismi sekä muun muassa aliravitsemus. Suljetun hoidon motiiveista ja tarpeellisuudesta on esitetty myöhemmin kritiikkiä. Sairaalan kirjautuessa ”vapaaehtoiseksi” merkityn päätöksen olivat ilmeisimmin tehneet veli Paul ja lääkäri. Psykiatrisesta laitoshoidosta Camille Claudelin vapautti vasta kolmekymmentä vuotta myöhemmin tapahtunut kuolema 19. lokakuuta 1943.
Perintö.
Unohduksiin jäänyt taiteilija on hiljalleen alkanut saada huomiota, muun muassa elämäkertojen ja filmatisointien muodossa. Suomeksi aiheesta on julkaistu ranskalaisen Anne Delbéen teos "Camille Claudel. Kuvanveistäjän elämä" (1. painos 1989). Muita esimerkkejä kiinnostuksesta ovat:
Viherkardinaali

Viherkardinaali ("Saltator maximus") on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Viherkardinaalia tavataan laajalla alueella Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjois- ja keskiosissa. Lajin kannaksi arvioidaan 5–50 miljoonaa yksilöä. Sen kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota olevan vielä vaarassa.
Uniformitarianismi (geologia)

Uniformitarianismi tai aktualismi viittaa geologiassa ja maantieteessä James Huttonin 1700-luvulla muotoilemaan periaatteeseen, jonka mukaan maanpinnan korkeuserot ja ulkoiset piirteet ovat syntyneet samojen ilmiöiden vaikutuksesta kuin ne nykyäänkin syntyvät eli mm. eroosion, rapautumisen ja laattatektoniikan seurauksena. Uniformitarianismin periaate tunnetaan yleisesti muodossa "Nykyisyys on menneisyyden avain". Se on nykyäänkin, tosin pienillä lievennyksillä, geologian vallitseva paradigma.
Uniformitarianismin kanssa kilpaileva teoria oli katastrofismi, jonka mukaan maan ulkoiset piirteet ovat kaukana menneisyydessä tapahtuneiden äkillisten luonnonmullistusten, yleensä raamatullisten, aiheuttamia. Hutton ei kuitenkaan keksinyt näitä sanoja vaan englantilainen tieteilijä ja pappi William Whewell.
Mustasiipikardinaali

Mustasiipikardinaali ("Saltator atripennis") on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mustasiipikardinaalia tavataan Ecuadorissa ja Kolumbiassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vihersiipikardinaali

Vihersiipikardinaali ("Saltator similis") on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Vihersiipikardinaalia tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa. Sen on kuvattu olevan yleinen. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta se on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota olevan vielä vaarassa.
Harmaakardinaali

Harmaakardinaali ("Saltator coerulescens") on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Harmaakardinaalia tavataan laajalla alueella Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjois- ja keskiosissa. Sen kannaksi arvioidaan 5–50 miljoonaa yksilöä. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta se on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota vielä olevan vaarassa.
Orinoconkardinaali

Orinoconkardinaali ("Saltator orenocensis") on kardinaalien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Orinoconkardinaalia tavataan Kolumbiassa ja Venezuelassa. Sen on kuvattu olevan melko yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ruskokardinaali

Ruskokardinaali ("Saltator maxillosus") on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Ruskokardinaalia tavataan Argentiinassa ja Brasiliassa. Sen on kuvattu olevan melko yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Piurankardinaali

Piurankardinaali ("Saltator nigriceps") on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Piurankardinaalia tavataan Ecuadorissa ja Perussa. Lajin on kuvattu olevan harvinainen. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bambukardinaali

Bambukardinaali ("Saltator cinctus") on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Bambukardinaalia tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Sitä on kuvattu harvinaiseksi ja laikuttaisesti levittäytyneeksi. Laji on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi.
Elinympäristö.
Bambukardinaali elää ikivihreissä vuoristometsissä 1 700–3 100 metrin korkeudella merenpinnasta.
Mustakurkkukardinaali

Mustakurkkukardinaali ("Saltatricula atricollis") on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mustakurkkukardinaalia tavataan Boliviassa, Brasiliassa ja Paraguayssa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, mutta laikuttaisesti levittäytyneeksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ruostevuoristokardinaali

Ruostevuoristokardinaali ("Dubusia rufiventris") eli aiemmalta nimeltään ruostevatsakardinaali on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Ruostevuoristokardinaalia tavataan Argentiinassa ja Boliviassa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen kanta on pieni ja vähenemässä.
Elinympäristö.
Ruostevuoristokardinaali elää pensaikkoalueilla ja avoimilla alueilla, joilla on myös pensaikoita, leppiä tai "Polylepis"-suvun puita. Lajin elinympäristöt sijaitsevat 2 500–4 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Viirukardinaali

Viirukardinaali ("Saltator albicollis") on tangarojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Viirukardinaalia tavataan Dominicalla, Guadeloupella, Martiniquella ja Saint Lucialla. Lajia on kuvattu yleiseksi ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Oliivikardinaali

Oliivikardinaali ("Saltator striatipectus") on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Oliivikardinaalia tavataan Costa Ricassa, Ecuadorissa, Guadeloupessa, Kolumbiassa, Panamassa, Perussa ja Venezuelassa. Lajin on kuvattu olevan melko yleinen, ja sen kannankehitys on nouseva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ellen Urho

Ellen Alli Marjatta Helevuo-Urho (o.s. Helevuo, ent. Höglund; 22. tammikuuta 1920 Pirkkala – 17. lokakuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen musiikkipedagogi, koulutukseltaan musiikinopettaja ja filosofian maisteri. Urho työskenteli lehtorina Helsingin opettajakorkeakoulussa vuosina 1959–1965 ja Helsingin Tyttönormaalilyseossa vuosina 1965–1970. Hän oli Sibelius-Akatemian koulumusiikkiosaston johtaja 1970–1975, musiikkikasvatuksen professori 1980–1987 sekä korkeakoulun vararehtori 1975–1981 ja rehtori 1981–1987. 
Ellen Urholla oli useita musiikkialan luottamustehtäviä. Hän toimi muun muassa Esittävän Säveltaiteen Edistämiskeskuksen (ESEK) hallituksen jäsenenä vuosina 1982–1990, valtion säveltaidetoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1983–1986 sekä Kansainvälisen musiikkikasvatusjärjestön (ISME) jäsenenä vuosina 1986–1988; kyseisen järjestön kunniajäseneksi hänet kutsuttiin vuonna 1992. Urho sai säveltaiteen valtionpalkinnon vuonna 1986. Hän julkaisi useita musiikkipedagogisia teoksia.
Vuosina 1973–1974 Ellen Urho, Paavo Helistö ja Erkki Pohjola toteuttivat Yleisradiossa esitetyn ohjelmasarjan "Musiikin kuntokoulu", jota täydensi samojen tekijöiden oppikirja "Musiikki eilen ja tänään". Ohjelma sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Niko Saarinen

Niko Juhani Saarinen (s. 5. lokakuuta 1986 Uusikaupunki) on suomalainen televisiopersoona. Hän tuli tunnetuksi osallistuessaan Suomen "Big Brotheriin" vuonna 2008. Saarinen vietti talossa 47 päivää, minkä jälkeen hänet poistettiin väkivaltaisen käytöksen vuoksi. "Big Brotherin" jälkeen Saarinen on juontanut chat-ohjelmia ja esiintynyt lukuisissa tositelevisio-ohjelmissa. Vuonna 2009 hänen kodissaan oli kolmen viikon ajan kamerat, jotka kuvasivat häntä ympäri vuorokauden, ja hänen elämäänsä sai seurata "Hymy"-lehden verkkosivuilta. Saarinen juonsi toukokuuhun 2025 saakka NRJ Aamua Radio NRJ:llä yhdessä Julianna Jokelan kanssa.
Elokuusta 2025 Saarinen on juontanut NRJ Aamun Saarinen Shöytä yhdessä Mari-Prinsessa Ståhlhammarin ja Niko Nousiaisen kanssa.
Saarinen oli mukana Mr. Gay Finland -finaalissa vuonna 2012.
Toukokuussa 2016 Saarinen aloitti YouTube-kanavansa. Helmikuussa 2018 kanavalla oli yli 59 tuhatta tilaajaa ja näyttökertoja yli 5 miljoonaa. Kesäkuusta 2019 lähtien Saarisen on pitänyt Metropoli.netin julkaisemaa Nikotellen-podcastia.
Huhtikuussa 2024 NRJ Aamu palkittiin vuoden radio-ohjemaksi, sekä Saarinen valittiin vuoden radiojuontajaksi Radiogaalassa.
Saarisesta ilmestyi elokuussa 2025 Otavan kustantama, Mari Koppisen kirjoittama kirja "Niko – Kaikki mitä en ole kertonut". .
Televisioesiintymiset.
Saarinen palasi "Big Brother" -taloon vuonna 2010, mutta vietti siellä sala-asukkaana vain neljä vuorokautta. Kesällä 2012 Saarinen sai oman "Nikon Grilli" -chat-ohjelman, jota esitettiin MTV3:n iltapäivissä. Syksyllä 2013 hän osallistui jo kolmannen kerran "Big Brotheriin" liittyessään mukaan "Julkkis Big Brotheriin" kauden puolessa välissä. Vuonna 2013 Saarinen oli mukana myös "Kukkaron herraksi"- ja "Viidakon tähtöset" -sarjoissa sekä Liv-kanavan ohjelmassa "Kaksi julkkista ja yhdet häät". "Viidakon tähtösten" myötä Saarinen sai paljon mediahuomiota ja hänen kommenttinsa sotaveteraaneista nousivat otsikoihin ja kommenteista vaadittiin julkista anteeksipyyntöä. Saarinen on ollut näkyvästi mukana myös INEZ-kanavan lähetyksissä.
Vuonna 2020 Saarinen osallistui Nelosen "Farmi Suomi" -ohjelman ensimmäiselle kaudelle. Viimeisin esiintyminen on ollut vuonna 2021 esitetyn "Selviytyjät Suomi" -ohjelman viidennellä kaudella eli "Selviytyjät Pohjolassa", joka kuvattiin kesällä 2020 koronarajoitusten takia Haaparannan saaristossa.
Kesäkuussa 2021 uutisoitiin, että "Onnenpyörä" ohjelma alkaa uudelleen syksyllä 2021. Niko Saarinen tulee juontamaan ohjelman julkkisversiota yhdessä Cristal Snowin kanssa.
Lokakuussa 2023 Niko Saarinen paljastui Masked Singer Suomi -ohjelman "mysteeriesiintyjäksi". Nikon hahmona oli pinkkiin pukeutunut valkoinen Chihuahua Nöpö. 
Niko Saarinen palasi Masked Singer ohjelmaformaattiin vuonna 2025 yllätysetsiväksi 3:teen jaksoon.
Kyynelten saari

Kyynelten saari (, ), virallisesti Rohkeuden ja surun saari (, ) on pieni, Valko-Venäjän pääkaupunki Minskin läpi virtaavassa Svislatš-joessa sijaitseva muistosaari. Saari sijaitsee keskellä pääkaupunkia ja liittyy sillalla kaupungin vanhaan, jo 1100-luvulla asuttuun Troitskoje predmestje -kaupunginosaan (Kolminaisuuden kaupunginosa (mäki)).
Kyynelten saari on vaikuttava ulkomailla sotatoimissa kuolleiden valkovenäläisten muistomerkki. Saaren kokonaisuuteen kuuluu useita teoksia, muistokiviä ja kappeli. Niiden arkkitehtuuri veistoksineen syntyi kuvanveistäjä J. Pavlovin johdolla usean taiteilijan yhteistyönä. Muistosaaren rakennustyöt ajoittuvat vuosiin 1988–1996. Muistomerkki vihittiin käyttöön 3. elokuuta 1996. Valko-Venäjän presidentti Aljaksandr Lukašenka lupasi vihkimistilaisuudessa erityisesti Afganistanin sodassa (1979–1989) menehtyneitä poikiaan surreille kansalaisille, "ettei yksikään tasavaltamme sotilas enää tule käymään sotaa ulkomailla". Afganistanin sotaan osallistui noin 30 000 valkovenäläistä tai Valko-Venäjällä syntynyttä henkilöä, joista 771 menehtyi.
Kenttäjohtaja

Kenttäjohtaja on Suomessa eri viranomaisissa oleva virka-asema, johon määrätty henkilö toimii työvuoronsa aikana tietyn yksikön tai toimialueen operatiivisen kenttätoiminnan johtajana. Kenttäjohtajia on muun muassa poliisissa ja ensihoidossa.
Poliisin kenttäjohtaja.
Kenttäjohtaja on poliisimies, joka on määrätty paikallispoliisin toimintayksikön kenttäjohtajaksi. Hän vastaa toimialueensa kenttätoiminnan operatiivisesta johtamisesta yleisjohtajan alaisuudessa. Kenttäjohtaja on toimialueella työvuorossa olevan muun kuin päällystöön kuuluvan paikallispoliisin henkilöstön ja samaa tehtävää suorittavan muun poliisimiehen esimies, jollei johtosuhteista määrätä toisella tavalla. Kenttäjohtaja on työnjohtaja, joka vastaa yhdessä partionjohtajan kanssa poliisille kuuluvan tehtävän suorittamisesta.
Ensihoidon kenttäjohtaja.
Sosiaali- ja terveysministeriön asetus ensihoitopalvelusta (340/2011) määrittää ensihoitopalvelun kenttäjohtajan tehtävät:
Ensihoitopalvelun kenttäjohtajan on oltava ensihoitaja AMK taikka terveydenhuollon ammattihenkilöistä annetussa laissa tarkoitettu laillistettu sairaanhoitaja, joka on suorittanut hoitotason ensihoitoon suuntaavan vähintään 30 opintopisteen laajuisen opintokokonaisuuden yhteistyössä sellaisen ammattikorkeakoulun kanssa, jossa on opetus- ja kulttuuriministeriön päätöksen mukaisesti ensihoidon koulutusohjelma. Lisäksi kenttäjohtajalla on oltava riittävä ensihoidon hallinnollinen ja operatiivinen osaaminen ja tehtävän edellyttämä kokemus.
Juha Karjalainen

Juha Karjalainen (s. 20. maaliskuuta 1964 Konnevesi) on pelaajauransa lopettanut jalkapalloilija. Nykyään hän työskentelee Suomen Palloliiton turvallisuuspäällikkönä.
Maalivahtina pelannut Karjalainen edusti urallaan SM-sarjassa ja Veikkausliigassa Helsingin Jalkapalloklubia sekä Finnairin Palloilijoita. Hän pelasi 11 kauden aikana yhteensä 81 pääsarjaottelua. Karjalainen oli aluksi useita kausia HJK:n kakkosmaalivahtina, kunnes nousi ykkösmaalivahdiksi vuonna 1990. Hän saavutti Suomen mestaruuden 1985, 1987 ja 1990.
Nolan Gould

Nolan Gould (s. 28. lokakuuta 1998 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa Luke Dunphyn roolista komediasarjassa "Moderni perhe". Sarjan näyttelijät on palkittu kolmesti parhaan näyttelijäkokoonpanon SAG-palkinnolla vuosina 2010–2013.
Varhainen elämä.
Gould syntyi New Yorkissa ja muutti nuorena perheensä mukana Alabamaan isänsä saatua komennuksen Fort Benningin sotilastukikohtaan. Hänen isoveljensä Aidan Gould on myös näyttelijä.
Gould on Mensan jäsen. Hän sanoi "The Ellen DeGeneres Show'n" jaksossa älykkyysosamääräkseen 150. Gould valmistui high schoolista 13-vuotiaana suoritettuaan GED-testin.
Ura.
Gould teki ensimmäiset näyttelijän roolinsa kolmevuotiaana esiintyen mainoksissa.
Vuonna 2009 hänet kiinnitettiin Luke Dunphyn rooliin ABC:n komediasarjassa "Moderni perhe".
Yleisjohtaja

Yleisjohtaja voi Suomessa tarkoittaa yleisesti johtotehtävissä olevaa henkilöä, jonka toimenkuva on yleinen ja joka ei johda mitään erityistä toimialaa yrityksessä tai organisaatiossa. Yleisjohtajalla voidaan myös tarkoittaa ihmistä, joka kelpaa kaikenlaisiin johtotehtäviin. Tämä on enemmänkin kuvaileva sanonta kuin erityinen asema. Erityisessä merkityksessä yleisjohtaja on poliisissa tähän tehtävään määrätty poliisimies.
Poliisin yleisjohtaja.
Yleisjohtaja on paikallispoliisissa tähän tehtävään määrätty, päällystöön kuuluva poliisimies. Hän vastaa toimialueensa kenttätoiminnan operatiivisesta johtamisesta työvuoronsa aikana. Yleisjohtaja on oltava jokaisessa paikallispoliisissa.
Yleisjohtaja on tehtävässään toimialueellaan paikallispoliisin ja tehtävällään johdettavana olevan muun poliisin henkilöstön esimies, jollei johtosuhteista määrätä toisella tavalla. Yleisjohtajan toimialue voi käsittää yhden poliisilaitoksen taikka useamman poliisilaitoksen muodostaman yleisjohtoalueen.
Rico Rodriguez

Rico Rodriguez (s. 31. heinäkuuta 1998 Bryan, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa Manny Delgadon roolista ABC:n komediasarjassa "Moderni perhe". Sarjan näyttelijät on palkittu neljällä parhaan näyttelijäkokoonpanon SAG-palkinnolla vuosina 2010–2013.
Varhainen elämä.
Rico Rodriguez syntyi Bryanin pikkukaupungissa Texasissa Diane ja Roy Rodriguezille. Hänellä on kaksi veljeä, Ray ja Roy Junior, sekä sisko Raini Rodriguez.
Ura.
Rodriguez kiinnostui näyttelijänurasta vasta kun hänen siskonsa Raini Rodriguez sai ensimmäisen roolin komedia-draamasarjasta Huff vuonna 2006.
Vuonna 2009 Rodriguz valittiin Manny Delgadon rooliin ABC:n komediasarjaan "Moderni perhe", josta hän on saanut lukuisia palkintoja.
Rodriguz julkaisi vuonna 2012 kirjoittamansa kirjan "Reel Life Lessons... So Far".
Pare Lorentz

Pare Lorentz, alk. "Leonard MacTaggart Lorentz" (11. joulukuuta 1905 Clarksburg, Länsi-Virginia, Yhdysvallat – 4. maaliskuuta 1992) oli yhdysvaltalainen elokuvantekijä, jonka merkittäviä saavutuksia olivat New Dealiä käsittelevät elokuvat. 
Lorentz opiskeli Wesleyan Collegessa ja Länsi-Virginian yliopistossa. Toimiessaan nuoruudessaan elokuva-arvostelijana New Yorkissa ja Hollywoodissa Lorentz vastusti elokuva-alan sensuuria. 
Lorentz oli 1930-luvun laman merkittävin elokuvantekijä ja oli johtavia valtion rahoittamien dokumenttielokuvien puolestapuhujia. Hän palveli elokuvantekijänä toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain maavoimien ilmavoimissa varsin laajalla alueella. Hän teki teknisiä elokuvia, dokumentoi pommituksia ja yhdisti raakafilmejä saksalaisten julmuuksista Nürnbergin oikeudenkäyntejä käsittelevään opetuselokuvaan. Hänet tunnetaan kuitenkin erityisesti "Rooseveltin elokuvantekijänä" ("FDR's film maker")
Piraattiahven

Piraattiahven ("Aphredoderus sayanus") on lohiahvenkaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan makeista vesistä Yhdysvaltain itäosista. Piraattiahven on ainoa laji piraattiahventen (Aphredoderidae) heimossa.
Koko ja ulkonäkö.
Piraattiahven on pienikokoinen kala ja suurimmillaan se voi kasvaa 13–14 cm pitkäksi. Yleensä se jää alle 10 cm pitkäksi. Lajin naaraat ovat koiraita kookkaampia. Ruumiinrakenteeltaan piraattiahvenet muistuttavat ahventa, mutta niillä on vain yksi selkäevä, jossa on 3 piikkiä ja 7 pehmyttä ruotoa. Kiduskannessa on terävä piikki. Piraattiahventen kylkiviiva ei ole täysin kehittynyt. Piraattiahvenen suu on kookas ja alaleuka työntyy hieman yläleukaa pidemmälle. Piraattiahventen poikasilla peräaukko sijaitsee peräevän takana, mutta kalan kasvaessa peräaukko siirtyy kalan kurkun kohdalle. Väriltään piraattiahven on hopeanharmaa mustin pistein ja silmän alla ja pyrstössä on tumma juova.
Levinneisyys ja elintavat.
Piraattiahvenella on 2 alalajia. Näistä "A. s. gibbosus" elää Yhdysvaltain Meksikonlahden rannikon joissa, Mississippijoessa ja Suurissa järvissä. Alalaji "A. s. sayanus" elää itärannikolla etelässä aina Floridaan asti. Piraattiahvenen elinympäristöä ovat runsasta vesikasvillisuutta kasvavat järvet, lammet ja hitaasti virtaavat joet. Piraattiahvenet ovat yöaktiivisia ja saalistavat ravinnokseen vesihyönteisiä ja hyönteisten toukkia, pieniä äyriäisiä sekä pieniä kaloja mukaan lukien pienempiä lajitovereitaan. Lajin kutuaika on toukokuussa ja kutu tapahtuu vesikasvillisuuden joukkoon. Koiraat vartioivat aggressiivisesti hedelmöittyneitä mätimunia.
Vinci

Vinci on kaupunki ja kunta Italiassa Toscanan alueella, 45 kilometrin päässä Firenzen kaupungista. Kunnassa on noin 14 000 asukasta. Vincin talous perustuu viinin ja oliivin viljelylle sekä muovin, keraamisen saven, paperin, vaatteiden ja huonekalujen valmistukselle.
Vinci tunnetaan renessanssinero Leonardo da Vincin (1452–1519) syntymäpaikkana. Leonardon synnyinkoti sijaitsee Anchianon kylässä. Talo on nykyisin museona, jossa on muun muassa interaktiivinen virtuaalimatka Leonardon elämästä ja puhuva Leonardo-hologrammi. Myös Vincin kaupungissa on Leonardo-museo.
Brudesløret

Brudesløret on vesiputous Haukåssa Kinnin kunnassa Vestlandin läänissä Norjassa. Fylkesvei 614:n varrelta on näkymät vesiputoukselle.
Putouksen lähettyville on suunniteltu vesivoimalaa.
Venäläisen kirjallisuuden seura

Venäläisen kirjallisuuden seura oli kulttuuriyhdistys, jonka tarkoituksena oli ylläpitää ja edistää venäläisen kirjallisuuden harrastusta ja tuntemusta, esitellä ja arvioida kirjauutuuksia sekä tarjota syventävää tietoa Venäjän kirjallisen elämän ilmiöistä. Seuran ehti toimia kymmenen vuoden ajan. Päätös seuran lakkauttamisesta tehtiin vuosikokouksessa 17.4.2023. Seuran ja Ajan kohina -lehden lopettamispäätös ei johtunut maailmanpoliittisesta tilanteesta, vaan siitä, ettei seuran toimintojen kannalta keskeisiin tehtäviin löytynyt enää jatkajia. 
Seura julkaisi verkkolehteä Ajan kohina lokakuusta 2013 alkaen sekä artikkelikokoelmia ja muita teoksia. Se järjesti luentoja, luentosarjoja, keskustelutilaisuuksia, kirjailijatapaamisia, kulttuurimatkoja. Syksyllä 2013 seura oli mukana järjestämässä dialogisarjaa "Kaksitoista tuolia: Dialogeja venäläisestä kirjallisuudesta", jonka kussakin tilaisuudessa keskustellaan yhdestä venäläisestä kirjasta 
Seuran puheenjohtaja oli Martti Anhava, varapuheenjohtaja emeritusprofessori Pekka Pesonen. Ajan kohina -lehteä toimitettiin täysin vapaaehtoisvoimin, sen tekemiseen osallistui vuosien varrella valtava joukko ihmisiä. Neljän päätoimittajan ohella lehden parissa on työskennellyt 10 toimituskuntalaista ja peräti 96 kirjoittajaa tai kääntäjää. Kaunokirjallisia tekstejä on julkaistu 31:ltä kirjailijalta. Verkkolehteä taittoi Eeva Herrala ja yhteistyössä Into Kustannuksen kanssa tehtiin neljä Ajan kohinan printtiversiota.
Jakson 6 alkuaine

Jakson 6 alkuaine on alkuaine, joka sijaitsee jaksollisen järjestelmän kuudennessa jaksossa. Kuudes jakso sisältää 32 alkuainetta alkaen cesiumista ja päättyen radoniin. Tämän jakson alkuaineiden järjestysluvut ovat välillä 55–86.
Ominaisuudet.
Kuudennen jakson alku­aineista ovat metalleja muut paitsi polonium, joka on puolimetalli, sekä epä­metallit astatiini ja radon. Tavallisissa lämpötiloissa radon on kaasu, elohopea neste ja muut tämän jakson alku­aineet kiinteitä aineita.
Tähän jaksoon kuuluvat alkuaineet nro 57–71 eli lantanoidit muistuttavat huomattavan paljon toisiaan. Ne sekä seitsemänteen jaksoon kuuluvat aktinoidit sijoitetaan jaksollisen järjestelmän taulukoissa tavallisesti muista erilleen taulukon alapuolelle.
Kuudes jakso on viimeinen, jonka useimmilla alkuaineilla on ainakin yksi vakaa isotooppi. Raskain alku­aine, jolla on vakaita iso­tooppeja, on tähän jaksoon kuuluva lyijy (alkuaine nro 82), joskin myös vismutin (alkuaine nro 83) isotooppi 209Bi on erittäin pitkä­ikäinen. Jakson kolmen viimeisen alkuaineen poloniumin, astatiinin ja radonin kaikki isotoopit ovat vahvasti radio­aktiivisia, samoin kaikki tähän jaksoon kuuluvan prometiumin iso­toopit.
Vain harvoilla tämän jakson alku­aineilla tiedetään olevan bio­logista merkitystä. Volframia esiintyy joidenkin arkeonien käyttämissä entsyymeissä. Muutamat tämän jakson alku­aineet kuten lyijy, tallium ja elohopea ovat erittäin myrkyllisiä.
Kuudennen jakson alku­aineista kulta, elohopea ja lyijy ovat olleet tunnettuja jo esi­historialli­sena aikana. Vismutti löydettiin 1500-luvulla, platina ja volframi 1700-luvulla, useimmat muut 1800-luvulla ja muutamat vasta 1900-luvulla.
Luettelo ominaisuuksista.
(*) Toisinaan joko lantaani tai lutetium luetaan kuuluvaksi siirtymämetalleihin, mutta tässä molemmat on IUPAC:in mukaisesti luettu lantanoideihin.&lt;br&gt;
(**) Poikkeus Madelungin säännöstä
Quinsonitus

Quinsonitus on turkulainen viiden vaskisoittajan ja lyömäsoittajan muodostama kamarimusiikkiyhtye.
Quinsonitus on perustettu lokakuussa 2011, ja se on yksi harvoista ammattimaisesti toimivista vaskikokoonpanoista Suomessa. Kamarimusiikkiyhtyeen juuret ovat klassisessa musiikissa, mutta Quinsonitus pyrkii välttämään lokeroitumista tiettyyn musiikkityyliin. Kokoonpano onkin esittänyt esimerkiksi kauhuelokuvien musiikkia Scary Music -nimisessä konsertissa syksyllä 2012, ja huhtikuussa 2013 Quinsonitus esitti Suomen ensimmäisen klassisin instrumentein toteutetun videopelimusiikin konsertin. The Super Sound of Video Games -nimisessä konsertissa esiintyivät myös Turun oopperakuoro ja pianisti Saana Iljin, ja se uusittiin elokuun alussa Assembly Summer 2013 -festivaaleilla Helsingin Hartwall Areenalla. Pelimusiikkikonsertin jatko-osa - The Super Sound of Videogames 2 - sai ensiesityksensä Tampere-talossa 5.9.2016, jolloin Quinsonitus teki yhteistyötä tamperelaisen Takomo Percussionin kanssa.
Aktiivisen konserttitoiminnan ohjella Quinsonitus esiintyy myös yritys- ja yksityistilaisuuksissa. Konserttituotantoja ja tilausesiintymisiä varten Quinsonituksen muusikot perustivat keväällä 2012 Taideosuuskunta Mekkala -nimisen kulttuurialan yrityksen.
Quinsonituksen konserttiprojekteja
Liisa Äärynen

Liisa Marjatta Äärynen (s. 1946 Jurva) on suomalainen kuvanveistäjä ja "Ilmajoki-lehden" pitkäaikainen vetäjä. Hän toimi "Ilmajoki-lehden" päätoimittaja vuosina 1974–2015 ja on toiminut lehteä julkaisevan Ilmajoki-lehti Oy:n hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2016.
Äärynen on opiskellut kuvanveistoa Terho Sakin ja Kari Ovaskan johdolla sekä kuvataidetta yleisemmin muun muassa Oiva Polarin yksityisoppilaana. Hän on osallistunut näyttelyihin Suomessa ja ulkomailla vuodesta 1970 alkaen. Vuonna 2004 hän voitti valtakunnallisen reliefikilpailun. 
Liisa Äärynen tekee figuratiivisia pronssiveistoksia ja näköismuotokuvia, kuten reliefejä Seinäjoen Tangomarkkinoiden tangokuninkaista ja -kuningattarista. Hänen töissään hahmot ovat usein mittasuhteiltaan venytettyjä ja hoikkia ja veistosten tilanteet humoristisia ja liioiteltuja.
Äärynen on toiminut jokakesäisen, kuvataidetta kaikkialta Suomesta esittelevän Art Ilmajoki -näyttelyn johdossa sen perustamisesta 1979 lähtien. Hän toimi Seinäjoen Taiteilijaseuran sihteerinä 2004–2011 ja on sen johtokunnan jäsen. Hän oli perustamassa Ilmajoen kulttuuriyhdistys Kytöä ja on sen hallituksen jäsen. Äärynen on opettanut kuvanveistoa Ilmajoki-opistossa ja Etelä-Pohjanmaan Opistossa.
Itsenäisyyden aukio (Minsk)

Itsenäisyyden aukio (, ) on Valko-Venäjän pääkaupunki Minskin suurin aukio. Aukion pinta-ala on 7 hehtaaria ja sen alueella sijaitsee maan keskeisiä hallinnollisia, koulutuksellisia ja hengellisiä rakennuksia. Aukiolta alkaa Minskin keskeisimpiä valtaväyliin kuuluva, keskustasta koilliseen johtava Itsenäisyyden valtakatu (). 
Neuvostoaikana aukion nimi oli Leninin aukio. Tästä muistuttava Leninin patsas seisoo yhä aukiolla ja viereisellä metroasemalla on yhä vanhan aukion nimi. Vuodesta 1991 lähtien aukiota on kutsuttu virallisesti Itsenäisyyden aukioksi.
Keskeisimmät rakennukset.
Itsenäisyyden aukiota reunustaa useita valkovenäläisen yhteiskunnan ja sen pääkaupungin merkkirakennuksia. Aukiolla on myös muutamia tunnettuja veistoksia. Keskeisiä rakennuksia ovat (myötäpäivään parlamenttitalosta lähtien):
Vuonna 2007 aukion alle avattiin 4-kerroksinen Stolitsa-ostoskeskus. Ostoskeskukseen valoa johdattavat lasikupolit vievät nykyään merkittävän osan erityisesti neuvostoaikana suuriin seremoniallisiin tapahtumiin käytetyn aukion katutasosta.
Keski-Luzon

Keski-Luzon (fil. "Gitnang Kalusunan") on yksi Filippiinien hallintoalueista, joka sijaitsee Luzonin saaren keskiosassa. Hallintoalueella sijaitsee maan laajin tasankoalue, jonka myötä suurin osa Filippiinien riisistä tuotetaan Keski-Luzonissa.
Hallinnollisesti Keski-Luzon jakautuu edelleen provinsseihin Aurora, Bataan, Bulacan, Nueva Ecija, Pampanga, Tarlac, Zambales ja kaupunkeihin Angeles, Cabanatua, Olongabo. Koko hallintoalueen asukasluku on 10 137 737 (vuonna 2010) ja sen kokonaispinta-ala on 21 543 neliökilometriä.
Itä-Visayas

Itä-Visayas (fil. "Silangang Kabisayaan") on Filippiinien hallintoalue, joka kattaa nimensä mukaisesti Visayasin saariston itäosan. Hallintoalueen pääsaaret ovat Leyte ja Samar. Itä-Visayas muodostuu Biliranin, Leyten, Southern Leyten, Eastern Samarin, Northern Samarin ja Samarin provinsseista sekä Taclobanin kaupungista. Itä-Visayasin asukasluku oli 4 101 322 vuonna 2010 ja sen kokonaispinta-ala on 21 562 neliökilometriä.
Jakson 7 alkuaine

Jakson 7 alkuaine on alkuaine, joka sijaitsee jaksollisen järjestelmän seitsemännessä jaksossa. Seitsemäs jakso sisältää 32 alkuainetta alkaen frankiumista ja päättyen oganessoniin. Tämän jakson alkuaineiden järjestysluvut ovat välillä 87–118. Se on samalla jaksollisen järjestelmän viimeinen jakso, johon kuuluvia alkuaineita toistaiseksi tunnetaan.
Ominaisuudet.
Seitsemännen jakson alkuaineista yhdelläkään ei ole vakaita isotooppeja, vaan ne kaikki ovat radioaktiivisia. Uraani-isotooppien 235U ja 238U sekä toriumisotoopin 232Th puoliintumisajat ovat kuitenkin useita miljardeja vuosia, minkä vuoksi maapallolla yhä esiintyy sen muodostuessa jo ollutta uraania ja toriumia. Eräitä muitakin tämän jakson alkuaineita esiintyy luonnossa pieniä määriä pääasiassa uraanin ja toriumin hajoamistuotteina eli niistä alkavien hajoamissarjojen välijäseninä.
Uraania raskaammista alkuaineista eli transuraaneista useimpia ei luonnossa esiinny lainkaan, ainoastaan keinotekoisesti ydinreaktioiden avulla valmistettuna. Neptuniumia ja plutoniumia on kuitenkin löydetty hyvin pieniä määriä eräistä uraanimalmeista, joissa niitä syntyy uraanin absorboidessa neutroneja.
Seitsemännen jakson loppupään alku­aineista monia on keino­tekoisestikin voitu valmistaa vain niin pieniä määriä, ettei niiden kemiallisia ominaisuuksia ole juuri voitu tutkia. Useimmat tämän jakson alkuaineista ovat metalleja. Sijaintinsa perusteella jaksollisessa järjestelmässä odottaisi tennessiinin olevan halogeeni ja oganessonin jalokaasu. On kuitenkin päätelty, että suhteellisuus­teoreettisten ilmiöiden vuoksi tennessiini saattaa olla eräiltä ominaisuuksiltaan metalli­mainen, ja eräiden laskelmien mukaan oganesson saattaa olla kiinteä aine.
Yhdelläkään tämän jakson alkuaineella ei tiettävästi ole mitään biologista tehtävää.
Seitsemännen jakson alku­aineista kauimmin tunnettu on uraani. Se tunnettiin jo 1700-luvun lopulla. Torium löydettiin 1800-luvun alussa ja radium aivan saman vuosisadan lopussa. Muut on löydetty tai valmistettu vasta 1900- ja 2000-luvuilla.
Luettelo ominaisuuksista.
(*) Poikkeus Madelungin säännöstä
Improvisaatioryhmä VSOP

Improvisaatioteatteri VSOP on suomalainen ammattiteatteriryhmä, joka keskittyy improvisaatioon.
Improvisaatioteatteri VSOP perustettiin vuonna 2008 Riihimäellä, ja ryhmä on toiminut ammattiteatterina siitä lähtien. VSOP tekee perinteistä lyhyen muodon (short form) improvisaatioteatteria, jota on nähty televisiossa muun muassa ohjelmissa "Vedetään hatusta" ja "Nyhjää tyhjästä". VSOP esittää myös pitkää (long form) ja luo omia erikoisuuksiaan säännöllisesti.
VSOP erikoistuu myös yhdysvaltalaisilta The Second City- ja Upright Citizens Brigade (UCB) -teattereilta lähtöisin olevaan Harold-improvisaatiotekniikkaan. Improvisaatioteatteri VSOP on esiintynyt kutsuttuna neljästi UCB:n vuosittaisilla Del_Close Marathon -improvisaatiofestivaaleilla. VSOP-ryhmää kuvattiin myös kahteen amerikkalaiseen dokumenttielokuvaan vuonna 2013. Improvisaatioteatteri VSOP:n muodostaa näyttelijät Ulla Virtanen, Niina Lahtinen, Sanna Saarela, Tuukka Tiihonen, Miska Kajanus, Tuukka Martiskainen, Teemu Aromaa, Eero Järvinen, Jussi Puhakka sekä pianistit Katja Lappi ja Noora Nykänen. Tuottana toimii Janne Jämsä. 
Elokuvissa nähdään myös tunnettuja improvisoija ja näyttelijöitä, kuten Amy Poehler, Matt Walsh ja Bobby Moynihan.
Kortisto

Kortisto on tietokokoelma, jossa tietoa säilytetään ja järjestetään pahvisten korttien avulla.
Keski-Visayas

Keski-Visayas (fil. "Gitnang Kabisayaan") on Filippiinien hallintoalue, joka koostuu nimensä mukaisesti Visayasin saariston keskiosasta. Hallintoalueen pääsaaret ovat Bohol, Cebu ja Negros. 
Keski-Visayas jakautuu hallinnollisesti neljään provinssiin, Bohol, Cebu, Negros Oriental, Siquijor, ja kolmeen kaupunkiin Cebu, Lapu-Lapu, Mandaue. Alueen hallinto on keskitetty Cebuun. Koko hallintoalueen asukasluku on 6 800 180 (vuonna 2010) ja sen kokonaispinta-ala on 15 875 neliökilometriä.
Kultakerttuli

Kultakerttuli ("Vermivora cyanoptera") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Kultakerttulia tavataan pesivänä Kanadan kaakkoisosissa ja Yhdysvalloissa sekä talvehtivana Väli-Amerikassa. Sen populaatio on hyvin suuri, mutta sen kannankehitys on laskeva. Lajin ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Euroopassa kultakerttuli on vuoden 2009 loppuun mennessä tavattu vain kerran Irlannissa lokakuussa 2000.
Viherkerttuli

Viherkerttuli ("Leiothlypis celata") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Viherkerttulia tavataan laajalla alueella Alaskassa, Kanadassa, Yhdysvaltain länsiosissa ja Meksikon pohjoisosissa sekä talvehtivana etelämpänä Yhdysvalloissa ja Väli-Amerikassa. Sen populaatio on hyvin suuri ja sen kannankehitys on nouseva. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Harmaapääkerttuli

Harmaapääkerttuli ("Leiothlypis ruficapilla") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Harmaapääkerttulia tavataan pesivänä Kanadan eteläosissa ja Yhdysvaltain koillis- ja länsiosissa sekä talvehtivana Yhdysvaltain lounaisrannikolla ja Väli-Amerikassa. Lajin populaatio on hyvin suuri ja sen kannankehitys on nouseva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Oldboy (vuoden 2013 elokuva)

Oldboy on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen jännityselokuva. Se on uudelleenfilmatisointi vuoden 2003 samannimisestä eteläkorealaisesta elokuvasta. 
Elokuvan pääosissa ovat Josh Brolin, Elizabeth Olsen ja Sharlto Copley. Elokuvan kuvaukset alkoivat vuoden 2012 lokakuussa ja se sai ensi-iltansa 27. marraskuuta 2013.
Juoni.
Markkinointipäällikkö Joe Doucett kidnapataan ja häntä pidetään vankina eristyssellissä kaksikymmentä vuotta. Kun hänet vapautetaan, hän ottaa tehtäväkseen löytää sen henkilön, joka vangitsi hänet. Myöhemmin hän huomaa, että hänen elämänsä on salaliiton ja piinan keskellä.
Tuijakerttuli

Tuijakerttuli ("Leiothlypis virginiae") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tuijakerttulia tavataan pesivänä Yhdysvaltain länsiosissa ja talvehtivana Meksikossa. Sen populaatio on hyvin suuri, mutta sen kannankehitys on laskeva. Lajin ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tammikerttuli

Tammikerttuli ("Leiothlypis crissalis") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tammikerttulia tavataan Meksikossa ja Texasin lounaisosissa. Laji on melko yleinen, mutta paikallinen. Vuonna 2008 se luokiteltiin silmälläpidettäväksi, mutta uusimmassa uhanalaisuusluokituksessa se on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska se ei enää ole vähenemässä nopeasti.
Elinympäristö.
Tammikerttuli elää tammimetsissä ja tammi-mänty- sekä mänty-kataja-sekametsissä 1 500–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Rusoperäkerttuli

Rusoperäkerttuli ("Leiothlypis luciae") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Rusoperäkerttulia tavataan pesivänä Yhdysvaltain lounaisosissa ja Meksikon pohjoisosissa sekä talvehtivana etelämpänä Meksikossa. Sen populaatio on hyvin suuri ja kannankehitys vakaa. Laji on luokiteltu einvoimaiseksi.