tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Castiel

Castiel on kuvitteellinen enkeli CW:n televisiosarjassa "Supernatural". Häntä kutsutaan usein lempinimellä ”Cas”. Hahmoa näyttelee Misha Collins. 
Castiel tuo sarjan neljännen tuotantokauden alussa Dean Winchesterin sielun takaisin helvetistä, minkä jälkeen hän auttaa Deania ja tämän veljeä Samia taistelemaan lukuisia demoneita ja pahoja enkeleitä vastaan. Aluksi Castiel on täysin Taivaalle omistautunut ja melko tunteeton luonteeltaan, mutta jatkuva kanssakäyminen Deanin ja Samin kanssa sekä paljastus hänen enkelisisarustensa valehtelusta muuttavat hänet vähitellen inhimmillisemmäksi. Inhimillisyytensä ansiosta Castielille on kehittynyt vapaa tahto.
Koska Castiel ei enkelinä voi ilmestyä kuolevaisille ilman että nämä sokeutuvat, hän käyttää ihmisten kanssa oleskellessaan Jimmy Novak -nimisen miehen ruumista tämän suostumuksella (sekä lyhyesti myös tämän tyttären, Clairen).
Velvollisuuksista

Velvollisuuksista () on Ciceron kirjoittama filosofinen teos, joka käsittelee sitä, mikä on paras tapa elää, käyttäytyä ja hoitaa moraaliset velvollisuudet.
Historia.
Cicero kirjoitti teoksen loka-marraskuussa vuonna 44 eaa. noin neljän viikon aikana. Hän omisti sen pojalleen Marcukselle, joka oli tuolloin Ateenassa opiskelemassa filosofiaa peripateettiseen koulukuntaan kuuluneen Kratippoksen johdolla. Teos jäi Ciceron viimeiseksi.
Teoksen aihe, moraaliset velvollisuudet, olivat olleet filosofisen käsittelyn alla erityisesti stoalaisessa koulukunnassa (katso: "kathēkon" ja "katorthōma"). Myös Ciceron esitys perustuu ennen kaikkea stoalaisiin lähteisiin ja erityisesti Panaitioksen teoksiin. Teosta on luonnehdittu Ciceron pyrkimykseksi määritellä julkisen käyttäytymisen ihanteet.
Ambrosius sovelsi Ciceron teosta omassa teoksessaan "De officiis ministrorum", jossa hän käytännössä muunsi teoksen kristinuskon kanssa yhteensopivaan muotoon. Jo ennen häntä Lactantius oli hyödyntänyt teosta kirkon tarpeisiin. Teos vaikutti myös muun muassa Hieronymukseen ja Augustinukseen. Se säilyi vaikutusvaltaisena läpi koko keskiajan.
Kirjapainotaidon kehittämisen jälkeen "Velvollisuuksista" oli ensimmäisiä painettuja klassisia teoksia muiden Ciceron teosten ohella. 1500-luvulla Erasmus Rotterdamilainen muokkasi teoksesta oman versionsa. Myös Philipp Melanchthon toimitti teoksen. 1600-luvulla teos oli laajasti käytössä brittiläisissä kouluissa ja yliopistoissa. Sitä käsittelivät laajalti muun muassa Hugo Grotius ja Samuel Pufendorf ja se vaikutti muun muassa John Miltonin ja John Locken ajatteluun. Voltaire ylisti teosta, ja Fredrik Suuri tilasi siitä saksankielisen käännöksen Christian Garvelta.
Michael Grantin mukaan Cicero itse vaikuttaa pitäneen teosta henkisenä testamenttinaan ja mestariteoksenaan. Edward Claytonin mukaan teos on edelleen parhaita lähtökohtia tutustumiselle Ciceron koko filosofiseen tuotantoon.
Sisältö.
Ciceron teos on muodoltaan Marcukselle osoitettu kirje. Aiheensa puolesta se on kuitenkin selvästi osoitettu laajemmalle yleisölle.
Teos koostuu kolmesta kirjasta. Ensimmäinen käsittelee moraalista hyvää, toinen edullisuutta ja kolmas näiden välistä ristiriitaa. Cicero käsittelee sitä, miten moraalisesti hyvä määritellään ja kumpi kahdesta hyvästä asiasta on parempi. Moraalisen hyvän ja edullisuuden välinen ristiriita on Ciceron mukaan vain näennäinen. Silloin kuin näemme niiden olevan ristiriidassa, emme vain ole ymmärtäneet tilannetta oikein. Todellisuudessa niissä on kyse samasta asiasta, niin että moraalisesti hyvä on aina edullista ja edullinen hyvää.
Cicero kehottaa poikaansa seuraamaan luontoa ja viisautta sekä toimimaan politiikassa, sen sijaan että etsisi nautintoja ja helppoa elämää. Ciceron mukaan on olemassa luonnollinen laki, joka hallitsee kaikkia ihmisiä. Poliittisten oikeuksien puute sen sijaan turmelee moraaliset hyveet. Teos arvostelee hieman aiemmin surmattua diktaattori Julius Caesaria ja tämän diktatuuria yleisesti; Ciceron mukaan Caesar ansaitsi kuolemansa.
Cicero hyödyntää teoksessa useita anekdoottimaisia esimerkkitapauksia käsitellyistä aiheista ja viittaa usein oman aikansa tapahtumiin.
Eskimohanhi

Eskimohanhi ("Anser rossii") on pohjoisamerikkalainen hanhilaji.
Tuntomerkit.
Eskimohanhi on 53–66 senttimetriä pitkä. Se on väriltään valkoinen ja muistuttaa lumihanhea, mutta on tätä pienempi, lyhytkaulaisempi ja pyöreäpäisempi. Nokka on pieni ja lyhyt ja sen tyvellä on usein sinertävää sävyä. Lajista esiintyy myös harmaata värimuotoa, joka on hyvin harvinainen. 
Levinneisyys.
Eskimohanhia pesii Kanadassa ja Alaskassa. Talvehtimisalueet sijaitsevat etelämpänä Yhdysvalloissa ja Pohjois-Meksikossa. Laji on tavattu useissa Euroopan maissa yksittäin tai pareittain, usein valkoposkihanhien parvissa, mutta havaintoja pidetään yleensä tarhakarkulaisina. Eskimohanhesta on tehty havaintoja myös Suomessa. Kuopiossa havaittiin toukokuussa 2024 eskimohanhi, joka todettiin renkaan perusteella luonnonvaraisesti Atlantin yli harhautuneeksi. Kaikki muut Suomessa vuoden 2024 loppuun mennessä havaitut noin 11 yksilöä on tulkittu tarhakarkulaisiksi.
Ravinto.
Eskimohanhen ruokavalio koostuu pääosin kasvimateriaalista kuten suuresta osaa vuodesta vihreistä ruohoista ja saroista sekä syksymuuton aikaan villiruohojen siemistä ja viljasta.
Sankhara

Saṅkhāra () tai saṃskāra () on buddhalainen käsite tai termi joka kuvaa näkyvämmin Buddhan opetusta. Sana tarkoittaa kokoonpantua ja kookoonpanijaa. 
Ensimmäisessä (passiivisessa) mielessä saṅkhāra tarkoittaa ehdonvaraista ilmiötä yleisesti ja erityisesti henkisiä taipumuksia. Näitä kutsutaan tahdonalaisiksi muodostelmiksi, koska ne syntyvät tahdonalaisuuden seurauksina ja ne ovat syitä tuleville tahdonalaisille teoille. 
Toisessa (aktiivisessa) merkityksessä, saṅkhāra viittaa mielen ja aivojen kykyyn (sankhara-khandha), liittää yhteen nämä muodostelmat.
Paul Bunyan

Paul Bunyan on pohjoisamerikkalaisen, etenkin yhdysvaltalaisen kansanperinteen myyttinen hahmo, jättimäinen ja työteliäs metsuri. Paul Bunyanin legenda syntyi luultavasti 1800-luvulla Wisconsinin metsuriyhteisöissä, ja hänestä tuli kirjoissa julkaistujen tarinakokoelmien myötä Yhdysvalloissa tunnettu hahmo 1920-lukuun mennessä. Paul Bunyanin legendaa ylläpidetään Yhdysvalloissa edelleen kirjoissa sekä patsain ja festivaalein. Hän edustaa amerikkalaisille ihannoitua menneisyyttä, ahkeruutta, isänmaallista voimaa ja miehekkyyttä.
Legenda.
Paul Bunyan oli legendan mukaan yli 210 senttimetriä pitkä, väkivahva ja kuuluvaääninen. Metsurina hän oli vertaansa vailla, ja hänen ansiokseen luettiin Pohjois-Dakotan metsien kaataminen ja Yläjärven kaivaminen. Bunyanin leirin kerrottiin olleen Big Onion River -joella, ja hänen sanottiin omistaneen jättimäisen sinisen härän, jolle annettiin jälkikäteen nimeksi ”Babe”.
Vanhat metsurit kertoivat savotoilla tarinoita Bunyanista usein improvisoiden ja liioittelussa toistensa kanssa kilpaillen, tai tulokkaiden herkkäuskoisuutta testatakseen. Ensimmäiset ajoitetut viittaukset Paul Bunyaniin ovat tiettävästi talvelta 1885–1886 Tomahawkin kaupungin pohjoispuolen savotoilta. 1900-luvun alkuun mennessä Bunyanin legenda oli jo tunnettu metsuriyhteisöissä kautta maan. Ensimmäinen sanomalehtimaininta hänestä on vuodelta 1904 "Duluth Evening Newsissä", ja vuonna 1910 hänet mainittiin ensimmäisen kerran suurissa kansallisissa sanomalehdissä. Ensimmäiset Bunyania käsittelevät kirjat julkaistiin vuonna 1914, ja autenttisin tarinakokoelma hänestä julkaistiin "Transactions of the Wisconsin Academy of Arts, Sciences and Letters" -julkaisussa vuonna 1916. Vuosisadan puoliväliin mennessä Bunyanista oli tullut jo hyvin tunnettu hahmo, jota hyödynnettiin laajalti mainonnassa ja markkinoinnissa.
Autenttisuus.
Jotkut tutkijat ovat epäilleet Bunyan-tarinoiden autenttisuutta; esimerkiksi Carleton C. Adams esitti vuonna 1940, että todisteita ei juurikaan ole tarinoiden laajasta esiintymisestä metsurien keskuudessa ennen kuin ne painettiin. Suuri osa tarinoista onkin julkaistu Red River Lumber Company -puuyhtiön markkinointitarkoituksissa 1910- ja 1940-lukujen välillä. Vanhojen metsurien kertomusten mukaan itse hahmo oli kuitenkin olemassa metsurien kansanperinteessä jo 1800-luvulla. Suuri osa legendasta on silti mahdollisesti vasta 1900-luvun kirjoittajien keksimää.
Rita Chikwelu

Rita Chikwelu (s. 6. maaliskuuta 1988 Asaba) on nigerialainen jalkapalloilija. Hän edustaa ruotsalaista Kristianstadia.
Chikwelu on aiemmin pelannut neljän kauden ajan Suomessa Pietarsaaren FC Unitedissa. Hän oli Naisten Liigan paras maalintekijä vuonna 2009. Kausina 2010–2016 hän edusti Ruotsissa Umeå IK:ta.
Nigerian naisten jalkapallomaajoukkueessa Chikwelu on esiintynyt yli 30 kertaa ja on edustanut maataan vuosien 2007, 2011 ja 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän kuului Nigerian joukkueeseen myös vuoden 2008 Pekingin olympialaisissa.
Valentina Monetta

Valentina Monetta (s. 1. maaliskuuta 1975 San Marino, San Marino) on sanmarinolainen laulaja. Hän on edustanut kotimaataan Eurovision laulukilpailussa neljästi, vuosina 2012, 2013, 2014. ja vuonna 2017 yhdessä Jimmie Wilsonin kanssa.
Valentina Monettan isä on kotoisin Calabriasta, Italiasta ja äiti San Marinosta. Valentina syntyi perheensä toiseksi lapseksi. Hän vietti lapsuutensa San Marinossa ja opiskeli taidepainotteisessa lukiossa Riminissä.
Monetta innostui musiikista jo lapsena. Hän harjoitteli pianonsoittoa ja laulua kotona ja kokeili epäröimättä uusia musiikkityylejä. Monetta soitti uransa alkutaipaleella useissa yhtyeissä. Hänen ensimmäisen yhtyeensä oli vuonna 1995 perustettu Tiberio. Tällä hetkellä hänellä on oma liveyhtyeensä nimeltä My Funky Valentine. 
Monetta pitää musiikillisena vaikuttajanaan muiden muassa Whitney Houstonia.
Edustajana Eurovision laulukilpailuissa.
2012.
Vuonna 2012 Valentina Monetta valittiin sisäisesti edustamaan San Marinoa dancetyylisellä kappaleella ”The Social Network Song”, jonka ovat sanoittaneet Timothy Touchton ja Jose Santana Rodriguez ja säveltänyt Ralph Siegel. Kappaleen alkuperäinen nimi oli ”Facebook Uh Oh Oh”, mutta 18. maaliskuuta EBU ilmoitti kappaleen sisältävän kaupallista sanomaa ja että se siten rikkoi kilpailun sääntöjä. San Marinolle annettiin mahdollisuus vaihtaa edustuskappaletta tai muuttaa kappaleen sanoitusta. 
22. maaliskuuta julkaistiin kappaleen päivitetty versio, jossa on pääosin samat sanoitukset kuin alkuperäisessä, mutta ilman suoraa viittausta Facebookiin.
Monetta kilpaili päivitetyllä kappaleella Eurovision laulukilpailun 1. semifinaalissa 22. toukokuuta esiintymisnumerolla 11. Kappale ei päässyt finaaliin, vaan sijoittui semifinaalissa 14:nneksi 31 pisteellä.
2013.
Valentina Monetta edusti San Marinoa vuonna 2013 italiankielisellä kappaleella ”Crisalide (Vola)” (). Kappaleen sanoittivat Ralph Siegel ja Mauro Balestri ja sävelsi Ralph Siegel. Kappaleesta tehtiin myös englanninkielinen versio ”Chrysalis (You’ll Be Flying)”.
"Crisalide" kilpaili 2. semifinaalissa 16. toukokuuta esiintymisnumerolla 2 ja menestyi edeltäjäänsä paremmin. Kappale ei kuitenkaan päässyt jatkoon, vaan jäi 17 pisteen päähän finaalipaikasta sijoittuen sijalle 11.
2014.
Ralph Siegelin säveltämä ja Mauro Balestrin sanoittama kappale ”Maybe” esitettiin yleisölle 14. maaliskuuta San Marino RTV:n suorassa lähetyksessä. Kappaleesta julkaistiin myös italiankielinen versio ”Forse”.
Finaalissa kappale pääsi sijalle 24.
2017.
Ralph Siegelin säveltämä, sekä Steven Barnaclen ja Jutta Staudenmayerin sanoittama kappale ”Spirit of the Night” esitettiin yleisölle 12. maaliskuuta.
Valentinan kanssa kappaleella laulaa Jimmie Wilson.
Semifinaalissa kappale sijoittui viimeiseksi 1 pisteellä eikä päässyt finaaliin.
Berndt Lagerstam

Berndt Erik Lagerstam () oli suomalainen taidemaalari ja piirustuksenopettaja.
Lagerstam valmistui arkkitehdiksi 1895. Hän opiskeli Pariisissa, Kööpenhaminassa ja Italiassa ja toimi piirustuksenopettajana Helsingissä, muun muassa Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1904–1914 ja Teknillisessä korkeakoulussa 1903–1930. Lägerstam maalasi muotokuvia sekä maisemia, erityisesti Helsingin satamista.
Lagerstamin puoliso oli Hilda Augusta Ulrika Ahnger, heidän pojastaan Berndt Erik Johannes Lagerstamista (s. 1919) tuli keuhkosairauksiin erikoistunut lääkäri.
Pirkanpalkonen

Pirkanpalkonen ("Oxyethira tamperensis") on vesiperhosiin kuuluva hyönteinen, joka kuvattiin tieteelle uutena lajina Tampereen Hervannasta 25. heinäkuuta 1998 löydettyjen yksilöiden perusteella.
Koko ja ulkonäkö.
Pirkanpalkonen on pieni vesiperhonen, jonka siivet ovat tummanharmaat ja niissä on muutamia vaaleita täpliä. Tarkempi lajinmääritys perustuu anatomisten yksityiskohtien ja genitaalien tarkasteluun. Etusiiven pituus on 2,5 millimetriä.
Levinneisyys.
Laji tunnetaan ainoastaan Suomesta. Alkuperäisen löytöpaikan lisäksi laji on tavattu ainakin Pohjois-Pohjanmaalta.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajin alkuperäinen löytöpaikka on Hupakankorven oja, jonka vesi on suolta laskeville ojille tyypillisesti sävyltään ruskeaa, mutta kirkasta. Ojassa on mutapohja ja turpeesta muodostuvat reunat sekä vesikasvillisuutta. Lajin elinpaikka on aurinkoinen, mutta tuulensuojainen ja sen ympäristössä kasvaa lehtipuita ja -pensaita. Ensimmäiset tunnetut yksilöt löydettiin iltapäivällä ojanreunan kasvillisuutta haavimalla.
Kati Närhi

Kati Närhi (s. 14. kesäkuuta 1973 Helsinki) on suomalainen kuvittaja ja sarjakuvapiirtäjä.
Närhi valmistui taiteen kandidaatiksi Taideteollisesta korkeakoulusta graafisen suunnittelun osastolta vuonna 2001, mitä ennen hän opiskeli kirjallisuustiedettä ja estetiikkaa Helsingin yliopistossa.
Närhin Agnes-trilogian albumit "Saniaislehdon salaisuudet" (2010), "Mustasuon mysteeri" (2012) ja "Seitsemäs vieras" (2015) olivat Sarjakuva-Finlandia-ehdokkaina, ja viimeinen osa voitti palkinnon. "Saniaislehdon salaisuudet" on käännetty saksaksi, ranskaksi ja italiaksi. "Seitsemäs vieras" on ilmestynyt myös tšekiksi. "Ei Mikään" -kuvakirja (2020) sai Merit-palkinnon kansainvälisessä 3x3 Mag Illustration Annual nro 16 Professional Show:ssa ja Kirjataiteen komitea valitsi teoksen vuoden kauneimpien kirjojen 2020 joukkoon.
"Kadoksissa" voitti lasten- ja nuortenkirjakuvituksen Rudolf Koivu -palkinnon 2023.
Närhi on myös kuvittanut muun muassa Paula Norosen "Yökoulu"-lastenkirjasarjaa ja Reetta Vehkalahden "Pipsa Kopperoisen tutkimuksia" -sarjaa.
Carina Vogt

Carina Vogt (s. 5. helmikuuta 1992 Schwäbisch Gmünd) on saksalainen mäkihyppääjä, olympiavoittaja ja viisinkertainen maailmanmestari. Hänen seuransa on SC Degenfeld. 
Vogt saavutti nuorten MM-kilpailuissa hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa Erzurumissa 2012. Hän sijoittui viidenneksi 2013 MM-kilpailuissa. Sekajoukkuemäestä hän voitti pronssia Saksan joukkueen kanssa. Sotšin olympialaisissa 2014 hänestä tuli ensimmäinen naisten mäkihypyn olympiakultamitalisti voitettuaan normaalimäen ennen Daniela Iraschko-Stolzia. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän voitti kultaa sekä normaalimäessä että sekajoukkuekisassa. Lahdessa 2017 hän uusi normaalimäen ja sekajoukkuekilpailun maailmanmestaruutensa. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui viidenneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 Vogt oli mukana voittamassa historian ensimmäistä naisten joukkuemäkeä. Normaalimäessä hän oli kymmenes.
Vogt hyppäsi maailmancupissa palkintopallille ensimmäisen kerran 9. helmikuuta 2013 sijoituttuaan kolmanneksi Japanin Zaōssa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi. Seuraavalla kaudella hän oli toinen Tšaikovskin molemmissa kilpailuissa, Sapporossa ja Zaōn jälkimmäisessä kilpailussa sekä kolmas Hinterzartenissa, Zaōn ensimmäisessä kilpailussa ja Planican molemmissa kilpailuissa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi. Tammikuussa 2015 hän oli toinen Sapporon jälkimmäisessä osakilpailussa. Ensimmäisen osakilpailuvoittonsa hän saavutti viikkoa myöhemmin Zaōssa. Oberstdorfin molemmissa kilpailuissa sekä Hinzenbachin ensimmäisessä osakilpailussa hän oli toinen ja voitti Hinzenbachin jälkimmäisen kilpailun. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kolmas. Helmikuussa 2017 hän oli Hinzenbachin kilpailuissa kolmas ja toinen sekä Ljubnossa kerran toinen. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui viidenneksi. Joulukuussa 2017 hän oli Lillehammerissa kolmas. Maaliskuussa 2018 hän oli Râşnovissa kolmas. Kauden 2017–2018 kokonaispisteissä hän sijoittui kuudenneksi. Kaudella 2018–2019 hän oli kolmas Zaōssa ja toinen Râșnovissa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui yhdeksänneksi.
Anniina Äijänen

Maria Anniina Äijänen (s. 1. lokakuuta 1995 Tampere) on suomalainen koripalloilija. Isona laitahyökkääjänä tai sentterinä pelaava Äijänen on Tampereen Pyrinnön kasvatti. Hän on pelannut myös Suomen naisten maajoukkueessa.
Pelaajaura.
Äijänen pelasi kasvattajaseurassaan Tampereen Pyrinnössä I-divisioonaa vuosina 2010–2012, kunnes siirtyi kesken kauden 2012–2013 SM-sarjassa pelanneeseen BC Nokiaan kovemman harjoitusvastuksen perässä. SM-sarjatasolla Äijäsen yhden ottelun piste-ennätys on 19. tammikuuta 2013 ToPo:a vastaan tehdyt 20 pistettä. Syksyllä 2013 Äijänen siirtyi Korisliiga-joukkue Forssan Alkuun.
Huhtikuussa 2014 Äijänen siirtyi Yhdysvaltoihin Xavierin yliopistoon, jossa aikaisemmin pelasivat muun muassa Taru Tuukkanen ja Reetta Piipari. Äijäsen ensimmäinen yliopistokausi päättyi WBI-kutsuturnauksen toiselle kierrokselle.
Neljän yliopistokauden jälkeen Äijänen siirtyi Espanjaan. Kaudella 2018–2019 hän edusti Sedis Bàsquetia, joka ylsi Espanjan liigassa välieriin. Seuraavalla kaudella hän edusti toisella sarjatasolla Universitario de Ferrolia. Kaudella 2020–2021 Ferrol voitti kaikki ottelunsa ja nousi pääsarjaan.
Maajoukkue.
Äijänen valittiin ensimmäisen kerran Suomen maajoukkueeseen huhtikuun lopulla 2013. Hänet valittiin maajoukkuerinkiin myös vuosina 2015 ja 2016.
Äijänen pelasi myös Suomen B-nuorten maajoukkueessa 50 ja A-nuorten maajoukkueessa 34 ottelussa.
Pelityyli ja ominaisuudet.
Suomen naisten maajoukkueen päävalmentaja Pekka Salminen kuvaili 189-senttistä Äijästä kesällä 2016 "aidoksi nelospaikan pelaajaksi".
Elisa Runsas

Elisa Johanna Runsas (s. 24. joulukuuta 1994 Ylöjärvi) on suomalainen koripalloilija. Laiturina pelaava Runsas on Tampereen Pyrinnön kasvatti.
Runsas pelasi kasvattajaseurassaan Tampereen Pyrinnössä I-divisioonaa vuosina 2010–2012, kunnes siirtyi kaudeksi 2012–2013 SM-sarjassa pelanneeseen BC Nokiaan ja seuraavaksi kaudeksi Forssan Alkuun. Hän on pelannut myös Suomen B-nuorten maajoukkueessa 23 ja A-nuorten maajoukkueessa 37 ottelussa.
Ranulph Fiennes

Ranulph Fiennes (s. 7. maaliskuuta 1944) on brittiläinen tutkimusmatkailija ja seikkailija. Hän on syntynyt Britanniassa, mutta viettänyt lapsuutensa Etelä-Afrikassa. Vuonna 1965 hän liittyi Britannian armeijan erikoisjoukkoihin, joissa hän taisteli Omanissa olleita terroristeja vastaan.
Seikkailut.
Fiennesillä on useita ennätyksiä tutkimusmatkailijana. Hän on muun muassa ollut ensimmäinen ihminen joka on käynyt molemmilla navoilla, kulkenut ensimmäisenä maapallon ympäri molempien napojen kautta ja ylittänyt Etelämantereen ilman ulkopuolista apua.
Seitsemän maratonia.
Vuonna 2003 hän juoksi seitsemän maratonia seitsemällä mantereella seitsemänä peräkkäisenä päivänä. Tämä tapahtui vain kolme ja puoli kuukautta ohitusleikkauksen vaatineen sydänkohtauksen jälkeen.
Etelämantereen ylittäminen talvella 2013.
Vuonna 2013 hän aikoi ensimmäisenä ihmisenä ylittää Etelämantereen talvella. Matkan pituus on 4 000 kilometriä ja lämpötila saattaa olla alimmillaan jopa −90 °C. Matka lähtee Novolazareskajan tutkimusasemalta 21. maaliskuuta 2013. Sieltä hänen viisihenkinen motorisoitu ja viimeisintä teknologiaa käyttävä retkikuntansa kulkevat etelänavan kautta Scottin asemalle Rossininmeren rannalle. Scottin asemalle he saapuvat syyskuussa 2013 mutta he joutuvat odottamaan siellä vielä tammikuuhun 2014 saakka, ennen kuin heidät voidaan noutaa sieltä pois.
Arvo Saloranta

Arvo Ensio Saloranta (26. joulukuuta 1895 Renko – 3. huhtikuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen asesuunnittelija ja kenraalimajuri. Hän on tunnettu Lahti-Saloranta M/26 -pikakiväärin kehittämisestä yhdessä aseteknikko Aimo Lahden kanssa. Hän toimi puolustusvoimien asesuunnittelun ja taisteluvälineiden kehittämisen tehtävissä ja kehitti myös useita miinoja ja sytyttimiä.
Saloranta suoritti Sotakorkeakoulun Tanskassa 1923 ja teki 1920-luvun alussa muutoinkin opintomatkoja. 1925–1927 hän toimi puolustusministeriön taisteluosaston päällikkönä ja 1927–1929 valtion kivääritehtaan johtajana. Aseseppäkoulussa hän työskenteli 1929–1938. Sodan aikana hän toimi puolustusministeriön asesuunnittelun toimistopäällikkönä. Pääesikunnan taisteluvälineosaston päällikkönä Saloranta toimi 1947–1953 ja vuodesta 1953 eteenpäin taisteluvälinepäällikkönä. 
Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1920, kapteeni 1924, majuri 1928, everstiluutnantti 1939, eversti 1941, kenraalimajuri 1953.
Kauko Pöyhönen

Kauko Ilmari Pöyhönen (3. maaliskuuta 1918 Pietari, Neuvosto-Venäjä – 22. huhtikuuta 1970 Bardu, Norja) oli suomalainen kenraaliluutnantti. Hän toimi puolustusministeriön kansliapäällikkönä 23.4.1968–22.4.1970. 
Kuolema.
Pöyhönen osallistui huhtikuun loppupuolella 1970 Pohjois-Norjassa pidettyyn Pohjoismaiden puolustusministereiden kokoukseen ministeri Sulo Suorttasen seurassa. Huhtikuun 22. päivänä kokousvieraille järjestettiin Bardussa Sørskogenin ampumakenttäalueella taistelunäytös. Näytöksen päätyttyä vieraita saapui noutamaan kolme Norjan ilmavoimien Bell UH-1B -helikopteria, jotka odottivat matkustajiaan moottorit käyden. Keskimmäiseen helikopteriin suuntaavien vieraiden oli tarkoitus mennä sisään helikopterin vasemmasta ovesta, mutta Pöyhönen päätti kiertää helikopterin pyrstöpuomin ja yrittää sisään oikeanpuoleisesta ovesta. Ovi oli kuitenkin lukittu. Tällöin Pöyhönen kääntyi kannoillaan ja ehti ottaa muutaman askeleen kiertääkseen helikopterin uudestaan, mutta samassa hän törmäsi helikopterin pyörivään pyrstöroottoriin. Pyörivä roottori silpoi pahoin Pöyhösen pään ja olkapään, eikä paikalle nopeasti saatu sotilaslääkäri voinut tehdä muuta kuin todeta hänet kuolleeksi. Hänen ruumiinsa lennätettiin ensin Tromssan sotilassairaalaan Setermoeniin ja seuraavana päivänä 23.4.1970 Suomeen. Pöyhönen haudattiin 29.4.1970. Hänen hautansa on Helsingin Hietaniemen hautausmaalla lähellä sankariaukiota.
Ensimmäinen Suomessa valmistettu S J35 Draken -hävittäjä nimettiin vuonna 1974 ”Kakeksi” Pöyhösen lempinimen mukaan.
Sotilasuran yhteenveto.
Ylennykset
Mindanaon autonominen muslimialue

Mindanaon autonominen muslimialue ("Autonomous Region in Muslim Mindanao", ARMM) oli Mindanaon saariryhmässä sijaitseva Filippiinien hallintoalue. Alue jakautui viiteen provinssiin: Basilan (paitsi Isabela City), Lanao del Sur, Maguindanao, Sulu ja Tawi-Tawi. Alueen väkiluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 3 256 140.
Felicia Schroeder

Felicia Schroeder (s. 2. joulukuuta 1986 Cincinnati ) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Hän on viimeksi edustanut ruotsalaista Kvarnsvedens IK:a maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1 divisioonassa. 
Vuonna 2011 Schroeder pelasi Suomessa Åland Unitedin joukkueessa ja oli Naisten Liigan paras maalintekijä 23 maalilla. Aikaisemmin hän on esiintynyt Yhdysvaltojen yliopistosarjoissa. Kauden 2012 päätteeksi Schroeder lopetti uransa huipputasolla ja palasi kotimaahansa valmennustehtäviin Teksasin A&amp;M yliopistoon.
Felicia Schroeder on ollut syntymästään asti kuuro. Hän oli mukana Yhdysvaltojen kuurojen naisten jalkapallomaajoukkueessa, joka voitti kultaa Deaflympics-kisoissa 2007 sekä kuurojen maailmanmestaruuden Ankarassa vuonna 2011.
Erkki Laatikainen (sotilas)

Erkki Antero Laatikainen (28. huhtikuuta 1928 Helsinki – 20. toukokuuta 2016 Kerava) oli suomalainen kenraaliluutnantti. Hän oli jalkaväenkenraali Taavetti Laatikaisen poika. 
Laatikainen suoritti aktiiviupseerin tutkinnon 1950, ylemmän päällystön kurssin 1973 ja valtakunnallisen maanpuolustuskurssin 1976. Hän työskenteli Porin prikaatissa opetusupseerina ja komppanianpäällikkönä 1950–1958. Hän opetti Kadettikoulussa 1960–1964. Pohjois-Suomen prikaatissa hän oli koulutus- ja järjestelytoiminnan päällikkö sekä aliupseerikoulun johtaja 1964–1966. Pääesikunnassa Laatikainen toimi toimisto- ja osastopäällikkönä 1966–1977 järjestelyosastolla. Hän toimi Pohjois-Suomen sotilasläänissä esikuntapäällikkönä vuodesta 1977 alkaen ja myöhemmin sotilasläänin komentajana eläkkeelle jäämiseen vuoteen 1986 saakka.
Ylennykset: vänrikki 1949, luutnantti 1951, majuri 1964, everstiluutnantti 1970, eversti 1975, kenraalimajuri 1980, kenraaliluutnantti 1986.
Tauno Kopra

Tauno Toivo Kopra (11. toukokuuta 1906 Hiitola – 13. toukokuuta 1995 Hämeenlinna) oli suomalainen kenraaliluutnantti.
Kopra kävi Kadettikoulun 1928–1930 sekä Sotakorkeakoulun 1946–1947 (ye-upseeri 1948). Hän työskenteli nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Polkupyöräpataljoona 1:ssä (PPP 1) 1930–1939. Jatkosodassa Kopra toimi 12. divisioonan esikuntapäällikkönä 1941. Vuosina 1942–1944 hän toimi 3. prikaatin esikuntapäällikkönä ja pataljoonankomentajana. Sodan jälkeen 1945–1946 Kopra toimi 3. divisioonan esikuntapäällikkönä ja armeijakunnan esikunnassa toimistopäällikkönä. Yleisesikunnassa toimistoesiupseerina hän oli 1947–1948. Taistelukoulussa hän opetti 1948–1949. Pataljoonan komentajana Reserviupseerikoulussa hän toimi 1949–1953. Panssariprikaatin esikuntapäällikkönä Kopra työskenteli 1953–1956. Vuodet 1956–1957 hän komensi Panssarirykmenttiä. Komentajana hän toimi 1957–1959 Karjalan Prikaatissa ja 1959–1960 Panssariprikaatissa. Sotakorkeakoulun johtajana hän toimi 1960–1961. 1. divisioonaa Kopra komensi 1961–1966. 
Ylennykset: vänrikki 1930, luutnantti 1932, kapteeni 1939, majuri 1941, everstiluutnantti 1948, eversti 1956, kenraalimajuri 1959, kenraaliluutnantti 1961.
Kopran poika on kenraaliluutnantti Matti Kopra.
Manya Makoski

Manya Makoski (s. 18. huhtikuuta 1984 Bridgeport) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija. Hän edustaa National Women's Soccer League -sarjassa pelaavaa Sky Blue FC -seuraa. 
Makoski on pelannut urallaan useissa eri amerikkalaisjoukkueissa sekä yhden kauden Islannin ja Suomen pääsarjoissa. Vuonna 2012 hän edusti Naisten Liigassa pelaavaa Åland Unitedia ja oli sarjan paras maalintekijä 31:llä osumalla. Hänet valittiin myös Naisten Liigan vuoden pelaajaksi. Makoski on pelannut useissa ikäkausimaajoukkueissa ja voittanut muun muassa alle 19-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 2002.
Ansar Dine

Ansar Dine (, ’uskon puolustajat’) oli Pohjois-Malissa vaikuttanut islamistinen militanttijärjestö, joka on keskeinen osapuoli Malin sisällissodassa. Toimintansa se aloitti maaliskuussa 2012. Järjestön tärkeimpänä tavoitteena on ylttää koko Maliin šariaan pohjautuva islamilainen hallinto. Siitä huolimatta, että järjestön tavoitteet ovat alueellisia ja paikallisia, järjestö liittoutui keväällä 2012 Malin sotilasvallankaappauksen myötä Islamilaisen Maghrebin Al-Qaidan (AQIM) kanssa.. AQIM-kontaktit toivat Pohjois-Maliin kansainvälisiä jihadisteja, jotka ovat yleensä arabeja, AQIM:in tapauksessa erityisesti algerialaisia, kun taas Ansar Dine on ollut lähinnä tuaregien ja muutamien Malin arabien järjestö. Ryhmän jäsenten on raportoitu tulevan, Malista, Algeriasta ja Nigeriasta. Ansar Dinen puhemiehenä huhtikuusta 2012 lähtien toimineesta Omar Ould Hamahasta tuli AQIM-yhteyksistä tunnetuin Länsi-Afrikan ykseyden ja jihadin liikkeen (MOJWA) sotilaallinen johtaja elokuussa 2012.
Itseään Azawadin islamilaiseksi liikkeeksi kutsuva fraktio irrottautui Ansar Dinestä 24. tammikuuta 2013. Tammikuussa 2013 järjestön johtajana toimi tuaregi Alghabass Ag Intalla.
Järjestö vahvistui, kun Gaddafin puolella palkkasotilaina taistelleet tuaregit palasivat asesaaleineen kotimaahansa Azawadiin eli Pohjois-Maliin. Ensiksi se liittoutui keväällä 2012 tuaregien vapautusliikkeen MLNA:n kanssa hyökätessään sotilasvallankaappauksen heikentämän Malin eteläosiin. Tämän jälkeen islamistit kukistivat MLNA:n ja sen perustaman Azawadin valtion kesän 2012 aikana. Tämän jälkeen Pohjois-Malia alistettiin islamilaisen hallinnon alaisuuteen ja myös AQIM-joukot toimivat alueella. Tammikuussa 2013 Ranska teki Maliin sotilaallisen intervention ja hyökkäsi yhdessä Malin asevoimien kanssa islamisteja vastaan vallaten maan pohjoisosan uudelleen. Ansar Dinen ja AQIM:in yksittäiset osastot jatkoivat edelleen vastarintaa Pohjois-Malin kaupungeissa.
Maaliskuussa 2017 neljä al-Qaidaan liitoksissa ollutta ryhmää, al-Murabitoun, Ansar Dine, Macinan vapautusrintama ja Islamilaisen Maghrebin al-Qaida liittyivät yhdeksi järjestöksi nimellä Jamaat Nusrat al-Islam wal-Muslimin eli JNIM.
Ansar Dinen perusti ja ennen tammikuuta 2013 myös johti Saudi-Arabiassa malilaisena diplomaattina toiminut ja 1990-luvun alussa tuaregikapinajohtajana toiminut Ijad ag Ghali, jonka serkku Hamada Ag Hama johtaa pientä AQIM-osastoa.
Gabriel Cronstedt

Gabriel Cronstedt (1897 Helsinki – 28. toukokuuta 1921 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen paroni ja upseeri, joka osallistui vapaaehtoisena Suomen sisällissotaan valkoisissa joukoissa.
Gabriel Cronstedt oli pankinjohtajan Gabriel Cronstedtin poika, joka aikoinaan muutti Tukholmaan Venäjän vallan otteen Suomesta tiukentuessa. Cronstedt valmistui vänrikiksi Svea livgardetissa. Suomen sisällissodan puhjettua hän ilmoittautui Mannerheimin armeijan vapaaehtoiseksi. Hän toimi tämän jälkeen Savon ryhmässä Ernst Löfströmin alaisena, ja otti osaa Varkauden valtaamiseen helmikuussa 1918.
Maaliskuun alussa 1918 luutnantti Cronstedt komensi pataljoonaa, joka eteni Mäntyharjun rintamalla Hillosensalmelle katkaistakseen Mouhun taistelusta perääntyvien punaisten pakotien. Punaisten tykillä varustettu panssarijuna kuitenkin ajoi Cronstedtin miehet sekasortoiseen pakoon, jonka yhteydessä Hillosensalmen sillan räjäyttämiseen tarkoitettu räjähdysainelasti räjähti Paljakanlahden jäällä surmaten osan miehistä ja kuljetushevosista. Valkoiset menettivät epäonnisen retken yhteydessä yhteensä 48 miestä ja 19 jäi vangiksi. Viipurin valtauksen aikana Cronstedt johti Allan Wingen pataljoonaa.
Cronstedt palasi Ruotsiin, jossa hän kuoli vahingonlaukauksen seurauksena Järvafältenillä Tukholmassa.
Lähes kaikissa vuoden 1918 sotaan liittyneissä suomalaisten valkoisten kuvauksissa Cronstedtia on luonnehdittu käytökseltään sietämättömän kopeaksi ja mahtailevaksi, ja hänen arveltiin ylenkatsoneen suomalaisia sotilaita.
Man-Pupu-njor

Man-Pupu-njor (mansiksi Мань-Пупу-нёр, "Man-Pupu-njor" ja , sekä ) on Uralvuoriston tunnetuimpiin nähtävyyksiin kuuluva vuorеnselänne. Se sijaitsee Venäjän Komin tasavallassa Troitsko-Petšorskin piirin itäosissa Petšorajoen alkulähteen luoteispuolella. Vuori merkittiin venäläiselle kartalle ensi kerran vuonna 1846 nimellä Bolvanoiz (г. Болваноиз). Tämä Petšora–Ilytšin luonnonpuistossa sijaitseva vuorenselänne on kuuluisa ennen kaikkea sen "seitsemästä vahvasta miehestään" eli seitsemästä noin 30–42 metriä korkeasta, pystyssä seisovasta, tuulta ja tuiskua uhmaavasta kalliopaadestaan. Vuorenselänteeseen liittyy paljon erilaisia kertomuksia. Paikka oli ainakin aiemmin manseille pyhä.
Man-Pupu-njorin selänteen korkein huippu on 840 metriä merenpintatason yläpuolella. Kalliopaadet sijaitsevat runsas kolme kilometriä tästä pohjoisluoteeseen noin 770 metrin korkeudella. Vuoren nimi tarkoittaa sekä mansin että komin kielellä pientä idolien vuorta (mansin Мань= pieni, Пупу= idoli tai hahmo, нёр= vuori). Nimitykseltään läheinen suurta idolien vuorta tarkoittava vuori sijaitsee muutama kilometri Man-Pupu-njorin vuorenselänteen lounaispuolella ja sen huippu kohoaa noin 100 metriä korkeammalla (mansiksi Яны-пупу-нёр, ).
Man-Pupu-njor ja sen suuret kalliopaadet kohosivat 5. sijalle valittaessa vuonna 2008 Venäjän seitsemää ihmettä. Paikka tuli samalla paljon aiempaa tunnetummaksi. Nähtävyys sijaitsee erämaassa usean päivän vaellusmatkan päässä lähimmästä asutuksesta ja vaativa vaelluskohde jalkaisin tai hiihtäen saapuvalle. Vuoden 2008 valinnan jälkeen virinneen suosion seurauksena vuorenselänteen tavoitettavuutta vaeltaen on kuitenkin jo kehitetty jonkun verran aiemmasta. Tutkijoille ja turistiryhmille järjestetään kuljetuksia myös helikopterilla.
Waiting for a Miracle

Waiting for a Miracle on englantilaisen The Comsat Angels -yhtyeen vuonna 1980 ilmestynyt studioalbumi. Tuottajat ovat esittävä yhtye ja Pete Wilson. Levy-yhtiö on Polydor Records.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet ovat The Comsat Angels -yhtyeen tekemiä. Kappaleista vastaa Copyright Control.
Kokoonpano.
Yhtyeen managerina on toiminut Frank Silver yhtiöstä Swingbest Ltd.
Tuotantotiedot.
LP-levyjä on valmistanut ja jaellut Englannissa Polydor Ltd. (U.K.), 17–19 Stratford Place, London W1N 0BL.
Piz Sardona

Piz Sardona () on vuori Glarusin Alpeilla Sveitsissä. Vuoren korkeus on 3 056 metriä. Piz Sardona sijaitsee Glarusin ja Sankt Gallenin kantoneiden rajalla.
Piz Sardona on antanut nimensä läheiselle laaksolle, jäätikölle ja solalle. Myös vuoren lähiseuduilla sijaitsevan Unescon maailmanperintökohteen nimi ( tai "Sardona", tai "Glarus thrust") juontaa juurensa alueen keskeisen vuoren nimestä.
Geórgios Fasoulás

Geórgios Fasoulás (, 27. kesäkuuta 1946 – 28. lokakuuta 2002) oli kreikkalais-suomalainen arkkitehti, joka on suunnitellut muun muassa Joensuun keskustassa sijaitsevan kauppakeskus Iso Myyn, Mehtimäen jäähallin, päiväkoti Tarpojan sekä Kauppakeskus Metropolin. Arkkitehtikilpailussa, joka koski Joensuun Marjalan asunto- ja vapaa-ajan alueen aatekilpailua, hänen yhdessä arkkitehtien Heikki Hoppanian ja Antti Pihkalan kanssa tekemänsä suunnitelma lunastettiin.
Fasoulás kuoli kesken Iso Myyn suunnittelun, mutta hänen suunnitelmansa perusajatus säilyi loppuun saakka.
House of Cards (televisiosarja)

House of Cards on Beau Willimonin tuottama yhdysvaltalainen poliittinen draamasarja, jonka koko ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin Netflix-suoratoistopalveluun 1. helmikuuta 2013. Sarja on uusintaversio Michael Dobbsin romaaniin perustuvasta BBC:n samannimisestä minisarjasta vuodelta 1990. Sarjan viides tuotantokausi ilmestyi 30. toukokuuta 2017. Lokakuussa 2017 Netflix ilmoitti sarjan päättyvän vuonna 2018 esitettyyn kuudenteen tuotantokauteen.
Sarjan tapahtumat sijoittuvat Washingtoniin. Se kertoo demokraattipoliitikko Frank Underwoodista (Kevin Spacey), joka päättää ryhtyä kostamaan puoluetovereilleen, koska häntä ei valittu Yhdysvaltain ulkoministeriksi.
Sarjassa nähdään cameorooleissa monia yhdysvaltalaisia tv-toimittajia ja mediapersoonia, kuten Bill Maher, Rachel Maddow, Sean Hannity ja George Stephanopoulos. Spaceyn esittämä päähenkilö rikkoo usein neljännen seinän ja puhuu suoraan katsojille.
Tuotanto.
Taustaa.
David Fincherin agentti näytti Fincherille BBC:n alkuperäisen "House of Cards" -televisiosarjan, ja hän innostui tekemään sarjasta uuden version Eric Rothin kanssa. Fincher halusi tehdä televisiosarjan, sillä se on pitkäkestoisempi kuin elokuva. Lisäksi hän sanoi, ettei elokuvassa ole yhtä helppoa toteuttaa mutkikasta luonnehdintaa kuin televisiossa.
Tuotantoyhtiö Media Rights Capital lähestyi yhdysvaltalaisia kaapelikanavia, kuten HBO:ta, Showtimea ja AMC:tä, mutta tilausvideopalvelu Netflix teki korkeimman tarjouksen. Netflix arvioi, että Fincherille ja Kevin Spaceylle olisi kysyntää.
Vuoden 2011 alussa Beau Willimon palkattiin käsikirjoittamaan sarjan pilottijakso. Maaliskuussa 2011 Spacey valittiin vastaavaksi tuottajaksi ja pääosan esittäjäksi. Samoihin aikoihin Fincherin kerrottiin ohjaavan kaksi ensimmäistä jaksoa Willimonin käsikirjoittamana. Netflix tilasi sarjasta 26 jaksoa kahden tuotantokauden ajaksi.
Näyttelijöiden valinta.
Fincher ilmoitti, että jokainen pääroolin esittäjä oli heidän ensimmäinen valintansa rooliin. Spacey oli edellisen kerran televisiosarjan pääroolissa 1980-luvulla sarjassa "Wiseguy". Hän reagoi käsikirjoitukseen myönteisesti, ja häntä miellytti myös se, että Netflix julkaisisi kaikki jaksot kerralla. Spacey valittiin rooliinsa virallisesti 18. maaliskuuta 2011. Robin Wright, joka oli työskennellyt Fincherin kanssa aiemmin elokuvassa "The Girl with the Dragon Tattoo", sai Clairen roolin kesäkuussa 2011. Kate Mara valittiin helmikuussa 2012.
Ohjaus ja käsikirjoittaminen.
Sarjan kehittäjä Beau Willimon käsikirjoitti ensimmäisellä kaudella neljä jaksoa yksin ja kuusi Keith Huffin, Rick Clevelandin, Kate Barnowin ja Gina Gionfriddon kanssa. Edellä mainittujen lisäksi käsikirjoittajina ovat toimineet Sarah Treem ja Sam Forman.
Elokuvaohjaaja ja sarjan vastaava tuottaja David Fincher ohjasi sarjan kaksi ensimmäistä jaksoa. Loput 11 jaksoa ovat ohjanneet James Foley (3 jaksoa) sekä Joel Schumacher, Charles McDougall, Carl Frankin ja Allen Coulter, jotka ovat ohjanneet kaksi jaksoa kukin.
Piz Gloria

Piz Gloria on Sveitsissä, 2 970 metriä korkean Schilthornvuoren huipulla sijaitseva ravintola. Vuori sijaitsee Lauterbrunnenissa, Mürrenin kylän länsipuolella. Vuorelle on köysirata-junayhteys Lauterbrunnenista, Mürrenin kautta, yhteensä neljässä osassa. Ravintola on otettu käyttöön vuonna 1969, ja se tuli tunnetuksi James Bond -elokuvasta "Hänen majesteettinsa salaisessa palveluksessa". Valmistuvan ravintolan sai kuvausryhmä sillä ehdolla käyttöönsä, että he huolehtisivat 400-paikkaisen ravintolan avajaiskuntoon kuvausten päätteeksi. Ravintola käyttää elokuvan mukanaan tuomaa julkisuutta hyväkseen markkinoinnissaan.
Ravintola on pyörivä ja se tekee täyden kierroksen 45 minuutissa.
Kehitysyhtiö

Kehitysyhtiöt (myös kehittämisyhtiöt tai elinkeinoyhtiöt) ovat yhden tai useamman henkilön tai oikeushenkilön perustamia yhteenliittymiä alueellisen yritystoiminnan edistämiseksi. Ne toimivat teollisuuden ja palveluelinkeinojen taloudellisen edun saavuttamiseksi sijoittamalla riskipääomaa yritykseen tai niiden osakkeisiin. Kehitysyhtiöt tarjoavat konsulttipalveluja sekä usein osallistuvat yrityksen hallintoon tietyn määräajan.
Kehitysyhtiöt tavoittelevat saamaan sijoituksensa takaisin mahdollisten tuottojen kera ja käyttää ne uusiin kohteisiin. Ne voivat harjoittaa myös muuta paikallista elinkeinoelämää vahvistavaa toimintaa. Kiinteistösijoitusyhtiöt ja pienet luonnollisten henkilöiden perustamat arvopaperisijoitusyhtiöt eivät ole kehitysyhtiöitä.
Kehitysyhtiöiden tarjoamia palveluita voivat olla esim:
Kehitysyhtiöt mielletään usein toiminnaltaan nopeammiksi ja joustavammiksi kuin kuntahallinnon organisaatiot.
Kehitysyhtiöiksi on kutsuttu myös kahta 1980-luvun kasinotalouteen osallistunutta pörssiyhtiötä Sponsor ja Spontel.
Antton Laine

Antton Laine (s. 18. elokuuta 1972 Mogidaz Gruzes, Brasilia) on suomalainen tanssija ja koreografi.
Ura.
Antton Laine aloitti koreografioiden tekemisen Kotkassa n. 12-vuotiaana. Tanssijan ura alkoi breakdance-tanssitunneista, joilla hän kävi Kotkan kisailijoissa. Kilpatanssiuran Laine aloitti Kotkan Hyrrissä, ja rahoittaakseen tanssiharrastuksensa hän kouluttautui leipuriksi. Helsingissä Antton Laine pääsi vapaaoppilaaksi tanssikoulu Tanssivinttiin. Hän päätyi tanssijaksi sekä Stepupin tanssiryhmään että moniin musikaaleihin.
Antton Laine on voittanut showtanssissa maailmanmestaruuskultaa ja kolme maailmanmestaruushopeaa parinsa Katja Törmälän kanssa. Laine teki koreografian, ja tanssi yhdessä Annina Rubinsteinin kanssa Jari Sillanpään Takes 2 to Tango- esityksessä Euroviisujen laulukilpailussa Istanbulissa vuonna 2004.
Antton Laine esiintyy edelleen tanssijana, mutta on siirtynyt vähitellen tekemään yhä enemmän koreografioita myös urheilun puolelle. Hän on toiminut yhteistyössä eri joukkueiden kanssa joukkuevoimistelussa, telinevoimistelussa (permanto), rytmisessä voimistelussa, team gym-voimistelussa, kilpa-aerobicissä, muodostelmaluistelussa ja taitouinnissa.
Antton Laine on yksi perustajajäsenistä Riko Eklundhin ja Paula Thesleffin ohella, kun liikuntayhdistys Frii ry. aloitti toimintansa vuonna 2011.
Esiintymiset tanssijana ja/tai koreografina.
Show't ja konsertit.
Lukuisia esiintymisiä Suomessa eri artistien, muun muassa seuraavien kanssa: muun muassa Ami Aspelund, Monica Aspelund, Danny, Katri Helena, Arja Koriseva, Johanna Kurkela, Sonja Lumme, Sami Saari, Anneli Sari, Jari Sillanpää ja Laura Voutilainen, Chisu.
Esiintymisiä muualla kuin Suomessa.
Televisio.
Esiintymisiä kotimaisilla YLE-, MTV3-, ja FST-kanavilla eri musiikkiohjelmissa:
Työt koregrafina.
Saavutukset koreografina.
Joukkuevoimistelun Maailmanmestaruuskilpailut
Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2013

Ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2013 järjestettiin 7.–17. helmikuuta Nové Město na Moravěssa, Tšekissä. Kilpailuissa oli 11 eri kilpailukategoriaa. Kaikki nämä vaikuttivat maailmancupin kauden 2012–2013 tilastoihin. Kilpailut muistetaan ennen kaikkea norjalaisurheilijoiden menestyksestä. He keräsivät kahdeksan yhdestätoista mahdollisesta kultamitalista.
Valinta.
Kilpailujen järjestäjä valittiin Kansainvälisen ampumahiihtoliiton vuoden 2008 kongressissa Prahassa. Äänestyksessä Nové Město na Moravě voitti Kontiolahden ja Oslon. Tšekkiläiset olivat hakeneet myös vuoden 2012 MM-kilpailuja, joiden isäntä valittiin samassa kongressissa, mutta he vetäytyivät viime hetkillä uskoen Ruhpoldingin olevan liian kova vastustaja. Urheilijoista mm. Michal Šlesingr ja Tomasz Sikora kannattivat Nové Město na Moravěa kisaisännäksi. 
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Lauri Koho

Lauri (Lassi) Anselm Koho (23. maaliskuuta 1926 Kurkijoki – 5. huhtikuuta 2014 Lappeenranta) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli ison osan urastaan sotilasneuvonantajana Yhdistyneissä kansakunnissa.
Lassi Kohon vanhemmat olivat työnjohtaja Antti Koho ja Anna o.s. Lajunen. Lassi Koho kirjoitti ylioppilaaksi Valtion Sisäoppilaitoksesta 1946 ja jatkoi saman tien Maasotakouluun 28. kadettikurssille, jossa saavutti kadettikersantin palvelusarvon ja valmistui vuonna 1947.
Talvisodassa Koho palveli vapaaehtoisena 4. Kevyessä IT-patterissa Elisenvaarassa. Jatkosodassa hän toimi niin ikään vapaaehtoisena Raskas Patteristo 15:ssä Kannaksella ja Itä-Karjalassa 1941 sekä 1942–1943 Käkisalmen Ilmasuojelupiirissä. 1944 hän suoritti varusmiespalveluksensa 1. ilmatorjuntarykmentissä tehtävissä Helsingissä. 
Valmistuttuaan Maasotakoulusta Koho toimi nuorempana upseerina ja patterin päällikkönä 1. IT-rykmentissä vuosina 1947–1956. 1956 hän suoritti jalkaväen kapteenikurssin ja opiskeli tämän jälkeen vuodet 1957–1959 Sotakorkeakoulun Maasotalinjan yleisellä osastolla. 1959–1960 hän toimi Pääesikunnan tarkastusosastolla toimistoupseerina. Kansainväliset tehtävät hän aloitti apulaissotilasasiamiehenä Lontoossa 1961–1962. Palattuaan Pääesikuntaan hän palveli toimistoesiupseerina 1962–1963. Apulaissotilasasiamiehenä Washingtonissa ja Ottawassa Koho toimi 1963–1964. Vuodesta 1964 vuoteen 1977 hän toimi YK:ssa sotilasyhteysupseerina ja sotilasneuvonantajana New Yorkissa ja Lähi-idässä. Myöhemmin hän palveli Etelä- ja Sisä-Suomen sotilaslääneissä johtotehtävissä ja vuoteen 1983 hän toimi myös Lounais-Suomen sotilasläänin komentajana. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1973 ja kenraaliluutnantiksi 1981. 
Upseerin uransa ohessa Koho oli aktiivisesti mukana erilaisissa järjestötehtävissä, mm. partiopoikien toiminnassa. Reserviin siirryttyään Koho valittiin 1993 perustetun Vapaussodan Perinneliiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi.
Ilmari Kirjavainen

Erkki Ilmari Kirjavainen (1. tammikuuta 1926 Rautu – 17. toukokuuta 2011 Helsinki) oli Suomen rajavartiolaitoksessa palvellut kenraaliluutnantti.
Henkilöhistoria.
Kirjavaisen vanhemmat olivat yliluutnantti Emil Kirjavainen ja Ida Helena Hipeli. Hän avioitui Sinikka Mattilan kanssa ja heidän pojastaan Mikko Kirjavaisesta tuli isänsä tavoin Rajavartiolaitoksen palveluksessa työskennellyt upseeri, joka eläköityi kenraalimajurina. Ylioppilaaksi Kirjavainen tuli Imatran yhteiskoulusta vuonna 1946. 
Sotilasura.
Varusmieskoulutuksensa Kirjavainen suoritti kahdessa erässä, 1944 Panssarintorjuntakoulutuskeskuksessa ja 1946 Jalkaväkirykmentti 7:ssa. Hän suoritti Maasotakoulun kadettikurssin numero 29 ja astui palvelukseen vänrikkinä Jalkaväkirykmentti 3:n Jääkäripataljoonaan. Vuonna 1949 hänet ylennettiin luutnantiksi ja hän siirtyi palvelemaan nuorempana upseerian Kainuun rajavartiostoon vuoteen 1955 asti. Vuosina 1954-1955 hän suoritti Taistelukoulussa kapteenikurssin ja toimi tämän jälkeen taktiikan opettajana ja koulun johtajan adjutanttina Kadettikoulussa. Kirjavainen jatkoi opiskelujaan Sotakorkeakoulun Maasota-linjalla vuosina 1959–1961. Vuosina 1961–1962 hän toimi rajatoimistoupseerina Kaakkois-Suomen rajavartiostossa ja tämän jälkeen Rajavartiolaitoksen esikunnassa toimistoupseerina (1962–1969) ja toimistopäällikkönä (1969–1970).
Vuonna 1970 Kirjavainen nimitettiin Kainuun rajavartioston komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1976 asti. Kirjavainen vastasi muun muassa Kostamuksen rakennushankkeeseen liittyvistä rajanylitysjärjestelyistä. Hän oli Rajavartiolaitoksen esikunnan rajaosaston päällikkö 1976–1978, Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkö 1978–1983 ja päällikkö 1983–1989.
Johannes Lagus

Johannes Lagus (7. heinäkuuta 1846 Lammi – 21. toukokuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, rehtori ja valtiopäivämies ja maanviljelysneuvos. 
Johannes Laguksen vanhemmat olivat rovasti, asessori Johan Lorentz Lagus ja Amalia Karolina Augusta Tamelander ja puoliso vuodesta 1874 Sofia Maria Lovisa Brax. Hän oli Iisalmen tuomiokunnan edustaja talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1891, 1897 ja 1900. Maanviljelysneuvoksen arvonimen Lagus sai 1884. Lagus oli "Salmetar"-lehden ja Olvi-olutpanimon perustajia. Hän perusti myös omistamalleen tilalle Peltosalmeen Iisalmen maalaiskuntaan 1875 meijerikoulun ja 1894 maanviljelyskoulun.
Metsäneuvoksen arvonimen saanut Veikko Hirvensalo ja maanviljelysneuvoksen arvonimen saanut Olli Hirvensalo olivat Johannes Laguksen poikia.
Johannes Dürr

Johannes Dürr (s. 12. maaliskuuta 1987 Melk) on itävaltalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä. Hän edusti SC Göstling-Hochkar -seuraa. Hän jäi Sotšin olympialaisissa 2014 kiinni dopingin käytöstä ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
27. tammikuuta 2020 Dürr tuomittiin 15 kuukauden ehdolliseen vankeuteen dopingrikoksesta, sillä Itävallassa doping on rikos. Tuomio ei ole vielä lainvoimainen.
Arvokisat.
Oslon MM-kilpailuissa 2011 Dürr sijoittui 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 64:nneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli yhdistelmäkilpailussa 15:s.
Sotšin olympialaisissa 2014 Dürr sijoittui yhdistelmäkilpailussa alun perin kahdeksanneksi. Hänen oli määrä kilpailla myös 50 kilometrillä, mutta hän antoi kilpailujen välillä epoa sisältäneen dopingnäytteen. Itävallan hiihtoliitto erotti Dürrin hiihtoliitosta tapauksen vuoksi. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon ja kaikki hänen henkilökohtaiset tuloksensa syyskuusta 2013 lähtien hylättiin takautuvasti.
Maailmancup.
Maailmancupissa Dürr kilpaili ensimmäisen kerran Rybinskissä helmikuussa 2011. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Tour de Skillä 2012–2013, jossa hänen paras sijoituksensa oli kahdeksas Val di Fiemmen 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. Kiertueen lopputuloksissa hän sijoittui 24:nneksi. Helmikuussa 2013 hän sijoittui kahdeksanneksi Davosin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa.
Joulukuussa 2013 Dürr oli neljänneksi nopein Rukan avaustapahtumaan kuuluneessa 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Davosin 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa hän oli seitsemäs. Dürr sijoittui kolmanneksi Tour de Skillä 2013–2014. Hän oli kiertueella nopein 35 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa sekä viimeisellä etapilla, 9 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Nämä kaikki kauden 2013–2014 tulokset kuitenkin hylättiin dopingkäryn vuoksi.
Paluu ladulle.
Kilpailukielto päättyi helmikuussa 2016 ja Dürr palasi kilpaladuille maaliskuussa 2016. Hän toimi kilpailukieltonsa aikana tullimiehenä.
Dürr lopetti uransa maastohiihtäjänä helmikuussa 2019.