tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viktor Svaetichin

Viktor Svaetichin ([sve'tiːhin], , myös muodossa Светишин, "Svetišin"; 10. joulukuuta 1877 Salmi – 27. marraskuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja valokuvaaja. Hänet tunnetaan erityisesti Karjalan kannaksen rakennuskannan ja Viipurin kaupungin kuvaajana. Svaetichin maalasi valokuvamaisia teoksia, joita pidetäänkin enemmän historiallisina dokumentteina kuin minkään tietyn taidesuuntauksen edustajina. 
Laatokan rannalla sijainneen Salmin pitäjän Tuleman kylässä syntynyt Svaetichin opiskeli 1890-luvulla Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä. Viipurissa elämäntyönsä tehneen Svaetichinin teoksia oli Viipurin historiallisen museon kokoelmissa talvisodan syttyessä vuonna 1939 noin 900 kappaletta. Niistä onnistuttiin sodan tuhoilta pelastamaan yli 500. Teokset ovat nykyään Viipuri-säätiön omistuksessa ja niitä säilytetään Lahden historiallisessa museossa sekä Etelä-Karjalan taidemuseossa Lappeenrannassa.
William Grommé

William Tilman Grommé (; 24. joulukuuta 1836 Pietari, Venäjän keisarikunta – 1900 Pariisi, Ranska) oli venäjänsaksalainen taidemaalari ja keräilijä, joka vaikutti pääosin Saksassa ja Ranskassa. Hänet tunnetaan Viipurin historialliselle museolle tekemästään testamenttilahjoituksesta. Pääosaa Grommén keräämästä taide- ja esinekokoelmasta säilytetään nykyään Lahden historiallisessa museossa.
Grommé oli Saksan Bremenistä Pietariin muuttaneen liikemiehen poika. Hän opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1855–1867 ja myöhemmin Düsseldorfissa Saksassa. Vanhempiensa kuoltua Grommé muutti Saksasta Pariisin lähellä sijaitsevaan Château de Maisonsin barokkilinnaan, jonka hän oli ostanut ateljeekseen. Grommé vietti kesiä perheensä omistamassa Onnela-huvilassa Viipurin maalaiskunnan Lavolassa ja hänellä tiedetään olleen kontakteja Pariisissa asuneisiin suomalaisiin taiteilijoihin.
Grommé testamenttasi koko omaisuutensa Viipurin kaupungille. Siihen sisältyi myös 2 619 esinettä ja taideteosta käsittänyt kokoelma, joka liitettiin vuonna 1902 Viipurin historiallisen museon kokoelmiin. Osa taideteoksista siirrettiin vuonna 1930 avattuun Viipurin taidemuseoon. Arvokkaan Maisonsin linnan Viipurin kaupunki myi vuonna 1905 Ranskan valtiolle, koska sen ylläpitokustannukset olivat niin suuret. Suurin osa Grommén kokoelmasta tuhoutui talvisodan pommituksissa vuonna 1940. Pelastetuksi saatiin vain noin sata esinettä, joiden joukossa on muun muassa alankomaalaista Delftin keramiikkaa 1600- ja 1700-luvuilta sekä noin 20 öljyvärimaalausta. Pääosa säilyneistä esineistä sijoitettiin sodan jälkeen perustettuun Lahden historialliseen museoon, mutta taideteoksia päätyi myös Lahden taidemuseoon ja Hämeenlinnan taidemuseoon.
Kansankomissariaatti

Kansankomissariaatti vastasi ministeriötä Neuvosto-Venäjällä 1917–1922 ja Neuvostoliitossa 1922–1945. Tämän jälkeen 1946 nimitykset tavanomaistettiin vaihtaen kansankomissariaatti-päätteen tilalle ministeriö.
Kansankomissariaattien lukumäärä kasvoi vuoteen 1936 mennessä 23:een ja vuoteen 1941 mennessä 43:een.
Reginald Campbell Thompson

Reginald Campbell Thompson (21. elokuuta 1876 – 23. toukokuuta 1941) oli brittiläinen arkeologi, assyriologi ja nuolenpääkirjoituksen tutkija. Hänen kaivuukohteisiinsa kuului muun muassa Ninive, Ur ja Karkemiš.
Kirjailija Agatha Christie ja tämän arkeologina toimiva puoliso Max Mallowan olivat mukana Thompsonin kaivauksilla Ninivessä 1931. Christie omisti kaivauksilla kirjoittamansa kirjan "Lordin kuolema" (1933) Thompsonille ja tämän vaimolle.
Thompson kuoli 64-vuotiaana 1941 palvellessaan Britannian kodinturvajoukoissa.
James Elroy Flecker

James Elroy Flecker (5. marraskuuta 1884 – 3. tammikuuta 1915) oli brittiläinen runoilija, kirjailija ja näytelmäkirjailija. 
Flecker kuoli tuberkuloosiin 30-vuotiaana tammikuussa 1915 Sveitsissä.
Palestine Exploration Fund

Palestine Exploration Fund (PEF) on brittiläinen järjestö, joka perustettiin 1865 alkuperäisenä tarkoituksenaan edistää Palestiinan ja Levantin alueen arkeologista ja muuta tieteellistä tutkimusta.
Järjestöä käytettiin myös tiedustelutiedon keräämiseen alueella Osmanien valtakuntaa vastaan. Esimerkiksi Leonard Woolley ja T. E. Lawrence kartoittivat Siinain niemimaata järjestön nimissä toteutetussa kartoituksessa ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Järjestön julkaisema "Palestine Exploration Quarterly" on ilmestynyt vuodesta 1869.
Formula Renault 3.5 -kausi 2015

Formula Renault 3.5 -kausi 2015 oli Formula Renault 3.5 -sarjan yhdestoista ja viimeinen kausi. Kausi alkoi 25. huhtikuuta Espanjan Alcañizista ja päättyi 18. lokakuuta Espanjan Jereziin.
Heinäkuussa 2015 sarjan järjestävä Renault Sport ilmoitti lakkauttansa Formula Renault 3.5 -sarjan tämän kauden jälkeen. Tämän johdosta sarja tunnetaan jatkossa nimellä Formula V8 3.5.
Sarjan mestaruuden voitti brittiläinen Oliver Rowland. Toiseksi sijoittui ranskalainen Matthieu Vaxivière ja kolmanneksi hollantilainen Nyck de Vries.
Tallit ja kuljettajat.
R = Sarjan tulokas kaudella 2015
Kuljettajamuutokset.
Uudet kuljettajat
Paluun tehneet kuljettajat
Tallia vaihtaneet kuljettajat
Poistuneet kuljettajat
Kausikaktukset

Kausikaktukset ("Hatiora") on brasilialainen muutamalajinen kaktuskasvisuku, joka on läheistä sukua korallikaktuksille ("Rhipsalis"). Suvut eroavat toisistaan varren nivelten kasvun, varsipäätteisten ja värikkäiden kukkien sekä emin vartalon tyvirakenteen ja hedelmien muodon perusteella. Tieteellinen nimi on anagrammi Thomas Harriotin, 1500-luvulla eläneen kasvitieteilijän, sukunimestä.
Tuntomerkit.
Kausikaktukset ovat päällyskasveja, jotka kasvavat puiden oksilla (epifyytit) tai kivillä ja kallioilla (litofyytit). Kasvutavaltaan ne ovat pensasmaisia, hyvin haarovia, aluksi pystyjä, myöhemmin lamoavia ja usein riippuvia. Varsien nivelet ovat enintään viiden senttimetrin pituisia, lieriömäisiä, siivellisiä, kulmikkaita tai litteitä sekä kasvavat yksittäin tai ryhminä edellisen nivelen päässä olevasta areolista. Areolit ovat enimmäkseen pieniä ja niissä on pehmeän harjasmaisia piikkejä tai ne puuttuvat. Kukat kehittyvät varren kärkeen, kukkivat päivällä ja ovat säteittäisiä, kellomaisia ja väriltään keltaisia, vaaleanpunaisia tai punaisia. Pohjusmalja on lyhyt. Hedelmä on pieni, pyöreä ja paljas, siemenet ruskeita tai mustia.
Levinneisyys.
Kausikaktukset ovat kotoisin Brasilian kaakkoisosista.
Lajit.
Kausikaktusten sukuun katsotaan kuuluvaksi kuusi lajia. Yksi lajeista on risteymä, jota ei ole luonnossa vaan se on syntynyt viljelyssä. Lajit ryhmitellään tavallisesti kahdeksi alasuvuksi: "Hatiora" ja "Rhipsalidopsis". Edellisen lajeilla on liereät ja uurteettomat varsinivelet ja kukassa on poikkileikkaukseltaan pyöreä vartalon tyvirakenne (perikarpelli). Jälkimmäisen lajeilla on litteät varsinivelet ja perikarpelli on kulmikas tai siivellinen.
Yhdistyneiden kansakuntien sihteeristö

Yhdistyneiden kansakuntien sihteeristö () on yksi Yhdistyneiden kansakuntien kuudesta pääelimestä. Se vastaa Yhdistyneiden kansakuntien hallinnollisista asioista. 
Sihteeristön pääkonttori sijaitsee ssa. Henkilökunta toimii maailmanlaajuisesti aluetoimistoissa, jotka sijaitsevat Genevessä, Beirutissa, Bangkokissa, Addis Abebassa, Santiagossa, Nairobissa ja Wienissä. Niissä työskentelee yhteensä 12 000 virkamiestä
Sihteeristössä toimii yhteensä 43 000 kansainvälistä työntekijää, joiden esimies on . Sihteeristön tehtävänä on laatia joka toinen vuosi YK:lle talousarvio, jonka yleiskokous hyväksyy omassa istunnossaan. Sihteeristö hallinnoi, valvoo ja vastaa rauhanturvaoperaatioista, vaalijärjestelyistä sekä katastrofi- ja kehitysapuhankkeista. Lisäksi sihteeristö kerää tutkimustietoa ja tekee raportteja. Se vastaa myös tulkkaus- ja käännöspalveluista.
Sihteeristön henkilöstö edustaa työssään YK:ta eikä kotimaataan.
Kaarisillan yhtenäiskoulu

Kaarisillan yhtenäiskoulu on yhtenäiskoulu Porin Pormestarinluodossa. Koulussa on luokat 1–9, ja oppilaita on noin 500. Koulun rehtorina toimii Johanna Siitari.
Kaarisillan yhtenäiskoulu on nimetty sen vieressä sijaitsevan Pormestarinsillan mukaan. Nimestä tehtiin äänestys ja oppilaat päättivät voittajaksi Kaarisillan koulun. Koulu on perustettu vuonna 2008, kun Isosannan koulu ja Pohjois-Porin koulu yhdistyivät yhdeksi kokonaisuudeksi, Kaarisillan kouluksi. Vuonna 2014 koulun nimi vaihdettiin Kaarisillan yhtenäiskouluksi. Alkuvuonna 2017 otettiin käyttöön uusi koulurakennus, joka korvasi 1970-luvulla valmistuneen rakennuksen.
Isolatocereus dumortieri

Isolatocereus dumortieri on pylväsmäinen kaktuskasvilaji, joka on suvun "Isolatocereus" ainoa laji. Aiemmin se on luokiteltu muihin pylväsmäisten kaktusten sukuihin, kuten "Cereus"-, "Lemaireocereus"- ja "Stenocereus"-sukuihin. Nyttemmin on osoitettu, että se poikkeaa muista sekä morfologialtaan että DNA-sekvensseiltään niin paljon, että se on nykyään omassa suvussaan. Tieteellinen sukunimi viittaa siihen, että kasvit kasvavat yksittäin, toisista yksilöistä erillään isolaatiossa eli eristyksissä.
Tuntomerkit.
Laji on kookkaaksi kasvava (jopa 15 metriä korkea), puumainen ja kynttelikkömäinen, rungollinen kaktus. Sen varret ovat pystykasvuisia, hieman kasvin keskustaa kohti käyristyviä, sinivihreitä ja niissä on kuroutumia. Uurteita on 5–8, niiden reunat suoria, tylppiä ja kohoavat kahden sentin päähän uurteen pohjasta. Areolit kasvavat yhteen ajan myötä. Kussakin niistä on 1–4 vaaleaa ja jopa viisi cm pitkää keskuspiikkiä sekä 6–9 tai enemmän noin sentin mittaista säteittäispiikkiä. Kukat puhkeavat varren kärkiareoleihin ja avautuvat yöllä, mutta kestävät vielä seuraavan päivän. Kukat ovat putkimaisia tai suppilomaisia, lyhyitä, vaaleanvihreitä tai valkoisia. Hedelmä on soikea ja punainen.
Levinneisyys.
"Isolatocereus" kasvaa Meksikossa Oaxacan, Hidalgon, Morelosin, Guerreron, Pueblan ja Michoacánin alueella.
Jasminocereus thouarsii

Jasminocereus thouarsii on kaktuskasveihin (Cactaceae) kuuluva laji, joka on ainoa suvussaan. Se on toinen Galápagossaarten endeemisistä kaktussuvuista; toinen on "Brachycereus". Mainitut suvut ovat toistensa sukulaisia, ja lähin sukulainen Amerikan mantereella on "Armatocereus".
Ulkonäkö ja koko.
"Jasminocereus" on tavallisesti puumainen ja runsashaarainen. Korkeutta se voi saavuttaa seitsemän metrin verran. Sen varret ovat liereät, pitkittäisuurteiset, keltaiset tai ruskehtavat. Uurteita on 16–22 ja ne ovat matalia. Areolissa eli kääpiöversossa on noin 40 eripituista piikkiä, jotka ovat aluksi kellertäviä, vanhetessaan tummuvia. Kasvi kukkii yöaikaan, ja kukat ovat laakeita, kermanvalkoisia tai oliivinvihreitä, 2–6 cm leveitä. Kukkapohjus on hoikka ja siinä on suomuja ja karvoja. Hedelmä on pallomainen tai pitkänomainen, vihertävä tai punertavan purppurainen, mehevä mutta vanhetessaan kovettuva ja lähes paljaspintainen. Siinä on jäljellä myös kuihtuneet kehälehtien jäänteet. Siemenet ovat tavallisesti mustia ja munuaismaisia.
Levinneisyys.
Laji kasvaa Galápagossaarista kahdeksalla saarella kolmena muunnoksena. Ecuadorin hallinto on rauhoittanut kasvin.
Lasiocereus

Lasiocereus on Perussa kasvava kaktuskasvien suku, johon kuuluu kaksi lajia. Ne ovat pensas- tai puumaisia, hyvin piikkisiä ja valkokukkaisia kaktuksia. Lähimmät sukulaiset ovat ruostekaktukset ("Haageocereus"). Tieteellisen nimen alkuosa tulee kreikan sanasta "lasios" ’villainen’.
Tuntomerkit.
Pensasmaiset tai puumaiset "Lasiocereus"-kaktukset voivat saavuttaa yhden metrin korkeuden. Niiden varret ovat liereitä ja melko runsasuurteisia. Runsaslukuisissa areoleissa on naskalimaiset tai neulamaiset keskipiikit ja neulamaiset säteittäispiikit. Kukat sijaitsevat varren latvassa laajentuneissa areoleissa, jotka saavat aikaan kefalion näköisen vaikutelman (ovat pseudokefalioita). Kasvit kukkivat öisin valkoisin, putkimaisin kukin. Kukkapohjus on lyhyt ja leveä, tiheän villan ja sukasten peittämä. Hedelmä on tynnyrimäinen, avautuu tyveltään, ja siinä on kuiva malto ja pieniä nystyisiä siemeniä.
Levinneisyys.
Suvun molemmat lajit kasvavat Perussa.
Lajit.
Suvussa on kaksi lajia:
Lucifer-luokka

Lucifer-luokka oli Ranskan laivaston kahden puurunkoisen parkkitakiloidun aluksen muodostama 1. luokan avisoluokka.
Taustaa.
Joulukuussa 1847 Ranskan laivasto päätti kahden uuden höyryvoimalla kulkevan aluksen valmistuksesta vuonna 1849. Cherbourgissa valmistettava 300 hevosvoiman höyrykoneella varustettu korvetti nimettiin "Luciferiksi" ja 200 hevosvoiman höyrykoneella Rochefortissa valmistettu alus "Mégerèksi". Tilaus kuitenkin peruutettiin vuonna 1848 budjettileikkausten seurauksena, mutta varatut nimet säilytettiin meriministerin lisättyä 19. helmikuuta 1851 vuoden 1851 hankintaohjelmaan kaksi Rochefortissa valmistettavaa alusta. Ministeri ei kuitenkaan täsmentänyt alusten käyttötarkoitusta, joten työvoimaneuvosto päätti 22. maaliskuuta 
käyttää kuljetusaluksen piirustuksia lukuun ottamatta rungon muuttamista puiseksi. Tuloksena oli lähes identtinen alus kuin 220 hevosvoiman höyrykoneella varustettu siipiratasalus "Périclès", joka oli luotu käyttämällä 160 hevosvoiman höyrykoneella varustettujen Sphinx-luokan avison piirustuksia.
Alukset.
Victorin Gabriel Sabattier'n "Luciferin" rungosta tekemät piirustukset hyväksyttiin 22. lokakuuta 1851. Piirustuksissa oli säilytetty siipiratasaluksen kansiratkaisut, mikä mahdollisti niiden käytön kuljetusaluksena. "Mégère" valmistettiin samojen piirustusten mukaan, mutta runkorakenne oli Lucien Armanin kehittämä komposiitti eli muun muassa metallikaaret. Komposiittirungon sanottiin olevan 25 tonnia kevyempi kuin "Luciferin" koko puurungon. Työvoimaneuvosto hyväksyi 23. helmikuuta 1852 Sabattier'n piirustukset propulsiojärjestelmästä kolmannella yrityksellä.
Leocereus bahiensis

Leocereus bahiensis on Brasiliassa kasvava kaktuskasvilaji. Se on puuvartinen ja kukkii yöllä. Tieteellinen sukunimi on annettu A. Pacheco Leãon mukaan, joka oli Rio de Janeiron kasvitieteellisen puutarhan johtaja.
Ulkonäkö ja koko.
Kasvi on pysty tai hieman lamoava. Hieman turvonneesta, puutuneesta juuristosta kohoaa yksi tai useampia varsia jopa kolmen metrin korkeuteen. Ne ovat liereitä, puutuneita, limattomia, ohuita, oliivinvihreitä ja 10–19-uurteisia. Piikkejä on ryhmässään 8–16; ne ovat ohuita, neulamaisia ja kellertäviä tai tummanruskeita. Kukat sijaitsevat varren kärjen tuntumassa ja ovat putkimaisia, valkoisia ja 20–25 mm leveitä. Vihreässä kukkapohjuksessa on suomuja ja kalpeita piikkejä ja ulkopinnalla tummia karvoja ja sukasia. Kehälehdet ovat lyhyitä. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, punainen ja avautumaton; kuihtuneita kukan osia on jäljellä. Siemenet ovat kiiltävän mustia, litteitä tai hieman koveria.
Levinneisyys.
Laji kasvaa Brasiliassa Bahian pohjoisosasta Minas Geraisin keskiosiin ulottuvalla alueella.
Teufelsberg

Teufelsberg (”Pirunvuori”) on keinotekoinen kukkula Berliinin kaupungin alueella sijaitsevassa Grunewaldin metsässä, Grunewaldin kaupunginosassa. Se on 120,1 metriä korkea ja Berliinin alueen korkein maastonkohta. Vuoteen 2013 asti sen korkeudeksi ilmoitettiin virheellisesti 114,7 metriä. Berliinin korkein luonnollinen maastonkohta on kaupungin toisella laidalla sijaitseva Müggelberge, jonka korkeus on myös 114,7 metriä.
Teufelsberg luotiin toisen maailmansodan jälkeen, kun paikalle kasattiin 25 miljoonaa kuutiometriä sodassa raunioituneiden berliiniläisten rakennusten jäännöksiä. Määrä vastaisi 15 000 kokonaista rakennusta. Ennen sotaa paikalla oli sijainnut 1937 valmistunut sotatieteellisen tiedekunnan rakennus. Teufelsbergin täyttämistä jatkettiin vuoteen 1972, minkä jälkeen se maisemoitiin. Länsi-Berliiniin sijoitetut amerikkalaiset joukot rakensivat mäen laelle 1950-luvulla valtavan vakoilu- ja salakuuntelukeskuksen. Rakennukset hylättiin amerikkalaisten joukkojen poistuttua vuonna 1992, ja ne ovat siitä alkaen olleet tyhjillään. Rakennukset ja niiden katolla olevat suuret antennikupolit ovat edelleen pystyssä, mutta vandalisoinnin vuoksi huonossa kunnossa. Paikalta on hyvä näköala Berliinin keskustaan, ja rakennuksille on 1990-luvulta alkaen yritetty löytää sopivaa uusiokäyttöä. Tällä hetkellä tiloja käyttää vapaa taiteilijayhdistys, joka järjestää alueella kiertokäyntejä.
Triton-NN

Triton-NN () eli projekti 21310 on venäläinen pienoissukellusveneiden luokka, joka julkistettiin koekäyttöön joulukuussa 2008. Pienoissukellusveneen on suunnitellut nižninovgorodilainen suunnittelutoimisto Lazurit (). Vuonna 1953 toimintansa aloittanut yhtiö on suunnitellut merkittävän osan venäläisistä diesel- ja ydinsukellusveneistä. Pienoissukellusveneitä yritys on suunnitellut sekä sotilaallisiin että siviilitarkoituksiin.
Alusta on luonnehdittu nopean pinta-aluksen ja sukellusveneen yhdistelmäksi. Ruotsalaislähde arvioi sen pystyvän kulkemaan pinta-ajossa moottoritorpedoveneiden tapaan 30–40 solmun nopeudella. Alus on suunniteltu erityisesti venäläisten sukeltajien ja erikoisjoukkojen (Spetsnaz) käyttöön. Arvioiden mukaan alukseen mahtuu noin 10 sukeltajaa. Se voidaan varustaa torpedoilla.
Sukellusvenemallista uutisoitiin 19. lokakuuta 2014 eräänä mahdollisuutena Tukholman saaristossa lokakuun puolivälissä 2014 käynnistettyjen sukellusvene-etsintöjen yhteydessä.
Punakultajäkälä

Punakultajäkälä ("Caloplaca biatorina") on kultajäkälien sukuun kuuluva laji. Se on muodoltaan ruusukkeinen. Reunaliuskat ovat muodoltaan kuperia ja niissä on monesti härmää. Reunaliuskojen lisäksi jäkälässä on yleensä erillisiä pikkuliuskoja. Kotelomaljat ovat kapeatyvisiä. Väri on oranssi tai verenpunainen. Punakultajäkälä muistuttaa muurikultajäkälää ("Calogaya saxicola"), mutta eroaa siitä punaisemmalla värillä sekä siten, että sen kotelomaljat ovat enemmän koholla ja sen liuskat ovat pidemmät. Kultajäkälää tavataan Euraasian mantereella, Afrikan pohjoisosassa ja Australiassa. Se kasvaa kivien päällä ja sitä esiintyy kalkkikivi- ja silikaattikallioilla. Laji on erittäin uhanalainen. 
Punakultajäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy parietiinia (C16H12O5), emodiinia (C15H10O5), fallakinolia (C16H12O6), fallakinaalia (C16H10O6), ksantoriinia (C16H12O6) ja erytroglaukiinia (C16H12O6).
Lapakaktukset

Lapakaktukset ("Lepismium") on 15-lajinen, päällyskasveja sisältävä, eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku. Tieteellinen nimi juontuu kreikankielen sanasta lepis 'suomu', mikä viittaa pieniin areolien tukisuomuihin.
Tuntomerkit.
Kasvit ovat epifyyttejä tai litofyyttejä (kalliokivillä kasvavia), pensasmaisia, suikertavia tai riippuvia kaktuksia, joiden uudet haarat kasvavat varren keskiosasta (mesotoninen haarautuminen). Varret ovat tavallisesti nivelikkäät, liereät, uurteiset sekä siipipalteiset, kulmikkaat tai litteät, piikikkäät tai piikittömät. Lehdet ovat surkastuneet suomuiksi. Kukat sijaitsevat varren sivulla ja ovat pieniä, ratasmaisia, kellomaisia tai hieman putkimaisia. Kukkapohjuksessa on usein nystyjä ja tavallisesti piikkejä. Hedelmä on marjamainen, kirkkaanvärinen tai läpikuultava, toisinaan piikkinen, ja sisältää ruskeita tai mustia siemeniä, jotka ovat pitkänomaisia tai soikeita.
Levinneisyys.
Suku kasvaa enimmäkseen Itä-Boliviassa, mutta kokonaisalue ulottuu Brasilian ja Argentiinan puolelle.
Lajit.
Lapakaktukset kuuluvat selvästi tribukseen Rhipsalideae, mutta sen rajoista on tutkijoilla erimielisyyttä. Erimaalaisista tutkijoista koostuva kaktussystematiikan ryhmä (International Cactaceae Systematics Group) on esittänyt seuraavan 15 lajin kuuluvan tähän sukuun:
Ryynikeltajäkälä

Ryynikeltajäkälä ("Xanthoria sorediata") on keltajäkälien sukuun kuuluva laji. Se muodostaa ruusukkeita, jotka voivat olla yhteenkasvaneita. Liuskat ovat muodoltaan litteitä tai kuperia sekä mutkittelevia. Sekovarressa on tappimaisia tai pallomaisia ulokkeita. Ryynikeltajäkälää tavataan Euraasian mantereella ja Pohjois-Amerikassa. Sitä esiintyy kalkkikivikallioilla ja pahtamuodostelmilla. Lajin leväosakkaana on
viherlevä ("Trebouxia"). Ryynikeltajäkälä muistuttaa loistokeltajäkälää, jolla kuitenkaan ei ole soredioita eli jäkälämuruja eikä isidoita.
Ryynikeltajäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy pääaineena fyskionia (C16H12O5), emodiinia (C15H10O5), fallakinaalia (C16H10O6), parietiinihappoa (C16H10O7) ja teloskistiinia (C16H12O6).
Leptocereus

Leptocereus on Karibian alueen kaktuskasvisuku, jonka tieteellinen nimi viittaa kasvien ohuisiin varsiin (kreikan leptos 'ohut, hoikka'). Siihen kuuluu 15 enimmäkseen suikertavavartista lajia, jotka kukkivat päivällä tai yöllä putkimaisin tai kellomaisin, tavallisesti valkoisin tai kalpean vihrein kukin.
Tuntomerkit.
"Leptocereus"-lajit ovat puumaisia tai pensasmaisia, runsashaaraisia ja pystyjä, köynneliäitä tai maanmyötäisiä, 8–10 m pitkiä. Varret ovat tavallisesti liereitä ja nivelikkäitä, vailla ilmajuuria. Uurteita on 3–8, ne ovat ohuita ja syviä. Neulamaiset piikit ovat tavallisesti pitkäikäisiä. Kukat sijaitsevat lähellä varren kärkeä, joskus erilaistuneissa varren osissa (kefalioissa) yksittäin tai ryhminä ja ovat melko pieniä. Pohjuksessa on tavallisesti suomuja ja piikkejä. Hedelmä on pallomainen tai soikea, mehevä, tavallisesti piikkinen, ja siinä on mustia siemeniä.
Levinneisyys.
Lajit elävät paljolti maantieteellisessä eristyneisyydessä eri saarilla Karibian alueella. Niitä on Kuubassa, Hispaniolassa ja Puerto Ricossa.
Lajit.
Suvussa on 15 lajia:
Levofloksasiini

Levofloksasiini (C18H20FN3O4) on fluorokinoloneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä laajakirjoisena antibioottina. 
Vaikutusmekanismi ja käyttö.
Levofloksasiini on ofloksasiinin S-enantiomeeri yhdisteellä on bakteereja vastaan 8–128-kertainen teho verrattuna raseemiseen ofloksasiiniin. Muiden fluorokinoloniantibioottien tavoin levofloksasiinin teho perustuu bakteerien DNA-gyraasientsyymin inhibointiin, jolloin bakteeri ei kykene syntetisoimaan RNA:ta, kopioimaan DNA:ta eikä lisääntymään. 
Levofloksasiini tehoaa moniin bakteereihin muun muassa "Streptococcus"- ja "Staphylococcus"-suvun lajeihin ja "Haemophilus influenzae"en. MRSA-bakteeri on sille usein resistentti ja grampositiivisia bakteereita vastaan levofloksasiinin teho ei ole yhtä hyvä kuin gramnegatiivisia bakteereita vastaan. Lääkeainetta voidaan käyttää muun muassa keuhkokuumeen ja keuhkoputkentulehduksen hoidossa sekä virtsatieinfektioiden hoitoon. Levofloksasiinia voidaan ottaa joko suun kautta tablettina tai annostella ruiskeena laskimoon.
Haittavaikutukset.
Levofloksasiini on yleisesti ottaen hyvin siedetty lääkeaine. Tyypillisimmät haittavaikutukset ovat ruuansulatuskanavan oireet kuten huonovointisuus ja vatsakipu. Muita lääkkeen käytöstä aiheutuvia haittavaikutuksia voivat olla myös päänsärky ja väsymys.
Eräs harvinainen haittavaikutus on jänteiden tai nivelsiteiden kipu ja tulehdus, jotka voivat johtaa repeämään. Tätä esiintyy useimmiten akillesjänteessä.
Valmistus.
Levofloksasiinia voidaan erottaa raseemisesta ofloksasiinista resoluution avulla joko kiteyttämällä tai entsymaattisesti. Yhdisteen synteesiin on kehitetty myös asymmetrinen synteesimenetelmä.
Otanmäki (yritys)

Otanmäki Oy oli 1. huhtikuuta 1950 perustettu suomalainen valtioenemmistöinen kaivosteollisuusyritys. Vuonna 1968 Otanmäki Oy fuusioitiin toiseen valtiolliseen yritykseen Rautaruukki Oy:hyn.
Otanmäki Oy sai nimensä Otanmäen kaivoksesta. Malmin hyödyntämiseen liitettiin varsin pian ajatus suomalaisen rauta- ja terästuotannon aloittamisesta. Otanmäen kuten muidenkin kaivosten magnetiittirikasteet vietiin ulkomaille siihen asti kunnes Raaheen valmistui oma rautatehdas. Magnetiittirikasteesta erotetun vanadiinituotteen osuus tuloista oli 70%. Otanmäki tuotti maailman vanadiinituotannosta seitsemän prosenttia. 
Kemijärven maalaiskunnan Kärväsvaaran ja Raajärven kaivokset avattiin vuosina 1959 ja 1964. Kaivokset olivat toisistaan 10 kilometrin etäisyydellä. Kaivosten tuote oli magneettirikaste.
Rautaruukki Oy:n rautatehdastoiminta vakiintui 1960-luvulla ja toisaalta Otanmäki Oy:n tuotanto meni täysin Raahen. Tämän johdosta katsottiin järkeväksi yhdistää Otanmäki Oy Rautaruukki Oy:hyn, joka toteutettiin vuonna 1968.
Hardee’s

Hardee’s on yhdysvaltalainen pikaruokaravintolaketju, joka perustettiin vuonna 1960. Yritys on Carl’s Jr.:n kanssa Yhdysvaltojen viidenneksi suurin pikaruokaketju Subwayn, McDonald’sin, Burger Kingin ja Wendy’sin jälkeen.
Ketjulla oli tammikuussa 2013 1 944 toimipaikkaa. Ketju toimii pääasiasa Yhdysvalloissa, mutta myös muissa maissa, kuten Japanissa, Etelä-Koreassa, Jamaikassa, Saksassa ja Australiassa.
Muinaisjäännöksiä Suomen suvun asumusaloilta

Muinaisjäännöksiä Suomen suvun asumusaloilta on Suomen ensimmäisen valtionarkeologin J. R. Aspelinin kirjoittama viisiosainen kuvateossarja, jossa on kuvattu suomalaisia muinaismuistoja ja historiallisia esineitä piirroskuvin. Kirjat julkaistiin vuosina 1877–1884 G. W. Edlundin kustantamana. Kirjan 2 187 arkeologisen löydön piirtokuvaa muodostavat yhä nykyäänkin laajimman kokonaisuuden alallaan.
Kirjasarja jakautuu viiteen teokseen seuraavasti:
Kirjoista on otettu uusintapainokset vuosina 1992 (Art House) ja 2014 (Salakirjat).
Jeremias Kaari

Jeremias Kaari (s. 7. kesäkuuta 1993) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Kakkosessa pelaavaa Åbo IFK:ta.
Kaari on Turun Palloseuran kasvatti, joka pelasi seuran junioreissa kauteen 2012 asti. Hän nousi ÅIFK:n edustusjoukkueeseen kaudella 2011, jonka aikana hän pelasi kolme Kakkosen ottelua. Seuraavalla kaudella hän pelasi neljä ottelua. Kaudella 2013 Kaari pelasi ÅIFK:ssa 16 ottelua ja teki myös ensiesiintymisensä Veikkausliigassa edustaen TPS:aa yhdessä sarjaottelussa (FC Honka–TPS 11. elokuuta). Kaudella 2014 Kaari pelasi seitsemän sarjaottelua ÅIFK:ssa.
2S7 Pion

2S7 Pion (, ”pioni”) on alkujaan Neuvostoliitossa suunniteltu ja valmistettu telakanuuna. Vuonna 1976 käyttöön tullut ja GRAU-koodin saanut raskas tykistöase tunnetaan myös nimillä Malka sekä M-1975. Neuvostoliiton hajottua näitä telatykistöaseita päätyi Venäjän ohella esimerkiksi Georgiaan, Valko-Venäjälle ja Ukrainaan. Asetyyppi oli tuotannossa vuosina 1975–1990 ja on käytössä yhä muun muassa Ukrainan sodassa.
Pääaseen kaliiperi on 203 mm. Aseelle kehitettiin myös M-1975-nimellä oleva sisarase 2S4 Tjulpan ("tulppaani") -niminen telavetoinen kranaatinheitin, joka ampuu 240 mm epäsuoraa tulta.
2A44-tyypin kanuunaa käyttävä 2S7 Pion yltää 37 kilometrin enimmäiskantamaan. Poikkeuksellisesti muista vastaavista saman tyypin aseista 2S7 Pion ei käyttänyt hidasteena suujarrua. Normaali miehistömäärä on seitsemän henkeä. Vaunun 12-sylinterinen dieselmoottori on takana ja miehistön tilat edessä.
Mausollos

Mausollos ( tai , ; k. 353 eaa. tai 352 eaa.) oli Vähässä-Aasiassa sijainnutta Kaariaa vuosina 377–353 eaa. hallinnut Persian alainen satraappi, jolla oli käytännössä itsenäisen hallitsijan asema. Hän rakennutti itselleen valtavan hautamuistomerkin, Halikarnassoksen mausoleumin, jota pidettiin antiikin aikana yhtenä maailman seitsemästä ihmeestä. Hänen nimestään tulee suurta ja näyttävää hautarakennelmaa tarkoittava sana mausoleumi. Mausollos kuului Kaariaa hallinneeseen Hekatomnidien hallitsijasukuun, joka sai alkunsa hänen isästään Hekatomnoksesta.
Mausollos siirsi pääkaupunkinsa Mylasasta Halikarnassokseen, jonka ympärille hän rakennutti muurit. Hän siirrätti Halikarnassokseen myös asukkaita ja rakennutti sinne loisteliaita rakennuksia. Pääkaupungin siirto sisämaasta rannikolle merkitsi myös askelta kohti valtakunnan laajentamista. Mausollos asettui vuonna 362 eaa. tukemaan Vähä-Aasian satraappien kapinaa Persian hallitsijaa Artakserkses II:a vastaan, mutta irtautui kapinasta ennen sen kukistumista. Tämän jälkeen Mausollos sai lähes itsenäisen hallitsijan aseman ja ryhtyi laajentamaan valtakuntaansa. Hän valloitti osan Lyydiasta ja useita Joonian kreikkalaisista kaupungeista. Hän asettui tukemaan Rhodoksen, Khioksen ja Kosin muodostamaa Ateenan vastaista liittoa vuosien 357–355 eaa. liittolaissodassa, ja sodan päätyttyä liiton voittoon myös nämä saaret päätyivät hänen valtapiiriinsä. Lisäksi hän valloitti osia Lyykiasta.
Mausollos nai sisarensa Artemisian. Jossain elämänsä vaiheessa hän ryhtyi rakennuttamaan itselleen ja vaimolleen mahtavaa hautamuistomerkkiä eli "Mausoleionia" pääkaupunkiinsa Halikarnassokseen. Artemisia jatkoi rakennustöiden johtamista Mausolloksen kuoltua ja kutsui aikansa nimekkäimmät taiteilijat mukaan hankkeeseen. Arkkitehteina toimivat Pytheos ja Satyros, kuvanveistäjinä Bryaksis, Leokhares, Skopas ja Timotheos. Rakennus valmistui Artemisian elinaikana. Se pysyi pystyssä yli 1 500 vuotta, mutta tuhoutui ilmeisesti 1300-luvun lopulla maanjäristyksessä ja on nykyään raunioina.
Artemisia seurasi Mausollosta Kaarian hallitsijana nimellä Artemisia II, mutta pysyi vallassa vain kaksi vuotta. Myöhemmin Kaarian hallitsijoina toimivat vielä peräjälkeen Mausolloksen nuoremmat veljet Idrieus ja Piksodaros sekä heidän siskonsa, Idrieuksen leski Ada, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti koko valtakunnan vuosina 334–332 eaa.
Amýntaio

Amýntaio (; ) on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Αμυνταίου, "Dímos Amyntaíou"), joka sijaitsee Flórinan alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Koko kunnan pinta-ala on 599,6 neliökilometriä ja väkiluku 16 973. Varsinaisen Amýntaion kaupungin väkiluku on 3 671 (vuonna 2011).
Nykyinen Amýntaion kunta muodostui, kun Amýntaio, Aetós, Filótas, Léchovo, Nymfaío ja Varikó yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Amýntaion kunta muodostuu kuudesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Deskáti

Deskáti () on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Δεσκάτης, "Dímos Deskátis"), joka sijaitsee Grevenán alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Koko kunnan pinta-ala on 431,638 neliökilometriä ja väkiluku 5 852. Varsinaisen Deskátin kaupungin väkiluku on 3 508 (vuonna 2011).
Nykyinen Deskátin kunta muodostui, kun Deskáti ja Chásia yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Deskátin kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Eordaía

Eordaía ( eli Δήμος Εορδαίας, "Dímos Eordaías") on Kreikan kunta, joka sijaitsee Kozánin alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kunnan pinta-ala on 707,9 neliökilometriä ja väkiluku 45 592 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Ptolemaḯda.
Eordaían kunta on ottanut nimensä samalla seudulla sijainneelta antiikin aikaiselta Eordaian alueelta, joka oli yksi Makedonian valtakunnan osista. Eordaían kunta syntyi, kun Agía Paraskeví, Mouríki, Ptolemaḯda, Vérmio ja Vlásti yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Eordaían kunta muodostuu viidestä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Eordaia

Eordaia (, myös "Eordia", , ) oli antiikin aikainen alue ja myöhempi Makedonian valtakunnan osa Ylä-Makedoniassa pohjoisessa Kreikassa.
Maantiede.
Eordaia käsitti alueen Pindos-vuoriston ja Bermion (nyk. Vérmio) -vuoren välisellä alueella jälkimmäisen länsipuolella. Sen itäpuolella sijaitsi Bottiaia, eteläpuolella Elimeia, lounaispuolella Orestis, luoteispuolella Lynkestis ja pohjoispuolella Almopia.
Eordaian kaupunkeja olivat Fyska (Fyskos) alueen pohjoisosissa, Begorra keskiosissa ja Galadrai eteläosissa.
Historia.
Eordaiaa asutti alun perin eordaialaisten heimo, joista käytettiin etnonyymejä "Eordos" () ja "Eordaios" (), latinaksi "Eordaeus" ja "Eordensis". Makedoniaa johtaneet Argeadit ajoivat pääosan näistä pois alueelta vallattuaan sen Makedonialle. Alue säilytti silti aikaisemman nimensä.
Kreikan nykyinen, samalla seudulla sijaitseva Eordaían kunta on ottanut nimensä alueesta.
Grevená

Grevená () on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Γρεβενών, "Dímos Grevenón"), joka sijaitsee Grevenán alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kaupunki on alueyksikkönsä hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 1 859,9 neliökilometriä ja väkiluku 25 905. Varsinaisen Grevenán kaupungin väkiluku on 13 137 (vuonna 2011).
Nykyinen Grevenán kunta muodostui, kun Grevená, Ágios Kosmás, Avdélla, Dotsikó, Filippaíoi, Górgiani, Irakleótes, Mesoloúri, Perivóli, Samarína, Smíxi, Theódoros Ziákas ja Véntzio yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Grevenán kunta muodostuu 13 kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Kastoriá

Kastoriá () on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Καστοριάς, "Dímos Kastoriás"), joka sijaitsee Kastorián alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kaupunki on alueyksikkönsä hallinnollinen keskus. Koko kunnan pinta-ala on 755,0 neliökilometriä ja väkiluku 35 874. Varsinaisen Kastorián kaupungin väkiluku on 13 387 (vuonna 2011).
Kastorián kunta sijaitsee pohjoisessa Kreikassa ja pieni osa siitä rajoittuu Albaniaan. Kastorián kaupunki sijaitsee niemessä Orestiáda- eli Kastoriá-järven länsirannalla. Sen nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Panagía Mavriótissan luostari. Kastorián lentoasema sijaitsee Árgos Orestikóssa noin 12 kilometriä Kastoriásta etelään.
Nykyinen Kastorián kunta muodostui, kun Kastoriá, Agía Triáda, Ágioi Anárgyroi, Kastráki, Kleisoúra, Korestía, Makednoí, Mesopotamía ja Vítsi yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Kastorián kunta muodostuu yhdeksästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Nestório

Nestório (; ) on Kreikan kylä ja samanniminen kunta (Δήμος Νεστορίου, "Dímos Nestoríou"), joka sijaitsee Kastorián alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Koko kunnan pinta-ala on 618,5 neliökilometriä ja väkiluku 2 646. Varsinaisen Nestórion kylän väkiluku on 865 (vuonna 2011).
Nestório sijaitsee luoteisessa Kreikassa Albanian rajan pinnassa. Nykyinen Nestórion kunta muodostui, kun Nestório, Akrítes, Arrénes ja Grámos yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Nestórion kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Orestída

Orestída ( eli Δήμος Ορεστίδος, "Dímos Orestídos") on Kreikan kunta, joka sijaitsee Kastorián alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kunnan pinta-ala on 349,3 neliökilometriä ja väkiluku 11 802 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Árgos Orestikó.
Orestídan kunta syntyi, kun Árgos Orestikó ja Íon Dragoúmis yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Orestídan kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Préspes

Préspes ( eli Δήμος Πρεσπών, "Dímos Prespón") on Kreikan kunta, joka sijaitsee Flórinan alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kunnan pinta-ala on 504,2 neliökilometriä ja väkiluku 1 560 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Laimós.
Préspeen kunta sijaitsee Kreikan pohjoisosassa ja sillä on yhteistä rajaa sekä Albanian että Pohjois-Makedonian kanssa. Kunta on saanut nimensä Préspajärvistä ("Límnes Préspes") eli Megáli Préspa ja Mikrí Préspa -järvistä, joiden Kreikan puoleiset osat sijaitsevat kunnan alueella. Nykyinen Préspeen kunta muodostui, kun Préspes ja Krystallopigí yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Préspeen kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Sérvia-Velventós

Sérvia-Velventós ( eli Δήμος Σερβίων-Βελβεντού, "Dímos Servíon-Velventoú") oli Kreikan kunta, joka sijaitsi Kozánin alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kunnan pinta-ala oli 732,2 neliökilometriä ja väkiluku 14 830 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus oli Sérvia.
Sérvia-Velventóksen kunta syntyi, kun Kamvoúnia, Livaderó, Sérvia ja Velventós yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti. Kunta lakkautettiin ja jaettiin vuonna 2019 Kleisthenes I -suunnitelman mukaisesti kahdeksi kunnaksi, jotka ovat Sérvia ja Velventós. Uusi Sérvian kunta käsittää vanhan Sérvian sekä Kamvoúnian ja Livaderón. Uusi Velventóksen kunta vastaa vanhaa Velventósta.
Kunnan osat.
Sérvia-Velventóksen kunta muodostui neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastasivat Kallikrates-uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset olivat:
Vóio (kunta)

Vóio ( eli Δήμος Βοΐου, "Dímos Voḯou") on Kreikan kunta, joka sijaitsee Kozánin alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kunnan pinta-ala on 1 021,0 neliökilometriä ja väkiluku 18 386 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Siátista.
Vóion kunta sijaitsee Länsi-Makedonian keskiosissa. Se on saanut nimensä seudun Vóio-vuorijonosta. Vóion kunta syntyi, kun Áskio, Neápoli, Pentálofos, Siátista ja Tsotýli yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Vóion kunta muodostuu viidestä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
M7 Priest

M7 Priest (suom. ”pappi”) on yhdysvaltalainen 105 millimetrin panssarihaupitsi. Se otettiin käyttöön vuonna 1942. Tulikasteensa vaunutyyppi sai El Alameinin taistelussa. Apuaseena toimi 12,7 millimetrin Browning M2 -konekivääri. Voimanlähteenä toimi yhdeksänsylinterinen 375 hevosvoiman (280 kW) Continental-tähtimoottori.
Yhdysvaltain ohella asetyyppiä käyttivät Belgia, Filippiinit, Israel, Pakistan, Taiwan ja Yhdistynyt kuningaskunta. Britit pitivät vaunutyyppiä liikkumiskelpoisena ja luotettavana tykistöaseena. He tilasivat sitä paljon vuokraus- ja lainauslain nojalla. Myöhemmin M7 Priestit palvelivat miehistönkuljetusvaunuina (APC). Kutsumanimen lähtökohta viittasi saarnastuolia muistuttavaan konekiväärin ampuma-asemaan ja sijaintiin vaunussa.
Vaskikorento

Vaskikorento ("Cordulia aenea") on kiiltokorentoihin kuuluva tummanvihreä sudenkorento.
Ulkonäkö ja koko.
Vaskikorennon ulkonäkö on kiiltokorentoihin kuuluvan "Somatochlora"-suvun lajien kaltainen. Toisin kuin useilla kiiltokorennoilla, vaskikorennon kasvojen sivuilla ei ole keltaisia täpliä. Vaskikorennon pääväri on tummanvihreä, ja ruumis on melko kiilloton. Takaruumiissa ei ole täpläkiiltokorennolle ja naaraspuoliselle hoikkakiiltokorennolle tyypillisiä keltaisia laikkuja.
Vaskikorennon takaruumis on 33–38 mm pitkä ja takasiipi 31–35 mm pitkä.
Koiraalla on muodoltaan huomattavan nuijamainen takaruumis, jonka levein kohta on 7. ja 8. jaokkeessa lähellä takaruumiin kärkeä. Koiraalla on myös selvästi kahtia jakautunut alempi perälisäke. Naraalla puolestaan on lyhyt ja tylppä sukuaukon suojus, mikä erottaa sen välkekorennon naaraasta, jonka sukuaukon suojus on pitkä ja terävä. Vaskikorento eroaa lähisukulajeistaan myös siipisuonituksen perusteella, sillä vaskikorennon takasiivessä on tyven ja siipikolmion välissä vain yksi poikkisuoni. Useimmilla Suomessa elävillä kiiltokorennoilla on samassa kohdassa kaksi poikkisuonta.
Elintavat.
Vaskikorennon aikuisten yksilöiden lentoaika on Suomessa toukokuun jälkipuoliskolta elokuun puoleenväliin. Päälentoaika ajoittuu kesäkuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin. Lentoaika on poikkeuksellisen varhainen muihin kiiltokorentoihin nähden.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Vaskikorentoa tavataan yleisenä pohjoisen Euraasian alueella ja paikoittain etelämpänä vuoristojärvillä. Levinneisyysalue ulottuu Keski- ja Pohjois-Euroopasta Japaniin.
Suomessa laji on yleinen ja varsin runsas. Sitä esiintyy lähes koko maassa aivan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta.
Vaskikorento elää monenlaisissa seisovissa vesissä. Tavallisimpia elinympäristöjä ovat lammet ja runsaskasvustoisiset järvet sekä merenlahdet, jokisuvannot ja suot.
Luettelo 1930-luvun suomalaisista elokuvista

Luettelo Suomessa tuotetuista elokuvista julkaisuvuoden mukaan. Aakkosellisesta luettelosta elokuvista katso .
Tappajien verkossa

Tappajien verkossa (tai Presidentin kidnappaus; ) on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut George Mendelukin ohjaama kanadalais-yhdysvaltalainen poliittinen jännityselokuva, jonka pääosissa ovat William Shatner, Hal Holbrook, Van Johnson ja Ava Gardner.
"Tappajien verkossa" perustuu Charles Templetonin samannimiseen romaaniin (1975), jonka pohjalta Templeton ja Richard Murphy laativat elokuvan käsikirjoituksen. Elokuvan tuottajina olivat ohjaaja Mendeluk ja John Ryan. Vaikka romaani sijoittuu New Yorkiin, elokuvan tapahtumapaikaksi vaihdettiin Templetonin kotikaupunki Toronto. "Tappajien verkossa" kuvattiin Kalifornian Los Angelesissa Yhdysvalloissa ja Ontarion Torontossa Kanadassa loppuvuodesta 1979. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Presidential Films ja Sefel Films.
"Tappajien verkossa" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 15. elokuuta 1980. Kanadan ensi-ilta oli 19. syyskuuta 1980, ja Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 28. toukokuuta 1982. Elokuvan levittäjinä olivat Crown International Pictures Yhdysvalloissa ja Saguenay Films Kanadassa. Elokuva sai kaksi Genie-ehdokkuutta vuonna 1981. "Tappajien verkossa" julkaistiin Yhdysvalloissa VHS:nä vuonna 1984 ja DVD:nä 2000.
Litja Ilmari

Litja Maria Ilmari (ent. Waaramo, 29. elokuuta 1890 Teisko – 21. heinäkuuta 1966) oli suomalainen näyttelijä. Hän työskenteli useilla puhenäyttämöillä vuosina 1910–1944 ja teki sivurooleja lukuisissa draama- ja komediaelokuvissa mykkäfilmin aikakaudelta aina vuoteen 1960.
Elämä ja ura.
Litja Ilmari syntyi työnjohtaja Andreas Grönlundin ja Amanda Högforsin perheeseen. Hän suoritti kauppaopiston Tampereella vuonna 1907 ja Suomen Kansallisteatterin oppilaskoulun 1908–1909. Ilmari aloitti uransa näyttelijänä Tampereen Teatterissa 1910–1915. Sen jälkeen hänellä oli useita lyhyitä kiinnityksiä: Komediateatteri 1915–1916, Turun Työväen Teatteri 1916–1917 ja Tampereen Teatteri 1917–1918. Vuosina 1919–1934 Ilmari oli kiinnitettynä Turun Teatteriin, jota seurasi hänen kolmas työrupeamansa Tampereen Teatterissa 1934–1937. Ilmarin ammattilaisuran viimeinen kiinnitys oli Suomen Kansallisteatteriin vuosina 1937–1944.
Litja Ilmarin näyttämötehtäviä olivat muun muassa Pirkko näytelmässä "Anna Liisa", Maiju näytelmässä "Papin perhe" ja "Rouva Suorasuun" nimiosa. Suomalaisessa klassikkonäytelmässä "Pohjalaisia" Ilmari tulkitsi Liisan ja Kaisan roolit; Teuvo Pakkalan suositussa näytelmässä "Tukkijoella" hän näytteli Maijan ja Pölhö-Kustaan osat.
Litja Ilmari teki useita elokuvarooleja vuosina 1924–1960. Suurin osa niistä oli sivuosia ja kreditoimattomia avustajantehtäviä. Ilmari debytoi valkokankailla Amalia Drittelin roolissa mykässä komediaelokuvassa "Kihlauskylpylä" (1924); elokuva on tuhoutunut uimarantajaksoa lukuun ottamatta. Puolisonsa Wilho Ilmarin ja Axel Slanguksen ohjaamassa, jälkipolville säilyneessä mykkäfilmissä "Tukkijoella" (1928) hän tulkitsi Pahna-Maijan osan. Niin ikään Wilho Ilmarin ohjaamassa elokuvassa "Rakkaus on nopeampi Piiroisen pässiäkin" (1950) hänellä oli Piiroisen emännän rooli. Edvin Laineen "Niskavuoren Aarnessa" (1954) Litja Ilmari teki pienen sivuosan Nikkilän emäntänä.
Litja Ilmari avioitui teatterinjohtaja Wilho Ilmarin kanssa 1914; liitto päättyi eroon. Pariskunnan tytär, Maija-Liisa Ilmari (s. 1927) on työskennellyt vanhempiensa tavoin näyttämötaiteilijana.
Szymon Marciniak

Szymon Marciniak (s. 7. tammikuuta 1981 Płock, Puola) on puolalainen jalkapalloerotuomari. Hän on toiminut kansainvälisenä tuomarina vuodesta 2011 alkaen.
Papula

Papula () oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Alue tunnetaan myös nykyään samalla nimellä. Keskustan pohjoispuolella sijaitsevaa Papulaa rajaa lännessä Suomenvedenpohja ja pohjoisessa Papulanlahti. Suomen rajalle Svetogorskiin johtava maantie A124 kulkee kaupunginosan lävitse. Papula oli alun perin Viipurin maalaiskuntaan kuulunutta esikaupunkialuetta, joka liitettiin Viipurin kaupunkiin vuonna 1928.
Historia.
Papulassa toimi tiilitehtaita jo 1400-luvulla, mutta alueen asuttaminen alkoi varsinaisesta vasta 1700-luvun lopussa. Keskiajalla mainitaan ensimmäisen kerran myös Papulan kartano eri Marienhoff. Vuonna 1853 saksalainen Carl Gottlieb Behm perusti kartanoon poikien sisäoppilaitoksen, joka toimi vuoteen 1881 saakka. Papulan kartanon mukaan on saanut nimensä sisäoppilaitoksessa matematiikanopettajana toimineen Ferdinand Zeidlerin jalostama papulanruusu eli "Rosa Papula". Asemakaavan kaupunginosa sai vuonna 1861 ja sisäoppilaitoksen lakkauttamisen jälkeen Papulaan ryhdyttiin rakentamaan kasarmialuetta. 
Viipurin pataljoonan kasarmirakennukset valmistuivat Papulaan vuosina 1881–1884 ja 1890-luvulla aluetta laajennettiin vielä muun muassa henkilökunnan asuinrakennuksilla. Huhtikuusta 1919 lähtien Papulan kasarmeilla toimi Karjalan kaartin rykmentti aina talvisodan syttymiseen saakka. Papulassa sijaitsivat myös vuonna 1884 valmistunut Viipurin lääninvankila, joka tunnetaan muun muassa sisällissodan loppuvaiheessa tapahtuneesta joukkomurhasta sekä Viipurin kauppaoppilaitos. Kasarmin ja vankilan ohella kaupunginosassa toimi runsaasti teollisuutta, muun muassa Kouvolan lakritsin juuret ovat Papulassa. 1930-luvun puolivälissä valmistui Papulanlahden ylittävä uusi betonirakenteinen silta Imatran, Antrean ja Heinjoen suunnan liikennettä varten. Vuodesta 1912 lähtien Papulassa sijaitsi Viipurin raitiovaunuliikenteen 1. linjan lähtöpysäkki.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Papulassa oli 3 847 asukasta, joista 3 470 oli suomenkielisiä, 242 ruotsinkielisiä ja 135 muunkielisiä.
Nykypäivä.
2000-luvulla Papulaan on rakennettu muun muassa uusi 300 asunnon asuinalue, jonka urakoi suomalaisen SRV:n venäläinen tytäryhtiö.
Maine Celtics

Maine Celtics on portlandilainen koripalloseura, joka pelaa NBA:n kehityssarjassa. Se toimii NBA-seura Boston Celticsin farmijoukkueena.
Vuosina 2009–2021 seura tunnettiin nimellä Maine Red Claws.
Torkkeli Knuutinpojan tori

Torkkeli Knuutinpojan tori (myös Vanhan raatihuoneen tori) on Viipurissa sijaitseva aukio, joka sai nykyisin tunnetun suomenkielisen nimensä Viipurin linnan perustajan Torkkeli Knuutinpojan mukaan vuonna 1929. Se sijaitsee vanhan kaupunkikeskustan länsilaidalla Turun sillan ja Viipurin linnan tuntumassa. 
Historia.
Tori syntyi 1500-luvun lopulla, kun linnansaarelle johtavan sillan tuntumassa sijainneen aukion laidalle rakennettiin puurakenteinen kaksikerroksinen raatihuone. Nykyisen muotonsa se sai 1640-luvulla Tukholman kaupunginarkkitehdin Anders Torstenssonin suunnitellessa Pietari Brahen käskystä kaupungin ensimmäisen asemakaavan. Uusi kivirakenteinen raatihuone paikalle rakennettiin vuoden 1652 kaupunkipalon jälkeen. Nykyään se tunnetaan Viipurin vanhana raatihuoneena. Uuden raatihuoneen valmistumisen myötä 1700-luvun lopulla alettiin myös toria kutsumaan Vanhaksi raatihuoneen toriksi. Vuodesta 1895 lähtien vanhan raatihuoneen tiloissa toimi Viipurin historiallinen museo. Aukiolle pystytettiin vuonna 1908 Ville Vallgrenin veistämä Torkkeli Knuutinpojan patsas. Torin etelälaidalla sijaitsee vuonna 1776 valmistunut Viipurin päävartion rakennus.