tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Andreas Reischek

Andreas Reischek (15. syyskuuta 1845 Linz − 3. huhtikuuta 1902 Linz) oli itävaltalainen tutkimusmatkailija, kansatieteilijä ja lintutieteilijä.
Reischek kävi koulua vain muutaman vuoden, toimien sitten muun muassa leipurin oppipoikana. Hän kiinnostui intohimoisesti luonnon tutkimisesta, ja varsinkin eliöiden luokittelusta. Hän joutui mukaan sotatoimiin ja palveli Tirolissa Preussin–Itävallan sodassa 1866. Tämän jälkeen hän työskenteli muun muassa riistanhoitajana ja eräoppaana, sekä taksonomina Wienissä. Vuonna 1875 hän avioitui Adelheid Hawlicekin kanssa.
Vuonna 1877 museon johtaja Ferdinand von Hochstetter nimitti Reischekin kahden vuoden komennukselle Uuteen-Seelantiin avustamaan Julius von Haastia Canterburyn museon näyttelyiden ylöspanossa Christchurchissa. Kahden vuoden museotyön päätyttyä Reischek teki seuraavan kymmenen vuoden aikana useita pitkiä tutkimusretkiä suurimpaan osaa Uutta-Seelantia ja sen eteläisille saarille. Hän keräsi suuren määrän biologisia näytteitä sekä kansatieteellistä aineistoa. Hän ryösti maorien hautoja keräten pääkalloja ja muumioituneita vainajia. Reischek keräsi näytteitä paitsi museoille myös itselleen. Häntä syytettiin, paitsi haudanryöstöistä, myös muun muassa siitä, että hän ampui noin 150 uudenseelanninmesikkoa ("Notiomystis cincta") Little Barrier Islandilta, vaikka laji oli jo tuolloin hävinnyt muilta elinpaikoiltaan.
Reischek palasi Itävaltaan 1889 mukanaan yli 14 000 näytteen kokoelma. Yksistään lintuja oli kolme tuhatta, joukossa useita nyt hävinneitä lajeja, kuten huia ("Heteralocha acutirostris"). Kokoelma on eräs täydellisimmistä Uuden-Seelannin linnuista kerätyistä. Reischekin ystävät ostivat kokoelman ja lahjoittivat sen Wienin luonnontieteelliselle museolle. 1885 Reischek valittiin Linnean Society of Londonin jäseneksi. 1892 hänet pyydettiin perustamaan Linziin Francis-Caroline museota.
Reischek nimesi linnuista uudenseelanninviherkaijan ("Cyanoramphus novaezelandiae") alalajin "hochstetteri" entisen johtajansa kunniaksi.
Uudenseelanninskotit

Uudenseelanninskotit ovat Uudessa-Seelannissa asuvia skotteja. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan Uudessa-Seelannissa asui 15 039 itsensä skotiksi mieltävää henkilöä. Samana vuonna Uudessa-Seelannissa asui 29 016 Skotlannissa syntynyttä henkilöä.
Historia.
James Cook oli puoliksi skotti ja hänen laivansa "Endeavourin" miehistö koostui skoteista. He olivat ensimmäiset eurooppalaiset Uudessa-Seelannissa. 1700-luvun lopussa alueella liikkui skottilaisia valaanpyytäjiä, joista esimerkkinä William Stewart, joka antoi nimensä Stewart Islandille. Yksittäiset valaanpyytäjät jäivät asumaan Uuteen-Seelantiin. Vuosina 1843 ja 1845 Uuteen-Seelantiin saapui skotlantilaisia lähetyssaarnaajia. Skottilainen siirtolaisuus alkoi suuremmassa mittakaavassa 1840-luvulla. Skotteja tuli muun muassa Ylämaan puhdistusten ja vuoden 1846 perunasadon epäonnistumisen myötä. Vuonna 1849 Uudessa-Seelannissa oli noin 2 000 muuta kuin maoreja ja näistä noin 400 oli skotteja. Vuosien 1840 ja 1852 välillä noin 20 prosenttia kaikista Isosta-Britanniasta saapuneista siirtolaisista oli skotteja. Skotteja muutti etenkin Otagoon ja Southlandiin, jossa he muodostivat siirtolaisten enemmistön. Muilla alueilla heitä oli alle 10 prosenttia väestöstä. Siirtolaisista suurin osa oli Skotlannin Alamailta, pienempi osa Ylämailta. Vuosina 1853–1870 Uudessa-Seelannissa oli suhteessa enemmän skotteja kuin Britanniassa. 1880-luvulta lähtien skottien maahanmuutto hidastui. Kuitenkin vuonna 1886 skottien maahanmuutto saavutti vielä uuden ennätyksensä, tuolloin Uudessa-Seelannissa asui 54 810 Skotlannissa syntynyttä. Laman takia maahanmuutto alkoi keskittyä yhä enemmän Australiaan. 1900-luvun alussa muuttajia alkoi jälleen tulla suuremmassa mittakaavassa. 1936 saavutettiin jälleen suurin skottien määrä Uudessa-Seelannissa sitten vuoden 1886. Vuonna 1936 skotteja asui Uudessa-Seelannissa 54 188. Vuoteen 1945 mennessä muuttajien määrät vähenivät jälleen. Tuetun maahanmuuton loppumisen myötä vuonna 1976 skottien määrä väheni entisestään. Southland ja Otago menettivät skottienemmistönsä. Skottilainen vaikutus säilyi kuitenkin näillä alueilla vahvana.
Kulttuuri.
Vaikka suurin osa Uuden-Seelannin skoteista on peräisin Skotlannin Alamailta, he ovat omaksuneet ylämaalaisen kulttuurin piirteitä. Ylämaalaiseen kulttuuriin kuuluivat muun muassa kiltit ja säkkipillit. 1800-luvun aikana perustettiin useita skottilaisia järjestöjä. Ylämaan skottien puhuma gaeli hävisi Uudesta-Seelannista ajan myötä, vaikka sitä puhuttiin alun perin useassa eri paikassa. Vielä 1930-luvulla gaelilla oli merkittävä määrä käyttäjiä Uudessa-Seelannissa, mutta sittemmin se hävisi käytöstä. Alamaan skottien puhuma skotin kieli sitä vastoin vaikutti paikalliseen englannin kieleenkin. Esimerkkeinä paikalliseen käyttöön levinneistä skotin kielen sanoista on "crib", joka merkitsee loma-asuntoa ja pientä tarkoittava sana "wee".
Heikki Urmas

Heikki Urmas (15. kesäkuuta 1935 Koski Tl – 16. heinäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen lentokapteeni ja kauppatieteiden tohtori. Urmas aloitti työuransa liikennelentäjänä Finnairin palveluksessa, opiskeli kauppatieteitä työn ohella ja suoritti tohtorin tutkinnon vuonna 1976. Hän toimi opettajana muun muassa Helsingin kauppakorkeakoulussa ja oli myös Helsingin kauppakorkeakoulun Mikkelin yksikön rehtorina. Urmaksen puoliso oli Finnairin ja Kar-Airin lentoemäntä Kaisu Urmas (o.s. Puhakainen).
Teoksessaan "Raadolliset toverit ja vallan väärinkäyttäjät" Urmas väittää, että SDP:n johtohahmot Kalevi Sorsa ja Mauno Koivisto olivat KGB:n palveluksessa. Urmas väitti kirjassaan että KGB järjesti Kalevi Sorsan SDP:n puoluesihteeriksi Turun puoluekokouksessa vuonna 1969, lisäksi Urmaksen kirjan mukaan vuonna 1975 Yhdysvaltain presidentti Gerald Ford kieltäytyi saapumasta Helsingissä kesällä 1975 järjestettyyn ETYK-huippukokoukseen jos KGB:n pääministeriksi junailema Sorsa olisi kokouksen aikana tässä tehtävässä. Presidentti Kekkonen joutui sen vuoksi hajottamaan toukokuussa 1975 eduskunnan ja Sorsan tilalle pääministeriksi tuli kesäkuussa Keijo Liinamaa.
Urmas väittää myös vakiintuneen historiankirjoituksen vastaisesti Neuvostoliiton tukeneen Koivistoa Kekkosen seuraajaksi Ahti Karjalaisen sijaan. Urmas kertoo perustavansa tietonsa ay-johtajien Jaakko Rantasen ja Olavi Järvelän, Keijo Liinamaan ja Suomen Pankin johtajan Päiviö Hetemäen muistioihin sekä heidän kanssa käymiinsä keskusteluihin.
Hetemäen elämäkerran kirjoittaja Jukka Tarkka sanoo, ettei ole kertaakaan törmännyt Urmaksen nimeen.
Urmas on myös väittänyt seminaarissaan syyskuussa 2011 Koiviston kanssa presidenttiehdokkuudesta kilpailleiden Väinö Leskisen ja Paul Paavelan tulleen murhatuiksi samoin kuin Keijo Liinamaan, jonka Urmas sanoo paljastaneen hänelle kyseisen salaliiton.
Savipelto

Savipelto on Iisalmen kaupunginosa, joka sijaitsee Iisalmen keskustasta noin kolme kilometriä pohjoiseen. Savipellolla asuu noin 1 500 asukasta.
Palveluita.
Prisma, apteekki, parturi-kampaamo, Prisman bensa-asema, Sähkötoimisto Murtola, huonekalukauppaketju Sotka, Savipellon kioski, päiväkoti ja koirapuisto.
Yhteydet.
Savipellolta on hyvät linja-autoyhteydet, sillä paikallisliikenteen lisäksi Savipellon kautta kulkee arkipäivisin kymmeniä linja-autovuoroja.
Annick Alane

Annick Alane (5. syyskuuta 1925 – 28. lokakuuta 2019) oli ranskalainen näyttelijä, joka on esiintynyt muiden muassa elokuvissa "Koulua vai elämää" (Pialat) ja "Kolme miestä ja käärö" (Serreau). Hän on saanut kaksi parhaan naissivuosanäyttelijän Molière-teatteripalkintoa vuosina 1994 ja 2001. Myös hänen lapsensa Bernard ja Valérie Alane ovat näyttelijöitä.
Roadside Romeo

Roadside Romeo () on vuonna 2008 ilmestynyt intialainen animaatioelokuva. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Jugal Hansraj. Sen tuottivat Aditya ja Yash Chopra Yash Raj Films -tuotantoyhtiöstä.
Juoni.
Elokuva kertoo Romeo-nimisestä koirasta, joka asui luksuskartanossa Mumbaissa. Romeon onni kuitenkin kääntyi, kun hänen perheensä myi kartanon ja muutti Lontooseen. Perheen tytär oli tylsistynyt koiraansa, eikä siksi halunnut ottaa Romeota mukaan Lontooseen. Kun perhe muutti pois, he hylkäsivät lemmikkinsä kaduille ja Romeosta tuli kulkukoira. Piakkoin Romeo ystävystyy muiden kulkukoirieb kanssa ja perustaa Hius- ja muotisalongin, jossa hän trimmaa muita kulkukoiria luupalkalla. Romeo myös rakastuu ensisilmäyksellä Laila-nimiseen koiraan, jolla kuitenkin on jo ihailijanaan seudun pahamaineisin koira nimeltään Charlie Anna. Ihastuksensa takia Romeo joutuu usein nokikkain tuon pahamaineisen gangsterin kanssa ja joutuu htehdä Lailasta hänelle tyttöystävä. Laila kuitenkin saa tietää myöhemmin Romeon aikeista kun Chainu-niminen koira paljastaa asian. Pettyneenä Laila hylkää Romeon. Tarinan loppupuolella Romeosta tulee erityiskansalainen pelastettuaan Charlie Annan rankkurin kynsistä. Hän jää itse rankkurin vangiksi, mutta Charlie Anna vapauttaa hänet ja kertoo Lailalle totuuden aiemmista tapahtumista. Tämän kuultuaab Laila palaa Romeon luo.
Tulun kieli

Tulun kieli (tuluksi ತುಳು ಭಾಷೆ "tuḷu bāṣe") on Intiassa Karnatakan eteläosassa ja Keralan rannikolla asuvien tulujen puhuma dravidakieli. Sillä on 1,6 miljoonaa puhujaa.
Tulu kuuluu dravidakielten eteläryhmään, mutta siinä on myös keskidravidalaisia piirteitä. Kieli jakautuu kahteen aluemurteeseen sekä brahmien ja muun väestön puhumiin sosiaalisiin murteisiin. Tulua kirjoitetaan kannadalaisella kirjaimistolla.
Hero Dishonest

Hero Dishonest on suomalainen hardcore punk -yhtye. Se on julkaissut viisi albumia sekä joukon lyhyempiä levyjä ja kiertänyt keikkailemassa mm. Yhdysvalloissa ja Venäjällä. Yhtyeen levyjä julkaisee pääasiallisesti kitaristi Mikko Heikkosen yhdessä Tommi Forsströmin kanssa pyörittämä If Society -levy-yhtiö. Yhtyeen nykyisistä jäsenistä Mikko vaikuttaa myös Echo Is Your Lovessa, Jussi I Walk The Linessa ja Lasse mm. The Heartburnsissa.
Yhtyettä on kuvailtu yhdeksi Suomen parhaimmista livebändeistä sekä eniten ulkomaita kiertäneeksi tyylilajinsa edustajaksi.
Yhtyeen uusin albumi Flat Society julkaistiin helmikuussa 2024.
Kurukhin kieli

Kurukhin kieli on Intian koillisosassa asuvien oraonien puhuma dravidakieli. Sillä on noin 1,5 miljoonaa puhujaa.
Kieltä puhutaan Biharin osavaltion Chota Nagpurin piirikunnassa, Madhya Pradeshin Raygarhin ja Sargujan piirikunnissa sekä Orissan Sundargarhin ja Sambalpurin piirikunnissa. Pieniä puhujaryhmiä asuu myös Länsi-Bengalissa ja Assamissa. Nepalin itäosassa on noin 15 000 kurukhin murteen dhangarin puhujaa.
Kurukh kuuluu dravidakielten pohjoisryhmään. Sen lähin sukukieli on malto. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä.
Ennedi

Ennedi on harvaanasuttu ylänköalue Koillis-Tšadissa, Saharan autiomaan etelälaidalla. Se nousee enimmillään noin 1 450 metrin korkeuteen merenpinnasta. Maisema on pääosin vadien halkomaa kuivaa aavikkoa, josta kohoaa korkeita, hiekkakivisiä kalliomuodostumia. Korkeimmilla paikoilla kasvaa vain matalia, kuivuutta kestäviä ruohoja – alavammilla paikoilla myös pensaita ja pieniä puita, kuten akaasioita.
Ennedin alueella elää paljon villieläimiä. Se on Saharan ainoita alueita, joissa elää vielä niilinkrokotiileja. Yleisimpiä nisäkäslajeja ovat vaaleakettu, aavikkoilves, kapinrusakko, kalliotamaani, villikissa, kultasakaali, aavikkosiili ja isokudu. Uhanalaisempia ovat esimerkiksi mendesinantilooppi, punakaulagaselli, dorcasgaselli ja punaotsagaselli. Sapelibeisa on todennäköisesti hävinnyt seudulta kokonaan.
Ennedin ylätasangon keskellä sijaitsee Fadan kaupunki. Suurin osa seudun väestöstä on dazankielisiä ja islaminuskoisia puolinomadeja, jotka vaeltavat kuivan kauden ajan mutta asuvat kylissä heinäkuusta syyskuuhun asti kestävällä sadekaudella. He saavat elantonsa paimentamalla kameleita, hevosia, aaseja, lampaita ja vuohia ja kasvattamalla keitaissa taateleita, vehnää, hirssiä ja ohraa.
Unesco lisäsi paikan maailmanperintöluetteloon vuonna 2016.
Henry Wilcoxon

Henry Wilcoxon (9. elokuuta 1905 Roseau, Dominica – 6. maaliskuuta 1984 Burbank, Kalifornia, Yhdysvallat) oli näyttelijä. Hän syntyi brittiläisille vanhemmille Dominicassa, josta hän muutti Lontooseen, jossa hän esiintyi ensimmäisen kerran teatterissa vuonna 1925. Wilcoxonin ensimmäinen elokuva oli vuonna 1931 valmistunut "The Perfect Lady". Vuonna 1934 hän sai Marcus Antoniuksen roolin Cecil B. DeMillen elokuvassa "Kleopatra", jonka jälkeen hänestä tuli DeMillen elokuvien vakionäyttelijä. Wilcoxon sai Yhdysvaltain kansalaisuuden hieman ennen toista maailmansotaa ja oli ensimmäisten värväytyneiden Hollywood-näyttelijöiden joukossa. Sodan jälkeen hän jatkoi yhteistyötään DeMillen kanssa. Näyttelemisen lisäksi Wilcoxon toimi myös joidenkin DeMillen elokuvien tuottajana tai apulaistuottajana sekä vastasi elokuvien roolituksesta. Televisiossa Wilcoxon näytteli vierailijana muun muassa sarjoissa "Minä vakooja" ja "Marcus Welby, M.D.".
Wilcoxon kuoli 78 vuoden ikäisenä sydämen vajaatoimintaan, sairastettuaan sitä ennen syöpää. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Hamada (maantiede)

Hamada (arabiaksi, حمادة "ḥammāda") on vähähiekkainen, kivinen tasanko. "Hamada" tai "hammada" on avoin deflaatioalue josta tuuli on vienyt hienorakeisen aineksen mukaan ja jäljelle on jäänyt kalliota, isoja ja pieniä kiviä. Myös Länsi-Saharassa käytettävä termi "reg", Itä-Saharassa "serir", Australiassa "gibber plain" ja Taklimakan hiekka-aavikolla "Saï" tarkoittavat samankaltaista aavikkoa.
My Friends

My Friends on Red Hot Chili Peppersin viidennen studioalbumin, "One Hot Minute," neljäs kappale. Se julkaistiin singlenä 19. syyskuuta 1995. Singlestä tehtiin musiikkivideo myöhemmin samana vuonna. Singlen B-puolet ovat "Let's Make Evil" ja "Stretch".
"My Friends" on albumin ainoa kappale, joka julkaistiin uudestaan Red Hot Chili Peppersin kokoelma-albumilla "Greatest Hits". Kappale "Aeroplane" oli tosin albumin DVD-versiossa.
Musiikkityyli ja sanat.
"My Friends" on tyyliltään yksi "One Hot Minute" -albumin apeammista kappaleita. Se kertoo ihmisten yksinäisyyden ja masentuneisuuden tunteista. Se on laulaja Anthony Kiediksen kirjoittama kappale, jota inspiroi muun muassa yhtyeen basistin, Flean, juuri läpikäymä vaikea avioero. Tämä aiheutti Flealle masennusta, jota pahensivat myös albumin pitkäksi venyneet nauhoitukset. Viivästykset johtuivat Kiediksen huumeriippuvuudesta.
"My Friends" on melodinen balladi. Se on yksi muutamista albumin "One Hot Minute" kappaleista, joka ei perustu heavy metalliin. Kappaleella yhtyeen kitaristi Dave Navarro soittaa akustista kitaraa. Se jatkaa Kiediksen laulamien ja koko Red Hot Chili Peppersin "melodisten laulujen sarjaa". Jo edellisellä albumilla,"Blood Sugar Sex Magikilla""," oli entistä melodisempia kappaleita, joissa Kiedis "lauloi" pikemminkin kuin räppäsi. Lauluäänensä kehittyessä Kiedis tuli itsevarmemmaksi, jolloin hän pystyi laulamaan aiempaa rauhallisemmin ja melodisemmin. Uransa alkuvaiheessa Kiedisin ääni oli vielä aika säröinen. Vasta albumilla "Californication" hän tunsi, että hän pystyy hallitsemaan äänensä täydellisesti.
Musiikkivideo.
Videosta tehtiin kaksi versiota. Ensimmäisen, ehkä harvinaisemman version, ohjasi Anton Corbijn. Videossa on paljon surrealismiin viittaavia asioita. Kiedis ei pitänyt videota hyvänä, sillä hänen mielestään se oli liian epätodellinen. Gavin Bowden ohjaamassa toisessa versiossa yhtye soittaa kappaleen studiossa. Tämä on julkaistu myös yhtyeen Greatest Hits -DVD:llä.
Julkaisu.
Single oli albumin menestynein kappale eri listoilla, ja se saavutti muun muassa kolme kärkisijaa. Kappale oli ensimmäisenä Hot Mainstream Rock Tracks -, Alternative Songs - ja RPM (magazine)-listalla.
Maalivahti (salibandy)

Maalivahti on yksi salibandyn pelipaikoista. Maalivahdilla ei ole mailaa. Maalivahti saa ottaa pallon käsiinsä vain ollessaan hänelle merkityllä alueella. Salibandyssä heittotaidolla on pelin avaamisen kannalta keskeinen merkitys.
Varusteet.
Salibandymaalivahdin pakollisia varusteita on maski, housut, paita ja kengät. Maalivahdit käyttävät yleensä polvisuojia, topattua rintapanssaria sekä alasuojia. Maalivahti voi myös käyttää ohuita hanskoja, lonkkasuojia ja kyynärpääsuojia. Kenkinä maalivahdit käyttävät usein joko erikseen salibandyyn suunniteltuja kenkiä tai perinteisiä painikenkiä. 
Maalivahdin varusteiden tulee sääntöjen mukaan olla vain maalivahdin suojaamiseen, eikä niissä saa olla osia, joiden tarkoitus on peittää maalia.
Roger Soyer

Roger Julien Jacques Soyer (s. 1. syyskuuta 1939 Thiais) on ranskalainen basso. Hän voitti Pariisin konservatoriossa ensimmäiset palkinnot laulussa (1962) ja oopperassa (1963). Hän on esiintynyt uransa aikana muun muassa Palais Garnier’ssa, La Scalassa, Metropolitan-oopperassa ja Aix-en-Provencen festivaalilla. Eräs hänen menestyksekkäimmistä rooleistaan on ollut "Don Giovannin" nimirooli.
Soyerin suhteellisen korkea ääniala on mahdollistanut hänelle myös bassobaritoniroolien tulkitsemisen ja jopa puhtaissa baritonirooleissa ("Wertherin" Albert, "Béatrice et Bénédictin" Claudio) esiintymisen. Hänen muihin rooleihinsa Don Giovannin ohella ovat lukeutuneet Don Basilio ("Sevillan parturi"), Mefistofele, Ferrando ("Trubaduuri"), Colline ("La bohème"), Sulpice ("La fille du régiment"), Procida ("Les Vêpres siciliennes"), Méphisto ("Faust"), Rangoni ("Boris Godunov") ja Nilakantha ("Lakmé").
Lokakuussa 1962 Soyer esiintyi Gilbert Bécaud’n "L'opéra d'Aranin" kantaesityksessä Théâtre des Champs-Elysées’ssä.
Uudenseelanninhollantilaiset

Uudenseelanninhollantilaiset ovat Uudessa-Seelannissa asuvia hollantilaisia. Vuoden 2006 väestönlaskennan mukaan Uudessa-Seelannissa asui 28 641 itsensä hollantilaiseksi mieltävää ja 22 101 Alankomaissa syntynyttä. Jonkin asteista hollantilaista perimää on arviolta 100 000 uusiseelantilaisella.
Historia.
Ensimmäinen Uuden-Seelannin nähnyt eurooppalainen oli hollantilainen Abel Tasman vuonna 1642. Hänen laivansa ankkuroitui Golden Bayhin, minkä jälkeen neljä hänen miehistönsä jäsentä kuoli yhteenotossa maorien kanssa. Tästä syystä paikka tunnetaan myös nimellä "Murderers Bay". Hollantilainen kartantekijä antoi alueelle nimen "Nieuw Zeeland" eli Uusi Zeeland. Hollantilaiset eivät kuitenkaan muuttaneet merkittävissä määrin alueelle ennen 1850-luvun puoliväliä, vaikkakin heitä oli ensimmäisten siirtolaisten joukossa. Vuoden 1874 väestönlaskennassa 300 000 siirtolaisen joukossa oli vain 127 Alankomaissa syntynyttä. Kuuluisia varhaisia hollantilaissiirtolaisia olivat muun muassa taidemaalari Petrus van der Velden ja pääministeri Sir Julius Vogel. 1880-luvulla hollantilainen Gerrit van Asch perusti Uuteen-Seelantiin maailman ensimmäisen valtion ylläpitämän koulun kuuroille. 1900-luvulla hollantilaisia kannustettiin muuttamaan Uuteen-Seelantiin heidän "arjalaisuutensa" takia. Toisen maailmansodan jälkeen hollantilaisia tuli pahoin kärsineistä Alankomaista ja lisäksi Alankomaiden Itä-Intiasta, josta tuli myöhemmin itsenäinen Indonesia. Vuosien 1951 ja 1955 välillä Uuteen-Seelantiin tuli 10 583 hollantilaista. Alankomaiden toipuessa sodasta tulijoiden määrä romahti. 
Kulttuuri.
Hollantilaiset sulautuivat yhteiskuntaan nopeasti, eikä omien juurien ylläpito ollut yleistä. Vuonna 1984 Christchurchissä tehdyn selvityksen mukaan yli puolet hollantilaisista ei osallistunut tai osallistui vain harvoin hollantilaisten järjestöjen toimintaan. Hollantilaisia juuria on sittemmin yritetty elvyttää ja 1990-luvulta lähtien on pyritty järjestämään esimerkiksi hollannin kielen opetusta ja hollannin kielisiä radiolähetyksiä.
Castanopsis indica

Castanopsis indica on ikivihreä puu, joka kasvaa Aasiassa.
Se kasvaa 20 metriä korkeaksi. Lehdet ovat 11–15 cm pitkiä. Hedelmät ovat piikkiset terhot, jotka ovat 2,5–4 cm pitkiä.
Schima wallichii

Schima wallichii on teepensaan kanssa samaan heimoon kuuluva ikivihreä puu, joka kasvaa Aasiassa.
Se kasvaa jopa 47 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat soikeat, 6–13 cm pitkät. Hedelmät ovat puisevia palloja, halkaisijaltaan 2–3 cm. Nepalissa puun lehtiä käytetään karjan rehuna. Siitä saadaan myös polttopuuta.
Pardžin kieli

Pardžin kieli on Intiassa Madhya Pradeshin osavaltion Bastarin piirikunnassa ja sen lähialueilla Orissan Koraputin piirikunnassa puhuttu dravidakieli. Sillä on 44 000 puhujaa.
Pardži kuuluu dravidakielten keskiryhmään. Se toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä.
S. M. Krishna

Somanahalli Mallaiah Krishna (), yleisesti mainitaan lyhennettynä S. M. Krishna, (1. toukokuuta 1932 – 10. joulukuuta 2024) oli intialainen poliitikko. Kongressipuoluetta edustanut Krishna toimi maansa ulkoministerinä vuosina 2009–2012 Manmohan Singhin johtamassa hallituksessa.. Hän oli parlamentin ylähuoneen, Rajya Sabhan, jäsen Karnatakan osavaltiosta. Krishna toimi Karnatakan pääministerinä vuosina 1999–2004 ja Maharashtran kuvernöörinä 2004–2008.
Krishna opiskeli Southern Methodist Universityssä Dallasissa sekä George Washingtonin yliopistossa Washington DC:ssä.
Himalajantari

Himalajantari tai himalajanpuolivuohi eli tari ("Hemitragus jemlahicus") on Himalajalla elävä vuohilaji. Sitä tavataan luonnonvaraisena osissa Kiinaa, Intiaa ja Nepalia. Istutettuna sitä tavataan myös muissa maissa. 
Koko ja ulkonäkö.
Himalajantarien urokset painavat 70-140 kg ja naaraat 30-50 kg. Ruumiin pituus on 90-155 cm ja säkäkorkeus 65-100 cm. Turkki on paksu ja talvisin villainen. Talviturkki on väritykseltään punertava tai tumman ruskea. Kesäisin turkki on lyhyempi, kevyempi ja väriltään vaaleampi. Uroksille aksvaa kesäisin harja niskan ja hartoiden ympärille. Jlat ovat suhteellisen lyhyet ja pää pieni. Naama on väritykseltään tummanruskea. Korvat ovat pienet ja silmät suuret. Uroksilla ja naarailla on lyhyet sarvet, jotka naarailla ovat hieman uroksia pienemmät. Sarvet kasvavat ensin ylös ja sitten kaartuen taakse ja alas.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Himalajantaria tavataan luonnonvaraisena Himalajalla osissa Kiinan Tiibetin autonomista aluetta, Intian Jammun ja Kashmirin, Himachal Pradeshin, Uttarakhandin ja Sikkimin alueilla, sekä Nepalissa. Mahdollisesti lajia esiintyy myös Bhutanissa, josta ei kuitenkaan ole luotettavia havaintoja. Tiibetissä sen levinneisyysalue käsittää vain muutamia paikkoja Qubuojoella.
Himalajantareja esiintyy jyrkillä kallionrinteillä tavallisesti 3 000-4 000 metrin korkeudella merenpinnasta vuoristometsien alueella aina puurajaan saakka. Sen sijaan ne pysyttelevät yleensä lumirajan alapuolella.
Luonnollisen levinneisyysalueensa ulkopuolella himalajantareja on istutettu myös muihin maihin. Uudessa-Seellannissa niitä on vapautettu luontoon Eteläsaarella. Muita samaan tapaan istutettuja kantoja on Etelä-Afrikassa, Yhdysvalloissa, Argentiinassa ja Australiassa. Kanadassa ja Skotlannissa on tehty istutuksia, jotka ovat kuitenkin sittemmin epäonnistuneet.
Elintavat.
Himalajantarit esiintyvät yleensä noin 15 yksilöä käsittävissä laumoissa, joilla voi tosin olla kokoa 80 yksilöä. Laumoihin kuuluu uroksia ja naaraita. Vanhat urokset voivat liikkua myös yksinään. Aktiivisimmillaan ne ovat yleensä varhain aamulla ja myöhään iltapäivällä. Keskipäivällä ne lepäilevät kivien tai kasvillisuuden suojassa.
Himalajantarit syövät ruohoja ja lehtiä. Niiden pääasiallisia petoeläimiä ovat leopardi ja lumileopardi. Uhattuna ne pystyvät juoksemaan nopeasti hankalakulkuisessakin mastossa ja ne pystyvät kiipeämään ylös hyvin jykkiä rinteitä. Luonteeltaan ne ovat hyvin varovaisia.
Lisääntymiskausi ajoittuu lokakuun ja tammikuun välille. Urokset kamppailevat oikeudesta paritella sarvillaan yrittäen horjuttaa toisiansa. Kamppailut eivät yleensä ole kuitenkaan kovin vakavia. Tiineys kestää 7 kuukautta ja naaras saa yleensä yhden poikasen. Emo imettää poikasta 6 kuukautta ja se kasvaa sukukypsäksi 2–3-vuoden ikäisenä. Vankeudessa himalajantarit ovat eläneet enimmillään 22-vuotiaiksi.
Uhat ja suojelu.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määritellyt himalajantarin silmälläpidettäväksi lajiksi. Kantojen uskotaan olevan pieniä ja koon määrän laskussa. Lajin uhkia ovat esimerkiksi metsästys ja elinympäristön tuhoutuminen. Lajia esiintyy useilla eri suojelluilla alueilla.
Rivière-du-Loup

Rivière-du-Loup on 19 507 asukkaan kaupunki Québecin provinssissa Kanadassa. Se on Rimouskin jälkeen Bas-Saint-Laurentin toiseksi suurin kaupunki ja tärkeä kaupallinen, hallinnollinen ja oikeudellinen keskus.
Maantiede.
Rivière-du-Loup sijaitsee samannimisen joen ja Saint Lawrencen estuaarin yhtymäkohdassa, kaksisataa kilometriä Québecin kaupungista itään.
Kaupunki on rakennettu terassimaisesti kohoavalle rinteelle lähelle Notre-Damenvuoria, ja sieltä avautuu komea näköala Saint Lawrencen joelle ja Laurentideille. Sen tärkeimpiä elinkeinoja ovat metsäteollisuus, matkailu ja palvelualat, suurimpina ryhminä kauppa, koulutus ja julkishallinto.
Historia.
Rivière-du-Loupin seutu oli vielä asumatonta erämaata, kun Uuden-Ranskan äveriäin kauppias Charles Aubert de La Chesnaye sai sen läänityksenä vuonna 1673. Vuonna 1683 sinne perustettiin lähetysasema, josta tuli pian tärkeä pysähdyspaikka Atlantin rannikolla sijainneisiin siirtokuntiin matkaaville. Vuosina 1744–1763 sen kautta kulki paljon sotilaallisia retkikuntia levottomalle Acadien alueelle, jossa ranskalaiset uudisasukkaat kapinoivat brittejä vastaan.
Seitsemän vuoden sodan (1756–1763) jälkeen Rivière-du-Loupin maat päätyivät osana Québeciä kuvernööri James Murraylle. Kuvernööri vuokrasi ne vuonna 1774 irlantilaissyntyiselle Henry Caldwellille, joka puolestaan alivuokrasi ne Malcolm Fraserille ja lopulta myi tämän pojalle Alexanderille (1802). Paikalle rakennettiin ensin postiasema (1828) ja myöhemmin Fraservillen kylä (1850), josta tuli kaupunki vuonna 1874. Vuosina 1860–1900 siitä kehittyi rautatieliikenteen tärkeä risteyskohta, jossa Grand Trunk Railwayn lännestä tuleva rautatie kohtasi Intercolonial Railwayn rannikkoprovinsseihin johtavan rautatien. Kaupungin nimi muutettiin Rivière-du-Loupiksi lopullisesti vuonna 1919. Nimi merkitsee "Susijokea".
Väestö.
Kanadan vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan Rivière-du-Loupin asukasluku oli 19 507 ja vuonna 2011 vastaava lukema oli 19 447.
Asukkaiden suuri valtaosa, yhteensä 18 905 henkilöä, puhui vuonna 2016 äidinkielenään ranskaa. Vuonna 2016 kysyttiin myös kanadalaisten etnistä taustaa. Rivière-du-Loupissa 14 940 henkilöä ilmoitti taustakseen kanadalaisen ja 4 930 ranskalaisen. 570 henkilöä ilmoitti kuuluvansa alkuperäiskansoihin ja 290 niin sanottuihin näkyviin vähemmistöihin, joka Kanadassa käsittää muut etniset ryhmät, kuin valkoiset ja alkuperäiskansat.
Gondin kieli

Gondin kieli on Intian Madhya Pradeshin, Maharashtran, Orissan ja Andhra Pradeshin osavaltioissa historiallisella Gondwanan alueella asuvien gondien puhuma dravidakieli. Sen puhujia on noin 2,4 miljoonaa.
Gondi kuuluu dravidakielten etelä-keskiryhmään. Se jakautuu useisiin murteisiin, jotka eivät aina ole toistensa puhujien ymmärrettävissä. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Osa gondeista puhuu myös hindiä tai urdua.
Ancashin maanjäristys

Ancashin maanjäristys oli merenalainen maanjäristys Ancashin alueella Perun rannikolla 31. toukokuuta 1970. Se on Perun historian tuhoisin luonnonmullistus.
45 sekuntia kestänyt järistys romahdutti Huascaránvuoren pohjoisrinteen. Se irrotti jäämassan, joka lähti vyörymään pitkin vuorenrinnettä. Kun irtoainesvyöry saavutti Yungayn kaupungin, siinä oli noin 60 miljoonaa kuutiometriä vettä, mutaa ja kiviä.
Maanjäristys aiheutti noin 70 000 ihmisen kuoleman. Loukkaantuneita oli noin 100 000, ja kodittomiksi jäi 800 000 ihmistä. Vyöry peitti alleen käytännössä koko Yungayn, ja sen läheisessä Ranrahircassa kuoli 20 000 ihmistä. Kaupungista pelastui vain 400 asukasta. Vyöryt tuhosivat myös patoja, siltoja, teitä ja rautateitä, minkä takia Perun lounaisosan tuhoaluee jäivät myös eristyksiin.
Pākehā-maorit

Pākehā-maori oli 1800-luvulla käytetty nimitys maorien keskuuteen siirtyneistä eurooppalaisista. "Pākehā" on maorin kielen sana, joka merkitsee yleensä brittiläistaustaisia uusiseelantilaisia. Vuonna 1833 Uudessa-Seelannissa arvioitiin olevan noin 70 pākehā-maoria. Eurooppalaiset eivät usein arvostaneet maorien joukkoon siirtyneitä eurooppalaisia, mutta maorien yhteisöissä heidät nähtiin usein hyödyllisinä eurooppalaisten tavaroiden hankkijoina ja neuvottelijoina maorien ja eurooppalaisten välillä. 
Historia.
Suurin pākehā-maori-ryhmä ennen 1840-lukua olivat kauppiaat. He myivät heimojen puolesta näiden puuta, sikoja ja perunaa, ostaen näille eurooppalaisilta musketteja, ruokaa ja alkoholia. Menestyksekkäimpiä heistä oli Louis Hetet, joka toi eurooppalaisen karjan ja viljan King Countryyn vuonna 1844. Tanskalaissyntyinen Phillip Tapsell rikastui asetuttuaan Maketūun Bay of Plentyn alueelle, myyden alueen maoreille musketteja ja ruutia. Eurooppalaisasutuksen alkuaikoina, kun siirtolaisia oli vielä vähän, he olivat turvallisuutensa puolesta riippuvaisia maoreista. Pākehā-maoreille oli tärkeää päästä naimisiin maorinaisen kanssa, jotta he voisivat olla tekemisissä maorien kanssa. Naimisiinmeno oli maorien tapa varmentaa Pākehā-maorien luotettavuus. Näin myös heidän lapsensa saatiin sidotuksi heimon yhteyteen. Jotkut pākehā-maorit olivat niin kiinteissä yhteyksissä maoreihin, että he jopa taistelivat näiden puolella. James Caddell työskenteli 13-vuotiaana valaanpyytäjänä, kun Ngāi Tahu -heimon maorit tappoivat muun hänen laivansa miehistön vuonna 1810. Maorit ottivat hänet yhteisöönsä ja hän sai muun muassa maorien käyttämän "moko"-nimisen kasvotatuoinnin. Hän oppi myös maorin kielen ja miltei unohti kokonaan englannin. Hän taisteli heimon sotajoukkojen mukana ja piti perinteisiä maorien aseita eurooppalaisia parempina. Dicky Barrett järjesti Te Āti Awa -heimon puolustuksen Waikato-heimoa vastaan aseistaen Te Āti Awojen pā-linnoituksen eurooppalaisilla laivatykeillä vuonna 1832. Vuonna 1838 maoripäälikkö Pomaren sotajoukoissa oli 132 pākehā-maoria.
Lumbini (vyöhyke)

Lumbini () on yksi Nepalin neljästätoista vyöhykkeestä. Se sijaitsee Nepalin Läntisellä kehitysalueella ja rajautuu etelässä Intian Uttar Pradeshin ja Biharin osavaltioihin. Nepalin vyöhykkeistä naapureita ovat Rapti lännessä, Dhawalagiri ja Gandaki pohjoisessa sekä Narayani idässä.
Lumbinin vyöhykkeen pinta-ala on 8 975 neliökilometriä. Vuonna 2001 sen asukasluku oli 2,53 miljoonaa ja vuonna 2011 yhteensä 2,83 miljoonaa. Lumbinin vyöhyke jakautuu kuuteen piirikuntaan.
Vyöhykkeen suurimmat kaupungit ovat Butwal (vyöhykkeen pääkaupunki, 120 982 as. vuonna 2011) ja Siddharthanagar (Bhairāhawā, 64 566 as.).
Lumbini, Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva buddhalaisten pyhiinvaelluskohde, sijaitsee vyöhykkeen eteläosan väkirikkaassa Rupandehin piirikunnassa. Buddhalaisen tradition mukaan uskonnon perustaja Siddhartha Gautama syntyi siellä.
Reijo Huttu

Reijo Veikko Huttu (s. Suomussalmi) on lahtelainen kuvanveistäjä. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Jari Litmasen patsas Lahden kisapuistossa sekä Sairaalanmäellä sijaitseva "Vuosien tuki" -patsas. "Vuosien tuki" on pystytetty sotainvalidien puolisojen kunniaksi. Patsaan hahmot muistuttavat Hutun omia vanhempia. Heinolassa sijaitsevan Itä-Häme-talon sisätiloissa on Hutun tekemiä, tyyliteltyjä maakuntien vaakunoita.
Huttu opettaa kuvanveistoa ja elävän mallin piirustusta Harjulan kansalaisopistossa. Hän on asunut Lahdessa vuodesta 1967.
Mae Busch

Mae Busch (20. tammikuuta 1897 Melbourne, Australia – 20. huhtikuuta 1946 San Fernando Valley, Kalifornia, Yhdysvallat) oli australialainen näyttelijä. Buschin perhe muutti Australiasta Yhdysvaltoihin Maen ollessa 3-vuotias. 
Elokuvanäyttelemisen 'Mae Busch aloitti vuonna 1915 Mack Sennettin studioilla, jonne hän päätyi ystävänsä Mabel Normandin kutsumana. Busch solmi 1920-luvulla elokuvasopimuksen Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa, mutta purki sopimuksen pettyneenä hänelle annettuihin rooleihin. Sopimuksen purku sai tuottajat epäröimään Buschin palkkaamista suuriin elokuvatuotantoihin ja hän näytteli freelancerina pienten studioiden elokuvissa. Buschin ensimmäinen pitkä äänielokuva oli vuonna 1929 valmistunut "Suurkaupungin varjot". Samana vuonna hän oli mukana myös äänifilmissä "Ristiriitoja".
Busch näytteli useissa komediaelokuvissa Stan Laurelin ja Oliver Hardyn kanssa. Niistä ensimmäinen oli lyhytelokuva "Love ’em and Weep" vuodelta 1928. Muita yhteisiä elokuvia olivat muun muassa "Päivänpaisteisia pässinpäitä" (1933), "Paksupäiset parturit" (1934) sekä "Kämppäkaverin kihti" (1934). 1940-luvulla Busch näytteli elokuvissa enää satunnaisia pieniä rooleja. 
Hän kuoli sydänkohtaukseen 49-vuotiaana. Busch on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Île Verte

Île Verte on Québecin provinssiin kuuluva kapea saari Saint Lawrencen estuaarissa. Se sijaitsee kahden kilometrin päässä estuaarin etelärannasta Saint-Georges-de-Cacounan ja L’Isle-Verten kuntien edustalla, Saguenayjoen suuta vastapäätä. Saari on suuntautunut Appalakkien myötäisesti lounaasta koilliseen, ja sen pituus on 12 kilometriä ja leveys enimmillään 1,8 kilometriä. Saaren luoteisranta on hyvin jyrkkä, ja sen korkein kohta kohoaa 60 metrin korkeuteen joen vedenpinnasta. Pieni väestö on keskittynyt saaren läpi kulkevan tien varrelle ja lounaassa sijaitsevaan Notre-Dame-de-l’Isle-Verten kylään.
Tekemiensä merkintöjen perusteella Kanadan löytäjä Jacques Cartier ohitti Île Verten vuonna 1535, toisella tutkimusmatkallaan Pohjois-Amerikkaan. Toinen suuri ranskalainen tutkimusmatkailija Samuel de Champlain käytti siitä jo nimitystä ’vihreä saari’ vuonna 1621. Lopullisesti nimi vakiintui, kun saari liitettiin vuonna 1684 Uuden-Ranskan läänitysjärjestelmään.
Kari Karhunen

Kari Onni Uolevi Karhunen (12. huhtikuuta 1915 – 17. syyskuuta 1992) oli suomalainen matemaatikko, tilastotieteilijä ja yritysjohtaja. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1971. Matemaatikkona hänet muistetaan Karhusen ja Loèven teoreemasta ja muunnoksesta. Hän väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1947 otsikolla "Über lineare Methoden in der Wahrscheinlichkeitsrechnung" ohjaajanaan Rolf Nevanlinna. Hän toimi sittemmin lehtorina Helsingin yliopistossa.
Karhusen vanhemmat olivat osuustoimintaliikkeen parissa toiminut juristi, järjestöjohtaja Onni Karhunen ja Kerttu Maria Palojärvi.
Karhunen jätti akateemisen uran varhain ja pestautui vakuutusyhtiö Suomen palvelukseen vuonna 1940. Karhunen valittiin vuonna Matematiikkakonekomitean jäseneksi. Komitea selvitti "matematiikkakoneiden" (nykykielellä tietokoneiden) tarvetta, hankintaa ja rakentamista, ja sen työ johti ESKO-tietokoneen kehittämiseen. Suomi-yhtiö oli yksi komitean rahoittajista.
Karhunen valittiin Suomi-yhtiön toimitusjohtajaksi vuonna 1962.
Capricornis sumatraensis thar

Capricornis sumatraensis thar on Himalajalla elävä serovien suvun vuohieläin. Se katsotaan nyklyisin sumatranserovin ("C. sumatraensis") alalajiksi, mutta aiemmin sitä on myös pidetty erillisenä lajina "Capricornis thar".
"Capricornis sumatraensis thar" painaa 54–91 kiloa, ja sen säkäkorkeus on noin metrin. Selkäpuoli on musta tai tummanharmaa, rinta, kyljet ja jalkojen yläosat punaruskeat.
Alalaji elää luonnonvaraisena Pohjois-Intiassa ja Nepalissa, Bangladeshissä, Bhutanissa ja Kiinassa. Levinneisyysalue on laaja mutta laikuttainen. Eläintä metsästetään ruoaksi, lisäksi soveliaan elinympäristön supistuminen vaikuttaa uhanalaisuuteen. Aiemmin se luokiteltiin silmälläpidettäväksi, mutta uusimmassa arviossa uhanalaisuutta ei käsitelty alalajitasolla.
The $64,000 Question

The $64,000 Question oli yhdysvaltalainen televisiotietokilpailu, jota CBS esitti 1955–1958. Vuonna 1956 sille luotiin spin-off "The $64,000 Challenge", jota esitettiin myös vuoteen 1958 saakka. "The $64,000 Question" pohjautui 1940-luvulla radiossa esitettyyn "Take It or Leave It" -visailuun. Ohjelmaa sponsoroi kosmetiikkayritys Revlon. "The $64,000 Questionin" luomisen mahdollisti Yhdysvaltain korkeimman oikeuden vuonna 1954 antama päätös, joka rajasi suurivoittoiset tietokilpailut laittoman uhkapelin ulkopuolelle. "The $64,000 Questionin" juontajana toimi koko sarjan ajan Hal March. "The $64,000 Challengen" juontajana aloitti Sonny Fox, jonka tilalle myöhemmin samana vuonna tuli Ralph Story.
Kilpailun kulku.
Kilpailijat saivat aluksi vastattavaksi 64 dollarin arvoisen kysymyksen omasta erikoisalastaan. Palkintosumma kaksinkertaistui jokaisen oikean vastauksen myötä, kunnes päädyttiin 4 000 dollariin, jonka jälkeen kilpailija pystyi etenemään vain yhden tason viikoittaisessa lähetyksessä. Kilpailija pystyi lopettamaan missä vaiheessa tahansa, mutta mikäli kilpailija vastasi kysymykseen vääriin hän jäi ilman palkintoa. 4 000 palkinto oli kuitenkin taattu kaikille sen saavuttaneille, ja mikäli kilpailija vastasi väärin saavutettuaan 8 000 dollarin tason, hän sai lisäksi lohdutuspalkinnoksi Cadillacin.
Vuonna 1956 ohjelma rinnalle luotiin "The $64,000 Challenge", johon voivat osallistua "The $64,000 Questionissa" vähintään 8 000 dollaria voittaneet kilpailijat. Heidän lisäkseen kilpailuun osallistui myös julkisuuden henkilöitä kuten Vincent Price, joka kilpaili taidetietämyksestä Edward G. Robinsonia vastaan. "Challengessa" osallistujat kilpailivat toisiaan vastaan ja palkintona oli summa, jolla he pystyivät voittamaan vastustajansa. "Questionissa" ollutta 64 000 dollarin voittokattoa ei ollut. Suurimman voiton, 252 000 dollaria, sai Teddy Nadler.
Tietokilpailuskandaali.
"The $64,000 Questionin" kohtaloksi koitui vuonna 1958 paljastunut televisiotietokilpailuskandaali. Ohjelman kilpailijana ollut Charles E. Jackson kertoi valamiehistölle, että hänelle oli annettu oikeita vastauksia etukäteen. Erik Barnouw kertoo kirjassaan "The Image Empire", että ohjelman tuotantohenkilöstön mukaan ohjelmaa sponsoroiva Revlon pyrki toistuvasti vaikuttamaan kilpailun lopputulokseen. Syytöksiä ei kuitenkaan pystytty näyttämään toteen. Ohjelman pudonneet katsojaluvut johtivat kuitenkin sen lopettamiseen.
De va kukku de (kappale)

De va kukku de on Anita Hirvosen esittämä vuonna 1982 levytetty musiikkikappale. Kappaleen sävelsi Esko Björkman ja sanoitti Chrisse Johansson salanimellä Minttu. Kappale julkaistiin samana vuonna julkaistulla albumilla "De va kukku de" ja singlelevynä kappaleen "Miten yksinäinen" kanssa. 
Kappaleessa kerrotaan Suomesta Ruotsiin lähtevistä suomalaisista. Laulun kertoja jää kuitenkin Suomeen, sillä olot "eivät kuitenkaan parane" ja "meillä on nykyään niin hyvä presidenttikin". 
Chrisse Johansson kertoi vuonna 1984 "Iltalehdelle", että kesti kaksi vuotta ennen kuin kappale kelpasi levy-yhtiölle. Julkaisunsa jälkeen se sai tylyt arvostelut television "Levyraadissa", mutta myi hyvin.
Johan van Hulst

Johan van Hulst (28. tammikuuta 1911 – 22. maaliskuuta 2018) oli alankomaalainen poliitikko ja kasvatustieteen professori. Hän vaikutti konservatiivisessa ja protestanttisessa Kristillis-historiallisessa unionissa, joka sittemmin liitettiin Kristillisdemokraatteihin. 
Van Hulst syntyi Amsterdamissa ja opiskeli kotikaupunkinsa Vrije-yliopistossa psykologiaa ja pedagogiikkaa. Hän myös toimi opetustehtävissä Oudewaterissa, Utrechtissä ja Purmerendissä. Vuosina 1942–1960 hän oli Amsterdamin pedagogisen akatemian rehtori. Samalla hän pelasti satoja juutalaislapsia Hollandsche Schouwburgista, mistä hyvästä hänestä tehtiin vuonna 1973 Vanhurskas kansakuntien joukossa. Van Hulst on kirjoittanut useita julkaisuja.
Van Hulst istui vuosina 1956–1981 Alankomaiden senaatissa ja toimi vuosina 1961–1968 Euroopan parlamentin jäsenenä. Vuosina 1969–1972 hän oli Kristillis-historiallisen unionin puheenjohtaja. Vuosina 1972–1977 hän oli senaatissa Kristillis-historiallisen unionin, sitten vuoteen 1981 Kristillisdemokraattisen puolueen ryhmäjohtaja.
Muiden toimiensa ohella van Hulst pelasi myös shakkia; hän voitti (entisille) poliitikoille järjestetyn Corus-shakkiturnauksen 95-vuotiaana ja uudemman kerran 99-vuotiaana vuonna 2010.
Moose Goheen

Francis Xavier ”Moose” Goheen (9. helmikuuta 1894 White Bear Lake, Minnesota – 13. marraskuuta 1979 Saint Paul, Minnesota) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Hyökkääjänä pelannut Moose Gohen valittiin Hockey Hall of Fameen 1952 ja United States Hockey Hall of Fameen 1973.
Georg Streitberger

Georg Streitberger (s. 26. huhtikuuta 1981) on itävaltalainen alppihiihtäjä.
Arvokilpailut.
Vancouverin olympialaisissa 2010 Streitberger oli supersuurpujottelussa 17:s. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli samassa lajissa kymmenes. Sotšin olympialaisissa 2014 Streitberger sijoittui syöksylaskussa 17:nneksi ja supersuurpujottelussa 21:nneksi. Vailin/Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli supersuurpujottelussa kahdeksas.
Maailmancup.
Streitberger osallistui ensimmäiseen Alppihiihdon maailmancupin kilpailuun Bormion suurpujottelussa 18. maaliskuuta 2000 sijoittuen 24:nneksi. Sen jälkeen hän kisasi seuraavan kerran maailmancupissa vasta kaudella 2004–2005.
Streitberger on voittanut urallaan kolme maailmancupin kilpailua, ollut kolmesti toinen ja neljä kertaa kolmas. Ensimmäisen voittonsa hän otti Kvitfjellin supersuurpujottelussa 2008, toisen Beaver Creekin supersuurpujottelussa 2010 ja kolmannen Kvitfjellin syöksylaskussa helmikuussa 2014. Lisäksi hän on ollut super-G:ssä kerran toinen ja kahdesti kolmas Kitzbühelissä sekä kerran toinen Kvitfjellissä ja kolmas Lake Louisessa käydyissä kilpailuissa sekä syöksylaskussa toinen Garmisch-Partenkirchenissä 2013 ja kolmas Méribelissä 2015.
Kaudella 2010–2011 Streitberger sijoittui toiseksi super-G:n maailmancupin kokonaispisteissä.
Leonard Long

Leonard Hugh Long OAM (25. huhtikuuta 1911 – 3. marraskuuta 2013 Melbourne) oli australialainen taidemaalari, joka tuli tunnetuksi maansa maisemien, varsinkin jokien, kuvaajana. Hän varttui Mittagongissa Uudessa Etelä-Walesissa ja ryhtyi päätoimiseksi taiteilijaksi vuonna 1955 pidettyään sitä ennen kellosepänliikettä. Long kävi vuonna 1958 Alice Springsissä ja pääsi tekemään yhteistyötä maineikkaan aboriginaalitaiteilija Albert Namatjiran kanssa.
Longin teoksia on päätynyt sekä suuriin gallerioihin että yksityiskokoelmiin niin Australiaan kuin ulkomaillekin. Long sai 26. tammikuuta 1993 Australian ritarikunnan mitalin.
Jack Bannon

Jack Bannon (14. kesäkuuta 1940 Los Angeles, Kalifornia – 25. lokakuuta 2017 Coeur d’Alene, Idaho) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnettiin parhaiten Art Donovanin roolista televisiosarjassa "Lou Grant" (1977–1982). Hän esiintyi lisäksi lukuisissa muissa televisio-ohjelmissa, kuten "L.A. Heatissa", ja toimi myös elokuvanäyttelijänä. 
Myös Bannonin vanhemmat Jim Bannon ja Bea Benedaret olivat näyttelijöitä. Bannon oli naimisissa John Travoltan siskon Ellen Travoltan kanssa, ja pari vietti aikansa pääasiassa Idahossa.
Bayan Northcott

Bayan Northcott (1940 Lontoo – 13. joulukuuta 2022) oli brittiläinen musiikkikriitikko ja säveltäjä, joka alkujaan opiskeli englantia Oxfordissa ja myös opetti sitä itse kuuden vuoden ajan.
Northcott toimi "New Statesmanin", "The Sunday Telegraphin" ja "The Independentin" kriitikkona ja johti nykymusiikkiin erikoistunutta levy-yhtiötä NMC. Hän sai urallaan rohkaisua muiden muassa Alexander Goehrilta ja Hans Kelleriltä, vaikkakin oli säveltäjänä lähinnä itseoppinut. Hän loi musiikkia lähinnä pienille kokoonpanoille. BBC Singers on toistuvasti esittänyt Northcottin teoksen "Hymn to Cybele" (1983); konserton käyrätorvelle ja yhtyeelle (1998) kantaesitti Yhdysvalloissa Speculum Musicae ja Britanniassa London Sinfonietta.
Muihin Northcottin teoksiin lukeutuu "Four Votive Antiphons" (op. 7), johon sisällytettiin myös aiemmin Gothic Voices'n tilaama "Ave Regina Caelorum", ja jonka osista "Salve Regina" ja "Alma Redemptoris Mater" on levytetty Signum-levymerkille. Vuonna 2009 julkaistiin Northcottin kirjoitusten kokoelma "The Way We Listen Now".
Caniformia

Caniformia tai Canoidea on koiramaisten petoeläinten muodostama alalahko petoeläinten lahkossa (Carnivora). Se erosi petoeläinten toisesta, kissamaiseen Feliformia-alalahkoon johtaneesta kehityslinjasta 55 miljoonaa vuotta sitten.
Heimot.
Caniformia-alalahkoon kuuluu yhdeksän heimoa:
Alalahkon kolme hylje-eläinheimoa (varsinaiset hylkeet, korvahylkeet, mursut) on perinteisesti yhdistetty eväjalkaisten ryhmäksi Pinnipedia, jolla ei ole asemaa nykyluokituksessa, mutta joka kuitenkin muodostaa luonnollisen, evolutiivisesti yhtenäisen ryhmän.
Peter Kohnke

Peter Kohnke (9. lokakuuta 1941 Königsberg, Saksa – 30. huhtikuuta 1975 Bremervörde, Ala-Saksi) oli Saksaa ja Länsi-Saksaa edustanut ampuja. Hän voitti vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa kultamitalin 50 metrin pienoiskiväärissä (makuu). Vuonna 1968 hän kilpaili vielä Méxicon kesäolympialaisissa, mutta jäi mitaleitta sijoittuen 50 metrin pienoiskiväärissä (asennot) seitsemänneksi.
Ranskan neljäs tasavalta

Neljäs tasavalta () oli ajanjakso Ranskan historiassa vuosina 1946–1958. Tuona aikana Ranskassa oli voimassa vuonna 1946 säädetty tasavaltalainen perustuslaki. Perustuslaki oli monin paikoin yhteneväinen kolmannen tasavallan perustuslain kanssa ja se johti samoihin ongelmiin kuin kolmannen tasavallan aikana, kuten lyhytikäisiin hallituksiin, jotka johtivat politiikan epävakaisuuteen. 
Jotkut yrittivät aikaansaada vahvaa hallitusta ennen sotaa vallinneen politiikan epävakaisuuden vähentämiseksi, mutta neljäs tasavalta muistetaan kuitenkin epävakaisuudestaan ja monista vallanvaihdoksistaan huolimatta taloudellisesta kasvusta ja teollistumisesta. 
Neljännen tasavallan perustuslain mukaan Ranska ja sen silloiset siirtomaat yhdistettiin Ranskan unioniksi, johon varsinaisen Ranskan lisäksi kuului merentakaisia departementteja ja territorioita. Muutamat näistä kuitenkin itsenäistyivät jo neljännen tasavallan aikana, ja Ranskan Algeriassa käytiin vuodesta 1954 lähtien itsenäisyyssotaa. 
Vuonna 1958 säädettiin uusi perustuslaki ja perustettiin viides tasavalta. Samalla Ranskan unioni muutettiin Ranskan yhteisöksi, jonka useimmat jäsenmaat itsenäistyivät muutaman seuraavan vuoden kuluessa.
Mianseriini

Mianseriini on tetrasyklinen masennuslääke (TeCA). Lääkkeen kehitti lääkeyhtiö Organon ja kauppanimellä "Tolvon" mianseriinihydrokloridina aine on ollut hoitokäytössä ainakin 1970−luvun lopulta lähtien. Mianseriinista kehitettiin edelleen mirtatsapiini, joka on nykyään eräs kaikkein eniten käytettyjä masennuslääkkeitä SSRI-valmisteiden ohella. Mianseriinin annosvahvuus on samaa luokkaa kuin mirtatsapiinin. 
Lääkepatentin vanhennuttua markkinoille tuli halvempia rinnakkaisvalmisteita, mutta ilmeisesti käytön vähennyttyä rinnakkaisvalmisteita ei Suomessa ole enää saatavilla. Aiemmin suomalainen lääkeyhtiö Orion myi mianseriinia kauppanimellä Miaxan. 
Mianseriinin on havaittu eläinkokeissa pidentävän sukkulamatojen elinikää 30–40 %, jos lääkitys annetaan matojen "nuoruusiässä".
Haittavaikutukset.
Mianseriinin haittavaikutuksina mainitaan väsyttävyys varsinkin lääkehoidon alkuvaiheissa (sedaatio), harvinaiset, mutta mahdolliset veriarvojen vaaralliset muutokset (agranulosytoosi, veren valkosolujen tuotannon vähentyminen) sekä joskus huimaus, ihottumat, turvotukset, nivelkipu, lihasspasmit ja krampit. Painnonnousu on myös mahdollista mianseriinilla tapahtuvan hoidon aikana. Sedaatio saattaa vaikuttaa koneiden ja laitteen käsittelykykyyn alentavasti.
Lääkkeen käyttöön liittyviä varoituksia.
Samanaikaista lääkitystä MAO-estäjillä tapahtuvana ei saa olla. Tästä aiheutuu serotoniinisyndrooman vaara. Alkoholin käyttöä olisi syytä välttää mianseriini-hoidon aikana. Vilustumisen ja äkillisen kurkkukivun kaltaisten oireiden ilmaantuessa, tulisi ottaa pikaisesti yhteys lääkäriin, tarvittaessa päivystykseen. Oireet voivat olla merkki vakavasta luuydindepressiosta eli agranulosytoosista. Mianseriini saattaa aiheuttaa tätä mirtatsapiinia useammin. Epilepsiaa sairastaville ja kouristuksista kärsiville potilaille ei mianseriinin käyttöä suositella, koska lääke alentaa kouristuskynnystä merkittävästi.
James Enoch Hill

James Enoch (”Jim”) Hill (30. lokakuuta 1929 Chicago, Illinois – 8. elokuuta 2018 Carlinville, Illinois) oli yhdysvaltalainen ampuja, joka sai vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa hopeamitalin 50 metrin pienoiskiväärissä (makuu). Asennoissa hän kuitenkin jäi 24. sijalle. Hill oli noihin aikoihin vääpelinä Yhdysvaltain merijalkaväessä.
Hill voitti vuonna 1956 "National Service Rifle Championshipin" ja sai vuonna 1957 "Pershing Trophyn" NRA:n mestaruuskilpailuissa.
Bernd Klingner

Bernd Klingner (s. 28. tammikuuta 1940 Oberlichtenau) on entinen Saksaa ja Länsi-Saksaa edustanut ampuja. Hän voitti vuoden 1968 kesäolympialaisissa Méxicossa kultamitalin 50 metrin pienoiskiväärin asentokilpailussa. Hän oli jo osallistunut Rooman kesäolympialaisiin vuonna 1960, mutta jäänyt 50 metrin pienoiskiväärin asennoissa 18. ja makuussa 19. sijalle.
Vuonna 1972 Klingner palasi kesäolympialaisiin Münchenissä, jossa hän kilpaili 50 metrin pienoiskiväärin asennoissa ja sijoittui kuudenneksitoista. Hän edusti kotimaassaan Schützengesellschaft Bremervördeä.