tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Midwaysaaret

Midwaysaaret on Yhdysvalloille kuuluva atolli pohjoisella Tyynellämerellä, Luoteisten Havaijisaarten saariketjussa. Atolli sijaitsee noin kolmasosan matkaa Honolulusta Tokioon, Aasian ja Amerikan puolivälissä, mistä saarten nimikin tulee. Atollilla on laivasto- ja lentotukikohta.
Atolli kuuluu Yhdysvaltain pieniin erillissaariin.
Maantiede, ilmasto ja luonto.
Atolli on ympärysmitaltaan noin 24 km ja siihen kuuluu kaksi isompaa saarta. Atollin saarten yhteenlaskettu maapinta-ala on noin 6,2 km2. Suurimmat saaret ovat "Sand Island" ja "Eastern Island." Atolli koostuu rengasmaisesta koralliriutasta ja useista pienistä hiekkasaarista. Atollin ilmasto on subtrooppinen; talvet ovat viileitä ja sateisia, kesät lämpimiä ja kuivia. Alue on kansallinen villieläinten suojelualue, ja sitä hallinnoi United States Fish and Wildlife Service.
Historia.
Vuonna 1859 kapteeni N. C. Brooks raportoi Midwaysaarista ja ilmoitti niiden kuuluvan Yhdysvalloille. Saaria kutsuttiin silloin aluksi nimellä Middlebrooks ja sitten Brooks. Saarten nimeksi tuli Midwaysaaret, kun atolli liitettiin virallisesti osaksi Yhdysvaltoja vuonna 1867. Vuonna 1903 presidentti Theodore Roosevelt sijoitti saaret Yhdysvaltojen laivaston alaisuuteen. Samana vuonna atollista tuli tärkeä paikka Havaijin ja Guamin välillä ensimmäistä meren pohjassa Tyynen valtameren poikki kulkevaa kaapelia varten ja Sand Islandille rakennettiin kaapelin väliasema. Sittemmin atollista tuli tärkeä Tyynen valtameren ylittävien lentojen välipysähdyspaikka ja vuonna 1935 lennot San Franciscosta Manilaan alkoivat pysähtyä atollilla säännöllisesti. Kesäkuussa 1942 atollilla käytiin Yhdysvaltojen ja Japanin välinen Midwayn taistelu, joka oli osa toista maailmansotaa.
Palmyran atolli

Palmyran atolli on Yhdysvalloille kuuluva asumaton 11,9 neliökilometrin kokoinen atolli pohjoisella Tyynellämerellä. Atolli sijaitsee noin puolessa välissä Havaijia ja Samoaa. Sitä hallitaan suoraan Washingtonista käsin. Atolli koostuu noin 50 pikkusaaresta, joita peittää tiheä kasvillisuus, kookospalmut ja balsan tapaiset puut. Saarten korkeuserot ovat pienet, korkeimmat kohdatkaan eivät kohoa kahta metriä merenpinnan yläpuolelle.
Vakituista asutusta ei ole, mutta saarilla on tilat sinne suuntaavien tutkijoiden väliaikaiseen asumiseen. Nämä tulevat usein vain viikoksi tai kuukaudeksi kerrallaan.
Historia.
Palmyran löysi kapteeni Edmund Fanning vuonna 1798. Hän ei kuitenkaan astunut maihin tai nimennyt saaria.
Vuonna 1802 amerikkalainen kapteeni Cornelius Sawle käytti atollia hetkellisesti turvapaikkanaan, ja hänen kommennossaan oleva alus "Palmyra" antoi sittemmin nimensä atollille. Vuonna 1862 Havaijin kuningas Kamehameha IV lähetti Zenas Bentin ja Johnson B. Wilkinsonin atollille tehtävänään ottaa se kuningaskunnan haltuun. Kun Yhdysvallat otti Havaijin haltuunsa vuonna 1898, Palmyran atolli siirtyi sen mukana osaksi uutta emämaata. Havaijin territoriosta tuli "incorporated territory" vuonna 1900, mutta kun territoriosta tuli 59 vuotta myöhemmin osavaltio, Palmyran atolli ei kuulunut uuden osavaltion alueisiin. Tästä syystä Palmyran atolli on edelleen "incorporated territory".
Vuonna 1911 saaret päätyivät Honolulussa asuvan tuomari Henry E. Cooperin omistukseen, ja tämä alkoi kasvattaa saarilla kookospähkinöitä. Hän myi saaret, kahta lukuun ottamatta, 11 vuotta myöhemmin Leslie ja Ellen Ful­lard-Leolle. Cooperin kuoltua kaksi hänelle jäänyttä saarta periytyivät hänen jälkeläisilleen.
Toisen maailmansodan aikana saarella oli katuja, penkereitä ja kiitoteitä, mutta ne ovat kasvaneet umpeen ja muuttuneet käyttökelvottomiksi.
Nykyään.
Kahta Cooperilta periytyvää saarta lukuun ottamatta loput saarista olivat vuoteen 2000 saakka Fullard-Leon kolmen lapsen omistuksessa. Tämän jälkeen voittoa tavoittelematon luonnonsuojeluyhdystys osti saaret kokonaisuudessaan ja on siitä asti hallinnoinut niitä yhdessä U.S. Fish and Wildlife Service -viraston kanssa.
Lähes olemattoman ihmisen vaikutuksen johdosta saarilta ja sen läheisyydestä löytyy lukuisia koralli-, merieläin- ja lintulajeja.
Koska Palmyran atolli on "incorporated territory", sen alueella syntyneet henkilöt ovat syntyperäisiä Yhdysvaltain kansalaisia.
Wakensaari

Wakensaari eli Waken atolli () on 7,38 neliökilometrin kokoinen Yhdysvalloille kuuluva atolli pohjoisella Tyynellämerellä, noin 2/3-matkan päässä Havaijilta Pohjois-Mariaanien saarille. Se on Yhdysvaltojen territorio.
Wakensaari on kolmen keskuslaguunia ympäröivän saaren (Wake, Wilkes ja Peale) muodostama atolli. Saaret ovat yhteydessä toisiinsa penkereen välityksellä. Saaret ovat sammuneen vedenalaisen tulivuorenkraatterin reunojen jäänteitä, ja laguuni on entinen kraatteri. Atolli sijaitsee länteen kansainvälisestä päivämäärärajasta, joten se on päivän edellä Yhdysvaltojen 50 osavaltiota.
Espanjalaiset löysivät saaren vuonna 1568. Britit kävivät siellä vuonna 1796 ja nimesivät sen kapteeni William Waken mukaan. Yhdysvaltalainen Charles Wilkes kartoitti atollin 1841, ja vuonna 1899 Yhdysvallat liitti sen alueisiinsa saadakseen sinne lennätinaseman. 1930-luvun puolivälissä siitä tehtiin laivastotukikohta, ja sinne rakennettiin Guamiin ja Filippiineille lentävien vesitasokoneiden yöpymispaikka. Yhdysvallat aloitti myös sukellusvenetukikohdan rakennustyöt, mutta se jäi kesken toisen maailmansodan alkaessa.
Toisessa maailmansodassa Wakensaarella käytiin useita taisteluita, ja Japani valloitti saaren, koska yhdysvaltalaisilla ei ollut riittävästi sotilaita saarta puolustamaan. Japani käynnisti hyökkäyksensä Wakensaarta kohtaan 18. joulukuuta 1941. Saari antautui 23. joulukuuta 1941.
Japanilaisten antauduttua yhdysvaltalaiset palasivat saarelle 1945. Siellä on edelleen sotilaslentokenttä, ja NOAA:n ja NWS:n tutkimusasemia. Saarilla asuu joitakin satoja Yhdysvaltain asevoimien sotilaita. Siviilikoneet voivat laskeutua kentälle hätätilanteessa. Saarella on myös autettu merihätään joutuneita, vuonna 1975 vietnamilaisia ja 1995 kiinalaisia.
Ihmisen toiminta keskittyy Wakelle ja Wilkesille. Pealella on hyvin vähän toimintaa eikä lainkaan asutusta. Wilkesin länsiosa on linnustonsuojelualue, jolla elää noin miljoona lintua.
Sikotauti

Sikotauti eli parotiitti on paramyksoviruksen aiheuttama, yleensä lasten tulehdustauti, joka tarttuu pisara- ja hengitystietartuntana. Oireet alkavat 14–21 vuorokauden kuluttua tartunnasta.
Oireita ovat kuume sekä sylkirauhastulehdus, joka aiheuttaa turvotusta ensin toisella puolen ja sitten toisella puolen kaulaa. Noin 40 prosenttia sairastaa sikotaudin täysin oireettomasti. Muutamalla prosentilla ainoana oireena on aivokalvontulehdus. Muita taudin komplikaatioita ovat aivokudoksentulehdukset ja kivestulehdukset. Kivestulehdus taas saattaa johtaa miehen hedelmättömyyteen (vaarallisempi murrosiän ohittaneilla miehillä). 
Tautia hoidetaan levolla sekä oireiden mukaisesti muun muassa kuumetta alentavien lääkkeiden avulla. Vuodesta 1982 lähtien tautia vastaan on Suomessa ollut maksuttomana tarjolla MPR-rokote, joka aiheuttaa immunisaation sikotaudin lisäksi myös tuhkarokkoon ja vihurirokkoon.
Sikotauti leviää osaksi laumasuojan heikkenemisen takia.
Trygve Lie

Trygve Lie (, () oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Vuodet 1946–1952 hän toimi ensimmäisenä varsinaisena nä.
Lie valmistui lakitieteiden kandidaatiksi vuonna 1919. Hän oli liittynyt Norjan työväenpuolueeseen vuonna 1912 ja toimi sen sihteerinä 1919–1922. Vuosina 1922–1935 hän työskenteli ammattiliittojen keskusliiton lainopillisena asiamiehenä. Vuonna 1935 Lie valittiin Johan Nygaardsvoldin hallitukseen oikeusministeriksi. Vuonna 1935 hän antoi Lev Trotskille turvapaikan Norjasta, kun tämän Ranskassa saama oleskelulupa umpeutui. Vuonna 1937 Neuvostoliiton painostuksella Norjan hallitus määräsi Trotskin kotiarestiin. Pitkien neuvotteluiden jälkeen Lie määräsi Trotskin muuttamaan Norjasta Meksikoon.
Lie valittiin 1939 Norjan kauppaministeriksi ja myöhemmin samana vuonna kansanhuoltoministeriksi. Saksan miehittäessä Norjan 1940 hänestä tuli Lontoossa toimineen Norjan pakolaishallituksen ulkoministeri ja kantava voima. Toisen maailmansodan jälkeen Lie jatkoi ulkoministerinä 1945–1946. 1. helmikuuta 1946 Lie valittiin ensimmäiseksi viralliseksi YK:n pääsihteeriksi. Hän johti n sääntöjen laatimista. Hän tuki sekä Israelin että Indonesian luomista ja yritti saada Neuvostoliiton joukot vetäytymään Iranista ja tulitauon Kashmiriin. Hän sai Neuvostoliiton vihat YK:n asetettua Korean sodassa etelän puolelle. Hän vastusti Espanjan jäsenyyttä YK:ssa Francon diktatuurin vuoksi ja tuki Kiinan kansantasavallan jäsenyyttä YK:ssa tasavallan joukkojen vetäydyttyä Taiwanille.
Lien pääsihteeriyttä jatkettiin vuonna 1950, koska Neuvostoliitto ei hyväksynyt hänelle toista kautta, eikä Yhdysvallat suostunut tukemaan ketään muuta. Neuvostoliitto kieltäytyi hyväksymästä Lietä pääsihteerinä. Lie erosi marraskuussa 1952 Joseph McCarthyn syytettyä häntä ”epälojaalien” amerikkalaisten palkkaamisesta YK:n palvelukseen.
Pääsihteerikausiensa jälkeen Lie toimi aktiivipoliitikkona Norjassa mm. sisä- ja kauppaministerinä. Vuosina 1955−1963 hän toimi Oslon-Akershusin läänin maaherrana ja vielä vuosina 1963–1965 kauppa- ja teollisuusministerinä.
Gladwyn Jebb

Hubert Miles Gladwyn Jebb, 1. paroni Gladwyn (25. huhtikuuta 1900 – 24. lokakuuta 1996), oli merkittävä brittipoliitikko. Hän oli ensimmäinen (väliaikainen) YK:n 1945–1946. Tämän jälkeen hän toimi Yhdistyneen kuningaskunnan YK-suurlähettiläänä.
Jebb opiskeli Oxfordissa ja toimi nuorena diplomaattina Konstantinopolissa, Berliinissä ja Roomassa. Toisen maailmansodan aikana hän johti Britannian delegaatiota kansainvälisessä ryhmässä, joka suunnitteli sodanjälkeistä yhteistyötä. Hänet nimitettiin Yhdistyneiden kansakuntien perustamista valmistelevan ryhmän puheenjohtajaksi, mistä hän siirtyi väliaikaiseksi pääsihteeriksi vajaan puolen vuoden ajaksi, lokakuusta 1945 helmikuuhun 1946.
Kun Trygve Lie valittiin pääsihteeriksi, Jebb palasi Britannian ulkoministeriöön. Neljä vuotta myöhemmin hänestä tuli maansa YK-suurlähettiläs.
Leif Erikinpoika

Leif Erikinpoika (, , noin 970 – noin 1020) oli viikinki ja Erik Punaisen poika, joka saagojen mukaan löysi Vinlandin noin vuonna 1002–1003 ja oli siten ensimmäinen Amerikan maaperälle astunut eurooppalainen.
Perhesuhteet.
Leif luultavasti syntyi Islannissa ja kasvoi Grönlannissa, minne hänen isänsä Erik karkotettiin rikostensa vuoksi. Hänellä oli luultavasti kaksi veljeä, Thorvaldur ja Thorsteinn, sekä yksi sisar Freydís. Leif meni naimisiin Thórgunnan kanssa ja heillä oli yksi poika Thorkell Leifsson.
Retki Vinlandiin.
"Grönlantilaisten saaga" kertoo, että noin vuonna 1000 Leif Erikinpoika osti Amerikan rannikkoa pitkin aiemmin vahingossa purjehtineelta kauppiaalta Bjarni Herjólfssonilta laivan, aikeenaan tutkia Bjarnin näkemää maata. Leif pyysi isäänsä mukaan, mutta tämä ei halunnut enää lähteä merimatkalle; hän myös loukkaantui pudottuaan hevosen selästä ennen matkan alkua, mitä pidettiin huonona enteenä. Leif purjehti noin vuonna 1002–1003 länteen miehistönään 35 islantilaista. Ensiksi Leif saapui karuun maahan, jota hän kutsui nimellä "Helluland" (”laattakivimaa”), jonka on arveltu olevan nykyinen Baffininsaari. Maa ei kuitenkaan soveltunut asutettavaksi. Sen jälkeen hän jatkoi matkaa etelään ja saapui metsäiseen maahan, jolle hän antoi nimen "Markland" (”metsämaa”), ja jonka arvellaan olleen Labradorin niemimaa. Lopulta Leif nousi maihin Newfoundlandissa, mahdollisesti jopa etelämpänä. Siellä oli runsaasti lohia joessa ja ilmasto oli suotuisa. Leif miehistöineen rakensi maahan itselleen pitkät turveseinäiset talot, ja he asuivat siellä talven yli. Saagan mukaan yksi Leifin miehistä, Tyrkir, löysi viinirypäleitä, joiden mukaan Leif antoi maalle nimen Vinland. Kotimatkalle miehet lastasivat mukaansa puutavaraa ja köynnöksiä.
Kaksi vuotta myöhemmin Leifin veli Thorvald kävi samoilla seuduilla, mutta kuoli intiaanien hyökkäyksessä. Myös Leifin sisarpuoli Freydis johti yhden retkikunnan Vinlandiin.
"Erik Punaisen saagan" mukaan Leif Erikinpoika löysi Vinlandin palatessaan Norjasta Grönlantiin noin vuonna 1000, mutta ei jäänyt sinne asumaan. Nykyisin "Grönlantilaisten saagaa" pidetään luotettavampana näistä kahdesta.
Vinlandin sijainti.
Siitä, missä Leifin Vinland oli, ei ole yksimielisyyttä. Monet pitävät viikinkiasumusta L’Anse aux Meadowsissa Leifin siirtokuntana, mutta joidenkin mielestä paikan pitää olla etelämpänä, koska viinirypäleet eivät kasva Newfoundlandissa. Joidenkin mukaan tuon ajan lämmin ilmasto mahdollisti viinirypäleidenkin esiintymisen alueella. Viinirypäleiden on myös epäilty olleen joko törmäviiniköynnöksen rypäleitä tai mustikoita.
Edward Jenner

Edward Jenner (17. toukokuuta 1749 – 26. tammikuuta 1823) oli englantilainen lääkäri, jolla oli vastaanotto Berkeleyn kylässä Gloucestershiressä. Häntä pidetään rokotuksen uranuurtajana ja immunologian ”isänä”. 
Elämäkerta.
Jennerin isä oli Berkeleyn pappi, ja Jenner sai hyvän koulutuksen. Hän meni 14-vuotiaana kahdeksaksi vuodeksi kirurgin oppiin Chipping Sodburyyn. Jenner jatkoi kirurgian ja anatomian opintoja St Georgen sairaalassa Lontoossa vuonna 1770. Hän palasi kotiseudulleen ja perusti lääkärinvastaanoton vuonna 1772.
Jenner havaitsi, että tartuttamalla potilaaseen lehmärokko eli vaccinia voidaan suojautua isorokolta. 14. toukokuuta 1796 hän siirsi lehmärokon kahdeksanvuotiaaseen James Phipps -nimiseen poikaan otettuaan rokkoaineen karjatyttö Sarah Nelmesin kädessä olleesta lehmärokkorakkulasta. Näin vanhana kansanperinteenä tunnetusta suojautumistavasta muodostui eräs nykyaikaisen lääketieteen tärkeimmistä keinoista taistella tautitartuntoja vastaan.
Kun Jenner esitti vuonna 1798 kokeidensa tulokset teoksessa "Inquiry into the Causes and Effects of the Variolae Vaccinae", hänet pidätettiin taudin levittämisestä ennen kuin hänen keksintönsä arvo tajuttiin. Jennerin menetelmä otettiin käyttöön pian ympäri maailmaa, muun muassa Suomessa jo vuonna 1802.
Jenner on haudattu Jennerien perheen hautaholviin Berkeleyn St Maryn kirkkoon.
Geodynamiikka

Geodynamiikka on maapallon ja maan kiinteiden osien liikkeitä tutkiva tieteenala. Tutkimuskohteisiin kuuluu:
Käytetyt mittaustekniikat ovat
Buckminster Fuller

Richard Buckminster ”Bucky” Fuller (12. heinäkuuta 1895 Milton, Massachusetts – 1. heinäkuuta 1983) oli yhdysvaltalainen muotoilija, keksijä ja kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti patentoimistaan geodeettisista kupoleista.
Elämä.
Fuller teki maapallosta litteän "Dymaxion-kartan" (1943/1954), joka ei pienennä mitään maanosaa. Myöhemmin Fuller havainnollisti sen avulla, miten epäoikeudenmukaisesti maailman resurssit ovat jakautuneet.
Fuller tutki, miten pallon muotoa voidaan lähestyä tasojen avulla. Hän kehitti viisi- ja kuusikulmioista muodostuvan lähes pallonmuotoisen mallin, jonka mukaan tehdään nykyiset jalkapallot. 
Fuller ehdotti vuonna 1962 koko Manhattanin kattamista teräsrakenteisella kuvulla. Vuoden 1967 Montrealin maailmannäyttelyn Yhdysvaltain paviljonki katettiin geodeettisella kupolilla.
Arkkitehti Yrjö Sotamaa kutsui Fullerin vuonna 1967 puhujaksi Helsinkiin Teknillisen korkeakoulun seminaariin, jossa Fuller sai innostuneen vastaanoton.
Vuonna 1985 keksitty hiilipallo eli fullereeni sai nimensä Buckminster Fullerin mukaan.
Arkkitehti Pasi Toiviainen on tehnyt Fullerista väitöskirjan, jonka nimi on suomennettuna ”Neroutta vai huijariutta? – Buckminster Fullerin elämän ja teosten psykobiografinen uudelleentulkinta” (Aalto-yliopisto 2024). Hänen mukaansa Fullerin ideat olivat paljolti varastettuja. Geodeettiselle kupolille oli myönnetty patentti Saksassa vuonna 1925, mutta Yhdysvalloissa Fuller sai kupolin patentin nimiinsä. Samanlaisen kartan kuin Fuller oli tehnyt Bernard J. S. Cahill vuonna 1909.
Joukkovelkakirja

Joukkovelkakirja (JVK) on usealta yksityiseltä tai institutionaaliselta sijoittajalta kerätyn joukkolainan vakuudeksi annettu velkakirja. Velallinen antaa joukkovelkakirjan todistukseksi jokaiselle velan omistajalle heidän osuuttaan vastaan. Joukkovelkakirjassa on yleensä korkojen ja pääoman maksua vastaan annettavat lipukkeet, jotka leikataan saksilla irti joukkovelkakirjasta.
Nykyisin paperimuotoinen joukkovelkakirja on harvinainen; joukkovelkakirjat liitetään usein arvo-osuusjärjestelmään.
Sinologia

Sinologia on Kiinan kielten ja kulttuurin tutkimusta. Henkilö, joka harjoittaa sinologiaa on sinologi. Ulkomaalaisille tämä vaatii yleensä kiinan kielen oppimista. Kiinassa sinologeja kutsutaan joskus "Kiinan asiantuntijoiksi" (中國通).
Sinologia alkoi kun lähetyssaarnaajat, jotka menivät Kiinaan alkoivat tutkia sen kulttuuria, kieltä ja tapoja. He käänsivät klassista kiinalaista kirjallisuutta länsimaisille kielille ja Raamatun kiinaksi. Myöhemmin sinologia laajeni oppiaineeksi monissa länsimaisissa yliopistoissa.
Helsingin yliopistossa sinologiaa voi opiskella Aasian ja Afrikan kielten ja kulttuurien laitoksella.
Aavikko (yhtye)

Aavikko on suomalainen elektronista musiikkia esittävä yhtye. Se perustettiin Siilinjärvellä vuonna 1995. Jäsenet itse kutsuvat musiikillista suuntautumistaan "muysic"iksi (yhdistelmä sanoista "mystic" ja "music") ja pitävät mottonaan: ”"We play – you dance!"”
Vuonna 2002 Aavikko teki teemamusiikin Nelosen komediasarjaan "Kumman kaa." Aavikon kappale ”Kova lääkitys” oli tunnusmusiikkina Yleisradion Telakka-keskusteluohjelmassa ja yhtyeen kappaleesta ”New York-London-Siilinjärvi-Tokyo” tehty remix on tunnusmusiikkina Yleisradion K-rappu-ohjelmassa. Yhtyeen kappale ”Viitostie” ottaa vaikutteita Kraftwerkin tuotannosta. Vuonna 2012 kappale valittiin NRGM- musiikkisivuston 2000-luvun kotimaiset pophelmet -juttusarjassa sijalle #14. Vuonna 2016 "Viitostie" sijoittui sijalle #11 YleX:n järjestämässä Sata suurta suomalaista konemusiikkibiisiä -äänestyksessä. 
Aavikko on tehnyt yhteistyötä koti- ja ulkomaisten musiikkivideo-ohjaajien kanssa. Loppuvuodesta 2018 ilmestyi video "Go and Know" - kappaleeseen. Sen ovat ohjanneet ja leikanneet kuvataiteilija Taru N.Hohtonen sekä muusikkona ja vuoden 2017 graafikkona tunnettu Vilunki 3000. Vuonna 2006 Pete Veijalaisen ohjaama ”Rosinante”-video palkittiin pronssisella Muuvi-patsaalla sekä Matleena Jäniksen ja Emilia Lehtisen ohjaama ”Una Lira Soluzione” -video sai Oulun Musiikkivideofestivaalien kunniamaininnan. Samoilla festivaaleilla vuonna 1998 yhtyeen video voitti Kultaisen Pumpelin Esa Nissin, J. P. Passin ja Pasi Pirttiahon ohjaamalla videolla ”El Cebo / Panama”.
Aavikon levyjä on julkaistu Pohjoismaissa, Keski-Euroopassa, Yhdysvalloissa sekä Venäjällä. Yhtye on esiintynyt seuraavissa maissa: Suomi, Ruotsi, Norja, Tanska, Islanti, Venäjä, Viro, Saksa, Ranska, Sveitsi, Itävalta, Portugali, Espanja, Romania, Englanti, Skotlanti sekä Yhdysvallat.
Yhtyeen neljäs studioalbumi "Novo Atlantis" julkaistiin 25. maaliskuuta 2009.
Minialbumi "Planet Fun-Fun" julkaistiin vinyylinä sekä digitaalisena 7. kesäkuuta 2013.
Aavikon viides studioalbumi "Okeanos" ilmestyi 6. toukokuuta 2016. Albumilla yhtye jätti kokonaan pois tyylilleen ominaiset rytmit ja melodiat, ja keskittyy lähes pelkästään harmonioihin. Albumilla kuuluvat merelliset teemat ja omalaatuinen rauhallisuus. "Okeanos"-levyn tiimoilta yhtye kutsui uutta tyylisuuntaansa termillä "New Age of Muysic".
Aavikon kuudes albumi "Monopoly" julkaistiin 15. helmikuuta 2019 myös edeltävän albumin julkaisseen Ektro Recordsin kautta. 
Kokoonpano.
Vuoteen 1999 asti Staufenbielin paikalla yhtyeessä soitti koskettimia vuonna 2002 kuollut, myös runoilijana tunnettu Antti Koivumäki.
Milla Jovovich

Milla Jovovich (oik. Milica Jovović, ; s. 17. joulukuuta 1975 Kiova, Neuvostoliitto) on ukrainalaissyntyinen yhdysvaltalainen malli, elokuvanäyttelijä ja laulaja. Hänet tunnetaan muun muassa Alicen roolista Resident Evil -elokuvasarjassa.
Jovovichin äiti on venäläinen näyttelijä Galina Loginova Jovović ja isä montenegrolainen lastenlääkäri Bogić Jovović. Millan ollessa viisivuotias perhe muutti Yhdysvaltoihin Sacramentoon, Kaliforniaan. Hän aloitti mallinuransa jo 12-vuotiaana. Ehkä tunnetuimman mallisopimuksensa hän solmi L’Oréalin kanssa.
Vuonna 2005 Milla Jovovich ja näyttelijä Carmen Hawk lanseerasivat Jovovich-Hawk-vaatemalliston.
Yksityiselämä.
Jovovich meni naimisiin Shawn Andrewsin kanssa 1992 elokuvan "Surutta? Sekaisin" kuvausten aikana, mutta Jovovichin äiti sai mitätöityä liiton kuukauden kuluttua, sillä Milla solmi avioliiton vasta 16-vuotiaana. Jovovich avioitui toisen kerran 14. joulukuuta 1997 "The Fifth Element – puuttuva tekijä" -elokuvan ohjaajan Luc Bessonin kanssa. Pari erosi vuonna 1999. Jovovich avioitui nykyisen aviomiehensä, ohjaaja-käsikirjoittaja Paul W. S. Andersonin kanssa 22. elokuuta 2009. Parilla on vuosina 2007, 2015 ja 2020 syntyneet tyttäret.
Jovovichin tytär Ever Anderson on myös näyttelijä.
Julija Volkova

Julija Olegovna Volkova (, kirjoitusmuoto joskus myös "Julia" tai "Yulia," s. 20. helmikuuta 1985 Moskova, Venäjä) on venäläinen laulaja. Hän oli popduo t.A.T.u.:n toinen jäsen vuosina 1999−2014.
Volkova kuului Neposedy-lapsiyhtyeeseen, jossa hän tutustui t.A.T.u.:n toiseen jäseneen Lena Katinaan. t.A.T.u. aiheutti kohua lesboimagollaan. Vuonna 2003 paljastettiin lesbouden olleen managerin keksimä mainoskikka. Volkova on myöhemmin kertonut olevansa biseksuaali.
Volkova sai syyskuussa 2004 tyttären pitkäaikaisen miesystävänsä Pavel (Paša) Sidorovin kanssa. Sidorov ja Volkova lopettivat suhteensa pian tyttären syntymän jälkeen. Joulukuussa 2007 Volkova synnytti pojan.
Lena Katina

Jelena (Lena) Sergejevna Katina (, s. 4. lokakuuta 1984 Moskova, Venäjä) on venäläinen laulaja, joka oli t.A.T.u.-tyttöduon jäsen vuosina 1999−2014.
Jelena Katina on Sergei Katininin, menestyneen venäläisen pop-tuottajan ja Inessa Katinan kolmesta lapsesta nuorin. Hän kuului Neposedy-lastenbändiin, jossa hän tutustui t.A.T.u.:n toiseen jäseneen Julija Volkovaan. Vuosina 1997–1998 Katina lauloi myös Avenue-nuorisobändissä.
Tuottaja Ivan Šapovalov valitsi Jelena Katinan 1999 laulamaan Jugoslavian sodasta. Hän päättikin muodostaa duon ja valitsi duoon myös Volkovan, joka oli ollut samassa karsinnassa. Tytöt olivat tuolloin 14-vuotiaita. He menestyivät t.A.T.u.:ssa sekä musiikkinsa että kohua herättäneiden esitystensä ansiosta. He suutelivat konserteissa ja loivat ympärilleen lesboimagon, mutta myöhemmin paljastivat, että lesbous oli vain Šapovalovin keksimä markkinointikikka.
Elokuussa 2013 Katina meni naimisiin slovenialaisen muusikon Sasha Kuzmanovicin kanssa, ja vuonna 2015 he saivat pojan.
Katina julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa "This Is Who I Am" vuonna 2014.
Talviurheilu

Talviurheilu on yleinen nimitys talviolosuhteissa harrastettaville urheilulajeille. Ne ovat suosittuja lähinnä Pohjoismaissa ja muilla kylmätalvisen ilmaston omaavilla alueilla. Monia talviurheilulajeja voi harrastaa keinotekoisissa oloissa, kuten jäähalleissa, myös lämpimämmillä alueilla.
Talviolympialaisissa kilpaillaan 15 urheilumuodossa:
Lisäksi on harvinaisempia talviurheilulajeja kuten:
Talvisia liikuntamuotoja ovat muun muassa:
Blues Section

Blues Section oli suomalainen rock-yhtye, joka toimi vuosina 1967–1968. Blues Sectionin tunnettuja kappaleita ovat muun muassa "Hey Hey Hey" ja "Call Me On Your Telephone".
Musiikkityyli.
Blues Section lauloi englanniksi ja ulkomaisista hiteistä tehtyjen käännösversioiden esittämisen sijaan sävelsi itse omat kappaleensa. Tämä oli suomalaisen rockmusiikin kentällä melko uutta. Blues Sectionin musiikissa erottuivat vaikutteet muun muassa sellaisilta 1960-luvun suosikkiyhtyeiltä kuin The Jimi Hendrix Experience, The Who, Cream ja John Mayall &amp; the Bluesbreakers. Nimestään huolimatta yhtye ei soittanut puhdasta bluesia. 
Yhtyeen vaiheita.
Blues Section ehti levyttää Love Recordsille melko monilla nimillä. Vaikka yhtyeen albumi julkaistiin nimellä Blues Section, singlet julkaistiin laulajasta riippuen nimillä Blues Section &amp; Jim Pembroke, Blues Section &amp; Frank Robson ja Ronnie &amp; Blues Section. Kirka Babitzin &amp; Blues Section -nimellä julkaistiin Kirkan ensisingle, jolla yhtye säestää laulajaa. Yhtye säesti myös Pepe Willbergiä kappaleella "Kuka kertoisi minulle", joka tehtiin vuonna 1968 Timo Bergholmin "Punahilkka"-elokuvaan. 
Blues Section ehti levyttää uransa aikana vain yhden albumin, "Blues Section" (1967). Yhtyeen hajoamisen jälkeen on julkaistu monia kokoelmia, jotka on koostettu pääosin singleillä julkaistusta materiaalista.
Jäsenet.
Yhtyeen tunnetuimpaan kokoonpanoon kuuluivat englantilaissyntyinen laulaja Jim Pembroke, kitaristi Hasse Walli, basisti Måns Groundstroem, saksofonisti Eero Koivistoinen ja rumpali Ronnie Österberg, joka myös lauloi pari yhtyeen singlekappaletta. Heidän lisäkseen yhtyeessä soittivat loppuvuodesta 1967 Groundstroemin korvannut Pekka Sarmanto ja yhtyeen loppuvaiheessa Pembroken korvannut britti Frank Robson. Aivan yhtyeen alkuaikana rumpuja soitti aluksi Edward Vesala ja hieman myöhemmin Raikka Rautarinne, joka ehti soittaa vain neljä keikkaa yhtyeen kanssa. 1980- ja 1990-luvuilla yhtyeen comeback-keikoilla Pembroken, Wallin, Groundstroemin ja Koivistoisen kanssa ovat soittaneet Vesa Aaltonen rumpuja ja Robson urkuja.
Yhtyeen jälkimainingit.
Lyhyeksi jäänestä urastaan huolimatta Blues Section ehti muodostua yhdeksi aikansa vaikutusvaltaisimmista suomalaisista rock-yhtyeistä. Ryhmän jäsenistä Jim Pembroke ja Ronnie Österberg alkoivat soittamaan Blues Sectionin hajoamisen jälkeen Wigwam-yhtyeessä, johon myös Måns Groundstroem liittyi myöhemmin vuonna 1975. Ennen Wigwamiin liittymistään Groundstroem soitti Tasavallan Presidentti -yhtyeessä, jossa Frank Robson lauloi. Hasse Walli tunnetaan suomalaisen maailmanmusiikin edelläkävijänä ja muun muassa Piirpauke-yhtyeen alkuperäisenä kitaristina. Yhtyeen oli määrä soittaa reunion-keikkoja vuonna 1976, mutta nämä peruuntuivat. Vuonna 1984 yhtye esiintyi Ylen ruotsinkielisessä televisio-ohjelmassa "Fråck" rumpalinaan Vesa Aaltonen. Vuonna 1996 yhtye teki kolme reunion-konserttia.
Harhauttaminen

Harhauttaminen on vaikuttamista kohteen toimintaan toimittamalla sille väärää tietoa. Harhauttamisella johdetaan vastustajan päättäjiä harhaan tai suojataan omaa kapasiteettia. Harhauttaminen on sotilaallisesti johtamissodankäynnin osatekijä.
Harhauttamisen asetettu tavoite on saattaa vastustajan päättäjät tekemään päätöksiä, jotka auttavat omien tavoitteiden saavuttamista. Ideaalisesti harhauttaminen aiheuttaa epävarmuutta vastustajan päätöksentekoon.
Harhauttaminen käyttää hyväksi kohteella olevaa tietoa ja asenteita. On vaikea muuttaa suurta joukkoa tietoa, on tehokkaampaa tehostaa olevia käsityksiä ja käyttää niitä hyväksi omassa toiminnassa. Tämä on myös psykologisen sodankäynnin avainasioita.
Kiinalaisen strategin Sunzin mukaan kaikki sodankäynti perustuu harhauttamiseen.
Harhauttamisen keinoja ovat omien harhauttavien aikomusten, kapasiteettien ja asetelmien tekeminen. Avainasioita harhauttamisessa ovat:
Johann von Staupitz

Johann von Staupitz (1460, Motterwitz, Saksa – 28. joulukuuta 1524, Salzburg, Itävalta) oli teologi ja Martti Lutherin opettaja.
Staupitz opiskeli Leipzigissa ja valmistui vuonna 1485. Hän liittyi augustinolaisluostariin Erfurtissa ja toimi siellä yleisvikaarina. Vuonna 1500 hänet nimitettiin Raamatun professoriksi Wittenbergin yliopistoon. Vuonna 1522 hänet valittiin Salzburgin Pyhän Pietarin benediktiiniläisluostarin apotiksi, siellä hänen elämänsä myös päättyi.
Staupitzin tavoitteena oli uudistaa teologian opetusta Raamatun selityksen suuntaan. Martti Luther opiskeli teologiaa Staupitzin johdolla Erfurtissa. Näiden kahden miehen välille syntyi koko elämän kestänyt ystävyys. Heidän kirjeenvaihtoaan on säilynyt jälkipolvillekin. Staupitzin osuutta Lutherin hengellisessä elämässä ei voi vähätellä.
Lukuisat, jopa kuusi tuntia kestäneet hengelliset keskustelut miesten välillä auttoivat Lutheria löytämään armollisen Jumalan.
Kaarle Ojanen (shakinpelaaja)

Kaarle Sakari Ojanen () oli suomalainen shakkimestari. Hänet tunnettiin myös shakissa voittamiensa suomenmestaruuksien mukaan lempinimellä "Kaarle XIII".
Ojasen kuuluisin peli lienee ns. Ojasen oivalluksena tunnettu avausuutuus virolaista Paul Keresiä vastaan vuonna 1960. Ojanen saavutti FIDE:n kansainvälisen shakkimestarin arvon vuonna 1952.
Ammatiltaan Ojanen oli teknillinen johtaja. Hän harrasti myös muun muassa musiikkia ja sovellettua matematiikkaa.
Olkiluoto

Olkiluoto on Eurajoen kunnassa Selkämeren rannikolla sijaitseva saari, joka tunnetaan Olkiluodon ydinvoimalaitoksista. Noin 10 neliökilometrin laajuinen Olkiluoto on noin 6 kilometriä pitkä ja 2,5 kilometriä leveä. Mantereesta sen erottaa kapea Karhukarinrauman salmi, johon laskee Lapinjoki. Saaren pohjoispuolella on Eurajoensalmi ja eteläpuolella Olkiluodonvesi-niminen merenselkä. Olkiluotoon kulkee valtatie 8:lta Lapijoelta lähtevä yhdystie 2176 eli Olkiluodontie.
Suuri osa Olkiluodosta on Teollisuuden Voiman omistamaa ydinvoimalaitosaluetta. Saaren länsiosassa sijaitsevalla 80 hehtaarin laajuisella alueella on ydinvoimalaitosten ja niihin välittömästi liittyvien toimintojen ohella myös väliaikaisille työntekijöille tarkoitettu majoituskylä, Olkiluodon Vierailukeskus sekä Posivan tutkimusluolasto Onkalo ja rakenteilla oleva käytetyn ydinpolttoaineen loppusijoituslaitos, jonka on määrä valmistua 2024–2025. Myös ydinvoimayhtiö Fennovoima on hankkinut maa-alueita Olkiluodosta, joka on toinen ehdokas yhtiön käytetyn polttoaineen loppusijoituspaikaksi. 
Saaren pohjoisosassa sijaitsevat TVO:n omistama Olkiluodon satama ja Aslemetals Oy:n telakka. Olkiluodon pysyvä asutus on sijoittunut saaren itäpäähän Ilavaisten kylään. Lisäksi Olkiluodossa on loma-asutusta. Vuosina 2004–2018 saaressa oli myös TVO:n omistama tuulivoimala, joka purettiin sen tultua käyttöikänsä loppuun.
Lusitania

Lusitania () tai Hispania Lusitana () oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Hispaniassa ja käsitti suunnilleen nykyisen Portugalin.
Maantiede.
Lusitanian provinssi käsitti Hispanian eli Iberian (Pyreneiden) niemimaan läntisimmän osan. Alun perin siihen kuului Douro-joen eteläpuolinen alue. Douron pohjoispuolta roomalaiset nimittivät Gallaeciaksi. Provinssin alue vastasi enimmäkseen nykyisen Portugalin aluetta. Jotkut osat siitä olivat nykyisen Espanjan puolella. Provinssin pohjois- ja itäpuolella sijaitsi Hispania Tarraconensiksen provinssi ja kaakkoispuolella Hispania Baetican provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Augusta Emerita, nykyinen Espanjan kaupunki Mérida.
Kaupunkeja.
Lusitanian roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia.
Lusitanian alue oli aiemmin osa Hispania ulteriorin provinssia, joka jaettiin vuonna 27/25 eaa. kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Lusitania ja Hispania Baetica. Provinssi nimettiin luultavasti alueen alkuperäisten asukkaiden, lusitaanien mukaan. Heidän alkuperänsä on epäselvä, mutta he saattaisivat olla kelttien ja ibereiden jälkeläisiä.
Augustuksen ajan provinssien jaossa Baetica luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi säilyi olemassa Rooman valtakunnan loppuun saakka, ja näin se oli olemassa esimerkiksi keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.
Vuodesta 293 provinssi kuului Hispanian diokeesiin. 300-luvulla se tuli osaksi Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Laajakaista

Laajakaistaisella tietoliikenneyhteydellä tarkoitetaan joko laajakaistaista modulointitekniikkaa tai laajakaistaista Internet-yhteyttä.
Laajakaistainen modulointi.
Laajakaistaisessa moduloinnissa viesti jakaantuu siirtotiessä laajalle taajuusalueelle. Laajakaistaisia modulointimenetelmiä ovat esimerkiksi CDMA (FHSS ja DSSS), OFDM sekä UWB.
Laajakaistainen Internet-yhteys.
Suomessa käytettävän määritelmän mukaan laajakaistaiseksi Internet-yhteydeksi sanotaan kotiin saatavissa olevaa Internet-yhteyttä, jonka nopeus on yli 256 kbit/s ja jossa on kiinteä kuukausiveloitus aikaveloituksen sijaan.
Kansallisen laajakaistatyöryhmän raportin mukaan laajakaistaisia tekniikoita ovat:
Muita mahdollisuuksia ovat esimerkiksi langattomat tilaajajohtoratkaisut kuten WiMAX ja LMDS.
Laajakaistainen modeemi.
Laajakaistainen modeemi käyttää puhelinlinjasta taajuuksia, jotka ovat tavallisen puheen taajuusalueen ulkopuolella (puhekanava toimii alle 3 300 Hz:n taajuusalueella ja esimerkiksi ADSL 138 kHz:stä ylöspäin. 
Laajakaistamodeemissa ei käytetä varsinaisesti laajakaistaisia modulointimenetelmiä vaan tyypillisesti PM-modulointimenetelmiä. Myös hitaammat modeemit (esimerkiksi 56 kbit/s) käyttävät samoja modulointimenetelmiä, mutta ne käyttävät ensisijaisesti puheen taajuuskaistaa.
Porttipahdan tekojärvi

Porttipahdan tekojärvi, myös lyhyesti Porttipahta, on Kitisen latvoilla Sodankylässä sijaitseva tekojärvi. Järven pinnan säännöstelyväli on yhdeksän metriä, mikä vastaa pinta-alan vaihtelua välillä 34–214 km². Tekojärven täyttö alkoi vuonna 1967 ja se valmistui vuonna 1970. Porttipahdan tekojärven ja sen itäpuolella sijaitsevan Lokan tekojärven yhdistävät Tankajoki sekä vuonna 1981 valmistunut Vuotson kanava, jonka kautta on sittemmin juoksutettu myös Lokan säännöstelyvesiä Kitiseen. Porttipahdan säännöstelypato sijaitsee järven eteläpäässä. Sen pudotuskorkeus on 30 m ja sen yhteydessä on 35 MW:n vesivoimalaitos.
Rantojen puhdistus.
Lokan ja Porttipahdan tekojärvien alle on jäänyt kantoja ja muuta puumateriaalia, jota on etenkin 2000-luvulla alettu korjata pois. Pääsääntöisesti ranta-alueilta on kerätty pois puumateriaalia matalan vedenpinnan aikana. Syntyneet puu- ja kantokasat on poltettu paikan päällä, sillä puita ei ole voinut hyödyntää energiataloudessa muun muassa niiden sisältämän hiekan takia.
Aiheesta muualla.
Dokumentteja ja ohjelmia
Nizza

Nizza ( ) on kaupunki Välimeren rannikolla Ranskan kaakkoisosassa. Se on Alpes-Maritimesin departementin pääkaupunki, ja sen väkiluku oli vuonna 2011 noin 348 000 ja esikaupungit mukaan luettuina lähes miljoona. 
Historia.
Antiikki.
Nizza perustettiin joskus vuosien 260–154 eaa. välillä kreikkalaisena siirtokuntana nimellä Nikaia, mikä viittaa voittoon. Se perustettiin Massaliasta käsin. Myöhemmin kaupungista tuli roomalainen kaupunki. Roomalaiset tunsivat sen latinaksi nimellä "Nicaea".
Myöhempi historia.
Keskiajalla asutus vetäytyi rannan linnavuorelle. Kaupunki joutui 1200-luvulla Provencen kreivien hallintaan. Vuodesta 1388 Nizza kuului Savoijiin, josta myöhemmin muodostettiin Sardinian kuningaskunta, ja Nizzasta tuli siihen kuuluneen Nizzan kreivikunnan pääkaupunki. Vuonna 1860 Nizza liitettiin Ranskaan. 
Ranskan kansallispäivän juhlassa, torstaina, 14. heinäkuuta 2016 Nizzassa tapahtui terrori-isku, kun kuorma-auton kuljettaja ajoi suurta väkijoukkoa päin samalla ampuen ihmisiä. Iskussa kuoli 86 ihmistä, joista suuri osa oli lapsiperheitä. Yli 300 ihmistä loukkaantui.
Nizza lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2021.
Maantiede ja kaupungin rakenne.
Nizza sijaitsee Välimeren rannikolla Ranskan Rivieralla 32 kilometriä Italian rajalta länteen. Kukkuloiden suojaamassa kaupungissa on miellyttävä ilmasto. 
Kaupungissa on säilynyt merkittävä keskiaikainen vanha kaupunki, jossa on hyväkuntoisia barokkirakennuksia. Vanha kaupunki on linnakukkulaksi (Le Château) kutsutun graniittikukkulan länsipuolella. Itse linna on tuhoutunut 1700-luvun alussa.
Merenrantaa pitkin kulkee useiden kilometrien pituinen maineikas rantabulevardi Promenade des Anglais. Sen ajokaistoja erottavat kukkapenkit ja palmujen rivit.
Talous.
Nizza on Ranskan Rivieran tärkein matkailukohde. Vuonna 2011 Ranskan Rivieralla kävi 11 miljoonaa matkailijaa.
Nizzassa on huomattavaa hajuvesi-, kone- ja elektroniikkateollisuutta. 
Liikenne.
Nizzasta on yhteydet TGV-suurnopeusjunalla Pariisiin ja Ranskan pohjoisosiin. Kaupungin lentoasema kuuluu Ranskan vilkkaimpiin.
Kaupunkiin valmistui vuonna 2007 raitiotielinja. Linjastoa laajennetaan 2010-luvulla.
Palvelut.
Kaupungissa toimivia oppilaitoksia:
Urheilu.
Jalkapallojoukkue OGC Nice pelaa Ranskan pääsarjassa. Nizza on tunnettu myös kuuluisan pyöräilykilpailun Pariisi–Nizza-ajon maalipaikkana.
Kaapelimodeemi

Kaapelimodeemi on kaksisuuntaisessa kaapelitelevisioverkossa toimiva päätelaite (modeemi). Yleisin kaapelimodeemin avulla toteutettava palvelu on laajakaistainen Internet-yhteys. Tällöin kaapelimodeemi kytketään palvelun tilaajan kotona kaapelitelevisioverkon antennirasiaan. Kaapelimodeemi muuntaa antennista tulevan signaalin tietokoneiden ja muiden oheislaitteiden käyttämään muotoon. Kaapelimodeemissa voi olla Ethernet-liitin ja langaton tukiasema muuntamaan kaapeliverkon tietoliikenteen yhteyskäytäntö Ethernet-yhteyskäytännöksi ja päinvastoin. Verrattuna esimerkiksi DSL-yhteyteen, kaapelimodeemiliittymä aktivoidaan asiakkaan verkkoalueelle heti ostovaiheessa. Myöskin nopeuden vaihto onnistuu poikkeuksetta välittömästi. Operaattorin palvelin tunnistaa kaapelimodeemin sen MAC-osoitteen perusteella ja antaa oikean määrän kaistaa.
Suomessa kaapelimodeemiverkossa käytettäviä standardeja ovat euroDOCSIS 1.1, 2.0 ja 3.0 (). 100Mbit/s ja sen ylittäviä liittymiä tarjoavat suurimmat kaapelimodeemioperaattorit Kaisanet, Elisa, Telia ja DNA. Pienemmät operaattorit tuottavat yhteyksiä pääasiassa muilla tekniikoilla. Kaapelimodeemiliittymän nopeus on yleensä asymmetrinen. Paluusuunnan nopeus on yleensä merkittävästi hitaampi kuin latausnopeus. DNA:lla on 2013 vuodesta lähtien ollut nopein liittymä, 350/20Mbit/s. Nykyisin keskiluokan yhteyksillä on yleensä 10Mbit/s lähetyskaistaa. Käytännössä näin suuriin nopeuksiin päästään vain tehokkaalla laitteistokokoonpanolla ja Ethernet-kaapelilla suoraan modeemiin. Vaikka käytettävät verkkokortit ja mahdolliset kuluttajahintaiset kytkimet ja reitittimet tukisivatkin 1 Gbit/s nopeuksia, ei niiden suorituskyky välttämättä riitä 200 Mbit/s nopeuteen. Langattomalla verkolla huippunopeudet jäävät saavuttamatta, sillä nopeimmallakin 802.11n-standardilla ylletään käytännössä 100 Mbit/s nopeuteen. Uusimmilla 802.11ac-tekniikkaa tukevilla laitteilla voidaan päästä jopa 500Mbit/s nopeuteen.
CMTS "(Cable Modem Termination System)" on kaapelitelevisioverkon laitetilassa oleva koaksiaali- ja kuitukaapelit päättävä keskitin. Yhteys kotoa Internetiin toteutetaan yhdellä paluusuuntaisella taajuuskaistalla ja yhteydet koteihin toisella myötäsuuntaisella kaapelimodeemikäyttöön varatulla taajuuskaistalla, joka vastaa yhden televisiokanavan käyttämää taajuuskaistaa. Samassa verkon haarassa on internet-liikennettä varten varattu yleensä useita myötä- ja paluusuunnan taajuuskanavia, joiden tarjoamaa tiedonsiirtokapasiteettia kaapelimodeemit jakavat.
Standardit.
Aikaisemmin USA:ssa käytettiin standardia DOCSIS (nyt versio 2.0) ja Euroopassa standardia DAVIC. Eurooppalainen versio on kuitenkin saanut väistyä amerikkalaisen standardin eurooppalaistetun euroDOCSIS-version tieltä.
euroDOCSIS-standardissa kehysrakenne on DVB-standardin mukainen, kanavanvarausmenetelmä on TDMA ja modulointimenetelmä kaapelissa on QPSK ja QAM.
euroDOCSIS-määrittelyt ovat saatavissa tComLabs-sertifiointiyrityksen sivuilta. DOCSIS-määrittelyn ovat saatavissa DOCSIS-sivustolta.
Murasaki Shikibu

Murasaki Shikibu (; noin 978 Kioto – noin 1014 Kioto) oli japanilainen kirjailija ja runoilija, joka palveli hovinaisena Heian-aikakauden keisarillisessa Japanissa. Hänen tunnetuin kirjansa on 54-osainen "Genjin tarina", joka on kirjoitettu japanin kielellä noin vuosien 1000 ja 1008 välissä. 
Murasaki Shikibun oikeaa nimeä ei tunneta. Nimen Murasaki hän sai luultavasti romaaninsa sankarittarelta. Shikibu viittaa puolestaan hänen isänsä asemaan seremoniaministeriössä ("shikibu-shō"). Murasaki kuului aatelisen ja vaikutusvaltaisen Fujiwara-klaanin haaraan. Hän sai hyvän koulutuksen ja oppi myös kiinaa, mikä on yleensä mahdollista vain miehille. Murasaki meni naimisiin kaukaisen sukulaisensa Fujiwara Nobutakan kanssa. He saivat tyttären, mutta Murasaki jäi leskeksi vain kahden vuoden avioliiton jälkeen.
Jäätyään leskeksi vuonna 1001 Murasaki ryhtyi kirjoittamaan "Genjin tarinaa", jota pidetään maailmankirjallisuuden ensimmäisenä romaanina. Tarina kuvaa prinssi Hikaru Genjin elämän syntymästä kuolemaan. Jotkut kriitikot uskovat, että "Genjin tarina" kirjoitettiin vuosien 1001 ja 1005 välisenä aikana, mutta todennäköisesti pitkä ja monimutkainen romaani kirjoitettiin paljon pidemmän ajan kuluessa. Murasaki kutsuttiin vuonna 1005 palvelemaan hoviin, ja siellä hän pystyi todennäköisesti jatkamaan kirjoitustyötä. "Genjin tarina" on oikeastaan ainoa lähde Murasakin elämästä, ja siinä on myös otteita Fujiwara no Shōshin hovista.
Tarina toi Murasakille mainetta, ja kun hän meni keisarinna Shoshin (Akikon) hovin palvelukseen, hän ryhtyi kirjoittamaan päiväkirjaa "Murasaki Shikibu Nikki". Lisäksi hän kirjoitti runoja, joita on julkaistu suomeksi antologioissa "Kirsikankukkia" (WSOY, 1951) ja "Kuuntelen, vieras" (Otava, 1960). Genjin tarinasta on Marutei Tsurunen suomentanut neljä osaa, runot on suomentanut Kai Nieminen, joka sai työstään Kääntäjien valtionpalkinnon 1991. Nieminen suomentaa teoksen uudestaan.
Tyylitelty kuva Murasaki Shikibusta on ollut 2 000 jenin setelin kääntöpuolella vuodesta 2000 lähtien.
Classic (Mac OS X)

Classic on ohjelmistorajapinta, joka mahdollisti vanhojen Mac OS -ohjelmien käyttämisen PowerPC-pohjaisessa Mac OS X:ssä. Classic poistui Mac OS X v10.5 Leopardissa, eikä se toiminut koskaan Intel-pohjaisissa Macintosh-koneissa.
Yleisesti.
Classic on ohjelmallinen ympäristötulkki, jonka juuret ovat Applen OS X:n kehitysversion (koodinimi Rhapsody) Blue Box -ohjelmatulkissa. Sen tarkoituksena on muuntaa ohjelman käyttämät vanhan järjestelmän API-kutsut uudemman järjestelmän mukaisiksi.
Mac OS X Tiger oli viimeinen käyttöjärjestelmän versio, joka tuki Classic-emulaattoria.
Ohjelmointiympäristö.
Classic tarkoittaa myös ohjelmointiympäristöä. Se on yksi Mac OS X:n viidestä ympäristöstä; muut ovat Carbon, Cocoa, POSIX, ja Java.
Zeami Motokiyo

Zeami Motokiyo (, n. 1363 – n. 1443), jota kutsuttiin myös nimellä Kanze Motokiyo, oli japanilainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija. Näytelmien ja tärkeimmän teoreettisen kirjansa "Fūshikaden" lisäksi Zeami kirjoitti käytännöllisiä ohjeita näyttelijöille ja perusti nō-teatterin yhdessä isänsä Kan’amin kanssa.
Zeamin näyttelijäisä koulutti poikansa. Kun Kan’amin teatteri esitti näytelmän Japanin shōgun Ashikaga Yoshimitsulle, pojan isä pyysi, että Zeami pääsisi hoviin opiskelemaan taiteita. Shōgun suostui tähän ja otti pojan rakastajakseen, niin kuin tapa oli vuonna 1374.
Opiskeltuaan ja tultuaan teatteriin töihin isänsä paikalle hän jatkoi esittämistä ja kehitti oman tyylinsä, joka nykyään tunnetaan nimellä "nō". Tyyli on sekoitus pantomiimia ja vokaalista akrobatiaa, ja se on kiehtonut japanilaisia satoja vuosia.
Melkein 50 näytelmää on kirjoitettu Zeamille. Näiden mukana ovat mestariteokset Izutsu ja Takasago. Takasagossa esiintyvää lausetta ”tuhannen syksyn nautinnot” käytetään sumokilpailuiden viimeisen päivän nimenä.
Sima Qian

Sima Qian (, n. 150 eaa.–86 eaa.) oli Han-dynastian aikainen hovihistorioitsija ja astrologi. Sima Qiania pidetään Kiinan historiankirjoituksen isänä. Hänen nimiinsä laitettu koko kiinalaisen maailman historiaa käsittelevä teos "Shiji" (史記, "Muistiinmerkintöjä historiasta") on ollut erittäin vaikutusvaltainen kiinalaisessa historiankirjoituksessa.
Elämäkerta.
Sima Qianin isä Sima Tan (司馬談) palveli Han-dynastian keisari Wudin hovissa kirjastonhoitajana, ja Sima Qian luki jo lapsuudessaan laajalti. Hän sai myös muodollisen koulutuksen kungfutselaisten oppineiden johdolla. Sima Qian aloitti noin 20-vuotiaana laajan matkustelun muun muassa aikaisempien hallitsijoiden hautapaikoille ja muihin historiallisesti merkittäviin kohteisiin. Palattuaan pääkaupunkiin Sima Qian nimitettiin hovivirkaan, ja isänsä toivomuksesta hän aloitti laajan historiateoksen kirjoittamisen.
Myöhemmin Sima Qian joutui keisarin epäsuosioon puolustettuaan sotaretkellään epäonnistunutta kenraalia Li Lingiä. Sima Qian tuomittiin kuolemaan, mutta tuomio vaihdettiin kastrointiin ja vankeusrangaistukseen. Sima Qian vietti vankilassa kolme vuotta, mutta sieltä vapauduttuaan jatkoi teoksensa kirjoittamista.
Merkitys historioitsijana.
Sima Qianin teos (史記) on ollut mallina myöhemmälle kiinalaiselle historiankirjoitukselle. Koko kiinalaisen maailman historiaa käsittelevä teos valmistui noin 100-luvulla eaa. Teos käsittää noin 2500 vuotta kiinalaista historiaa alkaen myyttisestä keltaisesta keisarista Sima Qianin omaan elinaikaan. Teos oli aiempia kiinalaisia historioita laajempi sekä käsitellyn aikakauden että aiheiden osalta. Shiji sisältää annaalien lisäksi artikkeleita muun muassa uskonnosta ja hovimusiikista sekä merkittävien henkilöiden elämäkertoja.
Aikaisemmat historiankirjat olivat olleet virallisia, miltei luettelomaisia dynastisia historioita. Sima Qian pyrki mahdollisuuksien mukaan varmistamaan tietojensa todenperäisyyden ja esitti teoksessa myös omia teorioitaan ja johtopäätöksiään tyytymättä pelkästään kirjaamaan keräämäänsä tietoa. Teosta pidetään myös kaunokirjallisesti merkittävänä, erityisesti elämäkerroissa on elävää, tarkkanäköistä kuvausta. Tyylillisesti Shiji on vaihtelevaa ja sujuvaa kieltä, kaukana aiempien historiankirjojen jäykästä ja muodollisesta tekstistä.
Akbar

Jalaluddin Muhammad Akbár eli Akbar Suuri (15. lokakuuta 1542 Umarkot – 27. lokakuuta 1605 Agra) oli kolmas Intian suurmogulihallitsija. Hän hallitsi vuosina 1556–1605. 
Elämäkerta.
Akbarin isä Humayun oli vallasta syöstynä maanpaossa kaksitoista vuotta, mutta nousi valtaan pari kuukautta ennen kuolemaansa. Kolmetoistavuotiaan Akbarin saadessa valtakunnan perinnöksi se käsitti vain pienen osan aikaisemmasta mahtavasta mogulivaltiosta. Akbar otti tavoitteekseen valloittaa vanhat alueet takaisin, ja saikin valtaansa muun muassa Kabulin, Bengalin ja Kashmirin. Hän asetti jokaiselle valtaamalleen alueelleen itselleen uskollisen kuvernöörin.
Akbar ei halunnut pitää hoviaan liian lähellä Delhin juonittelijoita, vaan siirsi pääkaupungin ensin Agran lähistölle. Myöhemmin hän siirsi hoviaan kaupungista toiseen pysyäkseen paremmin perillä laajan valtakuntansa asioista. Akbar pyrki edistämään kauppaa ja järkeistämään veronkantoa.
Akbarin aikana mogulivaltiossa oli sekä hinduja että muslimeita: hindut lukumääräisenä enemmistönä, mutta muslimit hallitsevana luokkana. Hän pyrki edistämään uskonnollista suvaitsevuutta ja loi jopa sekauskonnon, Din-i Ilahin, joka yhdisteli molempia oppeja sekä zarathustralaisuutta ja kristinuskoa. Uskonnosta muotoutui vain eräänlainen Akbarin henkilökultti, ja se katosi hänen kuoltuaan. Islaminuskoinen Akbar otti vaimoikseen myös useita hinduprinsessoita, mutta tähän oli ilmeisesti lähinnä poliittiset syyt.
Akbarilla on loistelias mausoleumi Sikandrassa lähellä Agraa.