tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rämevenhokas

Rämevenhokas ("Nola aerugula") on yleinen soiden perhoslaji. Vanhassa kirjallisuudessa se tunnetaan valkeakyhmyisenä allaskehrääjänä.
Koko ja ulkonäkö.
Rämevenhokkaan ulkonäkö vaihtelee, ja sen tunnistaminen voi olla hankalaa. Etusiivet ovat leveyteensä nähden lyhyet. Siipien pohjaväri on kirkkaan valkoinen, mutta suurelta osin ruskealla varjostunut, ja etusiiven poikki kulkee kaksi tummaa ja leveää poikkijuovaa. Poikkijuovien ulkopuolella siipi on vaaleimmillaan. Siiven kärki on tummempi, ja siinä erottuu heikosti vaalea aaltoviiru. Siiven päällä olevat suomutupsut ovat mustat, mutta sivuiltaan valkoiset. Takasiivet ovat vaaleat tai vaaleanharmaat ja tummuvat ulospäin ja etureunaa kohti. Osa yksilöistä on hyvin vaaleita, ja niiden kuviointia voi olla vaikea erottaa. Siipiväli on 15–18 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta ja Britteinsaarilta suureen osaan Keski- ja Pohjois-Eurooppaa. Etelämpää se puuttuu suurilta alueilta. Idässä lajia tavataan Venäjän kaukoitään ja Japaniin asti. Suomessa rämevenhokasta tavataan yleisenä, joskin harvalukuisena koko maan etelä ja keskiosissa pohjoisimpien havaintojen ollessa Kokkola-Kajaani-linjalta. Se lentää yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuulle. Lennon huippu on heinäkuun puolivälissä.
Elinympäristö ja elintavat.
Nimensä mukaisesti rämevenhokas elää ennen kaikkea soilla, mutta etenkin Etelä-Ruotsissa ja Tanskassa populaatioita löytyy hiekkaisilta, matalakasvustoisilta merenrannoilta. Suomessa lajin tiedetään elävän myös kosteissa koivikoissa. Päivisin perhoset piilottelevat kasvillisuuden joukossa ja aloittavat lentonsa heti auringon laskettua. Koiraat lentävät etsimässä naaraita matalalla kasvillisuuden joukossa, ja naaraan ympärille voi kertyä useiden koiraiden muodostama parvi. Molemmat sukupuolet tulevat valolle.
Naaras tuottaa vain vähän munia, luultavasti ei enempää kuin 50. Toukka viettää aikansa lähinnä lehtien alapinnoilla ja kasvaa hyvin hitaasti ennen siirtymistään talvilevolle. Se on täysikasvuinen seuraavan vuoden kesäkuussa ja koteloituu karikkeen joukkoon, heimolle tyypillisen, kovan, pientä venettä muistuttavan kotelokopan sisään.
Ravintokasvi.
Ravintokasvitiedot perustuvat pääasiassa kasvatettuihin toukkiin. Niiden tiedetään syövän ainakin koivuja, lakkaa ja mustikkaa.
Yhdystie 3023

Yhdystie 3023 on noin yhden kilometrin pituinen tie Lempäälässä. Se kulkee seututieltä 190 valtateiden 3 ja 9 eritasoliittymään. Tie koostuu pääosin Helsinki–Tampere-moottoritien rampin jatkeesta, joka on seututien 190 kanssa osa vanhaa valtatien 9 linjausta.
Leppävenhokas

Leppävenhokas ("Nola confusalis") on kevään pieni ja harvinaisehko yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Leppävenhokas on pieni ja harmaa perhonen. Etusiivet ovat vaaleanharmaat, ja niiden poikki kulkee kaksi voimakkaasti kaartuvaa, tummaa poikkiviirua. Näistä ulompi on siiven keskiosan puolelta voimakkaasti mutkitteleva. Siiven kärkiosa on tummemman harmaa, ja siinä on vaalea aaltoviiru. Etureunassa on kolme selvää, mustansävyistä täplää. Takasiivet ovat tasaisen vaaleanharmaat. Siipiväli on 18–20 mm.
Samannäköinen laji on etenkin tammivenhokas ("Meganola strigula"), mutta myös muutamat sammalkoisalajit.
Levinneisyys ja lentoaika.
Leppävenhokas on levinnyt laajalle, ja sitä tavataan Länsi-Euroopasta Keski- ja Etelä-Euroopan poikki Etelä-Skandinaviaan, Baltiaan ja Venäjän poikki Japaniin. Suomessa sitä tavataan etelä- ja keskiosissa suunnilleen Pori–Kuopio-linjalle. Perhonen lentää toukokuun alkupuolelta kesäkuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Leppävenhokas on lehtimetsälaji, joka viihtyy erityisesti jalopuumetsissä, mutta myös metsänreunoilla, hakamailla ja puistoissa. Sitä tavataan harvoin varsinaisen elinympäristön ulkopuolella. Päivisin perhoset lepäävät puiden rungoilla, joilta ne on suhteellisen helppoa havaita. Lento aikaa illan hämärtyessä ja kestää muutaman tunnin. Koiraat tulevat helposti valojen luokse, naaraat harvemmin.
Naaras tuottaa korkeintaan 50 munaa, jotka se asettaa enimmäkseen puiden latvustoihin, yksitellen lehtien alapinnoille lehtiruodin viereen. Toukat kuoriutuvat kolmisen viikkoa myöhemmin ja elävät yksinään. Ne ovat täysikasvuisia elokuussa ja koteloituvat kovan, veneenmuotoisen ja kasviroskilla naamioidun kotelokopan sisään. Leppävenhokas on Pohjoismaiden ainoa kotelovaiheessa talvehtiva venhokaslaji.
Ravintokasvi.
Toukka elää lehtipuilla, erityisesti tammella ("Quercus") ja lepillä ("Alnus").
Rick Tabaracci

Richard Stephen ”Rick” Tabaracci (s. 2. tammikuuta 1969 Toronto, Ontario, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkomaalivahti.
Tabaracci varattiin vuoden 26. pelaajana. Varaajana oli Pittsburgh Penguins. Tabaracci pelasi myös Winnipeg Jetsissä, Washington Capitalsissa, Calgary Flamesissa, Tampa Bay Lightningissa, Atlanta Thrashersissa ja Colorado Avalanchessa. Tabaracci pelasi 286 ottelua NHL:ssä vuosien 1989 ja 1999 välillä. Vuonna 2000, kun Columbus Blue Jackets ja Minnesota Wild liittyivät NHL:ään, ne saivat pelaajia muista joukkueista. Tabaracci oli koko tilaisuuden ensimmäinen varattu pelaaja, mutta hän ei kuitenkaan pelannut enää yhtään NHL-ottelua, vaan siirtyi IHL-joukkue Utah Grizzliesiin, jossa lopetti uransa.
Tabaracci edusti Kanadaa kolmessa arvoturnauksessa.
Airlink

Airlink on suomalainen virtuaalilentoyhtiö.
Airlink on markkinoinut lentoja Savonlinnan lentoaseman ja Helsinki-Vantaan lentoaseman välillä vuodesta 2015 alkaen. Reittiä on operoinut unkarilainen Budapest Aircraft Service.
Vuosina 2011–2012 Airlink vastasi Tampereen ja Oulun lentoaseman välisten lentojen markkinoinnista. Reittiä operoi virolainen Avies.
Georg Nordblad

Georg Julius Wilhelm "Oje" Nordblad (24. elokuuta 1894 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 15. elokuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen ampuja.
Nordblad kuului Suomen haulikkoammunnan olympiapronssia Pariisissa 1924 voittaneeseen kuusihenkiseen joukkueeseen. Nordblad ei sijoittunut neljän parhaan suomalaisen joukkoon tuossa kilpailussa, joten hänen tulostaan ei laskettu mukaan Suomen joukkueen tulokseen. Lähteestä riippuen Nordbald on joko luettu mitalistiksi tai ei. Haulikon yksilökilpailussa Nordblad sijoittui Pariisissa jaetulle 24. tilalle.
Sysipensasyökkönen

Sysipensasyökkönen ("Amphipyra livida") on melko kookas, euraasialainen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Sysipensasyökkönen on varsin helposti tunnistettava, kookas, hyvin tumma yöperhoslaji. Etusiivet ovat tasaväriset, kuviottomat ja vaihtelevat väriltään mustanruskeasta mustaan. Siiven pinnassa on sinimusta kiilto. Takasiivet ovat voimakkaan kuparinruskeat, vain etureunastaan ja ulkosyrjästä hieman tummentuneet. Siipiväli on 38–48 millimetriä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Levinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopasta Keski-Aasian poikki Kiinaan, Koreaan ja Japaniin. Sysipensasyökkönen on Suomessa erittäin harvinainen harhailija, jonka yksilöitä on tavattu vain muutama. Ensimmäisen kerran se tavattiin Suomessa Kotkasta vuonna 1991.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji elää valoisissa lehtimetsissä sekä puistoissa. Perhoset lentävät hämärän laskeuduttua ja tulevat hyvin sekä valolle että syötille. Toukka koteloituu maahan, kotelokopan sisään. Muna talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka syö muun muassa voikukkia ("Taraxacum") ja ukonkeltanoita ("Hieracium").
Kim Il-sungin patsas (Pjongjang)

Kim Il-sungin patsas on Pohjois-Korean "Suuren johtajan" Kim Il-sungin kunniaksi pystytetty pronssinen näköispatsas maan pääkaupungin Pjongjangin keskustassa. Aivan sen vieressä sijaitsee myöhemmin lisätty Kim Jong-ilin patsas.
Kim Il-sungin patsas valmistui vuonna 1972 ja se on 20 metriä korkea. Massiivisen pronssiveistoksen oikealla ja vasemmalla puolella on lippua heiluttavia sotilaita esittävät veistokset. Lippujen pituus on 50 metriä ja korkeus enintään 22,80 metriä. Kim Il-sungin ja Kim Jong-ilin patsaiden taustalla on Korean vallankumouksen museo, joka avattiin myös vuonna 1972. Sen julkisivu on 70 metriä pitkä ja rakennuksen seinään on tehty 12,85 metriä korkea mosaiikki.
13. huhtikuuta 2012 paljastettiin Kim Jong-iliä kuvaava patsas, joka on rakennettu Kim Il-sungin patsaan viereen. Kim Jong-ilin patsas on massiivinen pronssinen veistos, joka on melkein samankokoinen kuin Kim Il-sungin patsas. Veistos on rakennettu Kim Jong-ilin muistolle.
Puolikuupoimulehti

Puolikuupoimulehti ("Alchemilla semilunaris") on ruusukasvien heimoon kuuluva monivuotinen, itäeurooppalainen ruohokasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Puolikuupoimulehti kasvaa noin 30 senttimetriä korkeaksi. Ulkonäöltään se muistuttaa paljon hakamaapoimulehteä ("Alchemilla subcrenata"), suppilopoimulehteä ("Alchemilla cymatophylla") ja seitsenkulmapoimulehteä ("Alchemilla heptagona"). Eroja löytyy karvatuntomerkeistä ja lehtilavan muodosta. Puolikuupoimulehden lehden liuskat ovat puolipyöreitä.
Puolikuupoimulehti Suomessa.
Suomessa kasvia tavataan harvinaisena sotatulokkaana lähes ainoastaan itärajalla. Puolikuupoimulehden löytöpaikkoja on Suomussalmella, Kuhmossa, Ilomantsissa, Kotkassa ja Helsingissä. Sen kasvupaikkoja ovat niityt ja tienpientareet.
Ernst Edvard Rosenqvist

Ernst Edvard Rosenqvist (24. elokuuta 1869 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 27. toukokuuta 1932 Kuopio) oli suomalainen juristi, maaherra, urheilujärjestövaikuttaja, ampuja ja olympiamitalisti.
Rosenqvistin vanhemmat olivat ajuri Benjamin Rosenqvist ja Maria Susanna Möller. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1890 ja suorittti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1894. Rosenqvist sai varatuomarin arvon 1897. 
Rosenqvist toimi asianajajana Viipurissa 1898–1904 ja Mikkelissä Mikkelin asianajotoimiston omistajana 1901–1918. Hän oli Mikkelin läänin maaherra 1918–1927 ja Kuopion tuomiokunnan tuomari 1927–1932.
Rosenqvist oli 1906–1918 Mikkelin kaupunginvaltuuston jäsenenä ja pariin otteeseen valtuuston varapuheenjohtajana. Ensimmäisten kolmen eduskuntavaalin aikana Rosenqvist oli Mikkelin läänin vaalipiirin keskuslautakunnan puheenjohtajana. Hän oli vuodesta 1922 Pohjoismaiden Yhdyspankin Mikkelin konttorin johtokunnan jäsenenä. Rosenqvist oli jäsenenä ja sihteerinä apteekkiolojen järjestämistä varten 1907 asetetussa komiteassa sekä puheenjohtajana 1919 asetetussa asevelvollisuuslakikomiteassa ja vuonna 1921 maaseudun poliisikunnan ja sen palkkauksen uudelleen järjestämistä varten asetetussa komiteassa.
Rosenqvist harrasti jo koulupoikavuosinaan ampumaurheilua ja hän oli vuodesta 1888 Suomen Metsästysyhdistyksen jäsenenä. Viipurissa asuessaan Rosenqvist oli mukana Viipurin läänin Metsästysseurassa ja Mikkeliin muutettuaan hän kuului Mikkelin läänin Ampumaseuraan. Hän oli mukana perustamassa 1918 Suomen Ampujainliittoa ja hänet valittiin 1919 liiton puheenjohtajaksi.
Rosenqvist kuului Suomen hirviammunnan kertalaukauksien joukkuekilpailun olympiapronssia Tukholmassa 1912 voittaneeseen joukkueeseen. Yksilökilpailussa hän sijoittui 14:nneksi. Vielä 56-vuotiaana hän ampui Viipurin mestaruuskilpailuissa pienoiskiväärillä 395 pistettä. Vuonna 1922 hän voitti hän toisen sijan kiväärikilpailussa Kööpenhaminassa ja 1929 60-vuotiaana hän oli mukana Tukholmassa maailmanmestaruuskilpailussa hirviammuntajoukkueessa.
Suojeluskuntien perustamiseen osallistunut Rosenqvist oli Mannerheimin suosikki suojeluskuntien ylipäälliköksi, mistä virasta tämä kuitenkin kieltäytyi. Hän toimi Mikkelin läänin maaherrana vuosina 1918–1927. Suomen Ampumaurheiluliiton puheenjohtajana Rosenqvist toimi vuodesta 1919 kuolemaansa, vuoteen 1932 saakka.
Rosenqvist oli naimisissa vuodesta 1904 Hilja Braxénin kanssa.
Elinkorko

Elinkorko on sellainen suoritus rahassa tai luonnossa, jonka yksityinen henkilö on elinaikansa oikeutettu tiettyinä määräaikoina saamaan toiselta yksityiseltä tai yhteisöltä. Oikeus elinkorkoon saattaa syntyä monella tavalla, mutta yhteistä niille on, että oikeus elinkorkoon lakkaa sen nauttijan kuollessa.
Vakuutuksena.
Elinkorko on vakuutussopimuksen tai muun senkaltaisen sopimuksen perusteella henkilölle säännöllisesti määräajoin maksettava toistuvaissuoritus. Elinkorkovakuutuksessa vakuutuslaitos on velvollinen suorittamaan vakuutuksenottajalle vuotuisia uusiutuvia rahaeriä ("elinkorkoja") niin kauan kuin vakuutettu elää.
Vahingonkorvauksena.
Elinkorko tarkoittaa myös sotilasvammalain nojalla suoritettavaa korvausta palveluksesta aiheutuneen ruumiinvamman tai sairauden johdosta sekä vanhan tapaturmavakuutuslain nojalla aiemmin suoritettua korvausta tapaturmavammasta tai sairaudesta.
Peltopoimulehti

Peltopoimulehti eli peltopoimukki ("Alchemilla arvensis") on ruusukasvien heimoon kuuluva yksivuotinen ruohokasvi, joka kasvaa alkuperäisenä Euroopassa ja Lähi-idässä. Se on sijoitettu vuorottain joko poimulehtiin ("Alchemilla") tai poimukkeihin ("Aphanes").
Ulkonäkö ja koko.
Peltopoimulehti kasvaa 5–25 senttimetriä korkeaksi. Se haaroo tyvestä ja harmaakarvaiset varret ovat rentoja. Lehtilapa on kolmiosainen ja liuskojen kärjet jakaantuvat 3–5 osaan. Pienet vihertävät kukat ovat tiheinä ryhminä lehtihangoissa.
Peltopoimulehti Suomessa.
Suomessa kasvia on esiintynyt harvinaisena ja satunnaisena muutamissa rannikkokaupungeissa, missä se on kasvanut painolasti- tai sotatulokkaana. Laji on löydetty 1900-luvun puolenvälin jälkeen vain kerran, vuonna 2012 Turusta.
Aglia

Aglia on riikinkukkokehrääjiin kuuluvan Agliinae-alaheimon ainoa suku.
Suvun kolme, mahdollisesti neljä, lajia ovat Euraasian alueella tavattavia, kookkaita perhosia. Lajit lentävät sekä päivällä että yöllä, mutta naaraat ovat yleensä aktiivisia vasta hämärän aikaan. Kaikkien lajien siipien pohjaväri on oranssinruskea ja kunkin siiven keskellä on sinimusta silmätäplä ja siinä vaalea kuvio.
Suomessa ja muualla Euroopassa ryhmää edustaa vain nastakehrääjä ("Aglia tau"). Muut lajit esiintyvät Itä-Aasiassa.
Libanonin väestö

Libanonin väestö koostuu monista etnisistä ja uskonnollisista ryhmistä. Libanonin eri ryhmien välisten jännitteiden ja konfliktien takia väestönlaskentaa ei ole pidetty vuoden 1932 jälkeen. Väestönlaskenta osoittaisi muun kuin kristityn väestön osuuden merkittävää kasvamista, mikä aiheuttaisi vaatimuksia myös poliittisiin myönnytyksiin eniten väkilukuaan kasvattaville ryhmille. Kovin tarkkaa tietoa väestön koostumuksesta ei siis ole.
Libanonin väestö puhuu äidinkielenään valtaosin arabiaa. Osa arabiankielisistä libanonilaista, etenkin kristityistä, katsoo kuitenkin olevansa etnisesti pikemmin arabivalloitusta edeltäneiden kulttuurien (foinikialaiset, aramealaiset, kanaanilaiset) jälkeläisiä kuin arabeja. Kielellisiä vähemmistöjä ovat muun muassa kurdit, armenialaiset ja persialaiset, jotka kuitenkin yhteensä ovat alle neljä prosenttia väestöstä.
Uskonnollisesti Libanonin väestö jakaantuu lukuisiin eri ryhmiin, joista 18 on saanut Libanonin perustuslaissa virallisen aseman. Nämä virallisesti tunnustetut uskontokunnat ovat:
Muslimien katsotaan nykyisin yleensä olevan enemmistönä Libanonissa, ja šiialaiset, sunnit ja maroniitit lienevät kolme suurinta ryhmää. Kaikki arviot uskontokuntien väestöosuuksista ovat kuitenkin poliittisesti varsin kiistanalaisia.
Libanonissa asuu kantaväestön lisäksi myös noin 400 000 palestiina­laista pakolaista, joilla ei ole kansalaisuutta. Lisäksi maassa asuu ainakin väliaikaisesti jopa miljoona syyrialaista siirtotyöläistä sekä Syyriasta ja Turkista muuttaneita kansalaisuudettomia kurdeja.
YK:n kolmea pidetään vuoden 2010 arvion mukaan todennäköisenä ja yhtä mahdollisena tavoittaa. Todennäköisiä ovat tavoitteet ulottaa peruskoulutus kaikille, edistää sukupuolten välistä tasa-arvoa ja parantaa naisten asemaa ja parantaa odottavien äitien terveyttä. Mahdollinen tavoite on vähentää lapsikuolleisuutta. Sen sijaan köyhyyteen, tarttuviin tauteihin ja ympäristöön liittyvistä tavoitteista ei ole tarpeeksi tietoa niiden saavuttamisen arvioimiseksi.
Genetiikka.
Marc Haberin ja muiden vuoden 2017 tutkimuksen mukaan noin 93% nykyisten libanonilaisten perimästä on lähtöisin pronssikautisilta kanaanilaisilta. Haberin johtama vuoden 2019 tutkimus osoittaa, etteivät keskiaikaiset ristiretkeläiset jättäneet pysyvää geneettistä jälkeä libanonilaisiin. Seuraavana vuonna julkaistun Haberin ja muiden tutkimuksen mukaan pronssikauden jälkeen voidaan havaita kolme ajankohtaa (rauta-, hellenistinen ja ottomaaninen kausi), joista jokaisessa Libanonin väestöön tuli ulkopuolista geneettistä vaikutusta 3%–11% verran.
Tunturinärvänä

Tunturinärvänä eli närvänä ("Sibbaldia procumbens") on ruusukasvien heimoon kuuluva monivuotinen tunturikasvi. Ulkonäöltään se muistuttaa vähän pientä hanhikkia ("Potentilla").
Ulkonäkö ja koko.
Tunturinärvänällä on suikertava, puutunut maavarsi. Sen kukkavarret kasvavat 3–12 senttimetriä korkeiksi. Lehtien lapa on kolmisorminen, lehdykät ovat pitkiä, muodoltaan vastakolmion näköisiä, kärjestään kolmihampaisia. Tunturinärvänän kukintona on tiheä huiskilo. Pienten kukkien verhiötä lyhyemmät terälehdet ovat noin 2 millimetriä pitkiä, väriltään vihreänkeltaisia. 
Tunturinärvänä Suomessa.
Suomessa kasvia tavataan Pohjois-Lapin suurtunturien alueilla yleisenä, erityisesti Enontekiön pohjoisosassa. Aivan Käsivarren kärjessä se on hyvin yleinen. Eteläisimmät kasvupaikat ovat Koillismaan eliömaakunnassa. Tunturinärvänän kasvupaikkoja ovat tuntureiden niityt, puronvarret ja lumenviipymät. Se kukkii heinä-elokuussa.
Saturniinae

Saturniinae on kaikkialla maailmassa noin 500 lajia käsittävä, riikinkukkokehrääjiin kuuluva perhosten alaheimo.
Alaheimon lajit ovat ulkonäöltään hyvin vaihtelevia, mutta kooltaan keskikokoisia tai hyvin kookkaita perhosia ja osa trooppisista lajeista on erittäin värikkäitä. Aikuiset perhoset ovat lajista riippuen aktiivisia yöllä tai päivällä ja päiväaktiivisten lajien verkkosilmät ovat tyypillisesti yöaktiivisten lajien silmiä pienemmät. Pää on yleensä pieni ja ruumis tukeva ja karvainen. Tuntomerkkinä kaksoiskampamaisten tuntosarvien jokaisessa jaokkeessa on kaksi paria haaroja.
Toukat ovat yleensä kookkaita, harvakseltaan karvaisia ja osa karvoista saattaa sisältää ihoa ärsyttäviä aineita. Ne ovat tavallisesti monia kasvilajeja syöviä polyfageja.
Useimmat lajit elävät tropiikissa tai lauhkeilla alueilla. Suomessa ryhmän lajeista tavataan ainoastaan riikinkukkokehrääjää ("Saturnia pavonia"), Euroopasta lajeja tunnetaan kymmenen, joista osa on vieraslajeja.
Ruskosoukko

Ruskosoukko ("Dysauxes ancilla") on pienikokoinen, siilikkäisiin kuuluva perhoslaji. Se on soukkoperhosten ryhmän ainoa edustaja Pohjoismaissa.
Koko ja ulkonäkö.
Ruskosoukko on suhteellisen pieni perhonen, jonka etusiivet ovat silkinhohtoiset ja lähes tasaisen ruskeat. Etusiiven kärkiosassa on yleensä kolme vaaleaa, läpikuultavaa täplää. Naaraalla on lisäksi yksi vaalea täplä lähempänä siiven tyveä. Takasiipi on ruskea, suurelta osin läpikuultava, ja naaraalla siiven keskiosassa on leveä, keltainen raita. Siipiväli on 22–25 mm. Keskiruumis on ruskea, niska ja takaruumis ovat oranssinkeltaiset. Takaruumiin selkäpuolella on lisäksi rivi mustia täpliä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Ruskosoukkoa tavataan paikoittain suuressa osassa Länsi-Eurooppaa, ja sen levinneisyysalue alkaa Pohjois-Espanjasta ja jatkuu idässä Kaukasukselle ja Uralille saakka. Suomea lähinnä ruskosoukkokehrääjää tavataan harvinaisena pienellä alueella Ruotsin Öölannissa. Ruotsissa laji on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi (CR) ja lisääntyvien yksilöiden määräksi on arvioitu alle tuhat. Pohjoisilla esiintymisalueillaan perhonen lentää heinäkuussa. Keski-Euroopassa sillä on myös toinen sukupolvi, joka lentää elo-syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Ruskosoukko lentää pääasiassa iltapäivällä ja viihtyy aurinkoisilla, lämpimillä ja kuivilla paikoilla, metsänreunoilla ja pensaikoissa. Yöllä koirasyksilöitä saattaa tulla valolle. Aikuiset perhoset lentävät lähellä maanpintaa. Naaras munii maahan 150–200 munaa, jotka kuoriutuvat 10–12 päivän kuluttua. Toukat kasvavat aluksi hitaasti ja laji talvehtii pienenä, vain noin 3 mm pitkänä toukkana. Toukat ovat täysikasvuisia seuraavan vuoden kesäkuun alussa ja koteloituvat maahan, usein kivien alle.
Ravintokasvi.
Toukka elää sammalilla ja jäkälillä, mutta on kasvatuksessa syönyt myös mm. kanervaa ("Calluna vulgaris"), huopakeltanoa ("Pilosella officinarum") ja kangasajuruohoa ("Thymus serpyllum").
Soukkoperhoset

Soukkoperhoset, aikaisemmalta nimeltään soukkokehrääjät, (Syntominae) on siilikkäisiin kuuluva perhosryhmä.
Alaheimoon kuuluu noin 980 lajia, joista suurin osa elää maapallon trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla. Palearktisia lajeja on 25, joista kymmenen tavataan Euroopassa ja yhtä Pohjoismaissa. Suomessa soukkoperhosia ei esiinny.
Useimmat soukkoperhoset ovat aktiivisia päivällä. Ryhmän yhdistäviä piirteinä pitkät ja kapeat etusiivet ovat pohjaväriltään lähes aina mustat tai ruskeat, usein metallinhohtoiset ja niissä on valkeita tai kellertäviä, läpikuultavia täpliä. Mahdollisesti mimikryn vuoksi monet lajit etenkin suvuissa "Amata" ja "Syntomis" muistuttavat ulkoisesti punatäpliä. Takaruumis on usein räikeän värinen tai poikkiraidallinen, viestittäen saalistajille joko perhosten myrkyllisyydestä tai antaen muuten pistiäismäisen vaikutelman. Takasiipien siipisuonitus on ryhmälle tyypillinen: siipisuonet Sc, Rs ja MA1 ovat sulautuneet yhteen. Lisäksi koirailta puuttuu etu- ja takasiipeä yhdistävä frenulum. Tuntosarven kärki on tyypillisesti vaalea ja imukärsä hyvin kehittynyt.
Toukat muistuttavat siilikkäiden toukkia, mutta niiden karvat ovat yleensä lyhyemmät kuin aitosiilikkäillä. Vaikka joukossa on kasveja syöviä lajeja, monet lajit elävät ilmeisesti sammalilla, jäkälillä, sienirihmastolla tai syöden kariketta. Ne rakentavat silkistä kotelonsa suojaksi kotelokehdon.
Juanlu

Juan Luis Gómez López eli Juanlu (s. 8. toukokuuta 1980 Málaga, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Córdobaa ja on pelipaikaltaan vasen keskikenttäpelaaja. 
Seurajoukkueura.
Juanlu siirtyi vuonna 2002 amatööriseura Mármol Macaelista Segunda Divisiónissa pelanneeseen Unión Deportiva Almeríaan. Hän pelasi joukkueessa yhteensä 38 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia. Kevään 2004 Juanlu pelasi lainasopimuksella Albacete Balompiéssa.
Ensimmäisen kautensa maan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa Juanlu pelasi Club Deportivo Numanciassa kaudella 2004–2005. Hän teki kauden aikana kaksi maalia, joka kuitenkin lopulta päättyi
pettymykseen joukkueen tiputtua Segunda Divisióniin.
Vuonna 2005 hän teki sopimuksen sevillalaisseura Real Betisin kanssa. Hänen aikansa joukkueessa kului kuitenkin pääosin pelatessa lainasopimuksilla eri joukkueissa.
12. kesäkuuta 2009 Juanlu siirtyi yksivuotisella sopimuksella Levanteen.
Would I Lie to You

Would I Lie to You on brittiläisen Whitesnake-yhtyeen kappale ja single vuodelta 1981. "Come an' Get It" -albumille sisältyvän kappaleen kirjoittivat yhteistyössä David Coverdale, Bernie Marsden ja Micky Moody. Tyylillisesti bluesmaista, suoraviivaista rockia edustava ”Would I Lie to You” nousi Britannian singlelistan sijalle 37.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Imperialismi Aasiassa

Imperialismi Aasiassa oli alkujaan seurausta eurooppalaisten 1400-luvulla tekemistä laivamatkoista, joiden tarkoituksena oli merireitin löytäminen Intiaan maustekaupan kasvattamiseksi. Eurooppalaiset taloudet oli hyvin omavaraisia ennen 1500-luvun alkua, vaikka pienimuotoista kauppaa käytiinkin Afrikan ja Aasian kanssa. Seuraavan vuosisadan kuluessa kansainvälinen kaupankäynti sitoi Euroopan ja Aasian taloudet toisiinsa. Luksustuotteille oli Euroopassa aiempaa enemmän kysyntää, ja siksi Aasian markkinoiden merkitys Euroopalle kasvoi entisestään. 
Tausta.
Merireitti Aasiaan löytyi 1500-luvulla Hyväntoivonniemen kautta. Portugali pyrki mukaan Aasian kauppaan, jota arabit ja italialaiset oli aikaisemmin hallinneet. Hollannin Itä-Intian kauppakomppania alkoi kuitenkin vallata Aasian markkinoita, ja sen vuoksi portugalilaisten rooli kutistui ajan kuluessa. Hollannin Itä-Intian kauppakomppania pystytti tukikohtiaan ensin Bataviaan ja sen jälkeen Malakkaan ja Sri Lankaan. Myöhemmin britit ja ranskalaiset perustivat omia tukikohtiaan Intiaa ja pyrkivät laajentamaan kaupankäyntiään Kiinan kanssa. Seitsenvuotisen sodan seurauksena britit pystyivät kuitenkin ajamaan ranskalaiset pois Intiasta, ja Englannin Itä-Intian kauppakomppaniasta tuli vähitellen Intian niemimaan merkittävin poliittinen ja taloudellinen toimija.
Uusi imperialismi.
Ennen teollista vallankumousta itämaisten hyödykkeiden tarve oli eurooppalaisen imperialismin pääsyynä. Tämän vuoksi eurooppalaisten läsnäoloa Aasiassa tarvittiin lähinnä kaupankäynnin suojaamiseen ja sen tehostamiseen. Teollistumisen myötä myös luonnonvarojen kysyntä Euroopassa kasvoi. 1870-luvun talouslama sai eurooppalaiset valtiot etsimään myös uusia markkinoita omille tuotteilleen. Tämä suuri rakenteellinen muutos käynnisti uudeksi imperialismiksi kutsutun aikakauden, jolloin eurooppalaisten valtiot hankkivat uusia siirtomaa-alueita ympäri maailmaa. Uuden imperialismin seurauksena suurvallat alkoivat epäsuoran vallankäytön ja kaupankäynnin sijasta keskittyä vallankäytön ekspansioon. Siirtomaista tuli siirtomaavaltojen jatkumoja. 1870-luvun ja ensimmäisen maailmansodan välissä Aasiaa hallinneet Iso-Britannia, Ranska ja Alankomaat laajensivat valtaansa myös Lähi-idässä, Intian niemimaalla ja Kaakkois-Aasiassa. Samanaikaisesti myös Japani, Venäjä ja Yhdysvallat kasvattivat vaikutusvaltaansa Itä-Aasiassa ja Tyynellämerellä. 
Dekolonisaatio.
Maailmansodissa suurvaltojen väliset taistelut ulottuivat myös Aasiaan. Maailmansodat heikensivät myös suurvaltojen valta-asemaa Aasiassa. Toisen maailmansodan jälkeinen Euroopan jälleenrakennus vaati resursseja, eivätkä suurvallat kyenneet siirtomaiden poliittisen ja taloudellisen tasapainon ylläpitämiseen. Nationalististen liikkeiden toiminta synnytti itsenäisyysvaatimuksia, joita eurooppalaiset eivät kyenneet enää torjumaan. Suurin osa siirtomaista itsenäistyi muutamia vuosia sodan jälkeen.
Harjaneilikka

Harjaneilikka ("Dianthus barbatus") on kohokkikasvien heimoon ja neilikoiden sukuun kuuluva monivuotinen ruoho. Laji on tunnettu koristekasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Harjaneilikka kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on lähes kalju. Lyhytripsiset lehdet ovat vähintään 10 millimetriä leveitä, tyvestä tupeksi yhteenkasvaneita ja vaihtelevat muodoltaan kapeansoikeista kapeansuikeisiin. Kukinto on lyhythaarainen ja tiheän huiskilomainen. Kukinnon tyvellä on siirottavia tukilehtiä. Kukat ovat isokokoisia. Verhiö on torvimainen ja ulkoverhiöllinen. Terälehdet ovat hammaskärkisiä ja niiden väri voi vaihdella valkoisesta tummanpunaiseen tai punavalkokirjavaan. Lisäteriö puuttuu. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Suomessa harjaneilikka kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.
Harjaneilikka risteytyy ainakin pulskaneilikan ("Dianthus superbus") kanssa. Risteymä tunnetaan lapinneilikan ("Dianthus" × "courtoisii" eli "D. barbatus" × "superbus") nimellä.
Levinneisyys.
Harjaneilikka on kotoisin Etelä-Euroopasta, mutta on viljelykarkulaisena levinnyt paljon alkuperäistä levinneisyysaluettaan laajemmalle. Esimerkiksi Fennoskandiassa lajia tavataan Norjan, Ruotsin ja Suomen keskiosiin saakka. Suomessa lajia on tavattu villiintyneenä eri puolella maata Oulun korkeudelle saakka.
Elinympäristö.
Viljelykarkulaisena tai viljelyjäänteenä harjaneilikkaa voi tavata esimerkiksi puutarhojen liepeillä ja lähipensaikoissa.
Käyttö.
Harjaneilikka on yleinen puutarhojen koristekasvi.
Kazanin asema (Moskova)

Kazanin asema (, Станция Москва-Пассажирская-Казанская, "Stantsija Moskva-Passažirskaja-Kazanskaja", ’Moskovan Kazanin-matkustaja-asema’) on yksi Moskovan suurista henkilöliikenteen rautatieasemista. Asemalta liikennöidään vilkkaasti sekä kauko- että lähijunilla lähinnä itään, kaakkoon ja etelään. 
Kazanin asema sijaitsee Komsomolskaja-aukion etelälaidalla Moskovan ydinkeskustan koillispuolella 3,3 kilometrin päässä Punaiselta torilta. Saman aukion pohjoispuolella on kaksi muutakin rautatieasemaa: länteen suuntautuvan liikenteen Leningradin asema (esimerkiksi Pietarin ja Helsingin junat) sekä pohjoisen ja idän liikennettä palveleva Jaroslavlin asema. Lähin metroasema on "Komsomolskaja" (linjat 1 ja 5).
Historia.
Asema toimi aluksi Rjazanin rautatieasemana. Ensimmäinen pienempi puinen asemarakennus valmistui 1862, ja vuonna 1864 kohosi muurattu, arkkitehti Levestamin suunnittelema asema, josta on nykyisin jäljellä vain italiaistyylinen ympyränmuotoinen veturirakennus. Rautatietä jatkettiin itään ja vuonna 1893 rata ulottui Kazaniin saakka. Matkustajamäärät kasvoivat ja aiempaa suurempaa asemaa tarvittiin. Uuden Kazanin rautatieaseman rakentaminen alkoi 1913 ja jatkui vuoteen 1940 saakka useiden arkkitehtien suunnittelutyöhön pohjautuen.
Kazanin matkustaja-asema Kazanissa.
Miljoonakaupunki Kazanin päärautatieasema on Kazanin matkustaja-asema ("Kazan-Passažirskaja"), jonne Moskovan Kazanin-asemalta liikennöi useita junavuoroja päivittäin.
Juan Ignacio Martínez

Juan Ignacio Martínez Jiménez (s. 24. kesäkuuta 1964 Alicante, Espanja) on espanjalainen jalkapallovalmentaja. Hän toimi viimeksi Almerían päävalmentajana.
Kesäkuussa 2011 hän siirtyi Levanten päävalmentajaksi Getafen peräsimeen siirtyneen Luis García Plazan tilalle. Levante aloitti kautensa Juan Ignacion johdolla vakuuttavasti ja ylsi historian parhaimpaan saavutukseensa, kun se johti sarjaa kahdeksan pelatun kierroksen jälkeen tappiotta. Joukkue kaatoi alkukauden aikana muun muassa Real Madridin (1–0) ja Villarrealin (3–0).
11. joulukuuta 2014 hänestä tuli Almerían päävalmentaja. Hänet erotettiin tehtävästä 5. huhtikuuta 2015 heikkojen tulosten johdosta.
Erciş

Erciş (; historiallinen nimi ) on kaupunki ja sitä ympäröivä alue Turkissa Vanin maakunnassa. Kaupunginjohtaja on Fatih Çiftçi (AKP).
Tämä pieni alue on ollut useita kertoja historian kuluessa pääkaupunki. Sen linnoitti 1300-luvun alussa visiiri Ilkhanid Ali Shah. Erciş siirrettiin 1841 tulvien vuoksi nykyiselle paikallaan Aladaan. Venäläiset valtasivat kaupungin 1914, mutta heidät karkotettiin 1. huhtikuuta 1918. Kaupungille aiheutti suurta tuhoa maanjäristys 23. lokakuuta 2011.
Alueen pinta-ala on 2 115 km², ja sitä ympäröi idässä Muradiye, lännessä Bitlis, pohjoisessa Ağrı ja etelässä Vanjärvi.
Erciş on Itä-Turkin kehittyneimpiä kaupunkeja. Siellä perinteiset kansanlaulut ovat yhä elävää todellisuutta. Seudulla kasvatetaan hedelmiä ja vihanneksia. Kaupunkiin ja sen ympäristöön on istutettu runsaasti poppeleita.
Vuonna 2008 alueen väkiluku oli 154 499 (2008), ja se koostuu pääkaupungista ja kylistä. Maaseudulla asukkaita on 66 832, kaupunkimaisilla alueilla 73 733. Asukastiheys on 47/km². Itse Ercişin kaupungin väkiluku oli 77 065. Arvio vuodelle 2022 oli noin 93 000.
Kaupungin nimi saattaa juontua Urartun kuninkaan Argišti II nimestä.
Historiallinen Artchesh.
Vanjärven vedenpinnan nousun vuoksi vanha Artcheshin kaupunki hävisi vähitelleen 1700-luvulta alkaen. 1800-luvun jälkipuolella kirkkoja ja asuinrakennuksia ei enää näkynyt. Joskus harvoin matalan veden aikana voi kaupungin puolustusmuureja ja torneja näkyä. Kun vesi peitti vanhan kaupungin uusi rakennettiin 1841 ylemmäksi Aladaan.
Ratsastusterapia

Ratsastusterapia on terapiamuoto, jossa hyödynnetään hevosta.
Terapiahevoselta vaaditaan tiettyjä ominaisuuksia. Sen on oltava terve, symmetrinen ja eikä liian laiha, liikkeiden on oltava rytmikkäät. Luonteeltaan sen on oltava luotettava, herkkä ja utelias, ja sen on reagoitava asioihin.
Ratsastusterapiaa on käytetty Suomessa yli 20 vuotta muun muassa CP-vammaisten, MS-tautia sairastavien ja masentuneiden hoidossa. Terapiaan pääsyyn tarvitaan lääkärin lähete. Kela ja hoitava taho korvaavat terapiaa. Suomessa on noin 80 terapiaa tarjoavaa ratsastustallia.
Pekka Jalkanen

Simo Pekka Antero Jalkanen (s. 5. syyskuuta 1945 Rautalampi) on suomalainen säveltäjä.
Ura.
Ennen säveltäjänuraansa Jalkanen kiinnostui kansanmusiikista, romanien musiikista ja lastenmusiikista. Hän tuotti M. A. Nummisen kanssa vuonna 1970 lastenmusiikkialbumin "Iso mies ja keijukainen".
Jalkanen opiskeli säveltämistä yksityisesti Erkki Salmenhaaran johdolla ja on säveltänyt musiikkia jousisoittimille, kamarimusiikkia, vokaalimusiikkia, elokuvamusiikkia ja kaksi oopperaa. Jalkasen musiikkia on luonnehdittu minimalistiseksi.
Jalkanen väitteli Helsingin yliopistossa tohtoriksi musiikkitieteestä: hänen etnomusikologian alaan kuuluva väitöskirjansa vuodelta 1989 käsittelee 1920-luvun jazzkulttuuria. Jalkanen on toiminut musiikkitieteen dosenttina Tampereen yliopistossa vuodesta 1991 alkaen.
Jalkaselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013.
SMS Gazelle (1898)

SMS Gazelle oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Germaniawerftiltä Kielistä ja sen köli laskettiin vuonna 1897. Alus laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1898 ja se valmistui 6. lokakuuta 1900. Sisaraluksistaan poiketen aluksen navigointitilat olivat savuhormien välissä ja sille oli asennettu keulaan torpedoputki ja loput kaksi olivat vesirajan yläpuolella.
Palvelus.
Alus modernisoitiin 1905–1907 ja se romutettiin 1920.
SMS Nymphe

SMS Nymphe oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Germaniawerftiltä Kielistä, missä köli laskettiin vuonna 1898. Se laskettiin vesille 21. marraskuuta 1899 ja valmistui 20. syyskuuta 1900.
Palvelus.
Alus poistettiin alusluettelosta 29. elokuuta 1931 ja myytiin romutettavaksi vuotta myöhemmin.
Riitta Lindegren

Riitta Lindegren (s. 17. syyskuuta 1943 Helsinki) on suomalainen toimittaja, joka työskenteli aikakauslehti "Glorian" päätoimittajana 1987–2010.
Lindgren aloitti journalistinnuransa "Me Naiset" -lehdessä ja on sen jälkeen työskennellyt toimittajana useissa suomalaisissa aikakauslehdissä ja päätoimittajana "Glorian" lisäksi nuortenlehdessä "Seitsemäntoista" ja "Primassa". Päälehti "Glorian" ympärille Lindegren loi laajemman "Gloria"-lehtiperheen.
Uransa alussa Lindgren työskenteli myös radiolle ja televisiolle ja kirjoitti näytelmän "Joku Isola se oli". 1970-luvun taitteessa hän oli mukana tekemässä Yle TV1:n nuortenohjelmaa "Laajakulma". Vuonna 2011 ilmestyi hänen omaelämäkertansa "Minä, toimittaja". Päätoimittajana Lindegren luonnehtii itseään kovaksi ja vaativaksi.
SMS Thetis (1900)

SMS Thetis oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Danzigin telakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1899. Alus laskettiin vesille 3. heinäkuuta 1900 ja se valmistui 14. syyskuuta 1901.
Palvelus.
Alus poistettiin alusluettelosta 27. syyskuuta 1929 ja se myytiin seuraavana vuonna romutettavaksi.
Ivantejevo

Ivantejevo (, ) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Venäjällä Novgorodin alueen Valdain piirissä. Se sijaitsee Valdain ylängöllä 25 kilometriä Valdain kaupungista lounaaseen. Kylässä on 900 ja kunnassa 1000 asukasta (vuonna 2009).
Ivantejevon kunnan pinta-ala on 363 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Valdain piirin Semjonovštšinan, pohjoisessa Jaželbitsyn ja Korotskon ja idässä Jedrovon kuntaan sekä etelässä Demjanskin piiriin. Pinta-alasta 81,2 % on metsää, 6,9 % vesialueita ja 6,7 % maatalousmaata. Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 18 kylää: Bolšoje Gorodno, Bolšoje Ukleino, Bujakovo, Jakonovo, Knjažjovo, Kozlovo, Maloje Gorodno, Maloje Ukleino, Mirobuditsy, Myslovitši, Niva (entinen Nebylitsy), Novaja Ivanovka, Novinka, Russkije Noviki, Savkino, Simaniha, Suhaja Vetoš ja Višnjovka. Ivantejevon kylän vieressä sijaitsee entinen varuskunta-alue Valdai-5.
Seutu on entistä valdainkarjalaisten asuinaluetta. Gorodnon pogostaan kuulunut Ivantejevon kylä mainitaan karjalaisten asuttamana 1800-luvun puolivälissä. Eräissä muissa kylissä karjalaisasutus säilyi 1900-luvulle saakka.
Ivantejevon kautta kulkee Valdain ja Demjanskin välinen maantie. Tärkeimpiä työnantajia ovat hallinto ja julkiset palvelut. Puolet työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella. Kunnassa on lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkärin vastaanotto, vanhainkoti, säästökassa ja posti. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat sekä Bolšoje Gorodnon, Nivan ja Russkije Novikin kirkot.
Meijerialan Ammattilaiset MVL

Meijerialan Ammattilaiset MVL on suomalainen ammattijärjestö. Järjestö on perustettu vuonna 1945 ja sen jäsenistön muodostavat meijeriteollisuudessa työskentelevät erikoiskoulutetut työntekijät sekä tekniset toimihenkilöt. Meijerialan Ammattilaisten jäseniä työskentelee maidonjalostusteollisuudessa esimerkiksi meijeristeinä, meijeriteknikkoina, meijeri-insinööreinä, laborantteina sekä koneteknikkoina. MVL neuvottelee Elintarviketeollisuusliitto ETL:n kanssa meijerialan palkoista ja työehdoista. MVL on STTK:n jäsen.
Historia.
Meijerialan Ammattilaiset MVL perustettiin 27. toukokuuta 1945 Tampereella nimellä Meijeriammattiväen Yhdistys. Vuonna 1948 yhdistyksen nimi muutettiin Meijeriväen Liitoksi. Ensimmäisen meijerialaa koskevan palkkasopimuksen liitto solmi työnantajaosapuolen kanssa vuonna 1951. Samana vuonna ilmestyi ensimmäisen kerran myös liiton jäsenlehti Maitotalous. Vuonna 1968 perustettiin liiton jäsenistön työttömyysturvaa hoitamaan Meijeriväen työttömyyskassa. Vuonna 1972 Meijeriväen Liitto liittyy keskusjärjestö STTK:hon. Samana vuonna liitto antoi myös historiansa ensimmäisen lakkovaroituksen. Sitkeiden neuvotteluiden ansiosta lakko onnistuttiin välttämään ainoastaan muutama tunti ennen sen alkamista. Nykyisen nimensä Meijerialan Ammattilaiset MVL yhdistys sai vuoden 2004 sääntöuudistuksen yhteydessä. 
Muuta.
Ammatillisen edunvalvonnan ja työehtosopimusneuvotteluiden lisäksi MVL järjestää jäsenilleen laajaa loma- ja vapaa-ajantoimintaa. Paikallistasolla toiminnasta vastaa 13 alueyhdistystä. Alueyhdistyksen lisäksi MVL:n piirissä toimii opiskelijayhdistykset Hämeen ammattikorkeakoulun meijeri-insinööriopiskelijoita ja Hämeen ammatti-instituutin meijeristiopiskelijoita varten sekä oma eläkeläisryhmä. Jäsenistön vapaa-ajan, lomanvieton ja matkailun edistämiseksi MVL Lomat Oy ylläpitää lomahuoneistoja, jotka ovat jäsenistön käytettävissä.
Kiinnite

Kiinnite on filminkehityksessä käytettävä kemikaali.
Kun filmi on käynyt läpi varsinaisen kehityksen, on siinä kuitenkin yhä jäljellä valonherkkää materiaalia, joka on poistettava että kuva säilyisi valossa. Tarkoitukseen käytetään eri kemikaaleja, joista käytetyin on natriumtiosulfaatti. 
Kehityksen ja muiden tarvittavien vaiheiden jälkeen filmi tai vedos upotetaan eri menetelmillä - koneellisesti, kehitystankissa tai käsin - natriumtiosulfaattiliuokseen joka liuottaa valoherkän materiaalin neutraloimalla sen. Kiinnittäminen perustuu siis siihen että kehitteet ovat emäksisiä ja kiinnitteet happamia. 
Kiinnityksen jälkeen työ on vielä huuhdottava, koska kiinnitteen jäämät saattavat ajan myötä tahria tai syövyttää kuvan pilalle. Joskus on käytetty erityistä emäksistä kiinnitteenhävittäjäliuosta, mutta sen haittana on mm. paperikuvien tarttuminen kuvankuivaimen kankaaseen. Aine onkin nykyisin jäänyt pois harrastekäytöstä, vain ammattilaisten automaattikoneissa sitä esiintyy.
Motagua

Motagua on hieman yli 485 kilometriä pitkä joki Guatemalassa ja Hondurasissa. Se on Guatemalan pisin joki, ja sen virtaus on 208,7 m³/s. Motaguajoen valuma-alue on laajuudeltaan 12 670 km². Joki muodostaa osan Guatemalan ja Hondurasin välisestä rajasta.
Motaguan lähteet ovat Guatemalan keskiylängöllä lähellä Chichicastenangon kaupunkia. Se virtaa pääasiassa itään ja koilliseen ja tyhjentää vetensä Hondurasinlahteen Hondurasin rajalla. Joki on noin 200 kilometrin matkalta purjehduskelpoinen, ja sitä pitkin kuljetetaan banaaneja, muita hedelmiä ja kahvia.
Guanaja

Guanaja on saari Islas de la Bahían saariryhmässä Hondurasissa. Guanaja on noin 8 kilometriä leveä ja 18 kilometriä pitkä saari, joka sijaitsee noin 50 kilometriä pohjoiseen Hondurasin rannikosta. Saarella asuu noin 10 000 asukasta. Heistä pääosa asuu Bonaccan kaupungissa, joka sijaitsee Guanajan edustalla olevalla pienellä särkällä. Saaren muut asutuskeskukset ovat Mangrove Bight ja Savannah Bight.
(136198) 2003 UJ296

(136198) 2003 UJ296 (kirjoitetaan myös (136198) 2003 UJ296) on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Se löydettiin Spacewatch-ohjelmalla vuonna 2003. Kohteen absoluuttinen magnitudi (H) on . Kiertoradan eksentrisyys on ja inklinaatio on . Kiertoaika Auringon ympäri on noin .
Bremse

Bremse oli Saksan laivaston tykistökoululaiva (). Aluksessa kokeiltiin uutta meridieseliä, joka otettiin käyttöön taskutaistelulaiva "Deutschlandilla". Toisessa maailmansodassa alus palveli uppoamiseensa syyskuussa 1941 saakka lähinnä saattajana.
Palvelus.
"Bremse" otettiin palvelukseen 14. kesäkuuta 1931, ja se aloitti uransa Kielissä tykistökoululaivana vanhentuneen edeltäjänsä korvaajana. Alus oli huollettavana 1933, jolloin se myös modernisoitiin. Sen vakavuutta parannettiin mastojen lyhentämisellä ja tulenjohtojärjestelmä poistettiin.
Vuonna 1939 alus esiintyi elokuvassa "Der letzte Appell" Britannian kuninkaallisen laivaston "HMS Amphionina", jolloin alukselle oli rakennettu kaksi lisäsavuhormia.
Saksan Puolan offensiivin aikana syyskuussa 1939 "Bremse" saattoi apumiinalaiva "Tannebergia" ja "Hansestadt Danzigia" ja lokakuussa suojasi joukkojenkuljetussaattueita Itämerellä. Operaation päätyttyä alus palasi tykistökouluun Kieliin, missä se palveli aina maaliskuuhun 1940 saakka.
Operaatio Weserübungissa huhtikuun alussa 1940 alus kuului Bergeniin hyökänneeseen osasto 3:een, jonka muut alukset olivat risteilijät "Köln" ja "Königsberg", 1. moottoritorpedovenelaivueen seitsemän S-venettä sekä emälaiva "Karl Peters" sekä 6. torpedovenelaivueen "Leopard" ja "Wolf". Osasto kuljetti mukanaan noin 1 900 maavoimien sotilaan maihinnousuosaston Bergeniin. Alukseen osui kaksi Norjan rannikkotykistön 210 millimetrin kranaattia. Se korjattiin Stavangerissa. Höyryalus "SS Donau" törmäsi alukseen 1. marraskuuta Bergenin edustalla, minkä seuraukset eivät kuitenkaan olleet vakavat. Kesäkuussa 1940 alus palasi Kieliin saattajaksi.
Britannian laivaston ilmavoimien lentotukialus "HMS Victoriousilta" nousseet Fairey Albacoret pommittivat alusta 30. heinäkuuta. Alukseen ei kuitenkaan saatu osumia.
Aluksen saattaessa 6. syyskuuta 1941 Hammerfjordissa joukkojenkuljetusaluksia "Tannenfelsiä" ja "Barcelonaa" osasto joutui Britannian kuninkaallisen laivaston risteilijöiden "HMS Nigerian" ja "HMS Auroran" yllättämäksi. "Bremse" sai vedettyä risteilijät pois joukkojenkuljetusalusten luota, mutta se upposi "Nigerian" törmättyä alukseen.
Emer-luokka

Emer-luokka oli Irlannin laivaston kolmen vartiolaivan muodostama alusluokka, jonka alusten hankinta alkoi vuonna 1978. Niiden uppouma oli 1 003 tonnia. Toisinaan sanotaan että luokka olisi kehitetty Deirdre-luokasta. 
Valmistus.
"LÉ Emerissä" oli edeltäneeseen "LÉ Deirdreen" verrattuna
hieman pidempi runko, rakenteiden vesitiiveyttä parannettu, parannettu merikelpoisuutta korottamalla etukantta, parannettu vakautta, parannettu aluksen hallintaa nostamalla ruorihyttiä ylemmäs ja majoitustilojen uudelleen suunnittelulla sekä sijoittelulla vähennetty tärinää ja melua.
Aluksen voimanlähteenä oli kaksi kuusisylinteristä SEMT-Pielstick dieselmoottoria, jotka mahdollistavat aiempaa suuremman nopeuden. Aluksen aseistusta parannettiin asentamalla etukannelle Boforsin 40 mm/L70 -ilmatorjuntatykki ja sillan sivulle kaksi yksiputkista Oerlikon 20 mm -pikatykkiä.
Luokan kahteen viimeiseen alukseen asennettiin KMW:n suihkumoottori keulaan, KMW:n potkurit ja satelliittinavigointilaitteet sekä automaattinavigointijärjestelmä. Muutokset tekivät aluksesta hyvin tehokkaan partiotehtäviin.
Luokan alusten normaali miehitys oli 42 upseeria ja miehistönjäsentä, mutta niiden majoituskapasiteetti mahdollisti vahvuuden nostamisen 55:een. Tämä mahdollisti alusten käyttämisen kouluttamiseen sekä erikoisoperaatioiden tarvitseman henkilöstön kuljettamiseen. Upseereilla ja kolmella pursimiehellä oli kullakin oma hytti. Kahdeksan aliupseeria oli majoitettu kahden hengen hytteihin kuten myös muu miehistö. Aluksen miehistöllä ja upseereilla oli omat messinsä. Kaikki oleskelutilat olivat lämmitettäviä ja ilmastoituja.
Aluksen sairashytti oli varustettu hätätilanteita varten ja aluksella oli lisäksi pesula. Varastotilat mahdollistivat sukellusvarusteiden kuljettamisen, kylmäkuljetuksen sekä muun materiaalin kuljettamisen. Huoltotilat mahdollistivat mekaanisten ja sähkövikojen korjaamisen.
Seeds of Heaven

Seeds of Heaven on Blue Systemin vuonna 1991 julkaistu albumi. Sillä on enemmän hitaita ja rauhallisempia kappaleita, kuin Blue Systemin albumeilla yleensä.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Dieter Bohlen.
Suomen Urheilukuninkuuskilpailut 1905

Suomen urheilukuninkuudesta kilpailtiin Viipurissa 11. - 12. kesäkuuta 1905. Viipurin Reippaan Heikki Åhlman saavutti kuninkuuden ja maisterinarvon. Myös toiseksi sijoittunut Ek saavutti maisterin vaatimustason. Pisteet laskettiin kahdeksasta kaikille pakollisesta lajista. Vaihtoehtoiset lajit olivat ratkaisevia vain maisterin- ja kandidaatin arvoa tavoiteltaessa. 
Lopputulokset.
Lajit: 1. leuanveto, 2. kieppi, 3.korkeushyppy 4.pituushyppy, 5.keihäänheitto, 6.kuulantyöntö 7. 100 metriä 8. 1 500 metriä 9. Vaihtoehto I: kiekko, hirrensyöksy tai seiväshyppy 10. Vaihtoehto II: 10 km hiihto tai 500 m uinti. Heitto- ja hyppylajeissa tulokset ovat molempien käsien tai jalkojen yhteistuloksia.
Airspeed Courier

Airspeed Courier oli Airspeedin valmistama brittiläinen matkustajalentokone, jonka suunnittelivat N. S. Tiltman ja A. H. Tiltman. Couriereita valmistettiin yhteensä 16 kappaletta, mikä oli huomattavasti enemmän kuin Airspeedin edellisiä lentokoneita.
Helmikuussa 1934 Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat hankki yhden Courierin viestintätehtäviin mutta palautti sen Airspeedin kehitettäväksi seuraavana vuotena. Toisessa maailmansodassa kymmenen Courieria palveli ilmavoimissa viestintä- ja kuljetustehtävissä. Näistä vain yksi selviytyi sodan läpi, ja se palautettiin siviilikäyttöön 18. tammikuuta 1946.
Rakenne.
AS.5-mallin koneiden siivet olivat kangaspinnoitettua- ja runko vaneripinnoitettua puurakennetta etuosaa lukuun ottamatta, joka oli rakenteeltaan hitsattua teräsputkea. Moottori kiinnittyi eturungon metallirakenteeseen. Siiven 3,1 metrin mittainen keskiosa kiinnittyi kiinteästi runkoon, uloimpien osien kiinnittyessä keskiosaan neljällä pultilla. Koneen hydraulitoimisessa sisäänvedettävässä laskutelineissä käytettiin öljypneumaattisia joustintukia ().
Konetyypistä oli myöhemmin suunnitteilla Kanadan markkinoille suunnattu kokometallinen AS.11-versio.
Kurskin asema (Moskova)

Kurskin asema (, Станция Москва-Пассажирская-Курская, "Stantsija Moskva-Passažirskaja-Kurskaja", ’Moskovan Kurskin-matkustaja-asema’) on yksi Moskovan suurimmista rautatieasemista. Asemalta liikennöidään vilkkaasti erityisesti etelään (Etelä-Venäjälle ja Ukrainaan), koilliseen ja itään. Myös osa esimerkiksi Pietarin Moskovan aseman ja Murmanskin junista Ukrainaan ja Venäjän eteläosiin kulkee Kurskin aseman kautta. Kaukojunien ohella aseman lähiliikenne on runsasta.
Hallinnollisesti Kurskin asema kuuluu Venäjän rautateiden Moskovan seudun ja maan lounaisosien rataverkosta ja asemista vastaavan Moskovan rautateiden vastuualueeseen.
Sijainti.
Kurskin asema sijaitsee Moskovan ydinkeskustan itäpuolella, Punaiselta torilta asemalle on noin 2,6 kilometriä. Lähimmät, toisiinsa tunnelilla liitetyt metroasemat ovat "Kurskaja" ja "Tškalovskaja" (linjat 3, 8, 10) 
Historia.
Kurskin aseman historia alkaa 1860-luvulta, jolloin asemarakennus oli aluksi puinen ja sijaitsi eri paikassa kuin nykyinen asema. Nykyinen rakennus on alkujaan 1930-luvulta, ja sen eteen rakennettiin 1972 laatikkomaisempi laajennus.
Kurskin rautatieasema Kurskissa.
Moskovan Kurskin asemalta liikennöi päivittäin useita vuoroja Kurskissa sijaitsevalle Kurskin rautatieasemalle.