tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aiakeion (Ateena)

Aiakeion () oli antiikin aikainen Aiakokselle omistettu heroon-pyhäkkö Ateenan Agoran lounaisosassa.
Historia.
Aiakeion rakennettiin arkaaisella kaudella 500-luvun lopulla eaa. Delfoin oraakkelin kehotuksesta ja omistettiin aiginalaiselle heerokselle Aiakokselle. Oraakkelinlausuman mukaan ateenalaisten tuli hankkia Aiakoksen suosio, mikäli he halusivat menestyä sodissaan euboialaisia, boiotialaisia ja peloponnesoslaisia vastaan. Aiakos oli kreikkalaisessa mytologiassa yksi tuomareista manalassa eli Haadeessa. Tähän liittyen ateenalaisten oikeusistuimien tuomiot kiinnitettiin rakennuksen seiniin.
300-luvun alussa Aiakeionia käytettiin viljavarastona. Hellenistisenä aikana rakennuksesta tuli osa Agoran eteläosan rakennuskokonaisuutta, johon kuuluivat myös heti sen itäpuolella sijainnut Etelästoa ja pohjoispuolella sijainnut Keskistoa. Pyhäkkö oli käytössä ainakin vuoteen 86 eaa. saakka, jolloin se pääosin tuhoutui roomalaisten hyökkäyksessä Sullan johdolla.
Pyhäkön kaivaukset suoritettiin vuonna 1953. Rakennusta pidettiin pitkään Heliaia-oikeusistuimen rakennuksena, koska sen ajoitus, sijainti ja muoto täsmäsivät tähän. Tämän vuoksi rakennus on merkitty kaikkiin vanhempiin Agoran alueen karttoihin Heliaiaksi. Tulkintaa ei kuitenkaan koskaan täysin hyväksytty. Tarkemmassa tutkimuksessa onkin osoittautunut, ettei kyseessä ollut varsinainen rakennus vaan jonkinlainen pyhäkkö. Myös löytyneet piirtokirjoitukset ovat antaneet tukea tulkinnalle, että kyseessä oli Aiakoksen pyhäkkö. Tulkinta on nykyisin melko yleisesti hyväksytty.
Tunnetumpi Aiakeion sijaitsee Aiakoksen kotisaarella Aíginalla.
Rakennus.
Aiakeion oli suorakulmion muotoinen ja sen leveys (itä-länsisuunnassa) oli 31 metriä ja pituus (pohjois-eteläsuunnassa) 26,5 metriä. Alkuvaiheessa paikalla ei ollut rakennuksia eikä sitä ollut katettu, jolloin kyseessä oli lähinnä ulkoilmapyhäkkö. Se oli aidattu kalkkikivestä tehdyllä aitauksella ja sen sisäänkäynti oli pohjoiseen. Myöhemmin, kun pyhäkön aluetta on käytetty viljan säilytykseen, siellä on todennäköisesti täytynyt olla joitakin rakennuksia tai osan siitä on täytynyt olla katettu. Pyhäköstä ovat säilyneet lähinnä sen perustukset.
Apollon Patrooksen temppeli

Apollon Patrooksen temppeli oli antiikin aikainen kreikkalainen temppeli, joka sijaitsi Ateenan Agoran länsilaidalla. Se oli omistettu Apollon Patrookselle eli ”Isän Apollonille”.
Temppeli rakennettiin noin vuonna 338–326 eaa. Sen kohde Apollon Patroos oli Apollonin nimitys Ionin isänä. Ion oli kaikkien joonialaisten kantaisä ja ateenalaiset puolestaan kuuluivat joonialaisiin. Näin kyseessä oli ateenalaisten jumalallisen kantaisän temppeli. Temppeli rakennettiin 500-luvulla eaa. rakennetun varhaisemman ja pienemmän Apollonin temppelin paikalle. Varhaisempi temppeli oli todennäköisesti tuhoutunut persialaisten hyökkäyksessä vuonna 480 eaa.
Temppeli sijaitsi Zeuksen stoan ja Metroonin välissä. Rakennus edusti joonialaista tyyliä ja siinä oli etupuolella eli itäpuolella neljä tai kuusi joonialaista pylvästä. Se oli rakennettu kalkkikivestä ja sen pituus oli 16,5 metriä ja leveys 10 metriä. Temppelissä oli Eufranorin veistämä Apollonin kulttipatsas, joka on nykyisin Antiikin Agoran museossa. Välittömästi temppelin pohjoispuolella oli pieni ja jonkin verran varhaisempi Zeus Fratrioksen ja Athene Fratrian temppeli.
Temppelistä on säilynyt sen perustukset sekä vähäisiä muita osia.
Areen temppeli

Areen temppeli oli antiikin aikainen sodanjumala Areelle omistettu kreikkalainen temppeli Ateenan Agoralla. Se sijaitsi Agoran alueen keskivaiheilla.
Temppeli vaikuttaa rakennetun alun perin klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Agoralle se on kuitenkin pystytetty vasta roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla, noin vuonna 2 jaa. Vaikuttaa siltä, että temppeli on tuolloin siirretty jostakin muualta ja koottu uudestaan Agoralle. Se on mahdollisesti siirretty kaupunkiin jostakin Attikan maaseudulta. Eräänä vaihtoehtona on esitetty, että kyseessä olisi ollut Pallenen demoksessa, nykyisen Agía Paraskevín Stavróksessa, sijainnut Athene Palleniksen temppeli. Kyseiseltä paikalta on löydetty suhteellisen suurikokoisen temppelin pohja, mutta ei muita jäänteitä. Kun temppeli on pystytetty uudelleen Agoralle, sillä on mahdollisesti haluttu kunnioittaa Rooman keisaria. Temppelin arkeologiset kaivaukset tehtiin vuonna 1937.
Temppeli edusti doorilaista tyyliä. Sen perustukset oli rakennettu kalkkikivestä ja muut eli paikalle siirretyt osat marmorista. Temppelin stylobaatin pituus on noin 34,7 metriä ja leveys noin 15,9 metriä. Temppelin lyhyemmällä sivulla oli 6 ja pidemmällä sivulla 13 pylvästä, yhteensä 36 pylvästä. Temppeli oli pohjakaavaltaan ja kooltaan suurin piirtein läheisen Hefaistoksen temppelin kaltainen ja se vaikuttaa olevan saman arkkitehdin suunnittelema. Areen alttari sijaitsi noin 10 metrin päässä temppelin edustalla sen itäpuolella.
Temppelistä on säilynyt ainoastaan sen perustukset ja vähäisiä muita osia.
Athene Poliaan temppeli (Ateena)

Athene Poliaan temppeli eli Vanha Athenen temppeli oli antiikin aikainen Ateenan Akropoliilla sijainnut Athene Poliaalle eli kaupunkia suojelevalle Athenelle omistettu kreikkalainen temppeli. Se sijaitsi nykyisen Parthenonin paikalla sijainneiden Hekatompedon-temppelin ja myöhemmin Vanhan Parthenonin pohjoispuolella sekä nykyisen Erekhtheionin eteläpuolella.
Historia.
Athene Poliaan temppeli rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuosina 529–520 eaa. Se oli Hekatompedonin ohella Akropoliin varhaisia monumentaalisia rakennuksia. Temppeli sijaitsi samalla paikalla kuin varhaisemmat geometrisen kauden sekä 600-luvun lopun eaa. temppelit.
Temppeli tuhoutui persialaisten vallattua ja tuhottua koko Ateenan vuonna 480 eaa. Myöhemmin temppelin sijaintipaikan pohjoispuolelle rakennettu Erektheion peri temppelin aseman Athene Poliaan temppelinä, joskin se oli omistettu myös muille kulteille. On mahdollista, että temppelin rauniot otettiin huomioon myöhemmin rakennettujen temppelien sijoittelussa, koska raunioiden paikalle ei rakennettu mitään. Sen sijaan osa temppelin raunioista vaikuttaa jätetyn paikalleen pitkäksi ajaksi. Osa temppelin kivistä käytettiin kuitenkin Themistokleen muurin rakentamiseen Akropoliin pohjoispuolella.
Temppelin rauniot löydettiin Akropoliin kaivausten yhteydessä 1890-luvulla.
Rakennus.
Temppeli edusti doorilaista tyyliä, ja sen päissä olleet pronaos ja opisthodomos edustivat joonialaista tyyliä. Temppelin stylobaatin pituus oli noin 43,4 metriä ja leveys noin 21,3 metriä. Temppelissä oli pidemmällä sivulla 12 ja lyhyemmällä sivulla kuusi pylvästä.
Temppelin cella jakautui kahteen osaan samoin kuin Parthenonin, Vanhan Parthenonin ja Erekhtheionin cellat. Itäpuolen cella, johon tultiin pronaoksen kautta, oli kolmilaivainen niin, että sen sisäpuolella oli kaksi kolmen pylvään riviä. Länsipuolen cella, johon tultiin opisthodomoksen kautta, puolestaan jakautui kolmeen kammioon.
Athene Poliaan alttari sijaitsi tavan mukaan temppelin edustalla sen itäpuolella.
Athene Promakhos

Athene Promakhos (, ”Athene Esitaistelija”) oli suuri Athene-jumalattaren patsas, joka seisoi antiikin aikana Ateenan Akropoliin länsiosassa Propylaian ja Parthenonin temppelin välisellä alueella.
Patsas pystytettiin noin vuonna 475–450 eaa. Sen veisti Feidias, joka teki myös Parthenonin temppelissä olleen Athenen kulttikuvan Athene Parthenoksen, Athene Lemnian sekä Parthenonin marmoriveistokset. Athene Promakhos oli tehty pronssista. Patsaan korkeus jalustoineen oli noin 9 metriä ja jalustan koko noin 5 × 5 metriä. Patsas esitti Athenen seisomassa keihäs oikeassa kädessä ja kilpi lepäämässä vasenta jalkaa vasten. Joissakin patsaan kopioissa jumalattarella on kuitenkin ojennetussa kädessään Nike tai pöllö. Jumalatar oli pukeutunut peplokseen, ja hänen päässään oli kypärä.
Patsas oli ensimmäinen asia, jonka Akropoliille Propylaian kautta astuneet näkivät. Patsaan kerrotaan olleen niin suuri, että sen keihäs ja kypärä näkyivät merelle Sunionin niemen edustalle saakka. Patsas vietiin Konstantinopoliin vuonna 465 jaa. Siellä se tuhoutui vuonna 1203, kun taikauskoinen väkijoukko epäili sen auttavan kaupunkia piirittäviä ristiretkeilijöitä.
Buleuterion (Ateena)

Buleuterion ( tai "Bouleutērion") oli antiikin Ateenan bulen eli neuvoston kokoontumispaikka. Buleuterion-rakennuksia oli kaupungin historiassa kaksi. Kummatkin sijaitsivat Ateenan antiikin aikaisen Agoran länsilaidalla.
Rakennuksessa kokoontuivat neuvoston 500 jäsentä lähes päivittäin juhlapäiviä lukuun ottamatta. Heidän tehtävänsä oli valmistella lainsäädäntöä ekklesialle eli Ateenan kansankokoukselle.
Vanha Buleuterion.
Vanha Buleuterion rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 500 eaa. Se toimi Kleistheneen uudistuksessa perustetun bulen ensimmäisenä kokoontumispaikkana. Uuden Buleuterionin valmistumisen jälkeen rakennus toimi Ateenan valtionarkistona.
Vanha Buleuterion sijaitsi myöhemmän Metroonin paikalla uuden Buleuterionin itäpuolella. Rakennus oli lähes suorakulmion muotoinen ja sen pituus oli 23,8 metriä ja leveys 23,3 metriä. Rakennuksen eteläosassa oli aula ja pohjoisosassa kokoontumissali, jossa oli kolmella seinällä porrastetut istuimet neuvoston jäsenille. Sisäpuolella oli todennäköisesti viisi pylvästä, jotka tukivat kattoa. Rakennuksesta on säilynyt pelkästään osa sen perustuksista.
Uusi Buleuterion.
Uusi Buleuterion rakennettiin vanhan länsipuolelle noin vuonna 415–406 eaa. Rakennuksen eteen rakennettiin sisäänkäyntipylväikkö ("propylon") noin vuonna 300 eaa.
Uuden Buleuterionin pituus oli 22 metriä ja leveys 16 metriä. Se oli tehty kalkkikivestä. Rakennuksen kokoontumissalissa oli 12 riviä porrastettuja istuimia ja tilaa kaikille 500 neuvoston jäsenelle. Istuinten tarkasta sijoittelusta ei kuitenkaan ole tietoa. Istuimet olivat todennäköisesti alun perin puiset. Rakennuksesta on säilynyt pelkästään osa sen perustuksista.
Aivan rakennuksen vieressä sijaitsivat Metroon sekä prytaneiden koontumispaikka Tholos.
Oriveden kirkko

 
Oriveden kirkko on Orivedellä Pirkanmaalla sijaitseva arkkitehtipariskunta Kaija ja Heikki Sirenin suunnittelema vuosina 1960–1961 rakennettu torniton tiilikirkko. Kirkko toimii Oriveden seurakunnan pääkirkkona. Arkkitehtuuriltaan hyvin harkittua ja veistosmaista rakennusta pidetään yhtenä Suomen sotien jälkeisen kirkkoarkkitehtuurin merkkiteoksista. Oriveden kirkko on yksi Museoviraston valitsemista Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. 
Historia.
Oriveden kirkko rakennettiin vuosina 1960–1961 paikalla aiemmin sijainneen Oriveden puukirkon paikalle. Rakennusmestari Matti Åkerblomin 1780-luvulla rakentama puinen ristikirkko tuhoutui vuonna 1958 tuhopolton seurauksena. Uuden kirkon suunnittelemiseksi järjestettiin joulukuussa 1958 ratkaistu kutsukilpailu, jonka voittivat arkkitehdit Kaija ja Heikki Siren ehdotuksellaan "Kaarikirkko". Nykyinen kirkko vihittiin käyttöön elokuussa 1961.
Arkkitehtuuri.
Kahden vastakkaisen kaaren sisään jäävän soikion muotoisen kirkon pinta-ala on 814 neliötä, ja siinä on istumapaikkoja 800 hengelle. Kirkon katto on lievästi viistetty, sisäänkäynti on toisen kaaren keskiosassa. Vastakkaisen alttariseinän kaari on katkaistu ja siirretty keskeltä taemmas alttarin valaisemiseksi molemmilta sivuilta. Kaarevien seinien muodostamassa soikiossa voi nähdä kristillisenä symbolina joko kalan tai silmän. 
Sisätilat ja esineistö.
Alttarilla on kuvanveistäjä Kain Tapperin koivusta veistämä reliefi "Golgatan kallio" vuodelta 1961, ensimmäinen abstrakti taideteos suomalaisessa kirkossa. Kirkon 39-äänikertaiset urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas 1961. 
Kirkon tekstiilit suunnitteli Dora Jung ja kynttilänjalat sekä kolehtihaavi- ja seppeletelineet Bertel Gardberg.
Kirkon esineistöön kuuluu vaivaispoika, jonka seurakunta on saanut lahjoituksena vuonna 1848. Oikeaa kättään ojentava, siniseen takkiin pukeutunut vaivaispoika on ilmeisesti Heikki Mikkilän veistämä. Sillä on rinnassaan aukko rahalahjoituksia varten. Alun perin vaivaispoika sijoitettiin kirkon portille. Vuodesta 1873 lähtien se sijaitsi kellotapulin seinustalla, ja säästyi siten kirkon palosta. Vuonna 1997 eräjärveläinen Sari Äkräs entisöi vaivaispojan, ja samassa yhteydessä vaivaispoika siirrettiin kirkon pääoven yhteyteen. Veistos on 133 senttimetriä korkea.
Kirkon yhteydessä sijaitsee seurakuntasali, joka soveltuu 40 hengen tilaisuuksien järjestämiseen.
Kellotapuli.
Kirkon vieressä on rakennusmestari Matti Åkerblomin vuonna 1780 rakentama barokkityylinen puinen kellotapuli, jonka kellot ovat vuosilta 1781 ja 1826. Kaksinivelinen, sipulihuippuinen kellotapuli edustaa Åkerblomille luonteenomaista lounaissuomalaista tapulityyppiä.
Desmoterion

Desmoterion () eli antiikin Ateenan kaupunginvankila sijaitsi Ateenan Agoran lounaispuolella. Se rakennettiin 400-luvun puolessa välissä eaa.
Vankilarakennus oli rakennettu koillis-lounaissuunnassa. Rakennuksen ympärillä on ollut työpajoja ja muita rakennuksia ja se sijaitsi suhteellisen lähellä Ateenan oikeusistuimia. Läheltä kulki niin kutsuttu Marmorityöläisten katu.
Rakennuksen pituus oli noin 40 metriä ja leveys noin 17 metriä. Rakennuksessa oli 12 huonetta, joista kahdeksan oli mahdollisesti vankisellejä, sekä muurein ympäröity vankipiha. Huoneet olivat yhden käytävän varrella. Vankilassa oli yksi sisäänkäynti, jota oli helppo vartioida. Sisäänkäynti oli koilliseen Agoralle päin. Rakennuksessa on ollut peseytymismahdollisuudet. Vankilan rakennusmateriaali oli kalkkikivi.
Vankilaa käytettiin syytettyjen vangitsemiseen oikeudenkäyntien ajaksi sekä kuolemaantuomittujen odottaessa tuomion täytäntöönpanoa. Sitä saatettiin käyttää myös sakkorangaistuksen yhteydessä, kunnes sakot oli maksettu. Ei ole tietoa siitä, käytettiinkö vankeutta rangaistuksena itsessään. Vankilan tunnetuin vanki oli Sokrates, joka kuoli siellä vuonna 399 eaa. nautittuaan myrkkyä kuolemaantuomionsa jälkeen. Vankilaan sijoittuvat Platonin dialogit "Kriton" ja "Faidon".
Rakennuksesta on säilynyt vain osa sen perustuksista. Kaivauksissa vankilan alueelta on löydetty pieniä astioita, joita on todennäköisesti käytetty teloituksissa käytetyn myrkyn nauttimiseen, sekä pieni Sokratesta esittänyt patsas. Löydökset ovat Antiikin Agoran museossa.
Eponyymien heerosten muistomerkki

Eponyymien heerosten muistomerkki () oli Ateenan antiikin aikaisen Agoran länsiosassa sijainnut muistomerkki, joka oli omistettu Attikan eponyymeille heeroksille.
Eponyymit heerokset olivat Attikan kymmenen fylen myyttisiä kantaisiä ja fyleille nimen antaneita henkilöitä. Fylet perustettiin osana Kleistheneen uudistusta vuonna 509/508 eaa. Samassa yhteydessä kullekin fylelle nimettiin perustaja niin, että Kleisthenes lähetti Delfoin oraakkelille sadan ehdokkaan nimet, ja oraakkeli valitsi näistä kymmenen. Eponyymeille heeroksille omistettu muistomerkki rakennettiin Ateenan Agoralle noin vuonna 350–300 eaa. Se sijaitsi Metroonin edessä.
Muistomerkki muodostui pitkästä jalustasta, jonka päällä oli kutakin heerosta esittänyt pronssipatsas. Jalusta ja sitä ympäröinyt aitaus oli rakennettu kalkkikivestä ja marmorista. Jalustan pituus oli 16,64 metriä ja leveys 1,87 metriä. Muistomerkin jalusta toimi ilmoitustauluna, johon kiinnitettiin ilmoitukset uusista kansalaisista, sillä kansalaisuus oli sidottu jäsenyyteen jossakin fylessä ja fylen demoksessa. Siihen kiinnitettiin myös muita julkisia ilmoituksia. Jalustan kummassakin päässä oli tripodi eli kolmijalka.
Muistomerkki on säilynyt huonosti. Siitä on jäljellä lähinnä osa jalustasta ja aitauksesta. Aitaus on pystytetty uudestaan nykyaikaisten pilarien päälle.
Etelästoa (Ateena)

Etelästoa () oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli, joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran etelälaidalla. Rakennuksia oli kaksi, varhaisempi niin kutsuttu "Etelästoa I" ja sen paikalle myöhemmin rakennettu "Etelästoa II". Rakennuksista käytetty nimi on nykyaikainen ja viittaa niiden sijaintiin.
Etelästoa I.
Ensimmäinen etelästoa rakennettiin noin vuosina 430-420 eaa. Stoan pituus oli noin 80,5 metriä ja leveys noin 14,9 metriä ja se oli rakennettu savitiilestä. Se oli kaksilaivainen ja siinä oli 16 huonetta. Stoa edusti doorilaista tyyliä. Se oli rakennettu itä-länsisuunnassa ja sen julkisivu avautui pohjoiseen. Rakennuksessa on saattanut olla kaksi kerrosta.
Stoa on ollut kaupallisessa käytössä. Sen huoneet ovat olleet ilmeisesti ruokasaleina. On mahdollista, että rakennuksessa aterioivat viranomaiset julkisella kustannuksella. Vaikuttaa siltä, että ainakin yhtä huonetta ovat käyttäneet "metronomoi" eli mitoista ja painoista vastanneet toriviranomaiset. Rakennus purettiin noin vuonna 150 eaa. uuden rakennuksen tieltä. Etelästoa I:stä on jäljellä jonkin verran sen perustuksia.
Etelästoa II.
Toinen etelästoa rakennettiin suurin piirtein ensimmäisen paikalle noin vuonna 150 eaa. Stoan pituus oli 93,6 metriä ja leveys 8,5 metriä ja se oli rakennettu kalkkikivestä. Stoa rakennettiin itä-länsisuunnassa vähän ennen sitä pystytetyn Keskistoan eteläpuolelle. Rakennus oli yksilaivainen. Se edusti doorilaista tyyliä ja siinä oli 30 pylvästä julkisivun eli pohjoisen puolella. Rakennus yhdistyi sen itäpäädyssä olleen niin kutsutun Itäisen rakennuksen välityksellä Keskistoaan. Etelästoa II:sta on jäljellä sen perustuksia.
Bolax

Bolax on pieni saari Kemiönsaaren kunnan Hiittisten saaristossa, missä se lähisaarineen lähisaaret muodostavat Hiittisten itäisimmän maarekisterikylän. Nykyisin 57 hehtaarin kokoisella saarella asuu ympärivuotisesti enää vain yksi henkilö.
Bolaxiin perustettiin talvisodan päätyttyä rannikkotykistön linnake valvomaan Neuvostoliitolle luovutettua Hangon vuokra-aluetta. Linnake jäi kuitenkin tarpeettomaksi joulukuussa 1941, kun suomalaiset valtasivat Hangon takaisin. Saaren ainoa toimintakuntoinen 152/45 C -tykki siirrettiin Ääniselle.
Linnake uudelleenvarustettiin 152/45 C -patterilla marraskuussa 1968 Tšekkoslovakian miehityksen seurauksena. Patterin arvo nähtiin kuitenkin 1980-luvulla niin alhaisena, ettei sen ikääntyvää kalustoa korvattu 130 TK -kaluston asennusten myötä vapautuneilla 152/50 T -tykeillä. Linnake muutettiin samassa yhteydessä torjuntapatterin statukselle, ja sen kalusto poistettiin sodanajan vahvuuksista rannikkotykistön siirtyessä merivoimiin. Merivoimat käytti lähinnä saaren luolia varastona. Bolax siirtyi metsähallitukselle maaliskuussa 2000. Saarelle jääneet tykit deaktivoitiin ja sotamuseo luovutti ne Bolax Gillet -järjestölle vuonna 2001.
Filopappoksen muistomerkki

Filopappoksen muistomerkki () eli "Filopappoksen monumentti" on Gaius Julius Philopappuksen eli Filopappoksen hautamuistomerkki, joka sijaitsee siitä nimensä saaneen Filopáppou-kukkulan eli Muusien kukkulan korkeimmalla kohdalla Ateenan eteläosassa.
Filopappos oli Kommagenen prinssi ja aikansa merkittävimpiä Rooman valtakunnassa eläneitä kreikkalaisia, joka hoiti merkittäviä tehtäviä keisari Trajanuksen aikana. Hänen kuoltuaan noin vuonna 114–116 ateenalaiset antoivat pystyttää hänen hautamuistomerkkinsä Muusien kukkulalle. Muistomerkki valmistui vuonna 119.
Muistomerkki oli 9,8 metriä korkea ja 9,3 metriä leveä. Se oli tehty Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista ja rakennettu 3,08 metriä korkealle kiviselle jalustalle. Rakennelman sisällä oli Filopappoksen hautakammio. Muistomerkin julkisivu oli Akropoliille päin. Hautamuistomerkki sijaitsi poikkeuksellisesti Ateenan kaupungin alueen sisäpuolella. Tämä seikka sekä muistomerkin suuri koko antavat olettaa, että Filopappos oli merkittävä hyväntekijä Ateenan kaupungille.
Muistomerkki säilyi lähes sellaisenaan 1400-luvulle saakka, jolloin Cyriacus Anconalainen (Ciriaco de' Pizzicolli) vieraili paikalla ja teki muistiinpanoja sen piirtokirjoituksista. Nykyisin muistomerkki on raunioitunut. Siitä on jäljellä osa, jossa on syvennykset Filopappoksen sekä tämän isoisän Antiokhos IV:n patsaille. Patsaiden alla on friisi, joka kuvaa Filopappoksen tuloa Ateenaan Rooman konsulina vuonna 109.
Muistomerkin alueella suoritettiin arkeologisia tutkimuksia vuonna 1898 ja se kunnostettiin seuraavana vuonna. Alueella on suoritettu kaivauksia myös muun muassa 1940-luvulla.
Uljasjärvi

Uljasjärvi on Kanta-Hämeessä Tammelassa ja Hämeenlinnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Teuronjoen valuma-alueeseen, jonka keskusjärven eli Rautijärven itäiseen reittiin se kuuluu.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 25 hehtaaria ja sen pituus on 950 metriä ja leveys 350 metriä. Siihen laskee vain kolme metsäojaa, joista yksi tuo Kilpilammin vedet. Näiden lisäksi järveen laskee Suonjärvenjoki, joka on Suojärven laskujoki. Suojärvenjoen valuma-alueella on vielä seitsemän järveä. Uljasjärven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 350 metriä pitkä laskuoja Rautijärveen.
Järven rantaviiva on 3,4 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Suohon rajautuvia rantoja on vähän. Järvessä on yhdeksän saarta, joista yhteen on rakennettu loma-asunto. Rannoille on rakennettu kymmenisen loma-asuntoa ja yksi kiinteä asunto, joille johtaa tiet Teuron kylästä tai seututieltä 283. Tammelan ja Hämeenlinnan välinen raja kulkee järven pohjoisrajan suuntaisena.
Keskilammi (Tammela)

Keskilammi eli Keskijärvi on Kanta-Hämeessä Tammelassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Teuronjoen valuma-alueeseen, jonka keskusjärven eli Rautijärven itäiseen reittiin se kuuluu.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 23 hehtaaria ja se on 180 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee keskellä Tammelan puolella tiheästi ojitettua Haukivahonsuota, jonka johto-oja virtaa Haukivahosta Kesklammin läpi Korpilammiin, jonka jälkeen se yhtyy Suojärvenjokeen, joka laskee Uljasjärveen. Keskilammilta joen yhtymäkohtaan on matkaa 2,3 kilometriä. Järven rantaviiva on 2,4 kilometriä pitkä ja sen ranta on ojitettua suomaastoa. Rannat ovat rakentamattomia. Tammelan ja Hämeenlinnan välinen raja ohittaa lammen 450 metrin etäisyydellä.
Historia.
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Wähä Haukilammi" erotuksksi nykyisestä Haukivahosta, jonka nimi kirjoitettiin silloin "Iso Haukilammi".
Haukivaho

Haukivaho on Kanta-Hämeessä Tammelassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Teuronjoen valuma-alueeseen, jonka keskusjärven eli Rautijärven itäiseen reittiin se kuuluu.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 7,1 hehtaaria ja sen pituus on 400 metriä ja leveys 250 metriä. Se sijaitsee Tammelan puolella keskellä tiheästi ojitettua Haukivahonsuota, jonka johto-oja on Haukivahon laskuoja. Se virtaa Keskilammin ja Korpilammin läpi ja yhtyy Suojärvenjokeen, joka laskee Suojärvestä Uljasjärveen. Johto-oja lähtee järven pohjoisrannalta ja on kokonaisuudessaan 1,7 kilometriä pitkä.
Järven rantaviiva on 1,1 kilometriä pitkä ja sen ranta on suomaastoa. Järvi on autio ja Tammelan ja Hämeenlinnan välinen raja ohittaa sen 450 metrin etäisyydeltä.
Historia.
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Iso Haukilammi" erotukseksi nykyisestä Keskilammista, jonka nimi kirjoitettiin silloin "Wähä Haukilammi".
Korpilammi (Tammela)

Korpilammi on Kanta-Hämeessä Tammelassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Teuronjoen valuma-alueeseen, jonka keskusjärven eli Rautijärven itäiseen reittiin se kuuluu.
Maantiede.
Lampi on 180 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee keskellä Tammelan puolella tiheästi ojitettua Korpilamminsuota ja suon johto-oja laskee siihen Keskilammin ja Haukivahon vedet. Lammesta virtaa laskuoja Suojärvenjokeen, joka laskee Uljasjärveen. Lammen rannat ovat rakentamattomia ja Tammelan ja Hämeenlinnan välinen raja ohittaa sen 250 metrin päässä.
Lähteet.
Likolammit (Tammela)

Likolammit on Kanta-Hämeessä Tammelassa sijaitsevat lammet, jotka kuuluvat Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Lammet kuuluvat Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Teuronjoen valuma-alueeseen.
Maantiede.
Lammet sijaitsevat 530×450 metrisellä alueella, joka on osa tasaista soistunutta kangasmaastoa Rautijärven länsipuolella. Lampia on neljä, joista suurin on syntynyt järvenlaskun yhteydessä. Pohjoisimman lammen korkeus merenpinnasta on 126,1 metriä ja eteläisimmän 124,8 metriä. Vain yhteen lampeen on kaivettu oja, joten ne saavat vetensä sadannasta tai pohjavedestä.
Historia.
Vuonna 1862 haettiin lupaa laskea viereisen Rautjärven vedenpintaa. Järvenlaskun aikataulusta ei ole varmuutta, mutta nykyään Rautjärven länsipää poikkeaa suuresti vanhojen karttojen rantaviivasta. Osa länsirantaa maatui järvenlaskussa ja paljasti epätaisaisen järvenpohjan. Tällaiseen painanteeseen syntyi suurin Likolampien lammista. Muut Likolampien kolme lampea näkyvät jo Senaatin kartaston kartassa vuodelta 1884.
Valkeatlammit (Tammela)

Valkeatlammit ovat Kanta-Hämeessä Tammelassa ja Hämeenlinnassa sijaitsevia lampia, jotka kuuluvat Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Lammet sijaitsevat Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevan Teuronjoen valuma-alueella.
Maantiede.
Valkeatlammit sijaitsevat Myllyharjun kupeessa sen eteläpuolella. Lammista ei ole laskuojaa viereiseen Alaseen eikä niihin laske tulo-ojia. Pohjoisempi lampi sijaitsee 128,7 metriä merenpinnan yläpuolella ja eteläisempi 126,8 metriä. Lampien vesi on peräisin harjun pohjavesistä ja sadannasta. Ylimääräinen vesi suotuu maakerrosten läpi alempiin järviin. Vedenpinnan korkeusvaihtelut ovat soistuttaneet lampien rannat ja niitä ympäröikin suo. Lampien rannat ovat jääneet rakentamatta. Lähin tie kulkee Myllyharjun päällä. Tammelan ja Hämeenlinnan välinen raja ylittää pohjoisimman lammen.
Lähteet.
Hermien stoa

Hermien stoa () oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli, joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran luoteisosassa.
Hermien stoa rakennettiin pian vuoden 479 eaa. jälkeen Agoran hermien säilytyspaikaksi. Sen rakennuttaja oli mahdollisesti Kimon. Stoasta ei ole tehty arkeologisia löydöksiä eikä sen tarkkaa sijaintia tunneta. Se tunnetaan pelkästään kirjallisista lähteistä (Aiskhines ja Antifon). Kuninkaallisen stoan edustalta on löydetty hermejä sekä patsaiden piirtokirjoituksilla varustettuja jalustoja, jotka todennäköisesti liittyvät stoaan, ja se lienee sijainnut jossakin lähistöllä.
Aiemmissa Agoran alueen kartoissa Hermien stoa oli yleensä piirretty Agoran luoteisosaan Kuninkaallisen stoan pohjoispuolelle ja Stoa poikile Hermien stoan itäpuolelle. Vuonna 1981 Stoa poikile kuitenkin löydettiin paikalta, johon Hermien stoa oli kartoissa sijoitettu. Siksi stoan on täytynyt sijaita jossakin muualla. Eräs mahdollisuus on, että se on sijainnut sivummalla varsinaisen Agoran alueen ulkopuolella. Tämä ei kuitenkaan täsmää hermejä koskeviin arkeologisiin löydöksiin. Siksi on ehdotettu myös, että niin kutsuttu Hermien stoa olisi itse asiassa ollut sama rakennus kuin Kuninkaallinen stoa.
Kahdentoista jumalan alttari

Kahdentoista jumalan alttari () oli Ateenan antiikin aikaisella Agoralla sijainnut alttari, joka oli omistettu kahdelletoista olympolaiselle jumalalle.
Alttari rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 550–500 eaa. Sen rakennuttaja oli Peisistratos nuorempi, joka oli tyranni Peisistratoksen pojanpoika. Alttari oli Ateenan vanhimpia ja keskeisimpiä uskonnollisia rakennuksia. Se toimi samalla kaupungin virallisena keskipisteenä, josta mitattiin etäisyydet kaikkiin muihin paikkoihin. Alttari tuhoutui osittain persialaissodissa vuosina 480–479 eaa. ja se rakennettiin uudestaan vasta 400-luvun eaa. loppupuolella. Merkityksensä vuoksi alttari tunnetaan hyvin antiikin kirjallisista lähteistä.
Alttari sijaitsi Agoran pohjoisosassa Panathenaia-juhlan tien varressa. Se oli suorakulmainen ja tehty kalkkikivestä. Sen ympärillä oli "peribolos" eli aidattu pyhäkköpiha. Alttarin länsipuolella oli Zeuksen stoa ja eteläpuolella roomalaisena aikana Areen temppeli.
Alttarista on kaivettu esiin sekä sen perustuksia että päällysosia vuodesta 1934 lähtien. Jäännökset sijaitsevat aivan Agoran arkeologisen alueen pohjoisosan halkaisevan Ateenan metron Linjan 1 eteläpuolella. Suurin osa alttarista on kuitenkin metroradan alla.
Keskistoa

Keskistoa () oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli, joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran eteläosassa. Rakennuksen nimitys on nykyaikainen ja perustuu sen sijaintiin.
Historia.
Keskistoa rakennettiin hellenistisenä aikana noin vuosina 175–150 eaa. Tuona aikana Agoran luonne muuttui merkittävästi, kun sen keskelle rakennettiin paljon uusia rakennuksia. Keskistoa oli näistä ensimmäinen. Rakennusta käytettiin todennäköisesti kaupallisiin tarkoituksiin samoin kuin muita sen lähellä olleita rakennuksia.
Stoan rakennuttajaa ei tiedetä. Kyseessä on saattanut olla Pontoksen kuningas Farnakes I tai joku Pergamonin kuningassuvun, Attalosten suvun jäsen. Rakennus mahdollisesti tuhoutui roomalaisten hyökkäyksessä Sullan johdolla vuonna 86 eaa. Oletetaan, että stoa rakennettiin uudelleen ja oli entisessä asussaan ainakin 100-luvulla.
Rakennus.
Stoa edusti doorilaista tyyliä ja se oli julkisivultaan kokonaan pylväiden ympäröimä. Rakennus oli sisältä kaksilaivainen eli jaettu pylväillä kahteen osaan. Sisäpuolen pylväät, joita oli 23 kappaletta, saattoivat olla joonialaisia. Stoa oli rakennettu kalkkikivestä ja sen katto terrakotasta.
Stoa oli rakennettu itä-länsisuunnassa ja jakoi Agoran alueen kahteen erikokoiseen osaan, suurempaan pohjoiseen ja pienempään eteläiseen osaan. Rakennuksen pituus oli noin 146,6 metriä ja leveys noin 17 metriä. Näin se oli Agoran suurikokoisin rakennus. Keskistoan eteläpuolella olivat Etelästoa II ja Aiakeion. Niin kutsuttu Itäinen rakennus yhdisti Keskistoan ja Eteläisen stoan toisiinsa rakennusten itäpäästä.
Rakennuksesta on säilynyt osia muun muassa sen perustuksista, portaista ja joidenkin pylväiden alaosasta.
Kuninkaallinen stoa

Kuninkaallinen stoa eli Stoa basileios ( tai ) oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli, joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran luoteiskulmassa. Se oli Ateenan keskeisiä julkisia rakennuksia ja siellä toimi kuningasarkontti.
Historia.
Kuninkaallinen stoa rakennettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 525 eaa. Suuri osa siitä rakennettiin uudelleen klassisella kaudella 400-luvulla eaa. todennäköisesti persialaissotien aiheuttamien tuhojen korjaamiseksi. Rakennus oli yksi Ateenan varhaisimmista ja merkittävimmistä julkisista rakennuksista. Stoa sai nimensä siitä, että siellä toimi niin kutsuttu kuningasarkontti, jolle kuului monia lakeihin ja uskontoon liittyneitä tehtäviä. Ainakin 300-luvulla eaa. myös areiopagi kokoontui joskus Kuninkaallisessa stoassa. Rakennuksessa olivat esillä Ateenan lakien kopiot.
Noin vuonna 410–400 eaa. rakennuksen julkisivun laidoille rakennettiin kaksi siipeä lakitekstien säilyttämistä varten. Platonin "Euthyfron"-dialogi sijoittuu stoalle, sillä Sokrateen tuli vastata siellä saamiinsa syytteisiin vuonna 399 eaa.
Rakennus.
Stoa edusti doorilaista tyyliä ja se oli rakennettu kalkkikivestä. Rakennus oli noin 17,7 metriä pitkä ja noin 7,2 metriä leveä. Sen itään päin olleen julkisivun puolella oli kahdeksan ja sisäpuolella neljä doorilaista pylvästä. Julkisivun pylväiden halkaisija oli noin 0,6 metriä ja pylväiden väli noin 1,9 metriä. Sisäpuolen pylväiden halkaisija oli noin 0,4 metriä ja pylväiden väli alun perin noin 5,8 metriä, uudelleenrakennuksen jälkeen noin 3,2 metriä.
Rakennuksen edustalla oli valakivi, jossa bulen jäsenet vannoivat valansa. Kuninkaallisen stoan eteläpuolella sijaitsi Zeuksen stoa. Myös kirjallisista lähteistä tunnetun Hermien stoan on oletettu sijainneen jossakin Kuninkaallisen stoan lähellä. On kuitenkin esitetty myös, että Hermien stoa olisi Kuninkaallisen stoan toinen nimi.
Nykyisin rakennuksen paikka on Agoran alueen pohjoisosan halkaisevan Ateenan metron Linjan 1 ja sen pohjoispuolella kulkevan Adrianoú-kadun välissä. Rakennuksen perustukset ovat näkyvillä metroradan vieressä.
Metroon

Metroon () oli julkinen rakennus, joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran länsilaidalla Tholoksen pohjoispuolella. Se toimi sekä Jumalten äidin temppelinä että Ateenan valtionarkistona.
Metroon rakennettiin hellenistisenä aikana noin vuosina 150–125 eaa. samalle paikalle, jossa oli sijainnut vanha Buleuterion sekä varhaisempi Jumalten äidin temppeli.
Rakennus edusti joonialaista tyyliä. Se oli tehty kalkkikivestä ja marmorista. Sen itään päin Agoralle avautuneen julkisivun puolella oli 14 joonialaista pylvästä. Niiden takana oli koko rakennuksen pituinen halli. Rakennuksen länsiosassa oli neljä vierekkäistä huonetta etelästä pohjoiseen. Suurikokoisin oli pohjoisin huone. Toiseksi eteläisimmän huoneen arvellaan olleen varsinainen Metroon eli Jumalten äidin temppeli. Muut huoneet ovat toimineet Ateenan valtionarkistona sekä muussa hallintoviranomaisten käytössä.
Rakennuksesta on säilynyt jonkin verran perustuksia ja seinän osia.
Perikleen odeion

Perikleen odeion oli antiikin aikainen odeion eli musiikki- ja lauluteatteri, joka sijaitsi aivan Dionysoksen teatterin vieressä Ateenan Akropoliin eteläpuolella.
Odeionin rakennutti aikansa merkittävin valtiomies Perikles 400-luvulla eaa. Se rakennettiin Dionysoksen teatterin yhteyteen välittömästi teatterin itäpuolelle. Kun Dionysoksen teatterin katsomoa laajennettiin, odeionin yksi kulma pisti katsomon sisään. Odeionia käytettiin musiikkikilpailuihin sekä tragedia- ja komediaesitysten kuorojen harjoituttamiseen. Rakennus tuhoutui roomalaisten hyökkäyksessä Sullan johdolla vuonna 86 eaa. Vähän tämän jälkeen Ariobarzanes II rakennutti sen uudestaan.
Teatteri oli suurikokoinen pohjakaavaltaan neliönmuotoinen rakennus. Se oli katettu, ja sitä ympäröivät pylväät. Odeionin alueella suoritettiin kaivauksia vuosina 1914–1931. Sitä ei kuitenkaan ole kaivettu kokonaan, ja siitä tunnetaan vain vähän arkkitehtoonisia elementtejä.
Kilpilammi (Hämeenlinna)

Kilpilammi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Lampi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Teuronjoen valuma-alueeseen, jonka keskusjärven eli Rautijärven itäiseen reittiin se kuuluu.
Maantiede.
Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja sen pituus on 200 metriä ja leveys 100 metriä. Siihen laskee useita suo-ojia eri suunnilta. Sen laskuojan luusua sijaitsee järven etelärannalla ja virtaa 1,3 kilometriä suon läpi Uljasjärveen. Järven rantaviiva on 490 metriä pitkä ja sen ranta on ojitettua suomaastoa. Lammen rannat ovat rakentamattomia ja lähin metsäautotie kulkee 100 metrin päässä.
Myllyharjun sisältävä harjujakso kulkee lammen pohjoispuolella ja sen toiselle puolelle jää pieni Rimpilammi. Yli 300 ja 400 metrin päässä idässä on vielä kaksi nimetöntä suolamea.
Simonin talo

Simonin talo on nimitys, jota käytetään eräästä Ateenan antiikin aikaiselta Agoralta arkeologisissa kaivauksissa löytyneestä yksinkertaisesta talosta.
Talo oli rakennettu ensimmäisen kerran arkaaisella kaudella 500-luvun lopulla. Se oli ilmeisesti tuhoutunut persialaisten tuhottua Ateenan vuonna 480 eaa. Tämän jälkeen talo oli rakennettu uudelleen jossakin vaiheessa 400-lukua. Talon päälle rakennettiin niin kutsuttu Keskistoa 100-luvulla eaa. Talo itsessään ei todennäköisesti kuitenkaan ollut säilynyt näin kauan vaan se oli purettu jo aiemmin.
Talo sijaitsi Agoran lounaislaidalla lähellä Agoran rajakiveä. Talon raunioista löydettiin muun muassa kenkänauloja ja nauhanreikiä, mikä viittaa siihen, että rakennuksessa olisi työskennellyt suutari. Kadulta talon edestä löydettiin myös juomakupin osa, johon oli kirjoitettu ("Simōnos", ”Simonin”). Tällä perusteella on päätelty, että rakennus olisi saattanut olla Platonin dialogeissa esiintyvän Simon-nimisen sokraatikon talo. Kyseinen Simon oli suutari, joka kuului Sokrateen lähipiiriin ja jonka kotona Sokrates opetti. Sokrateen kerrotaan opettaneen Simonin talossa erityisesti silloin, kun halusi opettaa oppilaita, jotka olivat liian nuoria astumaan Agoralle. Diogenes Laertioksen mukaan Simon kirjoitti talossa käytyjä keskusteluja ylös.
Talo on tyypillinen yksinkertainen ateenalainen antiikin aikainen asuintalo. Se oli pohjakaavaltaan epäsäännöllinen ja siinä oli todennäköisesti vain yksi kerros. Talossa oli kaksi eri kokoista huonetta, jotka avautuivat sisäpihalle. Talon leveys oli itä-länsisuunnassa noin 12,8 metriä ja pohjois-eteläsuunnassa noin 14,9 metriä. Pihan koko oli noin 5,5 × 6,4 metriä. Talon ensimmäinen vaihe oli rakennettu savitiilestä, toinen vaihe kalkkikivestä. Talon lattiana oli tiivistetty maapohja.
Talon arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuonna 1953. Rakennuksesta on säilynyt ainoastaan vähäisiä osia sen perustuksesta. Talon jäännökset ovat enimmäkseen Keskistoan raunioiden alla. Siksi sitä ei voitu tutkia kokonaan.
Strategeion

Strategeion () oli antiikin Ateenan kymmenen strategoksen eli ylimmän sodanjohdon kokoontumispaikka. Se sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran lounaiskulmassa.
Strategeion oli rakennettu 400-luvun puolessa välissä eaa. Se oli tehty kalkkikivestä ja rakennettu Kolonos Agoraios -kukkulan eteläpuolelle hieman Tholoksesta lounaaseen. Rakennuksen pituus oli noin 25 metriä ja leveys noin 20 metriä. Siinä oli keskuspiha ja seitsemän tai kahdeksan huonetta.
Strategeion on säilynyt hyvin huonosti ja siitä on jäljellä ainoastaan joitakin perustusten ja seinien osia. Ei ole edes täysin varmaa, että Strategeioniksi yleensä ajateltu rakennus olisi ollut tässä käytössä. Rakennusta on ehdotettu myös Poleterioniksi eli "poletai"-virkamiesten rakennukseksi.
Tholos (Ateena)

Tholos () eli Prytanikon () oli pyöreä rakennus eli "tholos", joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran länsilaidalla Buleuterionin eteläpuolella. Rakennus oli Ateenan prytanien käytössä.
Historia.
Tholoksen on perinteisesti ajateltu olleen Ateenan prytaneion eli prytanien pääasiallinen kokoontumispaikka, mutta uudemman tutkimuksen perusteella Ateenan varsinainen, vanha Prytaneion sijaitsi toisaalla kaupungissa. Tholoksen tulkitaan olleen sen sijaan "Prytanikon" eli eräänlainen Prytaneionin liitännäisrakennus.
Paikalla oli varhaisempi Prytanikon-rakennus arkaaisella kaudella noin 550–525 eaa. Se toimi alun perin mahdollisesti Peisistratoksen suvun tyrannien asuntona. Demokratian kaudella se otettiin prytanien käyttöön. Pyöreä Tholos rakennettiin samalle paikalle varhaisella klassisella kaudella noin vuonna 470–465 eaa. Sitä käytettiin ilmeisesti yhdessä Prytaneionin kanssa niihin käyttötarkoituksiin, joihin muissa kaupungeissa käytettiin pelkästään yhtä prytaneionia. Prytanit nauttivat rakennuksessa julkisin varoin kustannetut ateriansa. Kolmasosa heistä päivysti siellä vuorollaan jatkuvasti valmiina hoitamaan virkatehtäviään mihin aikaan päivästä tahansa ja myös yöpyi rakennuksessa.
Rakennus.
Pyöreän rakennuksen halkaisija oli noin 18,3 metriä. Siinä oli ulkoseinä, jossa oli yksi ovi ja joitakin ikkunoita, sekä sisäpuolella kuusi pylvästä, jotka tukivat kartiomaista kattoa. Rakennuksen pohjoispuolella oli pieni siipirakennus, joka toimi keittiönä. Yksinkertainen rakennus oli tehty kalkkikivestä ja savitiilestä. Rakennusta kutsuttiin usein aurinkohattuun viittaavalla nimellä "Skias", koska sen kartiomainen katto muistutti tällaista hattua. Rakennus ei ollut muotonsa puolesta erityisen sopiva ruokasaliksi, ja siksi on mahdollista, että siellä ei ruokailtu perinteiseen kreikkalaiseen tapaan sohvilla maaten, vaan yksinkertaisemmin.
Rakennuksesta on säilynyt lähinnä sen perustuksia, joista näkee sen pyöreän muodon. Rakennuksen raunioista on löydetty muun muassa julkiseksi omaisuudeksi merkittyjä astioita ja viiniruukkuja.
Prytaneion (Ateena)

Prytaneion () oli antiikin aikainen prytaneion eli prytanien kokoontumispaikka Ateenassa Kreikassa. Rakennuksessa toimi myös eponyymiarkontti.
Prytaneion oli alun perin mahdollisesti Theseuksen perustama, kun tämä yhdisti Attikan kylät yhdeksi Ateenan kaupungiksi. Prytaneion toimi eräänlaisena Ateenan kaupungintalona. Se oli kaupungin ydin ja sen yhteydessä toimi muun muassa Hestian pyhäkkö, jonka alttarilla oli ikuisesti palanut tuli. Prytaneionissa kunnioitettiin ansioituneita kaupunkilaisia. Solonin lait olivat esillä rakennuksessa, ja siellä pidettiin joitakin oikeuden istuntoja.
Aiemmin Prytaneionin ajateltiin olleen sama rakennus kuin Ateenan Agoralla sijainnut Tholos, ja rakennukset sekoitetaan edelleen usein. Myöhemmässä tutkimuksessa on kuitenkin todettu, että Tholos oli todennäköisesti pelkästään Prytaneionin liitännäisrakennus, joka oli tehty Ateenan uudemmalle agoralle. Siitä samoin kuin paikalla jo aiemmin olleesta rakennuksesta käytettiin mahdollisesti nimeä Prytanikon. Alkuperäisen Prytaneionin oletetaan sen sijaan sijainneen Ateenan niin kutsutulla Arkaaisella agoralla tai sen ympäristössä. Pausaniaan kuvauksen perusteella se olisi saattanut sijaita jossakin Akropolis-kukkulan pohjois-, itä- tai kaakkoispuolella. Tämä perustuu siihen, että Pausaniaan mukaan Prytaneion sijaitsi jossakin Aglaureionin alapuolella.
Aiemmin sijaintipaikan oletettiin usein olleen Akropoliin pohjoispuolella. Aglaureionin löydyttyä kukkulan itärinteeltä 1980-luvulla, myös Arkaainen agora ja Prytaneion on alettu yleisemmin sijoittaa kukkulan itäpuolelle nykyisen Plákan kaupunginosan alueelle. Erään teorian mukaan Prytaneion olisi sijainnut nykyisen Agía Aikaterínin aukion eli Pyhän Katariinan kirkon edessä olevan aukion paikalla lähellä Lysikrateen muistomerkkiä. Alueelta on löydetty pylväiköin varustetun rakennuksen jäännökset, jotka ovat peräisin myöhäiseltä arkaaiselta kaudelta ja varhaiselta klassiselta kaudelta. Toisen teorian mukaan Prytaneion olisi sijainnut Tripódon-kadun pohjoispään alueella.
Prytaneionia ja Tholosta käytettiin ilmeisesti yhdessä niihin käyttötarkoituksiin, joihin muissa kaupungeissa käytettiin pelkästään yhtä prytaneionia. Tholosta käytettiin muun muassa prytanien ruokasalina.
Vanha Parthenon

Vanha Parthenon tai Esi-Parthenon viittaa Athene Parthenokselle omistettuun kreikkalaiseen temppeliin, jota rakennettiin nykyisen Parthenonin temppelin paikalle Ateenan Akropoliille noin vuosina 490–480 eaa.
Temppeliä alettiin rakentaa vanhanaikaiseksi käyneen, paikalla 500-luvulta eaa. sijainneen Hekatompedon-temppelin paikalle noin vuonna 490 eaa. sen jälkeen kun ateenalaiset olivat voittaneet Marathonin taistelun. Tuolloin Hekatompedon purettiin. Vanhan Parthenonin rakentaminen oli kesken kun persialaiset valtasivat ja tuhosivat koko Ateenan, mukaan lukien temppelin vuonna 480 eaa. Temppelin säilyneissä osissa on merkkejä siitä että se poltettiin tuolloin.
Temppelin tuhoutumisen jälkeen ateenalaiset eivät rakentaneet paikalle uutta temppeliä useisiin kymmeniin vuosiin. Perikleen aikana paikalle suunniteltiin lopulta uusi Parthenon, jota alettiin rakentaa vuonna 447 eaa. ja joka valmistui vuonna 438 eaa. Se on paikalla edelleen. Uuden Parthenonin rakentamisessa käytettiin hyödyksi suurta osaa vanhan Parthenonin laajoista perustuksista. Koska uusi temppeli oli vanhaa lyhyempi mutta leveämpi, osa vanhan temppelin perustuksista on edelleen nähtävissä nykyisen Parthenonin vieressä, erityisesti temppelin etelä- ja itäpuolella. Temppelin osia käytettiin myös muualla uudessa Parthenonissa. Osa vanhan temppelin pylväiden osista käytettiin Akropoliin muurien rakentamiseen. Temppelin muita osia on säilynyt eri puolilla Akropolista. Temppelin osia on tunnistettu ainakin 250 kappaletta.
Vanha Parthenon oli rakennettu Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista. Sen lyhyemmällä sivulla oli mahdollisesti kuusi pylvästä. Temppelin naos eli cella jakautui uuden Parthenonin cellan tapaan kahteen osaan, jotka olivat ”varsinainen” Parthenon sekä ”Hekatompedon”, joka oli temppelin varsinainen cella ja kulttikuvan sijaintipaikka, ja säilytti samalla paikalla aiemmin sijainneen temppelin nimen. Temppelin toisessa päässä oli pronaos ja toisessa opisthodomos. Ennen tuhoutumistaan temppelistä oli mahdollisesti pystyssä perustusten lisäksi joitakin sen pylväitä ja seiniä.
Temppelin ajoituksesta on myös muunlaisia teorioita. Erään teorian mukaan temppeli olisi sittenkin rakennettu vasta vuoden 480 eaa. jälkeen.
Zeuksen stoa

Zeuksen stoa eli "Zeus Eleutherioksen stoa" () oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli, joka sijaitsi Ateenan antiikin aikaisen Agoran luoteisosassa. Se oli omistettu Zeus Eleutherioksen kultille.
Historia.
Zeuksen stoa rakennettiin noin vuosina 450–400 eaa. Sen arkkitehti oli mahdollisesti Mnesikles. Zeus Eleutherioksen eli Zeus Vapauttajan kultti, jolle rakennus oli omistettu, perustettiin vuonna 479 eaa. sen jälkeen, kun ateenalaiset olivat voittaneet persialaiset Plataiain taistelussa. Uskonnolliset rakennukset olivat yleensä temppeleitä, joten stoan käyttäminen uskonnollisiin tarkoituksiin oli poikkeuksellista. Rakennuksella oli kuitenkin todennäköisesti myös maalliseen hallintoon liittyneitä käyttötarkoituksia.
Rakennuksen takaosaan lisättiin roomalaisena aikana huoneita, joita käytettiin mahdollisesti Rooman keisareihin liittyneessä kultissa.
Rakennus.
Stoa yhdisteli doorilaista ja joonialaista tyyliä. Se oli rakennettu Pentelikon-vuoren valkoisesta marmorista ja kalkkikivestä. Stoa oli rakennettu pohjois-eteläsuunnassa. Sen itään päin olleen julkisivun puolella oli siipirakennukset sekä oikeassa että vasemmassa laidassa. Stoan pituus oli noin 43,6 metriä ja leveys noin 10,7 metriä. Siipirakennusten leveys oli noin 10,6 metriä ja pituus noin 5,9 metriä.
Rakennus oli sisältä kaksilaivainen eli jaettu kahteen osaan pylväsrivillä. Rakennuksen julkisivun puoleiset pylväät olivat doorilaiset ja sisäpuolen pylväät joonialaiset. Pausaniaan mukaan rakennus oli koristeltu Eufranorin tekemin maalauksin ja siellä säilytettiin taisteluissa kaatuneiden ateenalaisten kilpiä.
Stoasta on säilynyt joitakin sen perustusten osia Agoran arkeologisen alueen pohjoisosan halkaisevan Ateenan metroradan eteläpuolella. Stoan edessä sijaitsi Zeus Eleutherioksen alttari, josta on myös säilynyt jäänteitä. Rakennuksen pohjoispuolella sijaitsi Kuninkaallinen stoa ja eteläpuolella Apollon Patrooksen temppeli.
Suojärvi (Hämeenlinna)

Suojärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Teuronjoen valuma-alueeseen, jonka keskusjärven eli Rautijärven itäiseen reittiin se kuuluu.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 58 hehtaaria ja sen pituus on 1,9 kilometriä ja leveys 800 metriä. Siihen laskee useita suo-ojia ympäröiviltä laajoilta soilta. Yksi ojista laskee Rimpilammin läpi Iso Tähilammin vedet. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkunsa 2,7 kilometriä pitkä Suojärvenjoki, joka laksee Uljasjärveen.
Järven rantaviiva on 6,9 kilometriä pitkä ja sen ranta on osin moreenipohjaista metsämaastoa ja osin suota. Järven vesiallas jakaantuu pääpiirteittäin kolmeen pääosaan. Etelässä sijaitsee Isoselkä ja Keskiselkä jää Isosaaren ja pohjoisosan erottaman kapeikon väliin. Kapeikkoa kutsutaan Suojärvensuntiksi ja sen takana aukeaa pohjoisosan selkä. Järvessä on kuusi saarta. Vain järven pohjoisrannoille on rakennettu loma-asuntoja, joille johtaa tiet valtatieltä 10. Hattulan ja Hämeenlinnan raja ohittaa järven sen pohjoisosan 50 metrin etäisyydeltä.
Historiaa.
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Levojärvi". Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järvi nimenä luki "Suojärvi".
Aleksei Dorovskih

Aleksei Gennadjevitš Dorovskih (; s. 22. maaliskuuta 1987 Novosibirsk) on venäläinen jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Hän on edustanut urallaan ensin kasvattajaseuraansa Novosibirskin Sibselmašia ja vuodesta 2006 Krasnogorskin Zorkia. Venäjän jääpallon pääsarjaa Dorovskih on edustanut vuodesta 2008.
Venäjän maajoukkueessa Dorovskih debytoi kaudella 2008. Hän on ollut voittamassa kahta maailmanmestaruutta vuosina 2011 ja 2014. Hän on edustanut Venäjää kaikkiaan 3 MM-kisoissa, pelannut 18 MM-ottelua ja tehnyt 11 maalia.
Saavutukset.
Seurajoukkueessa
Maajoukkueessa