tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bengt Jakob Ignatius

Bengt Jakob Ignatius (16. tammikuuta 1761 Tuusula – 6. marraskuuta 1827 Ulvila) oli suomalainen pappi ja virsirunoilija. Hänen vanhempansa olivat Tuusulan vt. kirkkoherra Bengt (Benedictus) Ignatius nuorempi (1718–1764) ja Kristina Malm (k. 1800). Ignatiuksen isä kuoli pojan ollessa vasta 3-vuotias, jonka jälkeen leskiäiti muutti kahden poikansa kanssa isänsä, Vihdin kirkkoherran Jakob Malmin (1691–1772) luokse. Ignatiuksen eno, sittemmin Sahalahden kirkkoherra Anders Malm (1728–1793) huolehti Bengt Jakobin ja hänen veljensä kasvatuksesta ja kustansi osittain heidän opintonsa.
Ignatius vihittiin papiksi 1780, jonka jälkeen hän toimi papin viroissa Sahalahdella, Henkirakuunarykmentissä ja Turun ruotsalaisessa seurakunnassa sekä kirkkoherrana Vihdissä, Halikossa ja Ulvilassa.
Ignatius kuului yhdessä yhdessä Gustaf Ranckenin (1756–1831) ja Antti Achreniuksen (1745–1810) kanssa Lounais-Suomen herännäisyysliikkeen johtomiehiin. Häntä on luonnehdittu ”harvinaisen kaunopuheiseksi, voimakkaaksi ja lämpimäksi saarnaajaksi”. 
Ignatiuksen arvellaan toimittaneen joko yksin tai yhteistoiminnassa Antti Achreniuksen kanssa vuonna 1790 ilmestyneen pietistisen laulukirjan "Halullisten sielujen hengelliset laulut". Kirjasta tuli erittäin suosittu ja siitä julkaistiin vuoteen 1806 mennessä seitsemän uutta painosta. Ignatius toimi suomalaisen virsikirjakomitean jäsenenä ja julkaisi vuonna 1824 kokoelman "Uusia Suomalaisia Kirkko-Virsiä", jonka 230 virrestä hän on itse sanoittanut 43. Nykyisessä, vuonna 1986 käyttöön otetussa virsikirjassa on mukana neljä Ignatiuksen sanoittamaa virttä.
Ignatius avioitui kolmesti. Ensimmäisestä avioliitosta (1788) Sofia Barbro Ekestubben (1765–1808) kanssa syntyi viisi tytärtä ja kahdeksan poikaa, joista neljä seurasi isäänsä pappisuralle ja neljä toimi virkamiehinä. Toisen avioliittonsa hän solmi 1809 Hedvig Avellanin (1775–1814) kanssa. He saivat kolme tytärtä, mutta Hedvig kuoli synnytettyään helmikuussa 1814 kaksostytöt, jotka menehtyivät pian äitinsä jälkeen. Kolmannen avioliittonsa Ignatius solmi 1815 Lovisa Katarina Saurénin (1791–1848) kanssa. Tästä avioliitosta syntyi kaksi tytärtä, joista vanhempi kuoli 1-vuotiaana.
Kai Maasalo

Kai Armas Rafael Maasalo (4. marraskuuta 1922 Helsinki – 18. elokuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen musiikkitieteilijä, toimittaja ja musiikkipäällikkö. Hän valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1946. Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa pianon- ja urkujensoittoa sekä orkesterinjohtamista vuosina 1944–1946. 
Maasalo toimi Ilta-Sanomien musiikkiarvostelijana 1946–1956, Yleisradion musiikkipäällikön apulaisena vuosina 1946–1956 ja Yleisradion musiikkipäällikkönä 1956–1976. Tuona aikana Yleisradion klassisen musiikin ohjelmatoiminta astui nykyaikaan. Pyrkimyksenä oli lisätä suomalaisen musiikin määrää radiossa aina 30 % asti. Radion Sinfoniaorkesteri kasvoi tuona aikana täysimittaiseksi sinfoniaorkesteriksi, joka perusohjelmiston lisäksi kantaesitti suomalaisilta nuorilta säveltäjiltä tilattuja teoksia. Hän perusti orkesterin rinnalle Radion Kamarikuoron 1961, Radion nykymusiikkiyhtyeen 1965 sekä Radion lapsi- ja nuorisokuoron. Radiokuoron hän laajensi Radion Sinfoniakuoroksi. Vuosina 1976–1982 hän toimi Yleisradiossa erikoistoimittajana.
Jäsenyydet: Suomen säveltaiteilijoiden liiton sihteeri 1955–1956, johtokunta 1956–1958. Sibelius-viikon säätiön hallitus 1956–1965. Suomen säveltaiteen viikon keskustoimikunnan sihteeri 1961–1964. Nykymusiikin hallitus 1961–1965. Valtion säveltaidetoimikunta 1961–1965.
Kunnianosoitukset: Vapaudenristi (VR) 3, VR 4 mk, Suomen Leijonan R I, Italian Ansio-r. kmr. Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinto 1976. 
Maasalo julkaisi useita musiikkiaiheisia teoksia, muun muassa "Suuri sinfoniamusiikki" (1956), "Suomalaisia sävellyksiä I–II" (1965 ja 1969), "Radion Sinfoniaorkesterin viisi vuosikymmentä 1927–1977" (1980), "Mozart ja hänen pianokonserttonsa" (1985) sekä "Armas Maasalo (1885-1960): johdatus hänen elämäänsä ja musiikkiuraansa" (1998).
Kai Maasalon isä oli säveltäjä Armas Maasalo.
Merenptahin steela

Merenptahin steela (tunnetaan myös nimillä Israelin steela ja Merenptahin voitto­steela) on muinaisen Egyptin faaraon Merenptahin kaiverruttama hieroglyfi­teksti. Kaiverrus näkyy faarao Amenhotep III:n pystyttämän graniitti­kiven, steelan kääntöpuolella. Sen löysi William Flinders Petrie vuonna 1896 Theban kaupungin kaivauksista, ja nykyään sitä säilytetään Egyptiläisessä museossa Kairossa. Steela on saanut osakseen paljon julkisuutta, ja sitä pidetään ainoana yleisesti hyväksyttynä muinaisegyptiläisenä dokumenttina, jossa mainitaan ”Isrir” tai ”Israel”. Se on myös varhaisin tunnettu maininta Israelista, ja siksi sitä on kutsuttu myös nimellä "Israelin Steela". 
Maininta Israelista.
Nimenä "Israelin Steela" on joidenkin mielestä harhaanjohtava, koska steela mainitsee laajuudessaan vain lyhyesti Israelin ja Kanaanin. Seuraava maininta Israelista steeloissa löytyy vasta Meshan steelassa.
Rivillä, jolla Israel mainitaan, se esiintyy yhdessä kolmen muun kukistetun maan tai valtion kanssa, jotka sijoittuvat Kaananin­maahan: Gezer, Yanoam ja Askelon. Maininnat Israelista ovat siis yhdessä säkeistössä monien muiden säkeistöjen jälkeen, jossa mainita faaraon muun muassa kukistaneen Libyan kansan.
Riviltä 27 alkaen karkea suomennos:
Sanonta steelassa "ajettu erämaahan/tuhottu, sen siementä ei enää ole" (engl. "wasted, bare of seed") on muodollinen, ja sitä käytettiin yleisesti kuvaamaan kansojen tuhoa. Se kuvaa, että kansan viljavarannot on tuhottu, mikä saattoi aiheuttaa nälänhädän tulevina vuosina. Tätä pidettiin sotilaallisena uhkana Egyptille.
Steela ei tee selväksi, että Israel olisi jo tässä vaiheessa valtio, vaan viittaa kansaan tai heimoon, eikä kuningaskuntaan tai kaupunkivaltioon. Steelassa määrävä muoto on Israelista "ulkomaalaiset" eikä "valtio".
Regent-timantti

Regent-timantti, Le Régent, on Intian Golkondasta vuonna 1698 löydetty timantti. Sen paino oli ennen hiomista 410 karaattia, ja hiomisen jälkeen painoksi tuli 136 ¾ karaattia.
Tarinoiden mukaan timantin löysi kaivoksella työskennellyt orja vuonna 1698. Hän salakuljetti timantin pois kaivoksesta itse tekemäänsä haavaa suojaavan siteen alla. Hänet auttoi Intiasta pois muuan merimies, joka kuitenkin murhasi orjan. Merimies myi timantin tuhannella punnalla. Sen osti vuonna 1702 Thomas Pitt, jonka mukaan timantti on saanut toisinaan käytetyn englanninkielisen nimen "Pitt Diamond".
Orleansin herttua Filip II osti timantin Pittiltä vuonna 1717. Hän toimi Ranskan sijaishallitsijana eli regenttinä, mistä timantti sai ranskalaisen nimensä Le Régent. Se liitettiin Ranskan kruununjalokiviin. Timantti varastettiin vuonna 1792 muiden kruununjalokivien mukana, mutta löydettiin kaivannosta. Toisen tarinan mukaan se löydettiin erään talon ullakolta Pariisista. 
Konsulina ollessaan Napoleon käytti Regent-timanttia panttina.
Timantti on ollut vuodesta 1887 lähtien näytteillä Louvressa, Pariisissa.
Kinoliinihappo

Kinoliinihappo (C7H5NO4) on aromaattinen dikarboksyylihappo, joka sisältää pyridiinirakenteen. Kinoliinihappo on aminohappo tryptofaanin aineenvaihduntatuote.
Biologinen rooli.
Kinoliinihappoa muodostuu tryptofaanin hajottamistuotteena osana niin kutsuttua kynureniinireittiä. Reitissä muodostunut α-amino-β-karboksimukonisemialdehydi syklisoituu kinoliinihapoksi. Kinoliinihappo voi reagoida fosforibosyylipyrofosfaatin kanssa kinoliinihappofosforibosyylitransferaasin katalysoimana muodostaen nikotiinihappomononukleotidia, jota eliöt käyttävät NADP+:n synteesissä. Yhdiste voi myös dekarboksyloitua, jolloin muodostuu nikotiinihappoa, jota voidaan niin ikään hyödyntää NADP+:n biosynteesissä.
Aivoissa kinoliinihappoa tuottavat erityisesti makrofagi- ja mikrogliasolut, jotka liittyvät immuunipuolustukseen. Kinoliinihappo on eksitotoksiini eli neuroneille myrkyllinen yhdiste. Yhdiste on NMDA-reseptorien agonisti ja voi tuottaa myös reaktiivisia radikaaleja. Aivojen kinoliinikonsetraatio on normaalista 50–100 nmol/l, mutta se on koholla eräiden sairauksien kuten AIDS:in ja Huntingtonin taudin yhteydessä.
Synteesi ja käyttö.
Teollisesti kinoliinihappoa valmistetaan hapettamalla kinoliinia. Hapettamiseen voidaan käyttää muun muassa väkeviä rikki- ja typpihapon seosta tai kaliumpermanganaattia. Kinoliinihappoa käytetään muun muassa nikotiinihapon ja rikkaruohomyrkky imatsapyyrin synteesissä.
Videopelivuosi 2010

Videopelivuosi 2010 käsittelee vuoden 2010 aikana julkaistuja videopelejä ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.
9.–13. maaliskuuta – GDC 2010 järjestettiin San Franciscossa.
19. maaliskuuta - British Academy Games Awards
15. huhtikuuta – Alkuperäisen Xbox -konsolin Xbox Live -palvelin suljettiin.
14.–17. kesäkuuta – E3 2010 järjestettiin Los Angelesissa.
 18. - 22. elokuuta - Gamescom
11. joulukuuta - Spike Video Game Awards
15. syyskuuta – PlayStation Move -liikeohjain julkaistiin Euroopassa.
10. marraskuuta – Kinect -liikesensori julkaistiin Euroopassa.
8. tammikuuta – "" 
12. tammikuuta – "Vancouver 2010" 
26. tammikuuta – "Mass Effect 2" 
16. helmikuuta – "Aliens vs. Predator" 
23. helmikuuta – "Heavy Rain" 
2. maaliskuuta – "" 
23. maaliskuuta "Just Cause 2" 
13. huhtikuuta – "" 
11. toukokuuta – "Skate 3" 
18. toukokuuta – "Alan Wake" 
18. toukokuuta – "Red Dead Redemption" 
23. toukokuuta – "Super Mario Galaxy 2" 
27. toukokuuta – "Alpha Protocol" 
1. kesäkuuta – "Alpha Protocol" 
15. kesäkuuta – " 
29. kesäkuuta – " 
27. heinäkuuta – "" 
24. elokuuta – "Mafia II" 
7. syyskuuta – " 
8. syyskuuta – " 
14. syyskuuta – "" 
21. syyskuut - "Civilization V"
22. syyskuuta – "F1 2010" 
28. syyskuuta – "FIFA 12" 
5. lokakuuta – "Pro Evolution Soccer 2011" 
12. lokakuuta – "Medal of Honor" 
19. lokakuuta – "" 
26. lokakuuta – " 
2. marraskuuta – " 
4. marraskuuta – "Sonic Free Riders" 
9. marraskuuta – "" 
11. marraskuuta – "Sonic Colors" 
16. marraskuuta – " 
7. joulukuuta – "
Veli-Pekka Yli-Hirvelä

Veli-Pekka Yli-Hirvelä (s. 28. tammikuuta 1985 Kauhajoki) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Vimpelin Vetoa. Yli-Hirvelä siirtyi Vetoon kaudeksi 2021 Koskenkorvan Urheilijoista. Ulkopelipaikaltaan Yli-Hirvelä on koppari, ja hänen sisäpeliroolinsa on kärkietenijä.
Yli-Hirvelän kasvattajaseura on Seinäjoen Maila-Jussit. Hän pelasi pitkään Superpesiksessä Koskenkorvan Urheilijoiden joukkueessa, mutta siirtyy kaudeksi 2014 paikallisvastustaja JymyJusseihin. Tuolloin tehty sopimus oli kaksivuotinen. Kaudeksi 2016 Yli-Hirvelä palasi takaisin Koskenkorvan riveihin.
Yli-Hirvelä on kärsinyt urallaan paljon erilaisista loukkaantumisista, mutta terveenä ollessaan on kuulunut etenijöiden eliittiin.
Mika Ilveskero

Mika Konstinpoika Ilveskero (s. 16. maaliskuuta 1966 Espoo) on suomalainen juristi, joka on toiminut korkeimman oikeuden oikeusneuvoksena vuodesta 2017 lähtien. Hän on aiemmin työskennellyt asianajajana ja toiminut Suomen Asianajajaliiton puheenjohtajana vuosina 2010–2013.
Ura.
Ilveskero kirjoitti ylioppilaaksiHelsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1985. Hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1990. Lisäksi hän sai varatuomarin arvon auskultoituaan Helsingin raastuvanoikeudessa vuosina 1991–1992.
Ilveskero työskenteli Asianajotoimisto Castrén &amp; Snellman Oy:n lakimiehenä vuosina 1993–1999 ja osakkaana 2000–2017. Hänen erityisalojaan olivat osakeyhtiöoikeus ja maksukyvyttömyysoikeus. Ilveskero on toiminut Suomen Asianajajaliiton puheenjohtajana 2010–2013, varapuheenjohtajana 2007–2010, hallituksen jäsenenä 2004–2007 sekä useiden valiokuntien puheenjohtajana ja jäsenenä. Hän on myös toiminut Euroopan Asianajajaliittojen neuvoston Suomen delegaation puheenjohtajana 2007–2010, International Bar Associationin neuvoston jäsenenä 2009–2013, Asianajajaoikeuden killan johtokunnan jäsenenä vuodesta 2009 alkaen ja Suomen Asianajajaliiton säätiön hallituksen jäsenenä vuodesta 2021 alkaen. Ilveskero sai Helsingin Asianajajayhdistyksen Vuoden asianajaja -palkinnon vuonna 2009.
Vuonna 2017 Ilveskero nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi 1. syyskuuta 2017 alkaen. Hän on myös toiminut Tuomioistuinviraston johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 2021 alkaen.
Lisäksi Ilveskero on toiminut Keskuskauppakamarin tilintarkastuslautakunnan jäsenenä 2007–2008 ja 2013–2015 sekä Patentti- ja rekisterihallituksen tilintarkastuslautakunnan varapuheenjohtajana 2016–2018. Hän on myös toiminut Suomen Lakimiesliiton varapuheenjohtajana.
Marissa Mayer

Marissa Ann Mayer (s. 30. toukokuuta 1975 Wausau, Wisconsin) on yhdysvaltalainen yritysjohtaja. Hän työskenteli Yahoon toimitusjohtajana 2012–2017, mitä ennen hän oli pitkään töissä Googlella.
Ura.
Tietojenkäsittelytiedettä Stanfordin yliopistossa opiskellut Mayer oli 20. Googleen palkattu työntekijä. Hän työskenteli Googlen palveluksessa 13 vuoden ajan, ja kuului yhtiön keskeisimpiin johtohenkilöihin. Ennen Googlea Mayer työskenteli UBS Research Labissa Zürichissä. Hän siirtyi Yahoon toimitusjohtajaksi heinäkuussa 2012. Mayer luopui tehtävästä 2017 Verizonin ostettua Yahoon.
Fortune-lehti on nimennyt Mayerin neljänä vuonna maailman 50 vaikutusvaltaisimman naisen listalle.
Yksityiselämä.
Mayer on naimisissa Zachary Boguen kanssa. Pariskunnan esikoispoika syntyi 30. syyskuuta 2012. Mayerilla on äitinsä puolelta suomalaistaustaiset sukujuuret.
Orange Tunisie

Orange Tunisie () on tunisialainen teleoperaattori, joka perustettiin vuonna 2009. Sen päämaja sijaitsee maan pääkaupungissa Tunisissa. Orange Tunisie on Tunisian toiseksi suurin matkapuhelinliittymä. Yhtiön omistavat Orange ja Groupe Mabroukin yhtiöosake.
Heinäkuussa 2010 Orange Tunisiesta tuli jalkapalloseurojen Étoile Sportive du Sahelin, Club Sportif Sfaxienin ja Espérancen virallinen sponsori.
Dysmelia

Dysmelia (kreikk. "dys" = huono, "melos" = raaja) tarkoittaa jonkin raajan synnynnäistä epämuodostumaa. Dysmelia on yleisempää käsissä kuin jaloissa.
Dysmeliaa esiintyy eriasteisina, se voi esiintyä yhden nivelen puutoksena esimerkiksi sormessa ja pahimmillaan näkyä kaikkien raajojen puuttumisena. Vammautuminen syntyy nykytiedon mukaan raskauden ensimmäisten viikkojen aikana joko verenkierrollisten häiriöiden, perinnöllisen taipumuksen (kromosomihäiriö) tai ilmansaasteissa olevien pienhiukkasten vaikutuksesta. 
Suomessa syntyy vuosittain noin 60–80 dysmelialasta. Useimmille lääkäreillekin dysmelia on täysin tuntematon asia, pieniä raajamuutoksia ei välttämättä edes keskussairaaloiden synnytysosastoilla osata havaita. Aikainen toteaminen on kuitenkin tärkeää, sillä dysmeliaan saattaa usein liittyä vakavia sisäelinmuutoksia, kuten esimerkiksi pernan puuttuminen tai sydänongelmat. Tämä johtuu siitä, että sisäelimet ja raajat kehittyvät samassa alkiovaiheessa.
Dysmelia ei aiheuta vajaaälyisyyttä tai tajunnan muutoksia lapsessa. Lievät dysmeliat eivät välttämättä tarvitse minkäänlaista hoitoa, mutta vakavammat epämuodostumat saattavat tarvita kosmeettista tai toiminnallista leikkausta, jotta lapsi tai nuori voi elää vammansa kanssa mahdollisimman normaalia elämää. Osittaisessa raajapuutoksessa apuvälineinä voidaan käyttää muun muassa proteeseja.
Bill Muckalt

Bill Muckalt (s. 15. heinäkuuta 1974 Surrey, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Pelaajaura.
Ennen ammattilaisuraansa Muckalt pelasi vuodet 1991–1994 juniorisarja BCHL:ssä, joukkueinaan Merritt Centennials ja Kelowna Spartans, ja vuodet 1994–1998 yliopistosarja CCHA:ssa, joukkueenaan Michiganin yliopiston Wolverines. Hän oli voittamassa kahdesti NCAA:n jääkiekkomestaruutta, vuosina 1996 ja 1998. Hänet nimettiin jälkimmäisenä vuonna, viimeisen yliopistokautensa päätteeksi, sekä CCHA:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen että NCAA:n läntiseen tähdistökentälliseen. 
Muckalt aloitti ammattilaisuransa kaudella 1998–1999 NHL-seura Vancouver Canucksissa, joka oli varannut hänet vuorolla 221 yhdeksännellä kierroksella. Tulokaskausi jäi pisteiden valossa hänen ammattilaisvuosiensa parhaaksi. Hän sijoittui tulokkaiden pistepörssissä kuudenneksi ja tulokkaiden maalipörssissä kolmanneksi tehtyään 73:ssa ottelussa tehot 16+20=36. Joulukuussa 1999 hän siirtyi kesken kauden 1999–2000 New York Islandersiin osana pelaajakauppaa, jossa Islanders sai hänen lisäkseen hyökkääjä Dave Scatchardin ja maalivahti Kevin Weekesin, ja jossa Canucksiin siirtyivät maalivahti Félix Potvin sekä kaksi varausvuoroa. Tammikuussa 2000 hän sai olkapäävamman, joka piti hänet sivussa koko loppukauden. Kauden 2000–2001 alkupuolella Muckalt oli sivussa yli 20 ottelua niin ikään olkapäävamman vuoksi.
Kesäkuussa 2001 Muckalt siirtyi Ottawa Senatorsiin yhdessä puolustaja Zdeno Cháran ja ensimmäisen kierroksen varausvuoron (jonka Senators käytti varaamalla hyökkääjä Jason Spezzan) kanssa pelaajakaupassa, jossa Islanders hankki hyökkääjä Aleksei Jašinin. Hän pelasi Senatorsissa vain kauden 2001–2002 ja jäi sillä kahdeksaan tehopisteeseen, kaikki syöttöpisteitä. Heinäkuussa 2002 hän teki vapaana pelaajana sopimuksen Minnesota Wildin kanssa, mutta pystyi pelaamaan kaudella 2002–2003 vain kahdeksan runkosarja- sekä viisi pudotuspeliottelua lokakuussa saadun olkapäävamman, uransa kolmannen, vuoksi. Ennen loukkaantumista hän oli aloittanut kauden vahvasti ollen joukkueensa paras pistemies. Kauden 2003–2004 aikana Muckalt pelasi NHL:n sijasta Wildin AHL-farmijoukkueessa Houston Aerosissa. Olkapäävaivat pitivät hänet sivussa myös suurimman osan tuosta kaudesta, joka jäi hänen pelaajauransa viimeiseksi. 
Muckalt pelasi viisi kautta kestäneellä NHL-urallaan 256 ottelua runkosarjassa ja viisi pudotuspeleissä. Tehopisteitä hänelle kertyi runkosarjassa yhteensä 97, 40 maalia ja 57 syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän jäi tehopisteittä. 
Pelaajauran jälkeen.
Muckalt on luonut pelaajauransa jälkeen uraa jääkiekkovalmentajana. Hän on toiminut muun muassa New Mexico Mustangsin päävalmentajana juniorisarja NAHL:ssä sekä Michiganin teknillisen yliopiston joukkueen Huskiesin apulaisvalmentajana yliopistosarja WCHA:ssa.
Sanok

Sanok on kaupunki Ala-Karpatian voivodikunnassa Kaakkois-Puolassa. Kaupungissa asui vuoden 2019 arvion mukaan 37 359 asukasta, ja se on Sanokin piirikunnan pääkaupunki. Vanhakaupunki sijaitsee kukkulalla Sanjoen varrella. Kaupunki sijaitsee valtatie 28 varrella, 327 kilometriä pääkaupungista Varsovasta.
Historia.
Alue mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 981, kun Vladimir Suuri valloitti alueen Kiovan Rusille. Vuonna 1018 alue palautui Puolan hallintaan, kunnes vuonna 1031 Kiovan Rus valloitti sen jälleen. Vuonna 1340 Kasimir III Suuri liitti sen jälleen Puolaan. Se sai Magdeburgin kaupunginoikeudet vuonna 1339.
Vuoden 1339 jälkeen Kasimir III Suuri pysäytti Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan etenemisen ja muodosti Sanokin kunta-alueen 25. huhtikuuta 1366. Kaupunki alkoi kehittyä voimakkaasti ja pian siinä toimi useita eri oikeusasteita.
1600-luvulla alueen kautta kulki tärkeä kauppareitti, joka mahdollisti kaupankäynnin Puolan ja Unkarin välillä. Venäläiset ottivat kaupungin haltuunsa ensimmäisessä maailmansodassa toukokuussa 1915 ja poistuivat pahoin tuhotusta kaupungista heinäkuussa. Puolan tasavallan aikana 1918–1939 kaupungista tuli ukrainalaisten nationalistien keskus Galitsian alueella. Vuonna 1943 muodostettiin Galitsian SS-divisioona, johon liittyi paljon ukrainalaistaustaisia kaupungin asukkaita, koska he pelkäsivät rajan molemmin puolin vaikuttavia vainoajia.
Talous.
Kaupungissa on useita metalliteollisuuden yrityksiä. Kaupungin merkittävimpiä yrityksiä on Autosan, joka valmistaa linja-autoja. 
Urheilu.
Kaupungin merkittävin urheiluseura on KH Sanok, joka voitti jääkiekkossa Puolan mestaruuden 2012. Kaupungissa on III liga Poland -tasolla pelaava jalkapallojoukkue Stal Sanok.
Ystävyyskaupungit.
Lähde:
Ronan Parke

Ronan David Parke (s. 1998) on englantilainen laulaja, joka sijoittui toiseksi "Britain’s Got Talent" -kilpailun viidennellä tuotantokaudella vuonna 2011. Ohjelman jälkeen Parke teki levytyssopimuksen Sony Musicin kanssa. Hänen debyyttialbuminsa "Ronan Parke" julkaistiin 24. lokakuuta 2011.
Arial

Arial on sans serif -kirjaintyyppi, joka on yleinen etenkin tietokoneissa. Se tulee Microsoft Windows -käyttöjärjestelmän ja useiden Microsoft-sovellusten, sekä Apple Mac OS X -käyttöjärjestelmän mukana. Arial perustuu "Monotype Grotesque" -kirjaintyypille. Se muistuttaa paljon Helveticaa, mutta on sitä pyöreämpi. Microsoft otti Arialin käyttöön ensimmäistä kertaa Windows 3.1:een.
Yassine Khenissi

Taha Yassine Khenissi (s. 6. tammikuuta 1992 Zarzis) on tunisialainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Kuwaitin Valioliigassa pelaavaa Al Kuwait SC:tä.
Ura.
Khenissi aloitti jalkapalloilun ES Zarzisin junioreissa, josta hän siirtyi Espéranceen vuonna 2009. Hän pelasi ensimmäiset ottelunsa kaudella 2010–2011. Alku kaudet hän on toiminut pääosin vaihtopenkillä, mutta oli voittamassa joukkueen mukana triplaa vuonna 2011, kun Espérance voitti Tunisian mestaruuden lisäksi Tunisian cup ja Afrikan Mestarien liigan.
Syksyllä 2012 Khenissi siirtyi CS Sfaxieniin.
Maajoukkueura.
Khenissi pelasi ensimmäisen maaottelunsa Tunisian paidassa 23. maaliskuuta 2013 MM-kisojen karsintaottelussa Sierra Leonea vastaan.
Arne Ritari

Arne Ritari (synt. Aarne Rudolf Mikael Ritari, 7. maaliskuuta 1906 Soukkajoki, Seinäjoki − 18. lokakuuta 1996) oli kanadansuomalainen liikemies, joka tunnetaan Suomen Lions-toiminnan kummina.
Elämä.
Ritari muutti vanhempiensa Tuomas Wilhelm Tuomaanpoika Ritarin ja Justiina Amalia Mikintytär o.s. Korpisen kanssa uuteen kotimaahan Kanadaan puolen vuoden ikäisenä. Koulunsa Arne kävi Copper Cliffsissä ja Sudburyssä, Ontariossa.
Ritari avioitui Tampereelta kotoisin olevan Kaarina Heinosen kanssa vuonna 1932. Ritari toimi elämänsä aikana muun muassa Sudbury District Finnish War Aid Association –nimisen yhdistyksen rahastonhoitajana sekä Suomalais-Kanadalaisen Historiallisen Seuran puheenjohtajana.
Työura.
Työuransa alussa Ritari työskenteli mm. Ontarion metsähallituksen piirtämössä ja puhelinlinjojen tarkastajana, kunnes vuonna 1929 ryhtyi myymän henkivakuutuksia. Ritari Insurance -vakuutustoimiston lisäksi hänellä oli myöhemmin myös oma Ritari Agencies Ltd. –matkatoimisto.
Lionismi.
Ritari liittyi paikalliseen Sudburyn Lions-klubiin vuonna 1933. Oman piirinsä kuvernöörinä Ritari toimi kaudella 1956–1957. Suomen ensimmäinen klubi, Lions Club Helsinki/Helsingfors ry perustettiin 14. elokuuta 1950 paljolti Ritarin myötävaikutuksella. Lions Clubs International Foundation (LCIF) myönsi hänelle muun muassa nimityksen ”International Councelor” ja LCIF:n korkeimman huomionosoituksen ”hyvän tahdon lähettiläs” (”Ambassador of Good Will”). Melvin Jones Fellow -arvonimen hän sai Tampereella 1988. Ritari piti aktiivisesti yhteyttä Suomen leijoniin vieraillen synnyinmaassaan nelisenkymmentä kertaa, viimeisen kerran vuonna 1992. Järjestön jäsen Ritari ehti olla 63 vuoden ajan.
Arne Ritari -säätiö.
Hämeenlinnassa 1986 pidetyssä Suomen Lions-liiton valtakunnankokouksessa perustettiin Arne Ritari -säätiö, jonka tarkoitus on tukea ja edistää Suomen lionsklubien hyväntekeväisyyteen johtavia aktiviteetteja sekä vaalia Suomen lionstoiminnan kummin Arne Ritarin, elämäntyötä Suomen lionstoiminnan perustamisessa.
Huomionosoitukset.
11. kesäkuuta 2006 paljastettiin Törnävän puistossa, Seinäjoella muistokivi hänen 100-vuotis syntymäpäivänsä kunniaksi.
NHL-kausi 1979–1980

NHL-kausi 1979–1980 oli National Hockey Leaguen historian 63. kausi. Sen aikana 21 NHL-joukkuetta pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti New York Islanders, joka kukisti finaalisarjassa Philadelphia Flyersin otteluvoitoin 4–2. Tämä oli Islandersin seurahistorian ensimmäinen Stanley Cup -mestaruus. 
Kaudella 1979–1980 NHL laajeni käsittämään 21 joukkuetta, kun aiemmin WHA-liigassa pelanneet Quebec Nordiques, Hartford Whalers, Winnipeg Jets ja Edmonton Oilers liittyivät NHL:ään. Edmonton Oilersin mukana NHL:ssä aloitti myös Wayne Gretzky. Hänestä tuli 19 vuoden ja kahden kuukauden ikäisenä nuorin pelaaja, joka on kyennyt tekemään 50 maalia yhden kauden aikana.
Runkosarjan pistepörssin voitti Los Angeles Kingsin keskushyökkääjä Marcel Dionne, joka keräsi kauden aikana yhteensä 137 tehopistettä pelaamissaan 80 ottelussa. Myös Wayne Gretzky ylsi 137 tehopisteeseen, mutta hänellä tehtyjä maaleja oli kaksi vähemmän kuin Dionnella. Gretzkylle myönnettiin kauden päätteeksi hänen uransa ensimmäinen Hart Memorial Trophy. Pudotuspeleissä pistepörssin voiton vei New York Islandersin Bryan Trottier. Hän teki 21 pudotuspeliottelussa yhteensä 29 tehopistettä, joista 12 oli maaleja ja 17 syöttöpisteitä. Trottier arvostettiin pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi ja palkittiin Conn Smythe Trophyllä.
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu."
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Amin Askar

Amin Soleiman Askar on norjalainen ammattijalkapalloilija. Hän on syntynyt Somaliassa 1 lokakuuta 1985. Askar pelaa Brannissa, Norjan pääsarjassa.
Ura.
Fredrikstad FK.
Joustavana pelaajana Askar on toiminut mm. puolustajana ja keskikentällä. Vuonna 2009, Askar teki kaksivuotisen sopimuksen Fredrikstadin kanssa.
SK Brann.
Ennen vuoden 2012 kautta, Amin Askar teki sopimuksen Brannin kanssa.
Said Sheikh Samatar

Said Sheikh Samatar (1943 Ogaden, Etiopia – 24. helmikuuta 2015) oli somalialainen tiedemies ja kirjailija.
Henkilöhistoria.
Varhaisvuodet.
Said syntyi vuonna 1943 Ogadenin somalialueella Etiopiassa Faduma ja Sheikh Samatarin perheeseen. Perheeseen kuului 14 jäsentä mukaan lukien isän toisen vaimon perhe.
Samatar kasvoi paimentolaisympäristössä. Hän kirjoitti, kuinka olosuhteet vaihtelivat sadeajan kukkivasta runsaudesta, maidosta ja lihasta kuivan ajan eloonjäämisen taisteluun nälkää, petoja ja rosvoja vastaan. 
Vuonna 1958 Saidin isä, joka toimi perinteisenä islamilaisena tuomarina, lähetti poikansa kouluun Qalaafon kaupunkiin, jossa paimentolaispojan piti sopeutua kaupunkielämään. Teini-ikäinen poika joutui pikkulasten kanssa samalle luokalle. Vaikka hän tunsi aluksi häpeää, tämä kokemus auttoi häntä kestämään myöhemmissä vastoinkäymisissä. Samatar jatkoi koulunkäyntiä Nazarethin keskikoulussa Etiopiassa.
Uran alkuvaiheet.
Vuonna 1970 Samatar työskenteli National Teaching Collegessa Somaliassa amerikkalaisten kirjastonhoitajien kanssa. Nämä suosittelivat hänelle yliopisto-opintoja Yhdysvalloissa. Hän sai stipendin Goshen Collegeen Indianassa. Samatar työskenteli opintojensa ohella hitsaajana ylläpitääkseen perhettään, johon kuului vaimo ja kaksi lasta. Samatar valmistui vuonna 1973 pääaineinaan historia ja kirjallisuus. Hän suoritti maisterin tutkinnon Afrikan sarven historiasta. Vuonna 1979 hän teki väitöskirjan Afrikan historiasta Northwestern-yliopistoon (Evanston, Illinois). Hänelle tarjottiin luennoitsijan paikkaa Eastern Kentucky Universitysta Kentuckystä 1979-1981. Vuonna 1981 Samatar otti vastaan tehtävät Rutgersin yliopistosta New Jerseystä.
Ura.
Samatar kirjoitti lukuisia teoksia, mukaan lukien sarjan Somaliasta. Lisäksi hän kirjoitti lukuisia artikkeleita, teki tutkimuksia ja kirja-arvosteluita sekä toimi "Horn of Africa" -julkaisun päätoimittajana vuodesta 1988. Hän oli Somali Studies International Associationin johtokunnan jäsen vuodesta 1979. Samatar konsultoi The Somali Experience -projektia ja kuului African Studies Associationiin. Hän työskenteli The Somali Collapse: Its Causes, Consequences and Context -projektissa ja toimi asiantuntijana Voice of American somaliohjelmissa.
Samatar toimi asiantuntijana myös muissa medioissa. Vuonna 1992 hän oli mukana Teaching and Study of the Humanities in Africa -projektissa. Tähän liittyen hän meni Somaliaan konsultoiden ja kääntäen ABC ajankohtaisohjelman "Nightline" amerikkalaisen toimittajan Ted Koppelin kanssa. Vuodesta 1983 Samatar esiintyi BBC:n, NBC:n, ABC:n, CBS:n, CNN Internationalin, PBS:n ja Canadian Broadcasting Corporationin ajankohtaisissa radio- ja tv-ohjelmissa Somalian tilanteen asiantuntijana. Samatar toimi myös Timen, Newsweekin, U.S. News &amp; World Reportin, The New York Timesin sekä The Washington Postin asiantuntijana.
FS La Galissonnière (1933)

La Galissonnière oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty Roland Michel Barrin de La Galissonnièren mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin 1931 Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 15. joulukuuta 1931. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1933 ja valmistui 1. huhtikuuta 1936. Alus oli varustettu Parsons-turbiineilla ja se saavutti Marseillen lähistöllä kahdeksan tunnin koeajoissa 90 000 hevosvoimalla 35,42 solmun keskinopeuden.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin tilapäisesti Ranskan Välimeren laivaston () 2. kevyeen laivueeseen, josta se siirrettiin edelleen Toulonissa 2. marraskuuta 1937 muodostettuun 3. risteilijäviirikköön, kun viirikön muut alukset "Jean de Vienne" ja "Marseillaise" valmistuivat. Toisen maailmansodan alkaessa alus partioi Tunisian rannikolla Bizertessä, kunnes alus siirrettiin 18. marraskuuta 1939 Brestiin huollettavaksi. Se palasi palvelukseen 1. maaliskuuta 1940 jatkaen palvelustaan Toulonissa Ranskan kesäkuiseen antautumiseen. Alus osallistui kahdella matkalla 8.-12. maaliskuuta kahden legioonalaispataljoonan ja kolmen Afrikan siirtomaista kootun kevyen rykmentin () kuljettamiseen Pohjois-Afrikasta Marseilleen.
Ranskan antautuessa alus oli viirikkönsä mukana Algerissa. Tammikuusta 1941 alkaen "La Galissonnière" kuului Vichyn Ranskan laivaston Touloniin sijoitettuun avomerilaivastoon. Se ei kuitenkaan polttoainepulan vuoksi osallistunut purjehduksiin lukuun ottamatta 6.-8. marraskuuta 1940 "Provencen" siirron suojaamista Pohjois-Afrikan rannikolta Touloniin.
Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan aluksen miehistö upotti 27. marraskuuta 1942 aluksensa Toulonissa Porte de Missiessyn telakka-altaassa no3 estääkseen sen joutumisen saksalaisille tai italialaisille. Italian kuninkaallinen laivasto nosti hylyn 3. maaliskuuta 1943 ja he aloittivat "FR.12:ksi" nimetyn aluksen kunnostamisen. Italian antautuessa korjaustöistä oli tehty noin 60 prosenttia. Saksalaiset miehittivät Toulonissa olevan aluksen, joka vaurioitui 24. marraskuuta Yhdysvaltain lentokoneiden hyökkäyksessä. Alus upposi 18. elokuuta 1944 ilmahyökkäyksessä. Hylky nostettiin ja romutettiin 1952.
FS Georges Leygues (1936)

Georges Leygues oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty Georges Leyguesin mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin Ateliers et Chantiers St. Nazairelta, missä köli laskettiin 21. syyskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 24. maaliskuuta 1936 ja valmistui 15. marraskuuta 1937.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 4. risteilijäviirikköön, joka kuului Ranskan nopeaan laivasto-osastoon (). Alus tulitti vahingossa Ranskan merivoimien sukellusvenettä "Casabiancaa". Huhtikuussa 1940 merivoimien uudelleen järjestelyssä valmistauduttaessa Italian sotaan liittymiseen alus siirtyi 24. huhtikuuta Atlantin laivaston mukana Oraniin. 3. ja 4. viirikkö välttivät tuhon Britannian kuninkaallisen laivaston hyökkäyksessä Mers-el-Kebiriin ja ne siirtyivät lopulta Touloniin.
Alus lähti 9. syyskuuta 1940 Toulonista "Gloiren" ja "Montcalmin" kanssa läpäisten Gibraltarinsalmen kohtaamatta brittiläisiä aluksia. Osasto tankkasi Casablancassa, mistä se jatkoi Dakariin, jonne saavuttiin 14. syyskuuta. Alus lähti samojen alusten kanssa Dakarista 18. syyskuuta kohti Librevilleä, mutta brittiläinen laivasto-osasto esti osaston matkan. "Montcalm" ja "Georges Leygues" pakenivat briteiltä ja ne palasivat Dakariin, jossa alukset avustivat brittien ja Vapaan Ranskan joukkojen hyökkäyksen (operaatio Menace) torjunnassa 23.-25. syyskuuta. "Georges Leygues" sai kaksi osumaa "HMAS Australiaan" ja se vältti torpedohyökkäyksen.
Lukuun ottamatta kultavarannon siirtoa Casablancaan elokuussa 1941 seuraavina kahtena vuotena aluksen palvelus oli vähäistä. Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikassa ja Saksan miehitettyä Vichyn Ranskan liittyi "Georges Leygues" kuten muutkin ranskalaiset sotalaivat liittoutuneisiin. Alkuvuodesta 1943 alus aloitti Dakarista Atlantin merireittien valvonnan ja 13. huhtikuuta se pysäytti saksalaisen saarronmurtajan "Portlandin", jonka miehistö upotti aluksensa.
Heinäkuusta lokakuuhun alus oli huollettavana Portlandissa Yhdysvalloissa, missä lentokoneiden vaatimat tilat ja varusteet poistettiin ja alukselle asennettiin lisää ilmatorjunta-aseistusta. Alus palasi Dakariin jatkaen saarronmurtajien etsintää, kunnes kesäkuussa 1944 se osallistui Normandian ja Etelä-Ranskan maihinnousujen tukemiseen. Alus siirtyi 13. syyskuuta 1944 Touloniin. Alus tulitti Italian Rivieran rannikkoa Genovan ympärillä aina maaliskuuhun 1945, mikä oli samalla aluksen viimeinen sotaoperaatio. Alus oli toukokuusta 1945 tammikuuhun 1946 huollettavana Casablancassa.
Alus osallistui Indokiinan sotatoimiin tukien tykkitulellaan maajoukkoja. Se osallistui 1956 Suezin kriisiin, jolloin alus johti Ranskan merivoimien alusten muodostamaa Israelin maavoimia Gazan kaistalla tukenutta tulitukiosastoa. "Georges Leygues" poistettiin palveluksesta 1. toukokuuta 1957 ja myytiin romutettavaksi marraskuussa 1959.
FS Jean de Vienne (1935)

Jean de Vienne oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty ranskalaisen 1300-luvulla eläneen ritarin, kenraalin ja amiraalin Jean de Viennen mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin Arsenal de Lorientilta, missä köli laskettiin 20. joulukuuta 1931. Alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 1935 ja valmistui 10. helmikuuta 1937.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alkaessa aluksen modernisointi oli juuri päättynyt Toulonissa ja se palasi 3. risteilijäviirikköön Bizerteen. Viirikön tehtävänä oli valvoa Ranskan etuja Pohjois-Afrikassa, mikäli Italia liittyisi sotaan. Ennen Italian sotaan liittymistä viirikön tehtävät olivat rajalliset ja sen tärkein tehtävä oli Ranskan kultavarantojen siirtäminen Halifaxiin Nova Scotiaan joulukuussa 1939. Italian julistettua sodan 10. kesäkuuta 1940 viirikkö osallistui Gibraltarinsalmessa merenkulun valvontaan. Ainoa havainto vihollisesta oli epäonnistunut hyökkäys Italian kuninkaallisen laivaston sukellusvenettä "R. Smg. Dandoloa" vastaan.
Ranskan antautuessa alus oli Algeriassa ja se vältti tuhon Mers-el-Kébirissä kesäkuussa 1940. Heinäkuussa alus suojasi hävittäjien kanssa "Strasbourgin" pakoa, minkä jälkeen se saattoi paenneen aluksen Touloniin. Alus viipyi toimettomana Toulonissa, kunnes se liitettiin maaliskuussa 1941 Ranskan avomerilaivastoon.
Ranskan laivaston upottautuessa Toulonissa alus oli kuivatelakalla. Aluksen päällikkö Mailloux yritti tuhota aluksensa, mutta saksalaisjoukot estivät räjäytykset. Aluksen venttiilit kuitenkin avattiin, jolloin se vajosi pohjaan estäen kuivatelakan porttien avaamisen ja siten estäen telakan käytön. Miehistö myös tuhosi aluksen järjestelmät.
Alus luovutettiin Italian laivastolle, joka nimesi sen "FR.11:ksi". Hylky nostettiin 18. helmikuuta 1943 ja kunnostus aloitettiin. Italian antautuessa kunnostustöistä oli saatu valmiiksi noin 85 prosenttia. Kesäkuun lopulla alus oli valmiina siirrettäväksi Liguriaan viimeisteltäväksi ja "Triesten" miehistö oli lähetetty Ranskaan vastaanottamaan alusta. Syyskuussa saksalaiset miehittivät aluksen estäen sen siirron.
Liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä 24. marraskuuta 1943 alukseen osui ja se syttyi tuleen. Alus kallistui, kunnes sen kylki osui laituriin. Toulonin vapauduttua elokuussa 1944 aluksen kunnostusta mietittiin, mutta siitä luovuttiin kannattamattomana. Hylky romutettiin.
FS Marseillaise (1935)

Marseillaise oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty marseljeesin mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin Ateliers et Chantiers de la Loirelta Nantesista, missä köli laskettiin 23. lokakuuta 1933. Alus laskettiin vesille 17. heinäkuuta 1935 ja valmistui 10. lokakuuta 1937.
Palvelus.
Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Välimeren laivueen () 3. risteilijädivisioonaan, jonka muut alukset olivat "La Galissonnière" ja "Jean de Vienne". Aluksesta tehtiin 1938 divisioonankomentajan kontra-amiraali Decouxin lippulaiva. Münchenin kriisi siirsi divisioonan alusten huollot, mitkä saatiin toteutettua lokakuusta 1938 tammikuuhun 1939. Alus oli 27. tammikuuta - 10. maaliskuuta 1939 sijoitettuna "La Galissonnièren" kanssa Ranskan Länsi-Afrikkaan tukikohtinaan Dakar ja Conakry. Sodanuhkan vuoksi divisioona liitettiin "Emile Bertinin" alaisuuteen koottuun keveään iskuosastoon (), johon se liittyi 13. toukokuuta 1939 Bizertessä.
Maaliskuussa 1940 3. risteilijädivisioona kuljetti kaksi pataljoonaa legioonalaisia ja kolme rykmenttiä Afrikan kevyttä jalkaväkeä () Pohjois-Afrikasta Marseilleen. Kukin risteilijä kuljetti 500-600 miestä kerralla. "Marseillaise" lähti 3. maaliskuuta Oranista ensimmäiselle neljästä matkastaan, joista viimeinen päättyi 10. maaliskuuta. Sotamateriaalin erityisesti lentokoneiden hankinta Yhdysvalloista piti maksaa kullalla, joten kultaa piti kuljettaa Kanadaan ja sieltä edelleen Yhdysvaltoihin. "Marseillaise" ja "Jean de Vienne" kuljettivat marraskuussa 1939 ensimmäisen erän Toulonista Kanadaan. Italian sotaan liittymisuhan vuoksi Ranskan merivoimia järjesteltiin uudelleen, jolloin 3. risteilijädivisioona siirrettiin 30. huhtikuuta Bizerteen Force de Raidiin suojaamaan Ranskan etuja Pohjois-Afrikassa. Divisioonan tehtävänä oli suojata Sisiliansalmessa Aleksandriaan matkanneita taistelulaivoja "Provence", "Bretagne" ja "Lorraine". Divisioona palasi 2. toukokuuta Oraniin.
Divisioona siirtyi Oranista kesäkuun alussa kahden hävittäjän saattamana Algeriin. Ranskan antauduttua 4. heinäkuuta 1940 alus palasi viirikkönsä mukana Touloniin. Britannian kuninkaallisen laivaston hyökättyä Mers-el-Kebiriin Saksa antoi luvan uudelleen varustaa tietyn osan Ranskan laivastosta, jolloin "Marseillaise" liitettiin uudelleen 25. syyskuuta Toulonissa muodostettuun Vichyn Ranskan Avomerilaivastoon ().
Alus suojasi 4. marraskuuta 1942 "Jean de Viennen" kanssa "Strasbourgin" Toulonista Hyeresiin, mistä risteilijät palasivat 11. marraskuuta Touloniin. Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan aluksen miehistö tuhosi 27. marraskuuta aluksensa Toulonissa. Saksalaisjoukot saapuivat maihinnousuportaille, mutta heitä kiellettiin saapumasta alukselle. He eivät pyrkineet alukselle väkivalloin, vaan seurasivat aluksen hidasta kaatumista laiturilta. Aluksen viimeiset upseerit poistuivat alukselta räjähdysten repiessä aluksen pirstaleiksi ja sytyttäessä tulipaloja, jotka saatiin sammumaan 3. joulukuuta. Upseerit siirrettiin sotavankeuteen. Hylky romutettiin 1946-1947.
FS Gloire (1935)

Gloire oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin 13. marraskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 28. syyskuuta 1935 ja valmistui 15. marraskuuta 1937.
Palvelus.
Koeajojen päätyttyä alus saapui 18. marraskuuta 1937 Brestiin, josta se jatkoi 1. joulukuuta Ranskan Indokiinaan. Alus palasi Brestiin 16. huhtikuuta 1938. Tammikuussa 1939 alus liitettiin 4. risteilijäviirikköön, jonka mukana se vieraili Britteinsaarilla ja Yhdysvalloissa. Alus oli huollettavana lokakuusta joulukuuhun, jonka jälkeen se lähti "Dunkerquen" kanssa Kanadaan kuljettaen Ranskan kultavarantoja sekä paluumatkalla suojasi kanadalaisia joukkoja Eurooppaan kuljettanutta saattuetta.
Ranskan antautuessa kesäkuussa 1940 alus oli Algerissa, josta se palasi Touloniin 4. heinäkuuta. Vapaan Ranskan saavuttamat voitot Tšadissa ja Kamerunissa olivat poliittisesti rasittavia Vichyn hallinnolle ja siten Saksan laivastoesikunta antoi luvan lähettää risteilijäosaston Dakariin. "Gloiren", "Montcalmin" ja "Georges Leygues'n" muodostama Force Y läpäisi Gibraltarinsalmen kohtaamatta brittiläisiä sotalaivoja ja ne saapuivat määränpäähänsä 14. syyskuuta. Osasto jatkoi 18. syyskuuta matkaansa Librevilleen, mutta brittiläinen laivasto-osasto pysäytti sen. "Gloire" ei kyennyt konehuoneessa havaittujen ongelmien vuoksi pakenemaan ja se antoi brittien saattaa itsensä Casablancaan.
Alus oli telakalla Casablancassa huhtikuusta heinäkuuhun. Se osallistui 12. syyskuuta 1942 upotetun "Laconian" matkustajien pelastamiseen saapuen alueelle 17. syyskuuta. Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikassa ja Saksan miehittäessä Vichyn alueen alus liittyi Ranskan merivoimien mukana liittoutuneisiin.
Alus modernisoitiin Philadelphiassa, jossa lentokoneiden vaatimat tilat ja laitteet poistettiin sekä aluksen ilmatorjuntaa vahvistettiin. Palelukseen palattuaan alus oli Dakarissa etsien saksalaisia saarronmurtajia Atlantilta, kunnes se siirtyi 16. tammikuuta 1944 Välimerelle.
Helmikuussa alus tuki Anzion maihinnousua tulittaen rannikkokohteita Gaetanlahdella sekä kuljettaen joukkoja Italiaan ja Korsikalle. Oltuaan huollettavana Algerissa 27. huhtikuuta - 17. kesäkuuta alus osallistui elokuussa Etelä-Ranskan maihinnousuun ampuen lähes 2 000 kranaattia 15.-28. elokuuta. Tämän jälkeen alus tuki liittoutuneiden joukkoja ampumalla Ranskan ja Italian Rivieran kohteita sodan päättymiseen saakka lukuun ottamatta joulukuista matkaansa Yhdysvaltoihin.
Sotatoimien päätyttyä alus teki kolme matkaa Indokiinaan ennen kuin se siirrettiin reserviin 1. helmikuuta 1955. Alus romutettiin 2. tammikuuta 1958.
FS De Grasse (1946)

De Grasse (runkonumero C610) oli Ranskan laivaston De Grasse -luokan ilmatorjuntaristeilijä, jonka valmistus alkoi ennen toista maailmansotaa. Se liitettiin lopulta 1956 Ranskan laivastoon ja osallistui Ranskan ydinkokeisiin Mururoalla. Alus oli nimetty Grasetillyn markiisin ja Grassen kreivin François Joseph Paulin mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin 31. joulukuuta 1936 vuoden 1937 hankinnoissa Arsenal de Lorientilta. Tilauksen mukaan aluksen tuli valmistua syyskuussa 1942 kevyenä risteilijänä, jonka aseistukseksi piti tulla yhdeksän 152 millimetrin tykkiä. Köli laskettiin 28. elokuuta 1939. Työt kuitenkin keskeytyivät 3. syyskuuta toisen maailmansodan alkaessa ja jatkuivat 28. syyskuuta käytettävissä olevin resurssein. Saksan edettyä Ranskaan työt keskeytettiin uudelleen 10. kesäkuuta 1940 aluksen ollessa 28 prosenttisesti valmis. Saksalaiset miehittivät Lorientin 28. kesäkuuta, jolloin töitä jatkettiin telakan vapauttamiseksi muuhun käyttöön.
Työt edistyivät hitaasti ja elokuussa 1942 annettiin määräys aluksen muuttamisesta lentotukialukseksi. Liittoutuneet valtasivat telakan 9. toukokuuta 1945, jolloin töitä taas jatkettiin. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1946, mutta työt keskeytettiin uudelleen ilmatorjuntaristeilijäsuunnitelmien valmistamiseksi. Lopulta tehtiin päätös aluksen muuttamisesta ja työt pääsivät jatkumaan tammikuussa 1951. Lisäviivettä toi vielä aluksen uppoaminen kesäkuussa 1954. Alus valmistui 3. elokuuta 1956.
Palvelus.
Alus määrättiin korvaamaan "Georges Leygues" laivueen johtoaluksena ja siten se ei osallistunut vuoden 1956 Suezin kriisiin. Alus teki 1962 maailmanympäripurjehduksen. Se muutettiin 1964-1965 Tyynenmeren osaston () komentoalukseksi, jollaisena se oli ydinasekokeissa 1966-1972 Mururoalla ja Fangataufassa.
Alus poistettiin palveluksesta 28. helmikuuta 1973, jonka jälkeen se nimettiin "Q521:ksi". Alus romutettiin 1975 Italiassa.
Teijo Kööpikkä

Teijo Kaj Kristian Kööpikkä (s. 7. lokakuuta 1980 Laihia) on suomalainen kuulantyöntäjä, joka sai pronssia kuulantyönnössä alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailussa vuonna 1999 tuloksella 18,01. Kööpikän paras tulos miesten kuulassa on ulkona 18,78 ja sisällä 18,84.
Kööpikkä sairastui 24-vuotiaana selkärankaperäiseen lihasrappeumaan ja lopetti urheilu-uransa. Hän aloitti kilpailemisen uudelleen vuonna 2023 paraurheilijana. Kööpikkä työntää kuulaa paraurheiluluokassa 57. Kööpikkä aloitti kilpailemisen helmikuussa hallikaudella työntämällä Helsingissä luokan uudeksi Suomen ennätykseksi 14,23. Saman vuoden heinäkuussa hän osallistui vammaisurheilun MM-kisoihin Pariisissa ja saavutti kuulantyönnön pronssia omassa luokassaan. Kööpikän tulos 14,80 oli luokan 57 uusi Suomen ennätys. Vuoden 2024 MM-kilpailuissa hän saavutti myös pronssia. Pariisin paralympialaisissa Kööpikkä sijoittui neljänneksi.
Kööpikkä on edustanut Laihian Lujaa ja vuodesta 2023 lähtien Rauman Urheilijoita. Hän on valmentanut muun muassa kuulantyöntäjä Kaisa Kymäläistä ja pikkuveljeään Timo Kööpikkää.
Jäätelöbaari

Jäätelöbaari on paikka, jossa myydään jäätelöä, gelatoa, jääjogurttia ja sorbettia. Jäätelöbaareissa myydään jäätelöä useimmiten kolmessa muodossa: tyypillisesti koneella tehtävänä pehmytjäätelönä eli pehmiksenä, myös kovapakatuksi jäätelöksi kutsuttavana tavallisena jäätelönä sekä gelatona. Tuotteissa on tavallisesti lukuisia makuvaihtoehtoja. Maailman ensimmäinen jäätelöbaari avattiin Yhdysvalloissa vuonna 1776.
"Gelato" on italialainen jäätelö, joka on tavallisesti rasvapitoisuudeltaan puolet tavallista jäätelöä kevyempää ja rakenteeltaan tavallista jäätelöä tasaisempaa. Gelaton myyjät tuottavat jäätelönsä usein itse, eikä sitä myydäkään usein yhdysvaltalaisissa jäätelöbaareissa. "Sorbetti" on hedelmistä, jäästä ja siirapista valmistettu jäätelötuote, johon ei lisätä ollenkaan maitoa tai kermaa. "Jääjogurtti" on pehmeärakenteinen ja vähärasvainen, pehmytjäätelöä muistuttava jäätelötuote. Sekä gelatoa, sorbettia että jääjogurttia myydään vohveleissa, kupeissa, sundaeina ja pirtelöinä. Jotkut jäätelöbaarit saattavat myydä myös jäätelökakkua, jäätelöpatukoita ja muita esipakattuja jäätelömakeisia. Lukuisten jäätelötuotteiden lisäksi monet nykyaikaiset jäätelöbaarit myyvät myös kuumia pikaruokia.
Vaikka jotkut jäätelöbaarit ovat auki ympäri vuoden etenkin lämpimän ilmaston alueilla, monet kylmemmillä alueilla sijaitsevat jäätelöbaarit ovat auki vain lämpimien kuukausien aikana, tavallisesti maaliskuusta marraskuuhun. Merkittävimmissä kaupunkikeskuksissa sijaitsevat jäätelöbaarit ovat usein auki ympäri vuoden ja täydentävät kauppojen jäätelövalikoimia. Jotkut jäätelöbaarit koostuvat vain tilausikkunasta ja ulkona sijaitsevista istumapaikoista, kun taas joissakin saattaa olla sisätilat. Joissakin jäätelöbaareissa on myös autokaistaluukkuja.
Jäätelöbaarit Suomessa.
Valio avasi Suomen ensimmäisen jäätelöbaarin Helsingin Lasipalatsin pohjoispään käytävällä toukokuussa 1936. Valion baareista muodostui ketju, jolla oli Helsingissä 34 ja muualla maassa 25 kahvilaa 1970-luvun alussa. Ketju siirtyi Elannon omistukseen vuonna 1972 ja muuttui jäätelöbaariketjusta HM-kahvilaketjuksi. Nykyisin Suomen suurin jäätelöbaariketju lienee yli 30 toimipisteellä Arla Foodsin omistaman Ingmanin vuonna 1997 perustama, franchising-tyylillä toimiva Spice Ice, joka tekee yhteistyötä muun muassa Robert’s Coffeen ja Filmtownin kanssa.
Floreana

Floreana on Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva 173 km² laajuinen saari Tyynessä valtameressä. Saari tunnetaan myös nimellä "Santa Maria". Tuliperäistä alkuperää olevalla saarella ei kuitenkaan ole enää vulkaanista toimintaa. Floreanan maaperä on rikas ja saari tunnetaan värikkäästä asutushistoriastaan. Saarella on noin 140 asukasta. Saaren eläimistöön kuuluvat muun muassa merileguaani, galapagosinmerileijona, sinijalkasuula ja galapagosinpingviini.