tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaapelinmitta

Kaapelinmitta on merenkulussa käytetty mittayksikkö, jonka pituus on ollut eri maissa erisuuruinen. 1900-luvulla käytettiin monessa maassa yhden kaapelinmitan pituutena yhtä kymmenesosaa meripeninkulmasta eli 185,2 metriä. Mittayksikön nimi johtunee purjelaivojen aikakaudella käytetystä ankkuriköyden pituudesta.
Kaapeli.
Kaapeli tarkoittaa paksua, kolmesta tai neljästä köydestä myötäpäivään kierrettyä hamppukuitu- tai metalliköyttä. Tällaista kaapelia, jota myös touviksi kutsutaan, käytetään ankkuriköytenä ja laivoja laituriin kiinnitettäessä. Säilytyspaikkaa, jossa laivan kaapeleita ja köysiä varastoidaan, kutsutaan kaapelikatiksi.
Ranskan kielen kaapelia merkitsevä sana "câble" esiintyy kirjoitettuna ensi kerran noin vuonna 1170 muodossa "chables". Sanan oletetaan juontuvan latinan kielen lassoa merkitsevästä sanasta "capulum", mutta mahdollisesti sanaan on vaikuttanut myös arabian sana "habl", köysi. Vanhin kirjoitus, jossa englannin kielen "cable"-sana esiintyy, on vuodelta 1205. Sana on kirjoituksessa muodossa "kablen".
Historiallisia kaapelinmittoja.
Englanninkielinen kaapelinmitta, "cable's length", tunnetaan kirjoitettuna vuodelta 1555. Merenkulun sanakirja vuodelta 1769 tuntee englantilaisten merimiesten käyttämän kaapelinmitan mittana, jonka pituus on 120 "fathoms". Suomenkielinen vastine "fathom"-sanalle on syli. Tätä anglosaksista pituusmittaa käytettiin meren syvyyden mittaamisessa. Koska 1 "fathom" (syli) = 2 "yards" (jaardia) = 6 "feet" (jalkaa) = 1,8288 metriä, on 120 "fathoms" = 240 "yards" = 720 "feet" = 219,46 metriä; ja tällaisena mittana Yhdysvaltain laivasto sitä käytti.
Ranskassa kaapelinmitta, josta käytettiin nimitystä "encâblure", oli 120 vanhaa Pariisin syltä ("brasses") tai 600 vanhaa Pariisin jalkaa, joka on 194,904 metriä. Metrijärjestelmän myötä otettiin käyttöön uusi kaapelinmitta, "encâblure nouvelle", jonka pituus on 200 metriä. Espanjassa "cable español" on 120 "brazas españolas", joka on 200,628 metriä.
Englannissa käytettiin epävirallisena kaapelinmittana meripeninkulman yhtä kahdeksasosaa, joka on 231,87 metriä. Englanti siirtyi Saksan ja Itävalta-Unkarin tavoin käyttämään kaapelinmitan pituutena 1/10 meripeninkulmaa = 607,56 "feet" (jalkaa) = 185,2 metriä. Englannissa käytettiin myös käytännön mittauksissa mittaa 1 "cable's lengt" = 100 "fathoms" = 200 "yards" = 600 "feet", joka on metreinä 182,88 eli lähellä 1/10 meripeninkulmaa. Myös Tanska otti 185,2-metrisen mitan käyttöön vuonna 1907. Aiemmin Tanskan "kabellængde" oli = 100 "favne" (syltä) = 188,312 metriä. Ruotsissa käytettiin ennen tätä uutta kaapelinmittaa pituutena 1 "kabellängd" = 100 "famnar" (syltä) = 600 "fot" (jalkaa) = 178,2 metriä. Uusikin kaapelinmitta tosin käytännön mittauksissa usein pyöristettiin 185 metriksi.
Alankomaissa vanha "kabellengte" oli 235,5 metriä ja uusi 225 metriä. Norjassa "kabellengde" on 185,2 metriä, vaikka sen pituutena usein oli myös 100 "favner" (syltä); yksi "norske favn" = 1,882 metriä. Portugalissa oli mittana "estadio" = 258 metriä. Venäjällä kaapelinmitan pituus oli 183 metriä.
Vanha kreikkalainen pituusmitta "stadion" on myös ollut noin 185 metriä.
Tsiolkovskin laki

Tsiolkovskin laki on venäläisen opettajan Konstantin Tsiolkovskin 1900-luvun alussa kehittämä rakettien liikeyhtälö.
Sen mukaan raketin saavuttama nopeus riippuu raketin tyhjämassan ja täyden massan välisestä suhteesta ja raketin palokaasujen nopeudesta.
Tällöin on edullista, että raketin polttoaine virtaa mahdollisimman nopeasti suuttimesta ulos, ja että raketin polttoainesäiliöt ovat kevyitä, mutta sisältävät paljon polttoainetta.
Tsiolkovskin laki kirjoitetaan tavallisesti muotoon
formula_1
jossa &lt;br&gt;
formula_2 = raketin loppunopeus tai nopeuslisä,&lt;br&gt;
formula_3 = palokaasujen nopeus,&lt;br&gt;
formula_4 = raketin alkumassa polttoaine mukaan luettuna,&lt;br&gt;
formula_5 = raketin massa ilman polttoainetta.
Suhde formula_6 on raketin massasuhde.
Yhtälöä voidaan soveltaa yksivaiheiseen ohjukseen tai monivaiheiseen kantorakettiin. Se osaltaan selittää, miksi loppuunpalaneet rakettivaiheet irrotetaan kantoraketista. 
Ominaisimpulssi riippuu muun muassa rakettimoottorin suuttimesta, ajoaineen palamislämpötilasta ja -paineesta, palamiskaasujen moolimassasta ja ominaislämpöjen suhteesta. Korkea ominaisimpulssi on perusteena esimerkiksi nestevedyn ja -hapen käytölle kantorakettien ajoaineena. 
Tsiolkovskin lain eri muotoja.
Avaruudessa tehtävät nopeusmuutokset merkitään formula_2:llä:
formula_8
Yhtälöstä voidaan myös ratkaista aluksen tyhjämassa ja lähtömassa
formula_9      tai      formula_10
jossa &lt;br&gt;
formula_2 = raketin loppunopeus tai nopeuslisä,&lt;br&gt;
formula_3 = palokaasujen nopeus,&lt;br&gt;
formula_13 = raketin alkumassa, joka on täyteen tankattu raketti hyötykuormineen,&lt;br&gt;
formula_14 = raketin loppumassa, joka koostuu hyötykuormasta, tyhjästä raketista jne.,
formula_15 = Neperin luku 2,71828...
Massasuhde formula_6 riippuu muun muassa käytetystä polttoaineesta. Ruutiraketeissa se on tyypillisesti noin 2–3, jolloin raketin saavuttama nopeus on samaa luokkaa kuin palokaasujen poistumisnopeus. Kehittyneemmissä raketeissa se voi olla luokkaa 4–5. 
Kun polttoaineena käytetään vedyn ja hapen seosta, purkautumisnopeus voi olla noin 4 km/s. Pakonopeus maan pinnalta on kuitenkin noin 11 km/s. Tämän vuoksi avaruusaluksissa käytetään monivaiheraketteja. Ne koostuvat useista erillisistä raketeista, joista kukin irrotetaan sitten, kun siitä on polttoaine lopussa. Tällöin koko monivaiheraketin massasuhde on eri rakettivaiheiden massasuhteiden tulo. Esimerkiksi, jos kolmen peräkkäisen rakettivaiheen massasuhde on 2:1, 4:1 ja 5:1, koko raketin massasuhde on 40:1.
Delta (rakettiperhe)

Delta-kantorakettiperhe on vuodesta 1960 Yhdysvalloissa käytössä ollut kertakäyttöinen (expendable launch vehicle, ELV) kantorakettimalli. Ensimmäistä Delta-mallia kutsutaan usein nimellä Delta I. Lukuisia muitakin nimikkeitä esiintyi, esim. Delta B. Siitä on myöhemmin kehittyneet Delta II, Delta III ja Delta IV. Näistä Delta II on kehitetty suoraan Delta I:stä. Boeing valmistaa Delta-kantoraketteja.
Delta oli alun perin Thor-Delta, neljäs Thorin perusversio (Δ on kreikkalaisten aakkosten 4. kirjain). Nyttemmin Delta-raketista ja sen edeltäjistä on tehty 50 eri versiota. NASA tilasi 1959 kaksitoista Thor-raketin siviiliversiota, jotka nimettiin Deltaksi. 
Delta I -raketti alkoi toimintansa toukokuussa 1960. Se osoittautui luotettavaksi – noin 40 laukaisusta 1960–1966 vain kolme epäonnistui. Raketti kuljetti tiede- ja sääsatelliitteja, v. 1962 Ison-Britannian ensimmäisen satelliitin Ariel 1:n sekä Telstar- ja Syncom -tietoliikennesatelliitteja. 1972 Deltalla laukaistiin Euroopan avaruusjärjestön (silloin ESRO) kaksi satelliittia, toisen nimi oli TD-1A, jossa TD tulee kantoraketin nimestä – se ei ollut kovin kummoinen nimi eurooppalaisen avaruusjärjestön tuolloin suurimmalle satelliitille. 
1983–1990 laukaistiin Delta-kantoraketilla 24 luotainta, joissa laukaisuissa tapahtui vain yksi epäonnistuminen (maaliskuussa 1983). Tässä vaiheessa Avaruussukkula oli jo NASAn käytössä. NASA ja puolustusministeriö olivat sopineet, että kaikki satelliitit pitäisi kuljettaa Avaruusukkulalla avaruuteen. Challenger-sukkulan tuhon jälkeen tämä päätös loi eurooppalaiselle Ariane 4-raketille loistavan kaupallisen mahdollisuuden aikana, jolloin tietoliikennesatelliitteja otettiin enenvästi käyttöön kautta maailman. Sukkulan tuhoutuminen esti myös Deltan ja muiden kertakäyttöisten kantorakettien tuotannon lopettamisen Yhdysvalloissa.
Aurinkolahti

Aurinkolahti () on nuori, kasvava, etelästä mereen rajoittuva asuinalue Itä-Helsingin Vuosaaressa. Naapurustoon kuuluvat Kallahti lännessä, Keski-Vuosaari pohjoisessa, Nordsjön kartanon alue koillisessa sekä Uutela idässä. Aurinkolahden alkuperäinen nimi oli Mustalahti, mutta markkinointisyistä se päätettiin vaihtaa Aurinkolahdeksi.
Historia.
Aurinkolahden kerros- ja pientaloalueen rakentaminen aloitettiin vuonna 2000 ja se jatkuu edelleen. Töissä käydään – kuten muualtakin Vuosaaresta – paljon alueen ulkopuolella. Alkuperäisten suunnitelmien mukaan siellä asuisi alueen valmistuttua 7 000 henkilöä.
Helsingin kaupungin ajatuksena Aurinkolahtea rakennettaessa oli, että Itä-Helsingin pienituloista sosiaalista rakennetta saataisiin tasapainotettua rakentamalla laadukas kerrostaloalue hyvätuloisille asukkaille. Samalla Vuosaaren vuokratalovaltaiseksi mielletty imago kohenisi. Alueelle onkin rakennettu paljon korkeatasoisia omistusasuntoja. Aurinkolahden asuintalot on mm. varustettu alueellisella valokuituverkolla. Meren rannalla on 700-metrinen hiekkauimaranta, 200-paikkainen pienvenesatama sekä rannan ja talojen välissä rantabulevardi.
Kulkuyhteydet.
Aurinkolahteen pääsee sujuvasti joukkoliikennettä käyttäen. Matka-aika metrolla Helsingin keskustasta Vuosaaren pääteasemalle on noin 20 minuuttia. Vuosaaren metroasemalta pääsee Aurinkolahteen joko bussilla 90 tai yhden kilometrin pyörä/kävelymatkalla. Lisäksi maantieyhteydet ovat hyvät. Lentokentälle pääsee bussilla ja junalla noin 70 minuutissa tai autolla Kehä III:tä vajaassa puolessa tunnissa. Kehä III:n jatkeen rakentaminen Vuosaaren satamaan paransi alueen saavutettavuutta pohjoisen ja idän suunnasta.
Aurinkolahden lähistöllä on suuria kauppakeskuksia. Kauppakeskus Columbus on heti Aurinkolahden pohjoispuolella. Pohjoismaiden suurin kauppakeskus Itis on kuuden minuutin metromatkan päässä. Vuotietä pitkin sinne pääsee myös autolla.
Kaupunkikuva.
Alueen itäreunaan on rakennettu Uutelankanava vesiputouksineen ja siltoineen. Kanava on valmistunut kesällä 2006. Kanavan länsipuoli oli Aurinkolahden viimeisenä merkittävänä rakentamisen kohteena. Alueen itä- ja kaakkoispuolella on Uutelan niemi ja laaja Vuosaaren ulkoilupuisto. Uimarannan välittömässä läheisyydessä on kaksi padelkenttää ja läheisellä Nordsjön kartanon alueella voi pelata 18-reikäisellä Vuosaari Golfin golf-kentällä.
Aurinkolahden länsiosalle on myönnetty Puutarhaliiton ja Rakennusteollisuus RT ry:n Vuoden Ympäristörakenne 2006 -palkinto. Tuomaristoa miellytti muun muassa se, että rakentamisesta huolimatta alueella on pystytty säilyttämään luontoa ja vanhaa puutarhamiljöötä.
Aurinkolahtea on kuvattu seuraavasti:
Kapteeni N

Kapteeni N () on "DiC"-animaatioyhtiön tuottama Nintendo Entertainment Systemin peleihin perustuva animaatio- ja sarjakuvasarja. Animaatio alkoi NBC:llä 1989 ja yhdistyi vuonna 1990 "Mario"-piirrettyjen kanssa muodostaen ohjelmakokonaisuuden "Captain N and the Adventures of Super Mario Bros. 3". Yhden tuotantokauden jälkeen sarja kuitenkin lopetettiin, ja sen tilalle tuli yhden tuotantokauden pituinen "Super Mario World". Vuonna 1992 "Mario"-piirretyt lopetettiin kokonaan, ja pian tämän jälkeen myös "Kapteeni N" päättyi. 
Sarjassa teini nimeltään Kevin Keene imetään koiransa Duken kanssa Videomaahan ("Videoland"), omituiseen rinnakkaisulottuvuuteen, jossa Nintendo Entertainment System -pelien hahmot ja maailmat ovat oikeasti olemassa. Sarjan päähenkilöitä ovat ns. N-ryhmä ("N-Team") jonka johtajaksi Kevin asettuu. 
Animaatiosarjan pohjalta tehtiin myös lyhyeksi jäänyt sarjakuva. Sarjakuvan tekijöillä ei kuitenkaan kaikesta päätellen ollut varaa hankkia lisenssejä muihin kuin Nintendon tekemien pelien hahmoihin, mistä johtuen Mega-miestä, Simon Belmontia tai tohtori Wilyä ei nähty kyseisessä sarjakuvassa. Sen sijaan lisättiin kaksi uutta hahmoa näiden tilalle: Samus Aran, "Metroid"-pelien sankaritar, ja pahisten puolelle Uranos, yksi "Kid Icaruksen" vihollisista.
Suomessa sarjan jaksoja on julkaistu 1990-luvun alussa videokasetteina. Suomenkielisestä jälkiäänityksestä vastasi Golden Voice Oy.
Sarjan hahmot.
Vastustajina toimivat mm:
Kapteeni N Suomessa.
Suomessa animaatiosarjaa esitettiin Filmnet + -elokuvakanavan "K-TV"-lastenosiossa, ja sitä myytiin myös jonkin aikaa VHS-kaseteilla. VHS:iä on yhteensä neljä erilaista ja ne ovat nimiltään "Kapteeni N – Pelimestari", "Kapteeni N – Video-Olympialaiset", "Kapteeni N – Apinamies Simon" sekä "Kapteeni N – Taistelu Videomaasta".
Sarjakuvasta julkaistiin lähes kaikki osat edesmenneessä Nintendo-lehdessä.
Area 51

Area 51 on Yhdysvaltain liittovaltion omistama alue Nevadan osavaltion eteläosassa Las Vegasin pohjoispuolella. Sen reunamilla on asevoimien rakennelmia, esimerkiksi ilmavoimien tukikohta. Siellä kehitettiin ja koelennettiin huippusalaisia lentokoneita kuten U-2-tiedustelukoneita ja F-117A-häivepommikoneita.
Nellis Air Force Rangen lentotukikohdassa sijaitseva Alue 51 on kooltaan noin 36 km². Alue 51 sijaitsee Groom Laken suolajärven vieressä. Se ei ole tavanomainen lentotukikohta aktiivipalveluksessa olevine yksiköineen vaan koe- ja koulutustukikohta.
Ensimmäinen lentokone tuotiin Alue 51:lle 14. heinäkuuta 1955. Lentokone oli U-2-tiedustelukoneen prototyyppi. Kolme viikkoa myöhemmin kone oli valmiina ensilentoonsa. Kaksi viikkoa ensimmäisen koelennon jälkeen 19. elokuuta 1955 Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower allekirjoitti ”Executive order 10633:n”, jolla Alue 51:n ilmatila suljettiin ulkopuolisilta.
Yhdysvaltain viranomaiset eivät ole paria harvinaista poikkeusta (1994) lukuun ottamatta kieltäneet eivätkä myöntäneet alueen olemassaoloa. Alueen kustannuksia ei myöskään mainita asevoimien budjetissa. Virallisesti alue on Nellisin lentotukikohtaan kuuluva Groom Laken koealue (Nellis Air Base Test Range), mutta arvellaan, että sen operaatiot ovat Edwardsin lentotukikohdan hallinnon alaisia. Lisäksi Nellisin lentäjät eivät saa missään olosuhteissa lentää kyseiselle alueelle ”R-4808 N”, joka ilmavoimissa tunnetaan nimellä ”Dreamland” ().
CIA myönsi viimein elokuussa 2013, että Area 51 on olemassa. Se julkaisi George Washingtonin yliopiston pyynnöstä 400-sivuisen raportin, jossa kerrottiin alueella testatuista lentokoneista, kuten kylmän sodan aikana käytetystä U-2-tiedustelukoneesta. Samalla romuttuivat paikalla tehdyt ufohavainnot, sillä U-2 lensi korkeammalla kuin muut silloiset koneet, jopa noin 18 kilometrin korkeudessa, ja kone heijasti auringonvaloa vielä kun pimeä oli laskeutunut ja erottui siten kirkkaana yötaivaalla.
Vuonna 2019 Facebookissa keräsi laajaa huomiota kalifornialaisen opiskelijan ideoima humoristinen tapahtuma, jonka ajatuksena oli kokoontua Area 51:lle 20. syyskuuta ”katsomaan niitä avaruusolentoja”. Perjantaihin 12. heinäkuuta 2019 mennessä yli 540 000 ihmistä oli ilmoittautunut mukaan tapahtumaan, joka innoitti myös lukuisia meemejä ja johti Yhdysvaltain Ilmavoimien kannanottoon. Syyskuussa 2019 ilmoittautuneita oli jo yli 2,1 miljoonaa. Varsinaiseen tapahtumaan osallistui kuitenkin lopulta vain muutama tuhat ihmistä.
Alue 51 fiktiossa.
Google Earthin myötä suuri yleisö on päässyt tutkimaan tuoreita satelliittikuvia sekä kolmiulotteisia kuvia alueesta.
Alue 51:een liittyy monia ufo- ja salaliittoteorioita. Alue esiintyy useissa ufoja käsittelevissä fiktiivisissä mediatuotteissa, joista Suomessa tunnetuimpia ovat:
Luistelu

Luistelu on jäällä tapahtuvaa liikuntaa, jossa käytetään erityisesti tähän tarkoitukseen soveltuvia jalkineita eli luistimia. Luistimessa on kiinteä metalliterä, joka liukuu kevyesti jään pintaa pitkin ja mahdollistaa siten nopean liikkumisen. Luistelua voi harrastaa joko luonnonjäällä tai tähän tarkoitukseen jäädytetyllä luistinradalla.
Luistelun tekniikka on sittemmin siirtynyt myös hiihtourheiluun, jossa sitä kutsutaan luisteluhiihdoksi. Uusi luistelun muoto on myös rullaluistelu, jossa luistimessa on metalliterän asemasta pienet pyörät, jolloin luistelu on mahdollista myös asfaltilla tai muulla riittävän tasaisella alustalla. 
Luistelu urheilulajina.
Luistelun eri muotoja ovat
Alexandre Piankoff

Alexandre Piankoff (; 18. lokakuuta 1897 Pietari — 20. heinäkuuta 1966 Bryssel) oli venäläinen arkeologi ja egyptologi. Hänet tunnetaan parhaiten uskonnollisten tekstien käännöstyöstä.
Alexandre Piankoff syntyi Pietarissa Venäjällä vuonna 1897. Hän kiinnostui egyptologiasta jo nuorella iällä tutustuessaan venäläisten museoiden kokoelmiin.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Piankoff opiskeli kirjallisuutta, vieraita kieliä sekä muinaisen egyptin kieltä. Sodan alkaessa hän joutui keskeyttämään opiskelunsa mutta jatkoi niitä taas sodan päätyttyä Berliinissä. Hän muutti vuonna 1924 Pariisiin, jossa hän opiskeli Pariisin yliopistossa. Vuonna 1930 hän valmistui filosofian tohtoriksi.
Toisen maailmansodan alettua Piankoff liittyi Ranskan joukkoihin vuonna 1940. Hän päätyi ennen pitkää Kairoon, johon jäi sodan jälkeen asumaan. Hän työskenteli Ranskan itämaisen arkeologian instituutissa, Kairossa, jossa hän erikoistui muinaisen egyptin, arabian, koptin, persian, turkin, ranskan, saksan, englannin sekä venäjän kieliin.
Piankoff työskenteli Kuninkaiden laaksossa Ramses V:n ja Ramses VI:n haudassa (KV9), jossa hän dokumentoi seinämaalauksia ja käänsi niiden tekstejä. Hän tutki vuonna 1958 myös faarao Tutankhamonin haudan hautatekstejä. Merkittävin osa Piankoffin työstä tapahtui Theban nekropolissa, jossa hän tulkitsi useita muinaisia uskonnollisia tekstejä mm. "Ran litanian", Unaksen hautatekstejä sekä Yön ja Päivän kirjat.
Piankoff kuoli vuonna 1966 Brysselissä Belgiassa.
Äitienpäivä

Äitienpäivä on äitien kunniaksi vuosittain vietettävä juhlapäivä. Sen ajankohta vaihtelee maittain. Sitä vietetään eri päivinä monissa osissa maailmaa, yleisimmin maalis- tai toukokuussa. Suomessa äitienpäivä on toukokuun toisena sunnuntaina, ja se on yksi virallisista liputuspäivistä.
Vuonna äitienpäivää vietetään Suomessa sunnuntaina . toukokuuta.
Monien perheiden perinteeseen kuuluvat esimerkiksi aamiainen äidille vuoteeseen tai itse tehty kortti. Korttien yhteydessä äitiä muistetaan usein äitienpäivärunolla tai -värssyllä. Nykyään myös äitienpäivälounaat ja -brunssit ovat suosittuja. Äideille on perinteisesti kerätty valkovuokkoja. Suomen valtakunnallisessa äitienpäiväjuhlassa tasavallan presidentti myöntää äitienpäivänkunniamerkkejä ansioituneille äideille. Myös isoäitejä usein juhlistetaan äitienpäivänä.
Historia.
Toukokuun toiseen sunnuntaihin vakiintuneen äitienpäivän vietto alkoi Yhdysvalloista. Anna Jarvisin äidin kuolema 1905 sai Jarvisin ajattelemaan, ettei yhteiskunta ottanut huomioon äitien asemaa kansakunnan teollistumisen ja lasten kasvatuksessa. Jarvisin ehdotuksesta järjestettiin muistojuhla kaikille äideille Andrewsin metodistikirkossa toukokuussa 1907. Seuraavana vuonna, 10. toukokuuta 1908 vietettiin ensimmäistä ”virallista” äitienpäiväjuhlaa Jarvisin kotikaupungissa Philadelphiassa ja kuutta vuotta myöhemmin, 1914 Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson julisti äitienpäivän kansalliseksi juhlapäiväksi, jota juhlittaisiin toukokuun toisena sunnuntaina.
Äitienpäivää vietettiin Suomessa ensimmäisen kerran 7. heinäkuuta 1918, mutta vain paikoittain maaseudulla, varmuudella Alavieskassa, Harjavallassa ja Urjalassa sekä kolme viikkoa myöhemmin Korpilahdella. Äitienpäivän toi Suomeen aikoinaan kansakoulunopettajana ja kansanedustajana toiminut Vilho Reima. Seuraavana vuonna juhlittiin jo laajemmin syyskuun toisena sunnuntaina ja sen jälkeen toukokuun kolmantena sunnuntaina vuoteen 1927, jolloin äitienpäivä siirrettiin nykyiselle paikalleen viikkoa aikaisemmaksi. Äitienpäivä vahvistettiin viralliseksi liputuspäiväksi 1947. 
Jatkosodassa äitienpäivänä 10. toukokuuta 1942 Suomen asevoimien ylipäällikkö, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim myönsi antamallaan päiväkäskyllä kaikille Suomen äideille yhteisesti 4. luokan Vapaudenristin kunniamerkin. Tämän päiväkäskyn painettu kopio on edelleen kehystettynä monien Suomen evankelis-luterilaisten kirkkorakennusten seinällä.
Äitienpäivätilaisuuksien järjestäjinä ovat Suomessa toimineet Kotikasvatusyhdistys ja Väestöliitto.
Helsingin ortodoksinen hiippakunta

Helsingin hiippakunta on yksi Suomen ortodoksisen kirkon hiippakunnista.
Helsingin hiippakunnan keskuspaikka on Helsinki ja hiippakunnan piispana toimii Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa. Hiippakunnan pääkirkko on Helsingin Katajanokalla sijaitseva Uspenskin katedraali. Hiippakunnan piispan arvonimi on "korkeasti pyhitetty Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa".
Helsingin hiippakuntaan kuuluu kolme seurakuntaa, joiden yhteenlaskettu jäsenmäärä on yli 32 000. Pappeja hiippakunnassa on 70, diakoneja 24 sekä kirkkoja ja tsasounia 40.
Historiaa.
Suomen ortodoksit olivat vuoteen 1892 saakka kuuluneet Venäjän ortodoksisen kirkon Pietarin hiippakuntaan. Tuona vuonna perustettiin Suomen hiippakunta, jonka piispanistuin oli Viipurissa ja virkanimike Viipurin ja Suomen piispa. Suomen itsenäistymisen jälkeen, kun Suomen ortodoksinen kirkko oli perustettu vuonna 1923, kirkko jaettiin seuraavana vuonna kahteen hiippakuntaan, jotka olivat Viipurin hiippakunta ja Karjalan hiippakunta. Karjalan hiippakunnan piispasta tuli Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa virkapaikkanaan Sortavala, mutta vaikka Viipuriin jäi piispanistuin, se oli tyhjänä vuoteen 1935 saakka, jolloin sen piispaksi vihittiin Aleksanteri Karpin. Hiippakuntaan kuului koko eteläinen Suomi.
Toisen maailmansodan ja alueluovutusten jälkeen hiippakunnan keskus siirtyi Helsinkiin ja nimikin muutettiin Helsingin hiippakunnaksi. Piispana jatkoi Aleksanteri kuolemaansa vuoteen 1969 saakka. Hänen jälkeensä Helsingin piispaksi valittiin silloinen kirkkokunnan apulaispiispa Johannes (Rinne). Helsingin hiippakunta korotettiin arvoltaan metropoliittakunnaksi vuonna 1972, ja piispan arvonimeksi tuli Korkeasti Pyhitetty Helsingin metropoliitta. Johanneksen tultua valituksi Karjalan ja koko Suomen arkkipiispan virkaan vuonna 1987 Helsingin metropoliitaksi valittiin apulaispiispa Tiihon (Veikko Tajakka). 
Metropoliitta Tiihonin jäätyä eläkkeelle vuonna 1996 Helsingin metropoliitaksi valittiin Leo (Makkonen), joka on nykyinen arkkipiispa. Vuodesta 2002 lähtien Helsingin metropoliittana toimi metropoliitta Ambrosius. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2017 jälkeen, jolloin arkkipiispan istuin siirrettiin Helsinkiin. Piispan virkanimikkeenä on ollut vuoden 2018 alusta lähtien Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa.
Chobits

Chobits on Clampin piirtämä manga-sarja, jossa on kahdeksan osaa. Siitä tehty anime-sarja (26 varsinaista jaksoa ja yksi OVA; Chibits) valmistui vuonna 2002. Sarja on huomattavan tunnettu. Mangaa ei ole julkaistu suomeksi, mutta sitä on julkaissut englanniksi Tokyopop. Tämän menetettyä oikeudet sarjaan Chobits päätyi Dark Horse Comicsille uudelleenjulkaistavaksi. Animea on julkaistu Yhdysvalloissa englanninksi käännettyinä DVD:inä, josta sitä myös tuodaan Suomeen.
Juoni.
Chobitsin päähenkilö on Motosuwa Hideki, 18-vuotias ikänsä maalla asunut nuori mies, joka lähtee Tokioon preppauskouluun opiskelemaan - tavoitteenaan yliopisto. Sarja sijoittuu tulevaisuuteen, jossa tietokoneet ovat kehittyneet ihmismäisiksi ja ihmisen tavoin eläviksi laitteiksi, persocomeiksi. Hidekillä ei ole varaa tällaiseen laitteeseen, mutta kuin ihmeen kaupalla hän löytää kadulta hylätyn persocomin, joka osaa sanoa vain "Chii". Ja hän nimeää tämän Chiiksi. Hideki ottaa Chiin itselleen, mutta siinä on jotain outoa. Chii käyttäytyy aivan erilaisesti kuin muut persocomit. Olisiko vanha nettilegenda Chobitsista, erikoisesta persocom-sarjasta, joka pystyy itsenäiseen ajatteluun ja tunteisiin, sittenkin totta? Chii oppii myös kaikenlaista Hidekin avulla, jopa uusia sanoja ja eleitä. Samalla kun Chii oppii Hidekiltä jokapäiväisiä asioita, Hideki oppii paljon persocomeista ja Chiistä. Varsinkin sen että jokainen päivä Chiin kanssa on seikkailu. Voiko persocomia rakastaa? Voivatko ne rakastaa ihmistä? Ja jos voivat niin mitä sitten tapahtuu? Kysymykset pyörivät Hidekin päässä loppuun asti. Vasta aivan lopussa Hideki saa tietää mikä Chiin salaisuus on.
Koulu

Koulu on oppilaitos, jossa opetetaan ja opitaan yhteiskuntaan liittyviä taitoja. Myös rakennusta, jossa koulu toimii, sanotaan kouluksi tai koulurakennukseksi.
Koulu on usein valtiollinen tai kunnallinen, harvemmin yksityinen, instituutio, jonka tehtävänä on järjestää virallista, tutkintoihin johtavaa koulutusta. Koulunkäynti perustuu Suomessa oppivelvollisuuteen, johon liittyy perustuslain takaama oikeus ilmaiseen peruskoulutukseen ja jatkokoulutukseen varallisuuden estämättä. Oppivelvollisuusiän ylittäneiden osalta puhutaan yleensä oppilaitoksesta.
Suomen sana koulu tulee latinan ja ruotsin kautta kreikan sanasta "skhole". Kreikan sana merkitsi vapaiden miesten vapaa-aikaa, joutenoloa, jota he käyttivät henkiseen ja ruumiilliseen itsensä kehittämiseen.
Koulua voidaan pitää instituutiona, jonka tehtävä on alun perin ollut ratkaista sosiaalistumisen ongelma. Nykyisin koululle sälytetään muitakin kasvatuksellisia ongelmia, kuten syrjäytyminen, huumeiden käyttö ja niin edespäin.
Historia.
Jo muinaisessa Kreikassa koulutuksen tavoitteena oli varmistaa seuraavan sukupolven kansalaistaidot, sivistys ja sotilaskunto. Kuuden tai seitsemän vuoden iästä alkaen poijille opetettiin lukemista, kirjoittmaista, laskentoa, historiaa, musiikkia ja etiikkaa. Noin 7-9 vuotta myöhemmin oppiaineisiin lisättiin filosofia, retoriikka ja korkampi matematiikka. Myös liikunnan opetus oli keskeisessä roolissa.
Keskiajalla kirkolla oli keskeinen rooli Euroopan koulutuksessa.
Suomen koulutusjärjestelmä.
Suomen koulujärjestelmä jakautuu peruskouluun (kaikille yhteinen), toiseen asteeseen (lukiot ja ammattioppilaitokset) sekä korkea-asteeseen (yliopistot ja ammattikorkeakoulut). Näiden rinnalla toimii aikuis- ja täydennyskoulutusta antavia yksiköitä, joista osa on yksityisiä. Myös peruskoulun ja toisen asteen oppilaitoksen ylläpitäjä voi olla yksityinen. Oppivelvollisuuden voi suorittaa myös peruskoulua korvaavassa koulussa kuten steinerkoulussa, mutta tämä on harvinaista.
Koulut voidaan toisaalta jakaa niiden tarkoituksen mukaan perustaitoja tarjoaviksi, yleissivistäviksi, ammatillisiksi, erikoissivistäviksi tai tieteellisiksi. Kouluksi kutsutaan myös esikoulua. Peruskoulussa noudatetaan opetussuunnitelmaa, joka voi hieman vaihdella riippuen esimerkiksi omasta äidinkielestä.
Nunna

Nunna on eri uskontokuntien perinteessä nainen, joka viettää tiukan uskonnollista ja askeettista elämää usein saman elämäntavan valinneiden ihmisten yhteisössä, luostarissa. Nunnan miespuolinen vastine on munkki.
Nunna kristinuskossa.
Nunna katolisessa kirkossa.
Katolisessa traditiossa on hyvin paljon eri sääntökuntia. Yleisesti ottaen, kun henkilö menee luostariin, hän käy läpi joitakin vuosia kestävän kokelasajan, jonka jälkeen hän antaa luostarilupauksen. Benediktiinisissä sääntökunnissa lupaukset koskevat pysyvyyttä yhden tietyn luostarin jäsenenä, kuuliaisuutta luostarin johtajaa kohtaan ja elämäntapojen muutosta (mukaan lukien naimattomuutta ja köyhyyttä). Toisissa sääntökunnissa lupaukset koskevat naimattomuutta, köyhyyttä ja kuuliaisuutta.
Useimmat sääntökunnat katolisessa kirkossa ovat aktiivisia. Sisaret työskentelevät opettajina, sairaanhoitajina, sosiaalityöntekijöinä, professoreina jne. tai seurakuntien palveluksessa. Kontemplatiivisissa sääntökunnissa nunnat elävät klausuurissa, mikä tarkoittaa, että he lähtevät harvoin luostarin ulkopuolelle, mutta he voivat ottaa vastaan vieraita tarkoitusta varten rakennetuissa tiloissa. Klausuuriluostarit ovat omavaraisia ja ne ansaitsevat rahaa myymällä esimerkiksi hilloja, makeisia tai leivonnaisia tai valmistamalla kirkossa käytettäviä esineitä tai tekevät muuta sopivaa työtä, kuten alihankintatöitä.
Nunnaluostarin johtajaa kutsutaan abbedissaksi vain benediktiiniluostareissa tai vanhoissa birgittalaisluostareissa, muutoin häntä sanotaan priorinnaksi eli luostarin johtajaksi.
Nunna ortodoksisessa kirkossa.
Ortodoksisessa kirkossa tie nunnaksi kulkee kokelaskauden kautta. Ensin luostarielämään tutustuva nainen on kuuliaisuussisar ilman mitään vihkimyksiä. Sopivaksi katsotun ajan jälkeen kuuliaisuussisar vihitään viitankantajaksi eli niin sanotuksi puolinunnaksi. Kuuliaisuussisarta voidaan nimittää myös noviisiksi ja häntä kutsutaan puhuttelunimellä "sisar" (esimerkiksi sisar Anna).
Noviisikauden jälkeen seuraa vihkimys nunnaksi ja puhuttelunimenä käytetään Suomessa kirkollisen nimen yhteydessä "äitiä".
Nunnaluostarin johtajaa kutsutaan igumeniaksi.
Lintulan luostari on merkittävä suomalainen ortodoksinen nunnaluostari.
Nunna buddhalaisuudessa.
Buddhalaisessa perinteessä nunnat elävät munkkien tapaan selibaatissa, mutta nunnat ja munkit saattavat elää samassa luostarissa. Buddhalaisnunnien asuja on lukuisia erilaisia, mutta munkkien tapaan nunnatkin ajavat päänsä kaljuiksi.
Lotharingia

Lotharingia oli kuningaskunta Euroopassa. Sen nimi oli peräisin kuningas Lothar II:n nimestä, joka hallitsi maata 855–869. Hän sai maan vuonna 855 isältään Lothar I:ltä, joka hallitsi maata 795–855.
Lotharingia käsitti seuraavat alueet:
Lotharingian kuningaskunnan historia päättyi kuninkaan kuoleman myötä ja siitä tuli Lothringenin herttuakunta. Alue jaettiin ja siitä tuli Ranskan ja Saksan välinen kiistakapula. Alueen nimestä on peräisin nykyinen Lothringen ().
Ortodoksisen kirkon kanonit

Kanoni on kirkon kirjallinen, voimassa oleva määräys (ohjesääntö), joka velvoittaa kaikkia kirkon jäseniä yhteisesti ja kutakin erikseen. Sanalla kanoni on ortodoksisessa kirkossa kolme toisistaan poikkeavaa merkitystä:
Tässä artikkelissa keskitytään vain kolmannen kohdan kanoneihin eli kirkolliskokousten ja pyhien isien säännöskokoelmien sääntöihin..
Julkaisut.
Kaikki kirkon kanonit (perustavat ja lisäsäännökset) ovat vv. 1852-1859 julkaistussa "Ateenalaisessa Sintagmassa", kreikkalainen teksti latinankielisin selityksin varustettuna on myös teoksessa: "Synodikón sive Pandectae canonum ss. Apostolorum et Conciliorum ab ecclesia graeca receptorum, nec non canonicarum ss. Patrum epistolarum. - Guil. Beveregius recensuit" (Oxonii, 1672).
Muita teoksia, joissa on kanoneja ja niiden selityksiä:
Kanonit.
Kanonit jaetaan kahteen pääluokkaan, perustaviin ja lisäsäännöksiin.
A. Perustavat säännöt.
Perustavat säännöt jaetaan neljään alaluokkaan:
"I Pyhien apostolien säännöt"
"II Ekumeenisten kirkolliskokousten säännöt" jakautuvat edelleen kuuteen alaluokkaan:
1. Nikean ensimmäisen kirkolliskokouksen säännöt 
2. Konstantinopolin ensimmäisen kirkolliskokouksen säännöt 
3. Efesoksen kirkolliskokouksen säännöt 
4. Khalkedonin kirkolliskokouksen säännöt 
5. (Konstantinopolin) Trullon kirkolliskokouksen säännöt 
6. Nikean toisen kirkolliskokouksen säännöt 
"III Paikallisten kirkolliskokousten säännöt" jakautuvat edelleen kymmeneen alaluokkaan:
1. Ankyran kirkolliskokouksen säännöt 
2. Neokesarean kirkolliskokouksen säännöt 
3. Gangran kirkolliskokouksen säännöt 
4. Antiokian kirkolliskokouksen säännöt 
5. Laodikean kirkolliskokouksen säännöt 
6. Sardikan kirkolliskokouksen säännöt 
7. Konstantinopolin v:n 394 kirkolliskokouksen säännöt 
8. Kartagon kirkolliskokouksen säännöt 
9. Konstantinopolin v:n 861 kirkolliskokouksen säännöt 
10.Konstantinopolin v:n 879 kirkolliskokouksen säännöt 
"IV Pyhien isien säännöt" jakautuvat edelleen kolmeentoista alaluokkaan:
1. Dionisios Aleksandrialaisen säännöt 
2. Gregorios Neokesarealaisen säännöt 
3. Pietari Aleksandrialaisen säännöt 
4. Athanasios Suuren säännöt 
5. Basileios Suuren säännöt 
6. Timoteos Aleksandrialaisen säännöt 
7. Gregeorios Teologin säännöt 
8. Amfilokios Ikoniolaisen säännöt 
9. Gregorios Nyssalaisen säännöt 
10.Teofilos Aleksandrialaisen säännöt 
11.Kyrillos Aleksandrialaisen säännöt 
12.Gennadios Konstantinopolilaisen säännöt 
13.Tarasios Konstantinopolilaisen säännöt
B. Lisäsäännökset.
Lisäsäännökset jakautuvat myös neljään alaluokkaan:
I Johannes Paastoajan kanonikon 
II Nikeforos Tunnustajan säännöt 
III Nikolaos Grammatikon synodaliset vastaukset 
IV Basileios Suuren, Johannes Krysostomoksen ja Anastasioksen kanoniset säännöt
Igumeni

Igumeni tai igumeeni, (, "hēgoúmenos"; , "igumen") on ortodoksisessa kirkossa käytettävä katolista apottia vastaava nimitys mies- eli munkkiluostarin johtajasta. Puhuttelutapa on 'isä igumeni'.
Igumenilla on oikeus käyttää igumeninsauvaa, jota on olemassa kahta mallia: yläpäässä olevalla poikkipuulla varustettu sauva, jota käytetään jumalanpalveluksissa, sekä suora matkasauva, jota igumeni käyttää ulkona liikkuessaan. 
Suomessa Valamon luostarin igumenille kuuluu erityisenä arvomerkkinä Venäjän keisari Aleksanteri I:n myöntämä oikeus kantaa koruristiä ja käyttää jumalanpalveluksissa mitraa. 
Nais- eli nunnaluostarin johtajasta puhuttaessa arvonimi on igumenia.
Igumenia

Igumenia on ortodoksisessa kirkossa käytössä oleva katolista abbedissaa vastaava nimitys nais- eli nunnaluostarin johtajasta. Mies- eli munkkiluostarin johtajasta käytettävä vastaava nimitys on igumeeni.
Tunnukset.
Igumeniasta käytetään puhuttelunimeä "äiti igumenia". Hänellä on oikeus antaa papillinen siunaus. Igumenialla on oikeus käyttää ortodoksista papinristiä, jossa on keskellä erityinen sädekuvio ja hänelle voidaan myöntää myös koruristi. Kuten igumeenillakin, myös igumenialla on oikeus käyttää igumeeninsauvaa. Näitä on olemassa kahta mallia: yläpäässä olevalla poikkipuulla varustettu toimitussauva sekä suora matkasauva, jota käytetään kirkon ulkopuolella.
Suomalaiset igumeniat.
Ensimmäinen suomalaissyntyinen igumenia on ollut vuonna 2012 kuollut Lintulan luostarin johtajatar, äiti igumenia Marina (Maria Iltola). Hänen edeltäjänsä, vuonna 1999 edesmennyt äiti igumenia Antonina oli viimeinen alkuperäisestä Kivennavan Lintulasta tullut nunna; Heinävedelle hän tuli nuorena noviisina. Myös uusi johtajatar, äiti igumenia Mikaela, joka vihittiin tehtäväänsä vuonna 2012, on suomalainen.
Arkkimandriitta

 
Arkkimandriitta ( ja ), on ortodoksisessa kirkossa pappismunkille annettava arvonimi. Arvonimen myöntää piispa. Se vastaa seurakuntapapiston rovastin arvonimeä.
Venäläisessä perinteessä arkkimandriitan arvo myönnettiin yleensä vain luostarin johtajalle eli igumeenille.
Kreikkalaisessa perinteessä samassa luostarissa voi olla useita arkkimandriittoja.
Uudessa Valamossa arvonimi otettiin käyttöön 1970-luvun lopussa piispainkokouksen päätöksellä. Siihen asti sitä oli käytetty vain merkkinä eläkkeelle siirtymisestä.
Ekumeeninen kirkolliskokous

Ekumeeninen kirkolliskokous (, ’synodi’, , konsiili) on koko (tunnettua tai tunnustettua) kristikuntaa koskeva piispainkokous, jonka päätösten katsotaan edustavan koko kristikunnan yleistä ja yhteistä kantaa. Ekumeenisten kirkolliskokousten ekumeeninen (ts. koko maan piiriä koskeva) luonne ja arvostus on peräisin paikalliskirkkojen kattavasta osallistumisesta niihin sekä tehtyjen päätösten myöhemmästä hyväksymisestä kautta kristikunnan. 
Eri kirkoilla on eri näkemyksiä siitä, mitkä kirkolliskokoukset ovat ekumeenisia. Lisäksi erityisesti monet protestanttiset kirkot, vaikka hyväksyvätkin useiden kirkolliskokousten ekumeenisuuden, usein painottavat, etteivät ne ole opillisissa asioissa Raamatun kaltaisesti arvovaltaisia. Alla olevassa listassa on merkitty mistä lähtien mikäkin kirkko ei katso kirkolliskokouksia ekumeenisiksi. Katolisen kirkon mukaan kaikki luetellut kokoukset ovat ekumeenisia.
Nikean ensimmäinen kirkolliskokous

Nikean kirkolliskokous eli Ensimmäinen ekumeeninen kirkolliskokous eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, yhteiseksi ja apostoliseksi” tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 325 Nikeassa Bitynian pääkaupungissa, nykyisen Turkin alueella. Tämä oli historiallisesti ensimmäinen yritys saavuttaa yksimielisyys kaikkia kristittyjä edustavassa kirkossa.
Keisari Konstantinus Suuri kutsui kirkolliskokouksen koolle Hosius Kordubalaisen ja paavi Sylvester I:n suosituksesta, koska aleksandrialaisen presbyteerin Areioksen oppi areiolaisuus herätti kirkossa suuria erimielisyyksiä. Areios väitti, että Poika, Kristus, on luotu eikä siten samanarvoinen kuin Isä Jumala. Kokouksessa Areios tuomittiin harhaoppiseksi. Raamatun pohjalta muotoiltiin kristillinen kolminaisuusoppi: ”Jumala on kolmiyhteinen – Isä, Poika ja Pyhä Henki. Kolme persoonaa, mutta vain yksi Jumala.”
Koolla oli 318 kirkkoisää, joista huomattavimmat olivat Aleksandrian piispa Aleksander, Antiokian piispa Eustatios ja Jerusalemin piispa Makarios. Paavi Sylvester I ei voinut sairautensa vuoksi osallistua kokoukseen mutta lähetti edustajakseen Korduban piispan Hosiuksen ja papit Vincentiuksen ja Vituksen. Armeniaa edusti Aristakes. Muita osallistujia olivat esimerkiksi Nikolaos Myrralainen, Spyridon Kyproslainen ja Pafnutios Teebeläinen.
Piispojen lisäksi kirkolliskokoukseen osallistui myös presbyteerejä eli pappeja ja diakoneja. Myöhemmin Aleksandrian piispaksi valittu kirkkoisä Athanasios Suuri osallistui kokoukseen Aleksandrian piispa Aleksanderin avustajana ollessaan vielä nuori diakoni. Puheenjohtajana toimi todennäköisesti paavi Sylvester I:n legaatteja johtava Korduban piispa Hosius, mutta myös Antiokian piispalla Eustatioksella ja Aleksandrian piispalla Aleksanderilla oli merkittävä osuus kokouksessa. Kokouksen kunniapuheenjohtaja oli keisari Konstantinus Suuri. Täyttä historiallista varmuutta kokouksen hierarkiasta ei ole, koska arviot perustuvat myöhempien sukupolvien lausuntoihin ja allekirjoitusten järjestykseen kokouksen päätöksissä. Aikaisimmat tarkat käytetyt muistiinpanot termeistä l. asioista kirkolliskokouksessa ovat Eusebiuksen Life of Constantine 3.6 vuodelta 338, Athanasioksen 'AD Afros Epistola Synodien vuonna 369, ja kirje paavi Damasus I:lle vuonna 382 ja latinalaisten piispojen Konstantinopolin kirkolliskokouksesta.
Kirkolliskokouksessa annettiin kirkkoa sitova uskontunnustus, joka täydennettiin vuonna 381 järjestetyssä Konstantinopolin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa muotoon, joka nykyään tunnetaan Nikean uskontunnustuksena. Uskontunnustus sisältää Areiosta vastaan suunnatun oppituomion eli anateeman. Lisäksi kokouksessa annettiin 20 kanonia eli sääntöä.
318 isän uskontunnustus.
Nikeassa päätetty kirkon uskontunnustuksen muoto ja anateema on seuraava:
Efesoksen kirkolliskokous

Efesoksen kirkolliskokous pidettiin Efesoksessa, nykyisen Turkin alueella vuonna 431. Kyseessä oli kolmas ekumeeninen kirkolliskokous eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, yhteiseksi ja apostoliseksi" tunnustetun seurakunnan piispojen kirkolliskokous.
Kirkolliskokouksen kutsui koolle Rooman keisari Theodosius II. Puheenjohtajana oli Kyrillos Aleksandrialainen. Koolla oli lähes 200 kirkkoisää, lähinnä itäisiltä alueilta. Rooman piispan eli paavi Celestinus I:n edustajina oli kolme legaattia. Kokous pidettiin Efesoksen Marian kirkossa tai sen yhteydessä.
Kokouksen tarkoitus oli käsitellä kristologista eli Kristuksen olemusta käsittelevää kiistaa, jonka nestorialaiset olivat saaneet aikaan. Konstantinopolin arkkipiispa Nestorios väitti, että Kristuksessa oli kaksi persoonaa, jumalallinen ja inhimillinen. Katolinen (=yleinen) kirkko piti kiinni Nikean kirkolliskokouksen vuoden 325 kannasta, jonka mukaan Kristus ja Isä Jumala ovat samaa olemusta (kreik. "homoūsios"), ja Efesoksen kirkollis­kokous tuomitsi nestoriolaisuuden harhaoppisena. Kokous vahvisti, että Kristuksella on kaksi luontoa (Jumala ja ihminen) yhdessä persoonassa.
Päätöksestä seurasi samalla, että Neitsyt Maria oli Jumalansynnyttäjä, mitä nimitystä Nestorios ei ollut hyväksynyt. Marian kunnioitus lisääntyi, ja hänet tunnustettiin Efesoksessa Jumalan äidiksi. Marialta sai pyytää esirukouksia, ja hänelle sai omistaa kirkkoja, mutta näin oli ollut jo ennen kokousta. Itä-Suomen yliopiston professorin, ortodoksisen pappismunkin Serafim Seppälän sanoin:
Itäisissä sääntökokoelmissa on tälle kirkolliskokoukselle merkitty kahdeksan kanonia eli sääntöä ja yhdeksäntenä kirkolliskokouksen lähetyskirje Pamfylian paikalliselle kirkolliskokoukselle.
Efesoksen kirkolliskokous paljasti jälleen kerran patriarkaattien välisen kilpailun sekä Aleksandrian ja Antiokian koulukuntien erot.
Konstantinopolin kolmas kirkolliskokous

Konstantinopolin kolmas kirkolliskokous eli "Kuudes ekumeeninen kirkolliskokous" oli katolisten, ortodoksien ja muiden kristillisten ryhmien piispojen kirkolliskokous. Se pidettiin vuonna 680 Konstantinopolissa. Tämä kirkolliskokous oli kutsuttu käsittelemään dogmaattisia asioita, muun muassa Kristuksen jumalallista luontoa ja otettiin kantaa monoteletismiin. Kirkolliskokouksen kutsui koolle keisari Konstantinos IV.
Tässä vuoden 691 puolella alkaneessa ja vuonna 692 päättyneessä kokouksessa oli läsnä 227 kirkkoisää. Henkilökohtaisesti paikalla olivat Konstantinopolin, Aleksandrian, Antiokian ja Jerusalemin patriarkat. Paavin edustajina olivat hänen määräämänsä legaatit, heistä tärkeimpänä Hortingin arkkipiispa Basilius.
Kokous sääti 102 sääntöä, jotka kaikki ovat ortodoksisen kirkon sääntökokoelmissa. Läntinen kirkko ei nykyään tunnusta kaikille näille säännöille velvoittavaa asemaa, vaikka kokouksessa arkkipiispa Basilius allekirjoitti pöytäkirjan ensimmäisten joukossa.
Trullon kokous.
Kun kuudes ekumeeninen kirkolliskokous oli päättynyt ja kirkkoisät hajaantuneet, tuli tarve kutsua (kutsujana keisari Justinianus II) kirkolliskokousedustajat toistamiseen koolle Konstantinopoliin antamaan säännöksiä ja täydentämään sen, mikä aikaisemmin oli jäänyt tekemättä. Tätä myös Trullon kokouksen nimellä tunnettua kokousta nimitetään usein viides-kuudenneksi (engl. Qinisext) kirkolliskokoukseksi. Se pidettiin vuonna 692 ja sen pohjalta syntyi ortodoksikirkon kanoninen oikeus.
Nikean toinen kirkolliskokous

Seitsemäs ekumeeninen eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" tunnustetun kirkon piispojen kirkolliskokous pidettiin vuonna 787 Nikeassa ja Konstantinopolissa nykyisen Turkin alueella.
Tämä kirkolliskokous oli kutsuttu koolle kuvienraastajia vastaan.
Koolla oli noin 300–350 piispaa ja muuta kirkonmiestä sekä kirkon itäisestä että läntisestä osasta.
Puheenjohtajana oli Tarasios Konstantinopolilainen sekä keisarinna Irene, jonka aloitteesta kirkolliskokous oli kutsuttu koolle.
Kirkolliskokouksessa hyväksyttiin kuvien kunnioittamista koskeva dogmi ja annettiin 22 kanonia eli sääntöä. Itäisissä sääntökokoelmissa ovat kaikki 22 sääntöä sekä kirkolliskokouksen lähetyskirje simoniasta paavi Hadrianukselle.
Hyderabad (Intia)

Hyderabad (, ) (tunnetaan myös nimellä Bhagyanagar) on Intian neljänneksi suurin kaupunki ja Telanganan sekä Andhra Pradeshin osavaltioiden yhteinen pääkaupunki. Osa Hyderabadin kaupunkialueesta sijaitsee Hyderabadin piirikunnassa, ja Hyderabad on sen sekä sitä ympäröivän Rangareddin piirikunnan pääkaupunki. Hyderabad muodostaa Secunderabadin kanssa kaksoiskaupungin, jotka erottaa toisistaan vuonna 1562 rakennettu Hussain Sagarin tekojärvi. Vuonna 2011 kaupungissa asui 6 809 970 ja koko kaupunkialueella 7 749 334 henkeä.
Telanganan osavaltion irtauduttua Andhra Pradeshista kesäkuussa 2014 Hyderabad jäi Telanganan puolelle, mutta pysyy myös Andhra Pradeshin pääkaupunkina ainakin kymmenen vuoden ajan.
Historia.
Hyderabad siirrettiin nykyiselle paikalleen Musijoen varteen Muhammad Kuli Kutb Šahin valtakaudella vuonna 1591, koska edellisessä pääkaupungissa Golkondassa oli pulaa vedestä. Muhammad Kuli Kutb Šah määräsi myös rakennettavaksi loistokkaan Charminarin moskeijan kiitokseksi kaikkivaltiaalle, joka oli pelastanut kaupungin ruttoepidemialta.
Kulttuuri ja koulutus.
Hyderabadissa sijaitsee Ramoji Film City, joka on maailman suurin elokuvastudio. Siellä kuvataan suuri osa telugunkielisen elokuvateollisuuden elokuvista.
Korkeakouluopetusta antaa esimerkiksi Hyderabadin yliopisto.
Hyderabad (Pakistan)

Hyderabad on kaupunki Pakistanin Sindhin provinsissa. Kaupunki on perustettu vuonna 1768 ja se toimi Sindhiä vuoteen 1843 saakka hallinneiden Kalhora- ja Talpur-dynastioiden pääkaupunkina. Britit siirsivät hallinnollisen keskuksen myöhemmin Karachiin. Hyderabadin asukasluku oli vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 1 732 693, mikä teki siitä Pakistanin 8. suurimman kaupungin.
Maantiede.
Hyderabad sijaitsee Pakistanissa keskellä Sindhin provinssin eteläosaa. Kaupunki on Indusjoen itärannalla ja ympäröivä seutu on laajaa alluviaalitasankoa. Etelässä sijaitsevat Ganjo Takkarin kukkulat.
Hyderabad voidaan jakaa tiheästi rakennettuun vanhaankaupunkiin ja uudempiin alueisiin sen ympärillä.
Historia.
Ennen nykyisen kaupungin perustamista Hyderabadin paikalla sijaitsi historiallinen Nirunkotin kaupunki. Islam levisi alueelle Muhammad bin Kasim al-Thakafin valloitusretkillä 700-luvulla.
Nykyinen Hyderabad on perustettu suhteellisen hiljattain. Kaupungin perusti vuonna 1768 Sindhin tuolloinen Kalhora-dynastian hallitsija Ghulam Šah Kalhora. Hallitsijan entinen pääkaupunki Khudabad oli kärsinyt merkittäviä tuhoja Indusjoen tulvissa vuonna 1757. Ghulam Šah Kalhora rakennutti Gandjo Takar -nimiselle harjanteelle suuren, mutta nykyisin jo raunioituneen linnoituksen ja nimesi uuden kaupungin Hyderabadiksi Ali ibn Ali Talibin eli paikallisittain Haydarin mukaan. Ghulam Šah Kalhora kuoli vuonna 1773. Vuodesta 1783 Hyderabadia hallitsi Talpur-dynastia. Talpur-hallitsijat tekivät Hyderabadista uuden pääkaupunkinsa ja Fath Ali Khan Talpur toteutti mittavia uudelleenrakennustöitä. Kalhora- ja Talpur-dynastiat jättivät jälkeensä esimerkiksi hautarakennuksia.
Talpur-dynastia hallitsi vuoteen 1843 saakka, jolloin sindhiläiset kärsivät tappiot briteille Mianin ja Dabon taisteluissa. Sindhistä tuli osa Brittiläistä Intiaa ja alueen hallinnollinen keskus siirtyi Karachiin. Samalla entisen valtakeskus Hyderabadin merkitys väheni. Kaupunki alkoi kuitenkin myöhemmin kasvaa.
Väestö.
Hyderabadin asukasluku oli Pakistanin vuoden 2017 väestönlaskennan mukaan 1 732 693. Tuolloin kaupunki oli asukasluvussa mitattuna Pakistanin 8. suurin. Vuoden 1998 vastaavassa laskennassa asukasluku oli 1 166 894 ja vuonna 1961 asukasluku oli 434 537. Paikalliset kuuluvat useisiin eri etnisiin ryhmiin, kuten esimerkiksi balucheihin, rajputeihin, sindheihin ja jateihin. Yleisimpiä kieliä ovat urdu ja sindhi.
Maria Pariisilainen

Pyhä Maria Pariisilainen eli Äiti Maria (Skobtsova), syntymänimeltään Jelizaveta Jurjevna Pilenko (; 20. joulukuuta 1891 Riika, Venäjän keisarikunta – maaliskuu 1945 Ravensbrück, Saksa) oli alkuaan venäläinen aatelisnainen ja runoilija, sittemmin emigranttina Ranskassa elänyt nunna ja Ranskan vastarintaliikkeen aktiivinen jäsen. Hän ehti olla naimisissa kaksi kertaa: ensimmäisessä avioliitossa sukunimenä "Kuzmina-Karavajeva", toisessa "Skobtsova". Äiti Maria teki pitkän päivätyön köyhien ja unohdettujen hyväksi. Toisen miehensä kuoleman jälkeen hän vihkiytyi nunnaksi, mutta luostariin vetäytymisen sijaan hän omistautui venäläispakolaisten auttamiseen Ranskassa. Hän perusti Pariisiin kaksi köyhäintaloa. Natsimiehityksen aikana hän lähetti ruoka-apua vangeille ja auttoi juutalaisia pois maasta ja piilotti heitä kotiinsa. Hänet ilmiannettiin ja pidätettiin. Äiti Maria kuoli Ravensbrückin keskitysleirillä maaliskuussa 1945.
Äiti Maria kanonisoitiin Ekumeenisen patriarkaatin Pyhän Synodin päätöksellä vuonna 2004. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun ortodoksinen kirkko kanonisoi Länsi-Euroopassa asuneita henkilöitä.
Samalla kanonisoitiin muitakin Ranskassa asuneita venäläisiä emigrantteja, jotka kuolivat natsien vainoissa. Muut kanonisoidut ovat isä Aleksis Medvedkov (1867–1934), isä Dimitri Klepinine (1904–1944), äiti Marian poika Georgi Skobtsov (1921–1944) ja Elia Fondaminski (1880–1942). Ranskan uusmarttyyrien yhteiseksi muistopäiväksi Konstantinopolin Pyhä Synodi määräsi heinäkuun 20. päivän.
Emissio (taloustiede)

Emissio tarkoittaa arvopaperien kuten osakkeiden tai obligaatioiden liikkeelle laskemista.
Osake-emissiosta käytetään tavallisesti nimitystä osakeanti.
Suomessa valtion obligaatiot laskee liikkeelle valtiokonttori. 
Emissiokurssi tarkoittaa hintaa, jolla arvopaperi lasketaan liikkeelle. Emissiokurssi ei välttämättä ole sama kuin arvopaperin nimellisarvo. Emissiokurssi voidaan ilmoittaa myös liikkeeseenlaskuhinnan suhteena nimellisarvoon. Emissiokurssi 100 (prosenttia) merkitsee, että lainasta maksetaan sen nimellisarvo. Jos emissiokurssi alittaa 100, lainasta maksetaan alle nimellisarvon.
Emissiovoitto tarkoittaa emissiokurssin ja nimellisarvon erotusta. Emissiovoitto jää arvopaperin liikkeeseenlaskijalle.
Rekyyli (osakemarkkinat)

Rekyyli on osakkeiden kurssikehityksen äkillinen heilahdus vastakkaiseen suuntaan. 
Kurssiin voi jyrkän nousun aikana tulla hetkellinen lasku ja laskun aikana äkillinen käännös ylöspäin. Rekyyli seuraa usein markkinoiden ylireagointia johonkin uutiseen tai tapahtumaan.