tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fizeaun–Foucault’n koe

Fizeaun–Foucault’n koe on ranskalaisten fyysikoiden Hippolyte Fizeaun ja Léon Foucault’n vuonna 1850 suunnittelema koejärjestely, jolla he mittasivat valonnopeutta. Laitteisto koostui valonlähteestä, josta tuleva valo heijastui pyörivästä peilistä kohti paikallaan olevaa peiliä, joka oli noin 35 kilometrin etäisyydellä. Pyörivä peili ehti kiertyä valon kulkiessa siitä paikallaan olevaan peiliin ja takaisin. Tämän vuoksi valo heijastui takaisin hieman eri kohtaan kuin mistä se oli alun perin tullut. Jos peilien välinen etäisyys on "h", aika ensimmäisen ja toisen pyörivästä peilistä tapahtuvan heijastumisen välillä on:
formula_1 , jossa "c" = valonnopeus.
Kun tunnetaan rattaan pyörimisnopeus formula_2, kulman "θ" kiertymä vastaa heijastuksien välistä aikaa:
formula_3
Valonnopeus voidaan laskea kun tiedetään kulma "θ", kulmanopeus ja mitattu etäisyys "h":
formula_4
Detektori on 2"θ":n kulmassa valonlähteen suuntaan nähden, koska valo osuu peilin pyörimisen johdosta pyörivään peiliin "θ" astetta alkuperäistä heijastuskulmaa pienemmässä kulmassa peilin normaalin suhteen katsottuna, jolloin myös heijastuskulma pienenee "θ" astetta.
Foucault’n koe perustui Fizeaun kokeeseen (Kuva 2). Vuonna 1849 Fizeau käytti laitteistoa, joka koostui valonlähteestä, isosta hammastetusta pyörivästä renkaasta, peilistä ja detektorista. Rengas pyöri nopeasti akselinsa ympäri ja valonsäde kulki valonlähteestä hampaanraon kautta peiliin, josta se heijastui takaisin. Valon kulkuun kuluva aika voitiin helposti mitata kun tiedettiin tarkka matka ja renkaan kulman muutos. Fizeau sai valonnopeudelle ilmassa arvon 315 000 kilometriä sekunnissa, joka on noin 15 % liian suuri arvo.
Italian liberaalinen puolue

Italian liberaalinen puolue ("Partito Liberale Italiano", PLI) oli Italiassa toiminut puolue.
Puolue sai alkunsa ryhmästä, jonka Camillo Cavour loi Sardinian kuningaskunnan parlamenttiin vuonna 1848. Ryhmä jatkoi myöhemmin toimintaansa yhdistyneen Italian parlamentissa. Liberaalit eivät muodostaneet 1800-luvulla yhtenäistä puoluetta, vaan kyseessä oli lähinnä parlamentin enemmistöä hallinnut samanmielisten ryhmä. Liberaalit kannattivat tuolloin keskitettyä hallintoa, vapaakauppaa, regressiivistä verotusta ja rajoitettua äänioikeutta. Ryhmä hajosi 1860-luvulla oikeisto- ja vasemmistosiipiin, joista vasemmisto nousi vuodesta 1876 alkaen hallitsevaksi. Liberaalien johtamat koalitiohallitukset dominoivat Italian politiikkaa aina ensimmäiseen maailmansotaan asti. Sodan jälkeen liberaalit kuitenkin menettivät suuren osan poliittisesta voimastaan. Italian liberaalinen puolue (PLI) perustettiin virallisesti vuonna 1922. Se liittoutui aluksi fasistien kanssa, mutta Benito Mussolini lakkautti sen vuonna 1925.
Puolue perustettiin uudelleen toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1944. Se näyttäytyi nyt oikeistolaisempana ja omaksui vahvan antikommunistisen linjan. Puolue oli kylmän sodan aikana kannatukseltaan pieni, mutta valtaa pitäneen kristillisdemokraattisen puolueen tärkeä liittolainen, ja sai toisinaan vaikutusvaltaisia asemia Italian hallituksessa. Vuonna 1992 paljastunut "tangentopoli"-korruptioskandaali tuhosi puolueen uskottavuuden. PLI lakkautettiin vuonna 1994 ja suurin osa sen poliitikoista siirtyi Forza Italia -puolueeseen.
Tupoksen koulu

Tupoksen koulu on Limingan Tupoksen taajamassa sijaitseva yhtenäiskoulu.
Elokuussa 2022 oppilaita koulussa oli 815.
Historiaa.
Tupokseen ensimmäinen koulurakennus rakennettiin vuonna 1924, ja se tunnettiin vuoteen 1930 asti nimellä Vesikarin koulu.
Džaba Kankava

Džaba Kankava (, s. 18. maaliskuuta 1986 Tbilisi, Gruusian SNT, Neuvostoliitto) on georgialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on vuodesta 2021 edustanut slovakialaista Slovan Bratislavaa. Hän on aiemmin pelannut kotimaansa lisäksi Venäjällä, Ukrainassa, Ranskassa ja Kazakstanissa. Hän sai täyteen sata A-maaottelua kolmantena georgialaisjalkapalloilijana vuonna 2021.
Kankava edusti vuoden 2004 loppuun kotimaassaan Tbilisin Dynamoa. Vuonna 2005 hän pelasi Venäjällä Alania Vladikavkazin joukkueessa sekä vuosina 2006–2015 Ukrainassa Arsenal Kiovassa, Dnipro Dnipropetrovskissa ja lainasopimuksella Kryvbas Kryvyi Rihissä. Kaudet 2015–2017 hän edusti Ranskassa Stade de Reimsiä ja pelasi ensimmäisellä kaudella 27 ottelua Ligue 1:ssä ja toisella kaudella 20 ottelua Ligue 2:ssa. Vuoden 2017 jälkipuoliskon Kankava oli ilman sopimusta mutta pääsi sitten kolmeksi vuodeksi kazakstanilaisseura Toboliin. Alkuvuonna 2021 hän pelasi ranskalaisseura Valenciennesissa 14 Ligue 2 -ottelua. Kesällä 2021 hän siirtyi Slovan Bratislavaan.
Kankava on pelannut Georgian A-maajoukkueessa syyskuusta 2004 alkaen ja toiminut joukkueen kapteeninakin. Hän on pelannut A-maajoukkueessa huhtikuun 2024 loppuun mennessä 101 ottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia, joista viisi on EM-karsinnoista, kaksi Kansojen liigasta ja kolme ystävyysotteluista. Yhden maaleistaan hän teki kesäkuussa 2011 EM-karsintaottelussa Kroatiaa vastaan ja yhden lokakuussa 2015 EM-karsintaottelussa Saksaa vastaan.
Muuta.
Kankava pelasti 30. maaliskuuta 2014 Ukrainan valioliigan ottelussa Kiovan Dynamon Oleh Husjevin hengen, kun tämä oli törmännyt rajusti Dnipron maalivahdin Denys Boikon kanssa. Husjev nielaisi kielensä tilanteessa ja olisi saattanut kuolla ilman Kankavan apua.
Niklas Österlund

Niklas Österlund oli HC TPS:n eli Turun Palloseuran toimitusjohtaja. Hänet valittiin toimitusjohtajaksi 19. marraskuuta vuonna 2012. Österlund on kauppatieteen maisteri ja toiminut Turun Seudun Osuuspankin palveluksessa noin vuodesta 2004. Österlund on toiminut Turun Osuuskaupassa toimitusjohtajana vuodesta 2024.
Josep Bonaplata

Josep Bonaplata i Corriol (1795–1843) oli katalonialainen liikemies. Hänet tunnetaan miehenä, joka toi höyrykoneen Espanjaan.
Bonaplata matkusti nuorena Englantiin tutustumaan tekstiilitehtaisiin ja höyrykoneen käyttöön. Palattuaan Barcelonaan vuonna 1832 hän perusti kahdeksan kumppaninsa kanssa yrityksen nimeltä Bonaplata, Rull, Borell ja kumppanit. Yritys valmisti sekä tekstiileitä että automaattisia kutomakoneita. Se kehräsi ja kutoi puuvillaa ja pellavaa ja valmisti koneita kaikkiin työvaiheisiin. Tekstiilialan työntekijät arvasivat että teollinen vallankumous veisi heiltä työpaikat, ja polttivat tehtaan vuonna 1835. Tuohon aikaan yrityksessä oli 600 työntekijää.
Josep Bonaplata lähti kahden kumppaninsa kanssa Madridiin ja perusti sinne konepajan. Hänen poikansa käytti alkuperäisen tekstiilitehtaan jäljelle jääneet osat ja perusti Barcelonaan uuden yrityksen.
Marie-Laure Delie

Marie-Laure Delie (s. 29. tammikuuta 1988 Villiers-le-Bel) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Delie on pelannut Ranskan naisten maajoukkueessa 123 maaottelua ja tehnyt niissä 65 maalia. Viimeksi hän on pelannut maajoukkueessa marraskuussa 2017. Hän on edustanut maajoukkuetta MM-kilpailuissa 2011 ja olympialaisissa 2012, joissa molemmissa hän teki kaksi maalia, EM-kilpailuissa 2013, jossa hän Ranskan avausottelussa Venäjää vastaan teki kaksi maalia, MM-kilpailuissa 2015, jossa hän teki kolme maalia, sekä EM-kilpailuissa 2017.
Seuratasolla Delie on edustanut FC Metziä vuodesta 2018. Aiemmin hän on edustanut CNFE Clairefontainea kausina 2005–2007, Paris Saint-Germainia kaudella 2007–2008 ja kausina 2013–2018 sekä Montpellier HSC:tä kausina 2008–2013.
Barry Bonds

Barry Lamar Bonds (s. 24. heinäkuuta 1964 Riverside, Kalifornia) on yhdysvaltalainen entinen baseballpelaaja, joka pelasi 22 kautta Major League Baseball (MLB) -sarjassa edustaen Pittsburgh Piratesia ja San Francisco Giantsia. Bonds tunnettiin erinomaisena lyöjänä ja hän oli kuutena vuonna lyöjän tuottavuutta mittaavan OPS-tilaston kärjessä. Hän omaa myös useita MLB:n lyöntiennätyksiä: hänellä on eniten kunnareita sekä koko uran aikana (762) että yhdellä kaudella (73, vuodelta 2001), ja lisäksi hänellä on eniten vapaataipaleita. Bonds valittiin urallaan ennätykselliset seitsemän kertaa National Leaguen (NL) arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Myös Bondsin isä Bobby Bonds pelasi MLB:ssä edustaen kausina 1968–1981 yhteensä kahdeksaa eri joukkuetta.
Tomas Johansson (painija)

Tomas Johansson (s. 20. heinäkuuta 1962 Haaparanta) on entinen ruotsalainen raskaansarjan painija.
Tomas Johansson on Ruotsin rajakaupungin Haaparannan kaksikielinen kasvatti. Hän aloitti painiharrastuksensa vuonna 1971 paikallisessa Haparanda SKT -seurassa. HSKT:ta hän edusti painiurallaan aina vuoteen 1997. Nuoruudessaan hän paini niin kreikkalais-roomalaista kuin vapaata painimuotoa. Juniorivuosinaan alle 20-vuotiaana hän saavutti useamman kerran mitalisijoituksia muun muassa 1980, 1981 ja 1982 pronssisijat EM-paineissa.
Aikuisten sarjan mestaruuskisoihin Tomas Johansson osallistui ensimmäisen kerran vuonna 1983 Kiovan MM-kisoissa sijoituksen ollessa 130 kg:n sarjan seitsemäs. Seuraava vuosi oli sitten läpimurtovuosi, mutta myös katastrofaalinen. Itäblokin boikotoidessa Los Angelesin vuoden 1984 kesäolympialaisia mahdollisuudet menestykseen olivat erinomaiset. Tomas Johansson sijoittuikin toiseksi, mutta hän jäi kiinni anabolisten steroidien käytöstä ja hylättiin. Seurasi 18 kuukauden kilpailukielto.
Kärsittyään kilpailukiellon Tomas Johansson palasi huippupainiin takaisin ja saavutti maailmanmestaruuden keväällä 1986 Budapestissä pistevoitolla Neuvostoliiton Vladimir Grigorjevista. Hän oli sillä hetkellä ensimmäinen ei-itäeurooppalainen 33 vuoteen, joka voitti raskaimman sarjan mestaruuden. Sen jälkeen ei mestaruutta tullut, sillä sarjaa hallitsi venäläispainija Aleksandr Karelin. Soulin olympiakisoissa 1988 tuli pronssia ja Barcelonan kesäolympialaisissa 1992 hopeaa. Kansainvälistä painiuraa jatkui vielä vuoden 1996 Atlantan kesäolympialaisiin asti. Siellä Johansson sijoittui vielä seitsemänneksi. Sen jälkeen hän paini vielä Saksassa sarjamuotoista painiliigaa vuosina 1996–1998.
Urallaan Johansson edusti Haparanda SKT:ta vuosina 1972–1997, Gävlen BK Lokea vuosina 1998–1999 ja painiessaan Saksassa sikäläistä Hallbergmoos-seuraa vuosina 1996–1998.
You &amp; Me (Disclosuren kappale)

You &amp; Me on brittiläisen Disclosuren kappale, joka sisältää myös Eliza Doolittlen esittämiä vokaaleja. Se julkaistiin Isossa-Britanniassa digitaalisesti ladattavana 28. huhtikuuta 2013. Kappale on kolmas single duon debyyttistudioalbumilta, Settleltä. Kappaleen sanoittivat Howard Lawrence, Guy lawrence, James Napier, Eliza Caird, sekä tuotti Disclosure. Kappaleelle on julkaistu myös musiikkivideo YouTubessa 25. huhtikuuta 2013, jonka kokonaispituus on neljä minuuttia ja neljäkymmentä sekuntia.
Haudattu

Haudattu () on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin kirjoittama pienoisromaani, jonka pääosassa on rikoskomisario Kurt Wallander. Romaani ilmestyi alun perin hollanniksi käännettynä vuonna 2004. Ruotsinkielinen versio julkaistiin vasta 2013, samoin kuin suomenkielinen.
Romaanin tapahtumat sijoittuvat aikaan ennen viimeistä Kurt Wallander -kirjaa "Rauhaton mies". Sen pohjalta on tehty jakso "Musta syksy "brittiläiseen Wallander-televisiosarjaan.
Feel This Moment

Feel This Moment on yhdysvaltalaisen rap-artistin Pitbullin kappale, jolla duetoi laulaja Christina Aguilera. Kappale on Pitbullin seitsemänneltä studioalbumilta "Global Warming". Kappaleen julkaisi Mr. 305, Polo Grounds Music, ja RCA Records 4. helmikuuta 2013 albumin neljäntenä singlenä. Se on dancepop-, hip house- ja electro house -kappale. Sanoituksellisesti kappale kertoo pysähtymisestä hetkeksi arvostamaan elämää. Sen ovat sanoittaneet Nasri Atweh, Chantal Kreviazuk, Adam Messinger, Sir Nolan, DJ Buddha, Pitbull, ja Aguilera, ja sen tuottamisesta vastasivat Adam Messinger, Sir Nolan, Nasri Astweh ja DJ Buddha.
Kappale samplaa A-ha:n kappaletta ”Take on Me”.
Syyskuuhun 2014 mennessä singleä oli myyty Yhdysvalloissa digitaalisesti yli 2,4 miljoonaa kappaletta.
Jääkiekon I-divisioonan kausi 1999–2000

Jääkiekon I-divisioonan kausi 1999–2000, oli viimeinen I-divisioonan nimellä pelattu kausi ennen Mestiksen perustamista.
12 joukkueen runkosarjan jälkeen ensimmäiseksi sijoittunut selviytyi liigakarsintaan suoraan, ja sijoille 2–9 sijoittuneet joukkueet pelasivat pudotuspelit kahdesta muusta karsintapaikasta. Liigakarsinnan neljäs joukkue oli SM-liigan kahdenneksitoista sijoittunut joukkue. Runkosarjan kaksi viimeistä joutuivat karsimaan sarjapaikastaan seuraavaksi kaudeksi perustettuun Mestikseen II-divisioonan parhaiden kanssa.
Oulun Kärpät voitti runkosarjan selvällä 20 pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen Vaasan Sportiin. Kärpät nousi SM-liigaan voittamalla ratkaisevassa ottelusarjassa Lahden Pelicansin voitoin 3–1.
Ryan Jones

 
Ryan Jones (s. 14. kesäkuuta 1984 Chatham, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelaa DEL-joukkue Kölner Haiessa.
Ura.
Jones teki NHL-debyyttinsä Nashville Predatorsissa kaudella 2008-2009. Ensimmäisen NHL-liiga maalinsa hän teki 15. syyskuuta, 2008, Dallas Starsia vastaan Marty Turcon seläntaakse.
Kaudella 2009-2010 Jones siirtyi Nashville Predatorsista Edmonton Oilersiin.
Ensimmäisen hattutemppunsa Jones teki 2. joulukuuta, 2011 Columbus Blue Jacketsia vastaan. Edmonton Oilers voitti ottelun 6-3.
Jones teki 6. heinäkuuta, 2013, yhden vuoden pituisen jatkosopimuksen Edmonton Oilersin kanssa.
Alankomaalainen keittiö

Alankomaalainen keittiö eli hollantilainen keittiö perustuu yksinkertaisiin ruokiin, joita ovat muun muassa erilaiset pataruoat, ohukaiset, meren antimet ja meijerituotteet.
Ruokia.
Yksi Alankomaiden tärkeimmistä peruselintarvikkeista on hollantilainen juusto. Maan tunnetuin juusto on gouda, joka tulee Goudan kaupungista. Keskiajalla edam-juusto oli maan tärkeimpiä vientituotteita, kun Edamin kaupungilla vielä oli meriyhteys. Kolmas tunnettu hollantilainen juusto on Leerdammer.
Alankomaalainen pataruoka "stamppot" on tyypillinen paikallinen arkiruoka, jonka pääraaka-aine on peruna. Vanhin ja suosituin pataruoka on "hutspot", joka tehdään naudanlihasta, sipulista, porkkanasta ja perunasta. Patoihin käytetään Alankomaissa muitakin kasviksia, kuten kaalia, sekä lisäksi sianlihaa ja makkaraa. Myös papuja ja herneitä käytetään maan keittiössä paljon; suosituin sentyyppinen ruokalaji on herneistä ja sianlihasta valmistettu keitto "snert".
Kalastuksella on Alankomaille ollut aina suuri merkitys. Maan suosituimpiin kalaruokiin kuuluu matjessilli, vielä kutematon nuori silli, joka syödään perinteisesti kokonaisena ilman lisukkeita. Myös sinisimpukoita viljellään runsaasti, vaikka suurin osa sadosta viedäänkin naapurimaihin. Simpukankasvatuksen keskus on Yerseke Schelde -joen suulla.
Suosittu alankomaalainen kakku on rusinakakku "poffert", jota syödään kahvin kanssa, jälkiruokana tai välipalana. Alankomaalaiset tarjoavat poffertin yleensä voin, sokerin ja siirapin kanssa. Suurikokoiset alankomaalaiset ohukkaat ("pannekoeken") ovat tunnettu herkku, ja maassa on jopa niihin kokonaan erikoistuneita ravintoloita. Limburgin erikoisuus on "vlaai", litteä pyöreä leipäkakku, joka on päällystetty hedelmillä tai riisipuurolla. Twentessä valmistetaan "krenteweggeä", joka on litteä ja pitkulainen rusinapulla.
Alankomaalaiset ovat maailman ahkerimpia lakritsinsyöjiä. Jouluisin maassa nautitaan etenkin piparkakkua muistuttavaa "speculaas"-leivonnaista, joka on maustettu kanelilla, muskotilla, kardemummalla, mausteneilikalla ja inkiväärillä. Speculaas valetaan puisiin muotteihin, joiden kuviot esittävät yleensä perinteisiä hahmoja ja aiheita. Muita alankomaalaisia jouluherkkuja ovat hunajakakku "ontbijtkoek" ja mausteinen mantelipikkuleipä "janhagel".
Alankomaiden kansallisjuoma on alun perin ohrasta, rukiista, maissista ja katajanmarjasta tehty genever-viina. Siihen voidaan käyttää nykyisin myös muita marjoja ja hedelmiä. Myös liköörit ovat Alankomaissa suosittuja.
Ratko Perić

Ratko Perić (s. 2. helmikuuta 1944 Rovišće) on bosniahertsegovinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Mostar-Duvnon (-Trebinje e Mrkanin) hiippakuntaan 29. kesäkuuta 1969 ja nimitettiin sen koadjuuttoripiispaksi 29. toukokuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Franjo Kuharic, jota avustivat Giuseppe Uhac ja Pavao Žanić.
Perićistä tuli 24. heinäkuuta 1993 Mostar-Duvnon piispa.
Ludwig Schick

Ludwig Schick (s. 22. syyskuuta 1949 Marburg) on saksalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Fuldan hiippakuntaan Eduard Schick 15. kesäkuuta 1975. Hänet nimitettiin Fuldan vihkipiispaksi sekä Auzian titulaaripiispaksi 20. toukokuuta 1998, ja piispaksi vihkiminen seurasi 12. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Johannes Dyba, jota avustivat Johannes Kapp ja Alvaro Leonel Ramazzini Imeri. 
Schick sai 28. kesäkuuta 2002 nimityksen Bambergin arkkipiispaksi.
Angelo Massafra

Angelo Massafra (s. 23. maaliskuuta 1949 San Marzano di San Giuseppe) on Albaniassa toimiva italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hän kuuluu fransiskaaneihin. Hänet vihki papiksi Francesco Minerva 21. syyskuuta 1974. Hänet nimitettiin Rrëshenin hiippakunnan johtoon 7. joulukuuta 1996, ja piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1997. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Miroslav Stefan Marusyn. 
Massafra sai 28. maaliskuuta 1998 nimityksen Shkodërin arkkipiispaksi.
Antun Bauer

Antun Bauer (11. helmikuuta 1856 – 7. joulukuuta 1937) oli kroatialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi heinäkuussa 1879 ja nimitettiin Zagrebin koadjuuttoriarkkipiispaksi sekä Pessinuksen titulaariarkkipiispaksi 20. tammikuuta 1911. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. tammikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Rafael Merry del Val y Zulueta, jota avustivat Domenico Taccone-Gallucci ja Uberto Maria Fiodo.
Bauerista tuli 26. huhtikuuta 1914 Zagrebin arkkipiispa, jona hän toimi, kunnes kuoli 81-vuotiaana virassa.
Gerd Dicke

Ernst Franz Gerd Werner Dicke (s. 28. maaliskuuta 1928 Erfurt) on saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Aachenin hiippakuntaan 25. heinäkuuta 1952 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Iria Flavian titulaaripiispaksi 16. helmikuuta 1970. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Johannes Pohlschneider, jota avustivat Joseph Ludwig Buchkremer ja Willem Petrus Bartholomaeus Cobben. 
Dicke jäi eläkkeelle 21. marraskuuta 2003.
Eduard Schick

Eduard Schick (23. helmikuuta 1906 – 20. marraskuuta 2000) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Fuldan hiippakuntaan 22. joulukuuta 1928 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Aradin titulaaripiispaksi 14. huhtikuuta 1962. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Adolf Bolte, jota avustivat Wilhelm Kempf ja Joseph Maria Reuß.
Schick sai 18. joulukuuta 1974 nimityksen Fuldan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 12. tammikuuta 1975. Hän jäi eläkkeelle 1. heinäkuuta 1982.
Schick osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Kasimir Felix von Badeni

Kasimir Felix von Badeni (; 14. lokakuuta 1846 Surochów, Galitsia – 9. heinäkuuta 1909 lähellä Krasnea) oli puolalaissyntyinen itävaltalainen kreivi ja valtiomies, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1895–1897. Hänen tšekkinationalisteille tekemänsä myönnytykset johtivat saksankielisen väestön jyrkkään vastareaktioon.
Badeni syntyi rikkaaseen galitsialaiseen maanomistajasukuun. Hän opiskeli lakia Krakovan yliopistossa ja aloitti virkauransa Itävallan sisäministeriössä vuonna 1866. Hän toimi vuodesta 1879 ja vuodesta 1888 Galitsian kuvernöörinä, jolloin saavutti maineen ankarana vallankäyttäjänä. Badeni nimitettiin vuonna 1895 Itävalta-Unkarin itävaltalaisen puoliskon pää- ja sisäministeriksi armeijan tukemana. Hänen hallituksensa sai selvitettäväkseen vaikeat kiistat äänioikeuden laajentamisesta sekä tšekin ja saksan kielten aseman määrittelystä Böömissä. Toukokuussa 1896 Badenin hallitus sai vietyä läpi äänioikeusuudistuksen, joka toi äänioikeuden kaikille vähintään viiden guldenin verran veroa maksaville yli 24-vuotiaille miehille. Äänioikeuden laajentaminen hyödytti vaaleissa varsinkin kansallismielisiä nuortšekkiläisiä, kroaatteja ja sosialisteja.
Badeni yritti hillitä kiihkeimpiä nationalisteja ja hänen suosituksestaan keisari Frans Joosef I lykkäsi kolmesti antisemitistinä tunnetun Karl Luegerin nimitystä Wienin pormestariksi. Tyydyttääkseen nuortšekkiläisten vaatimuksia Badenin hallitus antoi huhtikuussa 1897 määräyksen, jolla tšekin kielestä tehtiin Böömissä ja Määrissä hallinnon sisäinen kieli. Tämä olisi pakottanut Böömin ja Määrin saksankieliset virkamiehet oppimaan tšekkiä tai vaihtoehtoisesti jättämään tehtävänsä. Seurauksena oli saksankielisten nationalistien protestiaalto sekä kaduilla että parlamentissa. Varsinkin Georg von Schönererin johtama Kansallispuolue protestoi ja kesäkuussa 1897 Baden joutui keskeyttämään parlamentin eli valtakunnanneuvoston ("Reichsrat") istuntokauden. Kutsuessaan valtakunnanneuvoston syyskuussa uudelleen koolle vahvistamaan vuoden 1867 kompromissin uusimisen Badenin hallitus sääti niin sanotut Falkenhaynin lait, joiden tarkoituksena oli estää parlamentin työn vaikeuttaminen. Marraskuussa eräitä edustajia erotettiin neuvostosta näiden lakien perusteella, mikä johti suuriin joukkomielenosoituksiin Wienissä. Grazissa syntyi jopa väkivaltainen yhteenotto mielenosoittajien ja sotilaiden välillä. Wienin pormestariksi nimitetty Lueger vaati Badenin eroa tai muuten vallankumous uhkaisi. Keisari hyväksyi Badenin eron 28. marraskuuta.
Paul Gautsch von Frankenthurn

Paul Gautsch von Frankenthurn (26. helmikuuta 1851 Döbling – 20. huhtikuuta 1918 Wien) oli itävaltalainen valtiomies, joka toimi kolmesti Itävallan pääministerinä vuosina 1897–1898, 1904–1906 ja 1911.
Gautsch von Frankenthurn opiskeli Wienin yliopistossa ja aloitti uransa vuonna 1874 Itävallan opetusministeriössä. Hän toimi opetusministerinä 1885–1893 Eduard Taaffen ja 1895–1897 Kasimir Badenin hallituksessa. Hän sai 1890 paronin aatelisarvon ja 1895 elinikäisen jäsenyyden parlamentin ylähuoneessa. Gautsch von Fankenthurn nimitettiin Badenin eron jälkeen uudeksi pääministeriksi marraskuussa 1897, mutta epäonnistuttuaan Böömin kielilainsäädännön uudistamisessa hän erosi jo seuraavan vuoden maaliskuussa. Sen jälkeen hän toimi valtion tiliviraston päällikkönä, kunnes hänet kutsuttiin uudelleen pääministeriksi 1. tammikuuta 1905. Gautschin toinen hallitus esitti yleisen äänioikeuden käyttöönottoa, mikä herätti vastustusta etuoikeutetuissa säädyissä. Tämä johti hallituksen kaatumiseen huhtikuussa 1906, mutta alullepantu äänioikeusreformi toteutui kaikesta huolimatta seuraavana vuonna. Gautsch von Frankenthurmin kolmas pääministerikausi vuonna 1911 jäi vain muutaman kuukauden mittaiseksi.
Franz von Thun und Hohenstein

Franz Anton von Thun und Hohenstein (2. syyskuuta 1847 Tetschen (nyk. Děčín), Böömi – 1. marraskuuta 1916 Tetschen) oli itävaltalainen ruhtinas ja valtiomies, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1898–1899.
Franz von Thun und Hohensteinin isä oli diplomaattina toiminut kreivi Friedrich von Thun und Hohenstein. Thun und Hohenstein oli vuodesta 1881 Itävallan valtakunnanneuvoston ylähuoneen jäsen ja vuodesta 1883 Böömin maapäivien puheenjohtaja. Hän toimi Böömin kuvernöörinä 1889–1895 sekä 1911–1915 ja oli ministerinä toimineen setänsä Leo von Thun und Hohensteinin tavoin suhteellisen myötämielinen tšekkejä kohtaan. Hän kannatti kompromissia tšekkien ja Böömin saksalaisten välillä, mutta jyrkkää nationalismia edustanut nuortšekkiläinen puolue hankaloitti hänen asemaansa ja pakotti hänet eroamaan vuonna 1895. Thun und Hohensteinin lyhytikäinen hallitus puolestaan kaatui saksalaisnationalistien vastustukseen. Se sai kuitenkin neuvoteltua uusiksi kompromissisopimuksen Unkarin kanssa. Thun und Hohenstein sai vuonna 1911 ruhtinaan aatelisarvon.
P-Diklooribentseeni

p-Diklooribentseeni eli 1,4-diklooribentseeni (C6H4Cl2) on bentseenin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään teollisuudessa liuottimena, orgaanisten synteesien lähtöaineena ja koimyrkkynä naftaleenin sijasta. p-Diklooribentseeni on o- ja m-diklooribentseenien isomeeri.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa p-diklooribentseeni on valkoisia voimakkaanhajuisia kiteitä. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja bentseeniin. p-Diklooribentseeni on ärsyttävä yhdiste, joka hengitettynä aiheuttaa päänsärkyä, pahoinvointia ja hengenahdistusta. Se saattaa olla karsinogeeninen aine.
Valmistus ja käyttö.
p-Diklooribentseeniä syntyy klooribentseenin valmistuksen sivutuotteena kloorattaessa bentseeniä. Sitä ja sen isomeerejä syntyy pääasiallisina tuotteina käytettäessä kahta ekvivalenttia klooria yhtä bentseeniekvivalenttia kohden. Katalyyttinä reaktiossa käytetään tyypillisesti rauta(III)kloridia ja rikkimonokloridia. Näin syntyy seos, joka sisältää noin 75 % p-diklooribentseeniä, 25 % o-diklooribentseeniä ja vain hyvin vähäisiä määriä m-isomeeriä. Näistä o-diklooribentseeni voidaan erottaa tislaamalla ja p-diklooribentseeni erotetaan m-diklooribentseenistä kiteyttämällä.
p-Diklooribentseeniä käytetään hajusteissa, liuottimena, desinfiointiaineena ja koiden karkotukseen. Kasvava käyttötarkoitus on lämpöä kestävien polyfenyleenisulfidipolymeerien valmistus. Yhdistettä käytetään väriaineiden, hyönteismyrkkyjen ja muiden kemikaalien tuotantoon ja siitä valmistetaan muun muassa 1,2,4-triklooribentseeniä ja 2,5-dikloorinitrobentseeniä.
Erica Hjerpe

Erica Louise Hjerpe (s. 20. elokuuta 1993 Mustasaari) on suomalainen seiväshyppääjä. Hänen seuransa on Vasa Idrottssällskap ja valmentajansa Mikael Westö.
Vuonna 2012 Hjerpe voitti 19-vuotiaiden suomenmestaruuden ja Pohjoismaiden mestaruuden. Vuonna 2013 hän voitti 22-vuotiaiden suomenmestaruuden ja aikuisten SM-pronssia Vaasan Kalevan kisoissa. Hän voitti SM-pronssia myös Porin Kalevan kisoissa 2015. Hänen ennätyksensä ulkona on 425 cm, jonka hän hyppäsi Lahdessa 14. kesäkuuta 2015.
Sisäratojen SM-kilpailuissa Hjerpe voitti 19-vuotiaiden mestaruuden vuonna 2012 ja 22-vuotiaiden mestaruuden vuonna 2013. Aikuisten hallikisoissa hän on saavuttanut hopeaa vuosina 2013 ja 2014. Sisäradoilla hänen ennätyksensä on Turussa 27. helmikuuta 2015 hypätty 423 cm.
Hjerpe opiskelee Svenska handelshögskolanissa.
Ernest von Koerber

Ernest von Koerber (6. marraskuuta 1850 Trento, Italia – 5. maaliskuuta 1919 Baden) oli itävaltalainen valtiomies, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1900–1904 ja 1916.
Koerber aloitti uransa virkamiehenä Itävallan kauppaministeriössä vuodesta 1874 ja kohosi 1893 osastopäälliköksi. Hänet nimitettiin 1895 valtionrautateiden päälliköksi,ja hän järjesti uudelleen maan rautatiehallinnon. Koerber toimi kauppaministerinä Gautsch von Frankenthurnin hallituksessa 1897–1898 ja sisäministerinä lyhyen aikaa syksyllä 1899. Hänet nimitettiin 18. tammikuuta 1900 Itävallan pääministeriksi maan kärsittyä pitkään lyhytikäisistä hallituksista. Koerber kokosi hallituksensa pääasiassa virkamiehistä ja keskittyi taloudellisiin ja hallinnollisiin uudistuksiin vältellen poliittisia kiistakysymyksiä. Hänen hallituksensa ei saanut tuekseen parlamentin enemmistöä, joten se joutui hallitsemaan poikkeussäädösten turvin. Koerber tuli kuitenkin suosituksi ja sai toteutetuksi suuren talouden uudistusohjelman, joka suosi kauppaa ja teollisuutta. Ohjelmalle saatiin neuvotelluksi myös parlamentin tuki. Lisäksi Koerberin hallitus lisäsi lehdistönvapautta. Samaan aikaan kansallisuusryhmien väliset ristiriidat kuitenkin pahenivat. Tšekkien ja saksankielisten väliset kiistat Böömissä johtivat viimein Koerberin hallituksen kaatumiseen vuonna 1904. Koerber toimi vielä ensimmäisen maailmansodan aikana Itävalta-Unkarin valtiovarainministerinä ja toistamiseen Itävallan pääministerinä lokakuusta joulukuuhun 1916.
Max Wladimir von Beck

Max Wladimir von Beck (6. syyskuuta 1854 Wien – 20. tammikuuta 1943 Wien) oli itävaltalainen paroni ja valtiomies, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1906–1908. Hänen hallituksensa toteutti miesten yleisen äänioikeuden vuonna 1907.
Beck aloititi virkamiesuransa vuonna 1876 ja palveli vuodesta 1880 Itävallan maatalousministeriössä, jossa hän kohosi vuonna 1900 osastopäälliköksi. Hän toimi myös kruununprinssi Frans Ferdinandin neuvonantajana. Tullessaan kesäkuussa 1906 Itävallan pääministeriksi Beck peri edeltävältä hallitukselta kaksi ongelmaa: kiistellyn äänioikeusreformin ja kriisiytyneet kauppaneuvottelut Unkarin kanssa. Beck hallitus antoi joulukuussa 1906 lakiesityksen, joka takasi valtakunnanneuvoston ("Reichsrat") vaaleissa miehille yleisen äänioikeuden ja eri kansallisuusryhmille suhteellisen edustuksen. Keisari vahvisti lain tammikuussa, ja ensimmäiset sen mukaiset vaalit pidettiin myöhemmin samana vuonna. Beckin hallitus jatkoi vallassa myös vaalien jälkeen. Se nojasi pääasiassa konservatiivisten puolueiden tukeen. Beckin hallitus laajensi myös sosiaalivakuutusta ja kansallisti rautateitä. Beck menetti Frans Ferdinandin tuen vastustettuaan Bosnia-Hertsegovinan liittämistä Itävalta-Unkariin. Hän joutui eroamaan pääministerin tehtävistä 15. marraskuuta 1908.
Nikon D7000

Nikon D7000 on japanilaisen kameravalmistaja Nikonin 15. syyskuuta 2010 julkaisema digitaalinen järjestelmäkamera. Kamerassa on 16,2 megapikselin DX-kokoinen kenno, joka vastaa APS-C:ä.
D7000 oli uusi harrastajille suunnattu tuote ja sijoittui tuotteiden Nikon D90:n ja Nikon D300s:n väliin.
Richard von Bienerth

Richard von Bienerth (vuodesta 1915 "von Bienerth-Schmerling"; 2. maaliskuuta 1863 Verona, Italia – 3. kesäkuuta 1918 Wien) oli itävaltalainen paroni ja virkamies, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1908–1911.
Bienerth työskenteli aluksi virkamiehenä Steiermarkin osavaltion hallinnossa, kunnes siirtyi vuonna 1886 Itävallan opetusministeriöön, jonka kansliapäälliköksi hän kohosi 1905. Samalla hänet nimitettiin keisarillisen valtaneuvoston jäseneksi. Bienerth toimi kesästä 1906 sisäministerinä Max von Beckin hallituksessa ja seurasi marraskuussa 1908 Beckiä pääministerinä. Bienerth pyrki sovittelemaan Böömin saksalaisten ja tšekkien tulehtuneita välejä alueellisen autonomian avulla, mutta ei saavuttanut tavoitettaan. Helmikuussa 1909 hän nimitti hallitukseen ministereiksi eri kansallisuuksien edustajia eli "landsmannministereitä". Vuoden 1911 vaalien jälkeen Bienerth ei saanut enää koottua enemmistöhallitusta ja erosi. Hän toimi sen jälkeen Ala-Itävallan statthalterina eli käskynhaltijana 1911–1915. Hänet korotettiin 1915 paronista kreiviksi.
Ripsi-iiva

Ripsi-iiva eli iiva ("Iva annua") on ruoho­vartinen kasvi, joka kasvaa Pohjois-Amerikassa laajalti luonnon­varaisena ja kuuluu asterikasvien heimoon. Mantereen itä­osissa sen muunnosta "Iva annua" var. "macrocarpa" on aikoinaan myös yleisesti viljelty.
Arkeologisten todisteiden mukaan iiva on kurpitsan, auringon­kukan ja savikan ohella Pohjois-Amerikan itä­osien vanhimpia viljelys­kasveja. Sitä alettiin viljellä syötävien siementensä vuoksi jo ennen vuotta 1500 eaa.
Iivan siemenet ovat hyvin ravitsevia, sillä niissä on 32 prosenttia proteiinia, huomattavasti enemmän kuin esimerkiksi vehnässä tai maississa, ja myös noin 45 prosenttia öljyä.
Viljelys­kasvina iivalla oli kuitenkin myös useita huonoja puolia. Se aiheuttaa herkästi siitepölyallergiaa, ja se voi käsiteltäessä ärsyttää ihoa. Kasvilla on myös voimakas, monien mielestä vasten­mielinen haju. Jared Diamondin mukaan nämä syyt vaikuttivatkin ratkaisevasti siihen, että iivaa lakattiin viljelemästä pian sen jälkeen, kun eräät Meksikosta peräisin olevat viljelys­kasvit, erityisesti maissi ja pavut, olivat tulleet alueella tunnetuiksi ja maissista oli viimeistään 900-luvulla kehittynyt alueen lyhyisiin kesiin sopeutuneita lajikkeita. Kun ensimmäiset eurooppalaiset 1500-luvulla saapuivat Pohjois-Amerikan itä­osiin, oli iivan viljelystä jo kokonaan luovuttu.
Karl von Stürgkh

Karl von Stürgkh (30. lokakuuta 1859 Graz – 21. lokakuuta 1916 Wien) oli itävaltalainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Itävalta-Unkarin itävaltalaisen osan pääministerinä vuosina 1911–1916. Hänen hallintonsa oli hyvin konservatiivinen ja autoritaarinen. Stürgkh kuoli salamurhan uhrina.
Elämäkerta.
Kreivi Stürgkh kuului ikivanhaan steiermarkilaiseen aatelissukuun. Hän valmistui vuonna 1881 lakimieheksi Grazin yliopistosta ja työskenteli sen jälkeen Grazissa hallintovirkamiehenä. Hän siirtyi 1886 Itävallan opetusministeriöön, jossa yleni 1894 ministerineuvokseksi. Hänet valittiin 1891 valtakunnanneuvoston ("reichsrat") alahuoneeseen eli edustajainkamariin, jossa hän kuului Verfassungstreuer Grossgrundbesitz -nimiseen suurmaanomistajien äärikonservatiiviseen puolueeseen. Stürgkh luopui virastaan ja edustajanpaikastaan 1895 protestina hallituksen päätökselle muuttaa Cillin saksalainen lukio sloveeninkieliseksi. Hän kuitenkin palasi edustajainkamariin jo 1897. Hän vastusti jyrkästi vuoden 1907 äänioikeusreformia.
Stürgkh nimitettiin helmikuussa 1909 opetusministeriksi Richard von Bienerthin hallitukseen ja hän jatkoi tässä tehtävässä, kunnes hänet nimitettiin itse pääministeriksi 3. marraskuuta 1911. Hän kokosi hallituksensa virkamiehistä ja puolueettomista asiantuntijoista, joten varmistaakseen enemmistön tuen valtakunnanneuvostossa hän joutui tekemään lehmänkauppoja eri puolueryhmien kanssa. Stürgkhin hallitus sai vuosina 1912–1913 vietyä läpi asevoimien uudistusohjelman ja eräitä muita uudistuksia, mutta pääministerin suhteet parlamenttiin heikkenivät pian. Stürgkh ei kyennyt ratkaisemaan valtakunnan kansallisuusristiriitoja parlamentaarisin keinoin, joten hän hajotti parlamentin useita kertoja. Hän hajotti Böömin maapäivät pysyvästi vuonna 1913 ja koko valtakunnanneuvoston maaliskuussa 1914, minkä jälkeen hän johti Itävaltaa poikkeussäädösten turvin.
Stürgkh kannatti heinäkuussa 1914 sodan aloittamista Serbiaa vastaan ja kieltäytyi kutsumasta parlamenttia uudelleen koolle. Varsinkin maailmansodan aikana hän sai paljon vihollisia vähemmistökansallisuuksien edustajista ja sensuurin vastustajista. Häntä syytettiin myös kotirintaman elintarvikepulasta ja hänestä tuli monien silmissä tehottoman autoritaarisen hallinnon kasvot. Sosiaalidemokraattinen poliitikko Friedrich Adler ampui Stürgkhin hotelli Meissl und Schadnin ruokasalissa Wienissä 21. lokakuuta 1916. Murhaaja oli Itävallan sosiaalidemokraattisen puolueen puheenjohtajan Victor Adlerin poika. Adler sai kuolemantuomion, joka lievennettiin armahduksella 18 vuoden vankeudeksi, ja hänet armahdettiin kokonaan sodan päätyttyä.
Aloys Jousten

Aloys(ius) Jousten (2. marraskuuta 1937 Sankt Vith – 20. syyskuuta 2021) oli belgialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Liègen hiippakuntaan 8. heinäkuuta 1962 ja nimitettiin sen johtoon 9. toukokuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Godfried Danneels, jota avustivat Pier Luigi Celata, Albert Jean Charles Ghislain Houssiau, Guillaume Marie van Zuylen ja Paul Schruers.
Jousten jäi eläkkeelle 31. toukokuuta 2013.
Luettelo Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokista

Luettelo Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokista listaa Yhdysvaltain laivaston sukellusveneluokat alkaen ensimmäisistä ennen ensimmäistä maailmansotaa valmistetuista aina viimeisimpään valmisteilla olevaan Virginia-luokkaan. Yhdysvaltain laivaston sukellusveneet on valmistettu luokittain eli samansuunnitelman mukaisesti on valmistettu useita aluksia. Pienet vaihtelut parannuksia toteutettaessa suunnitelmiin, joten luokkien myöhäisemmät alukset saattoivat olla parempia kuin edeltäjänsä. Samoin veneitä muokattiin palvelusaikana toisinaan jopa merkittävästi, mikä aiheutti poikkeamia luokkien yleiseen linjaan. Kaikesta huolimatta luokan alukset muistuttivat havaittavasti toisiaan.
Ydinkäyttöiset sukellusveneet.
Veneiden nimissä SS on hyökkäyssukellusvene, SSG risteilyohjussukellusvene, SSB ballistinen ohjussukellusvene ("Boomer"), N tarkoittaa ydinkäyttöistä (nuclear).
Sysilatikka

Sysilatikka eli savulatikka ("Aradus aterrimus") on latikoihin kuuluva ludelaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE), sillä lajista ei ole tehty havaintoja yli sataan vuoteen.
Koko ja ulkonäkö.
Muiden latikoiden tapaan sysilatikka on leveä ja erittäin litteä lude, jonka pinta on lähes karvaton ja nystermien peittämä. Peitinsiipien kärkikalvossa on siipisuonia ja selän keskellä näkyvä pikkukilpi on teräväkärkisen kolmiomainen. Sysilatikan peitinsiivet ovat kärkikalvoa myöten yksivärisen mustat ja etuselän kulmat ovat pyöristyneesti ulkonevat. Tuntosarvien toinen jaoke on tasaisesti kärkeä kohti paksuuntuva ja eläimen päätä lyhyempi. Ruumiin pituus on 5,0–6,8 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyys ulottuu Keski-Euroopasta ja Skandinavian eteläosista Keski-Aasian ja Siperina poikki Venäjän kaukoitään, joskin lajia tavataan koko esiintymisalueellaan vain harvoin. Suomessa lajista on tehty vain kaksi havaintoa, joista toisen sijainti on määrittelemätön ja viimeisin havainto on Pohjois-Karjalan Kontiolahdella 1800-luvun lopulta.
Elinympäristö ja elintavat.
Keski-Euroopassa sysilatikka elää kuolleilla tammilla, kastanjoilla sekä muilla puilla, joita vyökäävät ("Trametes") ovat lahottaneet. Sitä tavataan myös metsäpalojen polttamilla kuusilla ja männyillä. Suomessa sitä on pidetty metsäpaloalueiden lajina, mutta havaintojen vähäisyyden vuoksi elinympäristövaatimukset ovat käytännössä tuntemattomat. Ruotsissa löytö Gotlannin Fåröltä, kaukana mantereelta, viittaa lajin kykyyn tarvittaessa lentää pitkiäkin matkoja.
Suomen lajistosta sysilatikka on luokiteltu hävinneeksi vuosien 1985, 1992, 2000 ja 2010 uhanalaisarvioinneissa. Ruotsissa laji on äärimmäisen uhanalainen.
Turkkilainen keittiö

Turkkilainen keittiö hyödyntää monipuolisesti Turkin Välimeren-rannikon viljavien maanviljelysmaiden, maan keskiosien karujen lampaan- ja karjanhoitoalueiden sekä maata kolmelta suunnalta ympäröivien merien antimia. Turkin ruokakulttuurissa on aasialainen leima, mutta sen ruokaperinne on samalla ainutlaatuinen. Turkkilaisen keittiön kolme perusraaka-ainetta ovat ohueksi kaulittu filo-taikina ("yufka"), keitetyistä jyvistä valmistettu kuiva ja rouhittu vehnä eli "bulgur" sekä riisi.
Turkkilaisen aterian alkupaloja ovat pikkuherkut, "mezet". Niihin sisältyy monipuolisesti turkkilaisen keittiön antimia kasviksista juustoon, kalaan ja lihaan.
Lihaa arvostetaan Turkissa erittäin paljon, lukuun ottamatta sianlihaa ja veriruokia, joiden syömisen Koraani kieltää islaminuskoisilta turkkilaisilta. Erityisen suosittua Turkissa on lampaan- ja karitsanliha, ja myös sisäelimiä syödään paljon. Leikatut lihanpalat tunnetaan nimellä "kebap", ja ne voidaan valmistaa usein eri tavoin, kuten vartaassa grillaamalla vihannesten kanssa ("şiş kebap"). Liharuokien lisukkeena syödään runsaasti erilaisia kasviksia, ja öljyn kanssa valmistetut pelkät kasvisruoatkin ovat suosittuja kylminä alkuruokina tai väliruokina. Talvisin Turkissa syödään paljon säilöttyjä kasviksia. Kastikkeena Turkissa käytetään usein jogurttia, joka tehdään yleensä itse.
Turkin suosituimpia kaloja on sardelli, jota saadaan Mustaltamereltä. Myös sampea syödään paljon, samoin kuin äyriäisiä ja simpukoita. Egeanmerestä saadaan pagellia, kalmaria, tonnikalaa ja monia muitakin kaloja. Etenkin Istanbul ja İzmir tunnetaan hyvistä kalavesistään. Turkkilaisilla on yleensä tapana valmistaa kala mahdollisimman yksinkertaisesti, jotta sen maku ei kärsisi.
Turkkilainen litteä happamaton leipä oli tärkeä osa jo maan muinaisten paimentolaisheimojen ja 1000–1200-lukujen seldžukkien ruokavaliota. Turkin tyypillisin leipä on hiivaleipä "pide", jota syödään vain ramadanin aikana auringonlaskun jälkeen.
Turkin kansallisruoka on filo-taikinasta valmistettu leivonnainen "baklava". Muita tunnettuja makeita herkkuja ovat "halva", joka on seesamitahnasta, hunajasta ja pistaasipähkinöistä valmistettu makeinen, "lokum", joka on sokerista tai hunajasta, pähkinöistä ja riisijauhoista valmistettu herkku, sekä "şekerpare", jota valmistetaan mannasuurimoista ja manteleista.
Maan tunnetuin juoma on anisviina raki, jota nautitaan sekä ruokajuomana että sellaisenaan. Erityisen suosittu juoma on rakin ja veden sekoitus, maitomainen "aslan sütü". Teetä juodaan myös paljon, ja sitä kasvatetaan maan kosteilla koilliskulmilla. Teetä nautitaan Turkissa kaikenlaisissa arkipäiväisissä ja tärkeämmissä tilaisuuksissa, ja turkkilainen teehuone on miesten tärkeä tapaamispaikka. Myös kahvilla on Turkissa pitkät perinteet: turkkilaiset levittivät Arabiasta omaksumaansa kahvikulttuuria 1500-luvulla ympäri Lähi-itää uusia maita vallatessaan, ja pääkaupunkiin Konstantinopoliin syntyi runsaasti ylellisiä kahvihuoneita.
Tilamusiikki

Tilamusiikki () tarkoittaa sävellysteoksia ja musiikkiesityksiä, joissa tilaa hyödynnetään toisin kuin tavanomaisessa konserttitilanteessa. Tilamusiikin käsite esiintyi ensimmäisen kerran saksan kielessä vuonna 1928.
Ilmiönä tilamusiikki lienee yhtä vanha kuin säveltaide. Varhaisia esimerkkejä tilan hyödyntämisestä ovat antifonit ja kulkueet sekä renessanssin monikuoroisuus (mm. Giovanni Gabrieli). Tilankäytön merkitys väheni varhaisbarokin jälkeen, mutta 1800-luvun musiikissa tilaa alettiin hyödyntää dramaattisiin tarkoituksiin. Esiintyjiä sijoitettiin konsertti- tai oopperasalin ulkopuolelle muiden muassa Hector Berliozin ja Gustav Mahlerin sävellyksissä. Eräänlaisena 1800-luvun huipentumana voidaan pitää Richard Wagnerin "Parsifalia", jossa esiintyjiä on sijoitettu eri tasoille.
Silti näissäkin teoksissa orkesteri soittaa yhtenäisenä ryhmänä yleisön edessä.
Yhdysvaltalainen Charles Ives oli ensimmäisiä, jotka hajottivat koko esittäjistön: teoksessa "The Unanswered Question" (1908) kolme soittajaryhmää on sijoitettu niin etteivät ne näe toisiaan, ja jouset soittavat lavasteiden tai lavan takana. Ivesin kokeiluja jatkoi Henry Brant.
Euroopassa tilakokeiluja alettiin harrastaa erityisesti elektronisessa musiikissa. Karlheinz Stockhausenin nauhateos "Nuorukaisten laulu" (1955–1956) hyödyntää 5-kanavaista tilaäänentoistoa, ja orkesteriteoksessa "Ryhmiä" (1955–1957) on kolme orkesteria ja kolme kapellimestaria. Äärimmilleen Stockhausen vei tilankäytön "Helikopterijousikvartetossaan" vuonna 1995.
Muista elektronimusiikkiteoksista voidaan mainita Edgard Varèsen "Elektroninen runoelma" ("Poème électronique") vuoden 1958 maailmannäyttelyn Philips-paviljonkiin.
Varhaisiin suomalaisiin tilamusiikkiteoksiin kuuluu Henrik Otto Donnerin "Ideogramme II" (1963), joka luotiin ”Suomi rakentaa” -näyttelyä varten Helsingin Taidehalliin. Soittajat oli sijoitettu viiteen saliin, joissa yleisö saattoi liikkua vapaasti musiikin aikana. Esimerkkejä löytyy myös Kalevi Ahon tuotannosta: "Pergamon" (1990) on sävelletty Helsingin yliopiston päärakennuksen suureen juhlasaliin neljälle orkesteriryhmälle, neljälle kertojalle ja sähköuruille, ja teoksen keskeisenä lähtökohtana oli salin muoto ja akustiikka; Ahon 12. sinfonia "Luosto" (2003) on sävelletty ulkoilmaesitystä varten Luostotunturin luonnonakustiikkaan.
Kirjosarvilatikka

Kirjosarvilatikka eli nokilatikka ("Aradus annulicornis") on harvinainen, latikoihin kuuluva ludelaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu alueellisesti hävinneeksi (RE).
Koko ja ulkonäkö.
Kirjosarvilatikan ruumiin pituus on 8,5–9,9 mm. Se on sukulaistensa tapaan hyvin litteä, tummanruskea, lähes karvaton ja pinnaltaan epätasainen lude. Peitinsiipien kärkikalvossa erottuu siipisuonia ja keskiselän kilpi on muodoltaan kolmiomainen. Olennaiset lajituntomerkit liittyvät tuntosarviin, jotka ovat veraten pitkät ja hoikat. Niiden tyvestä lukien toinen jaoke levenee selvästi kärkeä kohti ja on pitempi kuin kaksi seuraavaa jaoketta yhteensä. Lisäksi tuntosarvien kolmas jaoke on kokonaan selvästi muuta tuntosarvea vaaleampi.
Myös kulolatikalla ("Aradus signaticornis") ja ruskolatikalla ("Aradus obtectus") on tuntosarvissaan ainakin osittain muuta sarvea vaaleampi jaoke.
Levinneisyys.
Lajin levinneisyys ulottuu Itä- ja Pohjois-Euroopasta Venäjän itäosiin. Euroopassa se on ilmoitettu ainoastaan Suomesta, Ukrainasta ja Venäjältä. Suomessa kirjosarvilatikka on tavattu vain kaksi kertaa Yläneeltä. Löydöistä uudempi on vuodelta 1863.
Elinympäristö ja elintavat.
Kirjosarvilatikan elintavoista tiedetään hyvin vähän. Laji elää metsäpalojen polttamilla havupuilla.
Suomen lajistosta kirjosarvilatikka on luokiteltu hävinneeksi vuosien 1985, 1992, 2000 ja 2010 uhanalaisarvioinneissa.
Miko Mission

Miko Mission (oikealta nimeltä Pier Michele Bozzetti, s. 22. kesäkuuta 1945) on italialainen diskoartisti, joka on tuottanut myös poppia ja eurodancea. Hän nousi suosionsa huipulle kappaleella "How Old Are You?" ,joka julkaistiin vuonna 1984.
Lastenkamarikonsertit

Lastenkamarikonsertit tarkoittavat nykymusiikkikonsertteja, joita Suomen Musiikkinuoriso ry järjesti vuosina 1962–1963 Helsingissä ja Jyväskylässä. Konsertit saivat lisänimensä säveltäjä Nils-Eric Ringbomin kielteisestä konserttiarvostelusta, jonka mukaan ensimmäisen konsertin lopputuloksena oli vain ”hillitöntä ja tarkoituksetonta lastenkamarimekkalaa”. Arvostelussaan Ringbom käytti "happeningin" käsitettä ensimmäisenä Suomessa.
Suomen Musiikkinuoriso ry oli perustettu vuonna 1957 edistämään nuorten säveltäjien toimintaa. Yhdistys järjesti aluksi äänilevykonsertteja, ja ensimmäinen varsinainen konsertti järjestettiin 2. joulukuuta 1962, ja ohjelmassa oli sekä ulkomaista että kotimaista nykymusiikkia: Folke Raben teoksia, John Cagen "4′33″" sekä Erkki Salmenhaaran "Suoni successivi I", Henrik Otto Donnerin "Ideogramme I" ja Kari Rydmanin "Sonata I". Musiikkiesityksissä tavoiteltiin erikoisia tehoja mm. potkimalla pianoa, särkemällä olutpulloja ja heittelemällä herneitä. Donnerin teoksessa 12 matkaradiota loi taustahälyä muusikoiden lyhyille repliikeille. Yleisön ja lehdistön mielenkiinto oli suurta.
Lastenkamarikonserttien arvostelut jakaantuivat kahteen leiriin: nykymusiikista kiinnostuneet (esimerkiksi Erik Bergman, Seppo Heikinheimo, Ilkka Oramo ja Martti Vuorenjuuri) arvioivat niitä myönteisesti, jopa innostuneesti, ja pitivät kokeilevuutta tarpeellisena, kun taas vanhemman polven edustajat (esimerkiksi Einar Englund, Joonas Kokkonen, Taneli Kuusisto ja Nils-Eric Ringbom) päätyivät kielteisiin näkemyksiin ja pitivät konsertteja sensaationtavoitteluna ja jopa osoituksena nykymusiikin kriisistä ja rappiosta.
Nils-Eric Ringbomin arvostelun jälkeen konserteille annettiin nimeksi "Lastenkamarikonsertit". Näitä konsertteja järjestettiin vuosina 1962–1963 toistakymmentä.
Lokakuussa 1963 Suomen Musiikkinuoriso päätti järjestää Lastenkamarikonsertin asemesta "Sabotaashikonsertin", johon Lastenkamarikonserttien kausi käytännössä päättyi.
M/S King Seaways

King Seaways (tunnettu aiemmin nimillä "Nils Holgersson, Val de Loire" ja "King of Scandinavia") on DFDS Seawaysin omistama ja operoima matkustaja-autolautta. Se liikennöi tällä hetkellä reitillä Newcastle–Amsterdam.
"King Seaways"in sisaraluksia ovat "Olau Hollandia, Olau Britannia" ja "Princess Seaways".
Historia.
TT-Line.
Nils Holgersson valmistui Schichau Seebeckswerftin telakalta Saksasta vuonna 1987 Wallenius Rederietille, joka rahtasi laivan TT-Linen liikenteeseen välille Trelleborg–Travemünde. Vuonna 1992 Wallenius Rederiet myi aluksen Rederi AB Gotlandille, josta oli tullut TT-Linen uusi osakas. Laiva jatkoi TT-Linen liikenteessä samalla reitillä vuoteen 1992 asti. Vuoden 1992 joulukuussa laiva myytiin Brittany Ferries -yhtiölle Ranskaan. Laiva jatkoi liikennettä TT-Linen väreissä 21. joulukuuta 1992 asti.
Brittany Ferries.
Tammikuussa 1993 laivan nimi muutettiin Val de Loireksi ja se kävi La Spezian telakalla remontoitavana. Remontin kustannukset nousivat 70 miljoonaan puntaan.
9. kesäkuuta 1993 Val de Loire aloitti säännöllisen reittiliikenteen Brittany Ferries-yhtiön väreissä reiteillä Roscoff–Cork/Plymouth ja Plymouth–Santander.
Vuonna 2005 laiva asetettiin liikenteeseen reitille St Malo/Cherbourg–Portsmouth.
Marraskuussa 2005 laiva myytiin DFDS-yhtiölle Tanskaan. Liikenne Brittany Ferriesille jatkui kuitenkin 19. helmikuuta 2006 asti.
DFDS Seaways.
Helmikuussa 2006 laivan nimi vaihdettiin King of Scandinaviaksi. Saman vuoden maaliskuussa laiva aloitti liikenteen välillä Amsterdam–Newcastle DFDS Seawaysin väreissä. 27. tammikuuta 2011 King of Scandinavia sai DFDS Seawaysin uudistuessa uuden värityksen ja uuden nimen King Seaways.
Tulipalo 28. joulukuuta 2013.
28. joulukuuta 2013 noin kello 22:45 Ison-Britannian aikaa laivalla havaittiin tulipalo. Laiva oli tuolloin normaalilla reittimatkallaan Newcastlesta IJmuideniin mukanaan 946 matkustajaa ja 127 miehistön jäsentä. Palo havaittiin nopeasti, mutta kuusi ihmistä jouduttiin kuljettamaan sairaalaan savun hengittämisen vuoksi. Sairaalaan joutuneista kaksi kuului miehistöön ja loput neljä olivat matkustajia. Laiva palasi tulipalon jälkeen takaisin Newcastleen, eikä muille matkustajille koitunut tapauksesta välitöntä vaaraa. Kaksi matkustajaa pidätettiin pian palon jälkeen epäiltyinä palon sytyttämisestä.