Hannele Rantala

Hannele Rantala (s. 28. elokuuta 1952 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija ja valokuvaaja. Hän on toiminut lehtikuvaajana ja valokuvataiteilijana, toteuttanut performansseja, yhdistänyt kuvaa ja tekstejä, sekä järjestänyt näyttelyitä eri puolilla maailmaa. 
Tausta.
Rantala kävi ensimmäisten joukossa 1960-luvulla perustetun Savonlinnan taidelukion, opiskeli Helsingin Vapaassa taidekoulussa vuosina 1973–1974 ja sitten valokuvausta Taideteollisessa korkeakoulussa 1974–1979. Hän kävi myös Sanoman toimittajakoulun vuonna 1976 ja pääsi ensimmäisenä naisena Helsingin Sanomien lehtikuvaajaksi. Rantala on asunut ja työskennellyt pitkiä aikoja Moskovassa, Pariisissa ja Brysselissä.
Varhaiset kuvat.
Rantalan 1970-luvun niukat mustavalkoiset kuvat muodostavat kolme laajaa kokonaisuutta: "Suomalainen sarja", "Ranskalainen sarja" ja "Eurooppalainen sarja". Kuvissa Rantala tutki Henri Cartier-Bressonin ratkaisevan hetken käsitettä ja varioi kultaista leikkausta kuva-alan sommittelussa. Vuosina 1983–1987 Rantala työskenteli Moskovassa, Neuvostoliitossa, jossa hän teki lehtikuvauksen lisäksi laajan käsikirjoitetun värivalokuvateoksen "Natasha", joka seurasi kymmenvuotiaan moskovalaisen koulutytön päivää. 
Teoksia.
Vuosina 1992–1994 Rantala teki Pariisissa laajan valokuvatrilogian "Entre monde et paradis" (Maailman ja paratiisin rajalla). Teossarja käsittää 70 kuvaa, joissa aiheina ovat pääosin kaduilta ja roskakoreista löydetyt kasvit. Innoittaja oli John Miltonin runoelma "Paradise lost". Retro Ihanien aikojen loppu.) Rantalan muihin  valokuvakokonaisuuksiin kuuluu "432 pilveä" (1998), "38 lukkoa" (1998), "47 lähtöä" ja "Passikuvia" (1999-2002). "Ruusu ja naula" (2001) muodostui joka aamu kuukauden ajan Kiasman takaikkunan aulan seinään naulatusta ruusun terälehdestä ja naulasta. 
Valokuvakokoelmien lisäksi Hannele Rantala on tehnyt performansseja, kuten "Cry" (Norja 2013), "Best moments in life" (Tukholma 2008) ja käsitetaidetta, kuten "Less than nothing" (Tukholma 2008) ja "Have you seen this woman?" (Tukholma, Helsinki, Viipuri ja New York 2008-2015) jossa hän on etsinyt kadonnutta henkilöä etsintäjulisteiden avulla. Käsitteellisiä töitä ovat myös teossarjat "Sininen huivi" (2010-2013) ja "Fiasko" (2018), joihin liittyy Rantalan tekstiä. "Sininen huivi" ilmestyi kirjana 2014. Vuonna 2014 hän toteutti New Yorkissa teoksen "The Bridge", jossa hän lakaisi Williamsburgin sillan koko matkalta Brooklynistä Manhattanille. 
Vuonna 2009 Kiasman sisääntuloaulaan sijoitettiin Rantalan teos "Vieraskirja", joka on kosketettava marmorilaatta. Teos on sosiaalinen veistos. Satojen tuhansien ihmisten kädenjälki näkyy valkoisessa kivessä. Painauma marmorissa tuo ajan kulumisen näkyväksi.
Vuoden 2005 "Hiekkaympyrä"-teoksesta lähtien Rantala on yhdistänyt teoksissaan usein kuvaa ja tekstiä. Hän kirjoittaa tekstinsä useaan kertaan alkaen tekstin keskeltä, karsii lauseita ja sanoja kohti oleellista. Teksti on lopulta usein musertavan ankara. Rantala kertoo, että hänen tekstinsä ovat fiktiota, mutta totta.
Rantalan teemoista yksinäisyyden, turvattomuuden ja pelon kokemukset ovat läsnä myös hänen "Fiasco"-teoksessaan, sen teksteissä ja valokuvissa, joissa taiteilija esiintyy itse erilaisina fiktiivisinä hahmoina. Yhtenä esikuvana "Fiasco"-näyttelylle ja -kirjalle (2018 ja 2022) on ollut August Sanderin valokuvateos "Antlitz der Zeit" Saksan pikkuporvareista vuodelta 1929. Eräänä taustana Rantalan taiteessa on Hannah Arendtin ajattelu, jossa "moraaliset luhistumiset" asettuvat filosofiseen yhteyteensä. Arendtin mukaan paha on osa arkea, osa yhteiskunnallista järjestelmää.
Näyttelyt.
Rantala on pitänyt näyttelyitä muun muassa Brysselissä, Québecisssä, Ateenassa ja New Yorkissa ja hänen teoksiaan on muun muassa Kiasman, HAMin, Suomen valokuvataiteen museon ja Suomen valtion kokoelmissa.
Rantalan laaja retrospektiivinen näyttely "Ihanien aikojen loppu" oli esillä Suomen valokuvataiteen museossa 2015. Rantala on tehnyt interventioteoksia Elina Salorannan kanssa suomalaisissa taidemuseoissa. Hän on tehnyt taiteellista yhteistyötä myös valokuvaaja Elina Brotheruksen kanssa. Vuonna 2022 hänellä oli Brotheruksen kanssa yhdessä "Vuoropuhelua"-näyttely Ateneumin taidemuseossa. Rantalalta oli esillä Ateneumissa noin 40:n teoksen kokonaisuus, muun muassa teossarja "Ennen tärkeitä asioita (Albertinkadun lakaisu)" (2022), jossa hän yhdistää kuvaa ja tekstiä sekä teon, joka on kadunlakaisu. 
Tuotannon teemat.
Rantalan koko tuotanto käsittelee usein jotain rajalla tai muutoksessa olevaa teemaa. Hän on käsitellyt teoksissaan muun muassa identiteetin muotoutumisen, rasismin, ajallisuuden ja katoamisen teemoja. Pakolaisuuden teema on pysyvä. Performansseissa häpeän tunne on ollut keskeinen tekijä.
Usein teoksen lähtökohtana on ihmisten tarve kokea ystävällisyyttä. Rantalan teosten käsittelemät rajapinnat jäävät usein aavistuksiksi. Muutoksen kohtaa on vaikea nähdä. Asioiden väliin sanoittamatta ja näyttämättä jäävät tyhjät tilat muodostuvat teoksen tärkeimmäksi sisällöksi. Tällaisia teoksia on esimerkiksi "Toisella rannalla" (2004), jossa kuvaparit on otettu merten vastakkaisilta rannoilta. Oli kummalla puolella merta vaan, toinen ranta on aina pakolaisen ajatusten kohteena. Sisällössä yhdistyy runous ja raaka, reaalinen maailma. Teemoissa toistuvat syvä suru ja suoraan katsominen, armottomuuskin. 
Vuodesta 2005 Rantala on useimmiten julkisissa teoksissaan välttänyt muodollisen CV:n ja ansioluettelon käyttöä. Sen sijaan hän on tehnyt erimuotoisia teosmuotoisia elämäkertoja, jotka usein näyttäytyvät armottomina. Rantalalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali sekä Valokuvataiteen valtionpalkinto vuonna 2022.