tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sahapistiäiset

Sahapistiäiset (Symphyta) on pistiäisten alalahko. Sahapistiäisiä on 14 heimoa ja noin 10 000 lajia, joista Suomessa elää noin 700.. Suomessa eläviä lajeja ovat muun muassa kääpiösahiainen, loissahiainen ja useat havupistiäiset. Sahapistiäisten suomenkielistä nimistöä vasta valmistellaan.
Nimi sahapistiäinen tulee sahareunaisesta munanasettimesta, joka useimmilla lajeilla on takaruumiinsa kärjessä. "Pistintä" eläin ei käytä hyökkäykseen tai puolustukseen, vaan siirtää sen avulla munansa kasvin solukkoon tai isäntäeläimeen.
Useimmat lajit liikkuvat keväällä ja varhaiskesällä. Aikuiset ovat lyhytikäisiä. Joidenkin lajien aikuiset eivät syö lainkaan, toiset imevät mettä kukista ja jotkin syövät pieniä hyönteisiä. Naaraat munivat yleensä lehtiin, oksiin tai puunrunkoihin. Puussa elävien lajien aikuistuminen saattaa kestää vuosia, lehdellä elävien vain pari viikkoa. Eräät lajit ovat kovakuoriaisten toukkien sisäloisia. Jotkut pistiäiset voivat olla toisten sahapistiäislajien toukkien loisia, esimerkiksi mäntypistiäislamuri, mäntypistiäispiinuri ja ahmaspistäiset.
Sahapistiäisten ruumiinrakenne on pysynyt nykyisen kaltaisena ainakin 225 miljoonaa vuotta ja eläimet ovat nykyisistä pistiäisistä alkeellisimpia. Sahapistiäisten keski- ja takaruumiin välissä ei ole selvää ampiaisvyötäröä, vaan ne ovat melko tasapaksuja koko pituudeltaan (vertaa sisartaksoni hoikkatyviset). Siipien suonitus on monimutkainen. Toukilla on jaokkeiset raajat keski- ja takaruumissa, paitsi kaivautuneina elävillä lajeilla, joilla raajat ovat lähes surkastuneet. Useimpien lajien toukat muistuttavat perhostoukkia, mutta niillä on vähintään kuusi paria käsnäjalkoja ja vain yksi pari pistesilmiä.
Monet sahapistiäiset, varsinkin mäntypistiäiset, aiheuttavat vahinkoa talousmetsille. Ruskomäntypistiäisen toukat voivat syödä männyistä useimmat vanhat neulaset, jolloin puun kasvu kärsii, vaikka uusimmat neulaset yleensä jäävätkin jäljelle. Yksittäinen tuho voi aiheuttaa 3–4 vuoden kasvua vastaavan menetyksen.
Amanda Carreras

Amanda Carreras (s. 16. toukokuuta 1990 Gibraltar) on brittiläinen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut kaksinpelissä WTA-listan sijalle 285 toukokuussa 2016. Nelinpelissä hän on ollut samalla listalla parhaimmillaan sijalla 372 toukokuussa 2010. Carreras on voittanut urallaan yhdeksän ITF-turnausta kaksinpelissä ja 11 turnausta nelinpelissä. Hän on Gibraltarin menestyneimpiä naisurheilijoita. Häntä valmentaa Carlos Lobato.
Vuonna 2012 Carreras oli yksi Lontoon olympialaisten soihdunkantajista.
Tennisura.
Uran alku.
Carreras aloitti tenniksen pelaamisen yhdeksänvuotiaana. Ensimmäisessä kansainvälisessä junioriturnauksessa hän pelasi vuonna 2004. Hän on parhaimmillaan massakentillä. Hänen vahvuuksiinsa kuuluvat nopeus ja sitkeys. Hän on harjoitellut Sergi Brugueran tennisakatemiassa Barcelonassa.
Ammattilaisura.
Vuonna 2007 Carreras voitti Rorosin Island Gamesissa kultaa kaksinpelissä ja joukkuekilpailussa. Sekanelinpelissä hän sai hopeaa.
Carreras voitti uransa ensimmäiset ITF-turnaukset Antalyassa, Turkissa, toukokuussa 2009. Hän voitti siellä sekä kaksin- että nelinpeliturnaukset. Ensimmäisessä Antalyan 10 000 Yhdysvaltain dollarin turnauksessa hän voitti kaksinpelin loppuottelussa Garbiñe Muguruzan. Seuraavalla viikolla toisessa Antalyan turnauksessa hän päihitti kaksinpelin loppuottelussa Sandra Roman. Nelinpelivoitot Carreras otti italialaisen Valentina Sulpizion kanssa. Uransa kolmannen nelinpeliturnausvoittonsa Carreras saavutti Lara Arruabarrena-Vecinon kanssa Vallduxossa marraskuussa 2009.
Toukokuussa 2010 Carreras ja Bianca Botto voittivat Rio de Janeiron 25 000 dollarin massakenttäturnauksen. He voittivat turnauksessa kaikki kolme parhaiten sijoitettua paria. Marraskuussa 2010 Carreras voitti Tunisiassa pelatun La Marsan nelinpeliturnauksen Sheila Solsona Carcasonan kanssa. Samassa turnauksessa hän voitti myös kaksinpelin. Loppukuusta Carreras voitti Vallduxon nelinpelin loppuottelussa Andrea Gámizin kanssa ykkössijoitetun parin. Lokakuussa Carreras edusti Gibraltaria Kansainyhteisön kisoissa ensimmäistä kertaa urallaan. Hän hävisi kaksinpelin toisella kierroksella Olivia Rogowskalle. GBC TV valitsi Carrerasin vuoden 2010 parhaaksi urheilijaksi Gibraltarissa.
Kesäkuussa 2011 Carreras voitti Andrea Gámizin kanssa Montemor-o-Novon turnauksen Portugalissa. Wightsaaren Island Gamesissa 2011 Carreras voitti kultaa kaksinpelissä, nelinpelissä ja joukkuekilpailussa. Toukokuussa 2012 hän voitti Getxossa, Espanjassa ITF-kaksinpeliturnauksen loppuottelussa Yvonne Cavalle-Reimersin.
Kesäkuussa 2013 Carreras sai villin kortin Britannian tennisliitolta Wimbledonin karsintoihin. Hän hävisi kuitenkin karsintojen ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan sijalla 124 olleelle Brasilian Teliana Pereiralle. Marraskuussa 2014 Carreras voitti Vinaròsin ITF-turnauksen. Helmikuussa 2015 Carreros voitti kaksi Mallorcan ITF-turnausta. Kesäkuussa hän osallistui Wimbledonin karsintoihin, jossa hävisi avauskierroksella Mandy Minellalle. Syyskuussa Carreras voitti Santa Margherita di Pulan ITF-turnauksen. Marraskuussa hän voitti Benicarlon ITF-turnauksen.
Sušilovo

Sušilovo () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Borovitšin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Borovitšin, Okulovkan ja Kresttsyn välisen maantien varrella 20 kilometriä Borovitšista luoteeseen. Kylässä on reilut 200 ja kunnassa vajaat 800 asukasta (vuonna 2011).
Sušilovon kunnan pinta-ala on 101 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Borovitšin piirin Sušanin, idässä Borovitšin ja etelässä Travkovon kuntiin sekä lännessä Okulovkan piiriin. Pinta-alasta 54,9 % on metsää ja 41,4 % maatalousmaata. Seudulla virtaavat Mstan sivujoet Šegrinka, Šilokata ja Sivelba. Kunnan alueella on kaksi luonnonmuistomerkkiä.
Kuntaan kuuluu 22 kylää: Bobovik, Bolšoi Vjaznik, Derjagino, Domanino, Gainovo, Gorodok, Horomy, Ijevkovo, Ilovatik, Kotovo, Lebedka, Makarovo, Maslovka, Ovsjannikovo, Pavluškovo, Perelogi, Podborje, Sadovka, Šegrinov, Soinskoje, Sušilovo ja Vystavka. Neljässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Novgorodin Derevan viidenneksen Šegrinon pogostaan kuulunut Sušilovon kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1495. 1900-luvun alussa se kuului Šegrinon volostiin. Vuonna 1910 volostissa oli 90 kylää ja 5 900 asukasta. Seudulla sijaitsivat Šegrinon, Brodnikin ja Jurjevon vanhat pogostat sekä kolme kartanoa. Sušilovon kyläneuvostoalue perustettiin vuonna 1927. Neuvostoaikana siellä toimi Rodina-niminen kolhoosi.
Sušilovosta on maantie- ja linja-autoyhteydet Borovitšiin ja Novgorodiin. Tärkeimmät elinkeinot ovat maatalous ja puunjalostus. Kunnan alueella toimii maatalousyritys ja pieni sahalaitos. Lisäksi on 353 pientä yksityisviljelmää.
Kylän palveluihin kuuluvat lastentarha ja alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Vähittäiskaupasta vastaa Borovitšin piirin kulutusosuuskunta sekä kaksi yksityisyrittäjää.
Sušilovon kylä koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Seudun nähtävyyksiin kuuluvat 1800-luvulla rakennettu Šegrinon kirkko ja Maslovkan kylän kartanoalue.
No Easy Day

No Easy Day: The Firsthand Account of the Mission that Killed Osama bin Laden on muistelmateos, joka kertoo Osama bin Ladenin kuolemasta. Kirjoittaja Matt Bissonnette osallistui Navy SEAL -erikoisjoukkojen jäsenenä bin Ladenin surmanneeseen operaatioon.
Tausta.
Osama bin Laden sai surmansa 2. toukokuuta 2011 Abbottabadissa Pakistanissa SEAL-joukkojen operaatiossa. Hänen muureilla suojattuun taloonsa hyökättiin kahdella helikopterilla.
Vastaanotto.
Ennakkotilaukset nostivat kirjan Amazon.com-verkkokaupan myydyimmäksi. Syyskuussa se ohitti USA Todayn myydyimpien listalla "Fifty Shades of Grey" -romaanin. Puolustusministeriö saattaa haastaa Bissonnetten oikeuteen salassa pidettävien tietojen vuotamisesta. Kustantajan lakimies oli tarkistanut mahdollisesti arkaluonteiset tiedot etukäteen, mutta Pentagonin tai CIA:n edustajat eivät olleet nähneet kirjaa.
Kirja ilmestyi lokakuussa Otavan kustantamana suomeksi nimellä "Kova päivä – Hyökkäys Osama bin Ladenin piilopaikkaan."
Dimitrie Leonidan metroasema

Dimitrie Leonida on tammikuussa 1986 avattu Bukarestin metron linjan 2 asema. Se sijaitsee Șoseaua Berceni -kadun varrella, Sektori 4:n alueella, Bukarestissa, Romanian pääkaupungissa. Metroasema sai Dimitrie Leonida -nimensä kesällä 2009, johon saakka asema tunnettiin nimellä IMGB alueella sijaitsevan terästehtaan mukaan.
Dimitrie Leonida on toiseksi viimeinen asema ennen Bercenin pääteasemaa. Piperaan päin mentäessä puolestaan Apărătorii Patriei on edeltävä asema.
Udino

Udino () on taajama Novgorodin alueen Borovitšin piirin Kontšanskoje-Suvorovskojen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Udinajoen rannalla 17 kilometriä Kontšanskoje-Suvorovskojesta itään. Taajamassa on vajaat 250 asukasta (vuonna 2011).
Udino on Kontšanskoje-Suvorovskojen kunnan toiseksi suurin asutuskeskus. Vuoteen 2010 saakka se muodosti lähikylineen erillisen kunnan.
Taajama koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Siellä toimii kartonkipakkaustehdas. Palveluihin kuuluu lastentarha ja alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto lääkintäasema, posti ja kauppa. Udinosta on linja-autoyhteys Borovitšiin.
Sopiny

Sopiny () on kylä Novgorodin alueen Borovitšin piirin Kontšanskoje-Suvorovskojen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee pienen Sopinskojejärven itärannalla neljä kilometriä Kontšanskoje-Suvorovskojesta koilliseen. Kylässä on 38 asukasta (vuonna 2011).
Sopinyn pogosta ja paikalla sijainnut pieni luostari mainitaan 1500-luvun asiakirjoissa. Luostari lakkautettiin 1700-luvulla ja sen kirkon alttarin paikalle pystytettiin tsasouna. 1700–1800-luvuilla kylään rakennettiin kaksi kirkkoa. Myöhemmin se kuului Kontšanskojen volostiin.
Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Sen lähellä sijaitsee 700–900-luvuilta peräisin oleva asuinpaikka ja kumpuhauta. Nähtävyyksiä ovat vuosina 1747–1762 pystytetty Neitsyt Marian syntymän kirkko sekä Aleksandr Suvorovin vuosina 1800–1801 rakennuttama Pyhän Kolminaisuuden kirkko. Kylässä toimii kauppa ja sieltä on linja-autoyhteys Borovitšiin.
Tamara (hevonen)

Tamara (1958 – ?) oli Suomessa syntynyt orlov-sukuinen ravihevonen. Se voitti Käpylän raviradalla 14. heinäkuuta 1960 ajetun ensimmäisen suomalaisille lämminverisille tarkoitetun ravilähdön. Kilpailuoikeus lämminverihevosille oli myönnetty vuotta aikaisemmin. Tuomo Mäkelän ohjastama tamma saavutti kyseisessä kilpailussa 1200 metrin matkalla kilometriajan 33,2.
Tamaran emä oli Neuvostoliitossa syntynyt tamma Suosikki, joka oli yksi presidentti Urho Kekkosen vuonna 1958 Neuvostoliiton johtajalta Nikita Hruštšovilta lahjaksi saamista hevosista. Tamaran kasvattajaksi on Suomen Hippoksen rekisteriin merkitty käytännön mukaisesti sen emän omistaja eli presidentti Kekkonen. 
Tamara kilpaili uransa Tuomo Mäkelän omistuksessa ja valmennuksessa. Hän oli ostanut hevosen Kekkoselta varsana. Vuonna 1962 tamma voitti ensimmäistä kertaa kilpaillun lämminveristen Suomen mestaruuden.
Reijo Jyrkiäinen

Reijo Einari Jyrkiäinen (6. huhtikuuta 1934 Suistamo – 9. kesäkuuta 2024 Espoo) oli suomalainen säveltäjä, musiikkitieteilijä ja hallintomies.
Ura.
Jyrkiäinen opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Nils-Eric Fougstedtin ja Joonas Kokkosen johdolla ja sai sävellysdiplomin vuonna 1963. Hän jatkoi sävellysopintojaan Darmstadtin kursseilla vuosina 1962–1964 ynnä muualla Euroopassa. Hänen sävellystuotantonsa on suppea, ja se käsittää vain muutamia kamarimusiikkiteoksia sekä elektronimusiikkia. Hän kuului 1960-luvulla suomalaisen elektronimusiikin uranuurtajiin ja loi teoksiaan Yleisradiossa. Hän piti vuonna 1963 Ilkka Kuusiston kanssa yhteisen sävellyskonsertin.
Lisäksi Jyrkiäinen opiskeli musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa ja tutki Arnold Schönbergin ja Béla Bartókin musiikkia. Hän suoritti lisensiaatintutkinnon vuonna 1967 ja väitteli tohtoriksi vuonna 2012 Bartókin jousikvartetoista.
Työuransa Jyrkiäinen teki Yleisradiossa, jossa hän toimi musiikkitarkkailijana (1957–1966) ja taidemusiikkipäällikkönä (1967–1971), sekä Helsingin kaupungin palveluksessa, ensin kaupunginorkesterin intendenttinä (1971–1990) ja sitten kulttuuriasiainkeskuksen musiikkiasiain päällikkönä (1990–1997).
Åminnen kartano (Raasepori)

Åminnen kartano on kartano nykyisessä Raaseporin kaupungissa, entisen Pohjan kunnan alueella. Se on ollut muun muassa Hisingerin, Aminoffin ja Linderin aatelissukujen omistuksessa. Vuodesta 1986 se on toiminut Nordcenter-golfkeskuksen klubirakennuksena.
Åminnen kartanolla on pitkä historia. Kartano syntyi 1570-luvulla kolmesta Åminnen kylän rälssikartanosta ja oli silloin Gustav Finckenin perillisten omistuksessa. Tämän jälkeen kartano oli muutaman vuosisadan ajan eri sotilassukujen omistuksessa. Suuren Pohjan sodan aikana (1700–1721) Majuri Gustav Wallace omisti Åminnen kartanon, jonka jälkeen hänen hyvä sotilasystävänsä Fredrik Toll osti kartanon itselleen. Tollin kuoleman jälkeen Wallace asettui taas Åminnegårdin herraksi, jonka hänen poikansa Carl Fredrik Toll peri. Carl Toll hoiti kartanon isännyyttä ja siihen liittyviä yrityksiä kuten sahaa, myllyä ja tiilitehdasta yli 50 vuotta. Nykyisenä klubiravintolana toimivan kartanorakennuksen keskiosan alakerta lienee 1700-luvun puolivälistä. Toisen kerroksen rakennutti vuosisadan jälkipuolella kartanon silloinen omistaja Carl Fredrik Toll. Rakennus sai tuolloin kustavilaiset piirteensä. Uusklassiset sivusiivet ovat 1800-luvulta. 
Kartano eli loistokkainta aikaansa 1700-luvun loppupuolella, jolloin se oli Hisingerin suvun omistuksessa. Vuonna 1782 vuorineuvos Johan Hisinger luovutti kartanon tyttärelleen Johanna Barbara Hisingerille, joka oli naimisissa kreivi Johan Fredrik Aminoffin kanssa. Tältä ajalta on kartanon tallirakennus, jonka seinässä voi vieläkin nähdä nimikirjaimet JBH ja vuosiluvun 1782. Loistonsa aikoina kartanossa vietettiin usein juhlia lukuisten vieraiden kanssa. Kahdeksan vuoden avioliiton jälkeen pariskunta erosi ja Johanna Barbara muutti Ranskaan. Koko hänen omaisuutensa siirrettiin vuonna 1790 hänen veljelleen, ratsumestari Michael Hisingerille.
Hisingerin suvulta kartano siirtyi Mustion ruukinpatruuna Magnus Linderille. Vuonna 1831 Magnus Linderin veli, Carl Anton, sai Åminnen kartanon osana Mustion perintöosuutta. Eversti Carl Anton Linder asui Åminnen kartanossa kuolemaansa vuoteen 1866 saakka. Hänen nuorempi poikansa Ernst Linder peri omaisuuden. Hänen elämänsä jäi kuitenkin lyhyeksi, kun hän kuoli vain 30-vuotiaana lavantautiin kotonaan Åminneforsissa. Hänen leskensä joutui myymään Åminnen kartanon notaari Gustav Westmannille, joka teki konkurssin vuonna 1890, jolloin Fiskars Oy osti kartanon pakkohuutokaupasta. Fiskars Oy myi vuonna 1972 Åminnen kartanon Ovako Steel Oy:lle. Vuonna 1986 perustetun Oy Nordgolf Ab:n ensimmäisen hallituksen puheenjohtajan K. E. Lindqvistin aikana Oy Nordgolf Ab osti kartanon Ovako Steel Oy:ltä samana vuonna, jolloin myös alkoi Fream-kentän rakentaminen. 
Åminnen kartanon saneeraus saatiin valmiiksi kesällä 1988 sisustusarkkitehti Leena Kolisen johdolla. Kartanoon rakennettiin pukuhuoneet, peseytymistilat, ravintola-, oleskelu- ja kokoustilat sekä pieni kahvila. Kartanoa uudistettiin vuonna 1995 nostamalla kirjasto yläkertaan, jotta ruokailijoille saatiin enemmän tilaa alakertaan. Kartanon uusittu terassi otettiin käyttöön vuonna 2002. Samassa yhteydessä uusittiin myös kartanon julkisivu.
Ruskonurmiyökkönen

Ruskonurmiyökkönen ("Caradrina morpheus") on yökkösiin kuuluva keskikesän yöperhoslaji. Suomessa lajia esiintyy erittäin yleisenä maan eteläosassa.
Koko ja ulkonäkö.
Ruskonurmiyökkönen on suunnilleen keskikokoinen, hieman hennonoloinen yökköslaji. Etusiivet ovat pohjaväriltään vaihtelevat, mutta tavallisimmin vaalean kellanruskeat. Siipien kuviointi on vaaleanruskeaa. Poikkiviirut erottuvat melko hyvin ja siiven kärkiosassa on selvästi muuta siipeä tummempi vyö. Munuaistäplä on iso, tasaisen tummanruskea ja erottuu selvästi ilman erillistä reunaviirua. Myös rengastäplä on ruskea, mutta erottuu joskus huonosti. Sekä munuais- että rengastäplän läpi kulkee ohut, hiukan oranssinsävyinen juova. Takasiivet ovat likaisenvalkoiset ja niissä on vaihtelevissa määrin tummempi, kellanruskea ulkoreunus. Siipiväli on 30–35 mm.
Lajilta tunnetaan tumma muoto f. "obscura", jonka poikkiviirut ovat vaaleat.
Muutamat muut yleiset lajit muistuttavat paljon ruskonurmiyökköstä. Näitä ovat erityisesti keltasänkiyökkönen ("Hoplodrina octogenaria") sekä harmosänkiyökkönen ("Hoplodrina blanda").
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin pääasiallinen levinneisyysalue on Eurooppa ja Pohjois-Aasia. Lisäksi laji on kulkeutunut ihmisen mukana Pohjois-Amerikkaan. Suomessa ruskonurmiyökköstä tavataan erittäin yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta hajanaisia havaintoja on Lapissa aina Enontekiöltä saakka. Lentoaika on kesäkuun lopulta elokuun alkuun. Elo-syyskuussa saatetaan tavata vähälukuisen toisen sukupolven yksilöitä.
Elinympäristö ja elintavat.
Ruskonurmiyökköstä tavataan hyvin monenlaisissa ympäristöissä puistoissa, puutarhoissa ja joutomailla. Erityisesti lämpimät ja avoimet ympäristöt ovat lajille ilmeisesti erityisen mieluisia. Aikuiset perhoset lentävät helposti valolle, mutteivät kovinkaan hyvin syötille. Laji saattaa olla sopivalla paikalla ja parhaana lentoaikanaan tavattoman runsaslukuinen ja valopyydyksiin saattaa aikaa myöten kertyä tuhansia yksilöitä. Perhoset lentävät illan hämärryttyä matalalla kasvillisuuden yläpuolella.
Laji talvehtii täysikasvuisena toukkana.
Ravintokasvi.
Toukka syö monia ruohovartisia kasveja, mm. voikukkia ("Taraxacum") sekä nokkosia ("Urtica").
Keltasänkiyökkönen

Keltasänkiyökkönen ("Hoplodrina octogenaria") on Etelä- ja Keski-Suomessa erittäin yleinen kellertävä yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Rotevatekoinen, yleisväriltään kellanruskea, likimain keskikokoinen yökköslaji. Perhosen yleisvaikutelma on kirjava, kellansävyinen ja etusiivessä kapean vaalean juovan reunustamat rengas- ja munuaistäplä ovat selvästi siipien pohjaväriä tummemmat. Etusiiven keskiosassa sen poikki kulkee tumma keskivarjo ja ulompi poikkiviiru muodostaa yleensä yhtenäisen juovan. Takasiivet ovat koiraalla vaaleanharmaat, hieman etusiipiä vaaleammat ja ulkoreunaa kohti tummuva. Naaraalla tasaisemman harmaat. Takasiipien siipisuonet eivät erotu hyvin. Siipiväli 32–35 mm.
Hyvin samannäköinen laji on etenkin harmosänkiyökkönen ("Hoplodrina blanda"), jonka erottaminen keltasänkiyökkösestä voi olla joskus vaikeaa. Ilman tarkempaa tutkimista myös sekoittaminen ruskonurmiyökköseen ("Caradrina morpheus") on mahdollista.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajia tavataan Euroopasta Itä-Siperiaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Suomessa se on maan etelä- ja keskiosien asukki levinneisyyden pohjoisrajan ollessa suunnilleen Kokkola-Lieksa-linjalla. Perhosten lento alkaa kesäkuun loppupuolella ja jatkuu elokuun puoleenväliin huipun sijoittuessa heinäkuun keskivaiheille.
Elinympäristö ja elintavat.
Keltasänkiyökkönen elää hyvin monenlaisissa avoimissa ympäristöissä, etenkin lämpimillä rinnepaikoilla, puutarhoissa ja pellonreunamilla. Esiintymispaikallaan se on yleensä runsaslukuinen. Perhoset lentävät pimeän turvin ja tulevat valolle, harvemmin syötille.
Keskenkasvuinen toukka talvehtii ja koteloituu keväällä maaperään.
Ravintokasvi.
Toukka syö etenkin hierakoita ("Rumex"), mutta myös monia muita ruohovartisia kasveja.
Mood

Mood on suomalaisen Neljä Ruusua -yhtyeen seitsemäs studioalbumi ja ensimmäinen 4R-nimellä julkaistu englanninkielinen albumi, joka julkaistiin maaliskuussa 1996. Levyn on tuottanut Broon. Albumi nousi parhaimillaan Suomen virallisen albumilistan kärkeen. Yhteensä listaviikkoja levylle kertyi kymmenen. Albumi ylitti kultarajan julkaisuvuonnaan, ja yhteensä sitä on myyty yli 20 000 kappaletta.
Levyn nimikkokappale julkaistiin ensimmäisenä singlenä, ja se nousi singlelistan kolmannelle sijalle, radiolistan sijalle kymmenen ja Rumban 50 Hittiä -listan sijalle kahdeksan. Toinen single ”Loving the Alien” nousi singlelistan sijalle 16 ja 50 Hittiä -listan sijalle seitsemän. Kappaleeseen kuvattiin myös Jari Matalan ohjaama musiikkivideo. ”Come Down” nousi singlelistan sijalle 11 ja 50 Hittiä -listan sijalle 18. Kappaleeseen kuvattiin myös Aulis Moision ja Tommi Tikan ohjaama musiikkivideo.
Kappaleet.
Kaikki san. Ilkka Alanko ja Adam Pearson, säv. Kode Koistinen sekä sov. Broon ja 4R, ellei muuta mainittu.
Tekijät.
4R
Muut esiintyjät
Tuotanto
Harmosänkiyökkönen

Harmosänkiyökkönen ("Hoplodrina blanda") on Etelä- ja Keski-Suomessa hyvin yleinen kesän loppupuoliskon yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Harmosänkiyökkönen on rotevarakenteinen, mutta hieman keskikokoa pienempi ja yleisvaikutelmaltaan vaatimattoman harmaa yökkönen. Etusiiven pohjaväri on tasaisen harmaa ja siiven pinta melko kiiltävä. Siipien kuviona erottuvat lähinnä rengas- ja munuaistäplä, jotka eivät ole kovinkaan paljon siiven pohjaväriä tummemmat. Täplät ovat terävästi vaaleankellertävän viirun reunustamat. Ulomman poikkiviirun kohdalla erottuu selvästi siiven poikki kulkeva rivi mustia pisteitä, ja siiven kärkiosassa on hieman vaaleampi ohut poikkiviiru. Takasiivet ovat selvästi etusiipiä vaaleammat, lähes valkoiset, ulkoreunasta hieman harmahtavat. Naaraalla takasiipien väri on koirasta tummempi. Takasiivissä siipisuonet erottuvat hyvin. Siipiväli on 31–35 mm.
Hyvin samankaltainen laji on etenkin keltasänkiyökkönen ("Hoplodrina octogenaria"). Myös ruskonurmiyökkönen ("Caradrina morpheus") voi tuottaa lajinmääritysvaikeuksia.
Levinneisyys ja lentoaika.
Harmosänkiyökkösen levinneisyys kattaa koko Euroopan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Idässä sitä tavataan Keski-Aasiassa ja Tiibetissä saakka. Suomessa sitä tavataan suunnilleen Oulu-Lieksa-linjan eteläpuolella. Yökköset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun alkupuoliskolta elokuun lopulle, ja huippu osuu heinä-elokuun vaihteeseen.
Elinympäristö ja elintavat.
Harmosänkiyökkösen tyypillistä elinympäristöä ovat kuivahkot, lämpimät ja avoimet, hiekkapohjaiset alueet. Se viihtyy kuitenkin myös kosteammilla paikoilla. Lento tapahtuu hämärän laskeuduttua. Laji tulee huonosti syötille, mutta hyvin valolle, ja sopivalla paikalla perhosia voi olla varsin paljon.
Toukka talvehtii ja koteloituu keväällä maaperään.
Ravintokasvi.
Toukka elää monilla ruohovartisilla kasveilla, kuten maksaruohoilla ("Sedum"), ratamoilla ("Plantago") ja voikukilla ("Taraxacum").
Shrine of Our Lady of Europe

Shrine of Our Lady of Europe on roomalaiskatolilainen pyhättö Europa Pointilla Gibraltarilla. Rakennus on luultavasti peräisin 1300-luvulta ja se palvelee nykyisin seurakuntaa. Kirkko on nimetty Neitsyt Marian mukaan, joka tunnetaan Gibraltarilla tittelillä "Our Lady of Europe".
Historia.
Nykyisen kirkon tilalla oli alun perin moskeija, jonka rakensivat 700-luvulla Iberian niemimaan valloittaneet maurit. Moskeija rakennettiin jossain vaiheessa ennen vuotta 1309. Moskeija muutettiin pyhätöksi espanjalaisten valloitettua Gibaltarin Don Rodrigo Ponce de Leonin johdolla vuonna 1462 ja se sai tuolloin nykyisen nimensä. Jonkin aikaa tämän jälkeen pieni puusta tehty Neitys Marian ja Jeesuksen patsas. Pyhätöstä tuli suosittu vierailupaikka Gibraltarinsalmen läpi kulkevien laivojen miehistöjen keskuudessa. Pyhättö selviytyi monista Gibraltaria kohdanneista vaikeuksista, kuten merirosvojen hyökkäyksiltä. Merirosvo Hali Hamat kuitenkin ryösti monet pyhätön arvoesineistä vuonna 1540. Bernardino Mendozan johtama espanjalaislaivasto kukisti myöhemmin merirosvot merellä. Kuningas Phillip II rakennutti pyhätölle paksummat seinät, jotta paikka voisi toimia tarpeen vaatiessa paikallisten suojana.
Britit valtasivat Gibraltarin elokuussa 1704 ja brittiläiset merisotilaat ryöstivät pyhätön esineistöä ja heittivät muun muassa Neitsyt Marian ja Jeesuksen patsaan alas kalliolta. Puinen patsas hajosi, mutta sen osat kelluivat ja ne löysi myöhemmin merestä paikallinen kalastaja. Paloja säilytettiin myöhemmin Algecirasissa. Pyhätön käyttö väheni, se rappeutui ja se kärsi lisäksi vahinkoja myöhemmässä piirityksessä. Kuitenkin Neitsyt Marian ja Jeesuksen patsaasta tehtiin kopio, joka asetettiin paikallisen katedraaliin.
Toukokuussa 1866 paikalle rakennettiin väliaikainen kappeli, jonka alttarin marmorin lahjoitti paavi. Varsinainen pyhättö oli edelleen rappeutumassa ja sitä käytettiin muun muassa armeijan öljyvarastona ja myöhemmin kirjastona. E.R. Kenyon kuvaili vuonna 1910 pyhättöä rumaksi pieneksi rakennukseksi parakkien vieressä. Armeija aikoi purkaa koko rakennuksen vuonna 1958, mutta tämä estyi kun se julistettiin historialliseksi monumentiksi. Pyhättöä alettiin jälleenrakentaa vuonna 1968 ja saman vuoden syyskuussa pidettiin ensimmäinen jumalanpalvelus pyhätössä miltei 300;n vuoteen.
Jefferson (jalkapalloilija, 1981)

Jefferson Vieira da Cruz eli Jefferson (s. 3. heinäkuuta 1981, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttä ja hyökkäys. 
Jeffersonin ura alkoi Rio de Janeiron Flamengosta, josta hän siirtyi edelleen Banguun. Kaudesta 1999 lähtien kolme kautta Japanissa maan Kakkosliigaa ensin Sagan Tosussa ja sen jälkeen kaksi kautta Jokohamassa. Japanin jälkeen hän palasi Brasiliaan, jossa pelasi kolma kautta. Kauden 2008–2009 Jefferson Jefferson pelasi Meksikon Kakkosliigaa Cruz Azul Hidalgon joukkueessa.
Jefferson siirtyi brasilialaisen pelaajatuttavansa Ethien suosituksesta Suomeen kesällä 2009, jossa pelasi Ykköstä torniolaisessa TP-47:ssä.
Seuraavalla kaudella Jefferson siirtyi jatkamaan uraansa kotimaahan.
HMS Battleaxe (G18)

HMS Battleaxe (viirinumerot G18 ja D118) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Weapon-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Yarrow and Companylta Glasgow’sta, missä köli laskettiin 22. huhtikuuta 1944. Alus laskettiin vesille 12. kesäkuuta 1945 ja valmistui 23. lokakuuta 1947.
Palvelus.
Alus saapui romutettavaksi 20. lokakuuta 1964.
HMS Broadsword (G31)

HMS Broadsword (viirinumerot G31 ja D31) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Weapon-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Yarrow and Companylta Glasgow’sta, missä köli laskettiin 20. heinäkuuta 1944. Alus laskettiin vesille 4. helmikuuta 1946 ja valmistui 4. lokakuuta 1948.
Palvelus.
Alus saapui romutettavaksi 8. lokakuuta 1968.
Karl Ristikivi

Karl Ristikivi (16. lokakuuta 1912 Läänemaa Viro – 19. heinäkuuta 1977 Solna, Tukholma, Ruotsi) oli virolais-ruotsalainen kirjailija. 
Ristikivi pakeni 1943 Suomeen ja siirtyi 1944 Ruotsiin. Hän työskenteli vakuutusvirkailijana. Kirjailijana hän kuvasi realistisesti virolaista kaupunkielämää 1900-luvun vaihteen jälkeen sekä elämää pakolaisena. Aihepiiriin kuului myös keskiajan kuvaus. Lisäksi hän kirjoitti runoja, lastenkirjoja sekä Viron kirjallisuushistorian "Eesti kirjanduse lugu" (1954).
Antti Suvanto

Antti Kustaa Suvanto (s. 26. huhtikuuta 1948, Nurmo) on johtokunnan neuvonantaja Suomen Pankissa. Suvanto väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994. Hänen väitöskirjansa käsitteli valuuttamarkkinoiden mikrorakennetta.
Suvanto on laaja-alainen ekonomisti ja hänellä on mittava ura Suomen Pankissa eri tehtävissä. Lisäksi hän on toiminut useissa kansainvälisissä ja kotimaisissa asiantuntijatyöryhmissä. Suvannon ajatuksia taloudesta voi lukea muun muassa Kalevasta, jonka kolumnistina Suvanto on toiminut vuodesta 2001 lähtien.
Suvanto on kysytty esitelmöijä rahapolitiikasta, rahoitusmarkkinoista, talouspolitiikan koordinaatiosta ja talouskriiseistä. Antti Suvanto on tutustuttanut monet taloustieteen opiskelijat makrotaloustieteeseen, valuuttakurssimarkkinoihin sekä raha- ja pankkiteoriaan luennoidessaan tuntiopettajana Helsingin yliopistossa sekä Joensuun yliopistossa.
Talouden ohella Suvanto on monipuolisen kiinnostunut kulttuurista ja on toiminut mm. taideoppaana Suomen Pankin 200-vuotisen taipaleen kunniaksi järjestetyissä taidenäyttelyissä pankin päärakennuksessa Helsingin Kruununhaassa vuonna 2011.
Ura.
Antti Suvanto aloitti työskentelyn Suomen Pankissa vuonna 1989. Hän on työskennellyt osastopäällikkönä johdon sihteeristössä, rahapolitiikka- ja tutkimusosastolla sekä kansantalousosastolla sekä johtokunnan neuvonantajana ja toimistopäällikkönä keskuspankkipolitiikan osastolla. 
Lisäksi Suvanto on ollut finanssineuvoksena Suomen EU-edustustossa Brysselissä, Suomen Säästöpankkiliiton pääekonomistina, ekonomistina OECD:n sihteeristössä Pariisissa, tutkimusohjaajana Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksessa, tutkimusjohtajana Yrjö Jahnssonin säätiössä ja tuntiopettajana Helsingin yliopistossa sekä Joensuun yliopistossa. Hän on myös opettanut valtakunnallisilla maanpuolustuskursseilla poikkeusolojen talouspolitiikkaa.
Suvanto on Yrjö Jahnssonin säätiön hallituksen jäsen ja on aikaisemmin toiminut Valtion taloudellisen tutkimuskeskuksen ja Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen johtokunnissa. Lisäksi hän on toiminut sekä Kansantaloudellisen yhdistyksen että Taloustieteellisen seuran puheenjohtajana ja johtokunnan jäsenenä.
Yksityiselämä.
Suvanto on naimisissa toimittaja Marja Salmelan kanssa. Antti Suvanto harrastaa pyöräilyä, teatteria ja musiikkia. Sotilasarvoltaan Suvanto on yliluutnantti.
Merenmittausalus Kaiku

Merenmittausalus "Kaiku" on Suomen valtion omistama alumiinirunkoinen katamaraani, joka toimii merenmittausaluksena Meritaito Oy:n alaisuudessa. Alus luovutettiin Merenkulkulaitokselle Uudenkaupungin Työveneen telakalta 12. kesäkuuta 2003. Noin 1,5 miljoonaa euroa maksanut "Kaiku" suunniteltiin pääosin Uudenkaupungin Työveneessä. Se oli myös ensimmäinen monikeilajärjestelmään rakennettu mittausalus. "Kaiku" suunniteltiin matalien vesialueiden ja erityisesti sisävesien mittauksiin.
Alus saa tarkkoja syvyystietoja monikeilainmittauksella ja hyvänä päivänä se ehtii kartoittaa noin kahden neliökilometrin alan. Syvyyskartoitustöitä tehdään neljän hengen miehistöllä ja työpäivä kestää normaalisti vähintään 12 tuntia. "Kaiku" voidaan kuljettaa maanteitse erikoiskuljetuksena vesistöstä toiseen.
Alus on kerännyt syvyystietoja sisävesillä, muun muassa Saimaalla 2003–2009, sen jälkeen Keiteleellä, Kallavedellä, Suvasvedellä ja syksyllä 2012 Juurusvedellä.
Aluksen kaksi päämoottoria ovat mallia Scania DSI 14 ja kumpikin teholtaan 368 kW. Apumoottoreina toimivat kaksi 25 kW:n Westerbekeniä. Aluksessa on kaksi peräsintä ja kaksi hydraulista potkuria. Aluksen maksiminopeus on 15 solmua, mutta työnopeus on 2–13 solmua. Kaikuluotausjärjestelmässä toimii useita laitteita. Mittalaite on Reson SeaBat 8101 240 kHz multibeam. Alus painaa 50 tonnia ja täydessä lastissa 105 tonnia.
Aluksella on kaksi 3 000 litran polttoainetankkia ja kolme 1 500 litran vesisäiliötä. Lisäksi WC:ssä on 1 500 litran säiliö. Aluksella on viisi yhden hengen hyttiä, messi, sauna, suihku, kaksi WC:tä ja työpiste tietojen jälkikäsittelyyn.
Extrasolar Planets Encyclopaedia

Extrasolar Planets Encyclopaedia on tähtitiedettä käsittelevä verkkosivu, jonka perusti Jean Schneider Pariisin observatoriossa, Ranskassa helmikuussa 1995. Sivusto ylläpitää tietokantaa kaikista tunnetuista eksoplaneetoista sekä eksoplaneettakandidaateista.
Exoplanet Encyclopaedia lukee planeetaksi lähtökohtaisesti alle 13 Jupiterin massaisen taivaankappaleen. Se kuitenkin hyväksyy tietokantaansa myös alle 20 Jupiterin massaiset kiertolaiset, mikäli saman tähden ympärillä on havaittu vähintään yksi toinen planeetta. Lisäksi planeetan havaitseminen on täytynyt olla julkaistu vertaisarvioidussa julkaisussa tai ammattilehdessä. Ammattilaisastronomien kohdalla myös alan konferensseissa ilmoitetut löydökset hyväksytään tietokantaan.
Jokaisesta eksoplaneetasta kerrotaan niiden perusominaisuuksia kuten löytövuosi, massa, säde, kiertoaika, radan isoakselin puolikas, eksentrisyys sekä inklinaatio. Sivulla kerrotaan myös tietoja eksoplaneetan keskustähdestä sekä listataan planeettaa koskevia tutkimusjulkaisuja.
Kalliokohokki

Kalliokohokki ("Silene rupestris") on Euroopassa tavattava, kallioilla kasvava pienikukkainen kohokkikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Moni- tai yksivuotinen kalliokohokki kasvaa 10–20 cm korkeaksi. Se on tyvestä asti haarova, pystyhkö, kalju ja yleisväritykseltään sinivihreä. Lehdet vaihtelevat muodoltaan kapeanpuikeista soikeisiin. Kukinto on monikukkainen ja harsu, kukat ovat pieniä. Sekä kukan verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on hoikka, 3–4 mm leveä. Terälehdet ovat valkoisia ja lanttokärkisiä. Suomessa kalliokohokki kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on kota.
Levinneisyys.
Kalliokohokkia kasvaa vain Euroopassa ja sen levinneisyysalue on varsin hajanainen. Lajia tavataan paikoin Espanjassa, Pyreneillä, Keski-Ranskassa, Alpeilla, Korsikalla, Sardiniassa, Karpaateilla, Norjassa sekä Etelä- ja Keski-Ruotsissa ja -Suomessa. Suomessa kalliokohokki on alkuperäislaji, jota tavataan paikoitellen Etelä- ja Keski-Suomesta. Ahvenanmaalta laji puuttuu. Lisäksi lajilla on muista Suomen esiintymistä erillinen populaatio Sallan–Kuusamon alueella.
Elinympäristö.
Kalliokohokki kasvaa avoimilla, laakeilla ja ohuthumuksisilla jäkäläkallioilla. Kasvupaikat voivat olla toisinaan äärimmäisen kuivia, mikä aiheuttaa suurta vuosittaista kannanvaihtelua.
Kaunosekoyökkönen

Kaunosekoyökkönen ("Amphipoea oculea") on eteläisessä Suomessa yleinen loppukesän ja alkusyksyn yöperhonen. Se muodostaa kolmen sisarlajinsa kanssa ryhmän, johon kuuluvien lajien erottaminen toisistaan voi olla huomattavan vaikeaa.
Koko ja ulkonäkö.
Kaunosekoyökkönen kuuluu keskenään erittäin samannäköisten yökkösten muodostamaan kompleksiin, joskin se on ryhmän helpoimmin tunnistettava jäsen. Siipien pohjaväri on lämpimän ruskea, hieman punertavan tai sinertävänhohtoinen, mutta sävy vaihtelee paljon. Siipisuonet erottuvat tummanruskeina juovina. Samoin poikkiviirut, jotka ovat kaksinkertaiset ja sisempi poikkiviiru on etuosasta hieman varjostunut. Rengastäplä ja munuaistäplä erottuvat selvästi ja ovat väriltään joko oranssit tai rengastäplä on oranssi ja munuaistäplä valkoinen. Suomessa valkotäpläinen muoto on selvästi keltatäpläistä yleisempi. Munuaistäplän sisäreunassa ei ole koskaan tummaa varjostumaa ja sen sisällä on lenkin tekevä tumma viiru. Takasiivet ovat ruskeat, tyvestä vaaleammat. Siipiväli 28–32 mm.
Hyvin samannäköinen ja yleinen laji on kalvassekoyökkönen ("Amphipoea fucosa"), minkä lisäksi Suomessa tavataan kahta harvinaisempaa sekoyökköslajia. Varma lajinmääritys saattaa vaatia genitaalien tarkastelua.
Levinneisyys ja lentoaika.
Kaunosekoyökköstä tavataan lähes koko Euroopassa ja idässä Siperian poikki Koreaan ja Japaniin saakka. Suomessa lajia tavataan pääasiassa Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta yksittäishavaintoja on Keski-Lappiin saakka. Lento tapahtuu yhtenä sukupolvena alkaen heinä-elokuun vaihteessa ja päättyy syyskuun alkupuoliskolla.
Elinympäristö ja elintavat.
Yleinen, monenlaisissa ympäristöissä elävä perhonen. Sitä tavataan erityisesti kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa, mutta myös lehti- ja sekametsissä ja jopa soilla. Perhosia tulee hyvin sekä valolle että syötille.
Toukka elää heinien varsien sisällä ja piilotellen juurituppaissa. Se koteloituu maan alle. Muna talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää monilla eri heinäkasveilla (Poaceae).
Suedehead

Suedehead oli 1970-luvun alkupuolen skinheadkulttuurin haara Isossa-Britanniassa. Suedeheadin erotti skinheadista kammattavan pituiseksi kasvatetut hiukset ja keskiluokkaisempi/toimistomaisempi arkipukeutuminen. Useat olivat edelleen työväenluokkaisia kuten skinheadit, mutta joillain suedeheadeilla oli valkokaulustyö. Naispuolista suedeheadeja kutsuttiin "sort":eiksi. 
Suedet käyttivät kenkinään brogueita tai loafereita raskaiden maihareiden sijaan. Suedet käyttivät pukuja myös arkena (erityisesti Prince Of Wales ja kukonaskel-ruutukuviopukuja). Crombie-päällystakit ja lammasturkit tulivat yleisiksi. Paidoissa oli usein suuret napitetut kaulukset, ja yleisin tyyli oli isoruutuinen kauluspaita pidettynä hihattoman v-aukkoneuleen alla. Kestoprässättyjä Sta-Prest-suoria housuja käytettiin enemmän kuin skinien suosimia farkkuja.
Suedet kuuntelivat edelleen reggaeta, soulia ja ska:ta kuten skinitkin, mutta jotkut suedet kuuntelivat brittiläistä glam rockia kuten The Sweet, Slade ja Mott the Hoople.
Kalvassekoyökkönen

Kalvassekoyökkönen ("Amphipoea fucosa") on yleinen loppukesän yöperhonen. Se kuuluu sekoyökkösten sukuun, jonka lajit on huomattavan vaikeaa erottaa toisistaan.
Koko ja ulkonäkö.
Kalvassekoyökkönen on likimain keskikokoinen yökkönen. Sen siipien pohjaväri on yleensä vaalean harmahtava, mutta värisävy vaihtelee. Erityisesti siiven kärkiosassa ulomman poikkiviirun ja aaltoviirun väliin jäävä alue on vaihtelevansävyisen harmaa. Poikkiviirut ovat kaksinkertaiset ja erottuvat vaihtelevasti. Rengastäplä ja munuaistäplä erottuvat hyvin ja ovat yleensä väriltään oranssit, mutta munuaistäplä saattaa kuitenkin joskus olla valkoinen. Munuaistäplän sisällä tumma viiru tekee lenkin ja sisänurkassa on nähtävissä lähes aina tummaa varjostumaa. Takasiivet ovat ruskeat. Siipien kärkiväli 29–37 mm.
Kalvassekoyökkösen erottaminen luotettavasti yleisestä kaunosekoyökkösestä ("Amphipoea oculea") tai kahdesta harvinaisemmasta lajista sekoyökköslajista voi vaatia genitaalipreparaatin tekoa.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyysalue ulottuu Keski-ja Pohjois-Euroopasta Siperiaan. Sitä tavataan Suomessa etelärannikolta ainakin Rovaniemen korkeudelle saakka. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun lopulle huipun ollessa elokuussa. Usein viimeiset havainnot tehdään lokakuun alussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Kalvassekoyökkönen elää mitä erilaisimmissa kulttuuri- ja luonnonympäristöissä. Se saattaa kuitenkin suosia keskimäärin kosteampia elinpaikkoja kuin kaunosekoyökkönen. Perhonen on yleinen, usein erittäin runsaslukuinen, ja yksilöt lentävät valolle ja makealla nesteellä kostutetulle syötille. Sopivalla paikalla se on runsain valolle lentävä perhoslaji.
Toukka elää piilottelevaa elämää heinien korsissa ja juurituppaissa. Muna on talvehtiva elämänvaihe.
Ravintokasvi.
Toukka elää heinäkasveilla (Poaceae).
Suosekoyökkönen

Suosekoyökkönen ("Amphipoea lucens") on hyvin vaikeasti tunnistettava, kosteilla paikoilla tavattava pienehkö yökköslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Suosekoyökkönen on Suomen lajiston vaikeimmin lajilleen tunnistettavia yökköslajeja ja lajinmääritystä varten perhosesta on käytännössä tarpeen tehdä genitaalipreparaatti. Erityisen samannäköinen laji on selvästi yleisempi kalvassekoyökkönen ("Amphipoea fucosa").
Pienehkö yökkönen, jonka etusiipien pohjaväri on tumma, lämpimän kellanruskea. Siipisuonet ja poikkiviirut erottuvat hyvin ja siiven kärkiosassa ulomman poikkiviirun ja aaltoviirun välissä on tyypillisesti violettia sävyä. Poikkiviirut ovat yleensä kaksinkertaiset, mutta joskus jopa kolminkertaiset ja siiven keskiosan poikki kulkeva keskivarjo voimakas. Rengastäplä ja munuaistäplä erottuvat hyvin ja ovat useimmiten väriltään kellanoranssit, joskin munuaistäplä on osalla yksilöitä kirkkaan valkoinen. Munuaistäplän sisänurkka on varjosteinen ja sen sisällä on lenkin muotoinen tumma viiru. Takasiivet ovat ruskeat. Siipiväli 31–35 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Britteinsaarilla, Keski- ja Pohjois-Euroopassa tavattava laji, jonka levinneisyys tunnetaan puutteellisesti, sillä luotettava määritys on vaikeaa. Se kuitenkin vaikuttaa seurailevan rannikoita. Idässä perhosta on tavattu Keski-Aasiassa saakka. Suomessa laji on laajalle levinnyt, mutta selvästi harvinaisempi kuin kauno- tai kalvassekoyökkönen. Sitä tavataan etelärannikolta ja saaristosta ainakin Kemi-Kajaani-linjalle saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun puolivälistä syyskuun alkupuolelle. Lennon huippu on vasta elokuun loppupuoliskolla, hieman myöhemmin kuin muilla sekoyökkösillä.
Elinympäristö ja elintavat.
Paikoittainen kosteikkolaji, jota tavataan soilla, etenkin rämeillä, saaristossa, rannoilla ja soistuvissa metsissä. Suhteellisesta harvinaisuudestaan huolimatta sopivalla paikalla se voi kuitenkin olla runsaslukuinen. Perhoset tulevat sekä valolle että makealle syötille.
Toukka elää ravintokasvia kasvavissa mättäissä ja koteloituu maahan. Muna talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasvi Suomessa on tupasvilla ("Eriophorum vaginatum"). Ulkomailla se elää myös muilla heinäkasvieilla ja erityisesti siniheinällä ("Molinia caerulea").
Sega Dreameye

Sega Dreameye () on Segan kehittämä ja julkaisema lisälaite Sega Dreamcastille. Sillä pystyi ottamaan still-kuvia ja sitä pystyi käyttämään verkkokamerana. 
Muutamat pelit tukivat Dreameyeta. Sitä ei julkaistu koskaan Pohjois-Amerikassa eikä Euroopassa.
Mongols MC

Mongols MC on kansainvälinen rikollinen moottoripyöräkerho. Se on perustettu 5. joulukuuta 1969 Montebellossa, Kaliforniassa. Sillä on toimintaa Australiassa, Indonesiassa, Malesiassa, Meksikossa, Saksassa, Singaporessa, Suomessa, Sveitsissä, Tanskassa, Uudessa-Seelannissa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa.. Suomeen Mongols tuli vuonna 2011. Mongols MC on neljänneksi suurin moottoripyöräjengi ja maailmassa.
Tummasekoyökkönen

Tummasekoyökkönen ("Amphipoea crinanensis") on pienehkö, sekoyökkösten huomattavan vaikeasti määritettäviä lajeja sisältävään sukuun kuuluva yökköslaji. Se on sukunsa lajeista Suomessa selvästi harvinaisin ja vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisarvioinnissa luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö.
Tummasekoyökkösen lajinmääritys vaatii genitaalipreparaatin tutkimista. Koirailla se on kuitenkin helppoa, sillä sivulämssän muoto on täysin erilainen kuin kolmella muulla muutoin ulkonäöltään erittäin samankaltaisella sekoyökköslajilla.
Siipien pohjaväri on punertavan tummanruskea, mutta sävy vaihtelee yksilöittäin. Siivet ovat kuitenkin aina melko tasaväriset. Poikkiviirut ovat kaksinkertaiset eivätkä erotu kovin selvästi. Myös keskivarjo on heikko. Munuaistäplän takanurkka on lähes aina tummalla värillä varjostunut ja täplässä on tumma viiru, joka tekee silmukan. Rengastäplä ja munuaistäplä ovat yleensä oranssit, mutta munuaistäplä saattaa joskus olla valkoinen. Takasiivet ovat ruskeat, tyveä kohti vaalenevat. Siipiväli 28–32 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Esiintymisaluetta ei tiedetä tarkasti, koska lajia on vaikea tunnistaa. Euroopassa havaintoja on Britteinsaarilta ja Pohjoisesta Länsi-Euroopasta Baltiaan ja idässä Baikalin ja Tianshanin alueilta. Lajin levinneisyys Suomessa oli painottunut Ahvenanmaalle, jossa se on paikoitellen jopa runsaslukuinen, sekä lounaissaaristoon. Sitä on myös tavattu harvakseltaan pitkin etelärannikkoa ja yksitellen jopa sisämaasta.
Elinympäristö ja elintavat.
Tummasekoyökkönen lienee esiintymiseltään erittäin paikoittainen. Sitä on tavattu hiekkapohjaisilla, melko kuivilla paikoilla, mutta elinympäristövaatimukset tunnetaan huonosti. Perhoset tulevat sekä valolle että syötille.
Talvehtiva vaihe on muna.
Ravintokasvi.
Toukkia on löydetty ainakin kurjenmiekkojen ("Iris") kasvustoista. Se saattaa elää myös heinillä. Ravintokasvivalikoima tunnetaan huonosti.
Tarhakohokki

Tarhakohokki ("Silene armeria") on punakukkainen kohokkikasvi. Lajia viljellään myös koristekasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen tarhakohokki kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Kasvi on pysty, kalju, sinivihreä ja yläosastaan tahmea. Aluslehdet ovat suikeita, varsilehdet ovat yli 1 cm:n levyisiä, puikeita ja sepiviä. Kukinto on monikukkainen ja huiskilomainen. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on kalju, noin 7 mm leveä ja siinä on noin 10 matalaa suonta. Terälehdet ovat lanttokärkisiä sekä väriltään ruusunpunaisia tai harvoin valkoisia. Suomessa tarhakohokki kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on kota.
Levinneisyys.
Tarhakohokki on alun perin kotoisin Keski- ja Etelä-Euroopasta, mutta on monin paikoin Euroopassa levinnyt puutarhoista luontoon. Suomessa tarhakohokkia tavataan harvinaisena viljelykarkulaisena eripuolilla Suomea Kemin korkeudelle saakka.
Elinympäristö.
Luonnossa tarhakohokki viihtyy kallioilla, tienvarsilla ja joutomailla.
Käyttö.
Tarhakohokkia viljellään toisinaan puutarhakasvina.
E-100

Panzerkampfwagen E-100 oli saksalainen superraskas panssarivaunu, jota kehiteltiin toisen maailmansodan lopussa.
Kehitystyö.
Waffenamt tilasi suunnitelman vaunusta kesäkuussa 1943. Se oli raskain "Entwicklung-sarjan" (E) panssarivaunu. Tarkoituksena oli standardisoida, eli saada mahdollisimman moni komponentti sopimaan muihin E-sarjan vaunuihin. Projekti oli rinnakkainen Porschen Maus-panssarivaunulle. Adlerwerke esitteli E-100-suunnitelman maaliskuussa 1944. Heinäkuussa 1944 Adolf Hitler määräsi superraskaiden vaunujen projektit lakkautettavaksi. Työtä jatkettiin kuitenkin hitaalla vauhdilla kolmen työntekijän kootessa vaunua.
Suunnitelmissa oli käyttää vaunussa HL230-moottoria tai uutta 1 200 hevosvoiman moottoria, jota ei vielä ollut olemassa. HL230 oli sama moottori, jota käytettiin Panther- ja Tiger II -panssarivaunuissa. Sen teho oli riittävä 45-tonniselle Panther-tankille ja alitehoinen jo 70-tonniselle Tiger II:lle.
Rungossa oli viisto panssari, tyypillinen vuoden 1943 loppupuolen ratkaisu, jolla saatiin panssariin lisää suojavaikutusta lisäämättä kuitenkaan painoa. Panssarin paksuus oli edessä 200 millimetriä, sivussa 120 millimetriä ja takana 150 millimetriä. Tykkitornin panssaroinnin paksuus vaihteli 80–200 millimetrin välillä. Telapyörät olivat limittäiset, niin kuin Tiger II:ssa ja Pantherissa.
Ensimmäinen prototyyppi ei koskaan valmistunut, ja liittoutuneet löysivät sen tehtaalta vuonna 1945. Vielä keskeneräinen vaunu kuljetettiin Britanniaan tutkittavaksi, minkä jälkeen se romutettiin.
Fabian Picardo

Fabian Picardo (s. 1972 Gibraltar) on gibraltarilainen poliitikko, joka toimii maansa pääministerinä joulukuusta 2011 alkaen.
Picardo syntyi Gibraltarilla ja opiskeli oikeustiedettä Oxfordin yliopistossa. Lakimiehen tutkintonsa päätteeksi hän auskultoi Inns of Court School of Law’ssa Lontoon Gray’s Innissä. Hänet valittiin Gibraltarin sosialistisen työväenpuolueen (Gibraltar Socialist Labour Party, GSLP) johtoon puolueen pitkäaikaisen puheenjohtajan Joe Bassanon seuraajaksi huhtikuussa 2011, ja kahdeksan kuukautta myöhemmin hänestä tuli pääministeri. Myös pääministerinä hänen edeltäjällään, Peter Caruanalla, oli takanaan pitkä virkakausi.
Ennen GSLP:hen liittymistään Picardo toimi Liberaalipuolueessa ja sitä ennen hän oli perustamassa Kansallispuoluetta.
Picardo on naimisissa ja hänellä on vuonna 2012 syntynyt poika. Hän on Gibraltarin genovalaista sukua, hänellä on työväenluokkainen tausta ja hänen isoäitinsä osallistui Espanjan sisällissotaan tasavaltalaisten puolella.
PIM

PIM oli helsinkiläinen rockyhtye, joka sai alkunsa vuonna 1984. Yhtyeen perustajia olivat Ninni Manninen (laulu), Maria Lumikangas (basso) ja Päivi (kitara). Päivi lähti varhain yhtyeestä, ja tilalle kitaristiksi tuli Vilma Vainikainen.
Historia.
Alkuun Manninen soitti rumpuja laulamisen ohella varsinaisen rumpalin puuttuessa. Muutaman tilapäisen soittajan jälkeen yhtyeeseen pyydettiin vihjeen perusteella rumpaliksi Marianne Loppi, joka oli soittanut aiemmin yhtyeessä Geisha.
PIM keikkaili Suomessa ja Ruotsissa, sekä levytti studiossa kolme singleä. Vuonna 1985 julkaistiin Nancy Sinatran kappale """These boots are made for walking" sekä oma kappale "Drink it". "Fade away" jäi viimeiseksi levytykseksi. Yhtye on saanut vaikutteita Sinatran lisäksi muun muassa The Crampsiltä ja Link Wrayltä. Ensisinglen B-puolen raita, "Dee-Lay", sai innoituksensa The Nights of Iguana -yhtyeen basisti Dile Kolasesta, joka tunnetaan myös nimellä Delay. Delay antoi PIMille musiikillisia neuvoja muun muassa sovitukseen liittyen. Sen lisäksi yhtyeet keikkailivat usein yhdessä.
Vuonna 1986 yhtyeen jäsenistössä tapahtui muutoksia. Kesällä PIM käytti keikoilla kakkoskitaristia, joka ei jäänyt pysyväksi jäseneksi. Sitten rumpali Marianne Loppi lähti Ranskaan opiskelemaan. Yhtye päätyi valitsemaan uudeksi rumpaliksi lähipiiristään tutun Ykä Knuuttilan (Musta Paraati, Shadowplay), joka oli mukana levyttämässä "Fade away" -singleä.
Lepakko eli Helsingin Lepakkoluola oli merkittävässä asemassa yhtyeelle niin harjoittelu- kuin esiintymisasujen hankintapaikkana, sekä kokoonpanon syntymisessä, "henkinen koti". Yhtyeen esiintymisessä garage-tyylisen rock-musiikin ohella tärkeitä olivat vaaleat, pulleat peruukit, kimaltavat lurex-mekot sekä pitkävartiset platform-kengät.
PIM keskittyi soittamiseen ja hauskanpitoon. "Kaikki oli hyvin sattumanvaraista", sanoi yhtyeen kitaristi Vilma Vainikainen. Yhtye ei koskaan tehnyt LP-levyä. Yhtyeen tarina päättyi vuonna 1988. PIM jätti jäähyväiset kuvattuna yleisellä kaatopaikalla "Iltalehden" juttuun.
Yhtyeen nimi oli peräisin klassisesta Carl Barksin Aku Ankka -tarinasta "Vaarallinen lelu", jossa Aku hypnotisoituu sanoilla "PIM! Olet kana!"
HMS Crossbow (G96)

HMS Crossbow (viirinumerot G96 ja D96) oli Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien Weapon-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin John I. Thornycroft and Companylta Woolstonista, missä köli laskettiin 26. elokuuta 1944. Alus laskettiin vesille 20. joulukuuta 1945 ja valmistui 4. maaliskuuta 1948.
Palvelus.
Alus romutettiin 1972.