tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tuomas W. Hyrskymurto

Tuomas Wilho Hyrskymurto (ent. Hellsten, 14. syyskuuta 1881 Turku – 31. elokuuta 1920 Pietari) oli suomalainen kommunistinen vallankumousmies, alun perin turkulainen kauppias.
Elämä.
Hyrskymurto oli ollut vangittuna jo 1906 Hakaniemen mellakan yhteydessä sattuneiden tapausten vuoksi. Vuonna 1917 hän kuului Turun sos.dem. kunnallisjärjestön radikaalin siiven johtajiin ja oli perustamassa Turun punakaartia.
Suomen sisällissodassa Hyrskymurto oli punaisten pohjoisen rintaman järjestyskomissaarina ja Tampereen punakaartin esikunnan jäsenenä. Sodan alkuvaiheessa Hyrskymurron johtama Turun punakaartin 300-miehinen ratsuväkikomppania miehitti Toijalan tärkeän risteysaseman 26. tammikuuta 1918. Hänen väitetään myötävaikuttaneen 31. tammikuuta tapahtuneeseen Suinulan verilöylyyn kieltämällä punaisia ottamasta vankeja. Hän sai tapahtumista lisänimen Suinulan teurastaja. Hyrskymurto toimi Tampereella punaisten pohjoisrintaman esikunnassa järjestyskomissaarina.
Valkoisten saartorenkaan alkaessa kiristyä Hyrskymurto pakeni Tampereelta ja toimi Toijalassa punaisten armeijakuntaa komentaneen Eino Rahjan apulaisena tämän yrittäessä murtaa Tampereen saartoa etelästä käsin. Kuurilassa surmattiin todennäköisesti Tuomas Hyrskymurron käskystä 23 Mustialan maanviljelysopiston oppilasta 20. huhtikuuta. Sodan loppuvaiheessa Hyrskymurto pakeni Neuvosto-Venäjälle. Poistuessaan Suomesta Hyrskymurto jätti valtakunnanrajalle selvästi havaittavaan paikkaan huomattavan määrän Helsingin yliopistolle osoitettua suomalaista ja ulkomaista bolševikkikirjallisuutta. Tämä kirjaerä päätyikin yliopiston kirjastoon.
Neuvosto-Venäjällä Hyrskymurto työskenteli SKP:n keskuskomitean järjestäjänä. Hän sai surmansa Kuusisen klubin murhien yhteydessä 31. elokuuta 1920 Pietarissa. Hyrskymurto on haudattu Pietarin Mars-kentälle ja hänen nimensä löytyy siellä olevasta "Elokuun kommunardien hautakivestä".
Perhe.
Hyrskymurron veli oli näytelmäkirjailija Yrjö Heimovaara.
Erkki Karjalainen (punakaartilainen)

Erkki Karjalainen (kuollut ilmeisesti Stalinin puhdistuksissa 1930-luvun lopussa) oli riihimäkeläinen puuseppä, punakaartin päällikkö ja Vilppulan rintaman komentaja Suomen sisällissodassa. Hänen esikuntansa oli majoittuneena Lylyn rautatieasemalle ennen punakaartin pohjoisen rintaman romahdusta ja Tampereen taistelua. Sisällissodan lopussa hän siirtyi Kotkasta laivalla Venäjälle, jossa kävi punaupseerikoulun. Mirko Harjulan väitöskirjan mukaan viimeinen havainto Karjalaisesta on vuodelta 1935 kun hän oli Solovetskin rangaistusleirin päällikkönä. Karjalainen esiintyy Erkki Lepokorven kirjassa "Käy ruusutkin kukkimaan".
Musta lista (sähköposti)

Mustat listat ovat suosittu tekniikka roskapostin suodatuksessa. Käytännössä kaikissa sähköpostipalvelimissa on sisäänrakennettu tuki pääsylistoille, joilla ylläpitäjä voi kieltää sähköpostia tietyiltä palvelimilta tai lähettäjiltä. Nykyisin yhä suositumpi ratkaisu ovat myös erilaiset DNS-palvelimien pohjalta toimivat dynaamiset mustat listat, joissa sähköpostipalvelin tekee usein etäällä olevalta palvelimelta reaaliajassa tarkistuksen.
Asioita, joiden perusteella voidaan suodattaa, ovat esimerkiksi
Kiinteät listat.
Kiinteät listat ovat varsin staattinen ratkaisu, eivätkä sen takia usein kovinkaan tehokas. Roskapostin lähettäjät vaihtavat jatkuvasti palvelimia ja lähettäjän osoitteetkin ovat useimmiten satunnaisia.
DNS-pohjaiset listat.
DNS-pohjaisia listoja on toimintaperiaatteeltaan monia erilaisia:
Lastikultti

 
Lastikultit (myös cargokultit tai rahtikultit) ovat lounaisen Tyynenmeren saarten alkuperäiskansojen keskuudessa esiintyviä uskonnollisia liikkeitä. Joissain lastikulteissa odotetaan eurooppalaistyyppisten tuotteiden yliluonnollista ilmestymistä, yleensä laivalla tai lentokoneella. Ilmestymistä uskotaan edesauttavan vauraimpien valtioiden tapojen, rituaalien ja symbolien imitointi.
Historia.
Lastikultit saivat alkunsa 1800-luvun lopulla Tyynenmeren saarten kulttuurien kohdatessa teknologisesti edistyneen länsimaisen kulttuurin. Kultteihin liittyi suuria odotuksia ja protestia, ja niiden tavoitteena oli muutos, joka poistaisi muukalaisten aiheuttamat ongelmat tai tekisi ne vaarattomiksi. Jotkin lastikultit ennustivat radikaalia muutosta, joka tuhoaisi vallitsevan järjestelmän. Lastin saapumiseen liitettiin kuolleiden esi-isien kollektiivinen paluu tai Jeesuksen toinen tuleminen.
1900-luvun alkupuolella lastikultteja alkoi esiintyä etenkin Melanesiassa sekä vähemmässä määrin Polynesiassa ja Mikronesiassa. Melanesian yhteiskunta tarjosi tasa-arvoisena lastikulttien syntymiselle hyvät edellytykset. Perinteiset uskonnot korostivat siellä rikkautta enemmän kuin muualla Oseaniassa, ja profeetat menestyivät jos he ennustivat rikkautta. Melanesiassa eurooppalaisten lähetystyö myös alkoi myöhemmin kuin muissa saaristoissa, joissa länsimaisen tekniikan saavutukset olivat tulleet tutuksi jo aiemmin.
Kuuluisinta varhaista lastikulttia kutsuttiin nimellä ”Vailala-hulluus” ja se alkoi Papuanlahden elema-heimon keskuudessa vuonna 1917 – myös muita tuon ajan lastikultteja kutsuttiin hulluuksiksi ennen nykyisen nimen käyttöönottoa. Paikallisen lähetysseuran kanssa solmittu vuorovaikutus ei tuonut heimolle parempaa elämää, joten Evara-niminen mies perusti muukalaisiin kielteisesti suhtautuneen uskonnollisen liikkeen ja alkoi ennustaa esi-isien rahtilaivan tuloa.
Toinen maailmansota synnytti useita lastikultteja, kun yhdysvaltalaissotilaat käyttivät Tyynenmeren saaria lentotukikohtinaan. Tunnetuin toisen maailmansodan aikaan syntynyt lastikultti ja yksi harvoista yhä toimivista on Etelä-Vanuatun Tannasaaren John Frum -liike. Sen seuraajat pukeutuvat edelleen Yhdysvaltain armeijan univormuihin, marssivat kantaen puisia kiväärejä ja nostavat Yhdysvaltain lipun salkoon. Koska vanuatulaiset eivät aikoinaan tienneet, miksi amerikkalaissotilaiden monenlaiset tarvikkeet saapuivat ilmasta, he olettivat sotilaiden rituaalien aiheuttaneen sen yliluonnollisesti ja alkoivat siksi jäljitellä niitä: he rakensivat jopa samanlaisia lentokenttiä ja satamia kuin mitä amerikkalaisilla oli.
Muita tunnettuja lastikultteja olivat Uuden-Guinean Taro, Espiritu Santon ”alastonkultti” ja Fidžin Tuka. Monesta lastikultista tuli ajan myötä itsenäisiä kirkkoja, jotka jäljittelivät uskollisesti länsimaisia esikuviaan. Lastikulttien kaltaisia liikkeitä on aikoinaan esiintynyt myös Oseanian ulkopuolella, kuten Japanissa, Burmassa ja Afrikassa.
Lastikulttitiede

Lastikulttitiede (myös rahtikulttitiede) on Richard Feynmanin alun perin kehittämä termi, jolla hän tarkoitti näennäistiedettä, jota harjoittavat toimivat pinnallisesti tieteentekijöiden harjoittamin normein mutta eivät kykene ymmärtämään tai selittämään tieteellisesti lähtökohtien ja lopputuloksen välistä syy-seuraussuhdetta.
Feynman pohjasi termin antropologian tuntemaan ilmiöön lastikulttiin, jossa melanesialaiset alkuasukkaat seurasivat, kuinka sotilaat rakensivat lentokenttiä ja mitä lentokentillä tapahtui. Lentokentille alkoi ilmestyä lentokoneita, ja sotilaat näyttivät saavan kaikenlaisia hyödyllisiä tarvikkeita, joten melanesialaiset alkoivat matkia sotilaiden toimintaa. Kultti jatkui pitkälle 1970-luvulle.
Feynman esitteli termin Caltechille pitämässään puheessa 1974, ja se on sekä hänen kirjassaan "Surely You're Joking, Mr. Feynman!" että lukuisilla verkkosivuilla.
François Boucher

François Boucher (29. syyskuuta 1703 Pariisi – 30. toukokuuta 1770 Pariisi) oli ranskalainen rokokoo-ajan kuuluisa taidemaalari, suunnittelija ja kaivertaja. Hän syntyi Pariisissa ja toimi maalari François Le Moynen oppipoikana. Suurin hänen innoittajansa oli kuitenkin maalari Jean-Antoine Watteau, jonka useita kuvia hän kaiversi. 
Boucher voitti Prix de Rome'n opiskelijapalkinnon ja pääsi opiskelemaan Roomaan Académie de France'en vuosiksi 1727–1731. Hän ei saavuttanut siellä ollessaan suurta suosiota, mutta palattuaan Ranskaan hänestä tuli vuonna 1734 Royal Academyn jäsen. Boucher maalasi lukuisia maalauksia, suunnitteli tapetteja, tekstiilejä ja posliineja sekä lavastuksia ja puvustuksia teattereihin. Hänestä tuli vuonna 1755 Gobelinin tapettitehtaan johtaja. Boucherilla oli keskeinen osa Ranskan kuninkaallisten asuntojen ja kaupungintalojen koristeluissa ja myöhemmin koko Euroopan koristetaiteen kehityksessä. Hän maalasi useita muotokuvia myös Ludvig XV'n virallisesta rakastajattaresta, Madame de Pompadour'sta.
Vuonna 1765 Boucherista tuli ensimmäinen kuninkaallinen taidemaalari, kuninkaallisen akatemian johtaja ja kuninkaallisen posliinitehtaan suunnittelija. Hän oli aikansa kuuluisimpia maalareita, ja hänen työnsä ilmentävät hyvin rokokoo-tyylin keveyttä. Boucherin tunnusmerkkejä ovat mystiset ja sentimentaaliset teokset sekä herkät luonto- ja paimenkuvaukset, mutta myös sensuellit, mytologiset maalaukset. Hänen helppoa tyyliään imitoitiin paljon. Malleinaan hän käytti usein vaimoaan ja muita perheensä jäseniä.
Boucherin kuuluisimpia töitä ovat muun muassa "Lepäävä tyttö" ja "Lammaspaimen ja tyttö lepäämässä".
Uusklassismia kohti siirryttäessä Boucher menetti suosiotaan. Denis Diderot kritisoi Boucherin teoksia niiden teennäisyydestä sekä Boucherin tavasta halventaa omaa vaimoaan käyttämällä tätä mallina esimerkiksi teoksessa "Odaliski". Boucher ei antanut valistusfilosofin lannistaa itseään, vaikkakin tämä kritiikki toimi myöhemmin yllykkeenä Boucherin maineen mustaamiselle.
François Boucher kuoli 30. toukokuuta 1770 Pariisissa.
Canberra

Canberra on Australian pääkaupunki ja sen suurin sisämaakaupunki. Canberra sijaitsee Uuden Etelä-Walesin osavaltion ympäröimän Australian pääkaupunkiterritorion pohjoisosassa, noin 270 kilometriä Sydneystä lounaaseen. Kaupungissa oli 432 141 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa, ja sen pinta-ala on 807,7 neliökilometriä. Canberra on maan hallinnollinen keskus ja muun muassa Australian parlamenttitalo sijaitsee siellä.
Canberra on myös tärkeä yliopistokaupunki: kaupungissa sijaitseva Australian kansallinen yliopisto on yksi Australian tärkeimmistä tutkimusyliopistoista.
Canberran nimi tulee aboriginaalien kielen kohtaamispaikkaa tarkoittavasta sanasta.
Historia.
Kaupunki perustettiin kompromissiratkaisuna vuonna 1908, kun Sydney ja Melbourne, Australian suurimmat kaupungit, eivät päässeet yhteisymmärrykseen siitä, kummasta tehdään pääkaupunki. 
Canberran asemakaavasta järjestetyn kilpailun voitti vuonna 1912 Walter Burley Griffin, jonka mukaan on nimetty Canberran keskustassa oleva tekojärvi. Kilpailussa toiseksi sijoittui Eliel Saarisen suunnitelma.
Australian liittovaltion hallinto muutti Canberraan vuonna 1927 tilapäisen parlamenttitalon avaamisen myötä.
Vuonna 2003 maastopalot aiheuttivat laajaa tuhoa Canberran lähiöissä, ja neljä asukasta sai surmansa.
Maantiede ja ilmasto.
Canberra sijaitsee Murrumbidgee-joen Molonglo-nimisen sivujoen varrella 240 kilometrin päässä Sydneystä.
Kaupungin sijainti maapallon koordinaatistossa on 35° 18′ eteläistä leveyttä ja 149° 08′ itäistä pituutta.
Köppenin ilmastoluokituksen mukaan kaupungissa on meri-ilmasto.
Ohotanmeri

Ohotanmeri (, ) on yli 1,5 miljoonan neliökilometrin laajuinen Tyynenmeren luoteinen reunameri. Se on lähes kokonaan Venäjän alueiden ympäröimä, ja vain Hokkaidōn saarella se ulottuu Japanin alueelle. Ohotanmerta rajaavat Kamtšatkan niemimaa, Kuriilit, Hokkaidōn ja Sahalinin saaret sekä Venäjän kaukoitä. Kuriilien salmien kautta meri on yhteydessä Tyynenmereen ja La Pérousen salmen kautta Japaninmereen.
Sijainti ja piirteet.
Ohotanmeri on Tyynenmeren luoteinen haara. Sen pinta-ala on 1 583 000 km² ja keskisyvyys 859 metriä. Syvin kohta on 3 372 metrissä. Meren itärajat ovat Kamtšatkan niemimaa ja Kuriilit, eteläisenä rajana Hokkaidōn ja Sahalinin saaret ja läntisenä rajana Venäjän kaukoitään kuuluvat Habarovskin aluepiiri ja Magadanin alue. Hokkaidōn ympäristöä lukuun ottamatta meri on Venäjän ympäröimä.
Ohotanmeren mantereenpuoleiset rannat ovat usein korkeita ja kivisiä, mutta Sahalin saaren ja Hokkaidōn saaren rannat huomattavasti matalampia. Mereen virtaa mantereelta useita suuria jokia, kuten Amur, Tugur, Uda, Ohota, Gižiga ja Penžina.
Suurin osa merkittävistä saarista on lähellä mannerta, kuten Sahalin. Muita saaria ja saaristoja ovat Šantarsaaret, Zavjalov, Spafarjevsaaret, Jamsaaret ja Tjulenisaaret. Avoimella merellä on vain Ionysaari.
Geologia ja hydrologia.
Ohotanmeri on muodostunut viimeisen kahden miljoonan vuoden aikana tapahtuneiden toistuvien jäätiköitymisten seurauksena. Merenpohja viettää pohjoisesta etelään. Mannerrinne syvenee pohjoisen ja lännen mannerjalustalta aina 1 500 metriin saakka. Meren syvin kohta on Kuriilien altaassa.
Ohotanmeri on Tyynenmereen yhteydessä Kuriilien saarten välisten salmien kautta sekä Japaninmereen La Pérousen salmen kautta. Vesi liikkuu pääsääntöisesti vastapäivään. Japaninmerestä ja Tyynestämerestä Ohotanmereen virtaa lämmintä vettä, minkä takia meren itäisten osien vedet ovat lämpimämpiä. Kuriilien saarien ympärillä virtaus on myötäpäivään: saaren eteläpuolella virtaus on Ohotanmereen mutta saaren pohjoispuolella Tyyneenmereen.
Ilmasto.
Ohotanmeri on Itä-Aasian kylmin meri, eikä sen pohjoisosien ilmasto eroa paljoakaan Arktisten merten ilmastosta. Suurin osa Ohotanmerestä, lukuun ottamatta Kuriilien ympäristöä, jäätyy talven ajaksi. Vain meren eteläisimmässä ja kaakkoisimmassa osassa on Tyynenmeren vaikutuksesta leudompi meri-ilmasto. Muissa osissa merta Aasian mannerilmaston vaikutus on suuri. Ohotanmeren pohjoisilla ja läntisillä alueilla helmikuun keskilämpötila on −24 astetta ja elokuun 14 astetta. Eteläosissa helmikuun keskilämpötila on −7 astetta ja elokuun 18 astetta. Sadanta vaihtelee pohjoisen 400 millimetristä etelän ja kaakon 1 040 millimetriin.
Talous ja liikenne.
Ohotanmeren vaikutus Venäjän kaukoidän taloudelle on huomattava, ja sieltä tulee muun muassa huomattava osa itäisten alueiden kalansaaliista. Meren pohjoiselta mannerjalustalta on löytynyt myös öljyä ja maakaasua.
Ohotanmeren tärkeimpiä satamia ovat mantereella Magadan ja Ohotsk. Muita merkittäviä satamia ovat Sahalinin Korsakovissa sekä Kuriilien Severo-Kurilskissa ja Južno-Kurilskissa.
Rantakaupungit.
Ohotanmeren rannalla sijaitsevia kaupunkeja:
Kaunokainen

Kaunokainen eli nurmikaunokainen ("Bellis perennis"), josta käytetään myös nimeä tuhatkauno, on monivuotinen asterikasvi. Leikkaaminen ei tuhoa sitä ja se on eteläisessä ja läntisessä Euroopassa yleinen rikkaruoho. Suomessa se esiintyy luonnonvaraisena satunnaisesti Etelä- ja Keski-Suomessa Oulun korkeudelle asti, ja sitä viljellään myös koristekasvina.
Kaunokaisen kukinnoissa on yleensä keltainen pienistä torvimaisista kehräkukista muodostuva keskusta ja valkoiset kielimäiset laitakukat. Ulkonäkö vaihtelee kuitenkin paljon, ja varsinkin koristekasveina kasvatetuissa muodoissa laitakukat saattavat olla punertavat tai punaiset, ja kehräkukat tai osa niistä saattavat olla laitakukkien kaltaisia.
Ulkonäkö.
Kaunokainen on monivuotinen nurmikasvi, jolla on lyhyet juuret ja pienet pyöreät tai lusikan muotoiset lehdet, jotka ovat 2–5 cm pitkiä. Varsi on 5–20 cm korkea.
Luettelo Tampereen tilastoalueista

Tämä on luettelo Tampereen tilastoalueista siten kuin kaupungin hallinto ne julkaisemissaan tilastoissa ryhmittelee. Tampereella on 117 tilastoaluetta, ja ne on ryhmitelty seitsemään suuralueeseen ja suunnittelualueisiin.
Tampereen tilastointia varten tehdyt tilastoalueet eivät täysin vastaa Tampereen kaupunginosajakoa tai asukkaiden mielikuvaa kaupunginosista. Tilastoalueissa Amurin, Kyttälän sekä Tammelan alueet on jaettu kahteen osaan, jotka vastaavat virallista kaupunginosajakoa. Lisäksi esimerkiksi Liisankallion ja Kalevanrinteen katsotaan usein kuuluvan Kalevan kaupunginosaan.
Ron Gilbert

Ron Gilbert (s. 1. tammikuuta 1964 La Grande, Oregon) on yhdysvaltalainen pelisuunnittelija. Hänet tunnetaan parhaiten hänen lukuisista LucasArtsille tekemistään seikkailupeleistä, kuten "Maniac Mansionista" ja "Monkey Island"-sarjasta.
Gilbertin uransa tietokonepeliteollisuudessa alkoi 1980-luvun alussa, kun hän myi "Graphics Basic" -nimisen ohjelman Human Engineered Softwarelle. Valmistuttuaan samoihin aikoihin tietojenkäsittelytieteissä Gilbert alkoi työskennellä vakituisesti Human Engineered Softwarelle. Hän vietti siellä noin puoli vuotta ohjelmoiden toimintapelejä Commodore 64:lle. Yhtään niistä ei ehditty julkaisemaan ennen kuin yritys meni konkurssiin.
Gilbert alkoi etsiä uutta työpaikkaa, ja päätyikin Lucasfilm Gamesille, josta myöhemmin tuli LucasArts. Lucasfilmillä hän teki C64-käännöksiä Lucasfilmin Atari 800 -peleistä.
Vuonna 1985 hän sai mahdollisuuden kehittää oman pelin LucasArtsille. Pelin tapahtumapaikkana oli hullun tiedemiehen viktoriaaninen kartano ja hahmoina hänen hieman jälkeenjäänyt jälkikasvunsa sekä oudot avaruusoliot. Ron Gilbert ja Lucasfilmin taiteilija Gary Winnick olivat kehitelleet ideaa muutamissa keskusteluissa ja heidän mielestään idea oli valmis esiteltäväksi johtoportaalle.
Gilbert ja Aric Wilmunder kehittivät SCUMMina tunnetun ("Script Creation Utility for Maniac Mansion") pelimoottorin. SCUMM sisälsi komentokielen, josta tuotettiin tavukoodia, sekä tulkkiohjelman.
"Maniac Mansion" julkaistiin vuonna 1986 ja siitä tuli heti menestys. SCUMM todisti olevansa erinomainen tekninen raami seikkailupelille. 
Gilbert oli kyllästynyt Sierra On-Linen peleihin joissa pelihahmo saattoi kuolla pienestäkin virheestä. Tästä johtuen hän palkkasi uudentyyppisen seikkailupelin kehitykseen avuksi Tim Schaferin ja Dave Grossmanin.
Kolmikon projekti kulki nimellä "Mutiny on Monkey Island" ja julkaistiin nimellä "The Secret of Monkey Island".
Gilbert lähti perustamaan Humongous Entertaimentin. Humongous julkaisi pääasiassa lapsille suunnattuja pelejä. Ron Gilbert oli mukana perustamassa myös Cavedog Entertainmentia. Yritysjärjestelyiden seurauksena kumpaakaan merkkiä ei enää ole olemassa.
Toukokuussa 2007 Gilbert alkoi tehdä Hothead Gamesille seikkailupeliä nimeltä "", joka perustuu Penny Arcade-websarjakuvaan.
Muita Gilbertin kehittämiä pelejä ovat vuonna 2013 julkaistu "The Cave" ja vuonna 2017 julkaistu "Thimbleweed Park".
"The Cave" -pelin ajatus edeltää "Maniac Mansionia" ja on peräisin ajalta, jolloin hän pelasi "Colossal Cave Adventurea".
Gilbert on ohjaajana ja käsikirjoittanut Dave Grossmanin kanssa vuonna 2022 julkaistavan pelin "Return to Monkey Island".
15 sääntöä.
Gilbert kirjoitti vuonna 1989 "Monkey Islandin" suunnittelun ohessa artikkelin, jossa hän eritteli ongelmia seikkailupeleissä. Tästä tuli 15 peukalosääntöä seikkailupelin suunnitteluun. Lisäksi artikkelissa eriteltiin elokuvien ja videopelien periaatteellisia eroja.
Hävittäjä (laiva)

Hävittäjä on nopea, ketteräliikkeinen ja pitkähkön toimintasäteen omaava sota-alus, jonka päätehtävänä on suojata muita aluksia vihollisen meri- ja ilmahyökkäyksiltä. 
Taustaa.
Torpedot mahdollistivat raskaiden pinta-alusten tuhoamisen edullisella tavalla. Nopeat pienehköt alukset aseistettiin torpedoin ja niitä kutsuttiin siten torpedoveneiksi. Aluksi uhkana oli ainoastaan ankkuripaikkoja vastaan tehdyt iskut, mutta torpedojen nopeuden ja kantaman kasvaessa uhka siirtyi myös avomerelle. Tämän uuden uhan torjuntaan valmistettiin raskaammin aseistettuja aluksia (), joita käytettiin saattamaan laivastoja merellä. Näiden alusten merikelpoisuuden, nopeuden ja toimintasäteen tuli olla sama kuin laivaston muiden alusten. Koon kasvaessa alukset nimettiin torpedovenehävittäjiksi () ja ensimmäisen maailmansodan lopulla nimi oli englanninkielisissä maissa lyhentynyt muotoon hävittäjä (). Monissa muissakin kielissä on alustyypin torpedoveneiden torjuntaan perustunut lähtökohta havaittavissa kuten , , , , , ja .
Kun hävittäjien tehtäviin lisättiin muutakin kuin torpedoveneiden torjunta ankkuripaikoilla todettiin niiden olevan sopivia myös torpedoveneen rooliin tuhoamaan raskaampia sotalaivoja. Alukset varustettiin siten sekä tykein että torpedoputkin. Niiden tehtävänä oli aina ensimmäisen maailmansodan loppuun saakka raskaiden pinta-alusten suojaaminen sekä hyökätä torpedoin vihollislaivaston raskaita pinta-aluksia vastaan.
Historia.
Toisessa maailmansodassa hävittäjien aseistuksena oli tyypillisesti 4−5 kappaletta 105−133-millistä tykkiä, 4−12 torpedoputkea, syvyyspomminheittimiä sekä kevyempiä tykkejä ja konekiväärejä lähi-ilmatorjuntaan ja niiden uppouma oli noin 2 000 tonnia.
Toisen maailmansodan jälkeen hävittäjistä on tullut suurempia ja itsenäisempiä ja ero hävittäjien ja risteilijöiden välillä on käynyt olemattomaksi. Esimerkiksi osa Yhdysvaltain AEGIS-järjestelmää kantavista aluksista on virallisesti luokiteltu risteilijöiksi, osa hävittäjiksi, vaikka kyseessä on samankokoiset alukset samanlaisella aseistuksella, elektroniikkavarustuksella ja suorituskyvyllä.
HKFoods

HKFoods Oyj (vuoteen 2024 HKScan Oyj, vuoteen 2007 HK Ruokatalo Group Oyj ja sitä ennen LSO Food Oy) on Helsingin pörssissä noteerattu elintarviketeollisuusyhtiö. Konsernin pääkonttori on Turussa Kupittaalla. HK viittasi alkuaan yritysnimeen "Helsingin Kauppiaat".
HKFoods-konserni valmistaa ja markkinoi sian-, naudan- ja siipikarjanlihaa, niistä valmistettuja tuotteita ja valmisruokia tunnetuilla tuotemerkeillä HK®, Kariniemen® ja Via®. Yhtiön tunnetuin yksittäinen tuote Suomessa on HK Sininen Lenkki. HKFoodsin strategisena tavoitteena on kasvaa monipuoliseksi ruokataloksi.
HKFoods Oyj toimii konsernin emoyhtiönä. Suomessa tuotannosta ja markkinoinnista vastaa HKFoods Finland Oy. Konsernin kotimarkkinoihin kuuluvat Suomen lisäksi Puola. Lihan hankinnasta ja tuottajapalveluista vastaa yhtiön kaikissa kotimaissa HKFoods Agri. HKFoodsilla on vientiä noin 40 maahan.
Swedish Meatsin liiketoiminnan osto.
HK Ruokatalon hankittua vuonna 2007 omistukseensa Ruotsin suurimman liha-alan yrityksen Swedish Meatsin konsernista tuli Pohjoismaiden johtava liha-alan yhtiö, ja Euroopan viidenneksi suurin liha-alan yritys noin kahden miljardin euron liikevaihdolla. Tässä vaiheessa konserni vaihtoi nimekseen HKScan. Lähes 330 miljoonan euron yritysostoa edelsi Swedish Meatsin liiketoimintojen yhtiöittäminen, perustettava yritys otti nimekseen Scan AB. Kauppa vahvistui lopullisesti 29. tammikuuta 2007, kun Scan AB:n toiminta Ruotsissa alkoi. Kaupan jälkeen HKScan-konsernilla oli teollista toimintaa Suomessa, Ruotsissa, Tanskassa, Virossa, Latviassa ja Puolassa sekä myyntitoimistot Englannissa, Liettuassa ja Venäjällä.
Konsernirakenne.
Ulkomaiset tytäryhtiöt.
Puola
Bumtsibum

BumtsiBum (ent. Bumtsibum ja BumtsiBum!) on vuosina 1997–2005, 2017 ja jälleen vuodesta 2021 esitettävä suomalainen musiikkiviihdeohjelma. Ohjelma perustuu irlantilaiseen "The Lyrics Board" -formaattiin, jossa julkisuudesta tutut laulajavieraat arvailevat ja esittävät lauluja.
Ohjelmaa tuotti vuosina 1997–1999 MTV-Viihde Oy, sitten vuosina 1999–2001 Pearson Television Oy sekä vuosina 2001–2005 FremantleMedia Finland. Vuonna 2017 uudelleenesitettyä versiota tuotti Rabbit Films ja sitten vuonna 2021 FremantleMedia Finland.
Ruotsissa samalla ohjelmaformaatilla on toteutettu viihdeohjelma "Så ska det låta", Norjassa nimellä "Beat for beat" ja Tanskassa "Hit med sangen". Ohjelman nimi on peräisin Brita Koivusen levyttämän käännösiskelmän "Suklaasydän" kertosäkeestä.
Historia.
Ohjelmaa esitettiin aluksi vuosina 1997–2005, jolloin pianisteina toimivat Seppo Hovi ja Esa Nieminen sekä vuonna 2002 joukkoon liittynyt Tuomas Kesälä. Housebändissä soittivat Jari Puhakka, Häkä Virtanen, Jartsa Karvonen, Juha Lanu ja Heikki Pohto. Ohjelman juonsi Marco Bjurström. Vuonna 1999 toteutettiin ohjelmaan perustuen konserttikiertue, jolla esiintyivät Jari Sillanpää, Marita Taavitsainen, Antti L. J. Pääkkönen, Sanna Pietiäinen. Viimeisessä BumtsiBum!-jaksossa 26. helmikuuta 2005 muisteltiin menneitä hetkiä housebändin, juontajan ja pianistien kanssa.
Vuonna 2015, Suomi-areenan täyttäessä 10 vuotta, DNA ja MTV3 päättivät, että BumtsiBum! tuodaan takaisin televisioon. Historiallisessa jaksossa kilpailijoina toimivat Veeti Kallio, Diandra, Virve Rosti ja Visa Luttinen.
MTV tiedotti lokakuussa 2016 ohjelman palaavan ruutuun keväällä 2017 uudistetulla nimellä Bumtsibum. Uusi kausi alkoi 18. maaliskuuta 2017, jolloin juontajana toimi laulaja-näyttelijä Kalle Lindroth ja pianisteina Heikki Puhakainen ja Lasse Piirainen. Kauden ensimmäinen jakso keräsi yhteensä 1 385 000 katselijaa, keskikatselijamäärän ollessa 906 000. Kuitenkin jo ensimmäisen jakson jälkeen katsojamäärät lähtivät jyrkkään laskuun ja esimerkiksi viikolla 16 keräsi kuudes jakso katsojia enää 293 000. Viikolla 18 Bumtsibum ei enää mahtunut edes kanavan 20 katsotuimman ohjelman joukkoon, mutta viikolla 21 Bumtsibum mahtui jälleen 20 katsotuimman joukkoon. Kauden päätösjakso esitettiin 10. kesäkuuta 2017. Ohjelmaa kritisoitiin muun muassa liiallisen käsikirjoituksen tunnusta. Toisen version housebändissä soittivat kitaristi Mikko Kosonen, kosketinsoittaja Tero Pennanen, basisti Mikko Määttä ja rumpali Mikko Kaakkuriniemi.
Nelonen kertoi toukokuussa 2021 tuovansa ohjelman takaisin syysohjelmistossaan elokuussa 2021 BumtsiBum-nimellä. Ohjelmaa juontaa Jaana Pelkonen ja joukkueiden kapteeneina toimivat Lenni-Kalle Taipale ja Leri Leskinen. Housebändiä johtaa Risto Niinikoski.
Windows 95

Windows 95 (koodinimeltään "Chicago") on 16/32-bittinen graafinen käyttöjärjestelmä, jonka Microsoft julkaisi 24. elokuuta 1995.
Windows 95:n seuraaja Windows 98 julkaistiin kesäkuussa 1998. Windows 95:n kehitysversio Codename Chicago poikkesi selvästi Windows 95:sta, sisältäen kolme erillistä valikkoa yhden Start-valikon sijaan. 
Järjestelmä.
Windows 95 oli ensimmäinen DOS-pohjainen Windows-versio, jota Microsoft markkinoi itsenäisenä käyttöjärjestelmänään. Kyseessä oli kuitenkin lähinnä markkinointitekninen muutos, jossa MS-DOSia ja Windowsia alettiin myydä yhtenä kokonaisuutena samassa paketissa. Käyttöjärjestelmä käynnistyi MS-DOSiin ja käynnisti perusasetuksilla automaattisesti graafisen käyttöliittymän. Tietokonetta sammutettaessa se myös palasi DOS-tilaan, mutta ruudulle jäi graafinen "sammuta"-ruutu, josta pääsi varhaisissa versiossa takaisin MS-DOSiin painamalla "control-C". Graafisessa tilassa Windows käytti kuitenkin yhteensopivuuden salliessa 32-bittistä levykäsittelyä ohittaen MS-DOSin.
Windows 95:n käyttöliittymä työpöytineen oli täysin uudistettu ja se oli ensimmäinen Windows-versio, jossa käytettiin Käynnistä-valikkoa. Se tuki myös pitkiä 255 merkin tiedostonimiä MS-DOSin ja aikaisempien Windowsien 8+3:n merkin sijaan. VFAT16-tiedostojärjestelmän suurin mahdollinen koko oli 2 GB.
Windows 95:n laitesuositukset olivat Intelin 80386DX-suoritin, 4 MB muistia, VGA-näytönohjain, hiiri ja 50 MB kiintolevytilaa. Se ei toiminut lainkaan 286-suorittimilla. Laitevaatimukset olivat alimittaiset, ja hyvään suorituskykyyn suositeltiin vähintään 80486-suoritinta ja 8 MB muistia. Käyttöjärjestelmä toimitettiin CD-levyllä tai suppeampana 13 levykkeellä. 
Windows 95:n sisälsi myös multimediaominaisuuksia, joita esitteli käyttöjärjestelmän mukaan paketoitu Weezerin musiikkivideo ""Buddy Holly" ja Edie Brickellin "Good Times"". Windowsin käynnistysäänen ("The Microsoft Sound") sävelsi Macintosh-tietokoneella Brian Eno.
Windows 95:n julkaisu tehtiin valtavan mainoshumun säestämänä 2 500 lehtimiehen läsnä ollessa. Microsoft käytti mainoskampanjassaan Rolling Stonesin kappaletta "Start Me Up", josta se maksoi arvioiden mukaan 8–14 miljoonaa dollaria. Apple käynnisti vastakampanjan, jossa se vinoili Microsoftille mainoslauseella "C:\ONGRTLNS.W95"
Microsoft käytti noin 300 miljoonaa dollaria Windows 95:n markkinointiin.
Windows 95:n myöhemmät versiot, OEM 2.1:stä lähtien, tukivat USB-hiiriä ja -näppäimistöjä. Tätä versiota ei kuitenkaan saanut ostaa, vaan sitä toimitettiin vain laitevalmistajille (OEM, "Original Equipment Manufacturer"), eikä ominaisuutta toimitettu päivityksenä.
Windows 95:ssa on virhe, jonka vuoksi se kaatui oltuaan käynnissä 49,7 vuorokautta. Tosin käyttöjärjestelmän suhteellisen epävakauden vuoksi ongelmaan ei kiinnitetty huomiota ennen kuin vasta vuonna 1999.
Elinkaari.
Windows 95:n tuki päättyi lopullisesti 31. joulukuuta 2001.
Oikeuskiista.
Oikeuskiistassa Caldera väitti Microsoftin toimittaneen MS-DOS 7.0:n Windows 95:n mukana estääkseen kilpailevaa DR-DOS:ia korvaamasta MS-DOS:ia. Microsoft kiisti tämän, mutta Caldera julkisesti esitteli Windows 95:tä DR-DOS:lla.
Windows 2000

Windows 2000 (joskus myös "Win2k") on 32-bittinen yrityskäyttöön suunnattu graafinen käyttöjärjestelmä. Microsoft julkisti Windows 2000:n 17. helmikuuta 2000.
Windows 2000 -käyttöjärjestelmän Professional-versio suunniteltiin ensisijaisesti yritysten työasemakäyttöön. Versiot Server, Advanced Server ja Datacenter Server on tarkoitettu käytettäviksi palvelimina toimivissa tietokoneissa. Microsoft on julkaissut Windows 2000-käyttöjärjestelmään neljä päivityspakettia, joista uusin on 2003 julkaistu SP4 (Service Pack 4).&lt;ref name="https://support.microsoft.com/en-us/lifecycle/search?alpha=Windows%202000"&gt;Microsoft Support: Windows 2000 &lt;/ref&gt;
Windows 2000:n extended-tuki päättyi 2010. Tietoturvapäivitykset ja Microsoftin maksullinen tuki ovat loppuneet.
Windows 2000:n työasemaversion seuraaja on Windows XP. Palvelinversion seuraaja on Windows Server 2003.
Laitteistovaatimukset.
   Server-versio vaatii vähintään 128 MB muistia. &lt;br&gt;
   Server-versio vaatii vähintään 2 GB kiintolevytilaa.
Jaan Kaplinski

Jaan Kaplinski (22. tammikuuta 1941 Tartto – 8. elokuuta 2021) oli virolainen runoilija, filosofi ja kulttuurikriitikko.
Elämä.
Kaplinskin äiti Nora Raudsepp oli virolainen, isä Jerzy Kapliński puolalainen, ja taustassa oli myös juutalaisuutta. Isä opetti puolan kieltä ja kirjallisuutta Tarton yliopistossa. Jaan Kaplinski oli puolivuotias, kun NKVD pidätti hänen isänsä, joka kuoli Vjatlagin leirillä Kirovin alueella. Isättömyys on Kaplinskin teema teoksessa "Kirje isälle" (2003, suomennos 2005).
Kaplinski koki olevansa "rajamaan" ihminen. Hänen oli vaikea määritellä itseään kansallisuuden, ammatin, erikoisalan, uskonnon tai maailmankatsomuksen suhteen. Uskontojen suhteen kysymys oli synkretiasta, ja hän löysi rationalismin vastapainoksi idän uskonnot.
Ura.
Kaplinski julkaisi useita runokokoelmia sekä esseekokoelmia, lastenkirjoja ja proosaa. Lisäksi hän käänsi viron kielelle runoutta ranskasta, englannista, espanjasta, kiinasta (muun muassa "Daodejing") ja ruotsista (Tomas Tranströmer). Kaplinskin teoksia on käännetty suomeksi, norjaksi, ruotsiksi, hollanniksi, unkariksi, islanniksi, japaniksi, latviaksi, venäjäksi ja tšekiksi. Kaplinskin runoissa ja esseissä näkyi hänen kiinnostuksensa ympäristökysymyksiin, kielen filosofisiin kysymyksiin, klassiseen kiinalaiseen runouteen ja filosofiaan, buddhalaisuuteen ja esikristilliseen virolaisuuteen. Hän oli katolinen käännynnäinen.
Kaplinski opiskeli kielitiedettä Tarton yliopistossa ja työskenteli kielentutkijana, sosiologina, ekologina ja toimittajana. Hänellä oli merkittävä osa neuvostomiehityksen vastaisessa kansalaisliikkeessä 1980-luvulla. Neuvostoliiton romahduksen jälkeen eli Viron uudelleenitsenäistymisen alkuvuosina 1992–1995 Kaplinski oli Viron parlamentin Riigikogun jäsen.
Kaplinski kertoi kesäkuussa 2020 sairastavansa ALS-tautia. Hän kuoli 80-vuotiaana vuonna 2021.
Nokivaris

Nokivaris ("Corvus corone corone") on variksen alalaji, joidenkin käsitysten mukaan oma lajinsa. Se elää Länsi-Euroopassa ja Itä-Aasiassa.
BirdLife Suomi pitää nokivarista variksen alalajina. Monessa maassa se on virallisesti oma lajinsa. Muutamat tutkijat pitävät nokivarista variksen kokonaan mustana rotuna.
Birdlife International on merkinnyt lajit luokkaan ”tarkistettavana”.
Variksen ja nokivariksen välillä ei ole havaittavia DNA-eroja, mutta risteymävyöhykkeen kapeus ja pysyvyys, äänten ja ekologian pienet erot muotojen välillä ja risteymien heikompi lisääntymiskyky puoltavat variksen ja nokivariksen jakamista eri lajeiksi. Suomessa tunnistamisongelmia lisäävät varisten samannäköiset nuoret mustavarisyksilöt.
Nimi.
Tieteellinen nimi "Corvus" on latinaa ja tarkoittaa varista. Lajinimi "corone" on kreikkaa ja tarkoittaa myös varista.
Annihilaatio

Annihilaatioksi kutsutaan fysiikassa reaktiota, jossa hiukkanen kohtaa antihiukkasensa ja molemmat muuttuvat (useimmiten) gammasäteilyksi.
Elektronin törmätessä antihiukkaseensa positroniin tapahtuu annihilaatio, jossa partikkeleiden varaukset kumoavat toisensa ja hiukkasten 0,511 MeV lepomassat muuttuvat kahdeksi, vastakkaisiin suuntiin eteneväksi annihilaatiofotoniksi.
Annihilaatiossa suureiden muutokset määräytyvät säilymislakien perusteella. Energian säilymislaki määrää vapautuvien fotonien energian. Fotonien yhteenlaskettu energia vastaa suhteellisuusteorian yhtälön E=mc² mukaista energiaa. Sähkövarauksen säilymislaki mahdollistaa varauksettomien fotonien syntymisen. Liikemäärän säilymislaki vaatii, että syntyviä fotoneita on vähintään kaksi.
Elektroni-positroni-annihilaatiota käytetään esimerkiksi positroniemissiotomografiassa, joka on lääketieteellinen kuvantamismenetelmä.
Luettelo Provinssirockin esiintyjistä

Tämä on luettelo Provinssirock- (1979–2014) ja Provinssi (2015–) -festivaalien esiintyjistä.
Esiintyjät vuosittain.
Lauantai 7.6.1980.
Kemun toiminnanjohtaja Suikki Jääskä äänitti Provinssirockissa live-LP:n, jossa on 21 Provinssirockissa esitettyä kappaletta. Levyllä esiintyy mm. Kalle Kiwes Blues Band, jossa soittivat Tammilehdon veljekset, joista toinen tunnettiin sittemmin nimellä Topi Sorsakoski. Neljätoista tuntia kestäneen Provinssirockin aikana esiintyi 31 yhtyettä.
Lauantai 5.6.1982.
Rockradio lähetti Heimo "Holle" Holopaisen johdolla neljä suoraa lähetystä. Lauantaina klo 13.00 rinnakkaisohjelmassa esiintyivät Päät ja klo 17.00 esiintyi Jonah Vex. Sunnuntaina klo 11.30 ääneen pääsi St. Petersaari ja klo 14.00 Hasse Walli Band feat. Jim Pembroke.
KyöPelit

KyöPelit oli "Pelit"-lehdessä ilmestynyt sarjakuva, jossa seurattiin lannevaatteeseen ja sandaaleihin pukeutuneen kaljun miekkamiehen, sankarin, ja Nahkhiir-lepakon seikkailuja. Ensimmäinen "KyöPelit" julkaistiin vuonna 1993. Sarjakuvan dialogi on riimitettyä. "KyöPeleitä" piirsi Harri "Wallu" Vaalio. Sankari on kuollut jo useamman kerran, milloin palkattu tappamaan itsensä, milloin omasta huolimattomuudestaan.
Riimitetty dialogi on kielellisesti rikasta, tyyliin "Kun käyntiin lähtee Homelite, ei auta parku, poru eikä selite" tai "Haa, nyt voimin vantterin käyn kimppuun pantterin!"
Nemi (sarjakuva)

Nemi on Lise Myhren piirtämä norjalainen sarjakuva, jonka päähenkilö on mustiin pukeutuva ja epäsovinnainen goottityttö Nemi. Sarja alkoi vuonna 1997 ja saavutti nopeasti suosiota etenkin Pohjoismaissa. Suomeen sarja tuli vuonna 1999 alunperin Myrkky lehdessä, ja nykyään sitä julkaistaan päivittäin muun muassa Ilta-Sanomissa ja perjantaisin Metrossa. Suomeksi on tähän mennessä ilmestynyt myös yksitoista Nemi-albumia ja kuusi Nemi-sarjakuvakirjaa. Viimeisin julkaistiin syksyllä 2011.
Lise Myhre on kertonut suureksi esikuvakseen ruotsalaisen Charlie Christensenin sarjakuvan "Aarne Ankka". Eräänlainen Nemin alkumuoto oli Myhren lyhytikäinen sarjakuva "Anne Anka", jonka räväkkä päähahmo oli Christensenin ankan naispuolinen vastine.
Nemin koko nimi on "Nemi Montoya". Hänen etunimensä on lainattu Italiassa sijaitsevalta Nemijärveltä ja sukunimensä kirja- ja elokuvahahmo "Inigo Montoyalta", joka esiintyi alun perin William Goldmanin fantasiaromaanissa "The Princess Bride".
Kumpula

Kumpula () on Helsingin 24. kaupunginosa naapureinaan Pasila, Vallila, Käpylä, Toukola, Koskela ja Vanhakaupunki. Asukkaita Kumpulassa oli vuonna 2024 noin 4 200 ja Helsingin piirijaossa se lasketaan osaksi Vanhankaupungin peruspiiriä. Kumpula liitettiin Helsinkiin vuonna 1906 ja tuli käyttöön kaupunginosan nimenä 1959.
Kumpulan nähtävyyksiä on Kumpulan kartano. Nykyinen päärakennus valmistui vuonna 1844. Aluetta ympäröi nyt Helsingin yliopiston aidattu kasvitieteellinen puutarha. Kumpulassa sijaitsee myös vuoden 1952 olympialaisiin valmistunut Kumpulan maauimala sekä yksi Helsingin lukuisista siirtolapuutarhoista, Kumpulan siirtolapuutarha.
Kaupunginosassa sijaitsee yksi Helsingin yliopiston neljästä kampuksesta, Kumpulan kampus, jolla opiskelee noin 6 000 opiskelijaa. Kampuksella toimii matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta. Kumpulassa sijaitsee myös Ilmatieteen laitoksen ja Merentutkimuslaitoksen uusi toimitalo Dynamicum, johon laitokset muuttivat syyskuussa 2005.
Kumpulassa järjestetään joka toinen kevät Kumpulan kyläjuhlat, joka on Helsingin vanhin kaupunginosafestivaali. Folk-yhtye Atlético Kumpulan kappaleet sijoittuvat Kumpulan kaupunginosaan.
Historia.
Kumpula on alkujaan vanha kylännimi, joka esiintyi jo vuonna 1460 muodossa Gumteckt. Vuoden 1569 privilegiokirjassa, jonka mukaan kuusi tämän kylän taloa lahjoitettiin Helsingin kaupungille, nimi kirjoitettiin Gomtächt. Yksi taloista jäi yksityisomistukseen ja lunastettiin kaupungille vasta vuonna 1893. Tämä tila jakaantui osiin Viksbergs allodialsäteri ja B. Kottby, joita kutsuttiin yhteisesti nimellä Gumtäckt gård. Viimeksi mainitun suomenkieliseksi nimeksi vahvistettiin vuonna 1909 Gumtähti ja vuonna 1928 Kumpula. Ruotsinkielisen nimen perusosa on "täkt" ’viljelyyn otettu tilus, uudisviljelmä’, ja määriteosa lyhentymänimi "Gumme", joka on syntynyt miehennimestä "Gudhmund". Samaa juurta on myös kylännimi Gumböle Sipoossa. 
Kumpulan vanhin kaupunkimaisesti rakennettu alue on Limingantien molemmin puolin sijaitseva pitkä ja kapea pientaloalue, jossa on runsaasti 1920- ja 1930-luvuilla rakennettuja puisia omakotitaloja. Muilta osin Kumpula pysyi lähes rakentamattomana 1980-luvulle saakka, jolloin Helsingin yliopiston Kumpulan kampusta alettiin rakentaa. Silloin kampuksen ympärille rakennettiin joukko asuinkerrostaloja ja myös Hoasin vuokra-asuntoja. Samoihin aikoihin rakennettiin kerrostaloalue Kumpulan länsiosaan lähelle Mäkelänkatua ja Kätilöopiston sairaalaa. 
Uudenmaan liiton maakuntahallitus valitsi Kumpulan vuoden uusmaalaiseksi kyläksi 1993.
Väärä tietoisuus

Väärä tietoisuus on marxilainen oletus, jonka mukaan aineelliset ja institutionaaliset tekijät johtavat työväenluokkaa harhaan kapitalismin luonteesta. Hypoteesi seuraa tavarafetisismin teoriasta, jonka mukaan ihmiset kokevat yhteiskunnalliset suhteet pelkästään asioiden välisinä taloudellisina arvoina, toisin sanoen henkilön saadessa rahaa työskentelystään ja ostaessaan haluamansa tavaran. Raha ja tavara tuntuvat luovan sosiaalisia suhteita ihmisistä riippumatta, päättäen kuka saa mitäkin ilman ihmisten "suoraa" toimintaa tai järjestäytymistä. Ihmiset "vieraantuvat" keskenäisestä toiminnastaan.
Friedrich Engels kirjoitti 1893:
Ei ole todisteita, että Karl Marx itse olisi käyttänyt väärä tietoisuus -termiä, ainakaan tunnetuissa kirjallisissa teoksissa. Kyseessä on pelkästään Engelsin teoria.
Kuvaputki

Kuvaputki eli katodisädeputki (CRT, ) on erikoisrakenteinen elektroniputki, jota on 2000-luvun puoleen väliin saakka yleisesti käytetty näyttönä televisioissa ja tietokonenäytöissä sekä elektroniikan mittalaitteissa.
Lähes aina puhuttaessa katodisädeputkesta tarkoitetaan kuvaputkea, mutta tarkkaanottaen kyse on kokonaisesta elektroniputkien luokasta, jossa yhteistä on kiihdytettyjen elektronien suihku katodisäde. Tällaisia ovat kuvaputkien lisäksi esimerkiksi klystroni ja kulkuaaltoputki sekä kameraputki vidicon.
Kuvaputken takaosan elektronitykki lähettää elektronisuihkun, jota poikkeutetaan tyhjiössä joko sähkökentän avulla (esimerkiksi oskilloskoopeissa) tai magneettikentän avulla (esim. kuvaputkitelevisioissa ja kuvaputkinäytöissä). Elektronisuihkun osuessa näyttöpinnan loisteaineeseen osumakohtaan syttyy valopiste, jonka kirkkaus riippuu suihkun voimakkuudesta. 
Värikuvaputkissa on kolme erillistä tykkiä, yksi kullekin värille. Värikuvaputken loistepinta koostuu pistematriisista, jossa RGB-järjestelmässä on punaisia, vihreitä ja sinisiä loistepisteitä. Elektronisuihkut kulkevat erityisen maskin läpi. Sen avulla estetään kutakin osasädettä osumasta muuhun kuin kyseistä väriä muodostavaan loisteainepisteeseen. Maski toimii samalla kuvaputken anodina. Varhaisin ratkaisu oli Delta-järjestelmä ja reikämaski, jossa tykit, reiät ja loisteainepisteet ovat kolmion muodossa. Myöhemmin yleistyi In-Line järjestelmä. Siinä elektronitykit ovat rinnakkain suoralla linjalla, jolloin käytetään rakomaskia ja rakojen muotoisia, virekkäisiä loisteainesauvoja pelkkien pisteiden asemasta. Kuvasta tulee siten tarkempi ja valovoimaisempi. Tällöin kuvaputki on rasterikuvaputki tyyppinen. Toinen tyyppi on vektorikuvaputki, jossa ei ole reikämatriisia vaan katodisäde ohjataan piirtämään kuvioita kuvapinnalle. Sonyn kehittämässä Trinitron-järjestelmässä on In-Line periaate mutta vain yksi tykki, jossa kolme katodia.
Nyttemmin nestekide- ja plasmanäytöt ovat lähes kokonaan syrjäyttäneet kuvaputkitekniikan.
Vuosina 1974–80 Suomen valtio perusti ja laajensi kotimaista kuvaputkiteollisuutta. Kuvaputkitehdas Valcosta odotettiin uutta aluevaltausta, joka olisi laajentanut kotimaista elektroniikkateollisuutta.
Historia.
Katodisädeputki oli perustana varhaiselle tietokoneen muistille (Williams-putki) Small-Scale Experimental Machinessa.
Turenki

Turenki on 7 516 asukkaan kylä ja taajama Janakkalan kunnassa. Turengin rautatieasema sijaitsee Helsinki–Tampere-rautatien varressa. Turenki on Janakkalan päätaajama, ja siellä sijaitsevat monet palvelut, kuten kunnanvirasto ja kunnan terveyskeskus-sairaala, jossa on myös vuodeosasto. Myös seurakunnallisen elämän keskus on muodostunut Turenkiin, vaikka varsinainen Janakkalan kirkko sijaitsee Tarinmaan kylässä, viiden kilometrin päässä Turengista.
Helsingistä Hämeenlinnaan kulkeva rautatie oli tärkeässä roolissa, kun Hämeen raakasokeritehdastoimikunta päätti rakennuttaa sokeritehtaan Turenkiin. Tehdas käynnistyi vuonna 1948 tuoden lähistölle sokerijuurikkaan sopimusviljelijöitä, minkä johdosta kylästä kehittyi nopeasti teollistunut maalaiskunta. 1960-luvulla Valio Meijerien Keskusosuusliike rakennutti iskukuumennettujen maitotuotteiden tehtaan kylään.
Nykyään Turengissa sijaitsee muun muassa Froneri Finlandin jäätelötehdas ja saksalaisen päivittäistavarakauppa Lidlin suuri jakelukeskus ja Janakkalan pääkirjasto. Aivan kylän tuntumassa on Kalpalinnan laskettelukeskus.
Jäätelötehdas.
Turengin jäätelötehdas perustettiin vuonna 1962 ja sen alkuperäinen omistaja oli Valio. Vuonna 2004 Valio myi jäätelöliiketoimintansa ja Turengin tehtaan Nestlé-konsernille, joka sai myös käyttöoikeuden Pingviini-brändiin määräajaksi. Yritysjärjestelyjen seurauksena Turengin jäätelötehdas on nykyään osa Froneri Finland Oy:tä.
Junkers Ju 87

Junkers Ju 87 eli Stuka () oli Saksan ilmavoimien kuuluisin syöksypommittaja toisessa maailmansodassa.
Jyrkästi taivutetut siivet ja kiinteät laskutelineet antoivat koneelle helposti tunnistettavan ulkonäön. Stuka tuli palveluskäyttöön 1937, ja sitä käytti taistelutoiminnassa ensimmäistä kertaa saksalainen Legion Condor helmikuussa 1937 Espanjan sisällissodassa. Sitä käytettiin myös toisen maailmansodan ensimmäisessä sotatoimessa Wieluńin pommituksessa aamulla 1. syyskuuta 1939, kun Saksa aloitti Puolan offensiivin. Ju 87 oli vankka, tarkka ja tehokas syöksypommittaja, mutta siitä tuli toisen maailmansodan edetessä liian hidas ilman hävittäjäsuojaa toimivaksi pommi- tai maataistelukoneeksi.
Lento- ja erityisominaisuudet.
Stukalla oli monia ominaisuuksia, jotka vasta myöhemmin tulivat muihin lentokoneisiin. Näitä olivat muun muassa automaattinen oikaisu pommitussyöksyn jälkeen. Se oli tarpeen, koska lentäjät menettivät usein tajuntansa pommitussyöksystä oikaisun aiheuttamien suurten g-voimien vuoksi. Stukalle ominainen voimakas ulvova ääni syöksyssä johtui laskutelineisiin asennetuista sireeneistä, ”Jerikon pasuunoista”, joiden tehtävänä oli aiheuttaa pelkoa vihollisen maajoukoissa. Sireenit kytkeytyivät automaattisesti päälle, kun lentäjä käynnisti syöksyä hidastavat lentojarrut, jotka sijaitsivat siipien alla.
Vastoin yleistä luuloa Stuka ei ollut vaikeasti ohjattava tai kömpelö. Brittiläinen koelentäjä Erich Brown totesi:
Käyttö sodassa.
Hitautensa vuoksi Ju 87 oli hyvin haavoittuva vihollishävittäjiä kohdatessaan, ja sodan edetessä se alkoi tarvita saattosuojakseen hävittäjiä. Kuitenkin Ju 87 on yksi niitä harvoja sotilaslentokoneita, jotka Euroopan sotanäyttämöillä säilyivät operatiivisissa taistelutehtävissä sodan alusta loppuun. Saksalaisisista Stuka-lentäjistä muutama saavutti hävittäjä-ässän arvonimeen vaadittavat viisi vihollislentokoneen pudotusta.
Saksalaiset siirsivät Ju 87:n käytön painopisteen taistelun Britanniasta aiheuttamien kovien konetappioiden jälkeen Pohjois-Afrikkaan ja itärintamalle. Ju 87:n rynnäkkökykyä kasvatettiin varustamalla kone siiven alle sijoitettavilla 37 mm tykeillä. Näin aseistettuna Ju 87 kykeni tehokkaaseen panssarintorjunta- ja rynnäkkötoimintaan ja pysyi pelättynä maataistelukoneena. Kuuluisin Stuka-lentäjistä on eversti Hans-Ulrich Rudel, joka itärintamalla tuhosi pääosin Stukalla 519 panssarivaunua.
Suomessa Ju 87:ää käytti muun muassa saksalainen lento-osasto Kuhlmey kesän 1944 ratkaisutaisteluissa. Tuolloin sen suojana käytettiin Focke-Wulf Fw 190 -hävittäjiä. Lapin sodassa Kemiin sijoitettu Stuka-laivue hyökkäsi kahdesti Tornion maihinnousua suorittaneita suomalaislaivoja vastaan 3. ja 4. lokakuuta 1944 aiheuttaen raskaita tappioita, kunnes laivat saivat suojakseen Brewster B-239 -hävittäjiä.
Ju 87:ää valmistettiin eri versioina yli 5 700 kappaletta.
Lisunov Li-2

Lisunov Li-2 oli Neuvostoliiton lentokoneteollisuuden valmistama Douglas DC-3 ja sen sotilasversio C-47 Dakota -tyypin lentokone, jota alettiin valmistaa Neuvostoliitossa 1939 alkaen.
Taustaa.
Jo 1935 Neuvostoliitto oli hankkinut yhden DC-2-koneen. Ennen maailmansotaa oli Neuvostoliitto hankkinut 21 Douglas DC-3-konetta, joista 18 oli tilattu 11. huhtikuuta 1936. Valmistuslisenssin venäläiset ostivat 15. heinäkuuta 1936. Boris Lisunov vietti 1938–1940 vajaat kaksi vuotta Douglas Aircraft Companylla ja modifioi C-47:stä neuvostoversion, joka nimettiin PS-84:ksi (Passashirskij samoljot nomer 84), mikä nimettiin uudelleen Lisunov Li-2:ksi 1942. Modifikaation eräs perusta oli metrinen mitoitus. Neuvostoversion suunnitteli käytännössä Vladimir Mihailovitš Mjasištšev.
Teknisiä eroja DC-3:een verrattuna.
Eroa Li-2:lla DC-3/C-47:stä on muun muassa siinä, että siinä oli lisäikkunat ohjaamon takana, siinä käytettiin neuvostoliittolaisia moottoreita ja että siinä oli matkustajaovi oikealla puolella sotaa edeltäneen DC-3A:n tapaan. Koneessa oli neuvostoliittolaiset Švetsov AŠ-62IR -tähtimoottorit.
Valmistus ja käyttö.
Lisunov Li-2 -lentokonetta valmistettiin eri versioina yli 6 000 kpl ja sitä käytettiin laajasti Itä-Euroopassa 1960-luvulle saakka. Koneista tehtiin matkustajakone-, rahtikone-, sotilasrahtikone-, tiedustelu- ja ilmakuvaus-, maahanlasku-, pommikone- ja korkealentoversiot.
Lisunov Li-2 oli käytössä myös Kiinan ilmavoimilla Neuvostoliiton ja Kiinan kansantasavallan 1940- ja 1950-lukujen läheisistä suhteista johtuen.
Lisunov Li-2:a käyttäneitä lentoyhtiöitä ovat muun muassa neuvostoliittolainen Aeroflot, pohjoiskorealainen CAAK, tšekkoslovakialainen CSA, puolalainen LOT, unkarilainen Malév ja romanialainen Tarom.
Museokoneita.
Lisunov Li-2 -koneita on museoituna muun muassa Venäjällä, Puolassa ja Kiinassa. Unkarissa vuosituhannen vaihteessa restauroitu Li-2-kone on nykyään ainut lentokuntoinen yksilö.