tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jazz at the Philharmonic

Jazz at the Philharmonic eli JATP oli huipputason jazzmuusikoista koottujen kokoonpanojen kiertue-, konsertti- ja levytystoimintaa Yhdysvalloissa vuosina 1944–1983. JATP:n tuottajana toimi Norman Granz.
JATP-konserttien esiintyjät olivat lähinnä swing- ja bebop-tyylien muusikoita. Alkuaikojen konsertit olivat ensimmäisiä suuria jazztapahtumia, joissa soittivat sekä mustista että valkoisista muusikoista kootut kokoonpanot. Myöskään yleisön jaottelua mustiin ja valkoisiin ei hyväksytty, vaan Norman Granz jopa perui joitakin konsertteja joissa näin oli aiottu tehdä.
Vuosikymmenten mittaan JATP-projekteissa esiintyi kunkin ajan arvostetuimpia jazzmuusikoita ja -yhtyeitä kuten Ray Brown, Benny Carter, Nat King Cole, Roy Eldridge, Ella Fitzgerald, Stan Getz, Dizzy Gillespie, Lionel Hampton, Coleman Hawkins, Billie Holiday, The Modern Jazz Quartet, J. J. Johnson, Barney Kessel, Gene Krupa, Shelly Manne, Fats Navarro, Charlie Parker, Oscar Peterson, Buddy Rich, Sonny Stitt, Clark Terry, Ben Webster ja Lester Young.
Ensimmäinen Jazz at the Philharmonic -konsertti pidettiin heinäkuussa 1944 Los Angelesin Philharmonic-konserttisalissa. Siinä esiintyivät muiden muassa Nat King Cole ja Les Paul. Mainosjulisteet tehneessä kirjapainossa tapahtumalle kaavailtu nimi ”A Jazz Concert at the Philharmonic Auditorium” oli lyhennetty muotoon ”Jazz at the Philharmonic”, mikä jäikin vuosikymmeniksi käyttöön konserttisarjan nimenä.
Norman Granz myös äänitti monia JATP-konsertteja ja myi äänilevyjen julkaisuoikeuksia aluksi tuottaja Moses Aschin levymerkeille, sitten Mercury- ja Clef-merkeille ja vuodesta 1956 Verve Recordsille. 1970-luvulla Granz piti JATP-henkeä yllä oman Pablo-levymerkkinsä suojissa. Sen kautta hän julkaisi myös joitakin aiemmin julkaisemattomia menneiden vuosien JATP-nauhoituksia.
Ensimmäinen Eurooppaan suunnattu JATP-kiertue tapahtui vuonna 1952. Kiertuetoiminta Yhdysvalloissa ja Kanadassa piti taukoa vuodesta 1957 vuoteen 1967, jolloin tehtiin viimeinen Pohjois-Amerikan kiertue. JATP-toiminta kuitenkin jatkui epäsäännöllisin väliajoin Euroopassa ja Japanissa vuoteen 1983 saakka. Vuonna 1975 kiertue ulottui Helsingin Jazzfestivaaleille, joilla JATP-ryhmä antoi kaksi konserttia Kulttuuritalossa tiistaina 14. lokakuuta, mukana Dizzy Gillespie, Clark Terry, Roy Eldridge, Zoot Sims, Eddie ”Lockjaw” Davis, Ray Brown, Niels-Henning Ørsted Pedersen, Joe Pass, Oscar Peterson ja Louie Bellson.
Vuonna 2010 Yhdysvaltain kongressin kirjasto otti Jazz at the Philharmonic -levytyksen vuodelta 1944 mukaan National Recording Registry -äänitekokoelmaan, johon valitaan vuosittain kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittävimpiä äänityksiä.
Katri Alatalo

Katri Alatalo (s. 11. heinäkuuta 1985) on jyväskyläläinen kirjailija. Hän on valmistunut filosofian maisteriksi pääaineenaan suomen kieli. Fantasiaan keskittynyt pienkustantamo Vaskikirjat on julkaissut häneltä "Mustien ruusujen maa" -trilogiasta kaksi romaania: "Karnin labyrintti" (2012) sekä "Laulu kadonneesta saaresta" (2013). "Karnin labyrintti" oli ehdolla Kuvastaja-palkinnon saajaksi.
Alatalon novelleja on julkaistu lehdissä ja palkittu kirjoituskilpailuissa. Hän on saanut kunniamaininnan Portin novellikilpailussa vuosina 2010 ja 2012. Hänen novellinsa ”Älä riko pintaa” sijoittui Atorox-äänestyksessä kuudenneksi vuonna 2011. Alatalo asuu Jyväskylän Korpilahdella.
Teokset.
Mustien ruusujen maa
Muut
Tuovi Puupponen

Tuovi Marja Valvikki Puupponen, vuoteen 1937 "Virtanen" (23. toukokuuta 1920 Viipuri – 12. toukokuuta 1999 Tuusula) oli suomalainen toimittaja ja televisiokäsikirjoittaja. Hän käytti myös nimimerkkiä "Mura".
Tuovi Puupposen vanhemmat olivat rakennusmestari Erkki Olavi Muraja ja Ida Emilia Lönnqvist. Hän oli naimisissa 1945–1967 kirjailija ja toimittaja Simo Puupposen (nimimerkki "Aapeli") kanssa.
Tuovi Puupponen pääsi ylioppilaaksi Arkadian yhteislyseosta 1941.
Pauli Taskinen

Pauli Kullervo Taskinen (30. toukokuuta 1920 – 14. toukokuuta 1998) oli suomalainen taidemaalari ja kirjailija. Hän oli syntynyt Sippolassa, josta perhe muutti ensin Kymiin ja sieltä Turkuun, jossa Pauli Taskinen asui kuolemaansa asti. Hänen isänsä Petter Taskinen oli syntynyt 1893 Nilsiässä.
Tulan taistelu

Tulan taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan 2. panssariarmeijan yritys raskaasti linnoitetun Tulan kaupungin valloittamiseksi ja siten Moskovan piirittämiseksi etelästä. Saksan keskustan armeijaryhmän aloitettua hyökkäyksensä kohti Moskovaa 24. lokakuuta, Heinz Guderianin johtama Saksan 2. panssariarmeija aloitti hyökkäyksen Orjolin valtatietä pitkin kohti Tulaa. Etummaiset yksiköt yrittivät 29. lokakuuta vallata kaupungin rintamahyökkäyksellä, mutta se kuitenkin torjuttiin 7. marraskuuta mennessä Neuvostoliiton 15. armeijan, 3. armeijan, 49. armeijan, 156. kiväärirykmentin ja 732. tykistörykmentin vastahyökkäyksellä. Saksan 2. panssariarmeijaan kuulunut Saksan 17. panssaridivisioona aloitti uuden hyökkäyksen 18. marraskuuta kaupunkia kohti vallaten Stalinogorskin ja Kaširan kaupungit. Neuvostoliiton 112. panssaridivisioonan ja 1. ratsuväkirykmentin joukot aloittivat vastahyökkäyksen 27. marraskuuta pysäyttäen saksalaisten etenemisen. Kolmas ja viimeinen yritys kaupungin valtaamiseksi alkoi 2. joulukuuta, mutta 15. ja 49. armeijan vastahyökkäykset pakottivat saksalaiset ryhmittymään puolustukseen 5. joulukuuta mennessä. Saksalaiset eivät yrityksistä huolimatta onnistuneet valtaamaan Tulaa ja siten piirittäneet Moskovan etelästä.
Jari Pulsa

Jari-Pekka Pulsa (s. 4. kesäkuuta 1961 Rovaniemi) on suomalainen muusikko, säveltäjä, sanoittaja ja runoilija. Musiikkiuransa ohella hän on toiminut mm. museotyöntekijänä. 
Pulsan yhtyeitä ovat olleet mm.Lapin Kullat, Karu Selli, Pulsa, Avanto ja The Vävyt. Rockyhtye Jalla Jalla on levyttänyt hänen sanoituksiaan. Jazzyhtye JARRING on ollut hänen pääprojektinsa vsta 2014 lähtien. Pulsa soittaa bändissä tenorisaksofonia ja säveltää materiaalin.
Per Fosshaug

Per Fosshaug (s. 24. helmikuuta 1965 Ljusdal) on ruotsalainen jääpalloilija ja tällä hetkellä myös jääpallovalmentaja. 
Per Fosshaugin isä on tunnettu jääpalloilija Örjan Modin. Fosshaug asui nuoruutensa Borlängessä, jossa hän aloitti myös jääpalloilijan uransa. Fosshaugin jääpallouran seuroja ovat sen jälkeen olleet Borlänge Bandy, Falu BS, IFK Vänersborg, Västerås SK, Sandvikens AIK ja Tillberga Bandy. Ylimmällä sarjatasolla, silloisessa Allsvenskanissa, Fosshaug aloitti syksyllä 1986 siirryttyään Falu BS:n riveihin. Kaikkiaan kausia Ruotsin ylimmällä sarjatasolla kertyi 18.
Ruotsin jääpallomaajoukkuetta Fosshaug edusti kausina 1993–2005 kaikkiaan 129 kertaa ja MM-kisoihin hän osallistui yhdeksän kertaa, joissa saavutti viisi maailmanmestaruutta, pelasi kaikkiaan 45 MM-ottelua ja teki 33 maalia.
Tammikuussa 2012 Fosshaug teki 47-vuotiaana comebackin Elitserieniin Tillbergan riveissä. Kauden 2008 jälkeen Fosshaug oli siirtynyt jo Tillbergan valmennustehtäviin. Erikoisena valmennustehtävänä Fosshaug ilmoitti keväällä 2013 valmentavansa Ruotsissa asuvista somalisiirtolaisista jääpallojoukkueen vuoden 2014 jääpallon MM-kisoihin.
Fosshaug on joutunut urallaan skandaaleihin niin kentällä kuin kentän ulkopuolella muun muassa veroasioiden osalta. Kaikkeen tähän skandaalinkäryiseen jääpalloilijan elämäänsä liittyen Fosshaug on kirjoittanut yhdessä Anders Lifin kanssa kirjan. 
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Henkilökohtaisesti.
Hélène Dorion

Hélène Dorion (s. 1958 Quebec) on kanadalainen kirjailija, joka on julkaissut lukuisia runoteoksia. Hän on työllään voittanut monia palkintoja, joihin lukeutuvat Kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkinto (2006) sekä Mallarmé-palkinto (2005), jonka Dorion sai ensimmäisenä quebeciläisenä naiskirjailijana. Vuonna 2010 Dorionista tehtiin Kanadan ritarikunnan upseeri. Hän oli jo tätä ennen ollut Ordre national du Québecin ritari. Dorionin julkaisuja on käännetty yli 15 kielelle. Hän on paitsi runoilija, myös romaanikirjailija ja esseisti.
Lihula

Lihula on Läänerannan kuntaan kuuluva epäitsenäinen kaupunki ja entinen kaupunki Länsi-Virossa, Pärnumaan maakunnassa, noin 50 kilometriä Haapsalusta kaakkoon. Se on Läänerannan kunnan hallinnollinen keskus. 
Vuoden 2015 alussa Lihulassa on asukkaita 1 237, ja asukastiheys on 295 asukasta neliökilometrillä. Lihulan pinta-ala on 4,19 neliökilometriä.
Historia.
Lihula oli Viron piispan asuinpaikka 1200-luvulla. Lihulan piispanlinnasta ovat jäljellä Lihulan linnanrauniot. Kaupungissa käytiin elokuussa vuonna 1220 Lihulan taistelu ruotsalaisten ja virolaisten välillä. Taistelu päättyi virolaisten voittoon.
Kaupunkioikeudet Lihula sai vuonna 1993, mutta vuonna 1999 se menetti itsenäisen asemansa, kun Lihulan kunta ja Lihulan kaupunki yhdistyivät uudeksi Lihulan kunnaksi. Ennen vuoden 2017 kuntauudistusta Lihulan kunta kuului Läänemaan maakuntaan ja Lihulan kaupunki oli Lihulan kunnan keskuspaikka.
Väestö.
Vuonna 2011 Lihulan epäitsenäisessä kaupungissa oli 1 338 asukasta, joista 1 302 (97,3 %) oli virolaisia, 21 (1,6 %) venäläisiä ja 15 (1,1 %) muita kansallisuuksia.
Räpina

Räpina on epäitsenäinen kaupunki ja entinen kaupunki Räpinan kunnassa Kaakkois-Virossa, Põlvamaan maakunnassa, noin 60 kilometriä Tartosta kaakkoon. 
Asukkaita Räpinassa on 2 312, ja asukastiheys on 607 asukasta neliökilometrillä (1.1.2015). Räpinan pinta-ala on 3,81 neliökilometriä.
Historia.
Kaupunkioikeudet Räpina sai vuonna 1993, mutta vuonna 2002 se menetti itsenäisen asemansa, kun Räpinan kunta ja Räpinan kaupunki yhdistyivät uudeksi Räpinan kunnaksi. Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Räpinan kunta, Meeksi ja Veriora yhdistettiin jälleen uudeksi Räpinan kunnaksi.
Väestö.
Vuonna 2011 Räpinan epäitsenäisessä kaupungissa oli 2 455 asukasta, joista 2 097 (85,4 %) oli virolaisia, 315 (12,8 %) venäläisiä ja 39 (1,6 %) muita kansallisuuksia.
Talous.
Räpinassa on AS Räpina Paberivabrikin keräyspaperia jalostava paperitehdas.
Kohila

Kohila on kauppala () Virossa Raplamaan maakunnassa. Se on Kohilan kunnan keskus ja sijaitsee 30 kilometriä Tallinnasta etelään. 
Väestö.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Kohilan kauppalassa oli 3 346 asukasta, joista 2 940 (87,9 %) oli virolaisia, 252 (7,5 %) venäläisiä ja 153 (4,6 %) muita kansallisuuksia.
Märjamaa

Märjamaa on kauppala () Virossa Raplamaan maakunnassa. Se on Märjamaan kunnan keskus ja sijaitsee valtatie 4:n varrella 60 kilometriä Tallinnasta lounaaseen. 
Väestö.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Märjamaan kauppalassa oli 2 821 asukasta, joista 2 769 (98,2 %) oli virolaisia, 21 (0,7 %) venäläisiä ja 30 (1,1 %) muita kansallisuuksia.
John Russell (näyttelijä)

John Lawrence Russell (3. tammikuuta 1921 – 19. tammikuuta 1991) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja toisen maailmansodan veteraani. Hän muistetaan parhaiten rooleistaan Nathan Burdette elokuvassa "Rio Bravo" (1959) ja Marshal Stockburnina Clint Eastwoodin elokuvassa "Kalpea ratsastaja" (1985).
Russell syntyi Los Angelesissa Kaliforniassa ja opiskeli Kalifornian yliopistossa. Hän liittyi Yhdysvaltain merijalkaväkeen toisen maailmansodan aikana, vaikka häntä ei ensin kelpuutettu pituutensa takia (191 cm).
John Russell avioitui kahdesti ja hänellä oli kolme lasta. Hän kuoli keuhkolaajentumaan vuonna 1991.
Jacob Avshalomov

Jacob Avshalomov (28. maaliskuuta 1919 Qingdao, Kiina – 25. huhtikuuta 2013 Oregon) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän oli säveltäjä Aaron Avshalomovin poika sekä säveltäjä David ja alttoviulisti Daniel Avshalomovin isä.
Avshalomov opiskeli isänsä johdolla. Lisäksi Reed Collegessa ja Eastman School of Musicissa hän sai opetusta Bernard Rogersilta ja Aaron Coplandilta. Vuosina 1946–54 hän itse opetti Columbian yliopistossa; lisäksi hän opetti Northwestern Universityssa, Illinoisin yliopistossa, Reed Collegessa, Tanglewoodissa ja Aspenilla. Avshalomov johti Brucknerin, Tippettin, Händelin ja Sessionsin teosten Yhdysvaltain-ensiesityksiä.
Avshalomov esiintyi kapellimestarina Yhdysvaltain lisäksi muun muassa Kiinassa ja Venäjällä. Hän voitti säveltäjänä lukuisia palkintoja. Hänen säveltämiään tilaustöitä ovat muiden muassa "Oregon: The Symphony", "The Thirteen Clocks", "Phases of the Great Land", "Glorious th'Assembled Fires" ja "Symphony of Songs".
Rodismi

Rodismi (), tai rodnoverilaisuus (, "rodnoverie"), on uuspakanallinen uskonto, jonka harjoittajat näkevät itsensä slaavilaisen uskonnon perillisinä.
Paulina Goto

Paulina Goto (s. 29. heinäkuuta 1991 Monterrey) on meksikolainen laulaja, näyttelijä ja juontaja. Hän varttui Tampicossa ja kilpaili lapsena rytmisessä voimistelussa. Vuonna 2008 hän osallistui juontajana "Roomies"-sarjaan. Hän pääsi 17-vuotiaana opiskelemaan Centro de Educación Artísticaan ja muutti Méxicoon. Vuonna 2010 Goto sai tähtiroolin telenovelassa "Niña de mi corazón", ja vuonna 2011 hän voitti TVyNovelas-palkinnon parhaana nuorena näyttelijättärenä. Goto on esiintynyt myös telenovelassa "Miss XV". Hän kuuluu Eme 15 -yhtyeeseen Natasha Dupeyrónin, Eleazar Gómezin, Yago Muñozin, Jack Duarten ja Macarena Achagan kanssa.
Goto debytoi laulusolistina albumilla "Paulina Goto" (2010), joka julkaistiin Sony Music Entertainmentin kautta. Vuonna 2012 Goto julkaisi Eme 15:n kanssa albumin "Eme 15", joka debytoi Meksikon Top 100 -listalla toisella sijalla ja myi lopulta kultaa.
Jim Carter

Jim Carter (s. 19. elokuuta 1948, Harrogate, Yorkshire, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa hovimestari Charles Carsonin roolistaan televisiosarjassa "Downton Abbey". Hän on näytellyt myös elokuvissa "Top Secret – huippusalaista" (1984), "Rakastunut Shakespeare" (1998), "Cassandra’s Dream" (2007), "Kultainen kompassi", (2007) ja "My Week with Marilyn" (2011).
Carter on naimisissa näyttelijä Imelda Stauntonin kanssa ja heillä on tytär. Pariskunta tapasi toisensa vuonna 1982 esiintyessään yhdessä näytelmässä "Guys and Dolls". Kaikilla perheen jäsenillä oli roolit televisiosarjassa Cranfordin naiset.
Alfred Garson

Alfred Henrik Garson (22. lokakuuta 1924 Berthier-en-Haut – 23. toukokuuta 2022) oli kanadalainen säveltäjä, viulisti ja musiikkipedagogi. Hän kiersi lapsena soittamassa Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Kaksi stipendiä (Rhodes 1945, Beit 1947) mahdollistivat Kapkaupungin yliopistossa suoritetut opinnot. Garson opiskeli orkesterinjohtoa Albert Coatesin, viulunsoittoa Editha Brahamin ja kamarimusiikkia Lili Krausin johdolla. Lisäksi Garson valitsi kursseja antropologiassa ja Afrikan kielissä. Hän voitti vuosina 1948 ja 1950 Etelä-Afrikan lähetysyhtiön sävellyskilpailun orkesterisarjallaan sekä teoksella "Song and Dance for Orchestra". Garson voitti myös Myer Levinssohn -palkinnon baletillaan "The Witch" vuonna 1949. Hän toimi vuosina 1949–1955 orkesteroijana ja sovittajana Kapkaupungin kunnallisen orkesterin palveluksessa.
Garson asettui Lontooseen vuonna 1956 ja opiskeli siellä sävellystä Mátyás Seiberin sekä musiikkitiedettä Jack Westrupin johdolla. Gabriel d'honot -stipendin (1958) turvin hän tutki myös keskiaikaista musiikkia ja kirjallisuutta Montserratin luostarissa Espanjassa.
Garson palasi Montrealiin 1963. Hän oli yksi ensimmäisistä kanadalaisista Suzuki-metodin edistäjistä, ja hänet nimitettiin Suzuki-ohjelman johtoon McGill-yliopistossa 1970. Hän on kirjoittanut aiheesta ja luennoinut siitä lukuisissa yliopistoissa. Garson sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1970. Hänen väitöskirjansa oli "From Creation to Appreciation : An Approach to the Appreciation of Contemporary Music by Young Children Through a Creative Method".
Garsonin tuotantoon kuuluu monia baletteja, joissa hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa John Crankon kanssa. Hän sävelsi myös messun neljälle solistille, sekakuorolle ja orkesterille (1950), kamarimusiikkia, lauluja, elokuva- ja näyttämömusiikkia sekä kuoro- ja soitinteoksia lapsille.
Jatvingit

 
Jatvingit eli jatvjagit (, , , , , muin.-ven. jatvezj) olivat nykyisen Valko-Venäjän Hrodnan alueen länsiosassa, Liettuan eteläosissa sekä Puolan Lublinin ja Podalskien voivodikunnan alueilla asunut balttilainen pääheimo. Heitä pidetään kolmen itäslaavilaisten heimon ohella yhtenä valkovenäläisten kantaheimoista. Heimon tärkeimmät asuinalueet sijoittuivat Hrodnan lähiseudulle, sekä Läntisen Bugjoen varsille aiempien Lomzan ja Lublinin läänien alueella. 
Jatvingit mainitaan usein venäläisissä aikakirjoissa ja taistelivat 900-luvulta lähtien milloin venäläisten ja milloin puolalaisten kanssa. 1200-luvun lopussa historialliset maininnat vähenevät. 
On arveltu, että jatvingit ovat ehkä kutsuneet itseään nimellä dainava (deinova, denova; ). Sekä Valko-Venäjän Hrodnan alueella että Liettuan puolella on nykyäänkin useita kyliä, joiden nimi on Dainava () tai Dainova ). Vielä 1800-luvulla joidenkin kylien asukkaat puhuvat omituisena pidettyä, vanhanaikaista liettuan kieltä.
Circle of Love

Circle of Love on yhdysvaltalaisen The Steve Miller Bandin studioalbumi vuodelta 1981. Levy-yhtiö on Sailor Records.
Miller yhtyeineen oli tätä ennen julkaissut kolme korkeatasoista ja hyvin menestynyttä albumia aikavälillä 1973–1977. "Circle of Lovea" saatiinkin sitten odottaa muutaman vuoden ajan aina vuoden 1981 syksyyn. LP-levyn ensimmäinen puolisko jatkaa edellisten levyjen hyväksi havaittua linjaa, mutta kääntöpuolella oleva laaja teos on arvioitu hieman epäonnistuneeksi, koska Miller on mm. käyttänyt tarpeettoman runsaasti aikaisemminkin suosimiaan äänitehosteita.
LP-levyn kanteen liitetyn tarran mukaan albumi sisältää hittisinglen "Heart Like a Wheel".
Kappaleet.
Kappaleet ovat Steve Millerin säveltämiä ja sanoittamia, paitsi perinnekappale "Get on Home", johon Miller on tehnyt uudet sanat ja sovituksen.
The Steve Miller Band.
Gerald Johnson oli ollut yhtyeessä aikaisemmin tehtäessä albumia "Recall the Beginning... A Journey from Eden" (1972) ja Gary Mallaber oli ollut mukana albumista "Fly Like an Eagle" (1976) lähtien.
Olten

Olten on vanha kaupunki Pohjois-Sveitsissä. Kaupungissa on noin 17 000 asukasta. Olten on Solothurnin kantonin asukasluvultaan suurin kaupunki. 
Sijainti.
Olten sijaitsee tiheästi asutulla Sveitsin keskitasangolla, Aarejoen rannalla, viitisenkymmentä kilometriä Baselista kaakkoon. 
Liikenne.
Olten on rautatieliikenteen solmukohta. Sieltä lähtee rautatie seitsemään suuntaan, sillä SBB:n pääradat Baseliin, Zürichiin, Luzerniin, Berniin ja Solothurniin risteävät Oltenissa. Lisäksi Oltenista lähtee rata Burgdorfin kautta Berniin sekä vanhan Hauensteinin tunnelin kautta Baseliin.
Moottoritiet A1 ja A2 ohittavat Oltenin eteläpuolelta.
Urheilu.
Oltenilainen EHC Olten pelaa jääkiekkoa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla National League B:ssä.
Walter Goehr

Walter Goehr (28. toukokuuta 1903 Berliini – joulukuu 1960 Sheffield) oli saksalaissyntyinen säveltäjä, kapellimestari ja sovittaja. Hän sai opetusta Arnold Schönbergiltä Berliinissä. Goehr toimi Berliinissä radion kapellimestarina vuosina 1925–31 ja sävelsi tänä aikana oopperan "Malpopita". Vuonna 1933 hän lähti Englantiin, jossa hän käytti vuoteen 1948 saakka taiteilijanimeä George Walter. Hän toimi Columbia Gramophone Companyn musiikillisena johtajana 1933–9 ja BBC Theatre Orchestran kapellimestarina 1945–8. Lisäksi hän johti Morley Collegen konsertteja vuodesta 1943 lähtien.
Goehr sävelsi musiikkia teatteriin ja radioon sekä elokuvamusiikkia. Hän teki Modest Mussorgskin "Näyttelykuvia"-teoksesta orkestraation. Hän johti Benjamin Brittenin, Michael Tippettin, Mátyás Seiberin ja poikansa Alexander Goehrin teosten kantaesityksiä. Lisäksi hän johti Gustav Mahlerin kuudennen sinfonian Britannian-ensiesityksen.
Goehr teki suuren määrän levytyksiä. Hän kuoli sydänkohtaukseen Sheffieldissä, jossa hän oli johtamassa Georg Friedrich Händelin Messias-oratorion esitystä.
Franklin Menges

Franklin Menges (26. lokakuuta 1858 Menges Mills, Pennsylvania – 12. toukokuuta 1956 Arlington, Virginia) oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän valmistui Gettysburg Collegesta, josta hän sai filosofian tohtorin arvon vuonna 1888. Hän opetti samassa oppilaitoksessa kemiaa ja fysiikkaa vuosina 1886–96. Hän toimi luonnontiedeosaston johtajana York High Schoolissa 1897–1903 ja toteutti maaperäkartoituksen Pennsylvanian osavaltiossa. 
Menges valittiin republikaanina Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen kolmesti. Hän istui siellä 4. maaliskuuta 1925 – 3. maaliskuuta 1931. Vuonna 1930 hän oli vielä epäonnistuneesti ehdolla 72. kongressin jäseneksi. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1947, jonka jälkeen hän asettui Arlingtoniin, Virginiaan. Hänet on haudattu Gettysburgin Evergreen Cemeteryyn Pennsylvaniassa.
Peter Sculthorpe

Peter Sculthorpe (29. huhtikuuta 1929 Launceston, Tasmania, Australia – 8. elokuuta 2014 Woollahra, Sidney, Australia) oli australialainen säveltäjä, Australian tunnetuin nykysäveltäjä. Hänen musiikistaan heijastui rakkaus kotimaahan, mutta hän kommentoi myös ajankohtaisia aiheita. 
Elämäkerta.
Sculthorpe opiskeli Melbournen yliopistossa ja Oxfordin Wadham Collegessa. Hän alkoi vuonna 1964 opettaa Sydneyn yliopistossa. Hän oli Yalen yliopiston "Harkness Fellow" (1966) ja vierailevana professorina Sussexin yliopistossa vuosina 1971–72. Hänellä oli useita kunniatohtorin arvoja. Hänet nimitettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseeriksi vuonna 1977 ja Australian ritarikunnan upseeriksi 1990. Orden de Isabel la Católican komentaja Sculthorpesta tuli vuonna 2011.
Sculthorpen tuotantoon kuuluu yli 350 teosta. Vuodesta 1965 hänen kansainvälinen kustantajansa oli Faber Music Ltd.. Hän sai teoksiinsa vaikutteita aasialaisista musiikkikulttuureista, esimerkiksi 1960-luvun tuotannossaan Japanista ja Indonesiasta. Joihinkin teoksiin vaikutti myös aboriginaalien musiikki. Sculthorpen teoksissa pitkäaikainen innoittaja oli Australian ja koko planeetan ympäristö. Joissain teoksissa on esillä humanistinen teema. Esimerkiksi "Requiem" (2003) syntyi Irakin sodassa kuolleiden siviilien kohtalosta. Säveltäjän 16. jousikvartetin aiheena ovat turvapaikanhakijat ja 18. jousikvartetin aiheena ilmastonmuutos.
Sculthorpe kuului Australian sataan ”elävään aarteeseen” (1997). Hän oli Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemian elinikäinen ulkomaalaiskunniajäsen ja yksi sadasta vaikutusvaltaisimmasta australialaisesta ("The Bulletin", 2006). Sculthorpen tuotantoa on levytetty laajasti, ja sitä on kuultavissa muiden muassa ABC Classicsin, Chandos Recordsin ja Naxoksen levyillä. Sculthorpe julkaisi oman muistelmateoksensa ("Sun Music") vuonna 1999.
Sculthorpe kuoli Wolperin juutalaisessa sairaalassa Woollahrassa pitkään sairastettuaan.
Jens Henttinen

Jens Henttinen (s. 2. tammikuuta 1993) on suomalainen alppihiihtäjä. Hän on pituudeltaan 184 cm .
Hän edustaa Helsinki Ski Clubia. Valmentajana toimii Matti Henttinen.
Henttinen kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Levin pujottelussa marraskuussa 2012, muttei selviytynyt toiselle kierrokselle. 
Henttisellä on Suomenmestaruus miesten pujottelussa vuosina 2013, 2018 ja 2019.
Irving Kolodin

Irving Kolodin (21. helmikuuta 1908 Manhattan – 29. huhtikuuta 1988 Manhattan) oli yhdysvaltalainen musiikkikriitikko ja musiikin historioitsija. Hän kirjoitti tuotteliaasti erilaisista musiikkiaiheista Wolfgang Amadeus Mozartista jazziin. Hän työskenteli vuosina 1947–82 "Saturday Reviewille" ja oli maan vaikutusvaltaisimpia kriitikoita varsinkin 1950–60-luvuilla.
Kolodinin julkaisemia levytysaiheisia kirjoja olivat muiden muassa "A Guide to Recorde Music" (1941) ja "Mozart on Records" (1942). Kolodin kuitenkin nousi julkisuuteen Metropolitan-oopperan historiaa koskevan teoksen "The Metropolitan Opera: 1883-1935" (1936) myötä. Hän julkaisi päivitetyt versiot teoksestaan vuosina 1953 ja 1966. Hänen muita kirjojaan olivat "The Continuity of Music: A History of Influence" (1969), "The Interior Beethoven" (1975), "The Opera Omnibus" (1976) ja "In Quest of Music" (1980).
Kolodin varttui Newarkissa, jossa hänen isällään oli kirjakauppa. Hän opiskeli musiikkia varhaisesta iästä. Vuonna 1932 hän liittyi "The New York Sun" -lehden palvelukseen. Hän työskenteli lopulta sen pääkriitikkona ennen kuin lopetti tämän työn vuonna 1950. Kolodin kirjoitti New Yorkin filharmonikkojen ohjelmatekstit vuosina 1953–8. Hän myös kokosi RCA Victorille levytyksiä, joihin lukeutui viiden levyn kokoelma "50 Years of Great Operatic Singing". 
Vuosina 1968–86 Kolodin opetti Juilliard Schoolissa. "Saturday Review'n" lopettamisen jälkeen (1982) hän jatkoi toimintaansa freelancerina. Hän kärsi työkyvyn vieneestä aivoverenkiertohäiriöstä vuotta ennen kuolemaansa. Hän oli vuosina 1936–70 naimisissa Irma Rose Levyn kanssa.
Le Locle

Le Locle on vanha teollisuuskaupunki Neuchâtelin kantonissa Länsi-Sveitsissä. Kaupungissa on runsaat 10 000 asukasta. Le Locle on Neuchâtelin kantonin asukasluvultaan neljänneksi suurin kaupunki. 
Sijainti.
Le Locle sijaitsee Juravuoristossa noin 900 metrin korkeudessa Ranskan rajalla.
Talous.
Le Locle on kelloteollisuuden keskus, jonka kukoistuskausi alkoi 1800-luvun lopulla. Kaupungissa on edelleen runsaasti kelloteollisuutta, ja se on usean ison kelloyrityksen, muun muassa Certinan, Tissotin ja Midon kotipaikka. Yhdessä La Chaux-de-Fonds’n kanssa Le Locle on nimetty Unescon maailmanperintökohteeksi.
Liikenne.
Rautatie La Chaux-de-Fonds’sta Ranskan Besançoniin kulkee Le Loclen kautta. Kaupungista on lyhyt, kapearaiteinen rautatie Les Brenets’hen.
Valtatie 20 kulkee Le Loclen kautta Ranskaan.
Rauna Kuokkanen

Rauna Kuokkanen (, s. 1971 Utsjoki) on saamelainen alkuperäiskansojen tutkija ja Lapin yliopiston arktisen alkuperäiskansatutkimuksen tutkimusprofessori.
Kuokkanen oli Toronton yliopiston alkuperäiskansojen tutkimuksen apulaisprofessori 2008–2018 ja Norjan Koutokeinossa toimivan Saamelaisen korkeakoulun dekaani. Kuokkanen kutsuttiin Lapin yliopiston arktisen alkuperäiskansatutkimuksen tutkimusprofessorin tehtävään 1. heinäkuuta 2017 lukien. 
Kuokkanen opiskeli saamen kieltä ja kirjallisuutta Oulun yliopistossa ja väitteli filosofian tohtoriksi Brittiläisen Kolumbian yliopistossa Kanadassa.
Rauna Kuokkasen äiti on saamelaiskirjailija Kirste Paltto. Kuokkanen on kääntänyt englanniksi äitinsä lastenkirjan "Vilges geađgi" (The White Stone, 2011).
Canadian Political Science Association palkitsi Kuokkasen kirjan "Restructuring Relations: Indigenous Self-Determination, Governance, and Gender" (2019) Best Book in Comparative Politics -palkinnolla ja British International Studies Association Susan Strange Best Book Award -palkinnolla kesäkuussa 2020.
Tinadioksidi

Tinadioksidi eli tina(IV)oksidi (SnO2) on epäorgaaninen ioniyhdiste ja yksi tinan oksideista. Yhdistettä käytetään väriaineena, katalyyttinä ja lasin ja keramiikan valmistuksessa. Luonnossa tinadioksidia esiintyy kassiteriittimineraalissa.
Ominaisuudet.
Tinadioksidi on puhtaana huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Kiderakenteeltaan pysyvin rakenne on alkeiskopiltaan tetragonaalinen rutiilimineraalin rakennetta muistuttava rakenne, mutta myös rombinen ja heksagonaalinen tinadioksidi tunnetaan. Tinadioksidi ei liukene veteen eikä kovin helposti happoihin, mutta kuuma rikkihappo liuottaa sen. Kuumat emäksiset liuokset liuottavat yhdisteen hitaasti. Kuumennettaessa tinadioksidia sulien alkalimetallioksidien kanssa muodostuu stannaatteja (MSnO3). Kuumennettaessa tinadioksidia se osittain hajoaa tinaoksidiksi ja hapeksi.
Valmistus ja käyttö.
Luonnossa kassiteriittina esiintyvä tinadioksidi on tärkein tinan valmistukseen käytetty malmimineraali. Siitä eristetty tina voidaan kuitenkin tarvittaessa muuttaa takaisin tinadioksidiksi polttamalla hienojakoista tinaa, johtamalla sulaan tinaan kuuma ilmavirta tai kuumentamalla tinadioksidin hydraattia:
Sn + O2 → SnO2.
Paitsi metallisen tinan valmistukseen, käytetään tinadioksidia myös lasin valmistuksessa himmeän opaalilasin aikaansaamiseksi ja emaleissa. Lisäksi tinadioksidista voidaan valmistaa lasin valmistuksessa käytettäviä elektrodeja, koska se kestää hyvin sulaa lasia ja sillä on kuumana hyvä sähkönjohtavuus. Epäpuhdasta tinadioksidia käytetään metallien ja lasien hioma-aineena. Tinadioksidia käytetään yhdessä antimonitrioksidin kanssa katalyyttinä valmistettaessa propeenista akroleiinia, akryylihappoa tai akryyliamidia. Yhä tärkeämpi tinadioksidin käyttökohde on indiumtinaoksidiohutkalvojen valmistus, joita käytetään muun muassa lentokoneiden ikkunoissa ja litteissä tietokoneiden näytöissä.
Lars Saxberg

Lars Holger Saxberg (9. toukokuuta 1913 – 21. elokuuta 2002) oli suomalainen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 1948 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli tukimies.
Saxberg pelasi HIFK:ssa kaudet 1933–1948. Hän voitti Suomen mestaruuden HIFK:n riveissä vuosina 1937 ja 1947.
Keilailussa Saxberg edusti Suomea Helsingin MM-kilpailuissa 1954 ja saavutti SM-hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa 1961. Hän kilpaili myös jousiammunnassa.
Sápmelaš

Sápmelaš (), alun perin Sabmelaš, oli pohjoissaameksi ilmestynyt aikakauslehti, jota julkaistiin Suomessa vuodesta 1934 vuoteen 2001. Lehti korosti saamen kielen asemaa sekä kristillisiä arvoja.
Lehden perusti 1934 Lapin sivistysseura. Aluksi se oli vain nelisivuinen julkaisu, mutta se jaettiin ilmaiseksi jokaiseen Suomen saamelaistalouteen. Lehti sai tukea Suomen valtiolta vuoteen 1995, jonka jälkeen sitä rahoitti Suomen saamelaiskäräjät. Vuonna 2001 lehti jouduttiin lakkauttamaan rahoituksen puutteen vuoksi.
Lehden ensimmäisiä päätoimittajia olivat Paavo Ravila (1934–1943) ja Erkki Itkonen (1934–1950), jotka molemmat olivat Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten professoreita. 1940-luvulla lehteä toimittivat myös Hans-Aslak Guttorm ja Pekka Lukkari. Jouni Kitti oli päätoimittajana 1981–1998.
Sápmelaš-lehti ja sen toimituskunta Samuli Alkio, Pekka Sammallahti, Helvi Nuorgam- Poutasuo ja Sulo Aikio saivat tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon sanomalehtityöstä vuonna 1976.
Burkhard Glaetzner

Burkhard Glaetzner (s. 1943 Posen) on saksalainen kapellimestari, oboisti ja pedagogi. Hän opiskeli Itä-Berliinin kaupungin musiikkikoulussa vuosina 1958–62 ja Hans Werner Wätzigin johdolla oboensoittoa Hanns Eisler -musiikkiakatemiassa 1962–5. Glaetzner toimi Leipzigin radion sinfoniaorkesterin ensimmäisenä oboistina vuosina 1966–82 ja työskenteli samanaikaisesti opettajana Leipzigin Felix Mendelssohn-Bartholdy -musiikkiakatemiassa.
Vuonna 1968 Glaetzner perusti Aulos-trion sellisti Wolfgang Weberin ja kosketinsoittaja Gerhard Erberin kanssa. Kokoonpano erikoistui barokkiin ja nykymusiikkiin. Lopulta se jaettiin kahdeksi eri kokoonpanoksi, jotka ovat Uuden musiikin Hanns Eisler -ryhmä (perustettu 1970) ja Glaetznerin johtama "I Solisti Instrumentali Leipzig" (1983). Vuonna 1988 Glaetzner aloitti toiminnan Neues Bachisches Collegium Musicum -kamariorkesterin johdossa. Vuodesta 1992 Glaetzner on ollut Berliinin taideakatemian professori.
10 kirjaa

10 kirjaa on Yle TV1:llä esitetty ohjelmasarja, jota ovat juontaneet toimittaja Timo Harakka ja taidehistorioitsija Anna Kortelainen. Ohjelmaa on esitetty viisi kymmenosaista sarjaa kesällä 2007, 2008, 2011, 2012 ja 2013. Ohjelmat on nimetty käsitellyn aihepiirin mukaisesti.
Ohjelmaa esitettiin ensimmäisen kerran kesällä 2007 nimellä "10 kirjaa jotka muuttivat maailmaa". Kesällä 2008 ohjelmassa käsiteltiin 10 kirjaa lapsuudesta, kesällä 2011 rahasta, kesällä 2012 vallasta ja kesällä 2013 rikoksesta.
Ohjelmasarjan osa "10 kirjaa rahasta" voitti Kultainen Venla -palkinnon vuoden 2011 parhaana keskusteluohjelmana.
10 kirjaa jotka muuttivat maailmaa.
"10 kirjaa jotka muuttivat maailmaa" oli kesällä 2007 esitetty kymmenosainen sarja, jossa keskustelua johti Timo Harakka vakiovieraanaan Anna Kortelainen.
Ohjelman vieraina kirjoista puhumassa olivat tasavallan presidentti Tarja Halonen, tv-juontaja ja kirjailija Mark Levengood, kalastaja-kirjailija Pentti Linkola, elokuvaohjaaja Auli Mantila, kuvataiteilija Teemu Mäki, silloinen eduskunnan puhemies Sauli Niinistö, Miljoonasateen lauluntekijä Heikki Salo, Suomen Pankin johtaja Sinikka Salo, vihreiden kansanedustaja Anni Sinnemäki ja PMMP:n laulaja-lauluntekijä Paula Vesala. Ohjelmassa käsiteltiin viikoittain yksi kirja vierailijaa kohden.
10 kirjaa lapsuudesta.
Kesällä 2008 esitettiin "10 kirjaa lapsuudesta". Muista 10 kirjaa -sarjoista poiketen sitä ei juontanut Timo Harakka vaan Anna Laine. Myöskään muissa 10 kirjaa -sarjoissa vakiovieraana oleva Anna Kortelainen ei ollut mukana tässä ohjelmassa. Ohjelmassa keskusteltiin viikoittain vaihtuvien kahden vieraan kanssa jostakin lasten kirjasta.
10 kirjaa rahasta.
Kesällä 2011 esitettiin "10 kirjaa rahasta". Ohjelmaa palasi juontamaanTimo Harakka vakiovieraanaan Anna Kortelainen. Ohjelmassa keskusteltiin viikoittain vaihtuvan vieraan kanssa jostakin rahaan liittyvästä kirjasta.
10 kirjaa vallasta.
Kesällä 2012 samoilta tekijöiltä esitettiin ohjelma "10 kirjaa vallasta". Ohjelmassa keskustelua vetivät jälleen Timo Harakka ja Anna Kortelainen. Ohjelmassa keskusteltiin viikoittain vaihtuvan vieraan kanssa kaunokirjallisesta teoksesta (romaanista, näytelmästä tai sarjakuvasta), joka liittyy valtaan.
10 kirjaa rikoksesta.
Kesällä 2013 esitettiin "10 kirjaa rikoksesta".
Christina Ager

Christina Ager (s. 11. marraskuuta 1995) on itävaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa WSV Söll -seuraa.
Nuorten talviolympialaisissa Innsbruckissa 2012 Ager saavutti pronssia supersuurpujottelussa. Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla 2013 hän saavutti hopeaa pujottelussa ja pronssia suurpujottelussa. Alppihiihdon maailmancupissa Ager kilpaili ensimmäisen kerran Levin pujottelussa 16. marraskuuta 2013 sijoittuen heti maailmancupin pisteille oltuaan neljäs. 26. tammikuuta 2024 hän saavutti Cortina d'Ampezzon ensimmäisessä syöksylaskussa jaetun kolmannen sijan yhdessä Valerie Grenierin ja Sofia Goggian kanssa,
Sinkiitti

Sinkiitti on mineraali, joka koostuu sinkkioksidista sekä rauta- ja mangaaniepäpuhtauksista. Mineraali voi olla väritön, mutta epäpuhtaudet antavat sille yleensä värin, joka voi olla keltainen, oranssi, punainen, ruskea tai vihreä. Punaista sinkiittiä kutsutaan rubiinisinkiksi. Viirun väri on keltainen tai oranssi. Kiteet ovat läpinäkyviä tai läpikuultavia. Ne ovat kidejärjestelmältään heksagonisia ja muodostavat prismoja. Kovuus on Mohsin asteikolla 4. Kemiallinen kaava on ZnO.
Esiintyminen.
Sinkiittiä esiintyy metamorfisissa ja rapautuneissa sinkkimalmeissa. Sitä on löydetty Yhdysvalloista, Namibiasta ja Kongosta.
Thomsoniitti

Thomsoniitti on hohkasilikaatteihin kuuluva silikaattimineraali. Se kuuluu stilbiitteihin, jotka kuuluvat puolestaan zeoliitteihin. Thomsoniitti muistuttaa natroliittia. Se on nimetty skotlantilaisen kemistin Thomas Thomsonin mukaan. Väriltään se on valkoinen tai ruskea. Viiru on valkoinen. Kovuus on 5–5,5 Mohsin asteikolla. Kiilto on lasinkiilto tai helmiäiskiilto. Kidejärjestelmä on monokliininen. Kemiallinen kaava on NaCa2(Al5Si5)O20 · 6 H2O.
Esiintyminen.
Thomsoniittia esiintyy mafisissa magmakivissä ja hydrotermisissä juonissa. Samoissa paikoissa esiintyy kalsiittia, prehniittiä, kvartsia ja muita zeoliitteja. Sitä on löydetty Italiasta, Yhdysvalloista, Skotlannista,Färsaarilta, Grönlannista ja Norjasta.
Kempeleen-Salon osuusmeijeri

Kempeleen-Salon osuusmeijeri oli Kempeleen kunnassa vuosina 1912–1922 toiminnassa ollut meijeri. Meijeri rakennettiin Kempeleeseen Pohjanmaan radan varteen Kempeleen rautatieasemaa vastapäätä, jonka nykyiseltään sijaitsee Kempeleen keskustaajamassa Ristisuon asuinalueella. Meijerin historiaan viittaa Ristisuon alueella oleva tien nimi "Rasvatie", jonka alkupäässä meijerirakennus sijaitsee. 
Historia.
Kempeleessä voin valmistaminen aloitettiin jo 1500-luvulla. Sen aikainen kaikki voi myytiin Oulun kaupungille, joka lastasi ne pääasiassa Tukholmaan meneviin laivoihin. 
Voin tärkeyttä kauppatavarana kuvaa hyvin sekin, että kempeleläiset maksoivat ensimmäisen kirkonkellonsa voilla. Voita valmistettiin 1800-luvulle saakka yksinomaan pystyllä mäntäkirnulla, mutta vähitellen otettiin käyttöön myös pyöritettäviä kirnuja, joiden avulla saatiin vähemmällä työllä runsaammin voita. Myöhemmin 1800-luvun lopulla perustettiin useita pieniä meijereitä Kempeleeseen, ja lähipitäjään Liminkaan.
Pohjanmaan radan valmistuttua suurin osa 1800-luvun lopulla Kempeleessä valmistetusta voista lastattiin junaan Kempeleen asemalla, mistä matka jatkui Hankoon, ja sieltä ulkomaille, lähinnä Englantiin.. Juna kulki etelään kerran viikossa. Voin myynnin kannattamattomuus alkoi vaivata 1900-luvun alussa, kun monet kempeleläiset maidontuottajat myivät maitonsa mieluummin Ouluun ohi meijerin. Ajan myötä meijeritoiminta Kempeleessä vähin erin näivettyi, ja lakkasi pian kokonaan.
Kempeleen-Salon osuusmeijerin perustaminen.
Maaliskuussa 1912 maalaisseuran piirissä aloitettiin keskustella uuden meijeriyhtiön perustamisesta. Tällöin esitettiin myös toivomus, että oulunsalolaiset yhtyisivät hankkeeseen. Seuraavassa kokouksessa päätettiin lopullisesti perustaa uusi meijeri. Perustettavaan meijeriin päätettiin asettaa 800 osuutta. Meijerin perustamiseen Kempeleen-Salon meijeriosuuskuntahankki maapalstan Raution eli Havanan perintötilasta. 
Meijerissä oli 70–75 osakasta, jotka eivät kuitenkaan pystyneet pitämään sen toimintaa kannattavana. Tuotanto oli 35 000–40 000 kiloa voita vuodessa, joka oli huomattavasti vaatimattomampi määrä kuin edeltävässä meijeriyhtiössä. Meijeri myi voitaan Englantiin ja Ouluun. Elintarvikepulan kiristyessä keväällä 1917 määräsi senaatti lähetettäväksi osan meijeriin tulevasta maidosta Ouluun helpottamaan kaupungin elintarvikepulaa. Suurin osa voista vietiin nyt Ouluun. Määräys peruutettiin vasta joulukuun alussa, ja toiminta pääsi pitkän tauon jälkeen elpymään. Kuitenkin tämän jälkeen meijerituotanto pysyi alhaisena, ja kannatus heikkona.
Vuosien 1917 ja 1918 vaikea tilanne asetti omat rajoituksensa pienen ja taloudellisesti heikon yrityksen toiminnalle. Meijeri kaatui kokonaan taloudellisiin vaikeuksiin vuonna 1922.
Myöhempi toiminta.
Meijerin toiminnan loputtua rakennuksessa toimi muun muassa Oulun Margariinitehdas vuosina 1923–1932 sekä Kempeleen kunnantoimisto vuosina 1933–1937. Rakennuksessa asui 1940- ja 1950-luvuilla tunnettu taidemaalari Daniel Pesu. Myöhemmin rakennus oli harrastuskäytössä. Vuosina 2000–2023 rakennuksessa toimi moottoripyöräkerho Meijerin Talli.
Milan Turkovic

Milan Turkovic (s. 1939 Zagreb) on kroatialaissyntyinen fagotisti. Hän varttui ja sai koulutuksensa Wienissä. Hän liittyi varhain urallaan Wienin sinfoniaorkesteriin ensifagotistina. Vuonna 1967 hän aloitti soittamisen Concentus Musicus -kokoonpanossa, jonka yli 200 levytyksen joukkoon kuuluu Bachin kantaattien sarja. Varhain urallaan Turkovic oli myös mukana perustamassa Ensemble Wien-Berlin -puhallinkvintettiä. Hän toimi fagotinsoiton professorina Salzburgin Mozarteumissa vuosina 1984–1992. Tämän jälkeen hän pääsi opettamaan Wienin konservatorioon, jossa hän työskenteli vuoteen 2003.
Solistina ja kamarimuusikkona Turkovic on julkaissut yli 40 levytystä. Hänen ohjelmistonsa on laaja ja ulottuu barokista nykysäveltäjiin. Hän on 1990-luvulta lähtien myös säännöllisesti johtanut kamariorkestereita ja puhallinyhtyeitä. Hän on kirjoittanut tai ollut mukana kirjoittamassa kolmea musiikkikirjaa. Turkovicin ensimmäinen kirja, "Was Musiker Tagsueber tun: senza sordino" julkaistiin Wienissä vuonna 1998.
Stephanie Brunner

Stephanie Brunner (s. 20. helmikuuta 1994) on itävaltalainen alppihiihtäjä ja joukkuekilpailun olympiamitalisti, joka edustaa WSV Hippach -seuraa.
Vuoden 2012 nuorten MM-kilpailuissa Brunner saavutti kultaa pujottelussa ja 2015 hopeaa suurpujottelussa. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli suurpujottelussa viides. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti hopeaa joukkuekilpailussa. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli parisuurpujottelussa neljästoista.
Alppihiihdon maailmancupissa Brunner kilpaili ensimmäisen kerran Schladmingin pujottelussa maaliskuussa 2012 sijoittuen heti maailmancupin pisteille oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran tammikuussa 2016 oltuaan Flachaun suurpujottelussa viides. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Killingtonin suurpujottelussa marraskuussa 2018.
Charlotta Säfvenberg

Charlotta Säfvenberg (s. 7. lokakuuta 1994) on ruotsalainen alppihiihtäjä, joka edustaa UHSK Umeå Skidklubb -seuraa.
Säfvenberg voitti kultaa Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla pujottelussa vuonna 2011. Hän sai nuorten MM-kilpailuissa hopeaa pujottelussa 2014. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui pujottelussa 14:nneksi ja Pekingin olympialaisissa 2022 sijalle 24.
Alppihiihdon maailmancupissa Säfvenberg kilpaili ensimmäisen kerran Semmeringin pujottelussa joulukuussa 2012. Maailmancupin pisteille hän selviytyi ensimmäisen kerran 16. marraskuuta 2013 käydyssä Levin pujottelussa, jossa hän sijoittui 14:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Flachaun pujottelussa tammikuussa 2015.
Willemiitti

Willemiitti on nesosilikaatteihin eli jalosilikaatteihin kuuluva silikaattimineraali, joka on sinkkimalmin lähde. Väri on vihreänkeltainen, sinertävä tai vaihtelee valkoisen ja ruskean välillä. Viiru on valkoinen. Kiilto on lasin- tai pihkankiilto. Kovuus on Mohsin asteikolla 5,5.
Willemiitti on nimetty Alankomaiden kuninkaan Vilhelm I:n mukaan.
Sen kidejärjestelmä on trigoninen. Kemiallinen kaava on Zn2SiO4. Ultraviolettivalossa siinä on voimakas vihreä fluoriloiste.
Esiintyminen.
Willemiittiä esiintyy sinkkipitoisissa kalkkikivissä. Sitä on löydetty Yhdysvalloista, Kanadasta, Belgiasta, Namibiasta ja Australiasta.
Jonathan Nordbotten

Jonathan Nordbotten (s. 14. heinäkuuta 1989) on norjalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Ingierkollen og Rustad Slalomklubbia.
Alppihiihdon maailmancupissa Nordbotten kilpaili ensimmäisen kerran Beaver Creekin pujottelussa joulukuussa 2011. Maailmancupin pisteille hän selviytyi ensimmäisen kerran Schladmingin pujottelussa tammikuussa 2012 oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kuudes Kitzbühelin pujottelussa tammikuussa 2016. Parhaimmillaan hän on sijoittunut viidenneksi Val d’Isèren pujottelussa joulukuussa 2017.
Nordbotten sijoittui Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 pujottelussa 13:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti joukkuekilpailussa pronssia.
Sebastian Foss Solevåg

Sebastian Foss Solevåg (s. 13. heinäkuuta 1991) on norjalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Spjelkavik IL -seuraa.
Sotšin olympialaisissa 2014 ja Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 Foss Solevåg sijoittui pujottelussa yhdeksänneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti pronssia joukkuekilpailussa. Pujottelussa hän oli kymmenes. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui pujottelussa 12:nneksi. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti kultaa joukkuekilpailussa ja pujottelussa. Pekingin olympialaisissa 2022 hän saavutti pronssia pujottelussa.
Alppihiihdon maailmancupissa Solevåg kilpaili ensimmäisen kerran Levin pujottelussa marraskuussa 2012. Maailmancupin pisteille hän selviytyi ensimmäisen kerran Levin pujottelussa marraskuussa 2013 oltuaan yhdeksäs. Kolmen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran tammikuussa 2015 oltuaan Zagrebin pujottelussa kolmas. Hän oli kolmas myös Sankt Moritzin pujottelussa maaliskuussa 2016. Hän sijoittui pujottelucupissa viidenneksi kaudella 2019–2020. Hän oli toinen Madonna di Campiglion pujottelussa joulukuussa 2020. Hän voitti Flachaun toisen pujottelun tammikuussa 2021. Pujottelucupissa hän oli samalla kaudella viides. Kaudella 2021-2022 hän sijoittui kolmanneksi Val d' Iseren pujottelussa. Häb coitti Madonna di Campiglion pujottelun.
Foss Solevåg voitti pujottelun Norjan mestaruuden Oppdalissa maaliskuussa 2013 ja Hemsedalissa 2015.
Bussnang

Bussnang on kunta Koillis-Sveitsissä, Thurgaun kantonissa. Kunnassa on runsaat 2 000 asukasta. Nykyinen Bussnangin kunta syntyi vuonna 1996, kun Bussnangin kunta () ja seitsemän itsehallintokuntaa (), Friltschen, Lanterswil, Mettlen, Oberbussnang, Oppikon, Reuti ja Rothenhausen, yhdistyivät uudeksi Bussnangiksi. 
Sijainti.
Bussnang sijaitsee Thurjoen eteläpuolella, pääosin Lättejoen laaksossa, pari kilometriä Weinfeldenistä ja viitisentoista kilometriä Bodenjärveltä lounaaseen. Alue on kumpuilevaa Mittellandia.
Talous.
Bussnangin suurin teollisuusyritys on Stadler Railin tytäryhtiö Stadler Bussnang AG, joka työllistää tehtaallaan yli 1 600 henkilöä.
Liikenne.
SBB:n Weinfelden–Wil-rata kulkee Bussnangin kautta.
Daniel Mossberg

Daniel Mossberg (s. 19. huhtikuuta 1981) on ruotsalainen jääpalloilija, joka edustaa Ruotsi Elitserienissä pelaavaa Sandvikens AIK:ssa.
Daniel Mossberg on juniorista lähtien pelannut Sandvikenin riveissä. Kaudesta 1999 lähtien hän pelannut jääpallon korkeimmalla sarjatasolla Ruotsissa. Seura on ollut koko ajan Sandviken. Pelikausia Ruotsissa on kertynyt kaikkiaan kymmenen. Lisäksi hän on pelannut kaksi kautta Krasnogorskin Zorkissa ja kolme kautta Moskovan Dynamossa. Yhteistyö edustamiensa seurojen kanssa ei Mossbergilla ole aina mennyt ihan sopusoinnussa. Zorkista hän joutui palamaan kotiin vuoden 2008, jolloin sopimus hänen ja Zorkin välillä purettiin. Kauden 2010 päätyttyä Mossbergilla oli sopimus Sandvikenin kanssa, ja Sandviken ei halunnut purkaa sitä, vaikka Mossbergilla oli tavoite siirtyä Venäjälle. 
Daniel Mossberg on edustanut Ruotsia maajoukkueessa vuodesta 1999 lähtien. Hänellä vuoden 2013 MM-kisojen jälkeen kaikkiaan 72 maaottelua. MM-kisoihin hän osallistunut kahdeksan kertaa, joissa hän on saavuttanut neljä maailmanmestaruutta ja pelannut 49 MM-ottelua., Merkittävin yksilöllinen saavutus MM-kisoissa oli vuonna 2010, jolloin Mossberg tekemällään 6–5 maalilla ratkaisi Ruotsin maailmanmestaruuden. Mossbergilla oli kahdella tekemällään maalilla myös ratkaiseva rooli Ruotsin voittaessa vuoden 2012 maailmanmestaruuden luvuin 5–4.
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Tenorikitara

Tenorikitara (joskus myös "nelikielinen kitara") on tavallisen kuusikielisen kitaran sukulaisinstrumentti. Se voi olla joko sähköinen tai akustinen. Tenorikitaraa käytetään muun muassa countrymusiikissa, joskaan ei yhtä yleisesti kuten esimerkiksi banjoa.
Tenorikitara voidaan virittää usealla eri tavalla, mutta yleisin tapa on virittää se kuten nelikielinen tenoribanjo (CGDA).
Tenorikitaran soittoa voi kuulla Emmylou Harrisin kappaleessa Christmas Time's A-Coming, kappaleessa yksi soolo soitetaan tenorikitaralla, ja sillä soitetaan myös sointuja kappaleen taustalla.
Tehdasvalmisteiset tenorikitarat tulivat markkinoille vuonna 1927, niitä valmistivat Gibson ja C.F. Martin &amp; Company.
Samefolket

Samefolket on Ruotsissa ilmestyvä pääosin ruotsinkielinen aikakauslehti saamelaisväestölle. Lehteä on julkaistu säännöllisesti vuodesta 1918, mikä tekee siitä yhden maailman vanhimmista alkuperäiskansalle suunnatuista lehdistä. Lehti ilmestyy nykyisin kymmenkunta kertaa vuodessa.
Samefolketin edeltäjä "Lapparnes egen tidning" alkoi ilmestyä vuonna 1904, päätoimittajanaan Torkel Tomasson. Se toimi ensimmäisen saamelaisjärjestön "Lapparnes centralförbund" äänenkannattajana. Viiden numeron jälkeen lehti lopetettiin 1905 ilmeisesti vähäisen kiinnostuksen vuoksi. Vuonna 1918 Torkel Tomassonin onnistui luomaan taloudelliset edellytykset uudelle lehtihankkeelle, "Samefolkets egen tidning", joka 1960 muutettiin muotoon "Samefolket".
"Samefolket" raportoi lähinnä yhteiskunnallisista ja kulttuurisista asioista saamelaisten ydinalueilla. Sitä julkaistaan etupäässä ruotsiksi, mutta lehti sisältää yksittäisiä artikkeleita myös norjaksi ja eri saamelaiskielillä.
"Samefolket"-lehden omistaa säätiö, jota hallinnoivat järjestöt Same Ätnam ja Svenska Samernas Riksförbund. Lehden päätoimittajana toimii Katarina Hällgren (s. 1974).
Lennart Kalliomäki

Juho Lennart Kalliomäki (29. elokuuta 1927 Honkajoki – 29. heinäkuuta 1986) oli suomalainen lääkäri, joka oli vuodesta 1976 Turun yliopiston sisätautiopin professori. 
Kalliomäen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Kalliomäki ja Julia Eufrosyne Talonen ja puoliso vuodesta 1951 sairaanhoitaja Ulla Helenä Melkkilä. Kalliomäki tuli yliopilaaksi Kauhajoen yhteiskoulusta 1945 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1951. Tohtoriksi hän väitteli 1953 ja sai sisätautien erikoislääkärin pätevyyden 1955. Sisätautiopin dosentti Kalliomäestä tuli 1957. Hän työskenteli uransa alkuvaiheessa sekä sisätautien lääkärinä että Turun yliopiston tutkijana. Kalliomäen tutkimusaloja olivat kliininen sisätautioppi ja reumasairaudet.
Savo-Karjalan vihreät

Savo-Karjalan vihreät on Vihreän liiton piirijärjestö Savo-Karjalan vaalipiirissä. Järjestö muodostettiin vuoden 2013 alussa, kun Pohjois-Karjalan vaalipiirissä toiminut Pohjois-Karjalan Vihreät ja Pohjois-Savon vaalipiirissä toiminut Pohjois-Savon vihreät yhdistyivät vaalipiiriuudistusta seuraten. Fuusio toteutettiin siten, että Pohjois-Savon piiri muutti nimensä sekä sääntönsä ja Pohjois-Karjalan piiriyhdistys asetettiin lepäämään.
Vaalit.
Aluevaalit.
"Yhdistys kattaa sekä Pohjois-Karjalan että Pohjois-Savon hyvinvointialueet."