tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Panagía Evangelístrian kirkko

Panagía Evangelístrian kirkko eli "Tínoksen Hyvien uutisten Neitsyt Marian kirkko" () on kirkko Tínoksen kaupungissa, Tínoksen saarella Kreikassa. Se on Kreikan tärkein Neitsyt Marialle omistettu kirkko ja maan merkittävimpiä pyhiinvaelluskohteita. Kirkon maine perustuu sen kuuluisaan ihmeitätekevään Neitsyt Marian ikoniin, joka löydettiin vuonna 1823.
Perimätiedon mukaan kirkko rakennettiin paikallisen nunnan, myöhemmän Pyhän Pelagian, tekemän löydöksen seurauksena. Hänen kerrotaan nähneen toistuvasti unta, jossa Neitsyt Maria kehotti häntä löytämään itselleen kodin ja näytti tietyn paikan. Kun nunna kaivoi maata kyseisessä paikassa 30. tammikuuta 1823, hän löysi ikonin, joka esitti rukoilevaa Neitsyt Mariaa. Löytöajankohtana vuonna 1823 Kreikan vapaussota oli juuri käynnissä ja ikonin löytymistä pidettiin hyvänä merkkinä. Monet Kreikan armeijan johtajat kävivät rukoilemassa ikonin luona.
Ikonia pidetään ihmeitätekevänä ja sen nimiin on vuosisatojen aikana laitettu useita ihmeitä. Ikoni on ajoitettu bysanttilaiselle ajalle 600-luvulle. Kirkkoa alettiin rakentaa heti löydön jälkeen vuonna 1823 ja se valmistui vuonna 1825. Ikoni on nykyisin esillä kirkossa. Kirkon Neitsyt Maria, joka tunnetaan nimillä "Panagía Evangelístria" (”Hyvien uutisten Neitsyt Maria”) ja "Megalóchari" (”Suuren armon [Neitsyt Maria]”), on paitsi Tínoksen saaren suojeluspyhä myös koko Kreikan suojelija.
Kirkko sijaitsee rinteessä Tínoksen kaupungin pohjoisosassa. Se on varsinaisesti osa suurempaa luostarikokonaisuutta, joka rakennettiin varhaisemman bysanttilaisaikaisen Pyhän Johanneksen kirkon paikalle. Se puolestaan oli rakennettu antiikin aikaisen Dionysoksen temppelin paikalle. Kirkko on tehty Tínoksen paikallisesta valkoisesta marmorista.
Ylös kirkolle johtaa kaksi pääkatua. Joillakin pyhiinvaeltajilla on tapana nöyryydenosoituksena kontata koko matka ylös kirkolle; kadussa on tätä varten oma merkitty ”kaista”, jolle on levitetty punainen matto.
Kirkko juhlii vuosittain ikonin löytymispäivänä 30. tammikuuta, Marian ilmestyspäivänä 25. maaliskuuta sekä Marian kuolonuneen nukkumisen päivänä 15. elokuuta.
Ahvenisjärvi (Tampere)

Ahvenisjärvi eli Ahvenisto on Pirkanmaalla Tampereen Hervannassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Ahvenisjärvi on osa Vihiojan valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järvi on 350 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 3,3 hehtaaria. Järven rantaviivan pituus on 850 metriä. Siihen ei karttojen mukaan laske ojia, eikä sillä ole omaa laskuojaa. Ahvenisjärvi laskee kuitenkin Ahvenisjärven hulevesiviemäriin, siitä edelleen hulevesiverkostoa pitkin reilun kahden kilometrin päässä idässä olevaan Houkanojaan. Myös järveen valuvat vedet tulevat läheisen alueen hulevesiverkostosta pohjoisesta, lännestä ja luoteesta. Vesimäärät ovat pieniä, ja järven vesi vaihtuu vain noin vuoden välein. Kokoonsa nähden Ahvenisjärvi on melko syvä: syvin kohta on noin 15 metriä.
Järvi on jätetty Hervannan ruutukaava-alueella metsäisen Ahvenispuiston sisälle. Metsässä risteilee polkuja ja pyöräteitä (mm. Ahvenisraitti ja Valtaraitti), joita pitkin voi kävellä järven ympäri. Järven länsipuolella on kaksi urheilukenttää ja pohjoispuolella sijaitsee Hervannan kirkko.
Historiaa.
Vuosien 1953 ja 1960 peruskartoissa Ahvenisjärveen laski läheisiltä soilta ojat koillisesta, kaakosta ja lännestä. Koillisesta tulevan ojan virtaus lienee kuitenkin vaihdellut pintaveden vaihtelusta riippuen, ja kartoissa ojan virtaussuunta vaihtuukin kesken Ahvenisjärvestä poispäin kohti Houkanojaa. Harri Närhen Hervanta-historiikissa (1993) kerrotaan yksiselitteisesti, että "lähdepohjainen Ahvenisjärvi laskee Ruskon metsiin, josta Näsijärveen laskeva Vihioja alkaa". Tätä tietoa tukee myös kirjassa julkaistu Tampereen kaupunkimittausyksikön korekussuhdekartta Hervannan alueesta.
Aina 1900-luvun puoliväliin saakka Ahvenisjärvi oli autio metsäjärvi, jonka läheltä kulki Messukylän ja Hervannanmaan välinen maantie. Vuoden 1960 kartassa tien itäpuolella sijaitsi pieni maatila, joka vuoden 1975 kartassa on merkitty ulkoilumajaksi. Metsäalue oli tuolloin kaavoitettu asuinalueeksi ja järven pohjoispuolelle oli noussut asuintaloja ja itäpuolelle teknillinen korkeakoulu (nykyinen Tampereen yliopiston Hervannan kampus). Vuoden 1991 kartassa Hervanta oli jo kehittynyt varsin suureksi ja järvi oli menettänyt yhteytensä ympäröiviin metsiin.
Centovalli

Centovalli (kirjaimellisesti "sata laaksoa") on kunta ja laakso eteläisessä Sveitsissä, Ticinon kantonissa. 
Kunta.
Centovallin kunta perustettiin vuonna 2009, jolloin kolme alueen kuntaa, Borgnone, Intragna ja Palagnedra, yhdistyivät. Vuoden 2015 lopussa kunnassa oli 1 170 vakinaista asukasta.
Laakso.
Centovallin laakso sijaitsee Melezzajoen Sveitsin puoleisessa laaksossa. Italian puoleinen osa laaksosta on nimeltään "Valle Vigezzo". Melezza laskee Maggiajokeen Locarnon rajalla. 
Liikenneyhteydet.
Laaksoa pitkin kulkee Centovallin rautatie () Locarnosta Italian Domodossolaan. Laaksoa pitkin kulkee myös mutkainen maantie. Juna- ja linja-autoiikennettä hoitaa "Società per le Ferrovie Autolinee Regionali Ticinesi SA" (FART) -yhtiö.
Aiheesta muualla.
Mikael Paasikivi

Mikael Paasikivi (s. 1957 Helsinki) on suomalaissyntyinen, Ruotsissa koko ikänsä asunut kirjailija, joka on 2010-luvulla kirjoittanut Ahvenanmaalle sijoittuvia jännitysromaaneja. Hän on aiemmin toiminut pienyrittäjänä Ruotsissa.
Mikael Paasikiven oman kustannusyhtiönsä Högspänningsförlaget kautta julkaisemaa esikoisromaania "Guld i blodet" (2010) myytiin ilmestymisvuonnaan yli 1 600 kappaletta etupäässä Ahvenanmaalla, mikä on erittäin suuri määrä 26 000 asukkaan maakunnassa. Kirjassa eletään rinnakkain nykyaikaa ja vuotta 1854, jolloin Bomarsundin linnoitus joutuu antautumaan Oolannin sodassa. Tapahtumien päähenkilöitä ovat nykyajassa rikoskomisario Ulla Johansson ja 1800-luvulla postinsoutaja Olof. Toinen romaani "Spindel i stenen" (2011) kertoo toisen maailmansodan jälkeisestä ajasta ja saksalaisupseereista, tapahtumapaikkana Ahvenanmaan lisäksi Espanja. Kolmas romaani "Med blodet som band" (2012) kertoo esikoisteoksen tavoin sekä nykyajasta että 1800-luvusta, ja rikoskomisario Ulla Johansson on mukana siinäkin.
Mikael Paasikivi syntyi Helsingissä, mutta perhe asui jo tuolloin Tukholmassa. Hän on presidentti J. K. Paasikiven pojanpojan poika. Hän on viettänyt kesiään Ahvenanmaalla 1960-luvun lapsuusvuosista alkaen, jolloin hänen isänsä Juhani Paasikivi osti kesämökin Vårdön Mickelsöstä.
Isolammi (Tampere)

Isolammi on Pirkanmaalla Tampereen Kaukajärvellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Isolammi on osa Vihiojan valuma-aluetta.
Maantietoa.
Lampi on 200 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,2 hehtaaria. Lampi sijaitsee Kaukajärven kaupunginosan keskellä puistojen ja asuinalueiden ymäröimänä metsässä. Siihen laskee kaksi ojaa, joista toinen on Haiharanlammi 200-metrinen laskuoja. Lammen oma laskuoja lähtee sen eteläpäästä ja se yhtyy 300 metrin päässä Vihiojaan. Lammen rantaviivan pituus on 550 metriä. Sen rantoja kiertää polku.
Historiaa.
Vuoden 1953 peruskartassa ”Isolampi” sijaitsi peltojen keskellä olevassa painaumassa. Siihen laski kolme ojaa ympäröiviltä pelloilta ja yksi ojista yhdisti sen Haiharan kartanon lampeen. Vuoden 1975 kartassa Haiharan maat olivat voimakkaan kaavoituksen kohteena ja ”Isolammi” oli jäänyt alueen keskelle. Sille oli nyt kaivettu laskuoja, joka yhtyi Vihiojaan. Alue oli osin niittyä ja vesakkoa, jonka ympärille kehittyi taajama. Vielä 1991 kartassa lammen ympärillä oli niittyjä ja lehimetsää.
Retki Outdoor

Retki Outdoor Finland on suomalainen yritys, joka valmistaa varusteita retkeilyyn ja luonnossa liikkumiseen. 1990-luvun alkupuolella Vesa Wallenius ryhtyi suunnittelemaan ja markkinoimaan ensimmäisiä Retki-tuotteita Kouvolassa. 
Retki-tuotteita on alusta asti testattu vaihtelevissa Suomen luonto-olosuhteissa ja Puolustusvoimien leireillä. 
Tuotteita on saatavilla ulkomailla Venäjältä, Virosta, Ruotsista, Norjasta ja Japanista.
Valtteri Lindholm

Valtteri Lindholm (s. 1982 Vantaa) on Varusteleka-yhtiön perustaja. Lindholm perusti 21-vuotiaana armeijan ylijäämätavaraa myyvän verkkokaupan vuonna 2003 rahoittaakseen opiskeluaan äidinkielen opettajaksi. Yhtiö tuli tunnetuksi erikoisesta markkinoinnistaan.
Suomen Yrittäjät on palkinnut Lindholmin Vuoden nuori yrittäjä 2015 -pääpalkinnolla.
Ympäristökanta

Ympäristökanta on topologiassa sellainen kokoelma annetun pisteen ympäristöjä, että jokainen kyseisen pisteen ympäristö sisältää osajoukkonaan jonkin ympäristökantaan kuuluvan joukon. Toisin sanoen, jos "X" on topologinen avaruus ja formula_1 jokin sen piste, kokoelma formula_2 on "a":n ympäristökanta, jos jokainen "a":n ympäristö sisältää jonkin formula_2:n jäsenen.
Esimerkkejä.
Jos formula_2 on avaruuden "X" kanta ja jos formula_1, niin kaikki avaruuden kantaan kuuluvat joukot, joihin piste "a" sisältyy, muodostavat "a":n erään ympäristökannan.
Jos "X" on metrinen avaruus, pisteen "a" erään ympäristön muodostavat avoimet pallot B(a,r), r &gt; 0 eli joukot formula_6. Toisen, suppeamman ympäristökannan muodostavat ne "a"-keskiset avoimet pallot, joiden säde on muotoa 1/"n", missä "n" on kokonaisluku.
N1-avaruudet.
Jos topologisen avaruuden jokaisella pisteellä on numeroituva ympäristökanta, avaruutta sanotaan N1-avaruudeksi. Muun muassa kaikki metristyvät avaruudet ovat N1-avaruuksia.
Historiaa.
Hausdorffin vuonna 1914 esittämä topologisen avaruuden määritelmä perustui ympäristökannan, ei avoimen joukon käsitteeseen. (Itse asiassa hänen määritelmänsä edellytti nykyisestä poiketen myös, että millä tahansa kahdella avaruuden pisteellä piti olla erilliset ympäristöt. Nykyisessä topologisen avaruuden määritelmässä tätä ei välttämättä edellytetä, mutta monet tärkeimmät avaruudet toteuttavat myös sen, ja niitä sanotaan Hausdorff-avaruuksiksi.)
Syanogeenibromidi

Syanogeenibromidi (CBrN) on pseudohalogeeneihin kuuluva epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä sekä biokemiallisissa peptiditutkimuksissa.
Ominaisuudet.
Syanogeenibromidi on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta, joka haihtuu suhteellisen helposti johtuen sen alhaisesta kiehumispisteestä. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta erityisesti emäksisissä olosuhteissa. Syanogeenibromidi liukenee muun muassa asetonitriiliin, dikloorimetaaniin, dimetyyliformamidiin ja dimetyylisulfoksidiin. Aine trimerisoituu helposti syanuuribromidiksi. Syanogeenibromidi ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä ja silmiä. Se on hyvin myrkyllistä ja sen vaikutukset muistuttavat vetysyanidin vaikutuksia. 
Valmistus ja käyttö.
Syanogeenibromidia valmistetaan bromista ja vetysyanidista tai syanidisuoloista.
Syanogeenibromidia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä heterosyklien valmistamiseen, syanointeihin ja bromauksiin, tertiääristen ammoniumsuolojen hajottamiseen ja guanidiinijohdannaisten valmistamiseen. Biokemiallisissa tutkimuksissa sitä voidaan käyttää proteiinien immobilisointiin ja peptidien aminohapposekvenssien määrittämiseen. Yhdiste reagoi selektiivisesti metioniiniaminohappojen tiometyyliryhmän kanssa muodostaen tioniumionin. Tämä välituote reagoi peptidin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen homoseryylilaktonin ja peptidiketju katkeaa tästä kohdin.
Antti Kuisma (poliitikko)

Antti Kuisma (15. toukokuuta 1892 Sakkola – 27. huhtikuuta 1971 Turku) oli suomalainen johtaja, kunnallisneuvos ja maalaisliiton kansanedustaja. 
Kuisman vanhemmat olivat maanviljelijä Simo Kuisma ja Anni Meskanen. Hän kävi kansakoulun ja 1912 kansanopiston sekä 1915 kauppakoulun. Kuisma oli maanviljelijänä Sakkolassa ja toimi maalaisliiton Viipurin läänin itäisen piirin matka- ja piirisihteerinä 1917–1925 sekä Suomen Maatalouspankin Kiviniemen konttorin johtajana Sakkolassa 1926–1932. Hän oli sitten Alkoholiliikkeen myymälänesimiehenä ja paikallisjohtajana Viipurissa 1936–1939 sekä Alkoholiliikkeen piiritarkastajana Helsingissä ja paikallisjohtajana Naantalissa 1939–1947. Viimeksi Kuisma toimi Louhintatyöt Oy:n konttoripäällikkönä Naantalissa 1947–1950 ja Turun veropiirin verotarkastajana Turussa 1951–1959. 
Kuisma oli maalaisliiton kansanedustajana 1922–1929, 1930–1933 ja 1935–1936 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan puolustusvaliokunnan puheenjohtajana 1928–1929. Kuisma tuli kolmannelle edustajakaudelleen 15. marraskuuta 1935 kesken edustajakautensa kuolleen maalaisliiton Jooseppi Kaurasen tilalle. Kuisma oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1925 presidentivaaleissa ja toimi Sakkolan kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hän oli maalaisliiton Viipurin läänin itäisen piiritoimikunnan jäsen ja toimi Karjalan kannaksen liiton hallituksen, Jääkärikotisäätiön ja Vapaussodan invalidien liiton puheenjohtajana. Kuisma sai kunnallisneuvoksen arvon 1957.
Korean esihistoria

Korean esihistoriallinen kausi on ajanjakso joka ulottuu aina nykyihmisen leviämiseen Korean niemimaalle, eli pleistoseenijääkauden ja paleoliittisen kulttuurikauden loppupuolelle eli aikaan noin 30000 vuotta sitten. Koreassa vallitsi myöhäispaleoliittisella kaudella ja neoliittisella kaudella noin 8000-1500 eaa. metsästäjä-keräilijä-kulttuuri. Jeulmunin keraamista kulttuuria seurasi pronssikauden Mumunin kulttuuri. Tämän kulttuurin aikakaudella asutuksen muoto ja yhteiskuntajärjestelmä muuttui merkittävästi. Tällä aikakaudella tehtiin tikareita, vihreästä laavakivestä tehtiin ornamenttimaisia koristeita ja keramiikka-astiat poltettiin punaisiksi. Rautakaudella käyttöön otettu hevonen mahdollisti liikkuvan sodankäynnin, joka johti taas keskitetyn hallinnon muodostumiseen.
Aikakaudet.
Korealaiset historioitsijat käyttävät kolmen aikajakson sykliä luokittelemaan Korean esihistoriaa. Kolmen jakson järjestelmää käytettiin Japanin kolonisaation jälkeen keinona kumota Japanin siirtomaakauden arkeologien väitteet, siitä ettei (toisin kuin Japanissa) Koreassa ollut pronssikautta.
"Bissalmuneui" tai Jeulmunin keraaminen kulttuuri (Neoliittinen kausi) 8000-1500 eaa.
Mumunin kulttuuri (pronssikausi) 1500 tai 1000-300 eaa.&lt;br&gt;"Samhan" eli Protohistoriallinen kausi (rautakausi) 100 eaa.- 300 jaa.
Kirsi Rontu

Kirsi Rontu (o.s. "Vainio", s. 1969 Turku) on Keravan kaupunginjohtaja.
Rontu opiskeli Aurajoen lukiossa ja valmistui sieltä vuonna 1988. Rontu opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui sieltä vuonna 1994. Rontu toimii myös Keravan Urheilijoiden jaoston tiedottajana. 
Rontu aloitti työt Keravan kaupunginjohtajana, entisen kaupunginjohtajan Petri Härkösen erottua kesällä 2016. 
Ronnulla on puolisonsa kanssa kaksi tytärtä.
120 kranaatinheitin 92

120 KRH 92 (120 mm kranaatinheitin, malli 1992) on Vammaksen valmistama 120mm kranaatinheitin.
Yleistä.
Korkean lentoratansa, tulinopeutensa ja kevyen painonsa ansiosta kranaatinheittimet ovat erityisesti sopivia rakennetun alueen taisteluun ja maastoon, jossa ne on helppo naamioida. Kranaatinheittimen kranaatti lähtee jyrkällä nousukulmalla, joten katvealueet ovat pieniä ja tehokas toiminta rakennetulla alueella ja metsämaastossa on helppo järjestää. Kranaatinheitintä käyttää seitsenmiehinen kranaatinheitinryhmä. Aseella voidaan ampua sirpalekranaatteja, savuammuksia, valoammuksia tai latausharjoitusammuksia.
Puolustusvoimissa heittimen nimenä toimii raskas kranaatinheitin 120 KRH ja sen käyttötarkoitus on pataljoonan ja komppanian taistelun tukeminen epäsuoralla tulella, sekä taistelukentän savutus ja valaisu.
Ludwig Busbetzky

Ludwig (Lovies, Lowies) Busbetzky (Busbetzki, Busbetzkÿ) (n. 1660 – 1699 Narva) oli virolainen säveltäjä ja urkuri. Merkittävään vironsaksalaiseen Busbetzky-musiikkisukuun kuulunut Ludwig opiskeli Dieterich Buxtehuden johdolla Lyypekissä vuosina 1679–1689; mahdollisesti hän sai opetusta myös Lüneburgissa sikäläiseltä urkuri-säveltäjä Christian Florilta. Vuosina 1685/1687–1699 Busbetzky toimi Narvan saksalaisen kirkon urkurina.
Busbetzkyn sävellyksistä on tallella kaksi kantaattia tai motettia, joita kumpaakin on aiemmin pidetty Buxtehuden tekeminä: "Erbarm dich mein ô Herre Gott" sopraanolle, altolle, tenorille, bassolle, kahdelle viululle, kahdelle violettalle, dulzianille/violonelle ja basso continuolle (BuxWV Anh. 9; käsikirjoitus "S-Uu, Vok. mus. i hs. 82:32") ja "Laudate Dominum" sopraanolle, kahdelle viululle, dulzianille/violonelle ja basso continuolle (BuxWV Anh. 10; käsikirjoitus "S-Uu, Vok. mus. i hs. 82:33").
M05- taistelijan asu

 
Taistelijan asu M05 on Suomen puolustusvoimien vuonna 2007 käyttöön ottama taisteluasukokonaisuus. Kokonaisuuteen kuuluu maastosuojavaatetus M05 joko metsä-, pakkas- tai lumikuviolla (tai maastopuku M91) sekä taisteluvarustus. Puolustusvoimat on kehittänyt myös harmaanruskean kaupunkikuvion, jota ei vielä ole käytössä. Lisäksi suomalaiset rauhanturvaajat käyttävät olosuhteiden mukaan M04-aavikkokuviota. Joka on 
rustukseen kuuluu joko vuonna 2020. suojaliivi tai taisteluliivi M05 (tai taistelyvyö M/85). M05-taisteluliivi on modulaarinen ja muokattava niin, että siihen voidaan kiinnittää käyttötarkoitukseltaan erilaisia taskuja, esimerkiksi lipastaskut, kenttäpullotasku tai kenttälapiotasku. Päässä taistelijalla on ballistisen suojan antava komposiittikypärä M05-kypäränpäällisellä, tarvittaessa myös suojalasit, joissa on niin ikään ballistinen suoja. Jalassaan sotilaalla on joko kumisaappaat tai varsikengät.
Varusmieskoulutuksessa on kiinnitetty paljon huomiota kerrospukeutumiseen, jotta taistelija pystyisi ylläpitämään toimintakykyään erilaisissa olosuhteissa ja tilanteissa. Tämä tarkoittaa sitä, että kesällä taistelijalla on maastopuvun alla vain lyhyet alushousut ja t-paita. Kovalla pakkasella taas pitkien alusvaatteiden lisäksi väliasu M05, maastopuku, sen päällä mahdollisesti lumipuku ja taukovaatetuksena lisäksi vielä pakkastakki ja -housut. Maastopuvun on oltava riittävän väljä, jotta alle mahtuu tarvittavat alus- ja välivaatteet ja jotta puku päällä pystyisi liikkumaan mahdollisimman vapaasti.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1979–1980

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1979-1980 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja viimeinen putosi sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei. Mestaruus oli seuran ensimmäinen.
Sarjataulukko.
Lokomotiv putosi mestaruussarjasta. Tilalle nousi Rodina Kirov.
Seppo Hilakari

Seppo Hilakari (28. maaliskuuta 1944 Kirvu – 17. marraskuuta 2016 Espoo) oli suomalainen mainostoimistoyrittäjä, joka tuli tunnetuksi ruotsalaisen Anderson &amp; Lembke -mainostoimistoketjun Helsingin-toimiston perustajana ja toimitusjohtajana 1970- ja 1980-luvulla. Ammattikäyttöön tarkoitettujen tuotantohyödykkeiden markkinointiviestintään erikoistuneeseen toimistoonsa Hilakarin onnistui houkutella Suomen parhaita mainonnan suunnittelijoita, ja Anderson &amp; Lembke Oy:stä tuli muun muassa Grafian Vuoden Huiput -kilpailussa 1980-luvun palkituin mainostoimisto Suomessa. Vuoden 1985 paikkeilla Suomen-toimiston pääomistajana vaurastunut Seppo Hilakari hankki useisiin maihin laajentuneen Anderson &amp; Lembke -ketjun lyhyeksi aikaa kokonaan omistukseensa.
Anderson &amp; Lembke Oy syntyi vuonna 1973, kun Interplan-toimistossa työskennellyt Hilakari teki ruotsalaistoimiston kanssa yhteistyösopimuksen, osti Asko Kekkosen vuotta aiemmin perustaman pienen Pähkinänsärkijät-mainostoimiston ja muutti sen Anderson &amp; Lembke Oy:ksi.
Tuotantohyödykemainontaan keskittymisen ohella Hilakari toi Suomeen myös uudenlaisen veloitusperiaatteen, tehtyihin suunnittelutunteihin perustuvan laskutuksen siihen asti käytössä olleen mediaprovision (ns. mainostoimistoalennus) sijasta. Anderson &amp; Lembken perusteellinen työtapa tarkoista viestintästrategioista töiden huolelliseen viimeistelyyn muodostui esikuvaksi, joka nosti mainonnan tasoa Suomessa yleisemminkin. Vuonna 1996 Hilakari kiteytti perustamansa toimiston toimintatavan "Talouselämä"-lehdelle:"Anderson &amp; Lembken toiminnalle oli ominaista kylmä vaatimattomuus. Olimme itsetietoisia ja osaamisestamme varmoja. Halusimme olla parhaita."
Hilakarin Anderson &amp; Lembken Helsingin-toimistoon rekrytoimia mainonnan suunnittelijoita olivat muiden muassa art directorit Asko Kekkonen, Erkki Ruuhinen, Kari Torkler ja Jorma Hinkka sekä copywriterit Hannu Konttinen, Martti Kirsitie, Mauno Saari, Kimmo Pietiläinen, Alpo Holopainen ja Kari Huttunen.
Anderson &amp; Lembke Oy:n asiakasyrityksiä ja -tuotteita olivat eri aikoina muiden muassa Ahlström (paperikoneet), Finn-Stroi, "Kauppalehti", Kemira, Labsystems, Oy Lohja Ab (mm. Siporex), Outokumpu, Pohjola-yhtiöt, Scan-Auto (Saab-henkilöautot), Sisu-kuorma-autot, "Talouselämä" sekä Veho (Honda-autot).
Anderson &amp; Lembke Oy ajauduttua konkurssiin 1991 Hilakari jatkoi yritystoimintaa perustamalla Altis-nimisen, freelance-työntekijöihin perustuvan mainostoimiston. Sen asiakkaita olivat muun muassa Martela, Stockmann Auto ja Engel.
Seppo Hilakari oli aloitteentekijänä Vuoden parhaat kampanjat -kilpailun (nyk. AdProfit) aloittamisesta Suomessa Ruotsin mallin pohjalta 1970-luvun loppupuolella. Vuonna 1980 aloitettu Grafian Vuoden Huiput -kilpailu syntyi monien Anderson &amp; Lembkessä toimineiden suunnittelijoiden myötävaikutuksella.
Pentti Kiiskinen

Yrjö Pentti Kiiskinen (4. kesäkuuta 1896 Haapajärvi – 14. tammikuuta 1967 Oulu) oli suomalainen varatuomari, oikeusneuvosmies ja maalaisliiton kansanedustaja. 
Kiiskisen vanhemmat olivat maanviljelijä, kansanedustaja Johan Henrik Kiiskinen ja Margareeta Koskela. Hän pääsi ylioppilaaksi 1919 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1924. Kiiskinen sai varatuomarin arvon 1926. 
Kiiskinen toimi asianajajana Oulussa 1923–1930 ja 1945–1967. Hän oli Piippolan piirin nimismiehenä 1924–1930, Kemin kihlakunnan kruununvoutina 1930–1932, Oulun kihlakunnan kruununvoutina 1932–1945 ja Oulun kihlakunnan henkikirjoittajana 1945–1946. Viimeksi Kiiskinen oli Oulun I taksoitussihteerinä 1946–1955 sekä Oulun maistraatin ja raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä 1955–1957.
Kiiskinen oli maalaisliiton kansanedustajana 1938–1939 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän tuli edustajakaudelleen 20. huhtikuuta 1938 kesken edustajakautensa kuolleen maalaisliiton Juho Kaakisen tilalle. Kiiskinen oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja hän toimi Oulun läänin eteläisen vaalipiirin keskuslautakunnan puheenjohtajana.
Francis Hauksbee

Francis Hauksbee (1666–1713) oli varhainen sähköllä kokeilija. Laajalle levinnyt sähköllä kokeileminen 1700-luvulla sai varsinaisesti alkunsa Hauksbeen teoksesta "Physico-Mechanical Experiments on Various Subjects".
Hauksbee oli Isaac Newtonin laboratorioapulainen.
Palkinnot.
Royal Society antoi vuonna 2010 Hauksbeen mukaan nimetyt palkinnot tuntemattomuuteen jääneille tieteen sankareille.
Endla-teatteri

Endla-teatteri on vuonna 1911 avattu teatteri Pärnussa. Teatterissa on esitetty yli tuhat näytelmää.
Viron itsenäisyysjulistus luettiin ensimmäiseksi Endlan parvekkeelta 23. tammikuuta 1918, päivää ennen itsenäisyyden julistamista pääkaupungissa Tallinnassa. Endlan alkuperäinen rakennus vahingottui tulipalossa vuonna 1944, ja koska se oli tärkeä itsenäisen Viron symboli, Neuvostoliitto ei ryhtynyt remontoimaan sitä, vaan se tuhottiin räjähteillä vuonna 1961. Uusi Endla-teatteri rakennettiin eri paikkaan kaupunkia 1967.
Teatterin alkuperäisellä sijaintipaikalla on neuvostoaikana rakennettu Hotelli Pärnu, ja vuonna 2008 hotellin edessä olevalle Rüütlin aukiolle perustettiin muistomerkki Endlalle.
TAT-1

TAT-1 ("Transatlantic No. 1") oli ensimmäinen Atlantin valtamereen laskettu Euroopan ja Pohjois-Amerikan yhdistävä puhelinkaapelijärjestelmä. Järjestelmässä oli kaksi erillistä kaapelia, jotka välittivät liikennettä kumpikin yhteen suuntaan.
Jo 1800-luvulta lähtien Atlanttiin oli laskettu lukuisia merikaapeleita lennätinliikennettä varten, mutta TAT-1 välitti 22 lennätinlinjan lisäksi myös 35 samanaikaista puhelua. TAT-1-kaapelit laskettiin vuosina 1955–1956 ja otettiin käyttöön 25. syyskuuta 1956. Kaapelien Euroopan puoleinen rantautumispaikka sijaitsee Gallanach Bayssa lähellä Obanin kylää Skotlannissa. Sieltä yhteys jatkui maitse. Amerikan puoleinen pää sijaitsee Clarenvillen kaupungissa Newfoundlandin saarella Kanadassa. Siellä se yhdistyi edelleen toiseen merikaapeliin. TAT-1:n aktiivinen käyttö loppui vuonna 1978 uudempien ja kapasiteetiltaan suurempien yhteyksien syrjäytettyä sen.
Aluksi käytössä oli 36 puhelinkanavaa, ja yhden kanavan leveys oli 4 kHz. Myöhemmin kanavien määrä nostettiin 48:aan ja ne kavennettiin 3 kHz:iin. Teknisten parannusten jälkeen kaapelissa oli lopulta 51 kanavaa. Ensimmäisen vuoden aikana TAT-1 välitti 300 000 puhelua. Kolmen minuutin erissä laskutettu puhelu maksoi punnan minuutilta, nykyarvossaan (v. 2016) noin 20 puntaa (noin 25 euroa vuoden 2016 vaihtokurssin mukaan).
Télimélé

Télimélé on kaupunki ja prefektuurinsa hallintokeskus Guinean länsiosassa Kindian alueen Télimélén prefektuurissa. Sen asukasluku oli 24 761 (2014; vuonna 1996 asukkaita oli 11 091).
Kaupunki sijaitsee pääkaupunki Conakrystä linnuntietä 170 kilometriä pohjoiskoilliseen. Télimélé on risteyspaikka Kindian, Pitan, Gaoualin ja Bokéin kaupungeista saapuville maanteille. Télimélé on kauppapaikka Fouta Djallonin tasangon islaminuskoiselle fulaneille. Siellä myydään muun muassa karjaa, riisiä, hirssiä, ja appelsiineja. Paikkakunnalle myös kootaan seudulta pääkaupungin markkinoille myytäväksi lähtevät eläimet.
Forécariah

Forécariah on kaupunki ja runsaan 240 000 asukkaan prefektuurin hallintokeskus Guinean länsiosassa Kindian alueen Forécariahin prefektuurissa. Kaupungin väkiluku oli 20 375 (vuoden 2014 väestönlaskennassa; vuonna 1996 asukkaita oli 14 206).
Kaupunki sijaitsee maanteitse noin 100 kilometriä pääkaupunki Conakrystä itään ja 32 kilometriä Sierra Leonen rajalta pohjoiseen. Kaupunkiin saapuu maantie myös aluekeskus Kindiasta (runsas 110 km pohjoiseen). 
Kaivosyhtiö Bellzone Mining aloitti seudun Kalian kaivokselta louhitun rautamalmin viennin loppuvuonna 2012. Malmi on kaavailtu kuljetettavan noin 50 kilometriä pääkaupunki Conakryn eteläpuolelle rakennettavaan uuteen Matakanin syväsatamaan (Ile de Kabak). Vuosina 2014–2015 Länsi-Afrikan ebolaepidemia 2014 aiheutti kuolemia myös Forécariahissa.
Luettelo Seinäjoen julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Tämä on luettelo Seinäjoen kaupungin alueella sijaitsevista julkisilla paikoilla olevista pysyvistä taideteoksista, muistomerkeistä, muistolaatoista ja ympäristötaideteoksista. Seinäjokeen on liitetty Seinäjoen maalaiskunnan, Peräseinäjoen, Nurmon ja Ylistaron kunnat.
Julkiset taideteokset, muistomerkit ja muistolaatat.
 Luettelossa on 114 kohdetta.
In Search of the Fourth Chord

In Search of the Fourth Chord on englantilaisen rockyhtyeen Status Quon 28. studioalbumi, joka julkaistiin 17. syyskuuta 2007. Albumin nimi on humoristinen vastaus kritiikkiin, jonka mukaan yhtye kierrättää kappaleissaan aina samoja kolmea sointua. Nimi viittaa myös toisen brittiyhtyeen, Moody Bluesin albumiin "In Search of the Lost Chord". Albumin kansikuva parodioi Indiana Jones -elokuvia.
Albumin tuottajana toimi Pip Williams, ensi kertaa sitten vuoden 1996 ja albumin Don’t Stop.
Albumi debytoi Britannian albumilistan sijalla 15. Albumin aloitusraita ”Beginning of the End” julkaistiin myös singlenä noin viikko ennen albumin julkaisua
Jubilant Power

Jubilant Power on yhdysvaltalaisen trumpetisti Ted Cursonin 1976 vuonna julkaistu albumi. Levyn A-puoli on livelevy ja B-puoli studiolevy.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet Ted Curson.
Spareware

Spareware on suomalaisen Ruston kehittämä ammuntapeli.
Peli on julkaistu 2016 Steam-palvelussa Windows-alustalle sekä Xbox One alustalle.
Pelaaminen.
Pelissä ohjataan robottia ja ammutaan vastustajia. Peli sijoittuu tulevaisuuden Helsinkiin.
Arvioita.
Brash Games -sivusto arvosteli Xbox One version ja antoi 7/10 pistettä.
Pelaaja-lehti antoi pelille 4/10 arvostelussaan.
Nikolai Krestinski

Nikolai Nikolajevitš Krestinski (; 25. lokakuuta 1883 Mogiljov, Venäjän keisarikunta – 15. maaliskuuta 1938 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen bolševikki ja neuvostoliittolainen poliitikko. Hän sai surmansa Stalinin vainoissa.
Krestinskin isä oli kymnaasin opettaja. Krestinski liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1903 ja puolueen sisäisessä jaossa bolševikkeihin. Hän opiskeli Pietarin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa ja valmistui juristiksi vuonna 1907. Sen jälkeen hän työskenteli asianajajana. Krestinski oli bolševikkien edustajana kolmannessa ja neljännessä valtakunnanduumassa vuosina 1907–1914. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänet karkotettiin Jekaterinburgiin. Karkotus päättyi armahdukseen helmikuun vallankumouksen jälkeen, ja Krestinski valittiin Jekaterinburgissa bolševikkien Uralin aluekomitean johtoon. Hänet valittiin heinäkuussa 1917 myös puolueen keskuskomiteaan. Hän edusti bolševikkeja syyskuun 1917 demokraattisessa neuvottelukokouksessa sekä perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa. Lokakuun vallankumouksen aikana hän johti Jekaterinburgissa paikallista sotilaallista vallankumouskomiteaa.
Krestinski työskenteli Neuvosto-Venäjän alkuaikoina maan taloushallinnossa. Hän toimi valtiovarainasiain kansankomissaarina elokuusta 1918 vuoteen 1922. Hän oli yksi maaliskuussa 1919 perustetun puolueen politbyroon alkuperäisistä jäsenistä. Marraskuusta 1919 maaliskuuhun 1921 hän oli myös keskuskomitean siheeri. Krestinski asettui jo varhain puolueen sisäisissä kiistoissa Lev Trotskin tukijaksi, joten hänet päätettiin syrjäyttää johtoasemista. Hänet pudotettiin maaliskuussa 1921 politbyroosta ja keskuskomiteasta. Saman vuoden lokakuussa hänet nimitettiin Neuvosto-Venäjän Berliinin-lähettilääksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1930. Hän myös edusti Neuvosto-Venäjää vuoden 1922 Genovan konferenssissa. Krestinski tuki 1920-luvun lopulla trotskilaista vasemmisto-oppositiota, mutta irtisanoutui siitä vuonna 1928. Palattuaan kotimaahan hän toimi vuodesta 1930 Neuvostoliiton ulkoasiain apulaiskansankomissaarina ja maaliskuusta toukokuuhun 1937 oikeusasiain apulaiskansankomissaarina.
Krestinski erotettiin kommunistisesta puolueesta ja hänet vangittiin toukokuussa 1937. Hän oli yksi syytetyistä maaliskuussa 1938 järjestetyssä niin sanotussa Moskovan kolmannessa oikeudenkäynnissä yhdessä Nikolai Buharinin ja Aleksei Rykovin kanssa. Heitä syytettiin vastavallankumouksellisen ”oikeistolais-trotskilaisen blokin” jäsenyydestä ja Saksan agentteina toimimisesta. Ensimmäisessä kuulemisessaan 2. maaliskuuta Krestinski kiisti kaikki syytteet ja julisti olevansa syytön, mutta seuraavana päivänä hän antoi uuden lausunnon, jossa tunnusti kaikki syytteet. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1963.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1980–1981

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1980-1981 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja viimeinen putosi sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Sarjataulukko.
Rodina putosi mestaruussarjasta. Tilalle nousi Lokomotiv Irkutsk.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1981–1982

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1981–1982 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja viimeinen putosi sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Sarjataulukko.
Sibselmash putosi mestaruussarjasta. Tilalle nousi Rodina Kirov.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1982–1983

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1982-1983 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja kaksi viimeistä putosivat sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Sarjataulukko.
Volga ja Uralski Trubnik putosivat mestaruussarjasta. Tilalle nousivat Yunost Omsk ja Stroitel Syktyvkar.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1983–1984

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1983-1984 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja kaksi viimeistä putosivat sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Sarjataulukko.
Lokomotiv ja Vodnik putosivat mestaruussarjasta. Tilalle nousivat Uralski Trubnik Pervouralsk ja Volga Uljanovsk.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1984–1985

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1984-1985 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja kaksi viimeistä putosivat sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Sarjataulukko.
Kuzbass ja Rodina putosivat mestaruussarjasta. Tilalle nousivat Lokomotiv Irkutsk ja Sajany Abakan.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1985–1986

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1985-1986 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja kaksi viimeistä putosivat sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Sarjataulukko.
Sayany ja Uralski Trubnik putosivat mestaruussarjasta. Tilalle nousivat Kuzbass Kemerovo ja Sibselmash Novosibirsk.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1986–1987

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1986-1987 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden ja kaksi viimeistä putosivat sarjasta. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Sarjataulukko.
Vympel ja Sibselmash putosivat mestaruussarjasta. Tilalle nousivat Vodnik Arkangeli ja Sajany Abakan.
Kaapro Huittinen

Gabriel (Kaapro) Huittinen (1. heinäkuuta 1893 Kurkijoki – 19. tammikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, agrologi ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Huittisen vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Huittinen ja Anna Puputti. Hän kävi kansanopiston sekä 1917 maamiesopiston. Huittinen oli Joroisten kunnan tilanhoitajana 1917–1920 ja Sortavalan maalaiskunnan tilanhoitajana 1921–1924. Hän toimi sitten maanviljelijänä Kurkijoella 1924–1940 ja oli samalla Itä-Karjalan maanviljelysseuran neuvojana 1924–1926 sekä Itä-Karjalan maataloustuottajien piiriliiton sihteeri-toiminnanjohtajana 1926–1937. Sotavuosina ja niiden jälkeen Huittinen oli maanviljelijänä Helsingin maalaiskunnassa 1940–1953 ja Kiskossa 1953–1961.
Huittinen oli maalaisliiton kansanedustajana 1929–1945 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Hän kuului Suomen Pankin ja Yleisradion tilintarkastajiin. Huittinen oli Kurkijoen kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hän oli muun muassa Vapaussodan invalidien liiton johtokunnan, Valtion tykkitehtaan johtokunnan ja Karjakunnan hallituksen jäsenenä.
Pjotr Voikov

Pjotr Lazarevitš Voikov (; 13. elokuuta 1888 Kertš, Venäjän keisarikunta – 7. kesäkuuta 1927 Varsova, Puola) oli venäläinen vallankumouksellinen ja neuvostoliittolainen diplomaatti. Hän oli osallisena entisen tsaariperheen murhaan vuonna 1918 ja joutui myöhemmin itse valkoisten emigranttien salamurhaamaksi toimiessaan Neuvostoliiton lähettiläänä Varsovassa.
Elämänvaiheet.
Voikov oli metallitehtaan työnjohtajan poika. Hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen jo vuonna 1903, mutta vuoteen 1917 saakka hän oli menševikki. Hän joutui pakenemaan Venäjältä, kun häntä epäiltiin osallisuudesta kenraali Dumbadzen murhayritykseen, ja hän asui vuosina 1907–1917 maanpaossa Sveitsissä. Palattuaan Venäjälle Voikov liittyi bolševikkeihin elokuussa 1917. Lokakuun vallankumouksen myötä hänestä tuli Jekaterinburgin kaupunginduuman puheenjohtaja. Vuonna 1918 hän toimi Uralin alueen elintarvikehuollosta vastanneena komissaarina. Voikov oli mukana väärentämässä todisteita vangitun tsaarin Nikolai II:n ja tämän perheen vastavallankumouksellisesta toiminnasta, ja Uralin neuvoston päättäessä heidän teloittamisestaan Voikov äänesti sen puolesta. On myös säilynyt asiakirja, jolla hän määräsi jekaterinburgilaisen apteekin toimittamaan ruumiiden hävittämiseen tarkoitetun rikkihapon.
Voikov toimi vuonna 1919 keskusosuuskunta Tsentrosojuzin ja vuosina 1921–1924 valtion omistaman Severoles-yhtymän varapuheenjohtajana. Hän valvoi eräiden Kremlin kokoelmiin kuuluneiden arvoesineiden kuten Fabergén pääsiäismunien myyntiä ulkomaille. Voikov nimitettiin lokakuussa 1924 Neuvostoliiton lähettilääksi Puolaan. Vain 18-vuotias valkoinen venäläinen monarkistiemigrantti Boris Kowerda ampui hänet rautatieasemalla Varsovassa kesäkuussa 1927. Murhaa pidettiin kostona Voikovin osallisuudesta tsaariperheen surmaamiseen, mutta se heikensi myös Neuvostoliiton ja Puolan suhteita. Voikov haudattiin Kremlin muuriin Moskovassa. Kowerda sai Puolassa elinkautisen vankeustuomion, mutta hänet armahdettiin vuonna 1937.
Reaktiona Voikovin murhaan Neuvostoliitto teloitti kolme päivää myöhemmin 20 kiinni jäänyttä valkoisten järjestöjen jäsentä, joista yksi oli suomalainen everstiluutnantti Georg Elfvengren.
Muistaminen.
Voikovin mukaan on nimetty vuonna 1964 avattu Voikovskajan metroasema Moskovassa. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen sekä liberaalit ihmisoikeusaktivistit, Romanovin suku että Venäjän ortodoksinen kirkko ovat vaatineet aseman nimen muuttamista johtuen Voikovin osuudesta tsaariperheen murhassa, ja vuonna 2010 Venäjän valtakunnanduuma esitti asiasta Moskovan kaupungille toiveen. Moskovassa vuonna 2015 pidetyssä paikallisessa verkkoäänestyksessä 53 % kannatti nimen säilyttämistä eikä sitä muutettu, joskin äänestystuloksen luotettavuus on kyseenalaistettu.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1987–1988

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1987-1988 pelattiin eri sarjajärjestelmällä kuin aiemmin. Sarjajärjestelmää muutettiin siten että sarja pelattiin kahdessa maantieteellisessä jaetussa seitsemän joukkueen lohkossa. Lohkojen kolme parasta jatkoivat ylempään ja neljä heikoiten sijoittunutta alempaan loppusarjaan. Ylemmän loppusarjan voittaja oli Neuvostoliiton mestari. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei.
Jatkosarjat.
Alempi loppusarja.
Neljä viimeistä karsintasarjaan.
Karsintasarja.
Karsintasarjaan osallistuivat neljän mestaruussarjan heikoimman lisäksi Ykkösliigan toiseksi ja kolmanneksi sijoittuneet Uralski Trubnik ja Vympel. Ykkösliigan voittaja Sibselmash Novosibirsk nousi seuraavan kauden mestaruussarjaan.
Sarjan kolme parasta seuraavan kauden mestaruussarjaan. Sajany putosi mestaruussarjasta.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1989–1990

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1989-1990 pelattiin kahden vuoden tauon jälkeen jälleen vain yhdessä lohkossa. Sarjassa pelasi neljätoista joukkuetta, jotka pelasivat kaksinkertaisen alkusarjan. Sarjan voittaja voitti maan mestaruuden. Mestaruuden voitti Alma-Atan Dynamo, katkaisten Krasnojarskin Jenisein 11 vuoden mestaruusputken. Jenisei saavutti hopeaa ja Sverdlovskin SKA pronssia.
Sarjataulukko.
Yunost ja Volga putosivat mestaruussarjasta. Tilalle nousivat Lokomotiv Irkutsk ja Severonikel Montsegorsk.
Jääpallon Neuvostoliiton mestaruussarja 1990–1991

Neuvostoliiton jääpallon mestaruussarja kaudella 1990-1991 pelattiin neljäntoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana. Sarjan voittaja voitti mestaruuden. Mestaruuden voitti Krasnojarskin Jenisei. Kausi jäi Neuvostoliiton mestaruussarjan viimeiseksi kaudeksi ennen maan hajoamista. Seuraavana kautena IVY:n mestaruussarja korvasi Neuvostoliiton mestaruussarjan.
Sarjataulukko.
Sarjan joukkuemäärää kasvatettiin ja mestaruussarjasta ei pudonnut yksikään joukkue. Sarjaan nousivat Polet Omsk ja Vympel Kaliningrad.
Varstasara

Varstasara ("Carex pseudocyperus") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva kasvilaji. Varstasara eroaa ulkonäkönsä perusteella selvästi muista saralajeista, jolloin sitä on vaikea sekoittaa muihin saralajeihin. Varstasara kasvaa yksittäisversoina ja melko suurikokoiseksi. Koko kasvi on väriltään heleänvihreä ja sen lehdet ovat litteät.
Varstasara on erilaistähkäinen saralaji ja sen kukintona olevassa tähkistössä on tavallisesti yksi hedetähkä sekä kolmesta viiteen emitähkää. Tähkien tukilehdet ovat suuria ja yleensä tähkistöä pidempiä. Emitähkät ovat pitkäperäisiä ja kukinta-aikaan nuokkuvia. Emikukat ovat kolmiluottisia. Tähkäsuomut ovat pitkiä, sileitä sekä teräväkärkisiä. Pullakot ovat tiiviisti, väriltään kellanvihreitä ja niissä on pitkä suuota.
Varstasara kasvaa runsasravinteisissa järvissä, ojissa ja lammissa. Suomessa varstasaraa esiintyy eteläisessä Suomessa, eniten Ahvenanmaalla, etelä- ja lounaisrannikolla sekä Hämeessä. Ruotsissa laji on melko harvinainen, mutta voi esiintyä paikallisesti runsaanakin, etenkin itäisellä Sveanmaalla. Yleisesti ottaen varstasaraa tavataan koko Euroopassa pohjoisimpia osia sekä Välimeren rannikoita lukuun ottamatta.
Aikoinaan varstasaraa myös kasvatettu ja sen leveitä lehtiä on käytetty tynnyreiden tiivistämiseen.
Varstasaran tieteellisen nimen lajinimi ("pseudocyperus") viittaa sädekaisloihin ("Cyperus"), joita varstasara ulkonäöllisesti jokseenkin muistuttaa.
Peugeot 301 (2012)

Peugeot 301 on Peugeot’n vuodesta 2012 lähtien valmistama keskiluokan sedan. Malli esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2012, ja se on suunnattu erityisesti kehittyville markkina-alueille, kuten esimerkiksi Itä-Eurooppaan ja Pohjois-Afrikkaan. Mallia ei myydä lainkaan Keski- eikä Länsi-Euroopassa. Malli lainaa nimensä vuosina 1932–1936 valmistetulta 301-mallilta. Peugeot 301:n lähes identtinen sisarmalli on Citroën C-Elysée.
Vuoden 2014 Euro NCAP -kolaritestistä Peugeot 301 sai tulokseksi kolme tähteä viidestä.
Vuoden 2016 lopulla Peugeot 301:n ulkoista ilmettä muutettiin uudempia Peugeot-malleja vastaavaksi. Ohjaamossa kojelauta uusittiin.
Uuden-Seelannin krikettimaajoukkue

Uuden-Seelannin krikettimaajoukkue edustaa Uutta-Seelantia kriketin miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi "New Zealand Cricket".
Test matchit.
Uudesta-Seelannista tuli viides viisipäiväisiä test match -maaotteluita pelaava joukkue vuonna 1930. Se on pelannut kesäkuuhun 2020 mennessä kaikkiaan 442 test match -ottelua, joista se on voittanut 101, hävinnyt 175 ja "tasapeliin", eli käytännössä kesken, on jäänyt 166 ottelua. 
Uusi-Seelanti on voittanut kaikki loppuun pelatut kaksitoista test matchia Bangladeshia ja yksitoista Zimbabwea vastaan. Sillä on positiivinen ottelutilasto lisäksi Sri Lankaa (16 voittoa, yhdeksn tappiota) ja Länsi-Intian saaristoa (15–13) vastaan. Intiaa vastaan Uuden-Seelannin saldo on 12 voittoa, 21 tappiota, Pakistania vastaan 12–25, Australiaa vastaan 8–34, Englantia vastaan 11–48 ja Etelä-Afrikkaa vastaan 4–25.
MM-kilpailut ja muut yksipäiväiset maaottelut.
Uusi-Seelanti saavutti MM-kilpailuissa hopeaa 2015 hävittyään loppuottelussa Australialle ja 2019, jolloin Englanti oli loppuottelussa parempi. MM-kilpailujen välieräottelun se on hävinnyt Länsi-Intian saaristolle 1975, Englannille 1979, Pakistanille 1992 ja 1999 sekä Sri Lankalle 2007 ja 2011.
Uusi-Seelanti pelasi ensimmäisen yhden päivän maaottelunsa (eli pelimuodon, jossa kummallakin joukkueella on tavallisesti 50 syöttövuoroa, joissa jokaisessa kuusi syöttöä) 1973. Se on pelannut yksipäiväisiä maaotteluja kesäkuuhun 2020 mennessä kaikkiaan 772. Niistä se on voittanut 351, hävinnyt 374, tasajuoksuihin on päättynyt seitsemän ja ilman ratkaisua 40 ottelua. Uusi-Seelanti on voittanut kaikki ottelunsa huippumaiden (eli 12 test match -tason maan) ulkopuolisia joukkueita vastaan. Kärkijoukkueista sillä on positiivinen ottelusaldo Irlantia (4 voittoa, 0 tappiota), Afganistania (2–0), Zimbabwea (27 voittoa, yhdeksän tappiota), Bangladeshia (25–10), Englantia (43–41) ja Sri Lankaa (49–41) vastaan. Huonoin tilasto Uudella-Seelannilla on Australiaa vastaan: 39 voittoa, 92 tappiota.
Twenty20-maaottelut.
Uusi-Seelanti pelasi ensimmäisen Twenty20-pelimuodon (eli pelin, jossa kummallakin joukkueella on 20 syöttövuoroa) maaottelunsa vuonna 2005. Se on pelannut kesäkuuhun 2020 mennessä kaikkiaan 131 maaottelua. Ratkaisuun päättyneistä otteluista se on voittanut 61 ja hävinnyt 59. Se on voittanut kaikki ottelunsa Bangladeshia (seitsemän voittoa), Zimbabwea (kuusi) ja Irlantia (yksi voitto) sekä kärkimaiden ulkopuolisia joukkueita vastaan. Huonoin ottelutilasto Uudella-Seelannilla on Australiaa vastaan: yksi voitto ja seitsemän tappiota.
Uusi-Seelanti on hävinnyt ICC World Twenty20 -turnauksessa välieräottelun Pakistanille 2007 ja Englannille 2016.
Henkilökohtaisia tilastoja.
Ross Taylor on lyönyt Uuden-Seelannin pelaajista eniten juoksuja sekä test matcheissa, 7 238, että yksipäiväisissä maaotteluissa, 8 574. Uuden-Seelannin pelaajista eniten vastustajia on test matcheissa "polttanut" Richard Hadlee, 431, ja yksipäiväisissä maaotteluissa Daniel Vettori, 297.
INFRA (videopeli)

INFRA on suomalaisen Loiste Interactiven kehittämä seikkailu- ja pulmapeli. Peli on julkaistu Steam-palvelussa vuonna 2016 Windows-alustalle.
Pelaaminen.
Peli on ensimmäisestä persoonasta kuvattu seikkailu. Pelissä ratkotaan etenemistä rajoittavia pulmia sekä kerätään muistiinpanoja ja valokuvia.
Arvioita.
Brash Games antoi pelille arvion 7/10 arvostelussaan.
Muropaketti antoi pelille 2/5 arvostelussaan, kritisoiden ääninäyttelyä, ohjeistuksen puutetta ja paristojen keräilyä. Peliin on myöhemmin julkaistu päivitys joka parantaa ääninäyttelyn tasoa. 
Pelit-lehti antoi pelille 82/100 pistettä arvostelussaan ja kutsui peliä "hiomattomaksi, mutta tunnelmalliseksi retkeksi heitteille jätetyn infrastruktuurin maailmaan".
Patsy Reddy

Patricia ”Patsy” Reddy (17. toukokuuta 1954 Matamata, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen asianajaja, lainopillinen neuvonantaja ja virkamies, joka on toiminut useiden uusiseelantilaisten yritysten ja hallinnollisten elinten hallituksessa. Hänet valittiin vuonna 2016 Uuden-Seelannin kenraalikuvernööriksi. Hän toimi virassa lokakuuhun 2021 asti, jonka jälkeen häntä seurasi virassa Cindy Kiro.
Nuoruus ja opiskelu.
Patricia Reddy syntyi Matamatassa 1954. Hän kasvoi Te Ākaussa ja Minginuissa, joissa hänen vanhempansa työskentelivät opettajina. Koulunsa Reddy kävi Hamiltonissa, johon perhe oli muuttanut hänen ollessa kuusivuotias.
Reddy opiskeli oikeustiedettä Wellingtonin Victoria-yliopistossa, josta hän valmistui oikeustieteiden kandidaatiksi 1976 ja maisteriksi 1979. Tämän jälkeen Reddy toimi yliopistossa opettajana.
Ura.
Reddy aloitti 1982 lakitoimisto Watts and Pattersonilla, ja hänestä tuli seuraavana vuonna yrityksen ensimmäinen naispuolinen osakas. Hän siirtyi 1987 Brierley Investmentsin palvelukseen. Brierleyllä Reddy työskenteli 11 vuoden ajan ja oli mukana useissa yrityssulautuksissa ja -ostoissa. Hän osallistui muun muassa Air New Zealandin yksityistämiseen ja emissioon sekä Skycity Entertainment Groupin perustamiseen ja emissioon. Hän edusti Brierleytä kummankin yrityksen hallituksessa ja toimi Skycityn varapuheenjohtajana vuoteen 2008.
Reddy on toiminut useiden yritysten ja hallinto-organisaatioiden hallitus- ja konsulttitehtävissä. Air New Zealandin ja Skycityn lisäksi hän on ollut Telecom New Zealandin, Southern Petroleumin ja Uuden-Seelannin postin ulkopuolisena hallitusjäsenenä. Reddy on toiminut myös Uuden-Seelannin elokuvakomission ja Education Payrollin puheenjohtajana sekä liikenneviraston varapuheenjohtajana.
Reddy luovutti 2016 Uuden-Seelannin hallitukselle yhdessä Michael Cullenin kanssa tekemänsä tutkimuksen maan tiedusteluorganisaatioista, GCSB:stä ja SIS:stä. GCSB:llä on ollut lupa vakoilla vain ulkomaalaisia, mutta Cullenin–Reddyn-raporti suositteli organisaatioille yhtenäistä lainsäädäntöä.
Maaliskuussa 2016 tiedotettiin Elisabeth II, Uuden-Seelannin kuningattaren, nimittäneen Pääministeri John Keyn ehdotuksesta Reddyn Uuden-Seelannin kenraalikuvernööriksi väistyvän Jerry Mateparen tilalle. Reddy vannoi virallisesti virkavalan syyskuun 28. päivänä 2016, jolloin hänestä tuli Uuden-Seelannin kahdeskymmenesensimmäinen kenraalikuvernööri. Hän on kolmas naispuolinen kenraalikuvernööri Uudessa-Seelannissa.
Yksityiselämä.
Reddy on naimisissa juristi David Gascoignen kanssa. He asuvat Wellingtonissa, mutta heillä on asunto myös Wairarapassa.
Kunnianosoitukset.
Wellingtonin Victoria-yliopisto myönsi Reddylle oikeustieteen kunniatohtorin arvon vuonna 2017.