tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Protestanttinen etiikka ja kapitalismin henki

 
Protestanttinen etiikka ja kapitalismin henki on Max Weberin vuonna 1905 julkaistu teos. Teoksen on suomentanut Timo Kyntäjä, ja suomennoksen on julkaissut vuonna 1980 WSOY.
Weber kuvaa teoksessa, kuinka kapitalismi kehittyi pohjoisessa Keski-Euroopassa, kun protestanttisen (erityisesti kalvinistisen) etiikan vaikutuksesta työnteko maallisessa maailmassa lisääntyi. Käytännössä se tarkoitti omien yritysten kehittämistä, kaupantekoa ja varallisuuden keräämistä investointitarkoituksissa. Weberin mukaan protestanttinen työetiikka oli tärkeä voima sen suunnittelemattoman ja koordinoimattoman joukkotoiminnan takana, joka vaikutti kapitalismin kehitykseen.
Teoksessa Weber tarkastelee kapitalismin henkistä (eettistä) pohjaa. Hän katsoo, että kapitalismin syntyyn on vaikuttanut kalvinismin ennaltamääräämisoppi, jonka mukaan taivaaseen pääsyyn ei voi itse vaikuttaa. Kalvinistit tarvitsivat varmuuden pelastumisestaan, joten he ajattelivat, että maallinen menestys on osoitus kuulumisesta pelastuvien joukkoon. Weberin mukaan se osaltaan synnytti taloudellisen järjestelmän, joka myöhemmin jatkoi olemassaoloaan uskonnosta irronneena. Weber ei toisaalta tarkoita, että kalvinismi olisi ollut välttämätön kapitalismin syntymisen pohja, vaan sanoo, että kapitalismi olisi ilman kalvinismia syntynyt jossain muussa muodossa.
Teosta pidetään taloussosiologian ja yleisen sosiologian perusteoksena. Weberin teoksen merkittävimpiä kriitikoita on ollut ranskalainen historioitsija Fernand Braudel. Lukutaidon yleistyminen on usein esitetty vastaväite kirjassa esitettyjä väitteitä kohtaan.
HPK Naiset

HPK Naiset oli hämeenlinnalainen naisten jääkiekko- ja lentopalloseura, joka pelasi lentopallon Mestaruusliigassa ja jääkiekossa Naisten Liigassa. Seuran lentopallotoiminta on vuodesta 2018 toiminut nimellä Hämeenlinnan Lentopallokerho ja jääkiekkotoiminta on siirtynyt kaudesta 2021-2022 HPK Liiga Oy:n alaisuuteen.
HPK:n naisten lentopallon juuret olivat Hämeenlinnan Tarmon ja sittemmin Vanajan Racing Clubin nimellä pelanneessa liigajoukkueessa. Kaudesta 2009–2010 Vanajan Racing Club alkoi pelata HPK-nimellä naisten lentopalloliigassa. Aiemmin se oli ehtinyt voittaa kahdeksan Suomen mestaruutta 2000-luvulla. Ainoastaan vuonna 2004 Pieksämäki Volley katkaisi hämeenlinnalaisten kultaputken. 
Hämeenlinnalainen naislentopalloilu palasi takaisin lentopalloliigan kultamitalistiksi kauden 2015–2016 päätteeksi, kun HPK pysäytti LP Viestin kaudella 2008–2009 alkaneen mestaruusputken. Mitali oli järjestyksessään 17. hämeenlinnalaiselle naislentopalloilulle.
Uppoutuneisuus

Uppoutuneisuus kuvaa, missä määrin yksilöt tai yritykset ovat kietoutuneet sosiaaliseen verkostoon. Käsitteen esitteli vuonna 1985 sosiologi Mark Granovetter, jonka mukaan uppoutuneisuuteen kuuluu sosiaalisten ja taloudellisten siteiden limittyneisyys organisaatioiden välillä ja niiden sisällä.
Karl Polanyi mainitsi sosiaalisten ja taloudellisten suhteiden limittymisen vuonna 1944 teoksessaan "Suuri murros".
Idol 2011

Idol 2011 on Ruotsin Idolin kahdeksas tuotantokausi käynnistyi syyskuussa 2011 Tukholman koelauluilla. Yhteensä koelauluissa oli 13 000 laulajaa, joka on uusi ennätys. Slutauditioniin jatkoi 93 laulajaa. Kilpailu päättyy viimeiseen suoraan finaalilähetykseen joulukuussa 2011. Ohjelman esitysaika on yleensä perjantaisin 20.00–21.30 tai 20.00–22.00. Finaalilähetyksissä on erilliset tulosohjelmat. Tällä kaudella sarjaan tuli myös kaksi uutta tuomaria. Myös juontaja vaihtui.
Koelaulut.
Koelauluilla oli noin 850 000 katsojaa jaksolla, joka on noin 200 000 viime kautta vähemmän. Koelaulut esitettiin televisiossa syyskuussa, kello 20.00-21.00.
Katsojaluvut.
Sarjan katsojaluvut ovat olleet laskussa viime kauteen verrattuna. Korkeimmat katsojaluvut on kerännyt ensimmäinen jakso.
Asetelma jossa vanha kenkä

Asetelma vanhan kengän kera (, ) on Joan Mirón maalaus vuodelta 1937. Maalauksen koko on 81,3 × 116,8 cm ja se on nykyisin New Yorkin Modernin taiteen museossa MoMAssa.
Maalauksessa kuvatut arjen esineet – pullo, leipä, ketun purema omena ja vanha kenkä – säteilevät epätodellista valoa saaden yksinkertaiset esineet näyttämään kuin Ilmestyskirjan kohtaukselta.
Syntytausta.
Palatessaan Pariisiin vuonna 1934 Miró koki Espanjan ja Euroopan tilanteen pahaenteisenä. Vuonna 1937 Miró palasi taas Pariisin paetakseen Espanjan sisällissodan pommituksia. Hän havaitsi olevansa pelon vankina kotonaan eikä tiennyt, miten reagoida siihen. Hän kirjoitti myöhemmin: ”Minulla oli tiedostamaton tunne tulevasta tuhosta. Kuten ennen sadetta, raskas tunne päässä, särkevät luut, tukahduttava kosteus...”
Hän löysi ginipullon kadulta, vei sen asuntoonsa ja alkoi maalata asetelmaa, johon ilmestyi pian hänen apokalyptisten huoltensa ilmapiiri. Maalauksen saattaminen loppuun tammikuusta 1937 alkaen kesti viisi kuukautta. Mirón ystävä ja elämäkerran kirjoittaja Jaques Dupin kutsui tätä maalausta ”Mirón "Guernicaksi"”, hänen yksinkertaiseksi vastaiskukseen Picasson eepokselle. Sen kuvaamat esineet eivät voisi olla arkipäiväisempiä – haarukka, pullo, omena, leipä – ja kuitenkin näitä kotoisia realiteetteja näyttää uhkaavan jonkinlainen hallusinogeeninen tuomio.
”Sisällissota oli pommituksia, kuolemaa, teloitusjoukkoja...”, Miró kirjoitti välittäjälleen Pierre Matisselle (Henri Matissen poika). ”Sommitelma on realistinen, koska olin lamaantunut yleisestä kauhun tunteesta ja olin melkein kyvytön maalaamaan mitään... Elämme kauheassa draamassa, kaikki Espanjassa tapahtuva on pelottavaa tavalla, jota ei olisi koskaan voinut kuvitella. Tunnen olevani hyvin juureton täällä ja kaipaan maatani...”
Haastattelussaan näihin aikoihin Mirólta kysyttiin hänen mielentilaansa: ”Olen pessimistinen, olen traagisen pessimistinen”, hän sanoi. ”Mitään illuusioita ei sallita. Väkivaltaisemmin kuin koskaan aikaisemmin tullaan taistelemaan kaikkea sellaista vastaan, joka edustaa hengen puhdasta arvoa.”
Hän lisäsi kuvaan vanhan kengän eleenä van Goghille; hänellä oli tunne, että hänen silmänsä tuovat esiin koko maailman psykoosin kaikkeen, mihin ne kohdistuvat; maalauksessa olevat esineet tuntuvat syttyvän villiin hehkuun, valo tulee taiteilijan suunnasta.
Mikael Paunio

Mikael Paunio (s. 21. elokuuta 1989 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa kaudella 2018–2019 III-divisioonassa pelaavaa espoolaista Joukkue IF:ää.
Paunio siirtyi D-juniorina Grankulla IFK:sta HIFK:hon. Hän on pelannut Suomi-sarjaa Grankulla IFK:ssa (2008–2009) sekä Mestistä KooKoossa (2010–2011) ja Kiekko-Vantaassa (2011–2012). Kaudella 2011–2012 Paunio pelasi kolme SM-liigaottelua HIFK:ssa.
Bosporoksen valtakunta

Bosporoksen valtakunta () oli kreikkalaisten siirtokuntien vuonna 480 eaa. perustama valtakunta, joka sijaitsi Mustanmeren pohjoisrannikolla. Sen pääkaupunki oli Pantikapaion. 
Historia.
Muinaiset kreikkalaiset perustivat Mustanmeren pohjoisrannikolle lukuisia siirtokuntia alkaen 600-luvulta eaa. Siirtokunnat kävivät kauppaa muun muassa skyyttien, goottien ja esislaavien kanssa. 480 eaa. ne yhdistyivät Bosporoksen kuningaskunnaksi. Hallinto oli ensin Arkhaianaktidien ("Arkhaianaktidai") hallitsijasuvun ja vuodesta 438 eaa. Spartokidien ("Spartokidai") hallitsijasuvun käsissä.
Valtakunnan kukoistuskaudella 400-luvulla Bosporoksen laivasto valvoi Mustaamerta ja valtio kävi kauppaa varsinkin Ateenan kanssa. Vuonna 309 eaa. hallitsijaksi noussut Eumelos otti kuninkaan arvonimen. Seuraavan vuosisadan alkupuolella kauppa alkoi heiketä, ja vuonna 110 eaa. Bosporoksen kuninkaan Pairisades IV:n oli pyydettävä Pontoksen kuninkaalta Mithridates VI Eupatorilta tukea skyyttejä vastaan. Mithridates lähetti avustusjoukon, joka kuitenkin valtasi maan ja liitti sen Pontokseen vuonna 107 eaa.
Kreikkalaiset katosivat alueelta lähes kokonaan viimeistään mongolien ja kumaanien valloitusten myötä 1200-luvulla.
Dean Stoneman

Dean Colin Stoneman (s. 24. heinäkuuta 1990 Croydon, Englanti, Iso-Britannia) on brittiläinen moottoriurheilija. Vuonna 2015 Stoneman liittyi Red Bullin nuorten kuljettajien kehitysohjelmaan.
Ura.
Hän aloitti uransa karting-sarjoissa. Vuonna 2006 hän kilpaili Formula Renault BARC -sarjassa kolme kilpailua ja neljä kilpailua Formula Renault UK -talvisarjassa. Seuraavana vuonna hän sijoittui toiseksi BARC-sarjassa ja kuudenneksi talvisarjassa. Vuonna 2008 Stoneman sijoittui kolmanneksi talvisarjassa, neljänneksi pääsarjassa ja voitti Graduate Cup -tittelin. Vuonna 2009 hän sijoittui neljänneksi Formula Renault UK -sarjassa.
Vuonna 2010 Stoneman kilpaili FIA Formula Two Championship-sarjassa voittaen kuusi kilpailua ja sarjan mestaruuden. Hän ajoi myös kaksi kilpailua Formula Renault 3.5 -sarjassa. Vuoden lopussa hän testasi Williamsin Formula 1 -autoa nuorten kuljettajien testeissä. Stonemanin oli tarkoitus kilpailla täyden kauden FR 3.5 -sarjassa, mutta hän joutui jättämään kauden väliin, kun hänellä todettiin kivessyöpä. 
Vuonna 2013 Stoneman palasi takaisin kilpailemaan ja kilpaili Britannian Porsche Carrera Cup -sarjassa. Samana vuonna hän ajoi päätösviikonlopun kaksi kilpailua GP3-sarjassa suomalaisen Koiranen GP -tallin autolla korvaten tallissa Aaro Vainion. Hän ajoi molemmissa kilpailuissa heti pisteille ja oli toisessa kilpailussa toinen keräten 20 pistettä. Vuonna 2014 Stoneman ajoi täyden kauden GP3-sarjassa Marussia Manor Racing -tallissa. Marussian Manor -tallin ajauduttua konkurssiin Stoneman siirtyi kesken kauden takaisin Koiranen GP -talliin. Hän voitti kauden aikana viisi kilpailua sijoittuen lopulta sarjassa toiseksi.
Vuonna 2015 Stoneman teki paluun Formula Renault 3.5 -sarjaan ajaen DAMS -tallissa. Hän saavutti neljä palkintosijaa ja 130 pistettä sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Samana vuonna hän ajoi kuusi kilpailua GP2-sarjassa saavuttaen yhden pisteen.
Nimeltään Tea-Bag

Nimeltään Tea-Bag on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin kirjoittama vuonna 2001 ilmestynyt romaani.
Kirja kertoo eri puolilta maailmaa Ruotsiin tulleiden kolmen laittoman pakolaisen elämästä, vaikeuksista ja vaaroista pakomatkan aikana ja piileskelystä Ruotsissa. Pakolaisnaiset ovat kotoisin Afrikasta, Lähi-idästä ja Venäjältä. Afrikkalaisnainen on kertonut viranomaisille nimekseen Tea-Bag, jonka hän keksi maahanmuuttovirkailijan teekupissa olleesta teepussista.
Kirjan varsinainen päähenkilö on runoilija, joka tutustuu kyseisiin naisiin lupautuessaan vastentahtoisesti maahanmuuttajanaisille tarkoitetun kirjoittajakurssin vetäjäksi. Kirjassa kerrotaan myös runoilijan vaikeuksista naisystävänsä, äitinsä, sijoitusneuvojansa sekä kustantajansa kanssa. Kustantaja yrittää saada hänet kirjoittamaan rikosromaania, mihin runoilija ei missään tapauksessa halua ryhtyä. Sijoitusneuvoja on hävittänyt runoilijan säästöt sijoittamalla ne it-osakkeisiin, joiden arvo on romahtanut.
Kirja on melko humoristinen, joskin sen huumori on pääasiassa mustaa huumoria.
Tunturihiirenporras

Tunturihiirenporras ("Athyrium distentifolium" tai "Pseudathyrium alpestre") on lähinnä vuoristoalueilla kasvava saniainen.
Ulkonäkö ja koko.
Tunturihiirenportaan maavarsi on pystyhkö. Siitä nousee kimppuina 20–60 cm korkeita lehtiä. Lehtiruoti on suomuinen ja on noin 1/5 lehtilavan pituudesta. Lavan muoto vaihtelee kapeanpuikeasta kapean vastapuikeaan, ja on kahteen kertaan parilehdykkäinen. Ruodittomat pikkulehdykät ovat kapeanpuikeita ja sahalaitaisia tai pariliuskaisia. Lehdyköitten tyvipuoliskon pikkulehdykät ovat vastakkain ja tylppätyvisiä. Lehdyköitten alapinnalla olevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja katesuomu on vähäinen tai se puuttuu kokonaan. Suomessa tunturihiirenportaan itiöt kypsyvät elokuussa.
Tunturihiirenporras muistuttaa matalakasvuista soreahiirenporrasta ("A. filix-femina").
Levinneisyys.
Euroopassa tunturihiirenportaan levinneisyysalue on levittäytynyt maanosan eri vuoristo- ja tunturialueille. Sitä kasvaa muun muassa Pyreneillä, Alpeilla, Karpaateilla, Skotlannissa, Skandeilla, Kuolan niemimaalla, Islannissa, Uralilla ja Kaukasuksen alueella. Aasiassa lajia tavataan muutamalla alueella Keski-Siperiassa, Itä-Venäjällä ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa tunturihiirenporrasta tavataan Kalliovuorten alueella sekä mantereen koilliskulmassa. Lajia kasvaa myös Grönlannissa. Suomessa tunturihiirenporrasta kasvaa vain Pohjois-Lapissa. Tavanomainen laji on ainoastaan Käsivarren Lapin pohjoisosassa.
Elinympäristö.
Tunturihiirenporras kasvaa tunturien tuoreissa metsänrajametsissä, puronvarsissa ja paljakan lumenviipymäpaikoilla.
Golat

Golat on etninen ryhmä, joka elää lähinnä läntisessä Liberiassa. Vuoden 2008 väestönlaskennassa 4,4 % liberialaisista kuului goliin.
Useimmat golat harjoittavat maanviljelyä, riisi on pääasiallinen viljelyskasvi. Uskonnoltaan 75 % golista on islaminuskoisia, muutama prosentti kristittyjä ja yli 20 % harjoittaa perinteisiä heimouskontoja.
Kennedyn aivot

Kennedyn aivot on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin vuonna 2005 julkaistu rikosromaani. Suomeksi se julkaistiin 2006 Otavan kustantamana ja Laura Jänisniemen kääntämänä.
Nimestään huolimatta kirja ei kerro Kennedyistä, vaan murhatun John F. Kennedyn ruuminavauksen jälkeen kadonneet aivot mainitaan vain muutaman kerran ohimennen.
Kirjan pohjalta on tehty myös kaksiosainen saksalainen televisiosarja.
Juoni.
Päähenkilö on ruotsalainen arkeologi Louise Cantor, joka löytää poikansa Henrikin kuolleena tämän asunnosta. Poliisi pitää tapausta itsemurhana, mutta Louise ei usko tähän. Hän alkaa tutkia poikansa elämää, josta paljastuu uusia ja yllättäviä asioita. Tutkimukset vievät hänet Espanjaan, Australiaan ja lopuksi Afrikkaan, missä hänen poikansa on asunut ja työskennellyt aidsin uhrien auttamiseksi. Henrik on päässyt pahantekijöiden jäljille, ja se on ilmeisesti maksanut hänen henkensä. Mutta Henrik itsekään ei ollut täysin viaton.
Näppäilytallennin

Näppäilytallennin eli näppäinnauhuri () on tietokoneen näppäimistön painalluksia seuraava ohjelma. Ohjelma kirjoittaa kaikki näppäimistössä tapahtuvat painallukset talteen, ja lähettää ne internetin välityksellä ulkopuolisten käsiin. Näppäilytallentimen käyttäminen on varsin tehokas tapa saada tietoa tietokoneen käyttäjästä. Esimerkiksi asiakkaiden käyttöön hotellihuoneisiin jätetyissä tietokoneissa on usein näppäinnauhuri.
Näppäilytallenninten avulla on mahdollista saada tietoonsa kaikki salasanat, mikäli kirjautumisessa ei käytetä kertakäyttöisiä kirjautumistietoja. Tällaisia tapauksia varten esim. monet verkkopalvelut tarjoavat käyttäjille mahdollisuutta kaksivaiheiseen varmentamiseen (), jossa toisessa vaiheessa annettava koodi on vaihtuva koodi, joka lähetetään tekstiviestillä, puhelimella, sähköpostiin tai koodi(t) on ennalta annettu (muun muassa verkkopankit). Kaksivaiheisen kirjautumisen ottivat vuonna 2013 käyttöön muun muassa mikroblogipalvelu Twitter, LinkedIn ja Evernote.
Lähteet.
Eddie DeLange

Edgar ”Eddie” DeLange (1904–1949) oli yhdysvaltalainen sanoittaja ja orkesterinjohtaja.
DeLange syntyi Long Island Cityssä New Yorkissa ja opiskeli Pennsylvanian yliopistossa. Hän työskenteli Hollywoodissa sivu- ja sijaisnäyttelijänä ja muutti vuonna 1932 takaisin New Yorkiin ryhtyäkseen sanoittajaksi. Hänen ensimmäinen julkaistu sanoituksensa oli yhdessä Frank Loesserin kanssa kirjoitettu ”I Wish I Were Twins” vuodelta 1934. Seuraavana vuonna syntyivät hänen tunnetuimpiin kappaleisiinsa lukeutuvat ”Moonglow” ja ”Solitude”.
Vuosina 1935–1938 DeLange johti Will Hudsonin kanssa yhtyettä nimeltä Hudson–DeLange Orchestra ja myöhemmin perusti oman orkesterinsa. 1930-luvun loppupuolella hän sanoitti useita kappaleita säveltäjä Jimmy Van Heusenille, mukaan lukien ”Deep in a Dream”, ”Heaven Can Wait” ja ”Darn That Dream”.
DeLange muutti vuonna 1944 vaimonsa kanssa Los Angelesiin ja alkoi sanoittaa elokuvamusiikkia. Hän kirjoitti musiikkia muun muassa elokuviin "When Johnny Comes Marching Home" (1942), "Musiikin voimalla" (1946) ja "Etelän tähtien alla" (1947). DeLange kuoli Los Angelesissa 13. heinäkuuta 1949.
Ted Fio Rito

Theodore Salvatore Fiorito (1900–1971), taiteilijanimeltään Ted Fio Rito, oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko, säveltäjä ja orkesterinjohtaja. Hän soitti pianoa ja Hammond-urkuja.
Fio Riton muusikon ura alkoi teini-iässä elokuvateatterin taustapianistina. Hän työskenteli jonkin aikaa newyorkilaiselle säveltäjä Al Piantadosille esittäen tämän uusia sävellyksiä yleisölle. 18-vuotiaana hän liittyi Detroitissa soittavaan Oriole Orchestra -yhtyeeseen, jossa esiintyi myös viulisti Dan Russo. Kun yhtyeen sopimus Detroitin Oriole Terrace -ravintolassa päättyi, he vaihtoivat nimensä Russo–Fio Rito Orchestraksi ja soittivat eri puolilla Yhdysvaltojen Keskilänttä.
1920-luku oli Fio Riton menestyksekkäintä aikaa säveltäjänä. Hän teki lukuisia kappaleita sanoittaja Gus Kahnin kanssa. Laulaja Al Jolson alkoi esittää heidän sävellystään ”Toot, Toot, Tootsie” vuonna 1921 ja piti sitä usein ohjelmistossaan seuraavien vuosikymmenten aikana. Benson Orchestra teki hittinauhoituksen Fio Riton kappaleesta ”No, No, Nora”. Vuonna 1924 Bix Beiderbecke nauhoitti Wolverine Orchestran kanssa kappaleen ”I Need Some Pettin’”. Sam M. Lewisin ja Joseph Youngin kanssa sävelletty ”Laugh, Clown, Laugh” julkaistiin vuonna 1928.
Fio Riton sävellystyö väheni 1930-luvulle tultaessa, kun hän alkoi keskittyä täysipäiväisesti orkesterin johtamiseen. Hänen yhtyeensä soitti Yhdysvaltojen länsirannikolla ja nautti mainittavaa suosiota. He nousivat listaykköseksi kahdesti vuonna 1934, kappaleilla ”My Little Grass Shack in Kealakekua, Hawaii” ja ”I’ll String Along with You”.
Fio Rito jatkoi orkesterinjohtajana uraansa 1970-luvulle asti, mutta alkoi 1930-luvun jälkeen menettää suosiotaan. Hän esiintyi 1950-luvun lopulla Chicagossa ja muutti 1960-luvulla omistamaansa ravintolaan Arizonassa. Hänen orkesterinsa esiintyi 1960-luvulla myös Las Vegasissa ja vuonna 1970 70-vuotias Fio Rito esiintyi vielä nelihenkisessä yhtyeessä Sacramentossa.
Fio Rito valittiin vuonna 1970 populaarimusiikin laulunkirjoittajille perustettuun kunniagalleria Songwriters Hall of Fameen. Hän kuoli Scottsdalessa Arizonassa vuonna 1971.
Lewis F. Muir

Lewis F. Muir, alun perin Louis Meuer (1884–1915), oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja ragtime-pianisti.
Muir aloitti pianistina St. Louisissa ja esiintyi kaupungissa vuonna 1904 pidetyssä maailmannäyttelyssä. Vuonna 1910 hän muutti New Yorkiin. Hänen ensimmäinen julkaistu sävellyksensä oli ”Play That Barber-Shop Chord” vuodelta 1910. Vaudeville-esiintyjä Bert Williams käytti kappaletta esityksissään. Muir julkaisi vuosina 1910–1911 myös muita ragtime-sävellyksiä kuten ”Oh, You Bear Cat Rag”, ”The Matrimony Rag” ja ”When Ragtime Rosie Ragged the Rosary”.
Journalisti L. Wolfe Gilbert kritisoi Muiria vuonna 1912 katolisen ruusukon () käsittelemisestä ragtime-kappaleessa, mitä hän piti pyhäinhäväistyksenä. Muir kohtasi Gilbertin kasvotusten ja kiivaan sanaharkan jälkeen haastoi tämän kirjoittamaan kanssaan kappaleen. Tuloksena syntyi romanttinen laulu ”Do You Feel It in the Air?” sekä molempien kirjoittajien tunnetuimmaksi sävellykseksi jäänyt ”Waiting for the Robert E. Lee”.
Muir sävelsi tuotteliaasti vuosina 1912–1913 ja hänen sanotaan matkanneen Lontooseen soittamaan ragtimea Oxford Theatressa. Hän teki myös yhteistyötä italialaisen säveltäjä Ruggero Leoncavallon kanssa. Hän julkaisi vuonna 1914 vielä muun muassa kappaleet ”Camp Meeting Band”, ”Buy a Bale of Cotton for Me”, ”I Had a Gal, I Had a Pal” ja ”Mootching Along”. Lewis F. Muir kuoli tuberkuloosiin 3. joulukuuta 1915, 32-vuotiaana.
Ray Noble

Stanley Raymond ”Ray” Noble (17. joulukuuta 1903 – 2. huhtikuuta 1978) oli englantilainen säveltäjä ja orkesterinjohtaja.
Noble sai koulutuksen klassiseen pianonsoittoon, mutta oli enemmän kiinnostunut tanssimusiikista. Hänen ensimmäinen menestynyt sävellyksensä oli vuoden 1928 ”Nobody’s Fool But Your Own”. Noblen uran muusikkona ja sovittajana lähti toden teolla käyntiin hänen voitettuaan 19-vuotiaana "Melody Maker" -musiikkilehden järjestämän sovituskilpailun. Hän toimi HMV-viihdeyhtiössä musiikillisena johtajana vuosina 1929–1934 ja johti yhtiön orkesteria.
Noble ja hänen New Mayfair Dance Orchestra -yhtyeensä soittivat jazzvivahteista tanssimusiikkia. Hän nauhoitti useita omia sävellyksiään laulaja Al Bowllyn kanssa. Yhtye Bowllyn laulamiin Noblen sävellyksiin kuuluvat muun muassa ”Good Night Sweetheart” (1931), ”Love Is the Sweetest Thing” (1932), ”The Very Thought of You” (1934) ja ”The Touch of Your Lips” (1936). Lisäksi Noblen säveltämistä kappaleista menestyivät Charlie Barnetin nauhoittama ”Cherokee” ja Tommy Dorseyn nauhoittama ”I Hadn’t Anyone ’til You”.
Noble matkusti vuonna 1934 Yhdysvaltoihin rumpali Bill Hartyn ja laulaja Al Bowllyn kanssa. Hänen äänitteensä olivat myyneet maassa hyvin ja orkesterinjohtaja Glenn Miller järjesti hänelle yhtyeen, jossa soittivat muun muassa Charlie Spivak, Bud Freeman ja Claude Thornhill. Noblen Yhdysvalloissa tekemät nauhoitukset eivät kuitenkaan saavuttaneet mainittavaa menestystä. Yksi poikkeus oli vuoden 1941 ”By the Light of the Silvery Moon”, jota myytiin yli miljoona kappaletta.
Noble esiintyi urallaan useissa elokuvissa, muun muassa "Princess Charming" (1934), "The Big Broadcast of 1936" (1936) ja "Neitonen ahdingossa" (1937). Hän teki myös radio-ohjelmaa vatsastapuhuja Edgar Bergenin kanssa.
Noble vetäytyi viihdemaailmasta 1950-luvun alussa ja asettui asumaan Santa Barbaraan, Kaliforniaan. Hän kuoli Lontoossa 2. huhtikuuta 1978.
Vincent Rose

Vincent Rose (1880–1944) oli italialaissyntyinen yhdysvaltalainen muusikko, säveltäjä ja orkesterinjohtaja.
Rose syntyi Palermossa ja sai musiikillisen koulutuksen Italiassa ennen muuttamistaan Yhdysvaltoihin 17-vuotiaana. Hän esiintyi viulistina ja pianistina Chicagon ja Los Angelesin tanssiorkestereissa. Ensimmäisen oman yhtyeensä hän perusti vuoden 1905 tienoilla.
Rose toimi orkesterinjohtajana 1940-luvulle asti ja sävelsi useita menestyskappaleita. Hänen Montmartre Orchestra -yhtyeensä nauhoitti 1920-luvulla Victor Recordsille ja 1930-luvulla muun muassa Perfect Recordsille ja Mellotone Recordsille. Paul Whitemanin orkesteri nauhoitti hänen ja John Schonbergerin sävellyksen ”Whispering” instrumentaalina vuonna 1920. Saman vuoden ”Avalon”-kappaleesta tuli hitti Al Jolsonille, mutta Jolson, Rose ja sanoittaja Buddy DeSylva joutuivat luovuttamaan tuoton kappaleen rojalteista oopperasäveltäjä Giacomo Puccinin perikunnalle osan sävellyksestä osoittauduttua Puccinilta lainatuksi.
Harry Owensin sanoittama vuoden 1923 laulu ”Linger Awhile” tuli tunnetuksi jazzinstrumentaalina Count Basien nauhoitettua sen. Sarah Vaughan nauhoitti sen myöhemmin lauluna. Rosen menestyneimmäksi sävellykseksi tuli vuoden 1940 ”Blueberry Hill”. Glenn Miller nosti kappaleen listaykköseksi sen ilmestymisvuonna ja vuonna 1956 Fats Domino nauhoitti siitä menestyneen rock and roll -version.
Vincent Rose kuoli Rockvillessä, New Yorkissa 20. toukokuuta 1944.
Clarence Williams

Clarence Williams (1898–1965) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, pianisti, orkesterinjohtaja ja musiikinkustantaja.
Louisianan Plaquaminessa syntynyt Williams muutti vuonna 1906 New Orleansiin. Hän esiintyi uransa alkuvaiheessa moninaisissa rooleissa: laulajana, tanssijana, juontajana ja Storyvillen pianistina. Hän perusti New Orleansissa musiikkikustantamon yhdessä jazzmuusikko Armand J. Pironin kanssa. Yhtiö siirrettiin vuonna 1920 Chicagoon ja kolme vuotta myöhemmin Williams muutti New Yorkiin. Hän julkaisi musiikkia, mukaan lukien itse säveltämiään kappaleita, ja kokosi yhteen orkestereita levyttämään hänen musiikkiaan. Hän toimi myös managerina Bessie Smithille ja muille artisteille ja oli tunnettu taidostaan musiikin markkinoijana. Hän oli yksi aikansa menestyneimmistä mustaihoisista liikemiehistä.
Williamsin omista sävellyksistä menestyneimpiä ovat ”Royal Garden Blues” (1919), ”Baby Won’t You Please Come Home” (1919), ”’Tain’t Nobody’s Business If I Do” (1922) ja ”Sugar Blues” (1923). Hänen johtamansa yhtyeet nauhoittivat usein nimellä Clarence Williams and His Blue Five tai Blue Seven (osallistujien määrästä riippuen). Williamsin yhtyeissä soittivat muun muassa Louis Armstrong, Sidney Bechet, Coleman Hawkins, James P. Johnson, King Oliver ja Willie ”The Lion” Smith. Williams teki vuodet 1923–1937 kattavalla urallaan yli 300 nauhoitusta. Hänen yhtyeensä nauhoitti ensimmäisenä muun muassa Spencer Williamsin kappaleet ”Everybody Loves My Baby” ja ”I’ve Found a New Baby”.
Vuonna 1921 Williams meni naimisiin blues-laulaja Eva Taylorin kanssa. Swing-musiikkityylin tultua muotiin 1930-luvulla Williamsin suosio alkoi laskea ja hänen aktiivisuutensakin väheni huomattavasti. Hän myi kustantamonsa Decca Recordsille vuonna 1943 ja avasi kaupan New Yorkin Harlemissa. Hän jatkoi musiikin säveltämistä aina vuoteen 1956 asti, jolloin hän menetti näkökykynsä taksin törmättyä häneen. Williams kuoli marraskuussa 1965 New Yorkissa.
Williams valittiin vuonna 1970 Songwriters Hall of Fameen. Vuonna 2015 hänen levytyksensä ”Wild Cat Blues” (1923) valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Spencer Williams

Spencer Williams (14. lokakuuta 1889 New Orleans – 14. heinäkuuta 1965 New York) oli yhdysvaltalainen pianisti ja säveltäjä. Hänen menestyneimpiin sävellyksiin kuuluvat ”I Ain’t Got Nobody” (1915), ”Royal Garden Blues” (1919), ”Everybody Loves My Baby” (1924), ”I’ve Found a New Baby” (1926) ja ”Basin Street Blues” (1928). 
Williams syntyi New Orleansissa ja muutti 18-vuotiaana Chicagoon, jossa hän sävelsi musiikkia ja esiintyi pianistina. 1910-luvulla hän sävelsi New Yorkissa lauluja muun muassa Fats Wallerille. Hän teki silloin tällöin yhteistyötä neworleansilaisen pianistin Clarence Williamsin (ei sukua) kanssa.
1920-luvulla Williams asui kolme vuotta Pariisissa ja sävelsi musiikkia Joséphine Bakerille Folies Bergère -näytelmiin. Vuonna 1936 hän muutti Englantiin. Hän asui Ruotsissa suurimman osan 1950-luvusta ja palasi Yhdysvaltoihin vuonna 1957.
Spencer Williams kuoli New Yorkissa heinäkuussa 1965. Hänet valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970.
Leimasin

Leimasin on väline, jolla voidaan lyödä leima asiakirjaan tai paperiin. Leimasin on yleensä valmistettu kumista, johon haluttu kuvio on kaiverrettu. Leimasimet ovat tyypillisesti musteleimasimia ja niillä voidaan tehdä esimerkiksi jokin logo tai tekstiä. Päivämääräleimasimet on tarkoitettu kulloisenkin päivämäärän liittämiseen asiakirjaan.
Leimasimia voidaan valmistaa myös valottamalla mikrohuokoisa leimasinlaatta salamavaloa käyttäen. Kun mustekasetti asetetaan valotetun leimasinlaatan taakse, pääsee muste kulkemaan vain valotettujen kohtien läpi leimasinlaatassa. Näin valmistetun leimasimen tarkkuus voi olla 600 dpi.
Sergio Bonelli

Sergio Bonelli (2. joulukuuta 1932 Milano, Italia - 26. syyskuuta 2011 Monza, Italia) oli italialainen sarjakuvakäsikirjoittaja ja -kustantaja, joka tunnetaan sarjakuvista Tex Willer, Zagor, Dylan Dog sekä Mister No. Bonellia on kuvattu käsikirjoitustyönsä ohella merkityksellisenä hahmona italialaisessa sarjakuvamaailmassa, koska hänen johdollaan Sergio Bonelli Editore -kustantamo työllisti lukuisia italaisia sarjakuvantekijöitä kymmenien vuosien ajan.
Ura.
Bonelli oli Audace-kustantamon johtaja Tea Bonellin ja Tex Willer -sarjakuvan luoneen Giovanni Luigi Bonellin poika. Hän aloitti uransa salanimellä Guido Nolitta vuonna 1955, salatakseen sukujuurensa sarjakuvamaailmassa. Ensimmäisinä töinään hän laati kuvatekstejä Roy D'Amyn julkaisemaan sarjakuvaan nimeltä Giuffetto Rosso. Bonelli siirtyi äitinsä yhtiön johtajaksi 24-vuotiaana vuonna 1957, jolloin yhtiö muutti nimensä Edizioni Araldoksi.
Bonellin tärkeimpinä saavutuksina käsikirjoittajana on pidetty lännensarja Zagoria sekä Mister No -sarjakuvaa. Sarjakuvaa "Suuren lännen poika", mitä Bonelli kirjoitti ennen Zagoria, on julkaistu myös Suomessa; Preeria-lehdessä 1960-62 sekä Lännentie-lehdessä 1980-luvulla. Ensimmäisen Tex Willer -seikkailunsa Bonelli käsikirjoitti 1976.
Julkaisuyhtiössään Bonelli tunnettiin tiukasta johtamistyylistään. Hän valvoi tarkasti ja yksityiskohtaisestikin alaistensa työtä. Bonellin kaudella, etenkin 1980- ja -90-luvuilla, yhtiö esitteli monia sarjakuvauutuuksia, jotka saavuttivat myös menestystä. Yhtiössä työskennelleen kuvittaja Miguel Angel Repetton mukaan Bonelli tunnettiin tarkkuutensa ohella myös ystävällisyydestään ja kannustavuudestaan alaisiaan kohtaan, pitäen sarjakuvien laatua rahaa tärkeämpänä.
Bonellille myönnettiin kansalaispalkinto vuonna 2008, koska hän oli "auttanut tekemään Milanosta italialaisen sarjakuvan julkaisupääkaupungin ja koska hänen ansiostaan lapset monessa sukupolvessa ovat oppineet rakastamaan lukemista".
Giovanni Luigi Bonelli

Giovanni Luigi (Gianluigi) Bonelli (22. joulukuuta 1908 Milano, Italia – 12. tammikuuta 2001 Alessandria, Italia) oli italialainen sarjakuvakäsikirjoittaja, joka tunnetaan erityisesti Tex Willer -sarjakuvahahmon toisena luojana yhdessä Aurelio Galleppinin kanssa.
Ura.
Bonelli alkoi kirjoittaa runoja ja lyhyitä tarinoita pian ylioppilastutkintonsa jälkeen. Bonellin alkuaikojen kirjallinen tuotanto oli saanut vaikutteita monista seikkailukirjallisuuden klassikoista, kuten Jack Londonista, Zane Greysta, Alexandre Dumas’sta ja H. Rider Haggardista. Hänen ensimmäiset tarinansa julkaistiin "Corriere dei Piccoli" ja "Giornale Illustrato dei Viaggi" -aikakauslehdissä.
Bonellin ura sarjakuvissa alkoi 1930- ja -40-luvuilla, jolloin toimittaja Lotario Vecchi kutsui Bonellin yhteistyöhön Società Anonima Editrice Vecchi -kustantamon kanssa. Bonellin työ ja yrityskaupat pelastivat kustannusyhtiön vararikolta myöhemmin. Bonelli saattoi ostaa "Audace"-aikakauslehden ja perustaa oman Redazione Audace -kustannusyhtiön tammikuussa 1941. Myöhemmin yhtiöstä tuli Bonellin kustannustoiminnan ydin.
Bonelli oli toisen maailmansodan loppupuolella, 1943–45, maanpaossa Sveitsissä, kun taas hänen Tea-vaimonsa ja Sergio-poikansa oleilivat Liguriassa. Pariskunta erosi sodan jälkeen, Bonelli muutti Genovaan jaTea otti kustannustoiminnan haltuunsa.
Bonelli ja Galleppini keksivät Tex Willer -hahmon vuonna 1948. Hahmo ei ollut välitön menestys mutta selvisi lopulta alkuvaikeuksista. Bonelli kehitti myös lukuisia muita sarjakuvahahmoja Audace-kustantamolle. Hän jatkoi työskentelyään Tex Willerin parissa aina kuolemaansa saakka 2001.
Ghetto Stories

Ghetto Stories on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2010. Elokuva kertoo epäsuorasti Lil Boosien elämästä. Elokuva kestää 60 minuuttia. Se julkaistiin suoraan DVD:lle. Sen tuotti Trill Entertainment.
Juoni.
Aluksi kerrotaan Slimmin elämästä ja tavoitteesta yhdistää Baton Rouge. Myöhemmin naamioituneet jengiläiset tunkeutuvat Slimmin kotiin ja ampuvat hänet. Marcus Hatch lähtee etsimään Slimmin tappajaa Jai Carterin kanssa. Siitä alkaa verinen kostonkierre.
Diane Cilento

Diane Cilento () oli australia­lainen teatteri- ja elo­kuva­näyttelijä.
Varhainen elämä.
Cilento syntyi maineikkaaseen lääkäri­perheeseen. Hänen viidestä sisaruksestaan myös neljä opiskeli lääkäriksi.
Ura.
Cilento sai parhaan nais­sivu­osan Oscar-ehdokkuuden roolistaan elo­kuvassa "Tom Jones – hulivilihurmuri" (1963). Muita hänen elo­kuviaan olivat "Tuska ja hurmio" (1964) ja "Uhrijuhla" (1973).
Yksityiselämä.
Diane Cilento oli naimisissa kolme kertaa. Avio­miehistä toinen oli Sean Connery 1962–1973, ja avio­liitosta syntyi yksi lapsi Jason Connery. Kirjailija Anthony Shaffer ("Uhrijuhlan" käsi­kirjoittaja) oli hänen avio­miehensä 1985–2001.
Cilenton oma­elämä­kerta "My Nine Lives" ilmestyi 2006.
Manon Lescaut

Manon Lescaut tarkoittaa esimerkiksi seuraavia:
Nummisuutarit (vuoden 1957 elokuva)

Nummisuutarit on Valentin Vaalan ohjaama elokuva, jonka käsikirjoitus perustuu Aleksis Kiven "Nummisuutareihin". Se sai ensi-iltansa vuonna 1957. Elokuva oli Suomi-Filmin ensimmäinen värielokuva. Näyttelijä Martti Kuningas muistetaan usein elokuvan Eskon roolista.
Tuotanto.
Elokuvassa käytettiin neuvostoliittolaista Sovcolor-järjestelmää. Kesän säät eivät suosineet kuvauksia, ja syksyyn lykkäytyneiden töiden takia puiden lehtiä jouduttiin värjäämään vihreiksi.
Ralph Metzner

Fil. tri. Ralph Metzner (18. toukokuuta 1936 Saksa – 14. maaliskuuta 2019) oli yhdysvaltalainen saksalaissyntyinen psykologi, kirjailija ja tutkija, joka osallistui Harvardin yliopiston psykedeelitutkimukseen 1960-luvun alussa Timothy Learyn ja Richard Alpertin (myöh. Ram Dass) kanssa. Metzner oli psykoterapeutti ja Kalifornian Institute of Integral Studiesin psykologian emeritusprofessori San Franciscossa. Aiemmin hän toimi instituutin akateemisena dekaanina ja varapresidenttinä.
Metzner teki yli 45 vuoden ajan tietoisuustutkimusta, joka on kohdistunut mm. psykedeeleihin, joogaan, meditaatioon ja šamanismiin. Hän oli voittoatavoittelemattoman, ihmisten ja maapallon välisen suhteen parantamiseen ja tasapainottamiseen pyrkivän Green Earth -säätiön johtaja ja yksi sen perustajista. Metzner esiintyi myös vuoden 2006 dokumentissa "Entheogeneesi: Sisäisen jumaluuden havahtuminen", joka käsittelee kosmoksen lumouksen uudelleenlöytämistä modernissa maailmassa.
Metzner oli myös runoilija ja laulaja-lauluntekijä.
Kalkki-imarre

Kalkki-imarre ("Gymnocarpium robertianum", syn. "Lastrea robertiana", "Dryopteris robertiana") on Euraasian ja Pohjois-Amerikan kalkkialueilla tavattava saniainen.
Ulkonäkö ja koko.
Kalkki-imarre kasvattaa 10–30 cm korkeita yksittäisiä lehtiä. Ne nousevat kasvin maavarresta, joka on pitkä, hento, tummanruskea ja jokseenkin kiilloton. Lehden ruoti on noin kaksi kertaa lavan pituinen ja tiheään nystykarvainen. Tummanvihreä lehtilapa on nystyinen, tavallisesti leveyttä pitempi, kolmiomaisen puikea ja kaksi kertaa parilehdykkäinen. Kapeanpuikea tyvilehdykkä on selvästi lehden kärkiosaa pienempi. Tyvilehdykän ensimmäisen pikkulehdykkäparin lehdykät ovat hyvin erikokoisia, pienemmän pikkulehdykän keskiosan leveyden ollessa 3/5 isomman lehdykän keskiosan leveydestä. Pikkulehdykät ovat muodoltaan kapean pitkulaisia ja pariosaisia tai parijakoisia. Itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja katesuomuttomia. Kalkki-imarteen itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa. Itiöt ovat väriltään tummanruskeita.
Kalkki-imarre muistuttaa hyvin paljon lähisukulaistaan idänimarretta ("G. continentale").
Levinneisyys.
Kalkki-imarteen levinneisyysalue on hajanainen ja osin huonosti tunnettu. Euroopassa sitä tavataan paikoitellen Pyreneiltä Keski-Eurooppaan, Italiaan, Balkanin niemimaalle, Britteinsaarille, Fennoskandiaan, Baltiaan, Länsi- ja Keski-Venäjälle ja Kaukasukselle. Levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena Venäjältä suurimpaan osaan Siperiaa, Japaniin, Kiinan pohjoisosiin ja Keski-Aasiaan. Pohjois-Amerikassa levinneisyysalue jatkuu Alaskan ja Kanadan keskiosiin ja Kalliovuorille. Suomesta kalkki-imarre löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1908. Laji on harvinainen ja sitä tavataan ainoastaan Koillismaalla Kuusamossa ja Sallan eteläosissa. Suurin osa Suomen esiintymistä on Oulangan kansallispuistossa.
Elinympäristö.
Kalkki-imarre kasvaa puolivarjoisissa kallionraoissa ja kivisillä rinteillä. Laji on kalkinvaatija.
Éric Serra

Éric Serra (s. 9. syyskuuta 1959 Pariisi, Ranska) on ranskalainen säveltäjä, joka tunnetaan erityisesti elokuvamusiikistaan.
Enric Cristòfor Ricart

Enric Cristòfor Ricart i Nin (2. marraskuuta 1893 Vilanova i la Geltrú, Espanja – 11. maaliskuuta 1960) oli katalonialainen kaivertaja ja taidemaalari.
Elämä.
Ricart syntyi Vilanova i la Geltrússa 1893. Hän aloitti opiskelut Francesc Galín kuvataidekoulussa Barcelonassa lokakuussa 1911, ja samaan aikaan siellä opiskelivat muun muassa Ramon Reventós ja Joan Miró. Ricart aloitti 1915 kaivertajana ja seuraavana vuonna rupesi myös taidemaalariksi. Hänen ensimmäinen näyttelynsä oli Dalmau-galleriassa Barcelonassa tammikuussa 1917. Ricart painosti alkujaan enemmän maalaustaiteeseen, mutta hän alkoi keskittyä näyttelynsä jälkeen kaivertamiseen. Hänen 1920 tekemä Pariisin-matka vahvisti suuntautumista kaivertamiseen. Ricart asettui 1926 asumaan Vilanova i la Geltrúún.
Ricart kuvitti myös monia kirjoja. Kaikkiaan hänen kuvituksiaan on yli 80 kirjassa, mutta osassa niistä Ricartin tekemiä kuvia on vain yksi tai kaksi. Hänen kuvittamiaan teoksia ovat muun muassa Pedro Calderón de la Barcain "Elämä on unta", Josep Maria de Sagarran runot ja William Shakespearen "Antonius ja Kleopatra". Ricart kuoli maaliskuussa 1960.
Olympialippu

Olympialippu on olympialaisten tunnus. Lipussa on valkoinen pohja ja olympiarenkaat, joiden värit ovat salosta lukien sininen, keltainen, musta, vihreä ja punainen.
Symbolismi.
Olympialipun suunnitteli olympialiikkeen isä Pierre de Coubertin. Lippu esiteltiin vuonna 1914 Kansainvälisen olympiakomitean 20. vuosikokouksessa Pariisissa. Lipun viisi rengasta symboloivat Coubertinin mukaan "maailman viittä osaa", joissa olympialiike tuolloin toimi. Renkaiden värit ja taustaväri kattavat kaikki senaikaisten kansallislippujen värit.
Käyttö.
Olympialippu nostetaan salkoon kesäolympialaisten ja talviolympialaisten avajaisseremoniassa. Olympiavalan vannojat pitelevät lippua vasemmalla kädellään vannoessaan valaa kisojen avajaisissa.
Olympialippuja liehuu kisojen ajan lippusaloissa yleisurheilustadionilla ja muilla kisa- ja harjoituspaikoilla sekä olympiakylässä. Kisajoukkueet saavat käyttää olympialipun kuvaa kisa-asuissaan.
Lippu lasketaan alas kisojen päättäjäisissä ja luovutetaan Kansainvälisen olympiakomitean puheenjohtajalle, joka välittää sen seuraavien kisojen järjestäjille.
Historiaa.
Vuoden 1920 kesäolympialaiset Antwerpenissa Belgiassa olivat ensimmäiset kisat, joissa olympialippu liehui.
Vuoden 1980 Moskovan olympialaisissa osa maista, mukaan lukien Iso-Britannia, Ranska, Italia ja Australia, marssi olympialipun alla oman maansa lipun sijaan, koska isäntämaa Neuvostoliitto miehitti Afganistania. Kansainvälinen olympiakomitea oli tehnyt ennen kisoja sääntöihinsä tämän mahdollistavan muutoksen. Yhden pyöräilykilpailun palkintojenjaossa salkoihin nousi kolme olympialippua.
Pakolaisurheilijoiden joukkue kilpaili Rio de Janeiron kesäolympialaisissa 2016 olympialipun alla.
Dot Jones

Dorothy Marie "Dot" Jones (tunnettu myös nimellä Dot-Marie Jones, s. 4. tammikuuta 1964 Turlock, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja urheilija.
Ura.
Urheilu.
Dot Jones syntyi Turlockissa Kaliforniassa. Hän alkoi harrastaa painonnostoa yläasteaikoinaan, koska nopea kasvu lyhyessä ajassa heikensi hänen selkäänsä. Lukiossa Jones saavutti menestystä painonnostajana ja alkoi kilpailla myös kädenväännössä. Hän voitti kädenväännön maailmanmestaruuskilpailut 19-vuotiaana. Hän saavutti maailmanmestaruuden yhteensä 15 kertaa.
Jones opiskeli Modesto Junior Collegessa ja Fresnon yliopistossa. Yliopistoaikoinaan hän kilpaili kuulantyöntäjänä, kehonrakentajana ja painonnostajana. Hän voitti kuulantyönnön osavaltion mestaruuden vuosina 1983 ja 1984. Hän osallistui Yhdysvaltain olympiakarsintoihin vuonna 1988. Hän sai urheilu-uransa aikoina useita polvivammoja, joiden takia hänen pituutensa lyheni 193 cm:sta 191 cm:iin. Jones työskenteli yliopiston jälkeen terapeuttina Fresnon nuorisovankilassa. 
Näyttelijän ura.
Jonesin näyttelijänura alkoi sattumalta vuonna 1992, kun "American Gladiators" -ohjelman Shirley Ecson näki hänet kehonrakennuskilpailussa ja halusi hänen osallistuvan Gladiatorsin tapaiseen kilpailuohjelmaan "Knights and Warriors". Ohjelma kesti vain yhden kauden, mutta Jones alkoi tämän jälkeen esiintyä muissa televisio-ohjelmissa ja elokuvissa. 
Jones on esiintynyt sivuosissa muun muassa televisiosarjoissa "Pulmuset", "Cybill", "Chicagon lääkärit", "Muodon vuoksi" ja "Pako". Hän on esittänyt usein riskejä maskuliinisia naisia. Vuonna 2005 hän näytteli valmentaja Kellyä sarjassa "Lizzie McGuire". Vuodesta 2010 lähtien hän on esittänyt valmentaja Beisteä sarjassa "Glee". Jones sai roolistaan Beistenä Primetime Emmy -ehdokkuuden.
MV Doña Paz

MV Doña Paz oli filippiiniläinen matkustaja-alus, joka upposi 20. joulukuuta 1987 törmättyään MT "Vectorin" kanssa. Onnettomuudessa kuoli yhteensä 4 386 ihmistä, mikä on pahin rauhanajan meriturma. Pahin sota-ajan meriturma oli "Wilhelm Gustloffin" uppoaminen tammikuussa 1945, jolloin noin 10 000 ihmistä hukkui.
Onnettomuus.
MV "Doña Paz" oli matkalla Leyteltä Manilaan, kun alus törmäsi avomerellä Marinduquen ja Oriental Mindoron välillä klo 10.30 öljytankkeri MT "Vectorin" kanssa, joka oli matkalla Limaysta Bataaniin. Törmäyksen seurauksena sattui räjähdys, jonka aiheuttama tulipalo levisi molempiin aluksiin. Molemmat alukset upposivat muutaman tunnin kuluessa törmäyksestä vieden mukanaan yhteensä 4 375 ihmistä. Vain 26 ihmistä onnistuttiin pelastamaan merestä. Yksikään "Doña Pazin" miehistöstä ei selvinnyt. Selviytyneiden joukossa oli kaksi "Vectorin" miehistön jäsentä.
Harjakalat

Harjakalat (Caristiidae) on makrillikaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät lämpimissä valtamerissä.
Lajit ja anatomia.
Harjakaloihin kuuluu 2 sukua ja noin 5 lajia, esimerkiksi harjakala ("Platyberyx/Caristius opalescens"). Lajit kasvavat suurimmillaan 25–60 cm:n pituisiksi. Ne ovat ruumiinrakenteeltaan litteitä ja korkearuumisia, ja otsaprofiili on jyrkkä. Selkäevä harjakaloilla on pitkä ja hyvin korkea ja myös rintaevät ovat pitkät. Kalojen suuret silmät ovat sopeutuma syvällä elämiseen. Väriltään harjakalat ovat tyypillisesti ruskeita ja evät ovat mustat.
Levinneisyys ja elintavat.
Harjakaloja tavataan kaikista lauhkeista ja lämpimistä valtameristä lukuun ottamatta Tyynenmeren koillisosia. Tyypillisesti ne elävät melko syvissä vesissä 100–2 000 metrin syvyydessä merenpinnasta. Harjakalalajit liikkuvat usein uimapolyyppien lahkon ("Siphonophora") lajien seurassa ja uimapolyypit ovat myös niiden ravintoa. Lisäksi harjakalat voivat syödä myös pieniä kaloja ja eläinplanktonia.
Friederike Mayröcker

Friederike Mayröcker (20. joulukuuta 1924 Wien – 4. kesäkuuta 2021) oli itävaltalainen runoilija ja kirjailija. Hän toimi englanninopettajana kouluissa vuosina 1946–1969. Hänet tunnustetaan erääksi merkittävimmistä itävaltalaisista nykyrunoilijoista.
Friederike Mayröcker syntyi Wienissä vuonna 1924 ja kasvoi siellä sekä Deinzendorfissa. Hänen isänsä oli opetta ja äitinsä modisti. Toisen maailmansodan aikana, vuonna 1942 Mayröcker kutsuttiin Luftwaffen palvelukseen. Hän asui Wienissä ja työskenteli sihteerinä. Sodan jälkeen hän toimi vuosina 1946–1969 englanninopettajana Wienin keskikouluissa.
Mayröcker aloitti kirjoittamisen 15-vuotiaana ja julkaisi ensimmäiset kirjoituksensa lehdessä vuonna 1946. Hänen runojaan julkaistiin muun muassa avantgardelehti "Planissä". Siinä julkaistiin monia nuorten kirjailijoiden kirjoituksia, ja vuosina 1945–1948 julkaistu lehti oli edesauttamassa itävaltalaisen kulttuurin nousua natsivallan jäljiltä. Mayrocöker tutustui 1950-luvulla Ingeborg Bachmannin ympärille kehittyneeseen kirjalliseen piiriin, ja hänellä oli kontakteja myös löyhään Wienin ryhmään, jonka jäseniä yhdisti kiinnostus dadaismiin, surrealismiin ja ekspressionismiin.
Mayröcker tapasi vuonna 1954 Ernst Jandlin. Kumpikin oli tuolloin naimisissa, mutta he erosivat ollakseen yhdessä. He eivät kuitenkaan missään vaiheessa asuneet samassa osoitteessa. Mayröcker ja Jandl olivat tuotteliaita yhdessä, ja he kirjoittivat muun muassa vuosina 1968–1970 kuunnelmaa. Niistä ensimmäinen palkittiin vuonna 1969 Kriegesblinden-palkinnolla, joka on saksankielisen alueen johtavia kuunnelmapalkintoja.
Mayröckerin ensimmäinen oma runokokoelma "Tod durch Musen" julkaistiin vuonna 1966. Hän jäi kolme vuotta myöhemmin eläkkeelle opettajan virasta ja keskittyi jatkossa vain kirjoittamiseen. Mayröckerin muita varhaisia teoksia ovat Gertrude Stein -tribuutti "Tender Buttons für Selbstmörder" (1971) ja "Arie auf tönernen Füszen" (1972).
Mayröckerin tuotanto on laaja, ja hän kirjoitti runojen ja kuunnelmien lisäksi romaaneja, novelleja, lastenkirjoja ja näytelmiä. Jandlin kuoltua vuonna 2000 Mayröcker kirjoitti proosaa heidän yhteisestä elämästä. Mayröcker teki myös libreton Wolfram Wagnerin oopperaan "Stretta" (kantaesitetty 2004). Mayröckerin ja Jandlin kuunnelmassa "Die Kantate oder, Gottes Augenstern bist Du" (2003) on puolestaan Wolfgang von Schweinitzin säveltämä musiikki.
Mayröckerille on myönnetty useita palkintoja, joihin lukeutuvat Anton Wildgans - (1981), Roswitha- (1982), Erich Fried - (1995) ja Georg Büchner -palkinnot (2001).
Tanssinopettajan paluu

Tanssinopettajan paluu on ruotsalaisen kirjailijan Henning Mankellin kirjoittama vuonna 2000 julkaistu rikosromaani, jonka päähenkilö on rikospoliisi Stefan Lindman. Tanssinopettajan paluu -romaanin pohjalta on tehty myös televisiosarja, jossa Lindmania esittää Jonas Karlsson.
Lindman on pääosassa vain tässä yhdessä kirjassa, mutta romaanissa Ennen routaa hän muuttaa Ystadiin ja työskentelee yhdessä Kurt Wallanderin ja Linda Wallanderin kanssa. Lindman on myös mukana Wallander-elokuvasarjassa, jossa häntä esittää Ola Rapace.
Juoni.
Boråsilainen rikospoliisi Stefan Lindman sairastuu vakavasti ja ryhtyy sairauslomallaan tutkimaan entisen kollegansa, eläkepäivikseen Pohjois-Ruotsiin Härjedaleniin muuttaneen Herbert Molinin raakaa murhaa. Molin on kidutettu kuoliaaksi. Murhapaikalta löytyy verijälkiä, jotka muodostavat lattiaan oudon kuvion, joka paljastuu tangon askeliksi. Myöhemmin myös Molinin naapuri murhataan. Murhatavan perusteella tekijä näyttäisi olevan sama, mutta murhien motiivia ja uhrien välistä mahdollista yhteyttä on vaikea löytää.
Joitakin paikallisia poliiseja häiritsee toiselta paikkakunnalta tulleen kollegan omatoimiset tutkimukset. Lindman kuitenkin ystävystyy yhden paikallisen rikospoliisin kanssa.
Murhan motiivit johtavat kauas historiaan, toiseen maailmansotaan ja Ruotsin senaikaisiin yhteyksiin natsi-Saksan kanssa. Lindman saa myös selville, että natsi-ideologia ei ole vieläkään kadonnut Ruotsista.
Michael Jai White

Michael Jai White (s. 10. marraskuuta 1967 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja itämaisten taistelulajien taitaja. Hänet tunnetaan sarjakuvasankari Spawnin roolista hahmon nimikkoelokuvassa.
Ura.
White aloitti näyttelemisen elokuvissa 1980-luvun lopulla elokuvissa "Toxic Avenger II" ja '. Hänellä oli sittemmin 1990-luvun alussa sivurooli elokuvissa ' ja "Täydellinen sotilas". White sai lopulta vuonna 1995 ensimmäisen pääroolinsa televisioelokuvassa Tyson, jossa hän esitti raskaansarjan nyrkkeilijää, Mike Tysonia. Kaksi vuotta myöhemmin White nousi julkisuuteen "Spawn"-elokuvan myötä, joka teki hänestä ensimmäisen afroamerikkalaisen näyttelijän, joka on esittänyt supersankaria. White huomioitiin roolistaan Blockbuster Entertainment -ehdokkuudella valkokankaan uutena tulokkaana. Hän esiintyi elokuvan jälkeen vuonna 1999 Jean-Claude Van Dammen kanssa "Täydellisen sotilaan paluussa" ja vuonna 2001 sivuroolissa Steven Seagalin "Exit Woundsissa".
2000-vuosikymmenellä White teki enemmän televisiorooleja muun muassa "Käytäväpeliä-sarjassa", "Soul Foodissa", "ssa" ja "Clubhousessa". Lisäksi hän teki muutamia äänirooleja animaatiosarjoihin "Static Shock", "Justice League" ja "Justice League Unlimited". Vuonna 2006 Whitelle oli päärooli elokuvassa "Teräskehä 2", jossa hän esitti alkuperäisessä elokuvassa Ving Rhamesin esittämää George Chambersia. Televisioroolien ohella Whitella oli pienirooli elokuvassa "Yön ritari" vuonna 2008, esitettyään rikospomo Gambolia. Sittemmin vuonna 2009 White esiintyi pääosassa tuottamissaan ja käsikirjoittamassaan elokuvissa "Black Dynamite" ja "Blood and Bone".
Yksityiselämä.
White alkoi harrastamaan kamppailulajeja neljävuotiaana Jujutsulla ja jatkoi myöhemmin seitsemänvuotiaana Shotokan karatella ja Kobudolla, joista saatuaan mustan vyön hän siirtyi kyokushiniin. Hänellä on yhteensä seitsemästä eri kamppailulajista musta vyö. Karaten tyylisuunnista hänellä on 2. danin musta vyö Kyokushinista ja 1. danin musta vyö Gōjū-ryūsta ja Shotokanista. Lisäksi hänellä on musta vyö taekwondossa, kobudossa, tang soo dossa ja wushussa.
Pirmediat

Pirmediat (aiemmin "Pirkanmaan Lehtitalo") on pirkanmaalainen mediakonserni, johon kuuluu viisi paikallislehteä ja kaksi radiokanavaa. Yritys vaihtoi nimensä Pirmedioiksi vuoden 2019 lopulla. Sitä ennen yrityksen nimi oli Pirkanmaan Lehtitalo.
André Marie Charue

André Marie Charue (1. heinäkuuta 1898 – 20. joulukuuta 1977) oli belgialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1922 ja nimitettiin Namurin hiippakunnan piispaksi 12. joulukuuta 1941. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1942. Pääkonsekraattorina toimi Jozef-Ernest van Roey.
Charue osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 24. kesäkuuta 1974 ja eli 79-vuotiaaksi.