Charles Maurras

Charles Marie Photius Maurras (20. huhtikuuta 1868 Martigues – 16. marraskuuta 1952 Tours) oli ranskalainen kirjailija, runoilija ja poliittinen ideologi. Hän oli taantumuksellisen ja monarkistisen Action française -liikkeen johtava ajattelija ja integraaliseksi nationalismiksi kutsutun suuntauksen merkittävä edustaja. Maurrasin ajattelussa on myöhemmin nähty joitakin yhtymäkohtia fasismiin. Maurras kannatti monarkiaa sekä valtionkirkkoa käytännöllisistä syistä, sillä ne olivat hänen mukaansa välttämättömiä Ranskan yhtenäisyydelle kansakuntana.
Elämä.
Nuoruus ja runoilijanura.
Maurras oli lähtöisin alempaan keskiluokkaan kuuluneesta perheestä Provencesta. Isä oli sekulaari virkamies, äiti katolilainen ja rojalisti. Isä kuoli poikansa ollessa kuusivuotias. Maurras kävi katolista koulua Aix-en-Provencessa. Hän kuuroutui 12-vuotiaana sairauden seurauksena ja omistautui sen jälkeen kirjallisuudelle. Hänen varhaisiin innoittajiinsa kuuluivat antiikin suuret kirjailijat sekä ranskalainen runoilija Frédéric Mistral. Maurras muutti vuonna 1886 alaikäisenä Pariisiin, julkaisi ensimmäisen artikkelinsa 17-vuotiaana ja alkoi pian työskennellä useille lehdille. Hän kirjoitti muun muassa monarkistisiin "Le Soleiliin" ja "Gazette de Franceen". Hän myös opiskeli Sorbonnen yliopistossa.
Maurrasin ensimmäinen kirja oli vuonna 1889 ilmestynyt provencelaisen runoilijan Théodore Aubanelin elämäkerta. Maurras perusti vuonna 1891 Jean Moréasin kanssa "l’école romane" -nimisen runoilijaryhmän, joka vastusti symbolismia ja kannatti pysyttelyä klassisen runouden ”selkeydessä”. Maurras vaati paluuta perinteisiin runomittoihin ja loppusointuihin, mutta hyväksyi osan uudemman runouden improvisoinnista ja epäsäännöllisyydestä. Hän saavutti mainetta kaunokirjallisella tuotannollaan 1890-luvulta alkaen. Hän kirjoitti myös artikkeleita Laroussen tietosanakirjaan.
Kiinnostuminen politiikasta.
Maurras kannatti nuoruudessaan varauksellisesti boulangisteja ja äänesti heitä vuoden 1889 vaaleissa, vaikka vierastikin liikkeen populistista demagogiaa. Poliittisilta mielipiteiltään hän esiintyi alkuun Ranskan maakuntien itsehallinnon puolustajana ja keskusjohtoisuuden arvostelijana. Hän oli yhteydessä Frédéric Mistralin perustamaan Félibrige-seuraan, jonka tavoitteena oli provencelaisen kulttuurin ja identiteetin sekä provensaalin kielen elvyttäminen. Liikkeessä Maurrasia innosti sen henkinen ristiretki jo menetetyksi luullun asian puolesta. Hän vakuuttui siitä, että myös mennyt ajattelu ja poliittinen järjestelmä voitaisiin palauttaa samalla tavalla. Ranska oli Maurrasin mielestä rappeutumassa kansakuntana. Hän väitti kääntyneensä monarkistiksi seuratessaan vuoden 1896 Ateenan olympialaisia, joissa Ranskan edustus näytti ”pieneltä” ja ”eristyneeltä” Ison-Britannian ja Saksan rinnalla.
Koko Ranskaa kuohuttanut Dreyfus-skandaali teki Maurrasista lopullisesti vakaumuksellisen tasavallan vastustajan. Hän laati joulukuussa 1898 Ligue de la patrie française -järjestön nimissä armeijasta erotetun juutalaisen kapteenin Alfred Dreyfusin vastaisen julkilausuman, jonka allekirjoitti 100 000 ranskalaista, mukaan lukien useita Ranskan akatemian jäseniä. Samaan aikaan Maurras liittyi runoilija Maurice Pujon äskettäin perustamaan vielä radikaalimpaan järjestöön Ligue de l’action françaiseen, joka oli myös syntynyt Dreyfus-jutun innoittamana. Maurras myös puolusti julkisuudessa everstiluutnantti Hubert-Joseph Henryä, joka teki itsemurhan jouduttuaan epäillyksi Dreyfusin lavastamisesta syylliseksi väärennetyillä todisteilla.
Action française.
Maurras oli kesäkuussa 1899 mukana perustamassa "Action française" -julkaisua, joka muutettiin vuonna 1908 päivittäiseksi sanomalehdeksi. Action française -liike kannatti kolmannen tasavallan väkivaltaista kumoamista, ja sen tukijat käyttivät hyökkäilevää taktiikkaa. Maurras sai vuosien varrella useita vankeustuomioita vihanlietsonnasta. Hän vaikutti myös liikkeen militantin nuorisosiiven Camelots du roin perustamiseen.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Maurras tuki varauksellisesti sovintoa vasemmiston kanssa eli ”pyhää liittoa” ("union sacrée"), mutta toisaalta hänen harjoittamansa kiihotuksen vasemmistolaisia sodanvastustajia vastaan katsottiin vaikuttaneen Raoul Villainin päätökseen murhata sosialistijohtaja Jean Jaurès elokuussa 1914. Maurras myös syytti sodan aikana monia ranskalaisia vieraan vallan vakoojiksi ilman todisteita. Hänen ajojahtinsa radikaalipuolueen poliitikkoja Joseph Caillaux’ta ja Louis Malvya vastaan edisti ”pyhän liiton” hajoamista.
Action française oli suosituimmillaan välittömästi ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Vuoden 1919 parlamenttivaaleissa liikkeelle tarjottiin mahdollisuutta asettaa ehdokkaita oikeiston vaaliliiton kansallisen blokin listoille, mutta Maurras torjui yhteistyön aatteellisten erimielisyyksien vuoksi. Action françaisen jäsen Léon Daudet tuli valituksi omalta ehdokaslistaltaan, mutta liike alkoi pian marginalisoitua uudelleen. Action française kannatti ankaria rauhanehtoja Saksalle, ja Maurras ylisti pääministeri Raymond Poincaréa vuoden 1923 Ruhrin miehityksestä ja oli tämän kanssa salaisessa kirjeenvaihdossa. Poincaré ei katkaissut välejä Action françaiseen Camelots du roin väkivaltaisuuksista huolimatta.
Vuoden 1934 Stavisky-skandaalista seuranneiden levottomuuksien aikana äärioikeiston vallankaappausta pidettiin mahdollisena Ranskassa, mutta Maurras ei osoittanut kiinnostusta siihen, vaikka puolustikin kirjoituksissaan ajatusta tasavallan kumoamisesta väkivalloin. Hänen kannattajakuntansa alkoi vähitellen hylätä hänet ja siirtyä fasismin pariin. Maurras itse ihaili fasistista Italiaa mutta suhtautui kielteisesti Hitlerin Saksaan. Espanjan sisällissodan aikana hän ilmaisi tukensa Francisco Francon kansallismielisille. 1930-luvun lopussa kommunismin pelko ajoi Maurrasin tukemaan myönnytyspolitiikkaa ja Münchenin sopimusta. Maurras oli vuosina 1936–1937 seitsemän kuukautta vankilassa saatuaan tuomion sosialistipääministeri Léon Blumiin ja muihin kansanedustajiin kohdistamistaan tappouhkauksista. Siitä huolimatta hänet valittiin vuonna 1938 Ranskan akatemian jäseneksi Henri Robertilta vapautuneelle paikalle.
Toisen maailmansodan aika ja viimeiset vuodet.
Toisen maailmansodan aikana Maurras asettui saksalaisvastaisuudestaan huolimatta tukemaan voimakkaasti Vichyn hallitusta, joka näytti toteuttavan hänen yhteiskunnallisia visioitaan. Hän kutsui sitä ”jumalalliseksi yllätykseksi”. Hän kirjoitti edelleen "Action française" -lehteen, joka siirtyi Lyoniin. Lehti tuki Vichyn hallituksen miliisin toimia Ranskan vastarintaliikettä vastaan ja kirjoitti myrkyllisesti juutalaisista, joita Maurras piti syypäinä sotaan ja Ranskan tappioon. Lehden retoriikka jyrkkeni entisestään sodan loppua kohti, ja Maurras vaati vastarintaliikkeen tukijoiden perheenjäsenten ottamista panttivangeiksi ja teloitusta. Lehti lakkasi ilmestymästä elokuussa 1944.
Maurras pidätettiin Ranskan vapauttamisen jälkeen syyskuussa 1944, tuomittiin tammikuussa 1945 vihollisen kanssa tehdystä yhteistyöstä elinkautiseen vankeuteen ja erotettiin Ranskan akatemiasta. Hän luonnehti tuomiotaan ”Dreyfusin kostoksi”. Koko Action française -liikkeen maine tahriintui niin pahasti saksalaismiehityksen aikana, että se lakkasi toimimasta sodan jälkeen. Maurras vapautettiin Clairvaux’n vankilasta huonon terveyden perusteella vuonna 1952, ja hän vietti viimeiset kuukautensa sairaalassa Toursissa.
Aatteet ja opit.
Poliittiset opit.
Maurras esitteli monarkistisen aatemaailmansa vuonna 1900 julkaisemassaan kirjassa "l’Enquête sur la monarchie". Hänen aatemaailmaansa kulmakiviä olivat valtion ja kansakunnan edun painottaminen, Ranskan vallankumouksen abstraktien vapaus- ja tasa-arvo-oppien vastustaminen sekä historiallisiin instituutioihin ja verenperintöön perustuvan kansallisen yhteisön puolustaminen. Hänen mukaansa valtiollisten instituutioiden tuli palvella kansakunnan yhtenäisyyttä ja monarkia oli palautettava, sillä vain se kykenisi yhdistämään poliittisten kiistojen hajottaman Ranskan. Demokratia oli Maurrasin mukaan haitallista. Esseessään "L’Avenir de l’intelligence" hän väitti, että parlamentaariseen järjestelmään kuuluva kilpailu kansan suosiosta tuhoaisi älymystön riippumattomuuden ja pakottaisi päättäjät myymään itsensä rahavallalle. Lisäksi parlamentarismi oli alkuperältään vierasmaalainen (brittiläinen) järjestelmä ja antoi liikaa vaikutusvaltaa vierasperäisille vähemmistöille, joita olivat erityisesti juutalaiset, protestantit, vapaamuurarit ja Ranskan kansallisuuden saaneet ulkomaalaiset eli ”metoikit” ("métèques").
Maurrasin ihanteena oli poliittisten erimielisyyksien vaientaminen ja kansalaismielipiteistä riippumaton valtiojohto. Monarkian tulisi olla absolutistinen, perinnöllinen ja kansallisiin perinteisiin nojaava, valtiomuodon antiparlamentaarinen ja hallinnon alueellisesti hajautettu. Maurras käytti monarkistisesta nationalismistaan nimitystä integraalinen nationalismi. Siinä yhdistyi elementtejä Maurice Barrèsin nationalismista (vaikka Barrès kannattikin tasavaltaa), Joseph de Maistren ja Louis de Bonaldin kaltaisten ajattelijoiden vanhakantaisesta vastavallankumouksellisesta traditionalismista, modernista antisemitismistä sekä Auguste Comten positivismista. Perinteisistä rojalisteista poiketen Maurrasille monarkismi oli pelkästään välineellistä ja alisteista hänen nationalismilleen. Hän korosti päätyneensä monarkian välttämättömyyteen loogisen päättelyn tuloksena ja kutsui tätä lähestymistapaa ”organisatoriseksi empirismiksi”.
Maurrasin ajatteluun vaikuttivat myös Georges Sorel, Henri Bergson ja Édouard Drumont.
Näkemykset kulttuurista ja kulttuuripiireistä.
Keskeisessä osassa Maurrasin poliittisessa ja esteettisessä ajattelussa oli antiikin klassisen kulttuuriperinnön pitäminen ylivertaisena myöhempään romantiikkaan ja modernismiin nähden. Hän katsoi estetiikan, moraaliarvojen ja yhteiskunnallisten kysymysten kytkeytyvän erottamattomasti toisiinsa. Maurras ihannoi antiikin kirjallisuutta – varsinkin kreikkalaista mutta myös roomalaista – sekä 1600-luvun luvun Ranskan klassistista kirjallisuutta ja kunnioitti vielä varhaisempia ranskalaisia valistusajattelijoita, kuten Montesquieuta ja Voltairea, mutta halveksi Rousseausta ja Ranskan vallankumouksesta alkanutta aatehistoriallista kehitystä. Maurrasin etninen nationalismi nojasi näkemykseen, jonka mukaan latinalaiset kansat (ranskalaiset, italialaiset, espanjalaiset) ja heidän kulttuurinsa ja kielensä edustivat antiikin kulttuurin ja sivistyksen perintöä, kun taas ”teutoniset” (englantilaiset, saksalaiset) ja ”heprealaiset” (juutalaiset) kansat ja kielet edustivat vähempiarvoista barbaarien perintöä. Hänen käsityksensä ”kulttuuriroduista” ei kuitenkaan ollut yhtä jyrkkä kuin esimerkiksi Arthur de Gobineaun rotuopit.
Näkemykset uskonnosta.
Maurras vastusti Ranskassa vuonna 1905 toteutettua kirkon ja valtion erottamista, vaikka olikin itse agnostikko, sillä hän katsoi katolisen kirkon olevan osa Ranskan kansallista perintöä ja pitävän monarkian tavoin yllä ranskalaisten yhtenäisyyttä ja sosiaalisia hierarkioita. Protestanttisuuden ja juutalaisuuden hän katsoi olevan haitallisia ja rappiota edistäviä. Hän myös väitti juutalaisten olleen protestanttisen uskonpuhdistuksen taustalla ja siten turmelleen kristinuskon yksilöllisen omantunnon opilla. Toisaalta kaunokirjallisessa teoksessaan "Le Chemin de paradis" (1895) Maurras sekoitti huolettomasti katolisuutta ja pakanallista aistillisuutta. Joulukuussa 1926 katolinen kirkko tuomitsi koko Action françaisen ja merkitsi joukon Maurrasin teoksia kiellettyjen kirjojen luetteloon, sillä se ei hyväksynyt liikkeen tapaa alistaa uskonto politiikalle. Paavi Pius XII perui päätöksen vuonna 1939.
Vaikutus.
Maurrasin ajattelulla oli suuri vaikutus Ranskan taantumukselliseen oikeistoon. Ranskan ulkopuolella sillä oli vaikutusta Belgiassa, Sveitsissä, Espanjassa, Portugalissa, Kanadan Quebecissä ja Latinalaisessa Amerikassa.