Fredrik Pacius

Fredrik Pacius (alk. Friedrich Pacius; 19. maaliskuuta 1809 Hampuri – 8. tammikuuta 1891 Helsinki) oli saksalainen säveltäjä ja musiikinopettaja, joka asui suurimman osan elämästään Suomessa. Häntä pidetään suomalaisen taidemusiikin isänä, ja hän on säveltänyt myös Suomen kansallislaulun "Maamme".
Elämänvaiheet.
Fredrik Pacius syntyi Saksan Hampurissa 19. maaliskuuta 1809 viinikauppias Ludvig Paciuksen ja Margareta Schumacherin poikana. Hänen sukunsa oli ilmeisesti peräisin Italiasta ja alkuperäiseltä nimeltään di Pazzi. Varakkaan perheen poikana Pacius sai huolellisen kasvatuksen, ja myös hänen isänsä harrasti soittoa. Vanhemmat laittoivat Paciuksen aluksi kauppaharjoittelijaksi liikemiehen uralle, mutta viisitoistavuotiaana hän pääsi hampurilaisen muusikko-säveltäjän A. G. Methfesselin suosittelemana säveltäjä ja viulisti Louis Spohrin oppilaaksi. Pacius opiskeli viulunsoittoa Louis Spohrin sekä sävellystä ja teoriaa M. Hauptmannin johdolla Kasselissa vuosina 1824–1827. 
Opiskelun jälkeen Pacius konsertoi Pohjois-Saksan kaupungeissa. Vuonna 1828 hän muutti Tukholmaan, jossa yleni hovisoittokunnan jäseneksi ja sooloviulunsoittajaksi. Vuosina 1828–1834 hän toimi Tukholman Kuninkaallisen hoviorkesterin ensiviulistina ennen kuin muutti Helsinkiin ja ryhtyi opettamaan musiikkia Helsingin yliopistossa vuonna 1834. Turussa oli musiikkia harrastettu jo aikaisemmin, mutta Helsingissä oli Paciuksen saapuessa vain yksi kaksitoistamiehinen orkesteri. Pacius perusti Helsinkiin musikaalisen yhdistyksen, mieskuoron Akademiska Sångföreningenin 1838 ja orkesterin. Vuonna 1848 hän sävelsi kuorolaulun "Maamme" Johan Ludvig Runebergin runoon ”Vårt Land”, minkä lisäksi hän sovitti taiteellisesti myös eräitä suomalaisia kansansävelmiä. Hieman vähemmän tunnettuja Paciuksen isänmaallisia sävelmiä ovat isänmaallinen mieskuorolaulu Suomen laulu sekä sävellys Runebergin runoon Sotilaspoika. Myös Viron kansallislaulu "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" ja liiviläisten kansallislaulu "Min izāmō" käyttävät Paciuksen sävelmää.
Vuonna 1852 Pacius sävelsi ensimmäisen suomalaisen oopperan "Kaarle-kuninkaan metsästys", joka "Maamme"-laulun tavoin edustaa kansallisromanttista tyyliä. Libreton kirjoitti Zacharias Topelius yhteistyössä Paciuksen kanssa. Hänet kutsuttiin myös Tukholman Musiikkiakatemian jäseneksi, ja Suomessa hän sai kunniatohtorin ja kunniaprofessorin arvon.
Pacius kuoli 81-vuotiaana Helsingissä 8. tammikuuta 1891. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Perhe.
Paciuksen puoliso oli vuodesta 1842 valtioneuvos Johan Gabriel Martinin ja Carolina Margareta Almqvistin tytär Nina Lucia Martin, joka kuoli vuonna 1907. Heidän neljästä lapsestaan vanhin, laulaja ja laulunopettaja Maria Margareta, avioitui vuonna 1871 kirjailija ja säveltäjä Karl Collanin kanssa. Poika Johannes Edvard Pacius avioitui Elna Herminia Aminoffin kanssa, joka oli eversti, valtiopäivämies Berndt Adolf Carl Gregori Aminoffin tytär.
Muistaminen.
Vuonna 1895 Helsingin Kaisaniemen puistossa paljastettiin Emil Wikströmin veistämä pronssinen Paciuksen rintakuva, ja jo neljä vuotta aiemmin oli Helsingin yliopiston musiikkisaliin pystytetty Ville Vallgrenin tekemä marmorinen rintakuva, jonka jalustaan on nuotein hakattu "Suomen laulun" alkutahdit. Hampurissa on Paciuksen muistoksi kiinnitetty muistolaatta paikalle, jossa tämän lapsuudenkoti ja isän viiniliike sijaitsivat. Muistolaatan puuhamiehinä toimivat Hallen yliopiston professori Tomi Mäkelä ja väitöskirjaa Paciuksesta tehnyt Silke Bruns.
T. J. Särkän ohjaama ja Erik Dahlbergin käsikirjoittama elokuva "Ballaadi" (1944) kertoo kuvitteellisen tarinan Paciuksen avioliiton ulkopuolisesta romanssista tämän säveltäessä oopperaa "Kaarle-kuninkaan metsästys".
Vuonna 2009, jolloin Paciuksen syntymästä tuli kuluneeksi 200 vuotta, ilmestyi kaksi häntä käsittelevää elämäkertaa: Jyväskylän yliopiston professorin Matti Vainion kirjoittama "Pacius: Suomalaisen musiikin isä" ja Tomi Mäkelän kirjoittama "Fredrik Pacius, kompositör i Finland". Mäkelän teos muutti siihen asti vallinnutta Pacius-kuvaa monilta osin. Esimerkiksi Paciuksen suhde uskontoon, hänen opintonsa Saksassa ja monien teosten piilomerkitykset ovat kirjassa tarkastelun kohteena. Siinä on käytetty runsaasti uutta lähdeaineistoa.