Metsästys

Metsästys on vapaana elävien riistaeläinten pyydystämistä. Keskeisimmät motiivit metsästykseen ovat saaliin tarjoama liha, turkis ja luut, kannanhoito, sekä metsästyksen viihteellinen ja kulttuurinen arvo. Nykyään metsästyksen viihteellinen ja kulttuurinen arvo on korostunut, koska yhä harvempi on taloudellisesti riippuvainen metsästyksestä.
Metsästyksen luonteen muuttuminen on vaikuttanut myös käytettyihin pyyntivälineisiin ja keinoihin. Metsästys on tältä osin muuttunut kivuttomampaan suuntaan.
Metsästys on ollut useiden kansojen perinteinen elinkeino. Siinä vapaana eläviä eläimiä eli riistaa pyydystetään ja niiden ruhot hyödynnetään. Ruhon hyödyntäminen on vaihdellut suuresti kansoittain ja aikakausittain. Ruho on saatettu hyödyntää luita myöten, tai vain eläimen turkki on otettu hyötykäyttöön.
Metsästyksen ollessa elinkeino on keskeistä, että saaliista saatava energia tai muu hyöty ylittää siihen käytetyn energian ja muut panostukset. Tästä syystä metsästys on perinteisesti keskittynyt joko suuremman riistan metsästykseksi tai pienriistan metsästykseksi käyttäen erilaisia ansoja. Ansat ovat varsin energiatehokas pyyntimuoto.
Ansojen lisäksi keskeisiä pyyntivälineitä ovat olleet erilaiset keihäät ja jouset.
Suomessa vanhoja synonyymejä ja murreilmauksia metsästykselle ovat esimerkiksi jahti, pyynti, erästys ja saalistus. Esimerkiksi kun jokin eläin on saatu saaliiksi, se on jäänyt ”eräksi”.
Metsästyksen yhteiskunnallinen merkitys.
Metsästyksen yhteiskunnallista merkitystä on määritellyt erityisesti se kuinka keskeisessä asemassa se on ollut ravinnonsaannin kannalta.
Metsästäjä-keräilijäkulttuureissa metsästys oli yleisesti ottaen keskeisessä asemassa ravinnonsaannin kannalta, joskin sen asema vaihteli riippuen elinympäristöstä.
Maatalouteen siirryttäessä metsästyksen merkitys väheni ravinnonsaannin kannalta, mutta se toimi erinomaisena lisäravinnon lähteenä.
Metsästyksellä on koettu olevan yhteiskunnallista merkitystä muunkin kuin vain ravinnonsaannin kannalta. Metsästyksen on koettu karaisevan ja valmistavan miehiä sotaa varten. Tämä näkökulma on ilmaistu jo Homeroksen eepoksissa.
Vaikka nykypäivänä ei paljon puhutakaan metsästyksen sotaan valmistavasta vaikutuksesta, metsästyksen koetaan edistävän kärsivällisyyttä, kuntoa, kestävyyttä, rohkeutta ja valmiutta nopeaan toimintaan. Näillä ominaisuuksilla voi nähdä olevan rauhanomaisempaakin merkitystä. Metsästys on myös mieltä kohottava harrastus, sillä luonnossa liikkuminen hyvässä seurassa vähentää stressiä. 
Nykyään metsästyksen yhteiskunnallista merkitystä korostavat metsästyksen tarjoama viihteellinen ja kulttuurillinen arvo sekä riistakantojen säätely. 
Metsästys ja sukupuutot.
Luettelo sukupuuttoon metsästetyistä eläimistä käsittää kaikki varmuudella ihmisen metsästämällä sukupuuttoon hävittämät eläinlajit. Luettelossa on myös lajeja, joiden sukupuuton tarkkaa syytä ei tunneta, mutta joiden häviämiseen metsästys on ratkaisevasti vaikuttanut. Nykyaikaisen metsästyksen aikana lajeja ei ole kuollut enää sukupuuttoon. Suomalainen metsästys on perustunut pitkään riistakantojen eettiseen ja kestävään käyttöön.
Metsästyksen merkitys.
Suomessa riistakantojen metsästysrasitus on tarkoin säädeltyä ja kohdistuu enimmäkseen kannan siihen osaan, nuoriin yksilöihin, joka muutenkin osittain menetettäisiin tulevan talven aikana. Metsästäjiä on myös hyvin paljon, ja metsästyksen suosio on kasvussa naisten keskuudessa. Metsästyksen taloudellinen arvo on Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen (RKTL) laskelman mukaan noin 60–70 miljoonaa euroa. Summa riippuu laskutavasta ja riistanlihan hinnan arvostuksesta.
Eräiden lajien metsästyksen lopettaminen aiheuttaisi moninaisia haittoja: jos hirvikantaa ei pidettäisi kurissa, liikennekuolemat lisääntyisivät sekä metsätuhot (taimikkotuhot) lisääntyisivät huomattavasti. 
Kannanhoidollinen metsästys on tärkeää myös eläinkunnan monimuotoisuuden ylläpitämisen osalta. Kannat pyritään pitämään sopivan kokoisina, jotta metsästys voisi jatkua tulevaisuudessakin riistakantoja vaarantamatta. Suomessa metsästäjät tekevät vapaaehtoisesti riistalaskentoja realistisen kuvan saamiseksi riistakannoista, jotta voidaan oikein mitoittaa metsästystä suhteessa riistakantoihin. Suomessa metsästys myös perustuu eettisyyteen ja kestävyyteen. Haavakot, eli haavoittuneet eläimet pyritään löytämään ja lopettamaan aikaa ja energiaa säästämättä.
Trofeemetsästys.
Trofeemetsästyksen tavoitteena on metsästysmuisto, esimerkiksi sarvipari. Helsingin yliopiston suojelubiologi Enrico Di Minin kertoo, että ilman trofeemetsästystä Afrikassa ei enää olisi leijonia. Uhanalaisten eläinten elinalueet käytettäisiin sokerin ja eukalyptuksen viljelyyn tai karjankasvatukseen, jopa hiilikaivoksiin, elleivät turistit maksaisi trofeemetsästyksestä. Nämä tulot saavat maanomistajat myös suojelemaan eläimiään salametsästäjiltä. Näin kontrolloitu laillinen metsästys voi vähentää elinympäristöjen tuhoutumista ja salametsästystä, jotka ovat pahempia uhkia. Myös tieteellisistä tutkimuksissa trofeemetsästys on todettu tärkeäksi uhanalaisten eläinten suojelulle.
Metsästysrikollisuus.
Metsästysrikoksista yleisin lienee salakaato. Myös kiellettyjen ansojen, loukkujen, ammusten tai myrkkyjen käyttö kuuluu tämän rikollisuuden piiriin. Usein tehty rikos on ampuminen liikkuvasta autosta, veneestä tai muusta kulkuneuvosta.
Metsästys ja yhteiskuntaluokka.
Eräillä metsästysmuodoilla, kuten Britannian kettujahdilla, on ollut vahvasti yläluokkainen leima. Metsästysoikeus kuuluu maanomistajille niin Suomessa kuin Keski-Euroopassakin, ja he vuokraavat sitä eri muotoisesti eteenpäin.
Suomessa metsästys­kortin voi saada kuka tahansa metsästystutkinnon suorittanut. Metsästäminen edellyttää, muiden vaatimusten täyttymisen ohella, metsästysoikeuden hallitsemista tai vuokraamista. Kuka tahansa voi vuokrata metsästysluvan valtion alueille. Myös esimerkiksi Saksassa kuka tahansa voi saada metsästyslisenssin. Yhdysvalloissakaan metsästysharrastus ei rajoitu yläluokkaan, vaikkakin metsästäjien keskimääräinen tulotaso on siellä jonkin verran muuta väestöä korkeampi.
Historia.
Varhaisimmat merkit metsästyksestä ovat Homo habiliksen ajoilta, jolloin teräväreunaisiksi työstetyt kivet olivat ensimmäisiä metsästysaseita. myöhäispaleoliittisella kaudella ihminen alkoi käyttää keihäänheitinpuuta, jousia ja nuolia. Keihäänheitinpuuta käytettiin vielä muinaisessa Egyptissä 1500 eaa., mutta tuolloin käytettiin myös vipuverkkoa lintujen pyydystämiseen. Perinteisen ajometsästyksen rinnalle kehitettiin keskiajalla tarhametsästys, jolloin muodostettiin pensasaitoja metsästysalueelle. 1200-luvulla muodostui läänityslaitos, jonka aikana metsästys oli aateliston hallinnoimaa. Samoihin aikoihin keksittiin mustaruuti. Rautakaudella 600-900-luvuilla Pohjois-Euroopassa turkiskauppa oli vilkasta, mikä lisäsi metsästystarvetta ja jonka vuoksi metsästystä harjoitettiin laajoilla erämailla. 1000-1100-luvuilla Hämeessä harjoitettiin laajaa eränkäyntiä, jolloin hämäläiset talonpojat metsästivät ja kalastivat Savossa saakka. Tuolloin oli eräsijoja, joilla oleskeltiin suurin osa vuodesta. 1600-luvulla käytettiin lunttulukkoaseita ja rataslukkoaseita. Puoliautomaattiaseet otettiin käyttöön ensimmäistä kertaa 1900-luvun alussa.