tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
ACT UP

ACT UP (AIDS Coalition to Unleash Power) on perustettu vuonna 1987 New Yorkissa "Gay and Lesbian Community Services Center -keskuksessa" Liike kuvailee itseään "moninaiseksi, ei-poliittiseksi liikkeeksi, jonka yksilöitä yhdistää suuttumus ja sitoumus suoraan toimintaan AIDS-kriisien lopettamiseksi" ("a diverse, non-partisan group of individuals united in anger and committed to direct action to end the AIDS crises"). Liike perustetiin reaktiona Yhdysvaltojen hallinnon tehottomuuteen toimia AIDS-kriisin hillitsemiseksi 1980-luvulla.
ACT UP -liikkeen toiminta on suoraa ja väkivallatonta sekä usein kansalaistottelematonta. ACT UP on tunnettu erityisesti tehokkaasta kuvallisesta viestinnästään ja sloganeistaan, kuten Silence = Death, Action = Life ja Ignorance = Fear. Myöhemmin liikkeestä on eriytynyt Gran Fury -taiteilijaryhmittymä, joka aloitti ACT UP:in visuaalisesta propagandasta vastaavana ryhmänä. ACT UP on toistuvasti hyökännyt kaupallisia yrityksiä, hallitusten tehottomuutta ja yleistä tietämättömyyttä vastaan ja tehnyt AIDS-kriisistä poliittisen ongelman.
ACT UP -aktivistit ovat ottaneet erityisesti katolisen kirkon kampanjansa kohteeksi. He ovat häirinneet katolisia messuja, heitelleet kondomeja ympäri kirkkorakennusta ja sylkeneet ehtoollisleipiä suustaan kirkon lattialle. Katolinen ihmisoikeusjärjestö Catholic League on tuonut ACT UP -järjestön rikokset esiin vuotuisissa viharikoksia käsittelevissä raporteissaan.
ACT UP kampanjoi erityisesti valtion rahoittaman AIDS-tutkimuksen, hoitopaikkojen ja lääkkeiden puolesta, muuttaakseen virheellisen ja epämääräisen AIDS-kriisiuutisoinnin, tiedottaakseen ja opettaakseen turvaseksistä sekä herättääkseen avointa keskustelua ongelmasta. ACT UP on saanut laajaa kansainvälistä huomiota ja se toimii yli 70 itsenäisenä soluna yli 20 maassa.
Harriet Tubman

Harriet Tubman (synt. Araminta Ross; 1822 Maryland, Yhdysvallat – 10. maaliskuuta 1913 Auburn, New York, Yhdysvallat) oli afroamerikkalainen vapaustaistelija, tasa-arvoaktivisti ja suffragetti. Hän oli vapauteen karannut orja, joka auttoi muita orjia pakenemaan Etelävaltioista. Hänet tunnettiin myös nimellä "Black Moses" (”Musta Mooses”).
Elämä.
Vaiheet ennen pakoa.
Araminta Ross syntyi orjavanhemmilleen vuosien 1820 ja 1825 välillä. Hänen äidinäitinsä oli tuotu orjana Yhdysvaltoihin ja myös Aramintan äiti Harriet Green oli syntynyt orjuuteen. Rossilla oli yhteensä kahdeksan sisarusta. Hän teki orjan tehtäviä hyvin lapsesta saakka. Hän meni 24-vuotiaana naimisiin vapaan miehen John Tubmanin kanssa ja muutti samalla etunimensä äitinsä mukaan Harrietiksi. Hänen oma omistajansa kuitenkin kuoli ja tämän leski alkoi harjoittaa orjakauppaa. Tubman päätti paeta ennen kuin hänen avioliittonsa hajotettaisiin ja hän päätyisi taas uudelle omistajalle. Hän pakeni kahden veljensä kanssa muutamaksi viikoksi, mutta hänen veljensä suostuttelivat hänet palaamaan, koska pelkäsivät paosta seuraavaa rangaistusta. Hän oli jo palatessaan päättänyt paeta uudelleen. Hän kirjoitti myöhemmin ”Vapaus tai kuolema - jos en saa toista, saan vähintäänkin toisen”.
Aktivismi.
Tubman pakeni lopulta yksin ”maanalaiseksi rautatieksi” () kutsutun salaisten reittien ja turvatalojen verkoston kautta. Verkoston turvin tuhannet orjat pakenivat Etelävaltioista pohjoiseen alueille, joissa orjuus oli jo lakkautettu. 
Tubman kehitti ovelia temppuja, joilla karkurien joukot pääsivät varmemmin pakoon: hän ajoitti karkuretket lauantaihin, jotta karkureiden etsintäkuulutusilmoitukset saatiin lehtiin vasta maanantaina, ja tarvittaessa huumasi vauvat, jotta nämä eivät itkisi. Hän pukeutui erilaisiin valeasuihin ja hänellä oli tapana hyräillä Go Down Moses -kappaletta pakomatkoilla, jolloin hänen seuraajansa tiesivät hyräilynopeudesta, oliko edessä vaaroja. 
Yhdysvaltain sisällissodan aikana Tubman työskenteli sekä sairaanhoitajana että vakoilijana Etelän alueilla Pohjoisen hyväksi. Yhdysvaltain sisällissodan jälkeen hänestä tuli mustien ja naisten oikeuksien ajaja, ja hän toimi muun muassa naisten äänioikeuden puolesta. Vuonna 1869 hän julkaisi Sarah Bradfordin avustamana elämäkertansa "Scenes in the Life of Harriet Tubman".
Muistaminen.
Huhtikuussa 2016 Yhdysvaltain valtiovarainministeriö ilmoitti, että Tubmanin kuva painetaan 20 dollarin setelin etupuolelle. Uudistusta ei ole kuitenkaan käytännössä alettu toteuttaa vuoden 2016 presidentinvaalien jälkeen. Valtiovarainministeri Steven Mnuchin on sanonut, että asiaa harkitaan uudelleen. Kasi Lemmons on ohjannut ja käsikirjoittanut Tubmanista kertovan elokuvan "Harriet", joka sai ensi-iltansa vuonna 2019.
Mary Dyer

Mary Barrett Dyer (n. 1611 – 1. kesäkuuta 1660) oli englantilainen kveekari, joka hirtettiin Bostonissa piittaamattomuudesta kveekarismin kieltäviä lakeja vastaan. Häntä pidetään Pohjois-Amerikan viimeisenä uskonnollisena marttyyrina.
Dyer muutti parinkymmenen vuoden ikäisenä Englannista Bostonin seudulle nuoren aviomiehensä kanssa. Hän synnytti kolme lasta, mutta neljäs raskaus päättyi myöhäiseen keskenmenoon. Kastamaton lapsi haudattiin salaisesti, ja hänen ruumiinsa kaivettiin myöhemmin esille osoitukseksi Mary Dyerin jumalattomuudesta. Keskenmenon ja siihen liittyneiden komplikaatioiden yhteydessä Dyer tutustui Anne Hutchinsoniin. Hutchinson uskoi, että Jumala voi puhua yksilöille suoraan, ei pelkästään miespuolisen papiston avulla. Tämä usko loitonnutti hänet puritaanisesta kirkosta, ja Mary Dyer seurasi perheineen ystäväänsä. He muuttivat suvaitsevaiselle Rhode Islandille, missä Roger Williams johti puritanisteista eronnutta seurakuntaa. 
Vuonna 1652 Mary ja William Dyer perheineen matkustivat Englantiin, ja Mary tutustui kveekarien ajatuksiin. Kveekarit olivat jo lakanneet maksamasta veroja anglikaaniselle kirkolle ja joutuneet vaikeuksiin valtiovallan kanssa Englannissa.
Heti kun Dyerit palasivat Englannista, heidät pidätettiin kveekariutensa takia ja Mary Dyeria kiellettiin julistamasta kveekariutta Massachusettsin alueella. Dyerit asettuivat Rhode Islandille. Massachusettsin uusi kuvernööri sääti entistä ankarammat kveekarivastaiset lait: ensimmäisestä käynnistä Bostonin alueella kveekarit ruoskittiin, toisesta he joutuivat jalkapuuhun ja menettivät korvansa, kolmannesta leikattiin toinen korva ja neljännestä seurasi kuolemantuomio.
Mary Dyer ja hänen kaksi kveekariystäväänsä matkustivat Bostoniin protestoidakseen lakeja vastaan, ja hänet pidätettiin, tuomittiin ja hirtettiin. 
Maryn hirttäminen herätti huomiota emämaassa Englannissa asti, ja Kaarle II kielsi kveekarien teloittamisen uskonnon harjoittamisen takia.
Lineaarinen regressioanalyysi

Lineaarinen regressioanalyysi on tilastollinen analyysimenetelmä, jossa aineiston perusteella estimoidaan tarkasteltavan vastemuuttujan lineaarista riippuvuutta selittävistä muuttujista. Menetelmää sovelletaan lähes kaikilla tieteenaloilla, joilla tehdään empiiristä tutkimusta. Lineaarinen regressiomalli kuuluu yleistettyjen lineaaristen mallien perheeseen.
Seuraavassa on esimerkki lineaarisesta regressioanalyysista, jossa estimoidaan yhtälön 
formula_1,
tuntemattomat parametrit formula_2 kun on havaittu selitettävän muuttujan
formula_3 ja selittävän muuttujan formula_4 havainnot formula_5. Kirjoitetaan:
formula_6
missä formula_7 on mallin jäännösvirhe eli residuaali. Kun mallin parametrit estimoidaan pienimmän neliösumman menetelmällä, valitaan estimaatit siten, että residuaalien neliöiden summa minimoidaan.
Oletukset.
Lineaarisessa regressioanalyysissa tehdään yleensä seuraavat oletukset.
Edellä mainittuja pidetään tavallisesti harhattoman lineaarisen regressioanalyysin vähimmäisehtoina. Kun lisäksi on voimassa, että virhetermit ovat homoskedastisia eli niiden varianssi "X":n muuttuessa on vakio, pätee Gauss–Markov-teoreema. Sen mukaan pienimmän neliösumman estimaattori on oletuksien vallitessa tehokkain harhaton lineaarinen estimaattori eli "BLUE" (engl. "best linear unbiased estimator"). Toisin sanoen PNS ei ole vain eräs harhaton estimaattori, vaan paras. Vaihtoehtoisia menetelmiä ei tarvitse harkita sikäli kuin Gauss-Markov-ehdot täyttyvät.
Jos lisäksi virhetermit ovat normaalijakautuneita, voidaan estimaattorilla suorittaa tilastollista hypoteesin testausta esimerkiksi Studentin t-testillä. Normaaliusoletus voidaan usein perustella keskeisellä raja-arvolauseella, kun virhetermiin vaikuttavat seikat ovat monilukuisia.
Parametrien estimointi.
Kirjoittamalla malli formula_11 lineaarisena yhtälösysteeminä voidaan malli esittää matriisimuodossa, jolloin "X" aineistomatriisi, "Y" vastevektori ja formula_12 parametrivektori. Matriisien "i". rivi sisältää aineiston rivit formula_13 ja formula_3 Tällöin malli voidaan kirjoittaa:
 formula_15,
joka on matriiseina:
 formula_16
Nyt yhtälö voidaan kertoa vasemmalta transponenttimatriisilla formula_17:
 formula_18
Olettaen, että matriisi formula_19 on olemassa, voidaan yhtälö kertoa sillä vasemmalta puolelta:
 formula_20
Ratkaisemalla yhtälö deltan suhteen saadaan:
 formula_21
Estimaatti deltalle saadaan merkitsemällä residuaalitermi nollaksi:
 formula_22
Oskar Merikanto

Frans Oskar Merikanto (vuoteen 1882 Mattsson; 5. elokuuta 1868 Helsinki – 17. helmikuuta 1924 Oitti) oli suomalainen säveltäjä, muusikko, kapellimestari ja opettaja.
Ikätoveristaan Jean Sibeliuksesta poiketen Oskar Merikanto suuntautui yksinkertaisempaan ja kansanomaisempaan ilmaisuun. Hänestä tulikin yksi rakastetuimmista suomalaissäveltäjistä kansan keskuudessa, mihin vaikutti myös Merikannon kielitausta. Merikanto tunnetaan erityisesti yksinlauluistaan, kuten "Pai, pai, paitaressu"; "Ilta tuntureilla"; "Oi, muistatko vielä sen virren"; "Kullan murunen" ja "Soi vienosti murheeni soitto" sekä 17-vuotiaana säveltämästään pianovalssista "Kesäillan valssi", op. 1. Myös pianoteokset kuten "Romanssi", op. 12 ja "Valse lente", op. 33 ovat tunnettuja ja suosittuja. Merikanto on säveltänyt 91 yksinlaulua.
Ura.
Oskar Merikannon isä Frans Ferdinand Ala-Kanto oli ammatiltaan ylikonduktööri. Oskar Merikanto sai yksityisopetusta urkuri ja säveltäjä Lauri Hämäläiseltä, kunnes Aurora Karamzinin tukemana pääsi opiskelemaan Leipzigiin vuosiksi 1887–1889. Tämän jälkeen Merikanto opiskeli Berliinissä Albert Beckerin johdolla vuosina 1890–1891. Vuonna 1892 hänet valittiin Johanneksenkirkon urkurin virkaan, missä hän toimi kuolemaansa saakka. Pianistinakin Suomea kiertänyt Merikanto kävi työnsä ohella tarkastamassa kirkkoihin asennettuja urkuja ympäri Suomea ja opetti soittoa Helsingissä julkaisten myös alan oppikirjoja. Merikannon virittämistä uruista tuli aikalaiskeskustelussa eräänlainen statussymboli pitäjien välisessä kilvoittelussa.
Oskar Merikanto oli perustamassa vuonna 1911 Suomalaista Oopperaa ja toimi sen ensimmäisenä kapellimestarina vuosina 1911–1922. Merikannon sävellyskilpailuun lähettämä teos "Pohjan neiti" oli ensimmäinen suomenkielinen ooppera. Hän toimi myös Päivälehden (myöhemmin Helsingin Sanomat) pitkäaikaisena musiikkikriitikkona.
Yksityiselämä.
Merikanto sävelsi "Kesäillan valssin" nuoruuden mielitietylleen Sally Enrothille, mutta lopulta hän solmi elinikäisen avioliiton 29. elokuuta 1892 Liisa Häyrysen (4. helmikuuta 1869 – 14. maaliskuuta 1949) kanssa. Heidän ainoa lapsensa oli säveltäjä Aarre Merikanto. Tämän poika oli puolestaan kuvanveistäjä Ukri Merikanto. Heidät on kaikki haudattu samaan hautaan Hietaniemen hautausmaalle. Haudalla on vuonna 1927 paljastettu Yrjö Liipolan toteuttama muistomerkki.
Hikaru no go

Hikaru no go () on japanilainen animaatiosarja eli anime, joka perustuu samannimiseen mangaan.
Manga.
Hikaru no go -mangasarja ilmestyi japanilaisessa Shonen Jump -lehdessä vuoden 1998 tammikuusta alkaen vuoden 2003 huhtikuuhun asti. Sarjaa kirjoitti Yumi Hotta ja piirsi Takeshi Obata. Viz Media julkaisi sarjan englanninkielisessä Shonen Jumpissa 2. joulukuuta 2003 - 4. maaliskuuta 2008. Pokkareina Viz Media alkoi julkaista Hikaru no Gota 8. kesäkuuta 2004.
Anime.
Animesarjan tuotti Studio Pierrot ja esitti TV Tokyo ja KIDS STATION. Sarja pyöri 2001-2003 ja sitä tehtiin 75 jaksoa. Vuoden 2004 uudenvuoden spesiaali on jatkoa tv-sarjalle.
Kuudesluokkalainen Hikaru löytää isoisänsä ullakolta vanhan go-laudan, josta hän yrittää pyyhkiä pois veren, kunnes laudasta nousee Fujiwarano Sain haamu, joka oli ollut keisarin go-opettaja. Sai on aiemmin ollut olemassa toisenkin ihmisen "sisällä", nimittäin Honinbo Shusakun. Sai haluaa pelata gota, mutta Hikarulla ei ole minkäänlaista kiinnostusta sitä kohtaan. Sain painostuksesta Hikaru kuitenkin antaa Sai pelaa eräässä go-salongissa kuudesluokkalaisen pojan, Toya Akiran kanssa. Sai voittaa hänet, ja myöhemmin käy ilmi, että poika olisi jo tarpeeksi hyvä tulemaan ammattilaispelaajaksi. Myöhemmin Hikaru antaa Sain pelata gota internetissä, mikä nostaa suuren kohun ammattipelaajien keskuudessa. Hikaru perustaa kouluun oman go-kerhon, mutta päättää ruveta inseiksi ja päästä sitä kautta ammattilaisten sarjaan, jotta pystyisi pelaamaan kilpailijaansa Toya Akiraa vastaan. Kun Hikaru on päässyt inseiksi, Sai alkaa huolehtia, että saako hän itse pelata enää koskaan. Loppujen lopuksi Hikarusta tulee ammattilaispelaaja ja Sai katoaa. Sain katoamisen jälkeen Hikaru lopettaa gon pelaamisen, sillä luulee, ettei saa Saita takaisin jos pelaa gota, mutta pelatessaan go-peliä vastentahtoisesti insei-ystävänsä kanssa hän ymmärtää, että ainoa tapa saada Sai takaisin on pelata mahdollisimman paljon.
Aarre Merikanto

Aarre Merikanto (29. kesäkuuta 1893 Helsinki – 28. syyskuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä. Hän oli Liisa Häyrysen ja säveltäjä Oskar Merikannon poika.
Elämä.
Aarre Merikanto opiskeli musiikkia Helsingissä (1911), Leipzigin konservatoriossa Max Regerin johdolla (1912–1914) ja Moskovassa Sergei Vasilenkon johdolla (1915–1916). Hän koetti oopperan säveltämistä ensimmäistä kertaa 18-vuotiaana. Tuloksena oli Jalmari Finnen librettoon sävelletty yksinäytöksinen ooppera "Helena", joka valmistui alkuvuodesta 1912. Hänen varhaisimmat sävellyksensä olivat romanttisia, mutta 1920-luvulla hän kehitti oman modernistisen tyylinsä.
Aarre Merikanto palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948. Vuodesta 1951 lähtien kuolemaansa saakka hän toimi sävellyksen professorina Sibelius-Akatemiassa, jossa hänen oppilaitaan olivat muiden muassa Einojuhani Rautavaara, Ilkka Kuusisto, Aulis Sallinen, Usko Meriläinen, Jaakko Linjama ja Paavo Heininen.
Vuonna 1957 Merikanto kuuli ensimmäistä kertaa oopperaansa "Juha" (1920–1922), kun sen kolmas näytös esitettiin Yleisradiossa. Ensimmäinen ja toinen näytös radioitiin vuonna 1958, pari kuukautta säveltäjän kuoleman jälkeen. "Juhan" kokonaisensiesitys tapahtui Lahdessa vuonna 1963, minkä jälkeen ooppera on yksimielisesti todettu mestariteokseksi.
Merikannolla oli todettu keuhkosyöpä kesällä 1957, ja hän kuoli sairauteensa syyskuussa 1958.
Kuvanveistäjä Ukri Merikanto (1950–2010) oli Aarre Merikannon poika toisesta avioliitosta.
Musiikki.
Merikanto kehitti nuorena omaperäisen modernistisen tyylin, jolle on vaikea löytää sen enempää kotimaisia kuin ulkomaisiakaan esikuvia. Merikanto loi valtaosan tuotantonsa huippusaavutuksista 1920-luvulla. Näihin kuului muun muassa "Juha"-ooppera (1920–1922). Merikanto oli suvereeni ja värikäs orkesterinkäyttäjä. Teokset olivat tosin aikalaisyleisön ja kriitikoidenkin makuun liian radikaaleja, ja monet niistä jäivät odottamaan kantaesityksiä jopa vuosikymmenien ajaksi. Kansallisromantiikan sokea hyväksyminen 1920-luvulla ainoaksi oikeaksi musiikkityyliksi aiheutti samankaltaisen kohtalon myös Väinö Raitiolle ja Ernest Pingoud’lle. Turhautunut Merikanto kääntyi 1930-luvulla selkeästi perinteisempään ja sovinnaisempaan tyyliin, lähinnä uusklassismiin. Myöhemmin hän tuhosi tai silpoi osan parasta tuotantoaan, mutta sitä on sittemmin saatu restauroiduksi. Merikannon teoksia on restauroinut varsinkin hänen oppilaisiinsa kuulunut Paavo Heininen ja niiden tulkitsijana on tullut tunnetuksi kapellimestari Ulf Söderblom.
Avarakatseinen Merikanto ei ylenkatsonut kevyttä musiikkia. Muistelmakirjassaan Toivo Kärki kertoo, miten sodan jälkeen he olivat tapailleet. Tarkoituksena oli, että Merikanto olisi opettanut Kärkeä, mutta enimmäkseen Kärki vei mukanaan big band -levyjä, joita kuunneltiin ja joista keskusteltiin, yhdessä ”funtsattiin ja analysoitiin”. He olivat tunteneet toisensa musiikin alalla jo ennen jatkosotaa; tähän viittaa kirje, jonka Kärki lähetti Merikannolle Syvärin rintamalta joulukuussa 1942.
Lauri Silvennoinen

Lauri Matti Silvennoinen (13. maaliskuuta 1921 Pielisensuu – 4. heinäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Silvennoinen valmistui arkkitehdiksi vuonna 1949 ja työskenteli aluksi Aravan arkkitehtina sekä 1951–1953 Alvar Aallon arkkitehtitoimistossa. Vuodesta 1953 hänellä oli oma suunnittelutoimisto. Hän on suunnitellut muun muassa Keravan hautausmaan ja sen siunauskappelin (1958) sekä Helsingissä Tammisalon kirkon (1966) ja Roihuvuoren kirkon (1970), jonka Keijo Laine viimeisteli hänen kuoltuaan. Helsingin Pihlajamäkeen Silvennoinen suunnitteli 1960-luvun alkupuolella Saton alueen eli Pihlajamäen eteläosan rakennukset, mukaan lukien kaupunginosan maamerkkinä toimivat tornitalot sekä kansakoulun. Hän oli voittanut Saton vuonna 1960 järjestämän arkkitehtuurikilpailun. Pihlajamäki oli Suomen ensimmäinen asuinalue, jonka rakennuksissa käytettiin täyselementtitekniikkaa, ja Silvennoinen olikin näin yksi elementtirakentamisen uranuurtajista Suomessa. Silvennoinen suunnitteli asuinkerrostaloja myös Tampereen Kalevaan (Kalevankartanon alue) sekä Helsingin Kontulaan ja Mellunmäkeen.
Magnus Lindberg

Magnus Gustaf Adolf Lindberg (s. 27. kesäkuuta 1958 Helsinki) on suomalainen taidemusiikin säveltäjä ja pianisti. Lindberg on modernisti, jonka teoksille on tyypillistä muun muassa monimutkainen rytmiikka ja soittimellinen taituruus. Hän on arvostetuimpia suomalaisia taidemusiikin säveltäjiä. Pianistina Lindberg on erityisesti esittänyt omaa kamarimusiikkiaan sekä toiminut pianokonserttonsa ja "Kraft"-teoksen solistina ja on Paavo Heinisen lisäksi ainoa oman pianokonserttonsa levyttänyt suomalainen säveltäjä. 
Ura.
Lindberg opiskeli sävellystä Einojuhani Rautavaaran ja Paavo Heinisen johdolla Sibelius-Akatemiassa, jossa hän suoritti diplomin 1981. Hän kuuluu Korvat auki -yhdistyksen perustajajäseniin. Lindberg aloitti säveltämisen sarjallisuudesta, mutta on sittemmin siirtynyt vapaampien modernististen ilmaisumuotojen pariin. Lindbergin varhaiset teokset olivat luonteeltaan iskeviä ja karheita, mutta myöhemmin hänen tyylinsä on tullut monivivahteisemmaksi ja hienostuneemmaksi, ja esimerkiksi vuonna 2002 valmistuneessa klarinettikonsertossa on jopa Debussyn mieleen tuovia kuulaita ja ilmeikkäitä sointisävyjä. Lindberg on itse sanonut olleensa ennen kivenhakkaaja, mutta siirtynyt sittemmin savenvalamiseen. Lindberg on tehnyt tilausteoksia muun muassa Berliinin filharmonikoille ja 2008 hänet kutsuttiin New Yorkin filharmonikkojen nimikkosäveltäjäksi säveltämään ja johtamaan omia teoksiaan.
Lindbergin tärkeimpinä sävellyksinä pidetään muun muassa orkesteriteoksia "Kraft", "Kinetics-Marea-Joy", "Aura", "Feria", "Arena", "Cantigas", "Fresco", "Sculpture", "Seht die Sonne", orkesterikonserttoa, pianokonserttoa, sellokonserttoa, klarinettikonserttoa ja viulukonserttoa. Lindbergin suppeahkon kamarimusiikkituotannon ehkä arvostetuin teos on klarinettikvintetto.
Lindbergin vokaaliteoksen "Graffiti" (2009) teksteinä on Pompeijin raunioista löydettyjä latinankielisiä seinäkirjoituksia. 
Lindberg sai vuonna 2010 Suomi-palkinnon. Vuonna 2012 hän sai Pro Finlandia -palkinnon. Elokuussa 2016 Lindbergille myönnettiin valtion viisivuotinen musiikin taiteilijaprofessoriapuraha. Lindbergille myönnettiin vuoden 2023 alusta taiteilijaeläke.
In Plenty and In Time of Need

In Plenty and In Time of Need on Barbadoksen kansallislaulu. Sen on sanoittanut Irving Burgie ja säveltänyt C. Van Roland Edwards. Laulua alettiin esittää Barbadoksen itsenäistyessä 30. marraskuuta 1966.
Aiheesta muualla.
Klusiili

Klusiili eli umpiäänne on äänne, joka syntyy, kun ilmavirta ensin pysäytetään ääntöväylässä ja sitten annetaan sen purkautua äkillisesti. Englannin kielestä lainattua nimitystä "plosiivi" käytetään suomessa vain harvoin. Klusiilin ääntymiseen voi liittyä aspiraatiota.
Klusiilit voivat olla soinnillisia tai soinnittomia. Tavallisimmat soinnittomat klusiilit ovat velaariklusiili [k], alveolaarinen klusiili [t] ja bilabiaalinen klusiili [p]. Niitä vastaavat soinnilliset klusiilit ovat [ɡ], [d] ja [b]. Lisäksi monissa kielissä esiintyy glottaaliklusiili [ʔ]. Muitakin klusiileja on olemassa.
Suomen kielen foneemijärjestelmässä klusiileja ovat /k/, /t/, /d/, /p/ ja glottaaliklusiili. Lisäksi lainattuina muista kielistä suomessa esiintyy sekä /g/ että /b/.
Neste

Neste on yksi aineen olomuodoista. Sulamispisteessä kiinteä aine sulaa ja muuttuu nesteeksi. Nesteessä rakenneosat siirtyilevät, mutta niiden väliset vuorovaikutukset ovat voimakkaampia kuin kaasufaasissa. Aine on nesteenä, kun se on kiehumis- ja sulamispisteiden välissä. Neste on usein pisaroissa tai lammikoissa pintajännityksen vuoksi.
Viskositeetti kuvaa nesteen sisäisen virtauksen vastustuksen voimakkuuden. Ns. "täydellinen neste" tarkoittaa nestettä, jossa ei ole lainkaan kitkaa. Käytännössä tämä tarkoittaisi esim. sitä, että teelusikalla hämmennetty neste teekupissa jatkaisi liikettään ikuisesti tasaantumatta. 
Nesteen kastelevuus riippuu nesteen ja pinnan ominaisuuksista. Esimerkiksi hanhen sulat ja monet muovit ovat hydrofobisia eli vettä hylkiviä. Tällöin vesi jää isoiksi pisaroiksi ja valuu helposti pois. Ihmisen iho on esimerkki hydrofiilisesta pinnasta. Ihon pinnalla vesi leviää ja "liimaantuu" kiinni. Mutta esimerkiksi elohopean pintajännitys on niin suuri, että se ei leviä ja siten kastele ihoa.
Nesteitä voidaan varastoida esimerkiksi altaassa, säiliössä, tynnyrissä, pullossa, purkissa, kanisterissa, ämpärissä, astiassa tai ruukussa.
Glottaalinen klusiili

Glottaalinenklusiili on konsonanttiäänne, joka muodostetaan sulkemalla kokonaan sekä äänihuulirako että rustorako, niin että ilmavirtaus keuhkoista pysähtyy hetkeksi. Päinvastoin kuin muut klusiilit, joilla on sekä soinnillinen että soinniton sarja, glottaaliklusiili voi olla vain soinniton; soinnillinen glottaaliklusiili ei ole foneettisesti mahdollinen, koska fonaatio on mahdoton äänirako suljettuna.
Glottaaliklusiilin merkki kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa muistuttaa pisteetöntä kysymysmerkkiä , mutta jos se ei teknisistä syistä ole käytettävissä, sen korvikkeena voidaan käyttää tavallista kysymysmerkkiä. Joidenkin kielten oikeinkirjoituksessa glottaaliklusiilia merkitään erityisellä kirjaimella tai tarkkeenomaisella merkillä.
Esiintyminen eri kielissä.
Suomen kielessä ja sukukielissä.
Suomen kielessä glottaaliklusiili on verrattain yleinen, vaikka sitä ei merkitä oikeinkirjoituksessa. Se esiintyy useimmissa murteissa rajakahdennuksen yhteydessä vokaalilla alkavien sanojen välissä pitkänä tai vajaapitkänä geminaattana. Esimerkiksi "olla"-verbin imperatiivin yksikön toisen persoonan "ole" fonologinen esitys on , ja lausekkeen "ole aina" fonologinen esitys toteutuu foneettisesti rajakahdennuksena . Varsinkin itämurteissa glottaaliklusiili saattaa esiintyä myös yhdyssanan osien välissä (esim. "linja-auto" ).
Suomensukuisista kielistä võron oikeinkirjoituksessa glottaaliklusiilia merkitään "q"-kirjaimella. Se esiintyy esimerkiksi imperatiivin ja monikon nominatiivin tunnuksena: "võtaq ubinaq" ’ota omenat’, "bussiq" ’bussit’, "kalaq" ’kalat’.
Muissa kielissä.
Englannissa esimerkiksi cockneyn murteessa sananloppuinen "k", "p" tai "t" voi ääntyä pelkkänä glottaaliklusiilina (esimerkiksi "wick" tai "wit" ) tai yhdessä sen kanssa ("hat" ). Myös sanan sisällä etenkin vokaalien välinen "t" tai "tt" voi ääntyä glottaaliklusiilina ("butter" ). Puhekieltä epätäsmällisesti jäljittelevässä kirjoituksessa tällainen glottaaliklusiili voidaan osoittaa heittomerkillä: "wi’ li’l bi’ of bu’er" ("with little bit of butter").
Saksan kielen oikeinkirjoituksessa glottaaliklusiilia ei merkitä, mutta se esiintyy yleensä esimerkiksi etuliitteen loppuvokaalin ja sanajuuren alkuvokaalin välissä: "beachten" .
Tanskassa niin sanottu "stød"-ilmiö lisää glottaaliklusiilin esimerkiksi sanassa "hund" . 
Havaijissa ja eräissä muissa polynesialaisissa kielissä glottaaliklusiilia merkitään tarkkeenomaisella ylösalaisella pilkulla (ʻ) eli ʻokinalla.
Seemiläisissä kielissä, kuten arabiassa ja hepreassa, glottaaliklusiilia merkitään "alef"-kirjaimella, jonka muoto vaihtelee kirjaimiston mukaan. Näitä kieliä latinaistettaessa "alef" korvataan usein tarkkeenomaisella puoliympyrän kaarella (ʾ) tai heittomerkillä.
Maltan kielen kirjoitusjärjestelmässä glottaaliklusiilia merkitään (kuten võroksikin) "q"-kirjaimella.
Glottaalifrikatiivi

Glottaalifrikatiivi eli glottaalinen frikatiivi on hankausäänne, jota puhekielessä nimitetään h-äänteeksi. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa erotellaan äänteen soinniton ja soinnillinen variantti. Suomessa molemmat äänteet esiintyvät saman foneemin allofoneina, jota merkitään kirjaimella H.
Suomessa foneemi /h/ esiintyy sekä sanan alussa että sen sisällä, sisällä sekä tavun alussa että lopussa (h-foneemin tavunloppuinen asema on suomelle ominaista ja muissa kielissä hyvin harvinaista), mutta ei enää sanan lopussa paitsi rajakahdennustapauksissa, joissa rajakahdennuksellista sanaa seuraa h-alkuinen sana. Suomen aiemmat sananloppuiset h:t ovat korvautuneet rajakahdennuksella. 
Suomessa 'h' on yleensä tavallinen soinniton [h]. Vokaalien 'a', 'i' ja 'u' kanssa vokaalia vastaavassa paikassa aiheutetaan kuitenkin hankaushälyä, jotta konsonantti erottuisi: sanassa "paha" on glottaalinen, sanassa "pihi" on palataalinen ja sanassa "puhu" on pyöreä bilabiaalinen heikko frikatiivi. Lisäksi, jos 'h' esiintyy tavussa viimeisenä, kuten sanassa "pihti", on siinä alussa soinnillinen osa. Sanan alkuinen 'h' on usein myös heikko soinniton faryngaalifrikatiivi, etenkin kun seuraava vokaali on 'a'; esimerkiksi "haapa".
Termi glottaalifikatiivi on harhaanjohtava, koska hankaushäly ei synny kurkussa. Soinniton [h] on oikeastaan soinniton vokaali, joka ei artikulaatioltaan eroa ympäröivistä vokaaleista, mutta kurkunpää ei värise. Glottaalifrikatiivin määrittely on tuottanut foneetikoille päänvaivaa. Sillä ei ole prototyyppiä, vaan sen artikulaatioprofiilikuva esittää aina jotakin varianttia. Ensimmäisissä kuvauksissa se sijoitettiin alukkeiden joukkoon, sillä joissakin kielissä se esiintyy ainoastaan sanan alussa. Saksan kielessä h esiintyy kirjaimena muuallakin, mutta se ääntyy h:na vain sanan alussa ja muulloin ilmaisee, että sen edellä oleva vokaali on pitkä. Esimerkiksi sana, joka äännetään [haːn] (suomeksi ”kukko”), kirjoitetaan "Hahn".
Japanissa on vain soinnillinen [ɦ]; esimerkiksi japanin "haha" ”äiti” äännetään [ɦɑɦɑ]. Romaanisista kielistä glottaalifrikatiivi puuttuu lähes kokonaan, vaikka se on edelleen mukana oikeinkirjoituksessa.. Poikkeuksena tästä on romanian kieli, minkä lisäksi joissain espanjan murteissa velaarifrikatiivi [x] on muuttunut [h]-äänteeksi.
Frikatiivi

Frikatiivi eli hankausäänne on obstruenttinen konsonantti, joka syntyy, kun ääntöväylä puristetaan niin kapeaksi, että sen läpi kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Joskus frikatiivit jaotellaan "spiranteiksi" eli "rakoäänteiksi", joita äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi, sekä "sibilanteiksi" eli "kouru-" tai "suhuäänteiksi", joita äännettäessä ilmavirta kulkee kielen muodostamaa kourumaista väylää pitkin. Suomen kielessä esiintyvät spiranteista ja . Sibilanteista taas suomen äännejärjestelmään kuuluu varsinaisesti vain soinniton alveolaarinen frikatiivi , mutta sen lisäksi suomen oikeinkirjoituksessa pyritään huomioimaan joissain vierassanoissa tavattavat soinnillinen alveolaarinen frikatiivi , esimerkiksi sanassa "azeri" [ɑzeri], sekä soinniton ja soinnillinen postalveolaarinen frikatiivi  ja , esimerkiksi sanoissa "šakki" ja "džonkki"  – joista viimeksi mainitussa kirjainyhdistelmä "dž" tarkasti ottaen ääntyy affrikaattana . 
Muissa kielissä frikatiivien kirjo voi olla laajempi. Esimerkiksi v-kirjaimella merkitään usein soinnillista labiodentaalista frikatiivia (esim. ), joka suomalaisittain kuitenkin helposti hahmottuu puolivokaaliksi (vrt.  ).
Muita frikatiiveja:
Kansainvälinen foneettinen aakkosto puhuu glottaalifrikatiivista , vaikka tässä äänteessä ei ole erikseen tuotettua hankaushälyä, vaan artikulaatio on identtinen ympäröivien vokaalien kanssa ja äänne on yksinkertaisesti soinniton. Se on siis soinniton vokaali tai vokaalisiirtymä. Suomen kielessä foneemi ei kuitenkaan aina ole äännearvoltaan foneettisesti , vaan siinä on joissain tapauksissa heikkoa mutta selvää hankaushälyä, esimerkiksi .
Suomen kielen vanhat frikatiivit.
Suomen kielen murteissa ja vanhemmissa muodoissa on ollut frikatiiveja, joita nykykieli ei enää tunne. Äännehistoriassa oletetaan, että soinnittoman dentaaliklusiilin  astevaihteluvastine, jota nykysuomessa edustaa kirjain "d", on alkuaan ollut soinnillinen dentaalispirantti . Vanhassa kirjasuomessa sitä merkittiin "d":llä tai "dh":lla. Vastaavasti soinnittoman velaariklusiilin heikkoasteinen vastine oli alkuaan ilmeisesti soinnillinen velaarispirantti , jota merkittiin "g":llä tai "gh":lla. Joissain lounaismurteissa on nykyisen kirjakielen "ts":ää vastannut kahdentunut soinniton dentaalispirantti , jota jotkut 1500- ja 1600-lukujen kirjoittajat merkitsivät "dz":lla tai "hdh":lla.
Affrikaatat.
Affrikaatoissa kuuluu täyden sulkeuman jälkeen hankaushälyä, joka muistuttaa foneettisesti frikatiivia, mutta affrikaattoja ei yleensä käsitellä klusiilin ja frikatiivin yhdistelmänä, vaan yksittäisenä äänteenä, joka eroaa klusiilista sulkeuman hitaan avautumisen osalta. Vrt. englannin "ch"  (affrikaatta) ja "sh"  (frikatiivi).
Affrikaatta

Affrikaatta on äänne. Affrikaatta muodostetaan muuten samalla tavalla kuin vastaava klusiili, mutta klusiilinen sulkeuma avataan sen verran hitaasti, että sulkeuman jälkeen on kuultavissa voimakasta hankaushälyä. Suomen kielessä ei esiinny affrikaattoja itsenäisinä foneemeina muualla kuin lainasanoissa, mutta muun muassa /ts/-foneemijono (esimerkiksi sanassa "vatsa") saattaa ääntyä (pitkänä) affrikaattana . Ts-affrikaatta esiintyy myös monissa laina- ja slangisanoissa, kuten "tsekata", "tsygä" ja niin edelleen. Joissain lainasanoissa esiintyvät affrikaatat ja .
Affrikaatoiksi lasketaan yleensä vain enemmän tai vähemmän homorgaaniset eli samalta ääntymäpaikalta ääntyvät äänteet ( on alveolaarinen), joten esimerkiksi yhdistelmää ei ole tapana laskea affrikaataksi ( on bilabiaalinen, alveolaarinen).
Kansainvälinen foneettinen aakkosto tarjoaa monia mahdollisuuksia affrikaattojen merkitsemiseen. Yksi mahdollisuus on merkitä peräkkäin klusiilin ja hankausäänteen merkit , mutta tämä tapa ei tuo esiin sitä, etteivät sulkeuma- ja hankausosat ole toisistaan riippumattomia. Tämän voi ilmaista yhdistävällä kaarella tai . Lisäksi kuudelle yleisimmälle affrikaatalle (postalveolaariset, alveolaariset ja palatoalveolaariset) on olemassa omat ligatuurinsa, katso alla. (Näiden käyttöä ei tosin enää suositella.)
Suurimmassa osassa maailman kielistä, joissa affrikaattoja ylipäätänsä on, niitä esiintyy vain koronaalisilla ääntöpaikoilla. Yleisimmät ääntymäpaikat ovat postalveolaarinen ja alveolaarinen.
Affrikaatat.
Alla on lueteltu ennen koronaaliset ja sitten ei-koronaaliset affrikaatat.
Ei-koronaaliset.
Alla olevat äänteet on lueteltu järjestyksessä etisestä, eli suun etuosassa syntyvästä hankausäänestä, takaiseen, eli suun takaosassa syntyvään.
Tatu (nimi)

Tatu on suomalainen miehen etunimi. Nimipäivä on 11. joulukuuta, jolloin on myös Danielin ja Tanelin nimipäivä. Tatu on muunnos heprealaisperäisestä nimestä David, joka tarkoittaa ihailtua tai rakastettua. 
Nimi Tatu on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Suomessa 4 990 miehelle ja muutamalle naiselle. Heistä selvä enemmistö on syntynyt vuoden 1980 jälkeen.
Bentseeni

Bentseeni (C6H6, "bentsoli", "sykloheksatrieeni") on kirkas ja helposti syttyvä neste, joka liukenee heikosti veteen (1,8 g/l 25 °C) ja sillä on miellyttävä ja makeahko tuoksu. Bentseenin leimahduspiste on –11 °C ja itsesyttymislämpötila 498 °C. Bentseeni on aromaattinen hiilivety ja tunnettu karsinogeeni. Sitä esiintyy maaöljyssä ja edelleen bensiinissä, mutta niin vähän, että sitä myös syntetisoidaan paljon. Sellaisenaan sitä käytetään liuottimena. Siitä valmistetaan mitä erilaisimpia aromaattisia yhdisteitä: muun muassa lääkkeitä, muoveja, värejä, räjähteitä, pesuaineita, synteettistä kumia ja kangasta. Bentseeniä käytetään valmistettaessa esimerkiksi etyylibentseenia, kumeenia, sykloheksaania, nitrobentseenia ja klooribentseeneja. Bentseeni on myrkyllistä ja aiheuttaa syöpää, tavallisimmin leukemiaa.
Yhdistettä esiintyy myös kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Bentseenissä on kuuden hiiliatomin muodostama tasomainen rengas, jossa Friedrich Kekulén vuonna 1865 esittämän mallin mukaan puolet sidoksista on kaksoissidoksia ja puolet yksinkertaisia sidoksia. Bentseeni on kuitenkin aivan liian vakaa ollakseen näin monityydyttymätön. Selitys on siinä, että kaksoissidoksissa (p-orbitaaleilla) olevat elektronit ovat jakautuneet tasaisesti sidosten kesken, eli ns. delokalisoituneet, aivan kuten metallisidoksessa. Hiilirenkaan ylä-, ja alapuolella on siis renkaanmuotoinen elektronipilvi. (Ks. kuva: siniset tipat ovat p-orbitaaleja, jotka delokalisoituvat renkaiksi.)
Delokalisaation takia bentseenirengasta on vaikea rikkoa, sillä molekyylin hajottamiseen ei riitä pelkästään yhden kaksoissidoksen purkaminen. Bentseenirenkaan hajottamiseksi rakennetta ylläpitävä delokalisoitunut rengas pitäisi saada purettua kerralla kokonaan. Bentseenin reaktiot ovatkin etupäässä substituutio­reaktioita, joissa sen ulko­kehällä olevat vety­atomit korvautuvat toisilla atomeilla tai atomi­ryhmillä. Nämä substituutiot ovat elektrofiilisiä aromaattisia substituutioita tai nukleofiilisiä aromaattisia substituutioita.
Koska bentseenirengasta voidaan monessa yhteydessä pitää särkemättömänä, se yleensä piirretään kuusikulmioksi, jossa delokalisoitunutta rengasta esittää ympyrä. Bentseenillä esiintyy kuitenkin, joskaan ei kovin herkästi, myös additioreaktioita, joissa yksi kaksois­sidos purkautuu ja sen kohdalle kiinnittyy muita atomeja tai molekyylejä. Esimerkiksi kloorin kanssa se reagoi auringon­valossa muodostaen heksakloorisykloheksaania (C6H6Cl6). Tällöin se siis toimii kuten aineet, joissa kaksoissidokset ovat lokalisoituneet.
Rooibos

Rooibos eli kapinroibospensas eli kapinroibos ("Aspalathus linearis") on kotoperäisenä vain Etelä-Afrikassa kasvava hernekasveihin ("Fabaceae") kuuluva pensas. Rooibos tarkoittaa afrikaansin kielessä ”punapensasta”. Kasvin lehdet saavat hapettamisprosessin myötä hyvin punaisen sävyn. Myös vihreää, hapettamatonta rooibosta tuotetaan, tosin vähemmissä määrin.
Rooiboksen lehdistä valmistetaan kofeiinitonta teenkaltaista juomaa, jolla sanotaan olevan myönteisiä terveysvaikutuksia muun muassa suuren antioksidanttien määrän takia.
Historiaa.
Etelä-Afrikan khoisanit ovat käyttäneet rooibosta vuosisatojen ajan terveysjuomana. Se oli bushmannien käytössä ennen uudisasukkaiden tuloa. Ruotsalainen kasvitieteilijä Carl Peter Thunberg levitti 1770-luvulta alkaen rooibos-tietoisuutta Eurooppaan ja antoi kasville sen tieteellisen nimen.
Eurooppalaiset tutustuivat rooibos-juomaan kylpylöissä 1920-luvulla. Rooiboksen laajamittainen viljely aloitettiin 1930-luvulla. Rooibos toimi korvikkeena, kun teetä ei saanut tuoda Ceylonilta Eurooppaan toisen maailmansodan aikana. Takaisin teehen siirryttiin sodan jälkeen, kun sitä oli taas saatavilla.
Rooiboksen käyttö yleistyi jälleen terveysbuumin myötä 1990-luvulla, jolloin vienti ulkomaille vauhdittui.
Viljely.
Rooibos-pensas kasvaa vain pienellä alueella Etelä-Afrikassa. Kaikki viljelmät sijaitsevat Cederbergin vuoriston ympäröimällä alueella länsirannikolla. Viljelytiloja on noin 500, ja niistä yli puolet toimittaa satonsa Rooibos Ltd. -yhtiölle, jonka kautta kulkee 70 % rooiboksen ulkomaanviennistä. Vuonna 2019 kaikista rooibos-viljelmistä noin kaksi prosenttia on khoisanien hallussa.
Sato korjataan keväisin, ja työ tehdään pääosin käsin. Pensaista kerätään neulasmaiset lehdet ja ohuimmat varret. Ne muuttuvat punaisiksi, kun niitä kastellaan ja niiden annetaan hapettua taivasalla yön yli. Sitten massa levitetään kuivumaan aurinkoon ja steriloidaan höyryssä.
Rooibos juomana.
Rooibos-juoma ei ole teetä vaan teen tapaan haudutettavaa yrttijuomaa. Siihen saadaan runsaasti makeaa ja pähkinämäistä aromia pitkällä hauduttamisella (esimerkiksi 6–10 minuuttia), sillä rooibos ei sisällä tanniineja eikä kofeiinia, jotka tekisivät juomasta kuivakkaa tai kitkerää. Koska juoma ei sisällä piristäviä aineita, se ei myöskään vaikeuta nukahtamista. Rooibos oli Etelä-Afrikassa pitkään köyhien ihmisten juoma.
Matee

Matee ("Ilex paraguariensis") on Etelä-Amerikasta kotoisin oleva pieni puu. Se kuuluu orjanlaakerien ("Ilex") sukuun ja orjanlaakerikasvien ("Aquifoliaceae") heimoon.
Matee voi kasvaa luonnossa jopa 20 metriä korkeaksi, mutta sadonkorjuun helpottamiseksi se leikataan yleensä pensaaksi tai 4–8 m korkeaksi puuksi. Sillä on ainavihannat, kiiltävät tummanvihreät lehdet ja valkoiset kukat, joista tulee keltaiset, punaiset tai mustat marjat.
Käyttö juomana.
Kasvin lehdistä valmistettua teenkaltaista yrttijuomaa myydään nimellä mate, "matee" tai "yerba mate", joka on kasvin espanjankielinen nimi. "Yerba" tarkoittaa yrttiä ja "mate" on peräisin ketšuan kielen sanasta "matí", joka tarkoittaa kurpitsaa. Maten juominen on erityisen tavallista Argentiinassa, Uruguayssa ja Paraguayssa, mutta sitä juodaan myös Chilen ja Brasilian eteläisimmissä osissa. Paraguayssa erityisen suosittua on jääkylmä mate, "tereré".
Koiras

Koiras tai uros on sukupuolisesti erilaistuneilla lajeilla eli eliöillä se sukupuoli, joka tuottaa siittiöitä, joiden tehtävänä on hedelmöittää naaraan tuottama munasolu. 
Koiraan tuottama hedelmöitykseen osallistuva sukusolu on siittiösolu, joka liikkuu pienempikokoisena tapahtumassa enemmän. Siittiön katsotaan tämän vuoksi hedelmöittävän munasolun. Koiraspuolinen yksilö ei voi lisääntyä suvullisesti ellei naaraan sukusoluja ole tavoitettavissa.
Sukupuolen määräytymiselle eri lajeissa ei ole yhtä yhteistä geneettistä tapaa, ja kahden sukupuolen olemassaolo vaikuttaa kehittyneen useita eri kertoja evoluution historiassa. Joillakin eliöillä vain sukusolujen eroavaisuudet erottavat sukupuolen. Nisäkäskoiraalla on X- ja Y-sukupuolikromosomit. Lintukoiraalla on kaksi Z-kromosomia.
Koiraista käytetään myös nimitystä uros varsinkin suurten nisäkäslajien kohdalla.
Naaras

Naaras on eläinyksilö, jonka sukusolut ovat munasoluja. Munasoluksi määritellään lajin suurikokoisin sukusolu. 
Monella lajilla sukupuolen määräävät sukupuolikromosomit. Ihmisnaaraat ja muut nisäkäsnaaraat ovat sukupuolikromosomeiltaan homogameettisia, eli tyypillisesti XX. Nisäkäsnaaras on siis saanut X-kromosomin sekä äidiltään että isältään. Linnuilla ja perhosilla naaras on sen sijaan heterogameettinen, ja sen sukupuolikromosomit merkitään ZW. Kaloilla, matelijoilla ja sammakkoeläimillä naaraiden homogameettisuus ja heterogameettisuus vaihtelevat lajeittain. Joillain lajeilla ei ole lainkaan sukupuolikromosomeja, ja joillain lajeilla sukupuoli määrittyy hautumislämpötilan mukaan. Esimerkiksi alligaattoreilla kehittyy yksinomaan naaraita alle 30 celsiusasteen lämpötilassa, mutta ei koskaan naaraita yli 34 asteen lämpötilassa. Kilpikonnilla on päinvastoin, ja niillä naaraita synnyttää lämmin kehitysympäristö.
Naaras tarvitsee suvullisessa lisääntymisessä koiraan sukusoluja eli siittiöitä hedelmöittämään munasolun. Joidenkin lajien naaraat kykenevät lisääntymään sekä suvullisesti että suvuttomasti (aseksuaalisesti).
Koska naaraat tuottavat suurempia sukusoluja kuin koiraat, ja etenkin koska nisäkkäiden ja joidenkin muidenkin eläinryhmien naaraat tulevat raskaaksi, näiden ryhmien naaraat käyttävät yleensä enemmän aikaa ja vaivaa jälkeläistensä hoitamiseen syntymän jälkeen kuin koiraat.
Useimpien lajien naarailla on vaatimattomamman näköiset sekundaariset sukupuolipiirteet kuin koirailla, koska seksuaalivalinta kohdistuu naaraisiin heikommin kuin koiraisiin.
Aulis Sallinen

Aulis Heikki Sallinen (s. 9. huhtikuuta 1935 Salmi) on kansainvälisesti arvostetuimpia suomalaisia klassisen musiikin säveltäjiä. Hänet tunnetaan erityisesti oopperoistaan.
Ura ja tuotanto.
Sallinen opiskeli Sibelius-Akatemiassa Aarre Merikannon ja Joonas Kokkosen johdolla 1955–1960. Sallinen toimi vuosina 1960–1970 Radion sinfoniaorkesterin intendenttinä ja 1963–1976 Sibelius-Akatemian opettajana. Hänet nimitettiin taiteilijaprofessoriksi 1976, ja hän saattoi ryhtyä vapaaksi säveltäjäksi. Vuonna 1977 hänelle myönnettiin Vantaan kulttuuripalkinto. Hänet on palkittu monilla muitakin tunnustuksilla urallaan.
Oopperasäveltäjänä Sallinen on ensimmäinen kansainvälisen tason suomalainen. Hänen teoksensa "Punainen viiva" on esitetty hyvin menestyksekkäästi muun muassa New Yorkin Metropolitanissa, ja "Kullervo" kantaesitettiin Los Angelesissa. "Kuningas lähtee Ranskaan" oli Suomen Kansallisoopperan ja Lontoon Covent Gardenin yhteistilaus. Sallinen on kirjoittanut useimmat oopperalibrettonsa itse, mutta teki aiemmin yhteistyötä Paavo Haavikon kanssa. Oopperoiden lisäksi Sallisen tuotantoon kuuluu muun muassa kahdeksan merkittävää sinfoniaa, sello-, viulu-, huilu- ja käyrätorvikonsertot sekä useita kamarimusiikkiteoksia, kuten kuusi jousikvartettoa ja pianokvintetto.
Aulis Sallinen toimi Sibelius-Akatemian sävellyksenopettajana. Hänen sävellysoppilaistaan mainittakoon Jouni Kaipainen ja Herman Rechberger.
Säveltäjänä Sallinen on selkeäpiirteinen ja tarkoituksenmukainen. Se ilmenee tarpeettomien tehokeinojen karttamisena ja sävellysten toimivuutena: teos on kirjoitettu esitettäväksi ja esittäjien mahdollisuudet huomioon ottavaksi. Vielä tärkeämpi piirre Sallisen tuotannossa on rehellisyys ja musiikillisten arvojen kunnioitus.
70-vuotispäivänsä tienoilla keväällä 2005 Sallinen julkaisi muistelmallisiakin aineksia sisältävän esseekokoelman "Sadepäivän kirjoituksia". Vuonna 2015 julkaistiin hänen päiväkirjansa vuosilta 1981–2015.
Yksityiselämä.
Sallinen avioitui vuonna 1955 Pirkko Ainikki Holvisolan (1935–1997) kanssa. Avioliitosta syntyi neljä lasta. Sallisen toinen puoliso on vuodesta 1999 ollut oopperalaulaja Maija Lokka.
Venäjän vallankumous (täsmennyssivu)

Venäjän vallankumouksella voidaan viitata useisiin tapahtumiin:
* Helmikuun vallankumous, maaliskuussa 1917
* Lokakuun vallankumous, marraskuussa 1917
Elektroninen häirintä

Elektroninen häirintä on osa elektronista vaikuttamista ja siis osa elektronista sodankäyntiä. Elektronisella häirinnällä estetään tai vaikeutetaan vastustajan sähkömagneettisen spektrin käyttöä omalla elektronisella lähetyksellä, häirintälähettimellä. Kun häirintä päättyy, kohdelaitteen toiminta palautuu normaaliksi, toisin kuin elektronisessa tuhoamisessa.
Elektroninen häirintä kohdistuu vastaanottimeen. Tästä syystä tutkien ja radioiden häirinnässä on merkittävä ero: tutkassa vastaanotin on (useimmiten) lähettimen yhteydessä. Radion lähettäessä ei aina varmasti tiedetä, missä häirittävä lähetin oikeasti on.
Elektronisen häirinnän lajeja ovat:
Moolitilavuus

Moolitilavuus (tunnus Vm) ilmoittaa kemiassa, kuinka suuren tilavuuden yksi mooli ainetta vie. Se voidaan laskea jakamalla aineen moolimassa tiheydellä. Moolitilavuuden yksikkö on SI-järjestelmässä m3/mol. 
"Standardimoolitilavuus" tarkoittaa tilavuutta, joka on yhdellä moolilla ideaalikaasua lämpötilassa 273,15 K (0 °C) ja paineessa 101 325 Pa (1 atm). Standardimoolitilavuus on 0,022414 m3 mol−1 eli 22,41 l/mol.
Vetykaasun moolitilavuus samassa paineessa ja lämpötilassa on 22,43 l/mol, mikä on hyvin lähellä ideaalikaasun arvoa. Ammoniakin vastaava moolitilavuus on 22,08 l/mol.
Isostasia

Isostasia on hydrostaattisen tasapainon kaltainen tasapainotila kiinteän Maan pintakerroksen alla eri Maan osissa. Periaate on se, että jos tutkitaan pystysuunnassa Maan pinnalta alaspäin ulottuvaa patsasta, on sen kokonaismassa tiettyyn syvyyteen (ns. "kompensaatiosyvyys") saakka vakio, ts. sama mantereen ja meren, alangon ja vuoriston alla.
Ranskalainen geodeetti Pierre Bouguer huomasi Etelä-Amerikassa, että Andien vuoristo aiheutti paikallisen luotiviivan taipumista vuoristoon päin; hän ymmärsi tämän olevan Newtonin yleisen gravitaatiolain mukaista vuoriston massojen painovoimavaikutusta. Kun hän yritti arvioida tämän vaikutuksen suuruutta, hän huomasi yllätyksekseen, että havaittu efekti oli alle puolet teoreettisesta.
Intiassa Sir George Everest huomasi saman ilmiön Himalajan tapauksessa. Syy on se, että vuoristo koostuu merenpinnan yläpuolella olevista vuoristomassoista, mutta myös merenpinnan alapuolella olevasta ns. "juuresta". Tämä juuri koostuu samanlaisesta graniitista kuin vuori, ja tämä materiaali on kevyempää kuin ympäröivän Maan vaipan aine. Vuoristo siis "kelluu" vaipan päällä. (Tästä voisi saada sellaisen vaikutelman, että Maan vaippa olisi sulaa magmaa; näin ei kuitenkaan ole. Se on terästä kovempaa ja johtaa seismisiä S-aaltoja, johon vain kiinteä materiaali pystyy, mutta se on kykenevä hitaaseen plastiseen deformaatioon.)
Ilman isostasiaa Maan painovoimakenttä olisi paljon epäsäännöllisempää. Kompensaation ansiosta painovoima-anomaliat asettuvat maailmanlaajuisesti nollan ympäri. Vaihteluväli riippuu alueelta, tasangoilla se on kymmeniä, vuoristoissa satoja milligalleja (mGal). Ainoastaan paikoista, jotka eivät ole isostaattisessa tasapainotilassa – muun muassa valtamerten syvänteet – löytyy systemaattisen suuria painovoima-anomalioita.
Isostasia selittää myös Fennoskandian postglasiaalista maannousua. Jääkauden aikana jopa 2 km paksun mannerjäätikön massa oli painanut maan kuorta alas: kun jää suli noin 11 000 vuotta sitten, alkoi ensin nopea, sitten hidastuva muodonpalautusliike, joka on jatkunut näihin päiviin saakka. Vastaavia maannousualueita on muun muassa Kanadassa ja Siperiassa.
Helsingissä Geodeettisella laitoksella toimi vuodesta 1936 1950-luvulle Geodesian maailmanliiton (IAG:n) "Isostaattinen laitos", johtajanaan V. A. Heiskanen.
Aarno Ruusuvuori

Aarno Emil Ruusuvuori (14. tammikuuta 1925 Kuopio – 22. helmikuuta 1992 Helsinki) oli tunnetuimpia 1960–1980-luvun arkkitehteja Suomessa. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1951 arkkitehdiksi ja tuli myöhemmin professoriksi. Hän työskenteli vuosien varrella monissa arkkitehtitoimistoissa ja perusti myöhemmin oman toimistonsa. Hän toimi pitkään myös Teknillisessä korkeakoulussa opetustehtävissä. 
Ruusuvuori tunnetaan moderneista töistään. Kuuluisin näistä on Hyvinkään kirkko (1961). Muita hänen suunnittelemiaan kirkkoja ovat Huutoniemen kirkko Vaasassa (1964) sekä Tapiolan kirkko Espoossa (1965). Hän suunnitteli myös Hyvinkään Rauhanummen hautausmaan kappelin (1972). Kirkkojen lisäksi Ruusuvuori suunnitteli monia yksityisasuntoja, toimistorakennuksia ja muita rakennuksia. Rakennusmateriaalina hän käytti betonia ja puuta.
Hyvinkään kirkko toi Ruusuvuorelle paljon kansainvälistä mainetta. Kirkon geometrinen muoto perustuu kahteen erikokoiseen, vastakkain asetettuun tetraedriin. Toisiinsa liittyvinä ne luovat talosta pyramidia muistuttavan monumentaalisen teoksen. Rakennuksen pohjakaava muodostuu kahdesta kolmiosta, joista pienempi on sakasti ja suurempi on itse kirkkosali. Yhdessä ne muodostavat epäsäännöllisen nelikulmion. Kolmioaihe toistuu kirkkosalissa monin tavoin. Kirkkosalin yläosassa ja alttarin vieressä on ikkunat, joista tuleva valo korostaa rakennuksen muotoja. Hyvinkään kirkkoon piirtämiään muotoja Ruusuvuori käytti myöhemminkin: selkeä rakenteellinen ajattelu yhdistettynä pelkistettyyn, askeettisen runolliseen muotokieleen.
Ruusuvuoren suunnittelema Mikkelin poliisitalo on minimalistisen betoniarkkitehtuurin taidonnäyte. Mittavin Ruusuvuoren työ on Helsingin kaupungintalokorttelien saneeraus, joka kaikkine vaiheineen kesti lähes 30 vuotta (1961–1988). Ulkomailla toteutettuja Ruusuvuoren töitä ovat esimerkiksi Etiopian Addis Abebaan rakennettu kolmen tornitalon kompleksi Real Estate Development Center Building (1976), Sveitsin Grenolier’n Stünkel-talo (1972) ja Tukholman ateljee Klingspor (1983).
Ruusuvuori voitti Tampereen Hervannan yleissuunnitelmakilpailun 1968, mutta myöhemmin Tampereen kaupungin virkamiehet paljolti vesittivätkin Ruusuvuoren suunnitelman kompromisseillaan, mistä Ruusuvuori pahoitti mielensä.
Ruusuvuori oli "Arkkitehti"-lehden päätoimittaja 1956–1957 ja Suomen rakennustaiteen museon johtaja kahteen otteeseen, vuosina 1975–1978 ja 1983–1988. Museon johtamisen välissä olleen viisivuotiskauden 1978–1983 hän oli taiteilijaprofessorina.