tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Patentti- ja rekisterihallitus

Patentti- ja rekisterihallitus (PRH, ruots. "Patent- och registerstyrelsen") on Suomen valtion virasto, joka ylläpitää kaupparekisteriä, yrityskiinnitysrekisteriä, yhdistysrekisteriä ja säätiörekisteriä sekä myöntää patentteja, hyödyllisyysmalleja, mallioikeuksia, tavaramerkkejä ja LEI-tunnuksia. PRH myös rekisteröi yritysten tilinpäätöksiä, huolehtii tilintarkastajien hyväksymisestä ja valvonnasta sekä valvoo säätiöitä ja tekijäinoikeuden yhteishallinnointia. PRH ylläpitää yhdessä verohallinnon kanssa yritys- ja yhteisötietojärjestelmää, YTJ:tä. PRH:n yhteydessä toimii teollisoikeusasiamieslautakunta, joka vastaa teollisoikeudellisia toimeksiantoja hoitavien asiamiesten auktorisointimenettelystä. PRH:n yhteydessä toimii ratkaisutoiminnassaan itsenäinen tilintarkastuslautakunta. PRH on kansainvälisten PCT-patenttihakemusten uutuustutkimusviranomainen (ISA) ja patentoitavuuden esitutkimusviranomainen (IPEA). PRH:ssa työskentelee noin 400 työntekijää. PRH kuuluu työ- ja elinkeinoministeriön (TEM) hallinnonalaan.
Historia.
Edeltäjien aika.
Suomen patenttijärjestelmä alkoi kehittyä vuonna 1835 perustetun manufaktuurijohtokunnan aikana. Se antoi patenttihakemuksista lausuntoja senaatille, hallinnoi patentteja ja valvoi niiden käyttöä sekä säilytti patenttiasiakirjoja. Koska patenttilainsäädäntöä ei alkuun ollut, sovellettiin patenttien myöntämisessä Ruotsin vuoden 1739 privilegiojulistusta. Asetus patenteista annettiin viimein 30.3.1876. Sen mukaan patentit olivat voimassa kolmesta kolmeentoista vuotta.
Manufaktuurijohtokunnan tehtävät siirrettiin vuonna 1885 uudelle teollisuushallitukselle, joka korvattiin vuoden 1918 lopussa kauppa- ja teollisuushallituksella. Sen aikana annettiin 11.2.1889 asetus tavaramerkeistä ja tavaramerkkirekisteristä, 2.5.1895 kaupparekisteristä ja 21.1.1898 patenttirekisteristä, jotka kaikki määrättiin kyseisen viraston ylläpidettäviksi. Kauppa- ja teollisuushallitus lakkautettiin vuoden 1926 alussa, jolloin patentti-, tavaramerkki- ja kaupparekisteriasiat siirrettiin kauppa- ja teollisuusministeriöön. Siirto toteutettiin hallinnollisen päällekkäisyyden poistamiseksi. Pian kuitenkin havaittiin etteivät tehtävät sopineet hyvin ministeriölle, ja itsenäisen viraston uudelleenperustaminen tuli ajankohtaiseksi.
Patentti- ja rekisterihallitus.
Nykyinen Patentti- ja rekisterihallitus perustettiin vuonna 1941, ja sitä koskeva laki ja asetus tulivat voimaan 1.1.1942. Suomen ensimmäinen patenttilaki annettiin 7.5.1943, jolloin patenttien voimassaoloaika määrättiin 17 vuodeksi. Laki uusittiin vuoden 1968 alussa. 1990-luvulta alkaen viraston toiminta on kansainvälistynyt ja työ lisääntynyt huomattavasti Suomen EU-jäsenyyden seurauksena. Säätiö- ja yhdistysrekisterin ylläpito siirrettiin Patentti- ja rekisterihallitukselle vuonna 1995.
Patentti- ja rekisterihallitus kuuluu nykyisin työ- ja elinkeinoministeriön konserniin ja on tulosohjattu ja tulosbudjetoitu virasto. Se kerää toimintansa kustannuksia vastaavat tulot pääosin asiakkaitten palvelumaksuina.
John Churchill, Marlborough’n herttua

John Churchill, 1. Marlborough’n herttua, Mindelheimin prinssi, KG, PC (26. toukokuuta 1650 – 16. kesäkuuta 1722), KG, PC, oli englantilainen sotapäällikkö, arvoltaan kenraali ja valtiomies, joka toimi kaikkiaan viiden eri hallitsijan alaisuudessa. Hän aloitti alhaisena paašina Stuart-suvun hovissa ja palveli Jaakkoa, Yorkin herttuata 1670-luvulla ja 1680-luvun alussa ansaiten sotilaallisia ja poliittisia ylennyksiä rohkeutensa ja diplomaattisten taitojensa johdosta. Churchillin rooli Monmouthin kapinan kukistamisessa vuonna 1685 auttoi Jaakon valtaistuimelle, mutta vain kolmea vuotta myöhemmin hän hylkäsi katolisen suosijansa protestanttisen hollantilaisen Vilhelm Oranialaisen tähden. Vilhelmin kruunajaisissa hänelle myönnettiin kunnianosoituksena alaisuudestaan Marlborough’n kreivinarvo. Hän sai lisähuomioita palveluksistaan yhdeksänvuotisessa sodassa, mutta jatkuvat syytteet jakobitismista aiheuttivat hänen erottamisensa ja väliaikaisen vangitsemisensa Toweriin. Marlborough saavutti valtansa huipun vasta kuningatar Annan noustua valtaistuimelle vuonna 1702, jolloin hän hankki maineensa ja rikkautensa.
Churchillin avioliitto Annan hyvän ystävän, kiivasluonteisen Sarah Jenningsin kanssa varmisti Marlborough’n nousun ensin brittiarmeijan kenraalikapteeniksi ja sitten herttuaksi. Hänestä tuli liittoutuneiden tosiasiallinen ylipäällikkö Espanjan perimyssodassa, ja hänen voittonsa Blenheimin (1704), Ramilliesin (1706), Oudenarden (1708) ja Malplaquet’n (1709) taisteluissa varmistivat hänen paikkansa historiassa yhtenä Euroopan suurimmista sotapäälliköistä. Mutta hänen vaimonsa myrskyisä suhde kuningattareen ja tämän hovista erottaminen olivat keskeinen osa hänen omaa tuhoaan. Jouduttuaan Annan epäsuosioon ja Tory- ja Whig-puolueiden väliin, Marlborough, joka oli tuonut loistoa ja menestystä Annan valtakauteen, joutui eroamaan virastaan, minkä jälkeen hän lähti vapaaehtoisesti maanpakoon. Hän palasi Englantiin ja vaikutusvaltaan Hannover-suvun aikana Yrjö I:n valtaannousun myötä vuonna 1714.
Marlborough’n kyltymätön kunnianhimo teki hänestä rikkaimman kaikista Annan alaisista. Hänen perheyhteytensä liittivät hänet Euroopan politiikan verkostoihin (hänen siskostaan Arabellasta tuli Jaakko II:n rakastajatar ja heidän poikansa, Berwickin herttua, nousi yhdeksi Ludvig XIV:n suurimmista marsalkoista). Hänen johtajuutensa liittoutuneiden armeijassa vahvisti Britannian esiintulemista ensiluokkaisena suurvaltana. Hän ylläpiti onnistuneesti yhtenäisyyttä liittoutuneiden kesken, siten osoittaen diplomaattisia taitojaan. Kymmenen perättäisen sotaretken läpi Espanjan perimyssodassa, Marlborough piti epäsopuista liittoumaa koossa silkan pakottavan luonteensa kautta ja nosti brittiarmeijan aseman tasolle jollaista ei oltu nähty sitten keskiajan. Vaikka hän ei lopulta saanut aikaan täyttä antautumista vihollisiltaan, hänen voittonsa mahdollistivat Britannian nousun pienestä vallasta suurvallaksi, varmistaen maan kasvavan vaurauden läpi 1700-luvun.
Suomen kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö

Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö oli aikaisemmin yksi Suomen valtioneuvoston ministeriöistä. 
Historia.
Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriötä edelsi vuonna 1892 perustettu senaatin kulkulaitostoimikunta. Toimituskunnasta tuli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö vuonna 1918.
Ministeriö jakautui yleiseen osastoon, ilmailuosastoon, tieliikenneosastoon ja työvoima-asiain osastoon. Sen alaisia virastoja ja laitoksia olivat muun muassa Arava, rakennushallitus, rautatiehallitus, posti- ja lennätinhallitus ja tie- ja vesirakennushallitus sekä valtionyhtiöt Aero Oy, VAPO ja Yleisradio. Ministeriön toimialaan, sen työvoima-asiain osastoon, kuului myös ammatinvalinnanohjaus. Jatkosodan aikana ministeriölle kuului lisäksi kaikkia 16–60-vuotiaita henkilöitä koskeneen yleisen työvelvollisuuden johto. Vuosina 1941–1949 ministeriöön kuului myös rakentamista valvonut kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasian osasto (KYMRO).
Ministeriö jaettiin vuonna 1970 kahtia, jolloin syntyivät liikenneministeriö (nykyinen liikenne- ja viestintäministeriö) ja työvoimaministeriö (sittemmin työministeriö, nykyisin osa työ- ja elinkeinoministeriötä).
Ministerit.
Vuodesta 1970 lähtien kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriötä vastaavia asioita ovat hoitaneet liikenne- ja viestintäministeriön (aluksi liikenneministeriö) ja työministeriön (aluksi työvoimaministeriö, nykyinen työ- ja elinkeinoministeriö). Viimeinen "kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri" Paavo Aitio jatkoi Koiviston I hallituksessa liikenneministerinä ja "ministeri kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri" Veikko Helle työvoimaministerinä.
Eliza Dushku

Eliza Patricia Dushku (s. 30. joulukuuta 1980 Boston, Massachusetts) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esittänyt pääroolia televisiosarjoissa "Pelastaja" ja "Dollhouse", minkä lisäksi hänet tunnetaan roolistaan vampyyrintappaja Faithinä sarjoissa "Buffy, vampyyrintappaja" ja "Angel".
Televisiotöiden ohella Dushku on esiintynyt myös elokuvissa. Läpimurtoroolit olivat Leonardo DiCaprion ja Robert De Niron tähdittämä "Tämän pojan elämä" vuonna 1993 ja Arnold Schwarzeneggerin "Tosi valheita" vuonna 1994. Myöhemmin Dushku on näytellyt muun muassa elokuvissa "Anna palaa!", "The New Guy", "Jay and Silent Bob Strike Back", "Murhaajan merkki" ja "Ihmisjahti". Hän on myös esiintynyt Simple Planin ”I’m Just a Kid” -musiikkivideolla ja Nickelbackin ”Rockstar”-musiikkivideolla.
Dushkun isä on albanialainen ja äiti tanskalainen. Hänellä on kolme veljeä: Aaron, Ben ja Nate. Dushku on taustaltaan mormoni, mutta teini-iästä lähtien hän on ottanut etäisyyttä liikkeestä muun muassa suvaitsevaisuuskysymysten vuoksi.
El Niño

El Niño on merivirran ajoittainen muuttuminen Tyynellämerellä. Ilmanpaine nousee Tyynenmeren länsiosassa, pasaatituulet laantuvat, ja siitä seuraa meren pintaveden lämpeneminen Tyynenmeren itäosassa päiväntasaajan tienoilla. Lämpeneminen ilmenee 2–7 vuoden jaksoissa (tavallisimpia ovat 3–4 vuoden jaksot), ja kukin lämmin kausi kestää vuoden tai puolitoista vuotta. Ilmiö aiheuttaa monenlaisia vaikutuksia Etelä-Amerikan, Kaakkois-Aasian ja muiden tropiikin lähialueiden säähän. Se vaikuttaa merkittävästi myös Tyynenmeren rannikoiden elinkeinoihin, erityisesti kalastukseen.
Päinvastainen poikkeama normaalitilasta on "La Niña", jolloin Tyynenmeren päiväntasaajanläheisillä osilla on keskimääräistä kylmempää vettä. Ilmakehän osuus ilmiöstä on nimeltään "eteläinen heilahtelu", ja koko ilmiötä kutsutaan lyhenteellä ENSO (El Niño – Southern Oscillation).
Nimitys.
Nimitys "El Niño" tulee espanjankielisestä Jeesus-lasta tai poikalasta tarkoittavasta sanasta. Sääilmiö sai tämän nimen, koska meriveden lämpenemiset usein havaittiin joulun aikoihin. "La Niña" puolestaan tarkoittaa "pikku tyttö", joka tuo kylmää ravinnepitoista vettä vesieliöille ja lisää kalakantaa.
Historia.
El Niñon havaitsivat ensimmäisinä Perun ja Ecuadorin kalastajat, kun Tyynenmeren rannikolle tuli poikkeuksellisen lämmintä vettä.
El Niño on ilmennyt muun muassa vuosina 1986–1987, 1991–1992, 1993, 1994, 1997–1998, alkuvuodesta 2007 ja 2015-2016. Loppuvuonna 1997 lämpeneminen oli erityisen voimakasta. Kylmä jakso La Niña havaittiin suhteellisen heikkona vuosina 1995–1996 ja erityisen vahvana joulukuussa 1998.
El Niñon vaikutukset.
Kun El Niño ei ole käynnissä, Tyynenmeren pasaatituulet puhaltavat trooppisen meren poikki idästä länteen. Tuulet painavat lämmintä pintavettä meren länsiosaan, ja meren pinta on Indonesiassa noin puoli metriä korkeammalla kuin Etelä-Amerikan rannikolla. Itäisellä Tyynellämerellä nousee syvältä pintaan viileätä ja ravinteikasta vettä. Tämä kasvattaa alueen kalapopulaatioita, jotka puolestaan ovat tärkeä ravinnonlähde sekä ihmisille että merilinnuille. Meren pintalämpötila Etelä-Amerikan rannikolla on noin kahdeksan astetta alempi kuin Tyynenmeren länsiosassa. Sadetta on runsaasti läntisellä lämpimällä alueella, ja itäisellä Tyynellämerellä on suhteellisen kuivaa.
El Niñon aikana pasaatituulet laantuvat. Tämä johtaa meren pintalämpötilojen laskuun Tyynenmeren länsiosassa ja vastaavasti lämpötilojen nousuun Tyynenmeren itäosassa. Samalla ravinteikkaan veden ylösvirtaus Etelä-Amerikan rannikolla heikkenee, millä puolestaan on laaja vaikutus alueen ravintoketjuihin. Tyynenmeren päällä olevan suuren lämpimän ilmamassan jääminen tavallista idemmäksi aiheuttaa muutoksia säähän myös muualla maapallolla. Yksi esimerkki tästä on muutokset trooppisten hirmumyrskyjen runsaudessa ja reiteissä Atlantilla.
El Niñon muita tunnettuja vaikutuksia ovat muun muassa sateiden lisääntyminen Pohjois- ja Etelä-Amerikassa, mikä on toisinaan aiheuttanut tuhoisia tulvia. El Niño on myös aiheuttanut kuivuutta läntisen Tyynenmeren maissa, mikä puolestaan on ollut osatekijänä laajoissa maastopaloissa Australiassa.
Susan Sontag

Susan Sontag, alun perin "Rosenblatt", (16. tammikuuta 1933 – 28. joulukuuta 2004 New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija, esseisti ja ihmisoikeusaktivisti.
Lapsuus.
Susan Sontagin vanhemmat olivat turkiskauppiaita Kiinassa. Äiti kävi synnyttämässä Susanin New Yorkissa jättääkseen hänet sitten sukulaisille. Kun Susanin isä kuoli vuonna 1938, äiti muutti takaisin Yhdysvaltoihin, jossa hän yhdessä Susanin kanssa muutti Tucsoniin Arizonassa, koska Susan sairasti astmaa. Sieltä he muuttivat Los Angelesiin. Myöhemmin Susan otti isäpuolensa sukunimen Sontag.
Susan Sontag meni naimisiin sosiologi Philip Rieffin kanssa 17-vuotiaana. Heidän poikansa syntyi vuonna 1952. Kirjailija Benjamin Moser sai Pulizer-palkinnon Susan Sontagin elämäkerrasta (2019). Hän väitti, että Sontag oli huono äiti ja kohteli julmasti parisuhdekumppaneitaan.
Sontag oli erittäin vaikutusvaltainen intellektuelli, maan ”viimeinen suuri kirjailijatähti”, ”mytologisoitu nero”, "Helsingin Sanomat" kuvaa. Sontag kärsi eri syövän muodoista yli kolme vuosikymmentä ja kuoli 71-vuotiaana leukemiaan. 1980-luvulta lähtien hän eli parisuhteessa valokuvaaja Annie Leibovitzin kanssa.
Tunnustukset.
Vuonna 2000 Sontag sai Yhdysvaltain arvostetuimman kirjallisuuspalkinnon National Book Awardin romaanistaan "In America".
Pyhä Kinga

Pyhä Kinga (myös Kunigunda, Cunegunda, unk. "Árpád-házi Szent Kinga," puol. "Świȩta Kinga;" 5. maaliskuuta 1224, Esztergom, Unkari – 24. heinäkuuta 1292, Stary Sącz, Puola) oli Unkarin kuningas Béla IV:n tytär, Puolan Bolesław V:n vaimo, fransiskaaninunna ja pyhimys.
Elämä.
Kinga oli Unkarin kuningas Béla IV:n ja hänen puolisonsa, Nikean keisarin Theodoros I Laskariksen tyttären Marian vanhin lapsi, yksi lukuisista Unkarin Árpád-dynastiasta nousseista pyhimyksistä. Hänen nuorempi sisarensa oli Unkarin Pyhä Margareta (Margit), hänen tätinsä (isänsä sisar) Unkarin ja Thüringenin Pyhä Elisabet. Myös Kingan ja Margitin sisaret Jolán (Jolanta) ja Konstancia (Constantia) julistettiin kuoltuaan autuaaksi.
Vuonna 1238 Kinga kihlattiin setänsä, prinssi Kálmánin puolalaisen vaimon Salomean ehdotuksesta Krakovan ja Sandomierzin herttuan Bolesław V Ujon kanssa ja lähetettiin Puolan hoviin oppimaan maan kieltä ja tapoja. Vuonna 1239 Kinga ja Bolesław vihittiin, mutta legendan mukaan he vannoivat ikuista siveyttä ja elivät neitseellisessä avioliitossa. Liitosta ei siis syntynyt lapsia.
Vuonna 1241 Kinga joutui pakenemaan mongolien hyökkäystä Unkarin kuningaskunnan alueella, nykyisessä Slovakiassa sijaitsevaan Podoliniin (Podolínec) ja edelleen Czorsztynin linnaan. Mongolihyökkäyksen jälkeen hän vieraili Unkarissa ja sai isältään mukaansa kaivostyömiehiä, joiden avulla hän vuonna 1251 käynnisti Wieliczkan suolakaivosten toiminnan.
Kinga perusti Stary Sącziin fransiskaani- eli klarissalaisnunnaluostarin, jonne hän vetäytyi miehensä kuoltua 7. joulukuuta 1279. Vuodesta 1284 hän toimi luostarin abbedissana. Vuonna 1287 hän joutui luostarisisartensa kanssa jälleen pakenemaan mongolien hyökkäystä ja sen jälkeen rakennuttamaan hävitetyn luostarin uudelleen. Kinga kuoli Stary Sączin luostarissa 10 kuukautta kestäneen sairauden jälkeen 1292.
Kultti ja jälkimaine.
Kingan kuoleman jälkeen Stary Sączin luostarista tuli suosittu pyhiinvaelluspaikka. Paavi Aleksanteri VIII julisti Kingan autuaaksi vuonna 1690, paavi Innocentius XII yhdeksi Puolan suojeluspyhimyksistä vuonna 1695, ja vuonna 1999 puolalainen paavi Johannes Paavali II kanonisoi hänet.
Kinga on paitsi Puolan ja Liettuan suojeluspyhimys myös erityisesti suolankaivajien suojelija. Wieliczkan historiallisessa suolakaivoksessa on 1800-luvulla kaivettu Kingan kappeli, jossa on Kingaa esittävä suolaveistos. Suolakaivokseen liittyy legendoja Kingan ihmeteoista, kuten tämä:Tarun mukaan Kinga Unkarissa vieraillessaan kävi isänsä seurassa myös Karpaateilla katsomassa Máramarosin (Maramureş, nyk. Romanian ja Ukrainan rajaseudulla) suolakaivoksia ja pyysi isältään yhtä kaivoskuilua lahjaksi Puolaan vietäväksi, että hänen köyhät puolalaiset alamaisensakin saisivat osansa suolarikkaudesta. Isä-kuninkaan annettua luvan Kinga otti vihkisormuksen sormestaan ja pudotti sen kaivoskuiluun. Kun Wieliczkan suolakaivokset myöhemmin avattiin, ensimmäisestä löydetystä suolaesiintymästä löytyi kuningattaren sormus.
Käyrätorvi

Käyrätorvi () on vaskipuhaltimiin kuuluva soitin. 
Käyrätorvi on kehittynyt asteittain varhaisista metsästystorvista. Torven putkiston pituus on 3–5 metriä. Luonnontorven viritystä vaihdettiin lisäämällä ja poistamalla eri pituisia putkia, mutta nykyaikaisessa torvessa sama tehdään venttiilien avulla. Torven pituutta lyhentämällä viritys nousee, ja pidentämällä viritys saadaan matalammaksi. Myös ansatsi eli huuliote vaikuttaa äänen korkeuteen. Nykyään putket täytyy irrottaa vain vesihöyrystä tiivistyneen veden poistamiseksi. 
Soittaminen.
Käyrätorvea soitetaan siten, että venttiilejä säädetään vasemmalla kädellä ja oikea käsi työnnetään kevyesti kellon sisään, muutoin käyrätorvesta soitetut äänet saattavat olla epästabiileja. Käyrätorvessa on 3 tai joskus 4 venttiiliä, kuten trumpetissakin. Trumpetissa kuitenkin käytetään yleisimmin pumppuventtiileitä, kun taas käyrätorvessa nykyään on usein sylinteriventtiilit. Tuplatorvissa on myös neljäs venttiili, jolla saadaan normaalisti f-viritteinen torvi b-viritteiseksi. Käyrätorvesta pidellään kiinni siten, että vasen käsi pitelee soitinta pikkusormella venttiilien alapuolelta. Oikea käsi on kelloon työnnettynä, mutta ei sen sisällä, ääntä tukkivasti. Käyrätorvi on melko painava soitin pienimmille, koska sitä on pideltävä kiinni käsien varassa. Nuoremmille soittajille on myös pienempiä torvia, joita voi soittaa istualtaan torvi polven varassa. On valmistettu myös tankoja, joilla soitin tuetaan suoraan lattiaan.
Musiikkia käyrätorvelle.
On huomattava, että nykyisenkaltainen käyrätorvi on kehittynyt useassa vaiheessa metsästystorvesta. Esimerkiksi Johann Sebastian Bachin Brandenburgilaisten konserttojen, Georg Philipp Telemannin konserttojen tai Wolfgang Amadeus Mozartin Käyrätorvikonserttojen aikaan nykyistä käyrätorvea venttiileineen ei ollut vielä olemassa. Esimerkiksi barokkiajan teokset on voitu säveltää käyrätorvea edeltäville torvimalleille kuten luonnontorvelle.
Sveitsin lippu

Sveitsin lippu ja vaakuna ovat Sveitsin valtiolliset tunnukset. Ne perustuvat Schwyzin kantonin lippuun, jonka värit ja muoto ovat peräisin Rooman valtakunnasta.
Lippu.
Sveitsin lippu on Sveitsin valtion käyttämä virallinen lippu, joka koostuu kahdesta osasta:
Lippu sai alkunsa, kun sveitsiläiset armeijat vaadittiin saada saman lipun alle ja vaatimus toteutettiin vuonna 1339. Sen asema vakiintui vähitellen, vaikka kantonit käyttivätkin omia perinteisiä lippujaan hyvin pitkään. Vuonna 1848 se otettiin virallisesti käyttöön ja vuonna 1889 siihen tehtiin pieniä muutoksia.
Sveitsin kauppa-alukset käyttävät lipusta muotoon 2 : 3 sovitettua versiota.
Punainen Risti käyttää tunnuksenaan Sveitsin lipun käänteisversiota, punaista ristiä valkoisella pohjalla, jonka Punaisen Ristin sveitsiläinen perustaja Henri Dunant valitsi.
Vaakuna.
Sveitsin vaakuna on symboleiltaan samanlainen lipun kanssa. Kilven muotoa ei ole laissa määritelty, ja jopa virallisissa yhteyksissä käytetäänkin useita muunnelmia.
Maumoon Abdul Gayoom

Maumoon Abdul Gayoom (arab. "مأمون عبد القيوم"; dih. "މައުމޫން ޢަބްދުލް ޤައްޔޫމް"; (s. 29. joulukuuta 1937) toimi Malediivien presidenttinä vuosina 1978–2008. Hänen edeltäjänsä oli Ibrahim Nasir. Hänet valittiin kuudennelle viisivuotiskaudelle lokakuussa 2003, jolloin hän sai 90,28 % äänistä. Hän oli valitsijamiesten valitsema ainoa ehdokas ja kansalaisilla oli käytettävissään ainoastaan kyllä tai ei -ääni.
Gayoomin vastustajat kritisoivat häntä autoritaarisesta hallinnosta ja diktatuurista, mutta monien malediivilaisten mielestä maan kehitys viimeisten vuosikymmenten aikana ei olisi ollut mahdollista ilman Gayoomia. Amnesty International on raportoinut vuonna 2003 maassa tapahtuneista ihmisoikeusrikkomuksista. Syyskuussa 2003 maassa puhkesi hallituksenvastainen kapina.
Gayoom oli myös maan puolustus- ja valtiovarainministeri pitkään, mutta luopui näistä viroista 1. syyskuuta 2004. Hänellä on neljä lasta.
Vaalit 2008.
Vuonna 2008 Malediiveilla järjestettiin ensimmäisen kerran demokraattiset presidentinvaalit, joissa vastakkain olivat Gayoom ja entinen mielipidevanki Mohamed Nasheed. Vaalien ensimmäinen kierros pidettiin 8. lokakuuta 2008. Gayoom sai tuolloin 41 prosenttia äänistä Nasheedin jäädessä 25 prosenttiin. Vaalien toisella kierroksella 28. lokakuuta Gayoom sai kuitenkin vain 46 prosenttia äänistä häviten täten oppositiojohtaja Nasheedille.
Apotti

Apotti on useissa katolisissa veljeskunnissa sekä muissa vanhemmissa munkkikunnissa munkkiluostarin johtajasta käytetty virkanimi. Sana tulee aramean kielen sanasta "abba" "isä". Apotti oli alkuaan kenestä tahansa arvostetusta munkista käytetty kunnianimitys. Ortodoksisessa kirkossa apottia vastaava nimitys on igumeeni ja naisluostarin johtajasta puhuttaessa igumenia.
Auvergne

Auvergne [ovɛʁɲ] oli Ranskan alue Ranskan keskiylängöllä. Sen keskusta on Clermont-Ferrandin kaupunki. Alueella asuu 1,3 miljoonaa ihmistä, joista kolmannes asuu Clermont-Ferrandin suurkaupunkialueella. Vuoden 2016 hallintouudistukseta Auvergnen hallinnollinen alue lakkautettiin ja siitä tuli osa Auvergne-Rhône-Alpesin hallintoaluetta.
Auvergne on myös Ranskan historiallinen maakunta, joka on saanut nimensä alueella asuvan kelttikansan, arvernien, mukaan. Auvergne on vanhaa tuliperäistä aluetta, jonka vuoret ovat sammuneita tulivuoria. Alueella on kivennäisvesilähteitä ja niiden ympärillä kylpylöitä (muun muassa Vichy sijaitsee Auvergnessa).
Edsger Dijkstra

Edsger Wybe Dijkstra [ˈdɛikstra] (11. toukokuuta 1930 Rotterdam, Alankomaat – 6. elokuuta 2002 Nuenen, Alankomaat) oli hollantilainen tietojenkäsittelyteoreetikko.
Dijkstra opiskeli teoreettista fysiikkaa Leidenin yliopistossa. Hän työskenteli tutkijana Burroughs Corporationissa 1970-luvun alussa. Hän työskenteli Eindhovenin teknillisessä yliopistossa Alankomaissa ja vuodesta 1984 Texasin yliopistossa Austinissa Yhdysvalloissa. Dijkstra jäi eläkkeelle vuoden 1999 marraskuussa.
Hänen tunnetuin saavutuksensa lienee Dijkstran algoritmina tunnettu graafialgoritmi. Dijkstra käytti myös ensimmäistä kertaa esimerkkiä ”aterioivista filosofeista” esimerkkinä synkronoimisongelmasta vuonna 1965. Dijkstra myös esitteli semaforien konseptin. Eindhovenin yliopistossa hän johti ryhmää, joka toteutti THE-käyttöjärjestelmän. Turing-palkinnon hän sai 1972.
Vuonna 1968 Dijkstra kirjoitti artikkelin "Go To Statement Considered Harmful" GOTO-käskystä. Dijkstran mukaan samanlaisia ehdotuksia GOTO:n rajoittamiseksi ovat esittäneet myös Niklaus Wirth ja C. A. R. Hoare vuonna 1966 ALGOLiin liittyen (artikkelissa "A contribution to the development of ALGOL"). Dijkstran kirjoitus on muodostunut klassikoksi tietojenkäsittelytieteessä. 
Dijkstra oli mukana ryhmässä, joka toteutti ensimmäisen ALGOL 60 -kääntäjän. 1970-luvulta lähtien Dijkstran tutkimus keskittyi ohjelmien formaaliin verifiointiin, ohjelman oikeellisuuden todentamiseen formaaleilla menetelmillä.
Dijkstra kuoli syöpään 6. elokuuta 2002 pitkällisen sairauden jälkeen.
Mika Kaurismäki

Mika Juhani Kaurismäki (s. 21. syyskuuta 1955 Orimattila) on suomalainen elokuvaohjaaja.
Mika Kaurismäen tärkeimmät elokuvat Suomessa ovat "Arvottomat" (1982), "Rosso" (1985) ja "Zombie ja Kummitusjuna" (1991). Kansainvälisesti huomattavimpia ovat "Helsinki Napoli All Night Long" (1987), "Amazon" (1990) ja musiikkidokumentti "Moro no Brasil" (2002).
Mika Kaurismäki asui Brasiliassa 1990-luvun alusta 2010-luvun loppupuolelle asti ja on tehnyt useita Brasilia-aiheisia elokuvia, kuten "Amazon", "Tigrero", "Sambólico", "Rytmi" ja "Moro no Brasil". Vuonna 2005 ensi-iltansa saanut musiikkidokumentti "Brasileirinho" teki tunnetuksi brasilialaista choro-musiikkia. "Sonic Mirror" (2008) kuvasi maailman eri kulttuureita ja autismin kirjon viestintää jälleen musiikin kautta. Elokuvan keskeinen hahmo on jazzrumpali Billy Cobham.
Kaurismäen Miriam Makebasta kertova dokumentti "Mama Africa" valmistui vuonna 2011. Dokumentti sai Berliinin filmifestivaaleilla 2011 yleisöpalkinnon. Vuonna 2012 dokumentti palkittiin juryn erikoispalkinnolla The Pan African Film Festivalilla Los Angelesissa.
Kaurismäen elokuvassa "Tie pohjoiseen" (2012) pääosissa isänä ja poikana ovat Vesa-Matti Loiri ja Samuli Edelmann. Vuonna 2012 Kaurismäki toimi myös "Kuningas Litmanen"-dokumentin tuottajana ja käsikirjoittajana.
Vuosia valmisteilla ollut epookkielokuva Ruotsin kuningattaresta Kristiinasta sai pääosanesittäjäksi ruotsalaisen Malin Buskan. Elokuva kuvattiin Suomessa, Saksassa ja Ruotsissa. Käsikirjoittaja on kanadalainen Michel Marc Bouchard. Nimen "Tyttökuningas" saaneelle elokuvalle myönnettiin merkittävä 460 000 euron Euroopan unionin elokuvatuki lokakuussa 2013. Montrealin elokuvajuhlilla 2015 se valittiin yleisön suosikiksi ja Buska sai parhaan naisnäyttelijän palkinnon.
Mika Kaurismäki palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä vuonna 1994.
Mika Kaurismäki oli perustamassa vuonna 1986 Sodankylän elokuvafestivaalia. 
Elokuvaohjaaja Aki Kaurismäki on Mika Kaurismäen nuorempi veli. Veljeksillä oli myös yhteinen elokuvatuotantoyhtiö Villealfa, jonka toiminta hiipui 1990-luvulla.
Cluny

Cluny on 4 552 asukkaan (2006) kaupunki Grosnejoen laaksossa Ranskassa. Kaupunki rakentui alun perin Clunyn benediktiiniläisluostarin ympärille.
Clunyssa sai 900-luvulla alkunsa länsimaisen kirkon uudistusliike. Clunyläinen uudistusliike tuomitsi muun muassa pappien avioliitot ja simonian sekä maallisten johtajien sekaantumisen paavin valintaan. Liike saavutti huippunsa paavi Leo IX:n ja paavi Gregorius VII:n aikoihin 1000-luvun loppupuolella.
Niklaus Wirth

Niklaus Emil Wirth (15. helmikuuta 1934 Winterthur – 1. tammikuuta 2024) oli sveitsiläinen tietojenkäsittelytieteilijä.
Wirth valmistui insinööriksi 1959 Sveitsin liittovaltion teknillisestä korkeakoulusta (ETH) Zürichissä. Vuonna 1960 hän sai diplomi-insinöörin arvon Laval-yliopistosta Kanadassa ja 1963 tohtorin arvon Kalifornian yliopistosta, Berkeleystä.
Wirth työskenteli 1963–1967 tietotekniikan apulaisprofessorina Stanfordin yliopistossa ennen kuin sai 1968 professorin viran ETH Zürichistä. Hän työskenteli kaksi vuotta myös Xerox PARC:ssa Kaliforniassa. Wirth jäi eläkkeelle huhtikuussa 1999.
Wirth on suunnitellut Algol W-, Euler-, Pascal-, Modula-, Modula-2- ja Oberon-ohjelmointikielet. Hän oli myös mukana suunnittelemassa Lola-laitteistosuunnittelu- ja simulointijärjestelmää. Wirth sai Turing-palkinnon vuonna 1984 suunnittelemistaan ohjelmointikielistä Euler, Algol W, Modula ja Pascal. Wirth on saanut myös muun muassa "IEEE Computer Society Pioneer Award" -palkinnon 1987.
Wirthin kaksi ensimmäistä ohjelmointikieltä olivat Euler (1965) ja PL/360 (1968), joiden jälkeen hänet kutsuttiin mukaan työryhmään kehittämään Algol-kielen seuraavaa versiota Algol-60:n seuraajaksi. Wirthin ehdottama Algol W oli yksinkertaisempi kuin Adriaan van Wijngaardenin ehdotus, josta tuli Algol-68. Ehdotuksen hylkäyksen jälkeen Wirth lähti Algol-kielen työryhmästä ja muokkasi ehdotuksestaan Pascal-kielen. Pascal oli yksinkertainen ja joustava kieli, joka oli suunniteltu nopeaan kääntämiseen tehokkaaksi koodiksi. Pascal säilytti Algolin rakenteen, mutta karsi monimutkaisuutta ja lisäsi tuen käyttäjän määrittämille tietotyypeille. Pascal otettiin käyttöön vuonna 1971 opetuksessa ETH:ssa, josta se levisi muihin yliopistoihin. Kielen yksinkertaisuus ja tehokkuus teki siitä suositun henkilökohtaisissa tietokoneissa, joissa oli rajallisesti muistia ja tallennustilaa.
Wirth vaikutti ETH:ssa Lilith-työaseman ja sen seuraajan Ceresin kehitykseen.
Oberon System -järjestelmän kehitykseen kehitettiin Oberon-ohjelmointikieli, jota käytettiin Modula-2:n sijaan.
Wirthin kuuluisin artikkeli on "Program Development by Stepwise Refinement" ja hänen merkittävin teoksensa "Algorithms + Data Structures = Programs".
Wirthin mukaan on nimetty tietojen­käsittely­alalla sanan­parreksi tullut Wirthin laki. Väitteen mukaan ohjelmistot hidastuvat nopeammin kuin Mooren lain mukainen tietokoneiden suorituskyvyn kasvu.
Kavallus

Kavallus on anastusrikoksen erityinen muoto, jossa henkilö anastaa hallussaan olevaa omaisuutta. Nykyinen kavallus rikosnimike on vuodelta 1990. Ennen 1990 oli olemassa erillinen pykälä Löytötavaran kavaltaminen, mikä on nykyisin osa kavallus nimikettä. 
Kavalluksen määritelmä Suomen rikoslaissa.
Suomen rikoslain 28 luvun 4 §:ssä kavallus määritellään seuraavasti:
Joka anastaa hallussaan olevia varoja tai muuta irtainta omaisuutta, on tuomittava kavalluksesta sakkoon tai vankeuteen enintään yhdeksi vuodeksi kuudeksi kuukaudeksi.
Kavalluksesta tuomitaan myös se, joka anastaa löytämiään tai erehdyksen kautta haltuunsa saamiaan varoja tai muuta irtainta omaisuutta.
Kavalluksesta tuomitaan niin ikään se, joka saatuaan toimeksiannon perusteella tai muulla sellaisella tavalla haltuunsa varoja, joiden arvo hänen on tilitettävä toiselle, oikeudettomasti käyttämällä sanottuja tai niiden tilalle tulleita varoja taikka muulla sellaisella tavalla aiheuttaa tilitysvelvollisuuden täyttämättä jäämisen joko sovittuna tai muuten edellytettynä aikana.
Edellä 1 momentissa tarkoitetun anastamisen yritys on rangaistava.
Saman luvun 5 §:ssä säädetään "törkeästä kavalluksesta" ja 6 §:ssä "lievästä kavalluksesta".
Kavallus vai varkaus?
Varkaudella anastetaan toisen hallussa olevaa omaisuutta, kun kavalluksella anastetaan toisen omaisuutta, joka on omassa hallussa. Jos anastaa toisen kirjahyllystä kirjan, syyllistyy varkauteen, mutta jos ottaa omakseen kirjastosta lainaamansa kirjan, syyllistyy kavallukseen. Rangaistusasteikko on sama, joten teot ovat rikoslain mukaan yhtä vakavia.
Miksi sitten rikoslaissa on eri säännökset varkaudesta ja kavalluksesta? Niiden ero ilmenee mm. siinä, miten oikea omistaja saa takaisin häneltä vääryydellä vietyä omaisuutta.
Kavalletun esineen haltuunsa "vilpittömässä mielessä" saanut henkilö ei ole velvollinen luovuttamaan esinettä sen oikealle omistajalle muuten kuin saamalla sen arvoa vastaavan lunastuksen (rahana). Jos esine on viety varkaudella, on sen vilpittömässä mielessä saanut velvollinen luovuttamaan esineen omistajalle lunastuksetta.
"Asiaa on käsitelty laajemmin artikkelissa Varkaus."
Oikeuskäytäntöä Suomessa.
Kavalluksessa sakkorangaistuksen ja vankeusrangaistuksen raja on Suomessa noin 2000 euroa. Tämä tarkoittaa sitä, että usein alle 2000 euron arvoisen omaisuuden kavalluksista tuomitaan sakkorangaistus ja tämän ylittävistä vankeusrangaistus. Tieto on vuodelta 2003.
Hydra (mytologia)

Hydra (, Vesikäärme) oli kreikkalaisessa ja roomalaisessa mytologiassa hirvittävä olento, jolla oli käärmeen vartalo ja yhdeksän päätä. Sen pystyi tappamaan vain polttamalla tai katkaisemalla sen kaikki päät nopeasti, sillä se sai uusia päitä menetettyjen tilalle nopeaan tahtiin. Se eli suolla lähellä Lernan muinaista kaupunkia Argoliissa.
Hydra oli Orthoksen, Kerberoksen ja Khimairan tavoin Ekhidnan ja Tyfonin jälkeläinen. Hydran päiden määrä vaihteli eri myyttiversioissa - yleensä se oli joko yhdeksän tai sata. Yksi päistä oli kuolemattomuuden lähde, ja se kasvoi muiden suojissa.
Hydra oli niin myrkyllinen, että jopa pelkkä sen hengitys riitti tappamaan miehen.
Herakleen toinen urotyö: Lernan hydra.
Eurystheuksen toinen tehtävä toi Herakleen Lerna-järvelle veljenpoikansa ja avustajansa Iolaoksen kanssa tappamaan Lernan hydraa, joka terrorisoi kaupunkia ja koko Argolista. Kun he viimein löysivät hydran piilopaikan, Herakles neuvoi Iolaosta jäämään vahtimaan hevosia sillä aikaa kun hän houkutteli hirviön luolastaan tulinuolia ampumalla. Herakles hyökkäsi hydraa kohden katkoen päitä miekallaan. Jokaisen menetetyn pään tilalle kasvoi kuitenkin kaksi uutta. Lisäksi valtava rapu saapui auttamaan hydraa tarttuen Heraklesta jalasta. Suuttunut Herakles surmasi ravun, jonka Hera sittemmin korotti tähtikuvioksi, ja kutsui vuorostaan Iolaosta apuun hevosten luota käskien häntä tuomaan mukanaan leimuavan tulisoihdun.
Kun Herakles leikkasi hydran päitä yksi kerrallaan, Iolaos poltti tyngät kiinni niin, etteivät päät päässeet taas kasvamaan. Herakleen taistellessa hirviötä vastaan hän oli lähellä kuolla myrkylliseen hengitykseen, mutta Iolaoksen avulla hän sai loputkin päistä leikattua ja poltettua. Hän leikkasi pois kaikki paitsi yhden, ikuisen elämän antavan pään, jota ei voimakeinoin pystynyt vahingoittamaan. Herakles murskasi viimeisen pään nopealla, voimakkaalla liikkeellä, ja rutisti pään irti. Hän hautasi pään syvälle maahan, sijoittaen valtavan kiven sen päälle. Hydran surmaamisen jälkeen Herakleksesta tuli jumala ja hän kastoi nuoliensa päät hydran myrkyssä tehden ne kuolettavan vaarallisiksi. Nämä nuolet tappoivatkin myöhemmin muun muassa Nessoksen, Kheironin, Foloksen ja välillisesti myös Herakleen itsensä.
Tämä urotyö ei lopulta kuitenkaan auttanut Heraklesta suorittamaan hyvitystöitänsä, koska Eurystheus ei hyväksynyt tehtävää suoritetuksi veljenpojalta saadun avun vuoksi.
Kirjaimisto

Kirjaimisto on kokoelma kirjaimia, joista on valittu aakkoskirjoitusta käyttävien eri kielten aakkoset. Yhden kirjaimiston kirjainvalikoima on yleensä suurempi kuin yhdenkään siihen pohjautuvan aakkoston, sillä kukin aakkosto käyttää yleensä vain osaa kirjaimiston kaikista kirjaimista. Esimerkiksi italian kielen aakkostosta puuttuvat latinalaisen kirjaimiston kirjaimet J, K, W, X ja Y; ja toisaalta monissa eurooppalaisissa kielissä käytetään muissa kielissä tuntemattomia tarkkeilla muodostettuja kirjaimia kuten Å, Ș ja Ü.
Tunnetuimpia kirjaimistoja ovat:
Arabialainen kirjaimisto

Arabialainen kirjaimisto on kirjaimisto, jota käytetään muun muuassa arabian ja persian kirjoittamiseen. Kirjoitussuunta on oikealta vasemmalle, ylhäältä alas. Kirjaimistossa ei ole erikseen isoja ja pieniä kirjaimia. Kirjoitus muistuttaa kaunokirjoitusta siten, että kirjaimet kirjoitetaan yhteen toisiinsa ja niiden muoto vaihtelee kirjaimen sijaintipaikan sanassa mukaan. Tämä antaa myös mahdollisuuden kalligrafisiin erikoisuuksiin.
Myös kašmiria (devanagarin rinnalla), kurdia (latinalaisten aakkosten rinnalla), pandžabia (gurmukhin ohella), paštoa, ja urdua kirjoitetaan arabialaisin kirjaimin.
Ennen lokakuun vallankumousta monia Keski-Aasian kieliä (azeri, uzbekki, kirgiisi, tadžikki, kazakki, turkmeeni) kirjoitettiin myös arabialaisilla kirjaimilla, joista 1920-luvulla siirryttiin latinalaisiin kirjaimiin, 1940-luvulla kyrillisiin kirjaimiin ja osassa näistä edelleen 1990-luvulla taas latinalaisiin aakkosiin.
Turkissa siirryttiin arabialaisesta kirjaimistosta latinalaiseen kirjaimistoon Mustafa Kemal Atatürkin aloittaman laajan uudistusohjelman yhteydessä.
Tataarit (myös Suomessa) kirjoittivat arabialaisilla kirjaimilla ennen siirtymistä latinalaisiin.
Historiallinen tausta.
Arabialainen kirjaimisto voidaan jäljittää aramean nabatealaisen murteen kirjoittamiseen käytettyyn nabatealaiseen aakkostoon, joka puolestaan periytyi foinikialaisesta kirjaimistosta. Koraanin kirjoittamista edeltäneeltä ajalta arabialaisesta kirjoituksesta on säilynyt vain muutamia hajaesimerkkejä.
Arabian kielessä.
Arabian kielen kirjoittamiseen käytetään 28 kirjainta. Muiden kielien, kuten persian ja urdun kirjoittamisessa käytetään lisäkirjaimia. Arabian kielessä kirjoitukseen ei yleensä merkitä lainkaan lyhyitä vokaaleja tai kaksoiskonsonantteja, eikä monissa tietokoneohjelmissa ja matkapuhelimissa ole edes mahdollisuutta käyttää vokalisointia. Merkittävin poikkeus on Koraani, jossa vokaalimerkintöjä on käytettävä. Pitkillä vokaaleilla (/a:/, /u:/ ja /i:/) on omat kirjaimensa.
Kirjainten ns. abjadī-järjestys on:
Muistisääntö:
tai
Kalligrafia.
Arabialaista kalligrafiaa eli kaunokirjoitustaidetta käytetään paljon islamilaisessa arkkitehtuurissa, koristelussa, kolikoissa ja Koraanissa. Kalligrafia on noussut arvostettuun asemaansa islamilaisessa maailmassa koska ihmisten piirtäminen on nähty epäjumalien palvontana. Yleisimpiä kaunokirjoitustyylejä ovat pyöreälinjainen "naskh" ja korkeaviivainen "thuluth".
Arabian aakkoset

Arabian aakkoset ovat arabian kielen kirjoittamiseen käytetyt arabialaisen kirjaimiston kirjaimet. Arabian perusmerkistöön kuuluu 28 konsonanttikirjainta. Näistä merkeistä kolmea käytetään myös pitkien vokaalien /a:/, /u:/ ja /i:/ merkkeinä. Koska lyhyitä vokaaleja ei merkitä muualla kuin Koraanissa, oikeat lyhyet vokaalit on lukijan vain tiedettävä. Myöskään konsonanttien kahdennusta ei yleensä merkitä.
Kirjaimet, niiden nimet ja ääntämys:
Pitkiä vokaaleja merkitään kirjaimilla ا (ā), ي (ī) ja و (ū).
Lyhyet vokaalit merkitään lisämerkeillä konsonanttikirjainten päälle tai alle, esimerkiksi d-kirjaimen kanssa: دَ /da/, دِ /di/, دُ /du/.
Kaksoiskonsonantin merkkinä on kirjaimen päälle merkittävä lisämerkki ّ ("šadda"), esimerkiksi دّ /dd/.
Atlas II

Atlas II oli Atlas-rakettiperheeseen kuuluva kantoraketti, jota käytettiin 1991–2004. Sitä valmistettiin kolmea mallia: II, IIA ja IIAS.
Viimeinen laukaisu.
Viimeinen Lockheed-Martin -yhtiön Atlas II -kantoraketti laukaistiin 31. elokuuta 2004. Tämä oli 63. Atlas II- kantoraketin onnistunut laukaisu ja kaikkiaan 584. Atlas-raketin laukaisu. Atlas II toimi moitteettomasti 13 viimeisen vuotensa ajan – ei yhtään räjähdystä. Raketti oli täten maailman luotettavimpia kantoraketteja.
Atlas II:n korkea luotettavuus oli Suomellekin onneksi, koska vuonna 1995 ESA:n SOHO-luotain laukaistiin Atlas II:lla. Siinä oli ensimmäiset suomalaiset suuret avaruuslaitteet, ERNE ja SWAN, jotka tutkivat edelleen Aurinkoa. Muiden kantorakettien (Ariane 5, Pegasus, Proton) kyydissä on menetyksiä koettu useita kertoja.
Laukaisu oli samalla viimeinen, joka tehtiin Cape Canaveral Air Force Basen laukaisutorni 36A:sta. Torni 36A oli käytössä 42 vuotta ja siitä tehtiin 68 laukaisua. Etelä-Floridan "Cape Kennedy" alun perin oli Ilmavoimien rakettien laukaisukeskus. Laukaisutorni 36A oli ensin Ilmavoimien käytössä, sitten NASA käytti sitä miehittämättömien lentojen laukaisuihin ja palautti sen Ilmavoimille 1980-luvulla. 
15-kerroksisen kerrostalon korkuisella (47 metriä) Atlas IIAS-kantoraketilla oli kuormanaan U.S. National Reconnaissance Office’n (NRO) NROL-1-satelliitti. Lennonjohto antoi satelliitille kutsumanimen "Nemesis". Koska NRO:n toimiala on vakoilu satelliittien avulla, satelliitista ei saada enempää tietoa muutamaan vuosikymmeneen. 
Laukaisun toteutti International Launch Services (ILS) yhtiö, joka käytti pääomistajansa Lockheed-Martinin rakettia. Raketti oli aiemmin General Dynamicsin tuote, kunnes se myi 1990-luvulla kaiken avaruuteen liittyvän toimintansa. Atlas on Convair-yrityksen suunnittelema.
Aegukga (Pohjois-Korea)

Aegukga (, hanja 愛國歌, McCune–Reischauer "Aegukka") on Korean demokraattisen kansantasavallan eli Pohjois-Korean kansallislaulu. Se tunnetaan ensimmäisten säkeidensä mukaan myös nimellä "Achimeun pinnara". Laulun nimi merkitsee ’isänmaallista laulua’.
Virallisen kertomuksen mukaan laulun sävelsi Kim Il-sungin käskystä Kim Won-gyun vuonna 1946. Sanoituksen kirjoitti Pak Se-yong. Laulu hyväksyttiin kansallislauluksi seuraavana vuonna.
Myös Korean tasavallan kansallislaulu "Aegukga" on samanniminen, ja muistuttaa melodialtaan pohjoiskorealaista laulua. Sanoitus on kuitenkin erilainen.
Jouni Hynynen

Jouni Kalervo Hynynen (s. 15. helmikuuta 1970 Joutseno) on lappeenrantalainen muusikko. Hän on lappeenrantalaislähtöisen Kotiteollisuus-yhtyeen laulaja, kitaristi ja sanoittaja. Hynynen on toiminut myös kolumnistina ja juontajana ja julkaissut kirjoja.
Ura.
Vuosina 1995–2000 Hynynen vaikutti Pronssinen Pokaali -yhtyeen kitaristina. Kotiteollisuus-yhtyeessä hän toimii säveltäjänä ja sovittajana yhdessä muun yhtyeen ja joskus myös tuottaja Mikko Karmilan kanssa.
Hynynen on toiminut pakinoitsijana muun muassa Etelä-Saimaa-, Kouvolan Sanomat- ja Kymen Sanomat -lehtien Seepra-viikkoliitteessä, Keskisuomalaisessa ja Ilosaarirockin Internet-sivuilla. 
Jouni Hynynen ja Jone Nikula juonsivat Subin "Äijät"-ohjelmaa. Ohjelmaa tehtiin kaksi tuotantokautta.
Hynysestä tuli kirjailija, kun Like Kustannus julkaisi elokuussa 2007 teoksen "Rakkaudella, Hynynen", joka koostuu Hynysen kirjoittamista kolumneista. Kirjasta on otettu yhdeksän painosta.
Syksyllä 2009 Jouni Hynynen julkaisi kaksi kirjaa. "Ukonhauta" kertoo levyn syntyprosessista. Se sisältää niin päiväkirjoja kuin muitakin merkintöjä sekä Mikko Karmilan valokuvia. Elokuussa 2009 ilmestyi runokokoelma "Mies katoaa", joka on Hynysen toinen kaunokirjallinen teos. Osasta Hynysen kirjoista on tehty myös äänikirja (muun muassa "Rakkaudella Hynynen", "Mies Katoaa"), jossa kirjailija itse lukee teoksensa.
Jouni on pyörittänyt vuodesta 2019 lähtien Maanalainen armeija -sooloprojektiaan.
Hynynen osallistui "Vain elämää" -tv-ohjelman 14. tuotantokaudelle, joka esitettiin Nelosella syksyllä 2023. Hänen osallistuminen ohjelmaan herätti paljon keskustelua etenkin fanien keskuudessa, sillä Hynynen on aiemmin kritisoinut avoimesti ohjelmaa ja sen konseptia.
Hän on näytellyt "" -sarjassa.
Yksityiselämä.
Hynysen puoliso on vuodesta 2012 saakka ollut näyttelijä Mari Perankoski. He kihlautuivat toukokuussa 2016 ja avioituivat syyskuussa 2016.
Etelä-Karjalaan Hynysen vanhemmat muuttivat, kun hänen äitinsä oli raskaana. Muusikon lähes koko suku on kotoisin Ylä-Savosta, erityisesti Iisalmesta. Hynynen on viettänyt lapsuuden kesiä akselilla Paisua-Sonkajärvi-Iisalmi.
Surya Bonaly

Surya Bonaly (s. 15. joulukuuta 1973 Nizza, Ranska) on ranskalainen taitoluistelija. Bonaly tunnetaan parhaiten taaksepäin voltista luistimet jalassa. Bonalysta tuli Yhdysvaltojen kansalainen marraskuussa 2003.
Bonaly on osallistunut kolme kertaa talviolympialaisiin: Vuoden 1992 talviolympialaisissa hän tuli viidenneksi, 1994 talviolympialaisissa neljänneksi ja 1998 talviolympialaisissa epäonnistuttuaan kymmenenneksi. Bonalylla on kolme maailmanmestaruushopeaa vuosilta 1993, 1994 ja 1995 ja Euroopanmestaruuden hän on voittanut viisi kertaa (1991, 1992, 1993, 1994, 1995). Bonalylla on myös yksi euroopanmestaruushopea vuodelta 1996. Nuorempana hän on myös voittanut maailmanmestaruuden telinevoimistelusta.
Bonaly aloitti luistelemisen 18 kuukauden ikäisenä, ja hänen äitinsä Suzanne Bonaly valmensi häntä. Kun Bonaly vuoden 1998 talviolympialaisissa Naganossa epäonnistui kolmoissalchowissa ja menetti mahdollisuuden mitalisijoille, hän päätti lopettaa amatööriuransa näyttävästi. Hän esitti vapaaohjelmassaan tuomariston edessä bravuurinsa, taaksepäin voltin, mikä on kiellettyä kilpailuissa. Tuomaristo rankaisi häntä, ja hän päätyi vapaaohjelmassa sijalle 11 ja kokonaispisteissä kymmenenneksi.
Tuotantoyksikkö Kantti

Kantti on Yleisradion sekä pohjoissavolaisten tieteen- ja koulutuksen organisaatioiden ylläpitämä sisältötuotantoyksikkö, joka tuottaa journalistisin periaattein toimitettuja radio-, internet- ja tv-sisältöjä.
Kantissa ovat esillä tieteen, opetuksen ja kulttuurin tekijät, tutkijat ja kokijat. Tieteen arkipäivä ja opiskelumahdollisuudet sekä eri alojen opiskelijoiden kokemukset ovat Kantin keskeiset teemat. Kantin opetusohjelmien ja verkkoluentojen valikoimasta jokainen löytää omansa: osa tuotannosta on yleissivistävää, ja osa liittyy tutkinnon suorittamiseen.
Kantti on myös osa Yle Multifoorumia, joka on verkottunut monimediakanava.
Kantin tuottamaa ohjelmaa jaellaan säännöllisesti seuraavilla jakeluteillä:
Yle Puhe:
Lisäksi Kantin tuottamaa ohjelmamateriaalia versioidaan muille Ylen radio- ja tv-kanaville.
John G. Avildsen

John Guilbert Avildsen (21. joulukuuta 1935 Oak Park, Illinois – 16. kesäkuuta 2017 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Vuonna 1978 hän sai parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon nyrkkeilyelokuvastaan "Rocky". Menestyselokuvan käsikirjoitti ja siinä pääosaa näytteli Sylvester Stallone. "Rocky" sai sittemmin useita jatko-osia, joista Avildsen itse ohjasi "Rocky V:n" vuonna 1990. "Rocky"-kaavaa Avildsen kokeili myös ohjaamissaan "Karate Kid" -elokuvissa 1980-luvulla, mutta ne eivät saavuttaneet vastaavaa menestystä.
"Rocky" ja "Karate Kid" -elokuvien lisäksi Avildsen ohjasi muun muassa elokuvat "Luota minuun" (1989), "Yksin kaikkia vastaan" (1992) ja "Inferno" (1999).
Avildsen kuoli haimasyöpään 81-vuotiaana Cedars-Sinai Medical Centerissä, Los Angelesissa. Kuolinsyyn vahvisti hänen vanhin poikansa, Anthony Avildsen.
Meripeninkulma

Meripeninkulma eli merimaili (, nykyinen tunnus M, lyhenteenä suomessa käytössä myös mpk, muualla maailmassa NM, Nm ja nmi) on pituusyksikkö, jota käytetään meri- ja ilmaliikenteessä. Yksi meripeninkulma on tasan 1 852 metriä. Kyseessä ei ole SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö, mutta sitä saa käyttää SI-järjestelmän yksiköiden rinnalla merenkulussa ja ilmailussa. Meripeninkulman kymmenesosaa (185,2 m) kutsutaan kaapelinmitaksi.
Meripeninkulma määriteltiin alun perin leveysasteen kuudeskymmenesosaa eli kaariminuuttia vastaavaksi matkaksi maapallon pinnalla pituuspiiriä pitkin. Maapallo ei kuitenkaan ole täydellinen pallo, joten kaariminuutin pituus vaihtelee riippuen siitä, millä leveyspiirillä ollaan.
Koska maantieteellinen leveys (latitudi) määritellään pinnan normaalin ja päiväntasaajan tason väliseksi kulmaksi, kaariminuutin pituus riippuu pinnan kaarevuudesta eikä etäisyydestä keskipisteestä. Maapallon navoilla kaarevuussäde on suurimmillaan, jolloin kaariminuutin määrittelevä kulma on kauimpana ja vastaava matka maapallon pinnalla on suurimmillaan. Päiväntasaajan tasolla kaarevuus on jyrkin ja siten vastaavan kaariminuutin pituus pinnalla lyhin. Yhteenlaskettu etäisyys päiväntasaajalta navalle (pituuspiiriä pitkin) olisi kuitenkin tasan 90 × 60 = 5 400 näin määriteltyä meripeninkulmaa.
WGS84-mallin määrittelemän maapallon muodon mukaisesti laskettu maantieteellisen latitudin kaariminuutin pituus päiväntasaajalla on noin 1 842,90 metriä ja navoilla noin 1 861,57 metriä. Jakamalla napojen kautta meridiaaneja pitkin kulkevan ellipsin pituus (40 007,863 km) 360 asteeseen ja edelleen 60 minuuttiin, päädytään keskiarvoon 1 852,22 metriä.
Monacossa 1929 tehdyllä kansainvälisellä sopimuksella meripeninkulman pituudeksi on sovittu tasan 1 852 metriä. Ero sovitun meripeninkulman ja latitudin kaariminuutin pituuden välillä on suurimmillaan, navoilla ja päiväntasaajalla, hieman yli 9 metriä (0,5 %).
Merikartalta etäisyydet voidaan mitata riittävällä tarkkuudella käyttämällä meripeninkulman pituutena matkaa, joka vastaa yhtä leveysasteen minuuttia. Leveyskaariminuutit näkyvät merikartan pystysivuilla. Karttaprojektion muuttuvan mittakaavan takia minuutit on kuitenkin mitattava samalta leveydeltä mitattavan etäisyyden kanssa.
Aluksen ja lentokoneen nopeus ilmoitetaan tavallisesti solmuina (knot, kn) eli meripeninkulmaa tunnissa (1 kn = 1 852 m/h). Käytännön likiarvo on 1 kn = 0,51 m/s tai 1 kn = 1,9 km/h.
MPH- eli mailia tunnissa -nopeudet puolestaan liittyvät maamaileihin, joka on eri yksikkö ja jolla ei ole luonnontieteellistä perustaa.
Hyvä muistisääntö merimailin 1,852km (sekä veneiden nopeuksista puhuttaessa) muistamiseen on puhelimien ja taskulaskimien näppäimistön keskimmäinen pystyrivi 852.
Michael Winner

Robert Michael Winner (30. lokakuuta 1935 – 21. tammikuuta 2013) oli brittiläinen toimintaelokuvien ohjaaja ja tuottaja. Hän kuoli 77-vuotiaana 21. tammikuuta 2013 pitkällisen sairauden tuomien maksaongelmien seurauksena.
Winner teki lukuisia toimintaelokuvia Charles Bronsonin kanssa, muun muassa "Mestaritappaja" vuodelta 1972 ja tunnetuimpana Väkivallan vihollinen vuodelta 1974. Hän myös ohjasi vuonna 1978 uudestaan klassisen Raymond Chandlerin teokseen pohjautuvan Syvä uni -elokuvan, jossa Philip Marlowena nähtiin Robert Mitchum. Muita Winnerin ohjaamia elokuvia ovat muun muassa "Skorpioni" vuodelta 1973, pääosissa Burt Lancaster ja Alain Delon.