Taqiyya

Taqiyya () tarkoittaa islaminuskoon kuuluvaa lupaa valehdella uskonasioissa. Muslimi saa kieltää uskoonsa kuuluvan asian, jos usko sydämessä säilyy ennallaan. Näin voi esimerkiksi tehdä, kun teko auttaa torjumaan vaaraa, kätkemään salaisuuksia tai parantamaan suhteita ei-muslimeihin. Joissakin tilanteissa totuudesta poikkeaminen on hyväksyttävää, ja pakollista se on, jos totuus aiheuttaisi huomattavaa vahinkoa. Sunnalaisen fatwa-sivuston mukaan taqiyyan turvaudutaan vain silloin, kun muuta vaihtoehtoa ei ole. Se on poikkeuksellinen keino, jota käytetään ainoastaan äärimmäisen välttämättömissä tilanteissa. 
Imaami Fakhr al-Din al-Razi (k. 1209) pitää taqiyyaa islamin yleisperiaatteena, jonka noudattaminen ei kuitenkaan saa johtaa islamilaisen lain kieltämiin synteihin. Imaami Ibn Hajar al-Haytami (k. 974) liittää periaatteen uskon puolustamiseen ja toteaa, että on synti paljastaa vääräuskoisille "muslimien heikkoja kohtia".
Arabian kielessä sana "taqiyya" tarkoittaa kirjaimellisesti pelkoa tai varovaisuutta mutta myös uskonnollista päähinettä.
"Taqiyya" islamin suuntauksissa.
Taqiyyasta on usein puhuttu vain šiialaisena periaatteena. Šiioilla periaate onkin ollut useammin ajankohtainen, sillä he ovat yleensä eläneet vihamielisten sunnien alaisuudessa, jolloin taqiyya on tehnyt mahdolliseksi teeskennellä sunnalaisuutta. Taqiyya kuuluu silti myös sunnalaisuuteen. Fakhr al-Din al-Razin mukaan periaate koskee sekä suhdetta toisiin muslimeihin että ei-muslimeihin. 
Teheranin yliopiston islamilaisen lain professori Abedin Moumenin mukaan kaikki islamilaiset uskontokunnat hyväksyvät taqiyyan. Joissakin tilanteissa se on velvollisuus ja joissakin kiellettyä. Shiiojen ja sunnien erot liittyvät lähinnä sivuseikkoihin, periaatteesta he ovat yhtä mieltä.
Erivapausperiaate "ruksha".
Taqiyya on osa islamiin kuuluvaa laajempaa erivapausperiaatetta "(rukhsa)." Se antaa luvan hyväksyä normaalisti kielletyt asiat, jos siihen on hyväksyttävä syy. Nälkäinen saa hengenpitimikseen rikkoa "halal"-sääntöjä, ja sairaat saavat helpotuksia rukousvaatimuksiin. Janoon nääntyvä saa juoda viiniä kaikkien muiden koulukuntien mielestä paitsi shafi'i-koulukunnan. Matkalla oleva tai sairas voi jättää paaston väliin, ja matkalla oleva voi rukoilla vain kaksi rakaa, kun muulloin vaaditaan neljä. Jos maallinen laki on ristiriidassa islamin kanssa, muslimin tulee noudattaa Jumalan lakia. Välttääkseen rikostuomiota muslimi voi kuitenkin "ruksha"-periaatteen nojalla tinkiä "šarian" määräyksistä.
Pyhät kirjoitukset.
Koraani.
Muslimit katsovat, että lupa valehdella uskosta löytyy Koraanin seuraavista säkeistä (3:28): "Uskovaiset älkööt ottako uskottomia ystävikseen uskovaisten asemesta. Jos joku niin tekee, ei hänellä ole mitään puolustusta odotettavana Jumalalta. Teillä ei ole mitään pelättävää heidän puoleltaan". sekä: "Joka luopuu uskostaan, paitsi jos hänet pakotetaan siihen... saa Jumalan vihan päälleen"."" (16:106). 
Hadithit.
Myös haditheista löytyy tukea valehtelulle. Jami at-Tirmidhi sisältää seuraavan hadithin, joka on arvoltaan "sahih" eli luotettava:"Asma bint Yazid kertoi, että Jumalan lähettiläs sanoi: "Valehteleminen on laitonta paitsi kolmessa tapauksessa: kun mies sanoo jotain vaimolleen miellyttääkseen tätä, kun valehdellaan sodassa, ja kun valehdellaan tarkoituksella luoda sopua ihmisten välille".Al-Bukharin hadithissa Muhammed toteaa: "jos vannon, ja myöhemmin huomaan jonkun muun asian paremmaksi, silloin teen sen ja kumoan valani".
Valehtelu on synti.
Imaami al-Dhahabi (1274–1348) toteaa kirjassa "Suuret synnit", että valehtelu kuuluu suuriin synteihin silloin, kun valehdellaan profeetta Muhammedista tai annetaan väärä todistus oikeudessa. Suurista synneistä seuraa kirous, maallinen rangaistus tai rangaistus tuonpuoleisessa. 
Imaami al-Nawawi (1233–1277) kirjoittaa, että Koraani ja sunna tuomitsevat valehtelun synniksi. Valehtelu on rumimpia syntejä ja vastenmielisimpiä vikoja. Al-Nawawi toteaa kirjassa "Puhdas sydän": "Kerro totuus, kun puhut. Yksi pahimmista petoksista on kertoa veljellesi jotain, kun veljesi luulee, että olet rehellinen, vaikka asia ei ole niin".
Sunnit ja shiiat eivät aina pidä toisiaan "veljinä" eli oikeina muslimeina. 
Luvallinen valehtelu.
Valehtelu on yleisestä kiellosta huolimatta luvallista tai jopa pakollista tietyissä tilanteissa, jos se silloin tuottaa parempia tuloksia kuin totuus. 
Taqiyya"-"periaate antaa luvan valehdella uskontoa koskevista asioista, jotka voivat aiheuttaa vihaa muslimeja kohtaan. Laajemmin taqiyya tarkoittaa, että jos tavoite on luvallinen tai pakollinen, mutta voidaan saavuttaa vain valehtelemalla, valehtelu on luvallista tai jopa pakollista. Imaami al-Ghazali (1057–1111) tiivisti periaatteen seuraavasti: Puhumisen tarkoitus on saada aikaan tuloksia. Jos kiitettävä tulos saadaan aikaan joko valehtelemalla tai puhumalla totta, on laitonta valehdella, koska siihen ei ole tarvetta. Jos tavoite voidaan saada ainoastaan valehtelemalla, mutta ei puhumalla totta, on luvallista valehdella, jos tavoite on luvallinen. Valehtelu on pakollista, jos tavoite on pakollinen. [...] Olipa kyseessä sitten sota, erimielisyyden ratkaiseminen tai myötätunnon saaminen henkilöltä, jolla on oikeus kostaa, mutta jonka toivot pidättyvän siitä, ei ole laitonta valehdella, jos tavoite ei muuten ole saavutettavissa. Kuitenkin on uskonnollisesti varovaisempaa käyttää sanoja, jotka antavat vain harhaanjohtavan vaikutelman [...] jolloin ei valehtele, mutta sanojen ulkoinen merkitys silti johtaa kuulijan harhaan. Ghazalin mainitsema "pakollinen teko" tarkoittaa šariassa tekoa, joka tuo ansioita ja tekemättömyydestä on määrätty rangaistus"." Imaami al-Nawawi (1233–1277) ja hanafi-oppinut Khalil Nahlawi tiivistävät luvallisen valehtelun yhtenevästi Ghazalin kanssa: "On verrattava valehtelemisesta koituvia pahoja seuraamuksia totuuden puhumisen seurauksiin. Jos totuudesta koituu pahempia seuraamuksia kuin valheesta, on oikeutettua valehdella. Jos valheesta on pahempia seuraamuksia tai ei tiedetä kummasta on pahempia seuraamuksia, on laitonta valehdella." Vuonna 2012 annettu fatwa käsittelee kafiirille (uskottomalle) valehtelua. Ohjeen mukaan valehtelua tulee välttää, koska valheen paljastuessa annetaan kielteinen kuva islamista. Valehtelu vääräuskoiselle ei siten ole väärin itsessään, vaan sen seurausten takia.
Kristinusko ja valhe.
Länsimaisessa kristillisessä moraalissa valehtelua on pidetty luvattomana olipa syy mikä hyvänsä. Kirkkoisä Augustinus (354–430) katsoi, että valhe on aina synti. Tuomas Akvinolainen (1225–1274) pohti valehtelun oikeutusta kirjassa "Summa Theologica" ja päätyi samaan tulokseen. Hänen mielestään oli kuitenkin luvallista joissakin tilanteissa kätkeä totuus järkevällä tavalla. 
Edvard Westermarck kirjoitti kristinuskon suhteesta valehteluun teoksessaan "Kristinusko ja moraali." Hän totesi, että Uusi Testamentti tuomitsi valheen, mutta roomalais-katolinen kirkko ainakin välillä hyväksyi sen, jos kyseessä oli Jumalan kunnian puolustaminen. Sen sijaan protestantit ovat tuominneet valheen. 1500-luvulla Martti Luther eräässä kirjeessään kuitenkin hyväksyi sen, jos se edisti kirkon asiaa. Puritaanit ajautuivat jopa eräänlaiseen fanatismiin kieltäessään myös metaforien käytön ("Julia on aurinko"), koska ne ovat harhaanjohtavia. 
Kristinuskon suhde valheeseen ei ole ollut täysin yksiselitteinen, sillä kristillinen etiikka ei sisällä suoria lakeja, vaan yleisperiaatteita, kuten rakkauden kaksoiskäskyn.
Kritiikki.
On myös kiistetty, että taqiyya kuuluisi islamiin. Kansanedustaja Päivi Räsänen (kd.) väitti YLE:n aamun lähetyksessä elokuussa 2025, että islaminuskoon kuuluu periaate, jonka mukaan muslimi saa valehdella toisuskoiselle, jos se edistää islamia. Yleisradion mukaan näin yleistävä väite on virheellinen.