Bob Dylan

Bob Dylan (syntyjään Robert Allen Zimmerman, s. 24. toukokuuta 1941 Duluth, Minnesota) on yhdysvaltalainen folk- ja rocklaulaja ja -lauluntekijä. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen merkittävimmistä lauluntekijöistä. Musiikkilehti "Rolling Stone" on sijoittanut Dylanin kaikkien aikojen parhaiden artistien listalla toiselle sijalle The Beatlesin jälkeen. Vuonna 2016 Dylanille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto.
Dylanin tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Blowin’ in the Wind”, ”The Times They Are a-Changin’”, ”Like a Rolling Stone”, ”Knockin’ on Heaven’s Door” ja ”Mr. Tambourine Man”. 
Varsinkin uransa alkuvaiheissa Dylan otti lauluissaan aktiivisesti kantaa yhteiskunnallisiin ja poliittisiin kysymyksiin. Bob Dylan oli yksi tunnetuimpia henkilöitä 1960-luvun protestiliikkeessä.
Bob Dylanin tuotanto on vaihdellut tyyliltään, sovituksiltaan ja myös tasoltaan valtavasti. Uran alkuvaiheita pidetään merkittävimpinä, erityisesti vuosia 1963–1966. Dylanin uran katsotaan kokeneen renessanssin 1990-luvun lopulta alkaen.
Elämä ja musiikkiura.
Lapsuus.
Robert Allen Zimmerman syntyi 24. toukokuuta 1941 Minnesotan Duluthissa Abram ja Beatrice ”Beatty” (o.s. Stone) Zimmermanin esikoisena. Abram työskenteli Standard Oil -öljy-yhtiössä toimistopäällikkönä. Hänen sukunsa oli juutalaissiirtolaisia Ukrainan Odessasta ja Beatricen suku Liettuan ja Latvian juutalaisia. Vuonna 1946 perheeseen syntyi toinen poika, David. Abram sairastui polioon 1946 ja Zimmermanit muuttivat Hibbingin kaupunkiin, missä Beattyn vanhemmat asuivat.
Robert kirjoitteli ahkerasti runoja jo kymmenvuotiaana. Televisiosta hän katseli tuonikäisenä mielellään musiikki- ja varieteeohjelmia sekä lännenseikkailuja.
Nuoruus.
Ollessaan noin 14-vuotias Robert alkoi opetella soittamaan. Aluksi hän kokeili huonolla menestyksellä puhallinsoittimia, minkä jälkeen hän vuokrasi halvan kitaran ja opetteli soittamaan sitä. Pian hän kantoi kitaraa mukanaan ja käytti suuren osan vapaa-aikaansa soittamiseen ja laulamiseen. Hän myös luki paljon, kävi kirjastossa ahkerasti, kirjoitti runoja sekä piirsi ja maalasi.
Radiosta Robert kuunteli etelästä kantautuneita blues- ja kantrikanavia ja varhaisia rock and roll -kanavia, sillä Hibbingin paikallisasemat eivät nuorisomusiikkia soittaneet. Hän osti myös itselleen kunnollisen kitaran. Kahdeksannella luokalla hän perusti soittokavereineen yhtyeen The Golden Chords, jossa Robert soitti komppia pianolla ja lauloi. Yhtye soitti monissa paikallisissa kykykilpailuissa. Aluksi se esitti country-covereita, mutta siirtyi Robertin vaikutuksesta rock and rolliin. Golden Chords hajosi musiikillisiin erimielisyyksiin. Robert liittyi vuonna 1955 toiseen, nimettömään yhtyeeseen laulajaksi, kitaristiksi ja pianistiksi. Yhtye soitti Elvis Presleyn ja Little Richardin kappaleita ja herätti huomiota lukion kykyjenetsintäkilpailussa meluisalla esityksellään, jonka rehtori keskeytti. Koulunsa vuosikirjassa 1959 Robert kertoi tavoitteekseen ”liittyä Little Richardin bändiin”. Little Richardin lisäksi Robert ihaili tuolloin myös Hank Williamsia, Elvistä ja Johnny Rayta. Kesällä 1959 high schoolin jälkeen hän esiintyi kahdesti Bobby Veen kanssa soittaen pianoa ja taputtaen käsiään.
Syyskuussa 1959 Robert, nyt jo taiteilijanimeltään Bob Dylan, muutti Minneapolisiin ja aloitti opinnot Minnesotan yliopistossa. Hänen musiikillinen kiinnostuksensa rock and rolliin väistyi ja tilalle tuli amerikkalainen folkmusiikki, jota esitettiin tavallisesti akustisen kitaran säestyksellä. Hän pääsi pian mukaan Dinkytownin folkpiireihin, joissa hän tutustui moniin folkista kiinnostuneisiin ihmisiin.
Minneapolisissa Dylan kertoi omasta nuoruudestaan keksimiään tarinoita, joilla hän pyrki peittämään keskiluokkaisen juutalaisen menneisyytensä. Hän kertoi kierrelleensä maata junanvaunussa, soittaneensa suurten trubaduurien kanssa ja kiertäneensä sirkuksen mukana.
Dylan vietti kesän 1960 Denverissä ja omaksui siellä bluesmuusikko Jesse Fullerilta kitaran ja huuliharpputelineen yhdistelmän. Palattuaan Minneapolisiin syksyllä Dylan suunnitteli jo musiikista uraa itselleen.
Nimen vaihto.
Robert kokeili nuorena eri taiteilijanimiä: Elston Gunn, Robert Allyn ja lopulta Bob Dylan. Hän alkoi käyttää sukunimeä Dillon tai Dylan joskus high schoolin viimeisen vuotensa ja Minneapolisiin muuton välillä. Robertin silloisen tyttöystävän mukaan Robert sanoi tälle vuonna 1958 aikovansa ottaa käyttöön nimen Bob Dillon. Hän alkoi käyttää uutta nimeä säännöllisesti 1959 ja vaihtoi nimensä lopulta laillisesti Dylaniksi 1962. Hän itse kertoi nimen alkuperästä erilaisia tarinoita. Vuonna 1965 Dylan väitti haastattelussa ottaneensa sukunimensä sedältään, jonka nimi on Dillion, ja vain muuttaneensa kirjoitusasua paremmaksi. Toisinaan hän väitti nimen olleen äitinsä tyttönimi tai kaupunki Oklahomassa. Dylanin tiedetään myös nuorena poikana ihailleen televisiosarjan "Gunsmoke" seriffihahmoa nimeltä Matt Dillon. Dylan on monesti kiistänyt ottaneensa nimensä runoilija Dylan Thomasilta, kuten moni on arvellut.
Dylan kertoi vuonna 2004 julkaistussa "Muistelmat"-kirjassaan aikoneensa alun perin käyttää nimeä ”Robert Allen”, mutta "Down Beat" -lehteä lukiessaan hän huomasi, että musiikkimaailmassa oli jo saksofonisti David Allyn. Hieman myöhemmin hän tutustui kirjailija ja runoilija Dylan Thomasin tuotantoon ja teki vaikean valinnan Robert Allynin ja Robert Dylanin välillä. Etunimeen Bob hän päätyi, koska niihin aikoihin populaarimusiikissa oli muutamia Bob-nimisiä.
Levytyssopimus.
Tammikuussa 1961 Dylan muutti New Yorkiin, missä hän tapasi sairaalaan joutuneen idolinsa Woody Guthrien. Dylan asui Greenwich Villagen kaupunginosassa ystäviensä elättämänä ja soitti kahviloissa kuten Gerde’s Folk Cityssä. Musiikkitoimittaja Robert Shelton kirjoitti Dylanin esiintymisestä kiittelevän arvion "The New York Times" -lehteen, minkä vaikutuksesta kykyjenetsijä ja tuottaja John Hammond teki hänen kanssaan levytyssopimuksen Columbia Recordsille. Dylan soitti myös huuliharppua eräällä Harry Belafonten albumilla.
Protestialbumien aika.
Dylan julkaisi ensimmäisen albuminsa "Bob Dylan" vuonna 1962. Dylanin laulutapaa leimasi vahva Woody Guthrie -vaikutus ja hänen epätavallinen lauluäänensä jakoi mielipiteitä.
Protestihenkinen "The Freewheelin’ Bob Dylan" (1963) nosti Dylanin tunnetuksi folkin vastakulttuuripiireissä. Albumin tunnetuimpia kappaleita oli ”Blowin’ in the Wind”, josta folktrio Peter, Paul and Mary teki samana vuonna menestyneen version. Näihin aikoihin Dylan kirjoitti seitsenvuotisen managerisopimuksen Albert Grossmanin kanssa ja sai tuottajakseen Tom Wilsonin.
Dylanin ensimmäinen suuri konsertti New Yorkissa oli elokuussa 1963 Town Hallissa. Hän soitti myös Newportin folkfestivaalilla ja nousi esiintymisensä myötä maan johtavaksi folklaulajaksi. "The Times They Are a-Changin’" (1964) -albumin nimikkokappale nousi yhdeksi ajan tunnussävelmistä. Dylan tuli aluksi tunnetuksi vain protestilaulajana, mutta Newportissa 1964 hän esitti myös henkilökohtaisia lauluja uudelta albumiltaan "Another Side of Bob Dylan".
Siirtyminen rockiin.
Albumilla "Bringing It All Back Home" (1965) kuultiin myös sähkösoittimia, mikä alkoi etäännyttää Dylania folkyleisöstään. The Byrdsin sähköinen versio kappaleesta ”Mr. Tambourine Man” nousi singlelistan ykköseksi, minkä jälkeen muutkin rockyhtyeet alkoivat tehdä versioitaan Dylanin lauluista. Vuosien 1964–1966 aikana yli 100 artistia julkaisi Dylanin kappaleista omia versioitaan.
Kokonaan sähköisellä albumilla "Highway 61 Revisited" (1965) on yksi Dylanin tunnetuimmista lauluista, ”Like a Rolling Stone”, joka nousi "Billboardin" listakakkoseksi. Newportin folkfestivaalille vuonna 1965 Dylan otti mukaan sähköisen taustayhtyeensä. Jotkut katsojat buuasivat hänelle lyhyen esiintymisen jälkeen, ja Dylan esitti kaksi akustista encorea. Dylanin siirtyminen sähköiseen rockiin yhtäältä toi hänelle uutta yleisöä, mutta toisaalta aiheutti pahaa verta, ja folkpiirit alkoivat hylkiä häntä. Kuukausi Newportin jälkeen Dylanin taustalla soitti The Hawks -yhtye, josta myöhemmin tuli The Band. Dylan konsertoi taustayhtyeensä kanssa ahkerasti 1965–1966 ja soitti täysille saleille. Marraskuussa 1965 hän meni naimisiin Sara Lowndesin kanssa, ja pari alkoi pitää kotia Greenwich Villagessa ja Woodstockissa. D. A. Pennebaker teki Dylanin Britannian-kiertueesta vuonna 1965 dokumenttielokuvan "Älä katso taaksesi" (1967).
"Blonde on Blonde" (1966) oli hiotumpi kuin edeltäjänsä. Se nousi Billboardin listalla yhdeksänneksi, sai kriitikoilta hyvät arvostelut ja nosti Dylanin suosionsa huipulle. Kesällä 1966 Dylan joutui Woodstockissa moottoripyöräonnettomuuteen, loukkasi niskansa ja vetäytyi Woodstockin-kotiinsa toipumaan pariksi vuodeksi. Vuoden 1967 aikana Dylan ja The Band nauhoittivat Woodstockissa kappaleita, jotka julkaistiin myöhemmin kokoelmalla "The Basement Tapes" (1975).
Toivuttuaan Dylan palasi levytysstudioon. "John Wesley Harding" (1968) oli riisuttu albumi ja nousi Billboardin listalla kakkoseksi. Dylan palasi esiintymislavoille tammikuussa 1968 Woody Guthrien muistokonsertissa New Yorkissa. Hän oli hiukan uudistanut ulkonäköään: hän oli lyhentänyt tukkaansa, käytti laseja ja oli kasvattanut risuparran. Seuraava albumi "Nashville Skyline" (1969) sisälsi country rock -tyylistä musiikkia ja aiempaa yksinkertaisempia sanoituksia.
1970-luku.
Vuonna 1971 Dylan julkaisi ensimmäisen kirjansa "Tarantula". Se koostui toisiinsa liittymättömistä kirjoituksista, jotka Dylan oli kirjoittanut viisi vuotta aiemmin. Vuoden 1971 lopulla Dylan osti talon Kalifornian Malibusta.
Dylan esiintyi Sam Peckinpahin elokuvassa "Pat Garrett ja Billy the Kid" (1973) ja kirjoitti siihen musiikkia, kuten kappaleen ”Knockin’ on Heaven’s Door”. Hän julkaisi runojensa ja sanoitustensa kokoelman "Writings and Drawings" (1974). Samana vuonna hän lähti ensimmäiselle kiertueelleen kahdeksaan vuoteen ja julkaisi kiertuealbumin "Before the Flood".
"Blood on the Tracks" (1975) nousi jälleen listaykköseksi, kuten sitä seurannut "Desire" (1976). Vuonna 1978 Dylan aloitti vuoden kestäneen maailmankiertueen ja julkaisi studioalbumin "Street Legal" sekä livealbumin "Bob Dylan at Budokan". Hän kääntyi kristinuskoon vuonna 1979 ja julkaisi seuraavien kolmen vuoden ajan vain uskonnollista musiikkia, saarnaten konserteissaan kappaleiden välissä. Hän sai Grammyn vuonna 1980 kappaleestaan ”Gotta Serve Somebody”.
1980-luku.
Vuoden 1982 tienoilla Dylanin uskonnollisuus oli hiipumassa. Dylan osallistui hyväntekeväisyyssinglelle ”We Are the World” (1985) ja lähti vuonna 1986 taas kiertueelle. Dylan liittyi Traveling Wilburysiin tunnettujen muusikkotoveriensa kanssa, ja kokoonpano julkaisi ensimmäisen albuminsa. Dylanin seuraava albumi, Daniel Lanois’n tuottama "Oh Mercy" (1989) oli menestys ja sai kiitosta.
1990-luku.
Vuoden 1990 "Under The Red Sky" -levy sai tylyt arvostelut ja myi heikosti. Vuonna 1992 ilmestyi "Good As I’ve Been To You" ja 1993 "World Gone Wrong", joilla Dylan palasi juurilleen ja esitti vanhoja folk- ja bluesklassikkoja pelkän akustisen kitaran säestyksellä.
Dylan esiintyi presidentti Bill Clintonin virkaanastujaisissa 1993.
Kokoelmien, livealbumien ja coveralbumien jälkeen Dylan julkaisi vuonna 1997 ensimmäisen uutta materiaalia sisältäneen albuminsa seitsemään vuoteen. "Time Out of Mind" sai erinomaiset arvostelut, kolme Grammy-palkintoa ja myi platinaa.
2000-luku.
Vuonna 2000 Dylan voitti Golden Globen ja Oscarin parhaasta alkuperäisestä laulusta ”Things Have Changed” elokuvaan "Wonder Boys". Hän voitti Grammyn jälleen 2002 parhaasta nykyaikaisesta folk-albumista "Love and Theft" (2001).
Dylan oli yksi elokuvan "Masked and Anonymous" (2003) käsikirjoittajista ja näyttelijöistä. Konserttiesiintymisissään hän alkoi suosia kosketinsoittimia kitaran sijaan. Hän julkaisi omaelämäkertansa ensimmäisen osan "Muistelmat. Osa 1" (Chronicles: Volume One, 2005). Vuonna 2005 sai televisioensi-iltansa Martin Scorsesen Dylan-dokumentti "No Direction Home", joka käsitteli Dylanin uran alkuvaiheita vuoteen 1967 saakka. Dylan alkoi juontaa satelliittiradio-ohjelmaa ja julkaisi albumin "Modern Times" (2006), jolla hän voitti jälleen Grammyn. Seuraava albumi "Together Through Life" (2009) nousi listaykköseksi. 
Dylan levytti vuonna 2009 joululauluja sisältävän albumina. Levy "Christmas in the Heart" ilmestyi lokakuussa, ja sen tuotto meni hyväntekeväisyyteen, Feeding America -hankkeeseen, joka avustaa köyhiä ja nälkää kärsiviä yhdysvaltalaisia.
2010-luku.
Syyskuussa 2012 ilmestyi albumi "Tempest".
Albumilla "Shadows in the Night" (2015) Dylan tulkitsee vanhoja klassikoita rock and rollia edeltävältä ajalta. Sitä seurasivat samalla teemalla "Fallen Angels" (2016) ja "Triplicate" (2017).
Vuonna 2019 Netflix julkaisi Martin Scorsesen ohjaaman elokuvan "Rolling Thunder Revue: A Bob Dylan Story".
2020-luku.
Kesäkuussa 2020 julkaistiin uusi studioalbumi "Rough and Rowdy Ways" .
Vuonna 2023 julkaistiin elokuvasoundtrack-albumi "Shadow Kingdom".
Tunnustuksia.
Princetonin yliopisto myönsi Dylanille vuonna 1970 musiikin kunniatohtorin arvonimen.
Dylan nimettiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1982 ja Rock and Roll Hall of Fameen 1988.
Vuonna 1990 "Life"-aikakauslehti nimesi Dylanin 1900-luvun sadan vaikutusvaltaisimman yhdysvaltalaisen joukkoon. Seuraavana vuonna hän sai Recording Academyn elämäntyöpalkinnon.
Dylan sai vuonna 2008 Pulitzer-kunniamaininnan perustavanlaatuisesta vaikutuksestaan populaarimusiikkiin ja amerikkalaiseen kulttuuriin.
Vuonna 2012 Yhdysvaltain presidentti Barack Obama myönsi Dylanille Presidentin vapaudenmitalin.
Vuonna 2016 Dylanille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto, ja palkintoperusteluissa todettiin, että hän on tuonut ”uudenlaista runollista ilmaisua vanhaan amerikkalaiseen lauluperinteeseen”. Parin viikon hiljaisuuden jälkeen hän ilmoitti Nobel-komitealle, että ottaa palkinnon vastaan. Marraskuussa Dylan ilmoitti, että hän ei pääse juhlaseremoniaan Tukholmaan vastaanottamaan palkintoa muun samanaikaisen menonsa vuoksi. Palkintotilaisuudessa Patti Smith esitti Dylanin kappaleen ”A Hard Rain’s a-Gonna Fall”.
Sanoittajana.
Dylan on ensimmäinen, joka on palkittu Nobelin kirjallisuuspalkinnolla rocklyriikastaan. Dylan on jo uransa alkuvuosista ja etenkin vuodesta 1965 alkaen tunnettu uudenlaisesta tavastaan käyttää kieltä. Jotkut näkivät tuolloin Dylanin vallankumoukselliset sananvalinnat umpimähkäisinä, toiset neologismeina ja uutena suuntana.
Dylan aloitti uransa rock and roll -muusikkona mutta kiinnostui pian folkmusiikista. Hän on kertonut, kuinka vakavana hän piti folkmusiikkia, ja kuinka folklaulut kertoivat syvällisesti epätoivosta, surusta, voitoista ja uskosta yliluonnolliseen. Ihanteensa Woody Guthrien sanoituksissa oli Dylanin mukaan ääretöntä inhimillisyyttä.
Dylan sai kirjallisia vaikutteita monesta lähteestä. Hän luki nuorena miehenä paljon antiikin klassikoita kuten myös esimerkiksi Yhdysvaltain sisällissodasta kertovia sanomalehtiartikkeleitakin. Vanhasta testamentista Dylan omaksui omaan runouteensa kielenkäyttöä ja vihaa. Runoilijoista hän sai vaikutteita esimerkiksi romanttisen tyylisuunnan Samuel Taylor Coleridgeltä ja William Blakelta sekä Arthur Rimbaudilta. Hän tutustui aikalaistensa beat-kirjailijoiden Jack Kerouacin ja Allen Ginsbergin tuotantoon. Dylan tutki myös blueslaulaja Robert Johnsonin sanoitusten rakennetta.
Kun Dylan alkoi itse kirjoittaa sanoituksia, hän tarttui Yhdysvaltain silloiseen ilmapiiriin, sen taisteluihin, pelkoihin ja epäoikeudenmukaisuuksiin. Hänen tunnetuimpia sanoituksiaan tuolta yhteiskunnallisten laulujen ajalta ovat ”Blowin’ in the Wind”, ”The Times They Are a-Changin’’” ja ”A Hard Rain’s a-Gonna Fall”.
Albumillaan "Another Side of Bob Dylan" (1964) Dylan siirtyi sanoituksissaan uusiin teemoihin. Hän ei enää tehnyt protestilauluja, jotka ”osoittivat sormella”, kuten hän itse sanoi. Hän kertoi kirjoittavansa nyt omasta sisimmästään eikä kuulijoitaan varten.
Dylanin kolme albumia vuosilta 1965–1966, "Bringing It All Back Home", "Highway 61 Revisited" ja "Blonde on Blonde" ovat hänen tuotantonsa keskeisimpiä ja maineikkaimpia, ja niihin myös Nobel-komitea useimmin viittasi myöntäessään Dylanille kirjallisuuden Nobelin palkinnon vuonna 2016. Dylanin sanoituksissa on "Bringing It All Back Homella" nyt uudenlaista auktoriteetinvastaista kyynisyyttä, eksistentialistista välittömyyttä ja ruokotonta satiiria sekä surrealistista näkymää nykyaikaan, Amerikan historiaan ja ihmissuhteisiin. Sanoitukset eivät ole aina suoraviivaisia vaan vaikuttavat pilkkaavan kuulijan halua kerronnalliseen jatkuvuuteen. Dylanin uudessa runollisessa tyylissä nähtiin vaikutteita symbolismista, folkin arkikielisyydestä, beat-kirjailijoiden välittömyydestä, Blaken visionäärisyydestä sekä ajan hipsterislangista. Dylan itse kertoi haastattelussa kirjoittavansa nyt ytimekkäämmin ja vähemmän eksyttävästi kuin ennen. ”Runoilijaksi” hän ei itseään kutsunut, koska ei pitänyt siitä sanasta.
Kappale ”Like a Rolling Stone” (1965) oli Dylanin suurin hitti ja täysin uudenlainen tapa kirjoittaa rocklyriikkaa, pitkä ja pureva yksinpuhelu nuorelle naiselle, joka ei ollut nähnyt todellisuutta ympärillään. Kappale teki Dylaniin itseensäkin vaikutuksen, ja sen tehtyään hän päätti keskittyä vain laulujen tekemiseen eikä enää ajatellut romaanin tai näytelmän kirjoittamista. Albumilla "Highway 61 Revisited" Dylanin sanomat ovat vähemmän suoria kuin ennen, ja hän keskittyy seurauksien kuvailuun ja päätelmien tekoon, joskus vaikeaselkoisesti. Albumilla "Blonde on Blonde" on aiempaa enemmän rakkauslauluja, ja jotkut pitivät sitä helpommin lähestyttävänä kuin Dylanin edeltävät albumit.
Seuraavilla albumeillaan Dylan jätti yhteiskunnallisen kommentoinnin pitkäksi aikaa vähemmälle, kunnes palasi sille jälleen albumillaan "Blood on the Tracks". 1970-luvun lopulla Dylan teki pitkän aikaa kristillistä musiikkia. Vuoden 1990 jälkeisillä albumeillaan hän on tuonut sanoituksiinsa ylihistoriallista näkemystä.
Kuvataiteilijana.
Dylan on pitänyt näyttelyitä taidemaalarina. Hänen akvarellejaan oli esillä Saksassa Chemnitzissä 2007 ja 2010 hänen 40 akryylimaalaustaan oli Tanskan valtion taidemuseossa näyttelyssä "The Brazil Series". Töiden joukossa oli myös kahdeksan piirustusta.
Maailmankatsomus.
Monissa Bob Dylanin lauluissa on pasifistisia ja rasisminvastaisia näkemyksiä. Lehtihaastattelussa kesällä 2008 hän ilmaisi tukensa Barack Obaman presidenttiehdokkuudelle.
Dylan on esiintynyt monissa hyväntekeväisyyskonserteissa. Hän oli mukana George Harrisonin järjestämässä Concert for Bangladesh -tapahtumassa. Harrison muisteli myöhemmin, että erityisesti Dylan oli innoissaan siitä, että voisi musiikillaan auttaa pakolaisia. Dylan oli mukana Band Aid -levyllä ja -konserteissa Yhdysvalloissa. Eräässä konsertissa Dylan lausui esiintymislavalla toivomuksen, että pieni osa konsertin tuotosta voitaisiin käyttää vaikeuksissa olevien yhdysvaltalaisten viljelijöiden auttamiseen. Lausuntoa pidettiin sopimattomana, mutta se antoi Willie Nelsonille kipinän järjestää Farm Aid -hyväntekeväisyyskonsertit.
Dylanin kääntyminen kristityksi 1979 hämmensi monia hänen ihailijoitaan. John Lennon kirjoitti ”Gotta Serve Somebody” -kappaletta ivailevan laulun ”Serve Yourself”, joka julkaistiin postuumisti 1990-luvulla. Dylan on etniseltä ja uskonnolliselta taustaltaan alun perin juutalainen. Dylan kommentoi aiempaa uskonnollisuuttaan vuonna 1997 sanoen, ettei hän ”enää ole kiinnostunut mistään järjestäytyneestä uskonnosta”. Lehtihaastattelussa samana vuonna Dylan sanoi: ”Tässä minun suhteeni uskonnollisiin asioihin, yksinkertainen totuus: musiikista löytyy minun uskonnollisuuteni ja filosofiani. Ei mistään muualta. Sellaiset laulut kuin ’Let Me Rest on a Peaceful Mountain’ tai ’I Saw the Light’ – siinä minun uskontoni. En välitä rabbeista, papeista, evankelistoista ynnä muusta sellaisesta. Olen oppinut lauluista enemmän kuin mistään tuollaisista yhteisöistä. Uskon lauluihin.”
Dylan esittää edelleen uskoontulonsa aikaisia gospel-sävelmiään. Vuonna 2009 Dylanilta kysyttiin uskooko hän tuolloin levyttämiensä joululaulujen sanomaan, Dylan vastasi ”olen tosi uskovainen”.
Dylanin vuonna 1983 tekemän kappaleen ”Neighborhood Bully” on tulkittu kannanotoksi Israelin valtion puolesta. Sanoitukset kertovat hyökkäysten kohteena olevasta mutta silti öykkäriksi leimatusta miehestä kielikuvin, jotka sopivat Israeliin ja juutalaisiin.
Yksityiselämä.
Dylanin ensimmäinen vaimo oli Sara Lowndes (1965–1977) ja toinen Carolyn Dennis (1986–1992). Dylanilla on viisi omaa lasta, joista neljä Lowndesin ja yksi Dennisin kanssa. Heidän lisäkseen Dylan oli adoptoinut Lowndesin edellisestä liitosta syntyneen lapsen. Dylanin poika Jakob Dylan soitti Wallflowers-yhtyeessä. Dylan seurusteli myös satunnaisesti vuoteen 1965 saakka muusikkotoveri Joan Baezin kanssa.
Dylan on kertonut käyttäneensä elämänsä aikana amfetamiinia ja heroiinia ja että hänellä oli itsetuhoisia ajatuksia. Alkoholinkäytön hän lopetti 90-luvulla.