Paavo Haavikko

Paavo Juhani Haavikko (25. tammikuuta 1931 Helsinki – 6. lokakuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, runoilija ja kustantaja. Haavikko julkaisi yli 70 teosta. Hänen runokokoelmiaan on käännetty 12 kielelle. Haavikkoa pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä 1900-luvun jälkipuolen kirjailijoista ja runoilijoista. Hänet palkittiin muun muassa kansainvälisellä Neustadt-palkinnolla 1984 ja taiteen akateemikon arvonimellä 1991.
Haavikko kirjoitti runouden lisäksi lähes kaikkia kirjallisuuden lajeja. Haavikko oli paitsi kirjailija ja kustantaja, myös liikemies kiinteistö- ja metsäkauppa-alalla. Haavikko toimi kustannusosakeyhtiö Otavan kirjallisena johtajana 1967–1983 ja hän oli myös Otavan, Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n ja Rautakirja Oy:n johtokuntien jäsenenä 1970-luvulla. Hänelle myönnettiin akateemikon ja Helsingin yliopiston kunniatohtorin arvonimet, mutta hän ei itse käyttänyt niitä.
Kirjailijanura.
Haavikon ensimmäinen runokokoelma "Tiet etäisyyksiin" ilmestyi vuonna 1951. Proosateoksista kokoelma "Lasi Claudius Civiliksen salaliittolaisten pöydällä" (1964) herätti huomiota ja siihen sisältyvä novelli ”Lumeton aika” jäi elämään. Näytelmistä ensimmäinen, "Münchhausen" (1958), herätti kiistaa väitetyn käsittämättömyytensä takia. Haavikko haastoi näytelmän kritiikin kirjoittaneen Paula Talaskiven oikeuteen tekijänoikeusrikkomuksesta, minkä vuoksi hänen teoksiaan ei arvosteltu "Helsingin Sanomissa" oikeusprosessin aikana (1958–1959). Myöhemmistä näytelmistä etenkin "Sulka" (1973) tuli suosituksi. Haavikko on tehnyt librettoja Aulis Sallisen säveltämiin oopperoihin, kuten "Kuningas lähtee Ranskaan" (1974) ja "Ratsumies" (1974). Lisäksi hän kirjoitti kolumneja muun muassa "Uuteen Suomeen" ja "Suomen Kuvalehteen".
Haavikko perusti 1975 kustannusyhtiö Art Housen, jonka siipien suojaan tuli myöhemmin myös Jalava-kirjankustantamo. Vuonna 1988 Art House osti lisäksi Uusi Suomi -yhtiöiltä ammatti- ja oppikirjallisuutta kustantavan Tietosanoma Oy:n. Haavikon yrityksiin kuului lisäksi Pudasjärvellä turvetuotantoa harjoittanut "Polar-sammal Oy", ja Haavikon perhe omisti myös noin tuhat hehtaaria metsää pääosin Pohjois-Suomessa.
Filosofian kunniatohtorin arvon Haavikko sai Helsingin yliopistosta 1969. Akateemisia opintoja hän ei harjoittanut, vaan toimi jo nuoresta pitäen liikemiehenä. Alan sanasto ja ajattelutapakin näkyvät hänen runoissaan. ”Olen enemmän yrittäjä kuin kirjailija, vaikka olenkin kirjoittanut paljon ja kiireellä”, Haavikko totesi vuonna 2001.
Haavikko ansioitui myös elokuvakäsikirjoittajana. Hän teki alkuperäiskäsikirjoituksen Alfred Kordelinin murhasta kertovaan elokuvaan "Mommilan veriteot 1917" (1973) ja toimi yhtenä käsikirjoittajana Maunu Kurkvaaran elokuvassa "Menestyksen maku" (1983). Lisäksi hän dramatisoi oman näytelmänsä "Kuningas lähtee Ranskaan" Anssi Mänttärin ohjaamaksi elokuvaksi yhdessä Mänttärin ja Heikki Katajiston kanssa. Hänen tunnetuin työnsä elokuvan alalla on Kalevalaan pohjautuva käsikirjoitus Kalle Holmbergin ohjaamaan neliosaiseen televisiosarjaan "Rauta-aika" (1982).
Haavikon esikoisromaani "Yksityisiä asioita" (1960) käsittelee vuoden 1918 tapahtumia. Jännitysromaanin "Barr-niminen mies" ensimmäisen painoksen (1976) hän julkaisi salanimellä Anders Lieksman.
Yksityiselämä.
Paavo Haavikon vanhemmat olivat toimitusjohtaja Heikki Adrian Haavikko ja Rauha Pyykönen.
Haavikko oli naimisissa kaksi kertaa: vuodesta 1955 kirjailija Marja-Liisa Vartion kanssa tämän kuolemaan (1966) asti. Vartion kanssa hänellä oli lapset Johanna (1956–1996) ja Heikki (s. 1960). Vuodesta 1971 kuolemaansa asti hän oli naimisissa kirjallisuudentutkija Ritva Haavikon kanssa.
Haavikko kuoli pitkäaikaiseen sairauteen Helsingissä lokakuussa 2008. Hänelle oli vasta edellisenä päivänä myönnetty Suomen kirjailijaliiton tunnustuspalkinto.
Haavikolta jäi useiden miljoonien eurojen arvoinen perintö, johon kuului lähes 800 000 euron arvosta osakkeita. Kirjailijanuran ohella hän oli myös yrittäjä ja liikemies.
Elämäkerrat.
Haavikon kuoleman jälkeen hänestä ilmestyi kaksi elämäkertaa: Mauno Saari julkaisi vuonna 2009 kirjansa "Haavikko-niminen mies". Haavikon poika Heikki Haavikko yritti estää sen julkaisun ja vaati isänsä tekijänoikeuksien perijänä ennakkotarkastusmahdollisuutta kirjaan. Haavikon viimeisten vaiheiden ja Saaren elämäkertakirjan ympärllä käytiin julkisuudessa kovasanaista keskustelua, mihin Juhani Sipilä viittaa vuonna 2022. Heikki Haavikko julkaisi puolestaan vuonna 2015 isästään muistelmakirjan "Paavo Haavikko, isä". 
Kolmas, Martti Anhavan kirja "Niin katosi voitto maailmasta", ilmestyi 2021. Kritiikissään "Kanavassa" Juhani Sipilä siteeraa Anhavan suhtautumista Haavikon muistelmiin: "Pidätän itselläni kummastelun, huomauttelun, kohdittain myös oikomisen oikeuden". Sipilä kirjoittaa, että Anhava tunsi Haavikon jo pikkupojasta asti ja työskenteli myös Haavikon alaisena. Kirja sisältää Haavikon tunteneiden haastatteluja, jotka Sipilän sanoin "henkivät juuri sitä 'elämän ilmaa', joka tekee elämäkerrasta kohteensa näköisen". Arvionsa lopussa Sipilä viittaa Mauno Saareen ja siihen, kuinka tämä elämäkertaa tehdessään tunkeutui isän ja pojan väliin ja pyrki ratsastamaan Haavikon maineella. Sipilä kiittää Anhavan taitoa kuvata tapahtumasarja "tyylikkään ironisesti, paisuttelematta".
Rooli kansallisena näkijänä.
Haavikosta muodostui vuosikymmenien myötä julkisuudessa kuva eräänlaisena kansallisena näkijänä. Siitä asemasta, johon hän oli 1990-luvulle tultua kohonnut, kirjoitti Kristina Rotkirch 1995: ”Nykyään Haavikko on keisari tasavallassa, kansallinen oraakkeli, jonka ankaraa selvänäköisyyttä arvostavat myös ne, joiden on vaikea sietää sitä.” Jo vuonna 1978 Erno Paasilinna oli kirjoittanut: ”Haavikon asema kirjallisuuden kentässä ei ole kaukana erään toisen henkilön asemasta valtiossa”, viitaten presidentti Kekkoseen. Vuotta ennen Paasilinnan lausuntoa ilmestynyt Haavikon uudelleentulkinta Suomen lähihistoriasta, "Kansakunnan linja", herätti laajaa keskustelua.
Haavikko kuvaa asemaansa näkijänä muistelmiensa jälkimmäisessä osassa "Prospero" (1995) seuraavasti:
Julkisuuskuvaansa Haavikko erittelee samassa teoksessaan:
Ajan kuluessa julkisuudessa korostui Haavikon rooli poleemikkona. Sen sijaan esimerkiksi monia aforistisia kiteytyksiä, jotka ovat kohonneet lentäviksi lauseiksi, ei välttämättä osata yhdistää Haavikkoon. Esimerkiksi säe ”Kun kansa saa vallan niin kuka sen saa?” on peräisin oopperalibretosta "Ratsumies". Monet presidentti Kekkosen käyttämät Haavikko-lainaukset ovat jääneet elämään: ”Sillat voitetaan kulkemalla niiden ylitse.” Erityisen tunnettu on Haavikon lausahdus parodian tarpeettomaksi käymisestä: ”Parodia on jo kauan ollut mahdotonta. Ne tekevät sen itse.”