Lokrinen

Lokrinen on eräs musikaalinen moodi ja sitä vastaava diatoninen asteikko. Pianon valkoisilla koskettimilla lokrinen asteikko voidaan soittaa aloittamalla H:sta ja jatkamalla seuraavaan, oktaavia korkeampaan h:hon saakka.
Historia.
Nimi "lokrinen" on peräisin antiikin Kreikan aikaisesta musiikin teoriasta. Se sai nimensä Kreikan Lokriksen maakunnan mukaan. Nykyisessä merkityksessään termi tuli kuitenkin käyttöön vasta 1800-luvulla.
Nykyisin lokriseksi nimitetty moodi vastaa sitä, mitä kreikka­laiset nimittivät diatoniseksi mikso­lyydiseksi. Kreikka­laisilla "lokrinen" oli toinen nimi silloiselle "hypo­dooriselle" eli "tavalliselle" "tonokselle", jonka asteikko ulottui "mese"-sävelestä "nete hyperbolaion"-säveleen ja jonka diatoninen luonne vastasi nykyistä aiolista moodia. Tässä merkityksessä termi esiintyy joilla­kuilla antiikin aikaisilla musiikin teoreetikoilla kuten Kleonideella erään oktaavilajin ja Athenaeuksella erään silloin jo vanhentuneeksi katsotun "harmonian" nimenä. 
Keskiaikaisten kirkkosävellajien järjestelmään nykyinen lokrinen moodi ei kuulunut. Kun Heinrich Glarean vuonna 1547 teoksessaan "Dodecachoron" uudisti moodien teoriaa, hän antoi tälle oktaavin jako­tavalle nimen "hyper­aiolinen" ja esitti siitä joitakin esi­merkkejä aikansa musiikista (ystävänsä Sixtus Dietrichin suosituksesta erään kolmi­osaisen poly­fonisen esi­merkin sekä "Christe" -osan eräästä Pierre de La Rue, mutta hänkään ei hyväksynyt hyper­aiolista kahden­toista moodinsa joukkoon.
Ensimmäisen kerran termi lokrinen esiintyy musiikin teoriassa nykyisessä merkityksessään vasta 1800-luvun alussa, jolloin sitä käytettiin uuden, järjestys­numerolla 11 alkavan moodin nimenä, jonka päätössävel ("finalis") on H ja jossa puoli­askelet ovat asteikon ensimmäisen ja toisen sekä neljännen ja viidennen sävelen välissä. Sen "tenor" -sävel on G, "mediantti" D, ja sillä on kaksi "partisipanttia", E ja F.
Nykyinen lokrinen moodi.
Nykyisessä käytännössä lokrista voidaan pitää molliasteikkona, jonka toinen ja viides sävel ovat alennetut puoliaskelen verran. Se voidaan käsittää myös asteikoksi, joka alkaa joonisen eli duuriasteikon seitsemänneltä säveleltä. Lokrisella moodilla on kaava 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7. Sen toonikasointu on vähennetty kolmisointu, esimerkiksi h:sta alkavalla lokrisella asteikolla H-d-f.
Esimerkkejä:
Luonnehdinta.
Lokrinen on ainoa diatoninen moodi, jonka toonikasointu on vähennetty kolmisointu, jota pidetään riitasointuna. Tämä seuraa siitä, että soinnun pohja­sävelen ja kvintin välinen intervalli on vähennetty kvintti. Esimerkiksi H-lokrisen kolmi­soinnun muodostavat sävelet H, D ja F, missä H on pohja­sävel ja F kvintti. Niiden välinen vähennetty kvintti tekee soinnusta riitasointisen. Toisinaan kvintti voidaan kuitenkin myös jättää pois soinnusta, jolloin riita­sointua ei muodostu.
Perus­muodossaan lokrisen asteikon päätös­sävel ("finalis") on H, ja sen sävel­ala ulottuu tästä sävelestä oktaavin ylös­päin. Siinä puoli­askelet ovat ensimmäisen ja toisen sekä neljännen ja viidennen sävelen välissä.
Vaikkei lokrinen moodi kuulukaan keski­aikaisiin kirkko­­sävellajeihin, on sen eri sävelten luonnetta kuitenkin kuvattu keski­aikaisesta teoriasta peräisin olevilla termeillä. Niinpä tämän moodin päätös­sävel eli "finalis" on H, "tenor" -sävel on G, "mediantti" D, ja sillä on kaksi "partisi­panttia", E ja F. Päätös­sävel eli "finalis" on nimensä mukaisesti sävel, johon melodia päättyy ja vastaa näin toonikaa tonaalisessa musiikissa. "Tenor" taas on sävel, jonka ympärillä sävelmä pää­asiassa liikkuu, mediantti on saanut nimensä sijainnistaan "finalis"- ja "tenor"-sävelten välissä ja "partisi­pantti" on apu­sävel, joka yleensä on sävel­askelen päässä mediantista autenttisissa moodeissa, plagaalisissa moodeissa taas sama kuin "tenor".
Tunnettuja lokrisia sävelmiä.
Lokrista moodia eli H-moodia on pidetty lähinnä diatonisen asteikon rakenteesta ja moodien järjestelystä johtuvana teoreettisena konstruktiona, jolla ei ole sanottavaa käytännöllistä merkitystä. Ainakin seuraavissa sävellyksissä esiintyy kuitenkin lokrisessa moodissa kulkevia osuuksia :
Myös seuraavissa teoksissa on katkelmia, joissa sävelmän voidaan käsittää siirtyvän lyhyeksi ajaksi siirtyvän lokriseen moodiin: