Paasikiven–Kekkosen linja

Paasikiven–Kekkosen linja tarkoittaa Suomen toisen maailmansodan jälkeistä ulkopolitiikan puolueettomuuslinjaa. Nimensä se sai sodanjälkeisistä presidenteistä J. K. Paasikivestä ja Urho Kekkosesta. 
Termi oli Kekkosen tukijoiden lanseeraama. Sillä pyrittiin ensin tukemaan Kekkosen presidenttikampanjaa ja myöhemminkin siirtämään tälle Paasikiven nauttimaa arvostusta. Jopa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johto kuitenkin piti Kekkosen linjaa Neuvostoliiton tavoitteita palvelevana, aivan toisenlaisena kuin Paasikiven linjaa.
Alkuperä.
Termin ottivat käyttöön Maalaisliiton puoluesihteeri Arvo Korsimo ja poliittinen taustavaikuttaja, akateemikko Kustaa Vilkuna Neuvostoliiton ilmoitettua Porkkalan vuokra-alueen palauttamisesta Suomelle vuonna 1955. Termi esiintyi lehdistössä ensimmäisen kerran Maalaisliiton pää-äänenkannattajan "Maakansan" varustettua 18. syyskuuta 1955 ilmestyneessä numerossaan Porkkalan palauttamisesta kertovan uutisen otsikolla ”Paasikiven-Kekkosen ulkopoliittisen linjan voitto”. 
Ministeri Max Jakobsonin mukaan termi oli kehitetty Moskovassa ja Ahti Karjalainen oli koulutettu ”linjan” jatkajaksi. 
Maaseudun Nuorten Liitossa 1950-luvulla toiminut "Kyntäjä"-lehden entinen toimitussihteeri Johannes Huumo on sanonut luoneensa termin ”Paasikiven–Kekkosen linja”. Hän kirjoitti uutissähkeen, jossa hän käytti termiä heti, kun tieto Porkkalan palautuksesta saapui Suomeen. Max Jakobson hyväksyi Huumon kannan, että tämä oli ensimmäinen suomalainen, joka keksi käsitteen, koska Suomessa kukaan ei tiennyt, että sanamuoto ”Paasikiven–Kekkosen poliittinen kurssi” oli aiemmin mainittu eräässä neuvostoliittolaisessa muistiossa.
Kekkosen linja ja Paasikiven linja.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) johtohahmo Otto Wille Kuusinen selitti vuonna 1963 Suomen Kommunistisen puolueen (SKP) johdolle NKP:n tukevan Kekkosta jopa SKP:n kustannuksella siksi, että Paasikiven linja oli ”vain välttämättömyyden pakkoon perustuvia rauhanomaisia suhteita”, mutta Kekkosen linja toi ”arvokkaan lisän vallankumoukselliseen teoriaan, koska ensimmäisen kerran kapitalistisen maan talonpoikaispuolue yhteistoiminnassa sosialismin leirin kanssa oli kuljettanut kehitystä eteenpäin tavalla, johon muutoin olisi tarvittu voimakas työväenliike ja joukkoliikehtiminen”. ”Neuvostoliitto tekisi äärimmäiset johtopäätökset jokaisesta ratkaisusta, joka merkitsisi paluuta Kekkosen linjalta Paasikiven linjalle.” Kuusinen ei siksi itsekään käyttänyt ystävien kesken PR-termiä Paasikiven–Kekkosen linja.
Paasikiven linja.
Paasikivi kuvaa omaa näkemystään ulkopolitiikasta päiväkirjassaan 2. elokuuta 1944 seuraavasti:
Paasikivelle olennaista oli Suomen itsenäisyyden turvaaminen, ja sodanjälkeisissä oloissa hän katsoi sen vaativan tiettyjä myönnytyksiä Neuvostoliitolle, mutta hän suhtautui myönnytyksiin vastentahtoisesti ja pyrki pitämään ne minimaalisina. Toisinaan hän kävi kysymässä presidentti K. J. Ståhlbergin neuvoja, ja tämä kannusti häntä pitämään myönnytykset vähäisinä.
Suomettumisen ydinaika.
Neuvostoliiton pääministeri Aleksei Kosygin arvosteli vuonna 1970 Suomea puolueettomuutensa mainostamisesta, minkä hän tulkitsi pyrkimykseksi vähätellä Paasikiven–Kekkosen linjaa ja YYA-sopimusta. Pääministeri Ahti Karjalaisen Moskovaan keväällä 1971 tekemän virallisen vierailun yhteydessä julkaistun tiedonannon mukaan Suomen ulkopolitiikan perustana oli Paasikiven–Kekkosen linja, joka nojasi YYA-sopimukseen. Tähän sisältyi Suomen pyrkimys rauhantahtoiseen puolueettomuuspolitiikkaan.
Kokoomus päätti vuonna 1978, että puolueen ehdokkaiksi vuoden 1979 eduskuntavaaleissa pääsisivät vain ne, jotka ilmoittivat julkisesti tukevansa Paasikiven–Kekkosen linjaa. Tarkoituksena oli parantaa kokoomuksen neuvotteluasemia vaalien jälkeistä hallitusta muodostettaessa.
Lokakuussa 1981 ilmestyi Helsingin Sanomien poliittisten toimittajien nimimerkin suojassa kirjoittama paljastuskirja "Tamminiemen pesänjakajat", jonka yksi kantava teema oli Neuvostoliiton puuttuminen Suomen sisäisiin asioihin. Kirjan ilmestyessä Urho Kekkonen oli jäänyt sairauslomalle, ja hän erosi presidentin virasta vain hieman myöhemmin. Neuvostoliiton katsottiin yleisesti tukevan Suomen Pankin pääjohtajan tehtäviä hoitaneen Ahti Karjalaisen valintaa Kekkosen seuraajaksi. Pamfletin keskeisenä tarkoituksena oli osoittaa pahoin alkoholisoituneen Karjalaisen olevan täysin sopimaton tasavallan presidentiksi. Pahin "Tamminiemen pesänjakajien" kirjoittajien Kekkosen seuraajaksi pyrkiviä poliitikkoja kohtaan esittämä syytös oli väittää, että nämä pyrkisivät vastoin Neuvostoliiton tahtoa lisäämään Suomen poliittista liikkumatilaa, ja että Neuvostoliiton toiveiden torjuminen oli epärealistista haihattelua. Historioitsija Jukka Tarkan mukaan "Tamminiemen pesänjakajat" edusti sitä Paasikiven linjan väärintulkintaa, että tosiasioiden tunnustaminen tarkoittaisi sokeaa mukautumista Kremlin tahtoon. Kirjoittajien pessimistisenä odotuksena oli, että uudeksi presidentiksi tulisi vuonna 1982 joka tapauksessa Karjalainen, tehtäisiinpä mitä tahansa. 
Paasikivi-seura järjesti vuoden 1982 presidentinvaalien ehdokkaille joulukuussa 1981 ulkopoliittisen keskustelutilaisuuden, jossa kaikki ehdokkaat korostivat kilvan Suomen pysymistä jatkossakin Paasikiven–Kekkosen linjalla. Toimittaja Hannu Savola luonnehti keskustelun yllätyksettömyyttä todeten, että uutisen tilaisuudesta olisi voinut kirjoittaa vaikkapa paikalla käymättäkin. Savolan kollega Aarno Laitinen puolestaan kommentoi keskustelua sanoen Suomen ulkopolitiikan muodostuneen yksitoikkoiseksi liturgiaksi. Laitisen mukaan ulkopolitiikasta oli tullut Suomen valtionuskonto, jonka ytimenä olleen ”pyhän kolminaisuuden” muodostivat Paasikiven–Kekkosen linja (”Isän ja Pojan...”) ja YYA-sopimus (”ja Pyhän Hengen nimeen”).
Koiviston aika.
Kekkosen seuraajaksi tasavallan presidenttinä valittiin vuonna 1982 Mauno Koivisto. Virkaanastujaispuheessaan eduskunnassa Koivisto määritteli tärkeimmäksi tehtäväkseen huolehtia siitä, että Paasikiven ja Kekkosen rakentamaa ja viitoittamaa linjaa noudatetaan tinkimättä. Ennen presidentinvaalia varsinkin Keskustapuolueen K-linja ja vähemmistökommunistit eli taistolaiset olivat arvostelleet Koivistoa huonoista idänsuhteista. Osoittaakseen ulkopolitiikan linjaan kohdistuneet epäilyt aiheettomiksi Koivisto ehdotti jo virkakautensa alussa Neuvostoliitolle YYA-sopimuksen voimassaoloajan pidentämistä. Syynä Koiviston kiirehtimiseen oli toisaalta se, että Suomessa oli esiintynyt aloitteita sopimuksen sotilaallisista velvoitteista luopumiseksi, toisaalta pelko siitä, että uudelleen kiristynyt kansainvälispoliittinen tilanne antaisi Neuvostoliitolle aiheen esittää Suomelle ”konsultaatioita” vuoden 1961 noottikriisin tapaan. Koiviston Moskovaan tekemän virallisen vierailun yhteydessä kesällä 1983 YYA-sopimusta jatkettiinkin jälleen 20 vuodella. Toimittajat Antti Blåfield ja Pekka Vuoristo kirjoittivat vuonna 1982, että suurvaltasuhteiden kiristyessä syntyi tarve löytää suurvaltaryhmittymistä erottuva kolmas tie, ja että ”keväällä 1982 oli kaikki mahdollisuudet, että 1990-luvulla olisi olemassa Paasikiven–Kekkosen–Koiviston linja”.
Paasikiven päiväkirjojen ilmestyminen kahtena kookkaana niteenä vuosina 1985–1986 oli Suomen poliittisen historian suurimpia merkkitapauksia. Päiväkirjat vuosilta 1944–1956 romuttivat monia siihen saakka vallinneita käsityksiä Paasikiven ulkopolitiikasta. Paasikiven linja ei tarkoittanut sitä, että Neuvostoliitto oli aina oikeassa. Kun syksyn 1944 välirauhansopimuksen ehdot oli täytetty, Paasikivi torjui tinkimättömästi kaikki niiden yli menneet Neuvostoliiton vaatimukset ja ehdotukset. Paasikiven linja ei perustunut ennalta oikeiksi määriteltyihin kaavoihin ja malleihin, vaan sen pohjana oli jatkuva Suomen etujen valvonta ja oman toiminnan kulloinenkin virittäminen Suomen ympäristössä tapahtuvien muutosten mukaan.
Mauno Koiviston kaudella Paasikiven-Kekkosen linja jäi käsitteenä pois käytöstä 1980-luvun puolivälistä lähtien kylmän sodan vähitellen päättyessä. Samalla luovuttiin YYA-sopimuksen merkityksen korostamisesta hallitusohjelmissa ja julkilausumissa. Sopimuksen merkitystä ei kiistetty, mutta toisaalta ei haluttu painottaa sen puolustusvelvoitteita. Sen sijaan korostettiin Suomen puolueettomuutta Etyk-prosessissa ja Suomen suhteissa länteen. Ainoaksi jääneellä virallisella vierailullaan Suomessa lokakuussa 1989 Neuvostoliiton presidentti Mihail Gorbatšov sanoi, että ”Neuvostoliitto tunnustaa varauksetta Suomen puolueettoman aseman”.
Vain pari viikkoa Gorbatšovin vierailun jälkeen Berliinin muuri murtui, ja Euroopassa alkanut tapahtumien vyöry jätti hänen antamansa tunnustuksen varjoonsa. Sosialistinen yhteiskuntajärjestelmä luhistui Itä-Euroopan maissa yksi toisensa jälkeen, ja ensimmäisinä kohti länttä suuntasivat Unkari, Tšekkoslovakia ja Puola. Itä-Saksa katosi Euroopan kartalta lokakuun alussa 1990, ja Neuvostoliitto hajosi vuoden 1991 aikana. YYA-sopimus haudattiin vähin äänin tammikuussa 1992, ja Suomi jätti Ruotsin vanavedessä maaliskuussa 1992 jäsenhakemuksen Euroopan yhteisölle, joka oli muuttumassa talousyhteisöstä poliittiseksi unioniksi. Tässä tilanteessa syntyi tarve rajata Suomen puolueettomuus koskemaan vain sodan aikaa ja suhdetta sotilasliittoihin – käytännössä Natoon, sillä Varsovan liitto oli lakkautettu heinäkuun alussa 1991.
Suomen irtautuminen Paasikiven-Kekkosen linjasta.
Historioitsija Jukka Tarkka on tulkinnut Suomen irtautuneen Paasikiven–Kekkosen ulkopoliittisesta linjasta vuonna 1992 F-18 Hornet -hävittäjäkaupan myötä. Hänen mukaansa Suomi loi siinä suoran sotilaallisen yhteyden Yhdysvaltoihin sotilasliitto Naton ohitse. Toimittaja Unto Hämäläinen arvioi vuonna 2014, että Suomi luopui lopullisesti Paasikiven–Kekkosen linjasta Venäjän suorittaman Krimin miehityksen yhteydessä. Syntynyt kriisi pakotti Hämäläisen mukaan Suomen valitsemaan puolensa idän ja lännen välillä.