Punainen armeijakunta

Punainen armeijakunta (, RAF), jonka ensimmäisestä sukupolvesta käytetään yleisesti myös nimitystä Baader–Meinhof-ryhmä, oli Saksan liittotasavallassa vaikuttanut äärivasemmistolainen terroristiryhmä, jonka tavoitteena oli Saksan liittotasavallan työväen kommunistinen kansannousu. RAF toimi 1970-luvulta lähtien vuoteen 1998 jolloin se ilmoitti lopettavansa toimintansa. 
RAF pyrki eteläamerikkalaisten sissiliikkeiden tapaan kaupunkisodankäynnin avulla vastustamaan kapitalistista valtiota, jonka johtavissa asemissa oli edelleen entisiä natseja, sekä Yhdysvaltojen imperialismia ja siten edistämään kansainvälistä vapaustaistelua. Järjestö uskoi murhiensa provosoivan Länsi-Saksan hallitusta rakentamaan valtiosta poliisivaltion, mikä saisi puolestaan tavalliset kansalaiset kääntymään kommunismin kannattajiksi. 
RAF:n kohteina olivat Länsi-Saksan poliittinen ja taloudellinen eliitti, poliisi ja oikeuslaitos sekä maahan sijoitetut Yhdysvaltain armeijan joukot. Ryhmän iskuissa kuoli vuosina 1972–1991 yhteensä 34 ihmistä ja lukuisia loukkaantui. RAF:n jäsenistä kuoli 26 ja 26 tuomittiin vankeuteen. Poliisi ampui RAF:n vastaisissa operaatioissaan lisäksi kuoliaaksi viisi sivullista. 
Yleistä.
RAF:n nimi keksittiin alun perin japanilaisen terroristiryhmän Japanin punainen armeija nimestä ("Japanische Rote Armee"). Rote Armee Fraktion eli ”Punainen armeijakunta” oli jäsenten itsensä käyttämä nimi. Ajan tiedotusvälineissä ryhmä tunnettiin useimmiten Baader-Meinhof-ryhmänä ("Baader-Meinhof-Gruppe"). RAF itse kuvaili itseään kommunistiseksi guerilla- eli sissiryhmäksi: 
Nimestä huolimatta ryhmän todellinen, toiminnallinen ydinkaksikko oli Andreas Baader ja Gudrun Ensslin. Ulrike Meinhofin nimen liittäminen ryhmän nimeen johtui siitä, että hän oli entuudestaan nimekäs vasemmistojournalisti ja siksi erottui muusta terroristiryhmästä. Fraktion työnjaossa intellektuaalinen ulottuvuus henkilöityi Meinhofiin ja toiminnallinen puoli rikollistaustaiseen Baaderiin sekä hänen naisystäväänsä Enssliniin. Yksi ryhmän aatteellisista taustavaikuttajista oli Che Guevara, jonka mukaan maailmaan oli luotava ”yksi, kaksi, kolme Vietnamia”. RAF:n kaupunkisodankäynti tähtäsi tähän.
Ryhmän tavoitteisiin nähden ristiriitaista oli sen jäsenille tyypillinen ylellinen elämä, hienot asunnot, urheiluautot (poliisi etsi ryhmän jäseniä erityisesti mustista BMW-merkkisistä autoista) ja hienostohotellit ulkomailla oleskellessa. Erityisesti Baader oli mieltynyt näihin rahan tuomiin ylellisyyksiin. Elämäntapojen vuoksi ryhmä karkotettiin PLO:n harjoitusleiriltä Jordaniasta, jonne RAF oli mennyt hiomaan kaupunkisisseille tarpeellisia taitoja. Lopullinen välirikko tuli tiettävästi alkoholista: leirin islamilaiset isännät kielsivät alkoholin käytön ja sen tuomisenkin alueelle ehdottomasti, mutta Baader vähät välitti kiellosta. Andreas Baaderin tuntenut elokuvaohjaaja Rainer Werner Fassbinder, jota yhteen aikaan pidettiin RAF:n tukijana, sanoi jo varhaisessa vaiheessa, että RAF:n toiminta oli enemmän henkilökohtaisen turhautuman provosoimaa uhittelua kuin poliittisia mielenilmauksia.
Mielipidekyselyiden mukaan jopa 25% alle 30-vuotiaista länsisaksalaista tunsi sympatiaa Punaista armeijakuntaa kohtaan, vaikkeivät välttämättä hyväksyneetkään sen käyttämiä keinoja. Vapaamielisessä Pohjois-Saksassa 10% kansalaisista oli valmis tarjoamaan turvapaikkaa viranomaisia pakoilevalle järjestön jäsenelle. 
Historia.
Taustaa.
Punaisen armeijakunnan ensimmäisen sukupolven juuret ovat jäljitettävissä 1960-luvun opiskelijaliikkeeseen ja sen vähittäiseen radikalisoitumiseen, kommunististen pienpuolueiden ja vasemmistoryhmittymien syntyyn, jotka yhdessä muodostivat ulkoparlamentaarisen opposition (saks. "Außerparlamentarische Opposition", APO). Alkuperäiset tavoitteet olivat saksalaisessa opiskelijaliikkeessä lähinnä käytännölliset. Vaatimukset yliopistopolitiikan uudistamisesta kietoutuivat ajan vastakulttuurille tyypillisiin teemoihin, kuten ydinaseiden ja Vietnamin sodan vastustukseen. Liike kuitenkin sirpaloitui ja osin radikalisoitui. Vaikka liike oli ollut jo alusta alkaen pääasiallisesti vasemmistolainen – osittain vastavaikutuksena edelliselle sukupolvelle, joka oli elänyt kansallissosialismissa – ei se silti ollut kuin pienissä piireissä äärikommunistinen. Radikaalit kuitenkin olivat äänekkäimpiä ja näkyvimpiä.
Toisaalta radikalisoitumisen syitä löytyy myös liittotasavallan politiikasta. Saksan politiikkaa oli hallinnut pitkän aikaa niin sanottu suuri koalitio, sosiaalidemokraattien ja kristillisdemokraattien liittouma. Tämä sai nuoret tuntemaan politiikan vaihtoehdottomaksi: ulkoparlamentaarinen oppositio nähtiin vaikutuskeinona. Yksi ratkaisevia käännekohtia radikalisoitumisessa oli mielenosoitus Berliinissä vierailulla ollutta Iranin šaahia Mohammad Reza Pahlavia vastaan 2. kesäkuuta 1967. Opiskelijat ja iranilaiset vaihto-opiskelijat osoittivat mieltään šaahin yksinvaltaista hallintoa vastaan ja vaativat liittotasavallan hallitusta lopettamaan suhteet tällaisiin hallintoihin.
RAF:n ensimmäinen sukupolvi.
Opiskelijaliikkeen sisällä käydyissä strategianeuvotteluissa pohdittiin kysymystä, onko "väkivalta tavaroita kohtaan" oikeutettua. Tämän jälkeen Andreas Baader, Gudrun Ensslin, Thorwald Proll ja Horst Söhnlein sytyttivät kaksi tulipaloa tavarataloissa Frankfurt am Mainissa 2. huhtikuuta 1969 protestoidakseen Vietnamin sotaa vastaan. Heidät saatiin pian pidätettyä ja heidät tuomittiin monivuotisiin vankeusrangaistuksiin. Korkeimman oikeuden uuden tuomion jälkeen tuomitut vapautettiin. Tämän jälkeen tuhopolttajat siirtyivät maanalaiseen toimintaan ja päättivät muodostaa yhdessä asianajajansa Horst Mahlerin kanssa kaupunkisodankäyntiin keskittyvän armeijakunnan. Suunnitelma keskeytyi, kun Baader pidätettiin.
RAF:n ensimmäisenä iskuna pidetään seurannutta Baaderin vapautusoperaatiota. 14. toukokuuta 1970 Baader sai vierailla tapaamassa Ulrike Meinhofia, joka oli ilmoittanut laativansa kirjaa vankila-asukkaista. Aseellisessa vapautusoperaatiossa loukkaantui Berliinin "Institut für Soziale Fragen" -laitoksen johtaja vakavasti.
Vuonna 1970 RAF aloitti vapautetun Baaderin johdolla vallankumouksellisen toimintansa logistiset valmistelut. Heinäkuussa 1970 noin 20 RAF:n jäsentä lähti Fatahin koulutusleirille Lähi-itään, jossa he viipyivät muutaman kuukauden. Liittotasavaltaan palattuaan ryhmä aloitti rahan keräämisen ryöstämällä useita pankkeja. Syntyvaiheissa ryhmä sai medianäkyvyyttä lähinnä pankkiryöstöillä, asiakirja- sekä autovarkauksilla. Huhtikuussa 1971 ryhmä julkisti suunnitelmansa toimittamalla strategiapaperin "Das Konzept Stadtguerilla" julkisuuteen. Pian tämän jälkeen ryhmän jäsenet etsintäkuulutettiin.
Stammheimin oikeudenkäynti ja vankeus.
”Ensimmäinen sukupolvi” (Baader, Ensslin, Meins, Meinhof ja Raspe tunnetuimpina jäseninä) toimi 1970–1972. Kesäkuussa 1972 ryhmän ydin pidätettiin, 1975 heitä vastaan nostettiin syytteet. 192 päivää kestäneen oikeudenkäynnin jälkeen heidät tuomittiin huhtikuussa 1977 muun muassa murhaan syyllistyneinä elinkautiseen vankeuteen. Vankeudessa terroristit eristettiin toisistaan, mitä he kutsuivat kidutukseksi. Vangittujen vaatimuksiin kuului myös tulla kohdelluksi sotavankeina. Näiden vaatimusten vahvistamiseksi he pitivät useita nälkälakkoja. Holger Meins kuoli nälkälakon seurauksena 9. marraskuuta 1974.
Asianajajiensa, muun muassa Horst Mahler, tuleva sisäasiainministeri Otto Schily ja myöhemmin tunnettu vihreiden poliitikko Hans-Christian Ströbele, välityksellä vangittujen toimet saivat aikaan myös ulkopuolista vastakaikua. Esimerkiksi filosofi Jean-Paul Sartre pyrki välittämään kiistoissa. 25. huhtikuuta 1975 kuusi saksalaisterroristia ("Kommando Holger Meins") miehitti Saksan suurlähetystön Tukholmassa vaatien vangittujen johtohahmojen vapauttamista. Koska Saksan hallitus ei suostunut vaatimuksiin, murhattiin lähetystön sotilas- ja talousattaseat. Ilmeisesti vahingossa lähetystössä räjähti pommi, jolloin terroristi Ulrich Wessel kuoli. Samoin RAF:n jäsen Siegfried Hausner kuoli myöhemmin tässä yhteydessä saamiinsa vammoihin. Loput neljä terroristia tuomittiin myöhemmin.
Meinhofin ja Baaderin kuolema.
Ensimmäisen sukupolven johtohahmot kuolivat 1976 ja 1977 tilaustyönä rakennetussa Stuttgart-Stammheimin vankilassa. 9. toukokuuta 1976 viranomaiset ilmoittivat Ulrike Meinhofin itsemurhasta. Virallisten tiedotteiden sisältämien lukuisten ristiriitaisuuksien takia asiaa tutkimaan perustettiin kansainvälinen tutkintalautakunta, joka päätyi kyseenalaistamaan, oliko kyseessä itsemurha: ”Tutkimustulosten perusteella on epäiltävissä, että Ulrike Meinhof oli jo kuollut, kun hänet ripustettiin roikkumaan, ja on huolestuttavia viitteitä, joiden mukaan joku ulkopuolinen on sekaantunut kuolemaan.”
Meinhofin jälkeen Baader, Ensslin ja Raspe kuolivat yhtäaikaisesti 18. lokakuuta 1977, ilmeisesti tehtyään itsemurhan. Vangituista ainoastaan Irmgard Möller ei kuollut. Hän kieltää edelleen virallisen version, jonka mukaan vangitut olisivat eristyksestään huolimatta suunnitelleet samoin ajoitetun, yhteisen itsemurhan. Edelleen monet epäilevät itsemurhateoriaa: viikkolehti "Stern" raportoi pian kuolemantapausten jälkeen hälytyslaitteiden olleen poiskytkettyinä tapahtuma-aikaan, mikä mahdollisti ulkopuolisten tahojen osallistumisen asiaan. Siksi monet epäilevät tiedustelupalveluiden osallistuneen kuolemantapauksiin. Ensslin oli 17. lokakuuta ilmoittanut vankilapapille hallussaan olevasta kansiosta, joka olisi hänen kuoltuaan toimitettava suoraan liittokansleri Schmidtille. Kun pastori kysyi, uskoiko Ensslin, että hänet teloitetaan, tämä vastasi jotain hirveää tapahtuvan ja tekijöiden olevan vankilan ulkopuolelta. Veriteon jälkeen ei papille näytettyä kansiota löytynyt.
Tiettävästi itsemurhat mahdollisti Brigitte Mohnhaupt, joka vapauduttuaan järjesti helmikuussa 1977 pistoolien salakuljetuksen vankilaan asianajajien asiakirjakansioissa. Asianajajien on myös epäilty olleen salaliitossa mukana. Mohnhaupt tuomittiin 1982 viisinkertaiseen elinkautiseen vankeuteen. Hänet vapautettiin ehdonalaiseen vapauteen 25. maaliskuuta 2007. Kansainvälinen tutkimusryhmä totesi, että Anders Baader oli piilottanut levysoittimen koteloon pistoolin. Aseella hän surmasi itsensä, mutta yritti lavastaa tilanteen kamppailuksi hyökkääjää vastaan. Ensslin oli hirttäytynyt ja Raspe ampunut itsensä. Teoilla tavoiteltiin sympatiaa RAF:ää kohtaan. Ryhmän hautajaisissa yleisö huusi iskulauseita syyttäen poliisia vankien murhaamisesta.
Toinen sukupolvi.
RAF:n toinen sukupolvi muodostui ensimmäisen sukupolven vankeusaikana ja se pyrki painostamaan hallitusta vapauttamaan ryhmän vangitut johtajat. Lokakuussa 1977 neljä Palestiinan vapautuksen kansanrintaman jäsentä, jotka käyttivät itsestään nimitystä ”Kommando Martyr Halimeh” kaappasivat Lufthansan lentokoneen (13. lokakuuta 1977) Mogadishuun pyrkiäkseen painostamaan Saksan hallitusta vapauttamaan vangitut RAF:n jäsenet. Kaappauksen yhteydessä ryhmän johtaja Zohair Youssif Akache (1954–1977) ampui lentokoneen saksalaisen kapteenin Jürgen Schumannin tämän kieltäydyttyä jatkamasta matkaa. 
Helmut Schmidtin ja Mohamed Siad Barren välisten neuvottelujen jälkeen liittotasavallan rajavartioston erityisjoukko GSG 9 päätti onnistuneesti kaappauksen hyökkäämällä koneeseen 18. lokakuuta heti keskiyön jälkeen. Kukaan 91 panttivangista ei loukkaantunut vapautusoperaatiossa, mutta neljästä kaapparista kolme – Akache, Hind Alameh ja Wabil Harb – ammuttiin kuoliaiksi, vain Souhaila Andrawes (1953–) jäi henkiin. Hänet tuomittiin 20 vuodeksi vankeuteen Somaliassa, mutta vapautettiin terveydellisistä syistä jo vajaan kahden vuoden kuluttua. Vuonna 1991 hän muutti Osloon, jossa hänet pidätettiin 1994 ja luovutettiin Saksaan 1995. Saksassa hänet tuomittiin 10 vuodeksi vankeuteen, josta hänet kuitenkin vapautettiin sairauden vuoksi 1999. Kappauksen päättymistä seuranneena päivänä Baader, Ensslin ja Raspe löytyivät kuolleina ja Irmgard Möller vakavasti haavoittuneena Stammheimin vankilasta. Todennäköisesti he tekivät itsemurhan.
”Saksan syksyn” ("Deutscher Herbst") 1977 keskeinen isku oli työnantajien keskusjärjestön johtajan Hanns Martin Schleyerin kaappaus (5. syyskuuta 1977) Kölnissä. Schleyer murhattiin 18. lokakuuta 1977 Mulhousessa, Ranskassa. Osan vankeusajastaan häntä pidettiin Alankomaissa. Schleyer sopi kohteeksi kansallissosialistisen menneisyytensä ja asemansa vuoksi. Schleyer murhattiin RAF:n johtohahmojen kuoleman tultua julkisuuteen. Toisen sukupolven jäsenet saivat taloudellista ja organisatorista apua Saksan demokraattisesta tasavallasta. Osa myös sai turvapaikan maasta. DDR:n hajoamisen jälkeen näiden identiteetti paljastui. Sittemmin heidät on tuomittu. Yhteistyöhalukkuutensa vuoksi heidän tuomionsa olivat aikaisempia lievempiä.
Kolmas sukupolvi.
Kolmas sukupolvi koostui mahdollisesti jopa 250 henkilöstä, jotka tekivät sabotaaseja ja murha-attentaatteja, joiden uhriksi joutui poliitikkoja ja talousmiehiä. Kolmannen sukupolven ”kovaan ytimeen” kuului noin 15–20 henkilöä. Kaikkien RAF:n kolmanteen sukupolveen kuuluneiden nimiä ei vieläkään tiedetä. Kolmannen sukupolven merkittävimpiä iskuja ovat Siemensin johtajan Karl Heinz Beckurtsin, Deutsche Bank-pankin johtaja Alfred Herrhausenin ja DDR:n valtiollisen omaisuuden yksityistämistä johtaneen viraston (Treuhand) johtaja Detlev Karsten Rohwedderiin kohdistuneet attentaatit.
27. kesäkuuta 1993 Bad Kleinenissa, Schwerinissä pidätettiin Wolfgang Grams ja Birgit Hogefeld. Pidätyksen yhteydessä käydyssä laukaustenvaihdossa kuoli Grams sekä yksi erikoisjoukkojen GSG-9-poliiseista. Tässäkin tapauksessa on epäselvää, tekikö haavoittunut Grams itsemurhan, vai teloitettiinko hänet laukauksella päähän, kuten riippumattomat silminnäkijät raportoivat "Der Spiegel" -viikkolehdelle. Gramsia epäiltiin Rohwedderin murhasta 1. toukokuuta 1991. Sittemmin Gramsin osallistuminen tapaukseen on vahvistunut DNA-tutkimusten perusteella.
RAF:n hajoaminen.
20. huhtikuuta 1998 RAF toimitti julkisuuteen kahdeksansivuisen ilmoituksen, jossa ilmoitettiin ryhmän lopettaneen toimintansa: ”RAF muodostui lähes 28 vuotta sitten, 14. toukokuuta 1970, vapauttamisiskun yhteydessä. Tänään päätämme tuon hankkeen. Kaupunkisodankäynti RAF:n muodossa on nyt menneisyyttä.”
Saksan viranomaiset ottivat helmikuussa 2024 kiinni kolmesta etsintäkuulutetusta "eläkeläisterroristista" Daniela Kletten. Kaksi muuta etsintäkuulutettua ovat Burkhard Gardweg ja Ernst-Volker Wilhem Staub. Vanha etsintäkuulutus otettiin esille, sillä Saksan poliisilla oli uutta tietoa kolmikon toiminnasta. Heitä epäillään vuonna 2016 tehdystä arvokuljetuksen ja myymälän ryöstöistä, joiden saaliin arvo on noin kaksi miljoonaa euroa. Poliittista motiivia ei ryöstöille epäillä.
Kulttuuri.
RAF:n tukijana pidetty Fassbinder irtisanoutui terroristien pyrkimyksistä viimeistään tragikoomisen elokuvansa "Kolmas sukupolvi" ("Die dritte Generation", 1979) myötä. Ohjaaja Uli Edel on ohjannut RAF:aa käsittelevän vuonna 2008 valmistuneen elokuvan "Baader Meinhof Komplex", jonka ennakoitiin nostavan Saksassa myrskyn. Vuonna 2001 valmistui Christopher Rothin elokuva "Baader". Se kertoo fiktiivisen version 1970-luvun tapahtumista. Sitä on syytetty keltaisen lehdistön taannoisten selityskaavojen toistamisesta. Muita elokuvia on muun muassa "Baader Meinhof" (2002).
Punkrock-yhtye The Clash otti Punaisen armeijakunnan merkistä muokatun version merkikseen.
Stammheim – Terrorin aika (alkup. Stammheim) on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut saksalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Reinhard Hauff ja käsikirjoittanut Stefan Aust. Elokuva perustuu todellisiin tapahtumiin ja kertoo Baader–Meinhof-ryhmän (RAF) jäsenten oikeudenkäynnistä Stuttgartin Stammheimin vankilassa 1970-luvun puolivälissä.
Elokuva seuraa tiiviisti oikeussalissa ja vankilassa tapahtuvia tilanteita, joissa syytettyinä ovat Andreas Baader, Gudrun Ensslin, Ulrike Meinhof ja Jan-Carl Raspe. Se kuvaa intensiivisesti ideologista vastakkainasettelua syytettyjen ja Saksan oikeuslaitoksen välillä sekä median ja yleisön reaktioita.
Stammheim voitti Kultaisen karhun parhaana elokuvana Berlinalessa (Berlínin elokuvajuhlat) vuonna 1986.