Ford Mustang (1979)

Kolmannen sukupolven Mustang oli Ford Motor Companyn vuosina 1979–1993 valmistama urheiluautomalli. Fox-pohjalevylle valmistettu malli sai valmistushistoriansa aikana osakseen lukuisia muutoksia sekä varustukseensa että voimalinjaansa. Mallin ajatellun elinkaaren ollessa päätepisteessään vuonna 1987, näytti hetken siltä että sen seuraaja olisi Mazda-perustainen, etuvetoinen malli. Yhtiön päättäjät kuitenkin kuuntelivat ostajien ääntä ja Mustang jatkoi perinteisenä takavetoisena konfiguraationa. Mustang-entusiastit jakavat tämän sukupolven kahteen segmenttiin: tuplavaloilla varustetut 1979–1986 autot ja aerodynaamisilla valaisimilla varustetut 1987–1993 autot. Sarjan valmistus päättyi, kun markkinoille lanseerattiin Ford Mustangin 4. sukupolvi (SN-95), mallivuodelle 1994.
1979 – 1982.
Mallivuoden 1979 Mustang perustui aiempaa suuremmalle Fox-pohjalevylle, joka oli alun perin kehitetty vuonna 1977 debytoinutta Ford Fairmont ja Mercury Zephyr -kaksikkoa varten. Suurempi kori tarkoitti suurempia sisätiloja neljälle hengelle, etenkin takaistuimella, kuin myös suurempaa tavaratilaa ja konehuonetta. Korimalleina olivat liftback ja porrasperäinen coupe. Perustason ohella tarjolla ollut ylellisempi varustetaso oli "Ghia". "Cobra"-varustukseen kuului 2,3-litrainen turbomoottori. Ensimmäistä kertaa Mustangin optiovarustelistalta löytyi mm. sähkötoimiset ovien ja takaluukun lukot sekä vakionopeussäädin. Ohjauspyörän kallistuksen säätö eli tilttiratti teki paluun optiolistalle vuonna 1980 ja sähkötoimiset ikkunat vuonna 1981. Molemmat optiot olivat viimeksi olleet tarjolla vuonna 1973
Moottoripalettiin kuului 88 hv:n 2,3-litrainen Pinto-rivinelonen, 109 hv:n 2,8-litrainen Köln V6 (joka oli siis Saksan Fordin valmistama) sekä 140 hv:n 302 Windsor V8, jota 4,9 litran iskutilavuudestaan huolimatta markkinoitiin "5.0 L" -moottorina. Kaikki em. moottorit periytyivät Mustang II -sarjasta. 2,8-litraisen V6 -moottorin toimitusmäärät jäivät riittämättömiksi, jonka vuoksi tämä optio korvattiin loppuvuodesta 1979 Fordin 85 hv:n 3,3-litraisella rivikuutosella. Uutena tulokkaana esiteltiin 132 hv:n 2,3-litrainen turbo rivinelonen, joka numeraalisesti antoi saman tehon kuin V8-moottori. Fordilla oli visio, että kyseinen moottori toimisi suunnannäyttäjänä tehomoottoreiden uudelle aikakaudelle. Cobra-version erikoisuutena olivat metrijärjestelmän mukaan mitoitetut "Michelin 190/65R-390 TRX" -renkaat.
Jälleen kerran Mustang valittiin Indianapolis 500 -ajojen turva-autoksi. Tämän kunniaksi Ford valmisti 10 478 auton "Indy 500" -erikoiserän. Pääväritykseltään hopeanharmaata ja mustaa kaksivärimaalausta korostivat oranssit ja punaiset raidat. Mallin keulalla oli sumuvaloin varustettu uniikki spoileri, poikkirivoitettu maski ja takaa imevällä scoopilla varustettu konepelti. Takana oli spoileri. Pääväriltään mustaan sisustukseen kuului Recaron istuimet valko-mustalla insertillä. Voimalinja koostui 2,3-litraisesta turbomoottorista, jonka jatkeeksi sai ainoastaan neliportaisen manuaalivaihteiston tai 5.0 L V8 -moottorista, joka voitiin naittaa joko manuaalin tai kolmeportaisen automaatin kanssa. Kolme kilpailuihin valmistettua autoa varustettiin "T-roof" -katolla, kun taas kuluttajamarkkinoille valmistetut autot saivat lasisen kattoluukun. "T-roof" -optio tuli tarjolle vasta mallivuoden 1981 autoissa.
Toisen, vuoden 1979 öljykriisin jälkeen, 302-kuutiotuumainen "5.0 L" V8 -moottori poistui ja sen paikan otti 255-kuutiotuumainen (4,2 l) V8, hieman paremman polttoainetaloutensa ansiosta. Kyseinen moottori, joka oli V8-optio vuosina 1980 ja -81, oli tehty 302:n lohkoon, pienemmällä porauksella. Sen sylinterikansien hengittävyys oli huomattavasti edeltäjäänsä heikompi ja se antoi tehoa 120 hevosvoimaa, joka on pienin V8-moottorien lukema Mustangin historiassa. 4,2-litraisen moottorin yhteyteen sai ainoastaan kolmeportaisen automaattivaihteiston. Tämä tarkoitti sitä, että "2.3 L Turbo 4" oli Mustangin ainoa "performance"-moottori. "Turbo 4" taas oli alusta alkaen kärsinyt luotettavuusongelmista. Puutteellinen voitelu aiheutti lukuisia ahtimien rikkoontumisia ja sytytti jopa moottoripaloja. Turbomoottori poistui valikoimasta kesken mallivuoden 1981 ja sen tilalle tuli 255 V8. Ahdettu moottori teki paluun mallivuoden 1984 "Turbo GT" -mallissa. Luistonestolla varustettu "Traction-Lok" -perä tuli tarjolle kaikkien moottorivaihtoehtojen kanssa vuonna 1981. Viisiportainen ylivaihdelaatikko lisättiin optiolistalle mallivuodelle 1981. Mallivuosien 1980–81 Cobra sai uuden maskin, uuden etuspoilerin ja konepellin valescoopin, uuden takaspoilerin ja edellisvuoden "Indy 500" -mallissa olleet Recaron istuimet. Teippigrafiikka oli myös uudistettu ja siihen kuului vyötärölinjalla kulkenut kaksoisraidoitus, konepellin käärmedekaali ja "Cobra"-tekstit takaspoilerissa ja taemmissa sivuikkunoissa.
Mustang GT palasi mallistoon vuodelle 1982, 13 vuoden jälkeen. Samalla perinteikäs Cobra jätettiin pois. Uuden GT:n valinnaisena voimanlähteenä toimi 160-hevosvoimainen, 302-kuutiotuumainen "5.0 L H.O. V8" -moottori, joka oli saanut uudet venttiilit, uuden nokka-akselin (joka oli perua vuoden -73 Torinon 351W -moottorista). suuremman kaksikurkkuisen kaasuttimen, uusitun sytytysjärjestyksen sekä paremmin hengittävän imu- ja pakojärjestelmän. GT:n varusteita olivat sumuvaloin varustettu etuspoileri, oma maski ja takaspoileri. Edellisvuoden Cobran Recaro-istuimet olivat optiovaruste. GT:n keulapeite muistutti aiempien Turbo-mallien valescooppi-konepeltiä, joka antoi sopivasti lisätilaa korkealle ilmanpuhdistinasetelmalle. Mallien varustetasoja kuvaavat merkinnät olivat nyt "L, GL, GLX" ja "GT". Kaikkien mallien vakiovoimalinjana oli 2,3-litrainen OHC-rivinelonen ja 4-portainen manuaalivaihteisto.
1983 – 1986.
Mallivuodelle 1983, tuolloin viiden vuoden ikäiseen "Fox-Mustangiin" tehtiin joukko muutoksia ja parannuksia. Auton keula sai uudet pyöreämmät muodot ja uuden maskin, jonka muoto taas vaikutti ajovalojen aukon muotoon. Uudet ja suuremmat vaakasuuntaisesti muotoillut, oransilla suuntavilkulla varustetut takavalot, korvasivat aiemmat pystysuuntaista muotoilua edustaneet yksiköt. Yhdeksän vuoden tauon jälkeen Ford toi markkinoille avo-Mustangin, vastauksena Chryslerin vuotta aiemmin aloittamalle avomallien valmistukselle. Valtaosa avomalleista varustettiin GLX-tasoon ja 3,8-litraisella V6-moottorilla, mutta 1001 autoa (993 myytiin USA:ssa, 8 Kanadassa) valmistettiin "5.0 V8 GT" -versiona. Nelikurkkuinen kaasutin ja uusi imusarja antoivat Mustang GT:lle 175 hevosvoiman tehon. 3,3-litrainen rivikuutonen pudotettiin vähäisen kysynnän takia pois vuoden 1982 jälkeen ja sen korvasi 3,8-litrainen Essex V6.
Mallivuodelle 1984 "GL-" ja "GLX" -versiot pudotettiin pois valikoimasta. Tarjolla olivat "L, LX, GT, Turbo GT" ja uutuusmalli SVO. 302 V8 -moottori oli tarjolla kahtena eri versiona, nelikurkkuisella kaasuttimella tai uutena, polttoaineen EFI-ruiskulla "(Electronic Fuel Injection)" varustettuna. Ruiskuversion teho oli 165 hevosvoimaa. 2,3-litrainen turboahdettu rivinelonen teki paluun EFI-polttoaineen ruiskutuksella varustettuna, ja sen teho oli 145 hevosvoimaa. GT:n taka-akselin "slapper bar" -tehdasoption korvasi uusi "Quadra Shock" -tuenta, joka tuli tarjolle joitain kuukausia mallivuoden alkamisen jälkeen. Mallivuoden 1984 jälkeen "TRX" -alustaoptio pudotettiin pois valikoimasta. Vuonna 1984 Ford juhlisti Mustangin 20-vuotista taivalta "G.T.350" -erikoismallilla. Mallia valmistettiin rajoitettu, 5260 auton erä, sekä avo- että liftback-korilla. Autojen väri oli "Oxford White" -valkoinen, "Canyon Red" -sisustuksella. Helmoissa oli punaiset "GT 350"-raidat ja etulokasuojissa "tri-bar Pony" -emblemmit. Voimanlähteenä toimi joko 2.3 Turbo tai 302 V8.
Vuonna 1984 Ford esitteli CFI "(central fuel injection)" -polttoaineensyöttöjärjestelmän. Tämä yksipisteruisku oli kaikkien automaatti-Mustangien varusteena vuosina 1984-1985. Vuoden 1984 CFI-versiot olivat ensimmäiset Mustangit, jotka oli varustettu elektronisella moottorinohjauksella.
Uutuusmalli Mustang SVO tuli markkinoille ensi kertaa vuonna 1984 ja sitä valmistettiin mallivuoden 1986 loppuun. Mallin voimanlähteenä toiminut 2,3-litrainen turboahdettu rivinelonen tuotti vuoden 1984 versiossa tehoa 175 hevosvoimaa. Mallivuoden -85 puolivälissä moottorin teho nostettiin 205 hevosvoimaan ja vuoden -86 malleissa tehoa on 200 hv. SVO:n erikoisominaisuuksia, vakio-Mustangiin verrattuna, olivat mm. nelipyörä-levyjarrut, omat 16-tuumaiset alumiinivanteet sekä kaksitasoinen takaspoileri. Mallin uniikki ilme muodostui konepellin keskilinjan viereen sijoitetusta ahtimen ilmanottoaukosta ja maskittomasta keulasta, jonka ajovaloumpiot oli upotettu syvälle, kun taas pysäköintivalo ja kulman ympäri kiertävä suuntavilkku olivat keulapellin ja puskurin pintojen kanssa tasassa. Autoon oli alun perin suunniteltu aerodynaamisesti konepellin ja puskurin kanssa tasassa olevat ajovaloyksiköt, mutta Yhdysvaltain silloisten valomääräysten näiden käyttö ei ollut mahdollista. (Amerikkalaisessa autosanastossa ajovaloumpio on "sealed beam", eli oikea umpio, joka vaihdetaan yksikkönä kun se lakkaa palamasta. Meikäläisittäin ajovaloumpiota tarkoittava komponentti, johon vaihdetaan pelkkä polttimo, on Amerikoissa "composite headlamp", koska se koostuu kahdesta eri elementistä ja on siten komposiitti.) "Aero headlamp" -ajovalot saatiin SVO:n keulalle 1985½ -vuosimallissa ja samantyyppiset valaisimet tulivat myöhemmin 1987 Mustangin keulalle. SVO:n myyntihinta oli huomattavasti korkeampi kuin lähes samalla varustuksella olleen V8 GT:n, joten niitä myytiin kolmen vuoden aikana alle 10 000 kappaletta.
Vuodelle 1985 Mustang sai maskittoman keulan, vaakatasossa olevalla ilmanottoaukolla. Samalle vuodelle Mustang GT sai uudet "E5AE" -sylinterikannet, uudistetun nelikurkkuisen Holley-kaasuttimen sekä joitain muita muutoksia. Näillä eväillä sen teho oli 210 hv @ 4600 r/min ja vääntö 265 lbs-ft (359 Nm) @ 3400 r/min. Kyseinen malli oli viimeinen kaasuttimella varustettu V8-Mustang. Mallivuosi 1985 pudotti valikoimasta "L-" ja "Turbo GT" -versiot, jättäen "LX:n, GT:n" ja "SVO:n".
Mallivuoden 1986 polttoaineen elektronisella ruiskutuksella varustettu GT 5.0 HO V8 on Mustangin historiassa vedenjakajamalli. Fordin ensimmäinen EEC "(electronic engine control)" -moottorinohjausjärjestelmä oli tullut markkinoille vuonna 1978 ja sen neljäs sukupolvi, EEC-IV, oli esitelty vuonna 1984. Vaikka GT:n teholukema oli 10 hevosvoimaa pienempi kuin vuotta aiemmin, sille kellotettiin paremmat 0-60 mph kiihtyvyys- ja varttimailiajat kuin kaasuttimella varustetulle edeltäjällään. Tämä oli uuden ruiskujärjestelmän ansiota, koska se antoi moottorille mm. laakeamman vääntökäyrän. Vuonna 1986 Yhdysvalloissa otettiin käyttöön keskelle-ylös asennettu jarruvalo pakollisena varusteena. Liftback-mallissa se on sijoitettu takaspoileriin, porrasperämallissa auton sisälle, takaikkunan alareunaan ja avomallissa vakiovarusteiseen takaluukun tavaratelineeseen.
Motorsport.
Mustangista tuli Fordin ase muita merkkejä vastaan alkuvuosien vakioautojen A-ryhmässä, sekä Euroopassa että Australiassa. Euroopassa turboahdettu Ford Sierra XR4i otti 4,9-litraisella V8-moottorilla varustetun Mustangin paikan jo kaudella 1985. Australialainen kilpa-ajaja Dick Johnson osti vuoden 1984 puolivälissä kaksi saksalaisen Team Zakspeedin rakentamaa Mustangia, koska Australian Ford ei hankkinut kisaluokituksia paikallista valmistetta olleille XE- ja XF Falcon -malleille. Mustangeja kilpailutettiin Australian Touring Car -sarjassa kausilla 1985 ja 1986. Johnson voitti vuoden 1985 Australian Grand Prix:n yhteydessä ajetun A-ryhmän tukikilpailun ja sai joitain pistesijoja kausien 1985 ja -86 Australian Touring Car Championship -sarjassa. Mustangin A-ryhmän kilpailu-ura tuli päätökseen kauden 1986 päätyttyä. Kaudella 1987 sen paikan otti Ford Sierra RS Cosworth.
Mercury Capri.
Vuosina 1979–1986 USA:n Lincoln/Mercury -dealereiden kautta oli myynnissä kolmannen sukupolven Mustangin sisarmalli Mercury Capri. Mallin myötä Mercury sai jälleen palettiinsa pony car -luokan auton, koska aiemmin Mustang-perustainen Cougar oli vuonna 1974 siirtynyt valmistettavaksi luokkaa isommalle pohjalevylle. Varusteversiot olivat "perus-Capri, Capri Ghia, Capri GS, Capri RS" ja "Capri Turbo RS". "American Sunroof Company" ja "McLaren Automotive" olivat yhteistyönä suunnitelleet "ASC McLaren" -erikoismallisarjan, johon kuului myös kaksiovinen avoauto. Toisen sukupolven Caprit olivat ainoat Mercury Caprit, jotka oli mahdollista saada V8-moottorilla varustettuna.
Fox-pohjalevylle perustunut Mercury Capri ei kokenut suuria muutoksia valmistushitoriansa aikana. Suurin näkyvä muutos tehtiin mallivuodelle 1983, jolloin mallin takaluukku sai aerodynaamisemman taka-ikkunan, (ns. "bubble back"), samalla myös takavalot ja takapuskuri muuttuivat. Caprin voimalinja- ja sisustusvaihtoehdot noudattivat melko lailla samaa linjaa Mustangin kanssa. Eroja toki löytyy, mutta päälinjat vastaavat toisiaan.
Meksiko.
Vuodesta 1981 vuoteen 1984 Meksikossa valmistetut Ford Mustangit olivat ulkoiselta olemukseltaan eräänlaisia hybridejä, koska niissä käytettiin joitain Mercury Caprin korin osia. Alkuvuosien malleissä käytettiin Caprin takavaloja ja vuosimalleissa 1982 ja -83 oli myös Caprin keula. Vuosina 1983–86 käytössä oli Caprin "bubble back" -takaluukku.
Ajateltu seuraaja.
1980-luvun puolivälissä Mustangin myynti oli jälleen kerran laskusuunnassa. Autoja meni edelleen kaupaksi yli 100 000 kappaletta vuodessa, joka oli silti valmistajayhtiön mittakaavassa vähän, aiempiin myyntimääriin verrattuna. Fordilla uskottiin että Mustang on menettänyt paikkansa markkinoilla ja yhtiö ilmoitti korvaavansa sen etuvetoisella, Mazda-pohjaisella mallilla. Mustang-fanit reagoivat ilmoitukseen nopeasti ja yhtiö sai vastaanottaa satoja tuhansia kirjeitä, joissa pyydettiin Mustangin säilymistä takavetoisena. Ford kuunteli herkällä korvalla asiakaskunnan toivetta ja päätti jatkaa Mustangin valmistusta takavetoisena. Etuvetoiselle mallille annettiin nimi Probe ja se korvasi Pohjois-Amerikan markkinoilla Ford EXP:n. Euroopassa Probe tuli markkinoille täysin uutena mallina
1987 – 1993.
Vuoden 1987 Mustang uudistettiin täydellisesti sekä sisätiloiltaan että ulkoisesti. Ulkoinen design muistutti aiemman SVO:n "Aero"-tyyliä, samalla kun siihen oli yhdistetty Fordin sen aikaisia design-piirteitä. Sisällä kaikki oli uutta: kojetaulu, keskikonsoli, istuimet ja ovipanelit varusteineen. SVO:n jäätyä pois vuoden 1986 jälkeen, mallit olivat nyt LX- ja GT, porrasperä-, liftback- ja avokorisina versioina. LX:n takavalot oli uudistettu ja suuntavilkun linssi oli nyt kirkas, kun taas GT:n takavaloja peitti auton korin värinen, takavalon kolmeen osaan jakava "louvers"-ritilä. Taempien sivulasien jäähdytysritilät eli "louversit" oli poistettu, ja lasi oli nyt suurempikokoinen ja koripellin kanssa tasan. Lasin taemmassa alanurkassa oli "Mustang"-tekstit. GT:n varusteisiin kuuluivat uudet pyöreät sumuvalot, helmasarja ja mallin omat, 15-tuumaiset turbiinivanteet. V6-moottori oli pudotettu pois valikoimasta ja vaihtoehtoina olivat nyt 2,3-litrainen EHI OHC-rivinelonen ja 5,0-litrainen EFI HO V8, joka oli saatavilla myös porrasperäiseen LX-malliin optiovarusteena.
Vuonna 1987 V8-moottoriset Mustangit saivat "E7TE"-kannet ja takoalumiinimännät venttiilikoloilla, edellisvuoden tasakantisten mäntien tilalle. E7-sylinterikannet otettiin käyttöön Fordin "truck"-moottorista, koska ne olivat hengittävyydeltään paremmat kuin vuoden 1986 pyörrevirtaus-kannet. Moottorin teholukema nousi 225 hevosvoimaan, vääntömomentin ollessa 410 Nm. Vuosi 1988 ei tuonut tullessaan mitään muita isoja muutoksia, kuin että "T-roof" -optio poistui valikoimasta kesken mallivuoden. Vuodelle 1989 the Mustangin ajonopeuden mittaukseen perustunut moottorinohjaus vaihtui ilmamassan mittaukseen perustuvaan järjestelmään. Kaliforniassa myydyt autot oli varustettu MAF-tunnistimella "(Mass Air Flow)" jo vuotta aiemmin. Tämä muutos laski hieman moottorin tehoa, mutta teki siitä huomattavasti helpommin viritettävän. MAF-tunnistimella varustettu moottorinohjaus kykenee ottamaan huomioon moottorin imu- ja pakopuolelle- sekä moottorin sisälle tehdyt muutokset, jolloin moottorinohjauksen keskusyksikkö "(ECU)" pystyy säätelemään polttoaineseoksen suhteen optimaaliseksi. Kuljettajan turvatyyny tuli vakiovarusteeksi mallivuoden 1990 autoissa, mutta niitä alettiin asentamaan jo vuoden -89 autoihin. Ford ei huomioinut Mustangin 25-vuotisjuhlaa erityisen näyttävästi. Ainoa juhlavuoden erikoisvaruste on 27. maaliskuuta 1989 – mallivuoden 1990 lopun välisenä aikana valmistettujen autojen kojelaudan oikean reunan pieni emblemmi.
Vuonna 1989 Ford alkoi siirtää resursseja seuraavan sukupolven Mustangin suunnitteluun. Malli oli tarkoitus saada markkinoille vuoden 1993 lopulla. Muutokset mallivuosien 1990–1993 välisenä aikana olivat vähäisiä ja enimmäkseen visuaalisia. Vuonna 1990 virvoitusjuomabrändi 7-Up päätti järjestää kilpailun, jonka palkintoina jaettaisiin avo-Mustangeja. Yhtiö perui kilpailun aivan viime metreillä ja Fordille jäi käteen 4103 auton erikoiserä smaragdinvihreitä, valkoisella nahkasisustuksella varustettuja LX 5.0-Mustangeja, jotka menivät sitten myyntiin normaaleja kanavia myöten. Vuosina 1992 ja -93 Mustangilta tuli avokoreihin toteutettuja erikoismalleja; Vuonna 1992 erä "Feature-" tai "Summer Special" 5.0 LX -malleja "Vibrant Red" -värillä ja valkoisella katolla ja sisustuksella, vuonna 1993 "Canary Yellow" -värillä ja valkoisella tai mustalla katolla ja sisustuksella sekä "Vibrant White" -värillä ja valkoisella sisustuksella ja katolla.
Vuoden 1991 mallivuoden muutoksia on 2,3-litraisen rivinelosen tehon nousu 88 hevosvoimasta 105 hevosvoimaan. Tehon kasvu oli saatu aikaan uudella sylinterikannella, jossa oli kaksi sytytystulppaa per sylinteri.
Vuonna 1992, mallisukupolven lopun jo häämöttäessä, Ford siirtyi käyttämään kaikissa 302-kuutiotuumaisissa V8-moottoreissaan hypereutektisia mäntiä. Samalla GT:n teknisiksi arvoiksi kirjattiin 205 hv tehoa ja 373 Nm vääntöä. Nämä lukemat ovat hyvin lähellä arkikäyttäjän moottorin todellista ulosantia. Vuosien 1989–1992 teholukema 220 hv on enemmänkin suuntaa antava, eikä kerro tismalleen moottorin oikeaa tehoa. Ao. vuosina mm. moottoreiden nokka-akselin profiili muuttui, samoin monet pienemmät seikat, joilla kaikilla kuitenkin on oma vaikutuksensa. Ford piti teholukeman kuitenkin samana vuodesta toiseen.
Juuri perustettu Fordin SVT-divisioona toi vuonna 1993 markkinoille Ford Mustang SVT Cobra -mallin, jonka 302-kuutiotuumainen Windsor V8 -moottori antoi tehoa 235 hv ja vääntöä 380 Nm. Ulkoisesti GT:tä hillitymmän näköisen Cobran moottori oli varustettu Fordin GT-40 "high performance" -osilla. (Nimestä huolimatta näillä ei ole mitään tekemistä Ford GT40 -kilpa-auton kanssa) Vuonna 1993 markkinoille tuli myös "Cobra R", jonka voimanlähteenä toimi sama moottori. Cobra R oli varustettu suuremmilla jarruilla, Koni-vaimentimilla sekä moottoriöljyn ja ohjaustehostimen nesteen jäähdytyksellä. Mallissa ei ollut lainkaan takaistuinta eikä siihen ollut mahdollista saada esim. ilmastointia tai äänentoistolaitteita. Vakiomallien puolelta mainittakoon uutena optiovarusteena vuonna 1993 tarjolle tullut AM/FM-radio / CD-soitin.
Kolmannen sukupolven Mustangin valmistus päättyi syyskuussa 1993.