tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pankakosken Tehtaan Urheilijat

Pankakosken Tehtaan Urheilijat on lieksalainen urheiluseura. Se on perustettu 1931 Enso-Gutzeit Oy:n Pankakosken tehtaan työntekijöiden urheiluseuraksi. Nykyisin seura on Painonnosto- ja Ampumaurheiluliittojen jäsen.
Seura perustettiin 1931 silloisessa Pielisjärven pitäjässä, joka vuonna 1973 yhdistyi Lieksan kauppalan kanssa Lieksan kaupungiksi. 
Seuran miesten pesäpallojoukkue nousi Pesäpallon SM-sarjaan kaudeksi 1937 ja oli lähellä jättiyllätystä sijoittumalla itälohkon kakkoseksi tasapistein loppuottelupaikan perineen Kuusankosken Vedon kanssa. Pronssista ei tuohon aikaan pelattu, joten joukkue sai tyytyä jaettuun kolmossijaan Helsingin Pallonlyöjien kanssa, joka sijoittui länsilohkon kakkoseksi neljä pistettä pankakoskelaisia huonommalla saldolla, tosin sekin tasapisteissä lohkovoittajan kanssa. Tämä sijoitus oli pitkään pohjoiskarjalaisten paras pesäpallon sarjamuotoisessa mestaruuskilpailussa. Vasta 1966 nähtiin vastaavaa, kun Outokummun Partio sijoittui yksilohkoisessa sarjassa neljänneksi. Kaudella 1938 PTU voitti vain yhden kymmenestä ottelustaan ja putosi sarjasta. Seura jatkoi sotien jälkeen lähes jatkuvasti Suomensarjassa, josta putosi 1957. Vuoden 1937 Itä–Länsi-otteluun seurasta valittiin neljä pelaajaa, joista kaksi, Klaus Karvonen ja Reino Vepsäläinen pääsivät kentälle muiden toimiessa vaihtomiehinä.
Suomen Palloliiton Joensuun piiriin seura kuului 1949-1959. Seura osallistui 1950-luvun alussa Jääpallon maakuntasarjaan, viimeksi 1954. ¨
Rzucewon kulttuuri

Rzucewon kulttuuri (, , ) oli paikallinen arkeologinen ryhmä tai kulttuuri myöhäisellä neoliittisella kaudella. Tärkeimmät asuinkeskukset sijaitsivat Itämeren etelä- ja kaakkoisrannikolla Gdańskinlahdessa ja Veikselinhaffissa, mutta sen asukkaita levittäytyi pohjoiseen pitkin rannikkoa ylös Kuurinhaffin ohi ja siitä pohjoiseen Liettuan Šventojiin asti. Se on saanut nimensä rannikoiden lahtien mukaan tai ehkä Gdańskinlahdella olevan pienen Rzucewon kylän mukaan. Kulttuuri ajoitetaan noin vuoteen 2700 eaa.
Kehittyminen.
Rzucewon kulttuuri oli sikäli hybridinen kulttuuri, että se muodostui Narvan kulttuurin, palloamforakulttuurin ja nuorakeraamisen kulttuurin sekoittuessa toisiinsa. Aiemmin otaksuttiin, että se muotoutui vain nauhakeraamisen kulttuurin pohjalta, mutta nykyinen tutkimus esittää sen muodostuneen jo ennen nauhakeraamisen kulttuurin saapumista alueelle. Rzucewon kulttuurissa erikoistuttiin kalastukseen ja hyljestykseen sekä meripihkakorujen kauppaan, ja se esiintyi pitkään rinnakkain muiden sitä läheisesti muistuttavien kulttuurien kanssa.
Erityispiirteitä.
Rzucewon asuinpaikat sijaitsivat merenrannikolla laguunien eli haffien tuntumassa ja hieman kauempana sisämaassa. Talot rakennettiin kestämään merenpinnan vaihtelua ja sen aiheuttamaa eroosiota. Asukkaat harjoittivat myös karjanhoitoa kasvattaen muun muassa nautoja, sikoja ja vuohia. He harjoittivat myös pienimuotoista viljelyä, mutta pääelanto saatiin merestä. Koska he asuivat seudulla, jossa meripihkaa esiintyi runsaasti, he työstivät sitä teollisesti korujen myyntiä varten.
Etnisyys.
Ennen ajateltiin Rzucewon edustaneen ensimmäisiä baltteja. Rzucewon kulttuurin eroavaisuudet selittäisivät eron itä- ja länsibalttien välillä. Puolalaiset ja saksalaiset tutkijat liittävät Rzucewon vain rannikkoasutukseen, kun taas liettualaiset ja latvialaiset laajentavat kulttuurialuetta pitemmälle sisämaahan. Kulttuurin keskukset sijaitsivat rannikoilla, ja sisämaan asutus oli vaikutuspiirin reuna-aluetta.
Islannin keskuspankki

Islannin keskuspankki () vastaa Islannin rahapolitiikasta tärkeimpänä päämääränään hintavakauden säilyttäminen. Keskuspankki on velvoitettu myös myötäilemään Islannin valtion harjoittamaa talouspolitiikkaa, mikäli se ei ole ristiriidassa hintavakauden säilyttämisen kanssa. Keskuspankki toimii itsenäisesti, mutta on Islannin valtion omistuksessa.
Islannin valtiovarain- ja talousasioista vastaava ministeri nimittää keskuspankin pääjohtajan sekä varapääjohtajan viiden vuoden toimikaudelle. Rahapoliittisista päätöksistä vastaa kolmesta jäsenestä koostuva hallintoneuvosto, jotka nimittää Islannin pääministeri korkeintaan kaksi kertaa seitsemänvuotiselle toimikaudelle. Islannin keskuspankin pääjohtajana on toiminut Már Guðmundsson heinäkuusta 2009 lähtien.
Historia.
Rahapolitiikalla ei ollut suurta merkitystä Islannin taloudessa toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina. Maan rahapolitiikan toimeenpanosta vastasi vuonna 1885 perustettu valtio-omisteinen Landsbanki, joka kuitenkin toimi lähinnä yksityisten pankkien tavoin rahapolitiikan jäädessä sivuosaan.
Islannin keskuspankki perustettiin maan parlamentin Alltingin päätöksellä vuonna 1961 irrottamalla Landsbankista sen keskuspankkitoiminnoista vastaava yksikkö. Vuonna 1986 keskuspankilta vietiin valta päättää Islannin yksityisten pankkien ja talletuspankkien korkotasoista.
Vuoden 2008 kriisi.
Lokakuussa 2008 Islanti kärsi erityisen pahasti kansainvälisestä finanssikriisistä, koska sen talous on erittäin riippuvainen rahoitusjärjestelmästä.
Keskuspankilla oli tuolloin johtava rooli. Islannin kruunun heikkenemisen ja korkean inflaation vuoksi Islannin yleensä erittäin korkeat korot nostettiin aluksi 18 prosenttiin, ennen kuin ne laskettiin vähitellen historiallisen alhaiselle tasolle 4,5 prosenttiin joulukuussa 2012.
Lokakuussa 2008 keskuspankki pyysi myös EKP:ltä ja Yhdysvaltain keskuspankilta apua kriisin ratkaisemiseksi tarvittavien 4 miljardin dollarin lainaamiseksi.
Braunschweig-luokka (taistelulaiva)

Braunschweig-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut taistelulaivaluokka, johon kuului viisi vuosina 1901-1906 valmistettua alusta. Alukset olivat suurempia ja nopeampia kuin edeltäneen Wittelsbach-luokan alukset ja sen lisäksi niiden pää- ja apuaseet olivat raskaampia. Alusten aseistus oli kuitenkin kevyempi kuin vastaavien brittilaivaston alusten 12 tuuman tykit.
Luokan alukset osallistuivat ensimmäisen maailmansodan merisotatoimiin lähinnä rannikkovesillä osana 4. taistelulaivuetta. "SMS Hessen" siirrettiin vuonna 1916 2. laivueeseen, jonka mukana se osallistui Skagerrakin taisteluun. Sotatoimien päätyttyä luokan alukset jäivät Versailles'n rauhansopimuksen mukaisesti Reichsmarinen käyttöön. Luokan alukset romutettiin 1930-luvulla lukuun ottamatta "Hesseniä", joka toisen maailmansodan päätyttyä luovutettiin Neuvostoliitolle maalilaivaksi.
Alukset.
Saksan keisarikunnan valtiopäivät hyväksyi 10. huhtikuuta 1898 Tirpitzin ensimmäisen laivastolain, jonka mukaan laivastoon tuli kuulumaan yhdeksäntoista taistelulaivaa, kahdeksan panssariristeilijää, kaksitoista suurta ja 30 pientä risteilijää 1. huhtikuuta 1904 mennessä. Raskaat alukset korvattaisiin automaattisesti 25 vuoden välein ja kevyet risteilijät 15 vuoden välein. Valmistuskustannukset eivät saisi ylittää 408,9 miljoonaa markkaa, mutta samalla käyttökustannukset oli rajattu 5 miljoonaan markkaan. Laivastolakiin oli sisällytetty palveluksessa olevat alukset eli 12 taistelulaivaa, 10 suurta ja 23 kevyttä risteilijää ja siten kuuden vuoden aikana valmistettavaksi jäi ainoastaan seitsemän taistelulaivaa, kaksi suurta ja seitsemän kevyttä risteilijää.
Buurisodan ja Kiinan boksarikapinan seurauksena valtiopäivät hyväksyi 14. kesäkuuta 1900 toisen laivastolain, jossa laivaston kooksi määrättiin 38 taistelulaivaa, 20 panssariristeilijää ja 38 kevyttä risteilijää. Ensimmäisestä laista poiketen hankinnoille ei määrätty ylärajaa. Braunschweig-luokan alukset tilattiin osana toista laivastolakia. Ne laskettiin vesille 1902-1903 ja niiden tuli valmistua vuoteen 1906 mennessä. Valmistuskustannukset ollessa 24 miljoonaa kultamarkkaa per alus.
Linköpingin lentoasema

Linköpingin lentoasema sijaitsee Linköpingissä, Ruotsissa. Lentoaseman yhteydessä sijaitsee Saabin ilmailukalustoyksikkö. Linköpingin länsipuolella sijaitsee Ruotsin ilmavoimien Malmenin tukikohta.
Werner Aspenström

Werner Aspenström (s. 13. marraskuuta 1918 Norrbärke, Ruotsi – 25. tammikuuta 1997) oli ruotsalainen runoilija ja kirjailija. Hän oli Ruotsin akatemian jäsen.
Aspenström harrasti miniatyyrirunoutta. 1940-luvun kokoelmassa hän oli pessimisti, mutta myöhemmin hänen ilmaisunsa oli klassisen puhdasta. Hän kirjoitti myös näytelmiä, kuunnelmia ja esseitä.
Aspenströmin kokoelmista "Fragmentarium" on pieni joulukirja, joka ei ollut julkisesti myynnissä vaan se oli tarkoitettu ystäville ja Bonnierin henkilökunnalle. Kari Aronpuro on suomentanut siitä otteita.
Suomennettu tuotanto.
Aspenströmin runoja ovat suomentaneet antologioihin ja muihin julkaisuihin muun muassa Kari Aronpuro ja Pentti Saarikoski.
Redeemer of Souls

Redeemer of Souls on brittiläisen heavy metal -yhtye Judas Priestin järjestyksessään seitsemästoista studioalbumi. Se julkaistiin 8. heinäkuuta 2014 Yhdysvalloissa, 11. heinäkuuta 2014 Euroopassa ja 14. heinäkuuta 2014 Isossa-Britanniassa levymerkillä Epic/Columbia.
28. huhtikuuta 2014 julkaistiin singlenä nimikkokappale "Redeemer of Souls".
Marie Sallé

Maria Sallé (1707 – 27. heinäkuuta 1756 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen balettitanssija ja koreografi. Hänen suosituin balettinsa oli vuoden 1734 "Pygmalion", jossa hän käytti huomattavasti normaalimpaa kevyempiä tanssivaatteita ja -kampausta. Sallé tunnettiin erityisen ilmekkäänä esiintyjänä.
Elämä.
Vuonna 1707 syntynyt Maria Sallé oli lapsinero ja oli saanut jo nuorena suosiota Lontoossa. Siellä hän oli opiskellut pantomiimiä tunnetuimmalta englantilaiseslta harlekiinilta John Richiltä. Ranskassa häntä opetti Françoise Prévost, joka sponsoroi Sallén vuoden 1721 debyytin Pariisin oopperassa.
Georg Friedrich Händelin johtamassa Covent Gardenissa Lontoossa Sallé esiintyi vuonna 1734 baletissa "Pygmalion", jonka Sallé oli itse myös sovittanut. Sallé pukeutui esityksessä kevyempiin vaatteisiin raskaiden pönkkähameiden sijaan ja piti hiuksiaan auki sen sijaan, että olisi tehnyt hiuksistaan korkean kampauksen. "Pygmalion" oli todella suosittu, ja sitä seurasi toinen suosittu baletti, "Bacchus and Ariadne". Palattuaan Pariisiin Sallé esiintyi "Les Indes galantesissa".
Merkitys ja tyyli.
Baletti oli 1700-luvun alussa kehittynyt jo niin paljon, että monet ammattitanssijat saivat suosiota saavutuksistaan. Sallén ja Marie-Anne de Cupis de Camargon välinen kilpailu vaikutti osaltaan uuden "ballerina"-käsitteen kehittymiseen.
Camargo ja Sallé olivat tanssijoina kuitenkin erilaisia. Sallé tunnettiin erityisesti taidoistaan näytellä. Hänen miimikon taitonsa näkyivät siinä, että hän tanssi ilmeikkäämmin kuin kukaan aikaisempi tanssija. Sallé pyrki puvustuksessaankin mahdollistamaan eläytymisen ja jätti jopa usein käytetyt naamiot pois.
Marie Camargo

Marie-Anne de Cupis de Camargo tai lyhyesti La Camargo (15. huhtikuuta 1710 Bryssel, Espanjan Alankomaat – 28. huhtikuuta 1770 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen balettitanssija. Camargo tunnettiin teknisesti todella taitavana tanssijana, joka teki vuonna 1730 läpimurtonsa Pariisin oopperassa, kun hän paikkasi miestanssijaa tämän soolo-osassa. Hän pystyi tekemään monia sellaisia liikkeitä, joihin pystyivät vain miestanssijat. Camargo lyhensi esiintymishamettaan, jotta pystyisi esittämään paremmin teknistä osaamistaan.
Elämä.
Camargo syntyi 1710 Brysselissä. Hänen isänsä oli italialainen aristokraatti Ferdinand Joseph de Cupis, joka toimi Brysselissä tanssimestarina. Camargo opiskeli Pariisissa Françoise Prevostin alaisuudessa. Hän tanssi Brysselissä ja Rouenissä, kunnes teki vuonna 1726 debyytinsä Pariisin oopperassa "Les Caractères de la danse" -baletissa. Camargon suosio herätti kateutta ikääntyvässä opettajassaan Prevostissa, joka pyrki jatkossa pitämään Camargon alemmassa näyttelijäkunnassa. Tarinoiden mukaan Prevost ei suostunut enää edes opettamaan Camargoa, joka haki jatkossa oppitunteja Louis Duprélta, Michel Blondylta ja Louis Pécourtilta.
Camargo sai mahdollisuutensa näyttää taitonsa vuonna 1730, kun miestanssija unohti esiintyä soolo-osassaan. Camargo otti hänen paikkansa ja tanssi niin mestarillisesti, että Prevost vetäytyi eläkkeelle pian esityksen jälkeen. Camargo kilpaili kiivaasti Marie Sallén kanssa usean vuoden, kunnes Camargo vetäytyi eläkkeelle 1734. Hän muutti rakastajansa Clermontin kreivin Louis de Bourbonin maalaislinnaan.
Camargo palasi vuonna 1740 ja tanssi 78 baletissa ennen lopullista eläköitymistään 1751. Hän sai tuolloin suurimman tanssijalle myönnetyn eläkkeen.
Merkitys ja tyyli.
Camargon ja Marie Sallén välinen taistelu vaikutti uuden "ballerinan" käsitteen muovautumiseen, ja erityisesti Camargon eloisa persoonallisuus ja loistava tekniikka muodostivat "ballerinan" prototyypin. Camargo kehitti vanhoja askeleita ja loi uusia, ja hän osasi monia hyppyjä ja liikkeitä, joita yleensä vain miestanssijat tekivät. Hänen lisäkseen vain yksi toinen tanssija osasi tehdä "saut de basquen". Camargo lyhensi hamettaan nilkan yläpuolelle, jotta pystyisi esittämään paremmin peräkkäisiä "entrechat quetre" -liikkeitä. Camargo vaikutti kokonaisuudessa teknisellä taitavuudellaan ja lyhyemmällä hameellaan siihen, miten yleisö koki naistanssijoiden mahdollisuudet.
Savuvirtaorneero

Savuvirtaorneero ("Cinclodes comechingonus") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Savuvirtaorneeroa tavataan Argentiinassa. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Brasilianvirtaorneero

Brasilianvirtaorneero ("Cinclodes pabsti") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Brasilianvirtaorneeroa tavataan Brasilian kaakkoisosissa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi, ja sen arvellaan olevan vähenemässä suhteellisen nopeasti. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Pikkuvirtaorneero

Pikkuvirtaorneero ("Cinclodes olrogi") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pikkuvirtaorneeroa tavataan Argentiinassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tuhkavirtaorneero

Tuhkavirtaorneero, aikaisemmalta nimeltään mustavirtalintu ("Cinclodes patagonicus") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tuhkavirtaorneeroa tavataan Argentiinassa ja Chilessä. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tulimaanorneero

Tulimaanorneero, aikaisemmalta nimeltään etelänvirtalintu ("Cinclodes antarcticus") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tulimaanorneeroa tavataan Argentiinan ja Chilen eteläosissa sekä Falklandinsaarilla. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tyrskyorneero

Tyrskyorneero ("Cinclodes taczanowskii") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tyrskyorneeroa tavataan Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Rannikko-orneero

Rannikko-orneero ("Cinclodes nigrofumosus") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Rannikko-orneeroa tavataan Chilessä. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Virtaorneero

Virtaorneero ("Cinclodes atacamensis") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Virtaorneeroa tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Chilessä ja Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Isovirtaorneero

Isovirtaorneero ("Cinclodes palliatus") on uhanalainen orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Isovirtaorneeroa tavataan Perussa Andeilla Junínin, Huancavelican ja Liman alueilla. Laji on harvinainen ja hyvin paikallinen, ja sen kannaksi on arvioitu 70–400 yksilöä. Laji kärsii elinympäristöjen tuhoutumisesta ja se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi.
Maria Baranova

Maria Baranova (s. 1992 Lohja) on suomalainen balettitanssija. Hän on tällä hetkellä primaballerina Baijerin Baletissa.
Aikaiset vuodet.
Maria Baranova syntyi Suomessa ukrainalaiseen perheeseen ja aloitti baletin 3-vuotiaana. Baranovan isä Oleksandr Baranov on suomalais-ukrainalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Baranova opiskeli Helsingin tanssiopistossa 12–13-vuotiaaksi opettajinaan muun muassa Anastasia Dunets, Maj-Lis Rajala ja Juha Kirjonen. Otettuaan yksityistunteja Baranova pääsi Hampurin balettikouluun 16-vuotiaana ja ensimmäisen vuoden jälkeen John Neumeier kutsui hänet Hampurin Balettiin vuonna 2009. Kuitenkin ennen päätöstään aloittaa työt Hampurissa, Baranova sai kutsun myös Suomen Kansallisbalettiin menestyttyään Helsingin kansainvälisessä balettikilpailussa vuonna 2009. 
Ura.
Hampurin baletissa Baranova tanssi kolme vuotta edeten kuorotanssijasta nopeasti solistitehtäviin. Vuonna 2011 Baranova sai jälleen kutsun Suomen Kansallisbalettiin, tällä kertaa suoraan ensitanssijaksi solistitehtäviin. Baranova päätti pian muuttaa takaisin Suomeen ja hän tanssi Kansallisbaletissa 2011-2015. Hänen ensimmäinen roolinsa Suomen Kansallisbaletissa oli "" -baletin päärooli Kitri. Suomen Kansallisbalettiin Baranovan kutsunut taiteellinen johtaja Kenneth Greve luonnehti Baranovaa poikkeuksellisen päättäväiseksi ja omistautuneeksi nähden hänessä poikkeuksellista lahjakkuutta sekä henkistä kanttia. Suomen Kansallisbaletissa Baranova on tanssinut pääroolin lukuisissa klassikkobaleteissa kuten "Bajadeeri", "Coppélia", "Don Quijote", "Manon", "Prinsessa Ruusunen", "Pähkinänsärkijä ja Hiirikuningas" sekä "Romeo ja Julia". 
Huhtikuussa 2015 Bostonin baletin taiteellinen johtaja Mikko Nissinen kutsui Baranovan mukaan tiimiinsä. Hän työskenteli Yhdysvalloissa vuoteen 2019 asti, jolloin hänelle tarjottiin prima ballerinan paikkaa hänen nykyisen työnantajansa, Baijerin Baletin, palveluksessa. 
Kilpailut ja palkinnot.
Baranova on osallistunut menestyksekkäästi useisiin balettikilpailuihin. Vuonna 2009 Baranova voitti Helsingin kansainvälisen balettikilpailun juniorisarjan kilpailun historian ensimmäisenä suomalaisena. Hän osallistui samaan kilpailuun myös vuonna 2012, tällä kertaa seniorisarjassa sijoittuen toiseksi. Merkittävä palkinto Baranovan tanssijauralla on Erik Bruhn -palkinto (Toronto, Kanada), jonka hän voitti 2011. Baranova tanssi "Giselle" pas de deux'n ja "Chopin Dialogues" koreografian, jonka Neumeier oli Baranovalle erityisesti luonut.
Romny

Romny (, ) on Sumyn alueella, Ukrainan pohjoisosissa sijaitseva kaupunki. Vuoden 2013 alun arvio kaupungin asukasluvuksi oli 42 616.
Kaupungin kautta kulkee Kiovan itäpuolelta Brovarystä Sumyyn ja edelleen Venäjän Kurskin alueen rajalle johtava M07-valtatie sekä Konotopista Romnyn kautta lounaaseen M03-valtatielle johtava P60-kantatie. Kaupunkiin johtaa rautatieyhteys Homel–Bah’matš–Romny–Krementšuk; Pietari–Varsova-radan sivuhaara Liettuan Lentvarisista Romnyyn rakennettiin jo 1860- ja 1870-luvuilla.
Kesäkirja

Kesäkirja () on Tove Janssonin kirjoittama romaani. Ruotsinkielinen alkuteos julkaistiin vuonna 1972 ja Kristiina Kivivuoren suomennos seuraavana vuonna. Kirja kertoo Sophia-tytön, isän ja isoäidin kesänvietosta Suomenlahden saarella.
"Kesäkirja" on käännetyimpiä suomalaisia teoksia, sillä se on käännetty jo 26 kielelle. Sen pohjalta on myös luotu teatterinäytelmä Lontoossa vuonna 2014, ja siihen perustuu myös
Charlie McDowellin ohjaama samanniminen elokuva.
Yleisen käsityksen mukaan "Kesäkirjan" Sophia-tyttö perustuu Tove Janssonin veljentyttäreen Sophia Janssoniin, isoäiti Tove Janssonin äitiin Signe Hammarsten-Janssoniin (”Ham”) ja Sophian isä Tove Janssonin veljeen Lars Janssoniin. Tove Jansson kirjoitti kirjan hieman äitinsä kuoleman jälkeen. Sophia Janssonin arvion mukaan noin kolmasosa kirjan sisällöstä perustuu häntä itseään koskeviin tositapahtumiin, kolmasosa Toven ja Hamin yhteisiin muistoihin ja loppuosa on puhdasta fiktiota.
Oh’tyrka

Oh’tyrka (, ) on Sumyn alueen kaakkoisosassa, Pohjois-Ukrainassa sijaitseva kaupunki. Vuoden 2013 alun arvio kaupungin asukasluvuksi oli 49 047. Kaupungissa sijaitsee on Oh’tyrkan piirin hallinto.
Suolaaminen

Suolaaminen on ruoan säilömistä suolan avulla. Suola säilöö elintarvikkeen vetämällä sen soluista vettä ja väkevöittämällä liemen mikrobitoimintaa ehkäiseväksi. Suolaamista käytetään elintarviketeollisuudessa sekä yksinään että muiden säilöntämenetelmien kanssa. Teollisessa suolauksessa elintarvikkeeseen lisätään ruokasuolan lisäksi muitakin lisäaineita parantamaan sen säilyvyyttä tai rakennetta. Suolaaminen oli ennen vanhaan ainoa lihan, kalan ja kasvisten säilöntämenetelmä, mutta se on menettänyt merkitystään uusien säilöntämenetelmien myötä.
Suolausmenetelmiä.
"Kuivasuolaamisessa" elintarvikkeen pinnalle hierotaan suolaa, joka siirtyy osmoosin kautta sen sisäosiin. Menetelmä soveltuu pienten kappaleiden suolaamiseen, sillä se on hidas. Tyypillisiä kuivasuolattavia ruoka-aineita ovat kestokokolihavalmisteet, sienet (etenkin rouskut) ja kala (etenkin graavisuolattu lohi). Kalaan suolaa tarvitaan kolme kiloa yhtä perattua kalakiloa kohti, ja suolamäärä riippuu kalan koosta ja säilytyspaikan lämpötilasta.
"Liuossuolauksessa" valmistetaan suolalaukka, jossa veteen liuotetaan noin 300 grammaa ruokasuolaa vesilitraa kohti ja lisätään yleensä sokereita, fosfaatteja, nitriittiä ja C-vitamiinia. Elintarvike peitetään kokonaan suolalaukkaan ja suolautuminen alkaa sen pinnalta. Liuossuolausta käytetään muiden suolausmenetelmien kanssa etenkin kesto- ja kokolihavalmisteisiin.
"Ruiskutussuolaus" on nopea suolaustapa, jossa suolalaukka paineruiskutetaan ohuilla neuloilla tasaisesti elintarvikkeeseen.
Murat Önal

Murat Önal (s. 20. heinäkuuta 1987 Salihli, Turkki) on turkkilais-alankomaalainen jalkapalloilija, joka edustaa Topklassessa pelaavaa FC Lisseä. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Önal aloitti uransa AFC:ssä ja nousi seuran edustusjoukkueeseen kauden 2005–2006 loppupuoliskolla. Seuraavat kaudet hän pelasi Club Bruggen junioreissa ja ADO Den Haagin reserveissä. Kesällä 2008 Önal siirtyi Eredivisiessä pelanneen FC Volendamin reservijoukkueeseen. Hän teki ensiesiintymisensä pääsarjatasolla 8. maaliskuuta 2009 ottelussa Vitesseä vastaan. Vuonna 2012 Önal teki sopimuksen Kakkosessa pelanneen AC Kajaanin kanssa, jossa hän teki kauden loppupuolella seitsemän maalia kymmenessä ottelussa. Önal oli mukana nostamassa joukkuetta Ykköseen sen voittaessa Järvenpään Palloseuran karsinnoissa.
Önal on edusti Kazakstanin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelannutta FC Kyrania kausina 2014–2015.
Helsingin kansainvälinen balettikilpailu

Helsingin kansainvälinen balettikilpailu () on suomalainen kansainvälinen balettikilpailu. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1984 ja sen jälkeen kilpailu on järjestetty kahdeksan kertaa. Kilpailun perustaja on Suomen Kansallisbaletissa merkittävän uran luonut professori Doris Laine. Kilpailu järjestettiin ensimmäiset kaksi kertaa vuosina 1984 ja 1991 Helsingin Kaupunginteatterissa. Suomen Kansallisoopperassa kilpailu on jäjestetty vuosina 1995, 2001, 2005, 2009, 2012 ja 2016.
Seuraava kilpailu järjestetään 30.5.–6.6.2022. Alun perin kilpailu oli tarkoitus järjestää 1.–8.6.2020, mutta sitä lykättiin koronaviruspandemian takia.
Historiaa.
Jäätyään eläkkeelle Suomen Kansallisbaletista Doris Laine jatkoi suomalaisen tanssitaiteen kehittämistä. Hänet kutsuttiin useiden eri kansainvälisten balettikilpailujen tuomaristoon muun muassa Varnaan, Moskovaan ja Jacksoniin. 1980-luvun alussa Laine alkoi suunnitella kansainvälisen balettikilpailun perustamista myös Suomeen. Kansainvälisen teatteri-instituutin Suomen keskuksen hallitus suhtautui ajatukseen aluksi varauksella. Laine hankki rahoituksen Suomen valtiolta, Helsingin kaupungilta, kulttuurirahastoilta ja suomalaiselta liike-elämältä. Laine sai Teatterin tiedotuskeskuksen ITI -toimiston ottamaan sekä taloudellisen-, että järjestelyvastuun kilpailusta. 
Ensimmäinen Helsingin kansainvälinen balettikilpailu järjestettiin vuonna 1984 menestyksekkäästi. Osallistujia oli yhteensä 62, 17 maasta. Kun kilpailu järjestettiin jo kolmannen kerran vuonna 1995 kilpailun uudeksi taiteelliseksi johtajaksi Laineen jälkeen nimettiin Suomen Kansallisbaletin silloinen taiteellinen johtaja Jorma Uotinen. Tällä kertaa paikalle kutsuttiin myös kilpailun koreografit, jolla haluttiin korostaa koreografiakilpailun asemaa kilpailussa. 
Kun kilpailu järjestettiin viidennen kerran vuonna 2005 kilpailuista vastaavaksi elimeksi perustettiin Helsingin Kansainvälinen Balettikilpailu -yhdistys ry. Yhdistyksen puheenjohtajana sekä balettikilpailujen kunniapuheenjohtajana toimi Doris Laine ja varapuheenjohtajana Kansallisbaletin silloinen taiteellinen johtaja Dinna Björn. Kilpailuun osallistui yhteensä 92 tanssijaa 36 maasta. Helsingin kansainvälinen balettikilpailu -yhdistyksen nykyinen puheenjohtaja on Jorma Uotinen ja varapuheenjohtaja Minna Tervamäki. 
Nykyisessään muodossaan kilpailun eri vaiheissa kilpailijat tulkitsevat sekä klassista tanssia että nykybalettia. Kilpailu käydään kahdessa eri sarjassa: juniorisarja (15-19 -vuotiaat) ja seniorisarja (20-25 -vuotiaat). 
Suomalaisista kilpailussa on menestynyt muun muassa Kansallisbaletin entinen ensitanssija Maria Baranova, joka voitti juniorisarjan vuonna 2009 ja sijoittui seniorisarjassa toiseksi vuonna 2012.
Palkinnot.
Vuonna 2016 kilpailun palkinnot olivat seuraavat: 
Muut palkinnot.
Lisäksi vuoden 2016 kilpailussa jaettiin muun muassa koreografipalkinto, Attitydi-kannatuspalkinto ja muita kannatuspalkintoja.
Johannes Laaksonen

Vesa Johannes Laaksonen (s. 13. joulukuuta 1990 Kotka) on uransa lopettanut jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Laaksonen siirtyi FC KooTeePeestä SJK:hon ennen kautta 2013 kaksivuotisella sopimuksella. Hänet valittiin kahdesti Veikkausliigan kuukauden tähdistöjoukkueeseen kaudella 2014.
Tammikuusta 2019 elokuuhun 2020 Laaksonen edusti Norjassa toisella sarjatasolla OBOS-ligaenissa pelaavaa Sandnes Ulfia. Sen jälkeen hän siirtyi IFK Mariehamnin Veikkausliiga-joukkueeseen loppukauden mittaisella sopimuksella.
Laaksonen siirtyi kaudeksi 2021 FC KTP:hen, jossa hän pelasi uransa viimeiset neljä vuotta. Laaksonen kertoi lopettavansa pelaajauransa kauden 2024 päätteeksi.
Laaksonen kutsuttiin ensimmäistä kertaa maajoukkueeseen tammikuussa 2015 otteluihin Ruotsia ja Jemeniä vastaan.
Dawid Jarzyński

Dawid Jarzyński (s. 24. joulukuuta 1984 Tychy) on puolalainen säveltäjä ja klarinetisti. Hänen orkesteri- ja kamarimusiikkiteoksiaan on esitetty Puolassa ja Sveitsissä.
Jarzyński opiskeli klarinetin- ja bassoklarinetin soittoa, kamarimusiikkia sekä sävellystä Zürichissä. Hänen sävellysopettajanaan oli Felix Baumann. Lisäksi hän osallistui Theo Brandmüllerin ja Adriana Hölszkyn mestarikursseille Saarbrückenissä vuonna 2006. Hän on saanut palkintoja ja tunnustuksia sekä säveltäjänä että klarinetistina. Klarinetistina hän on erikoistunut nykymusiikin tulkitsemiseen.
Jarzyńskin teosten joukossa on puhallinsoitinkokoonpanolle sävelletty "Ostinato", josta hänet palkittiin kilpailussa Moskovassa vuonna 2003. Klarinetistina hän on julkaissut levytyksellä itsensä, Marcel Chyrzyńskin, Isang Yunin ja Paul Pattersonin teoksia.
Kenneth MacMillan

Kenneth MacMillan (11. joulukuuta 1929 Dunfermline, Skotlanti – 29. lokakuuta 1992 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen balettitanssija ja koreografi. MacMillan oli sukupolvensa merkittävimpiä balettikoreografeja. Hän omistautui uudistamaan baletin perinteisestä muotoa. Hän toi teoksiinsa myös rankkoja aiheita, jotka olivat klassiselle baletille ennestään vieraita.
MacMillan oli lahjakas tanssija, mutta parhaiten hänet tunnetaan koreogafioistaan erityisesti Royal Ballet'n kanssa. Hän teki koreogafioita myös American Ballet Theatrelle (1956–1957) ja Deutsche Operille (1966–1969). Hänestä tuli Royal Ballet'n taiteellinen johtaja Frederick Ashtonin jälkeen vuonna 1970 ja hän erosi seitsemän vuoden jälkeen yrittettyään löytää tasapainon balettien luomisen ja johtajan tehtävien vaatimusten välillä. MacMillan jatkoi kuitenkin Royal Ballet'n pääkoreografina aina kuolemaansa asti vuonna 1992. 
MacMillan kuoli sydänkohtaukseen 62-vuotiaana Royal Opera House -oopperatalon lavan takana Lontoossa lokakuussa 1992 kesken hänen vuoden 1978 balettinsa "Mayerling". 
Suomen Kansallisbaletti on esittänyt MacMillanin "Manon" -balettia vuodesta 2011. 
Kokoillan baletit.
MacMillan loi uransa aikana lähes 100 balettia.
Sergei Pavlenko

Sergei Pavlenko (5. toukokuuta 1952 Sumy – 3. helmikuuta 2012 Moskova) oli venäläinen säveltäjä. Hän opiskeli Moskovan konservatoriossa sävellystä Nikolai Sidelnikovin johdolla vuosina 1972–80 ja soitinnusta opettajanaan Edison Denisov vuosina 1972–77. Pavlenko sai ensipalkinnot saksofonimusiikin kilpailussa Pariisissa vuonna 1988 teoksesta "Pastorale" ja hengellisen musiikin kilpailussa Fribourgissa teoksesta "Jesu Redemptor Omnium" vuonna 1996. Lisäksi Pavlenko valittiin vuoden säveltäjäksi "Muzikalnoje obozrenie" -lehdessä (2002).
Pavlenkon teoksia on esitetty Venäjällä, Kanadassa, Ranskassa, Saksassa, Unkarissa, Japanissa, Alankomaissa, Serbiassa, Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Vuosina 1976–82 Pavlenko toimi Taganka-teatterin musiikillisena johtajana Moskovassa.
Wittelsbach-luokka

Wittelsbach-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut taistelulaivaluokka, johon kuului viisi vuoden 1898 laivastolain nojalla valmistettua alusta. Niiden rakennustyöt aloitettiin 1899-1900 ja ne valmistuivat vuoden 1904 loppuun mennessä. Alukset muistuttivat edeltänyttä Kaiser Friedrich III -luokkaa ollen kuitenkin paremmin panssaroituja. Aseistus aluksilla oli lähes identtinen, mutta sijoituksissa oli eroja.
Alukset.
Saksan keisarikunnan valtiopäivät hyväksyi 10. huhtikuuta 1898 Tirpitzin ensimmäisen laivastolain, jonka mukaan laivastoon tuli kuulumaan 19 taistelulaivaa, kahdeksan panssariristeilijää, kaksitoista suurta ja 30 pientä risteilijää 1. huhtikuuta 1904 mennessä. Raskaat alukset korvattaisiin automaattisesti 25 vuoden välein ja kevyet risteilijät 15 vuoden välein. Valmistuskustannukset eivät saisi ylittää 408,9 miljoonaa kultamarkkaa, mutta samalla käyttökustannukset oli rajattu 5 miljoonaan kultamarkkaan. Laivastolakiin oli sisällytetty palveluksessa olevat alukset eli 12 taistelulaivaa, 10 suurta ja 23 kevyttä risteilijää ja siten kuuden vuoden aikana valmistettavaksi jäi ainoastaan seitsemän taistelulaivaa, kaksi suurta ja seitsemän kevyttä risteilijää. Lain puitteissa tilattiin Wittelsbach-luokan alukset.
Rosenlundin pappila

Rosenlundin pappila on 1700-luvulta peräisin oleva pappila Pietarsaaressa. Pappila on entistetty alkuperäistä tyyliä noudattaen, ja se on tarkoitettu julkiseen käyttöön yhdessä alueen muun toiminnan kanssa.
Tilat ovat olleet esimerkiksi seurakunnan, musiikkikoulutuksen ja iltapäiväkerhojen käytössä, mutta nyt käyttäjäkuntaa pyritään laajentamaan.
Tilojen sisustusta ei pyritty luomaan silmiinpistäväksi, koska alkuperäisestä sisustuksesta ei ole tietoa, vaan kalusteet ovat yksinkertaisia tyyliin sopivia. Sen sijaan on pyritty palauttamaan huonejako alkuperäiseksi, sekä sisäpinnat tehty vanhoihin väreihin ja entisajan tekniikoita käyttäen, perusrakenteita on parannettu, samoin lämpöeristystä. Tiilinen vesikatto palautettiin peltikatoksi, arkistosta tuli keittiö, kellariin on tehty tekniikkahuone. Ilmanvaihto on koneellinen, ja lämpö saadaan kallioperästä. Hissi ja invaramppi helpottavat liikkumista.
Korjauskulut ovat 1,3 miljoonaa euroa, ja rahoituksesta kattaa pääosan ely-keskus. Lisäksi kunnat ja museovirasto ovat osallistuneet kuluihin, on saatu lahjoituksia, ja työssä on ollut mukana vapaaehtoisia talkoolaisia.
Pappilaa ympäröi Aspegrenin puutarha, joka on nimetty perustajansa rovasti Gabriel Aspegrenin mukaan. Puutarhasta vastaa Aspegrenin puutarhasäätiö, jonka perustivat 2007 Pietarsaarenseudun seurakuntayhtymä, Pietarsaaren kaupunki, Pedersören kunta, Luodon kunta ja Pohjanmaan liitto.
Pappilaan kuuluu myös ulkorakennuksia, ja vuonna 1777 rakennetussa kivinavetassa on Pedersören seudun kotiseutumuseo.
Lahti Pirates

Lahti Pirates on lahtelainen vuonna 2011 perustettu baseballseura, joka kaudella 2021 pelaa Baseballin SM-sarjaa. Joukkueen kotikenttä on Pirates Stadion.
Lahti Piratesin stadion sijaitsee Tonttilassa
Flexifuel-auto

Flexifuel-auto, myös flexfuel-auto, FFV-malli tai etanoliauto, toimii kahdella vaihtoehtoisella polttoaineella, joko korkeaseosetanolilla tai bensiinillä. Molemmat polttonesteet tankataan samaan polttoainesäiliöön. Flexifuel-mallit toimivat samoin kuin bensiinikäyttöiset autot. Polttonestesäiliö, -varustus ja -putkistot valmistetaan korroosion kestävistä materiaaleista, tiivisteiden taas täytyy kestää etanolia. Moottorin ohjauksessa käytetään usein erityistä sekoitussuhteen tunnistavaa anturitekniikkaa. Flexifuel-auton käyttöönotto ei vaadi autoilijalta uusien toimintatapojen opettelua, vaan auton voi tankata normaaliin tapaan. 
Ottomoottorilla varustettuja ajoneuvoja voi myös jälkikäteen muuntaa flexifuel-ajoneuvoiksi. Tietyt automallit voidaan muuttaa flexifuel-autoiksi pelkästään moottorinohjauksen ohjelmiston vaihtamisella (mm. Saabin Trionic 7 -moottorinohjauksella varustetut mallit).
Historia.
Henry Ford suunnitteli T-Ford henkilöauton kulkemaan etanolilla, mutta auton saattoi tankata myös bensiinillä, sillä siinä oli säädettävä kaasutin, jonka ansiosta seoksen rikkautta saattoi kohtuullisen helposti säätää.
Fordille työskennellyt Roberta J. Nichols kehitti flexifuel-tekniikkaa 1980-luvulla. Fernando Damasceno kehitti moottorin säätötekniikkaa edelleen yksinkertaisemmaksi ja halvemmaksi. Brasiliassa uuden tekniikan suosio kasvoi nopeasti 2000-luvun alussa.
Suomessa korkeaseosetanolia alkoi vuonna 2009 ensimmäisenä myydä St1 tuotenimellä RE85.. Elokuussa 2014 RE85-polttoainetta myytiin 47 St1- ja Shell-asemalla Samaan aikaan ABC-ketjun vastaava tuote, Ekoflex E85, oli myynnissä yli 50 asemalla.
Alkuvuonna 2011 Suomessa oli noin 2 500 rekisteröityä flexifuel-autoa. Ruotsissa alemmin verotetut ns. ”ympäristöautot” olivat 2000-luvun loppuvuosina valtaosin flexifuel-autoja, mutta vuoteen 2014 mennessä saman verokohtelun piiriin kuuluvat dieselkäyttöiset autot olivat lähes syrjäyttäneet ne markkinoilta.
Vuonna 2020 E85-polttoaineelle suunniteltujen uusien autojen kauppa Euroopassa on pysähtynyt. Esimerkiksi Suomessa ei ole rekisteröity yhtäkään uutta etanoliautoa vuosina 2018–2020. Tähän on vaikuttanut se, että tyyppihyväksynnässä FlexFuel-autojen päästöt on mitattava kahdesti: sekä bensiini- että etanolipolttoaineella. Lisäksi uuden WLTP-mittaustavan käyttöönotto on aiheuttanut mittauksissa ruuhkan.
Vuonna 2020 Suomessa kulkee etanolilla 4 312 henkilöautoa, 106 kuorma-autoa, 9 pakettiautoa, ja kaksi linja-autoa.
Etanolibussi.
Ensimmäiset etanolibussit tulivat liikenteeseen Suomessa vuonna 2013, kun Helsingin Bussiliikenne aloitti etanolibussiliikenteen RED95-etanolidieselhankkeen myötä. Hankkeessa käytetään Scanian teknologiaa ja polttoaineena St1:n jätepohjaista biopolttoainetta. Ruotsissa etanolidiesel-teknologiaa on käytetty yli 20 vuotta, esimerkiksi Tukholmassa liikennöi 500 etanolidieselmoottorilla varustettua linja-autoa.
Radžastani

Radžastani on indoarjalainen kieli, jota puhutaan Intiassa Rajasthanin osavaltiossa ja sitä ympäröivillä alueilla. Kielellä on lukuisia toisistaan selkeästi poikkeavia murteita, joista osa voidaan katsoa myös omaksi kielikseen. Määritelmästä riippuen radžastanin puhujamäärä on 20 ja 80 miljoonan ihmisen välissä.
Radžastani on hindin läheinen sukukieli ja sitä pidettiin 1900-luvun alkupuolelle asti hindin murteena.
Hindin tavoin radžastania kirjoitetaan devanagari-kirjaimistolla. Jammu ja Kashmirissa puhuttua gudžarin murretta voidaan kirjoittaa devanagarin lisäksi myös arabialaisilla kirjaimilla.
Sardanapalos

Sardanapalos oli tarunomainen muinaisen Assyrian viimeinen kuningas. Hänet mainitaan alun perin kreikkalaisen historioitsijan Ktesiaan teoksessa "Persica". Toinen kreikkalainen historioitsija Diodoros Sisilialainen mainitsee hänet viimeisenä Assyrian 30:stä hallitsijasta. Nykyinen historiantutkimus ei kuitenkaan tunne Sardanapalosta. Hänet on toisinaan oletettu samaksi henkilöksi kuin Assyrian kuningas Assurbanipal (hallitsi 668–627 eaa.), mutta kuvaus ei sovi tähän. Sardanapalos on mahdollisesti yhdistelmä Assurbanipalista, hänen veljestään Šamaš-šum-ukinista sekä Sin-šar-iškunista, joka oli todellisuudessa Asyrian viimeinen hallitsija.
Diodoroksen kuvauksen mukaan Sardanapalos eli ylellisyyksien täyttämää elämää ja käyttäytyi sekä pukeutui naismaisesti. Lisäksi Sardanapalos johti valtakuntansa tuhoon, kun meedialaiset, persialaiset ja babylonialaiset valloittivat sen Arbaces-nimisen päällikön johdolla. Sardanapalos kukisti vihollisen kolmesti ja kesti kahden vuoden ajan meedialaisten piiritystä, mutta luopui vastarinnasta, kun Tigris-joki tulvi enteenomaisesti hänen pääkaupunkiinsa Niniveen. Sen jälkeen Sardanapalos määräsi rakennettavaksi itselleen valtavan rovion, jossa hänet poltettiin elävältä yhdessä orjiensa, jalkavaimojensa ja palatsinsa aarteiden kanssa.
Sardanapaloksen legendaarinen turmeltuneisuus on innoittanut monia kirjailijoita ja taiteilijoita, erityisesti romantiikan aikana. Lordi Byron kirjoitti hänestä vuonna 1821 näytelmän "Sardanapalos".
Sardanapaloksen kuolema

Sardanapaloksen kuolema () on ranskalaisen Eugène Delacroix’n historiamaalaus vuodelta 1827. Se kuvaa muinaisen Assyrian myyttisen viimeisen kuninkaan Sardanapaloksen viimeisiä hetkiä.
Maalauksen innoittajana oli vuonna 1821 ilmestynyt englantilaisen George Byronin teos "Sardanapalos". Maalaus kuitenkin esittää tapahtumat erilaisina: Byronin näytelmässä Sardanapalos tekee itsemurhan polttamalla itsensä roviolla yhdessä lempivaimonsa kanssa, mutta Delacroix’n maalauksessa itsemurhaan valmistautuva Sardanapalos makailee levollisesti vuoteella samalla kun palvelijat surmaavat hänen vaimonsa ja hevosensa sekä tuhoavat hänen aarteensa hänen silmiensä edessä. Taustalla oikealla linnoitus savuaa. Delacroix’n mukaan maalauksen oli tarkoitus tuomita Sardanapaloksen edustama hillittömän ylellinen elämä, mutta monet aikalaiset arvostelivat maalausta sen sisältämien julmuuksien ja irstailujen vuoksi. Sardanapaloksen rento asento maalauksessa antaa ymmärtää, että hän nauttii julmasta näytöksestä.
"Sardanapaloksen kuolema" kuuluu Louvren taidemuseon kokoelmiin Pariisissa. Maalauksen mitat ovat 392 x 496 senttimetriä. Vuonna 1844 maalattu pienempi versio teoksesta on Philadelphian taidemuseon kokoelmissa Yhdysvalloissa.
Kauas pois

"Kauas pois" on suomalaisartisti Raappanan kappale hänen neljänneltä, Tuuliajolla-studioalbumilta. Sen julkaisi Suomen Musiikki digitaalisesti ladattavana 2. marraskuuta 2012. Kappale koki ensisoittonsa 17. lokakuuta 2012 Uuden Musiikin Aamuvuorossa. Nimestään huolimatta kappaleen kuvaillaan olevan positiivinen, elämäniloinen ja toiveikas. Kappaleeseen liittyvä virallinen musiikkivideo julkaistiin videopalvelu YouTubessa 25. lokakuuta 2012. "Kauas pois" oli kaupallisesti kohtalainen menestys, päästen latauslistan 4.- ja singlelistan 14. sijalle. Radioissa kappale on ollut parhaimmillaan neljänneksi soitetuin kappale.
Kappalelista.
Digitaalinen lataus
Mikroilme

Mikroilme on hetkellinen, tahaton ihmisen kasvonilme. Mikroilmeet ovat kestoltaan hyvin lyhyitä, ainoastaan 1/25 - 1/15 sekuntia. Mikroilmeet syntyvät yleensä stressitilanteissa, joissa ihmisellä on jotakin voitettavana tai hävittävänä. Mikroilmeitä esiintyy silloin, kun ihminen yrittää tietoisesti peittää kaikki signaalit siitä, miten hän tuntee. Toisin kuin tavanomaisten kasvonilmeiden kanssa, mikroilmeitä on vaikea peittää. Mikroilmeet ilmaisevat universaalisti kuutta tunnetta: inho, viha, pelko, suru, onnellisuus ja hämmästyneisyys.
1990-luvulla Paul Ekman laajensi mikroilmeiden konseptia lisäämällä tunteita, jotka kaikki eivät ole koodattu kasvolihaksiin. Nämä emootiot ovat huvittuneisuus, halveksunta, häpeä, ahdistus, syyllisyys, ylpeys, tyytyväisyys sekä helpotus.
Mikroilmeet populaarikulttuurissa.
Mikroilmeet ja niihin liittyvä tiede ovat keskeisessä tilassa vuoden 2009 yhdysvaltalaisessa tv-sarjassa Paljastavat valheet, jossa päähenkilö käyttää akuuttia tietoisuuttaan mikroilmeistä ja muista kehonkielen vihjeistä päätellessään onko joku valehtelemassa tai piilottelemassa jotakin.
Velkotta

Velkotta () on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Kattilan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Inkerin ylängöllä kymmenen kilometriä Kattilasta itään. Kylässä on 35 asukasta (vuonna 2010).
Kaprion ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut Velkotta mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Sen kansallisuudeltaan venäläiset asukkaat olivat 1860-luvulle saakka viereisen kartanon maaorjia, jotka kuuluivat Uutassolan ortodoksiseen seurakuntaan. Vuonna 1862 kylässä oli 56 taloa ja 348 asukasta. Velkotan kartano kuului 1700-luvun lopulta lähtien runoilija Aleksandr Blokin sukulaisille.
Venäjän vallankumouksen jälkeen Velkotta lähikylineen muodosti oman kyläneuvoston, kunnes vuonna 1959 se liitettiin Kaipalan kyläneuvostoon. Myöhemmin se kuului Kattilan kyläneuvostoon. Vuonna 1997 kylässä oli 56 ja vuonna 2007 29 asukasta. 
Velkotan kartanosta on säilynyt toinen päärakennus, talli ja puiston jäännöksiä. Kylän lähellä sijaitsee suojeltu tammimetsikkö.
Fosfiitti

Fosfiitti-ioni eli fosfonaatti-ioni (HPO32−) on fosforihapokkeesta muodostuva anioni. Epäorgaanisia suoloja, jotka sisältävät fosfiitti-ionin, kutsutaan fosfiiteiksi.
Fosforihapoke on kahdenarvoinen eli diproottinen happo ja siitä voi muodostua kahdenlaisia anioneja, fosfiitteja (HPO32−) ja vetyfosfiitteja (H2PO3−). Molemmille ioneille on tyypillistä, että ne ja niitä sisältävät suolat ovat voimakkaita pelkistimiä. Alkalimetalli- ja kalsiumfosfiitti liukenevat hyvin veteen, kun muut metallifosfiitit ovat veteen niukkaliukoisia tai eivät liukene lainkaan. Lämmitettäessä fosfiitteja alennetussa paineessa ne kondensoituvat pyrofosfiiteiksi. Kuumennettaessa fosfiitteja normaalissa ilmanpaineessa tapahtuu noin 200 °C:n lämpötilassa disproportioituminen fosfiiniksi, fosfaatti-ioniksi ja vedeksi.
Super Mario Maker

Super Mario Maker on Nintendon kehittämä ja julkaisema tasohyppelypeli, joka julkaistiin Wii U:lle. Peli julkaistiin samaan aikaan kun Super Mario -tasohyppelypelisarja täytti 30 vuotta. Lisäksi peli julkaistiin myöhemmin vuonna 2016 Nintendo 3DS:lle. Pelin ideana on luoda omia kenttiä, joko 8-bittisillä, 16-bittisillä tai uusilla "New Super Mario Bros."-grafiikoilla. Itse rakennetut kentät voi jakaa muiden pelaajien kanssa internet-yhteydellä "Nintendo Networkissa" jolloin muut pelaajat pystyvät pelaamaan tai lataamaan ne omalle konsolilleen ja muokkaamaan niitä. Kenttiä ei voi enää pelata eikä ladata palvelimelta 8. huhtikuuta 2024 jälkeen, jolloin Super Mario Maker-palvelimet poistetaan käytöstä.
13. helmikuuta 2019 Nintendo julkisti "Nintendo Direct" -lähetyksessään, että pelin jatko-osa "Super Mario Maker 2" on kehityksessä Nintendo Switchille. 15. toukokuuta 2019 Nintendo julkaisi Nintendo Direct -lähetyksen, jossa esitellään kyseinen peli tarkemmin. Peli julkaistiin 28. kesäkuuta 2019.
Kenttätyylit.
Kenttäeditorilla rakennetut kentät käyttävät jotain neljästä graafisesta tyylistä. Kaikki ovat peräisin Super Mario -pelisarjan aiemmista osista. Ulkoasun lisäksi tyylit vaikuttavat pelattavuuteen, kuten vihollisten käyttäytymiseen, Marion kykyihin ja käytettävissä oleviin power-uppeihin.
Tyylit perustuvat seuraaviin peleihin:
Vastaanotto.
Peli sai todella hyvän vastaanoton ja johdatti Nintendon enimmäkseen sosiaalisen median pelaajien keskuuteen.
Homofonia (kielitiede)

Homofonia kielitieteessä tarkoittaa samalla tavalla lausuttavia mutta eri asioita tarkoittavia (mahdollisesti eri tavoin kirjoitettavia) sanoja, esim. englannin "through" ja "threw". Taajasti homofonisia kieliä ovat muun muassa klassinen kiina ja japanin kieli. Eurooppalaisista kielistä ranskassa on huomattavan paljon samalla tavalla ääntyviä sanoja, joista useimmat kuitenkin kirjoitetaan eri tavoin.
Olli Peltonen

Olli Uolevi Peltonen (6. lokakuuta 1915 Orimattila – 20. maaliskuuta 1987 Lammi) oli suomalainen taidemaalari. 
Olli Peltonen asui nuoruutensa Orimattilassa, vaikutti myöhemmin Hyvinkäällä ja lopulta Hämeenlinnan Lammilla. Peltonen ei käynyt taidekouluja, mutta opiskeli Avoimessa Taidekoulussa, jossa moni tuon ajan taiteilija aloitti uransa. Peltonen viihtyi mielellään taidepiireissä ja hankki oppia sitä kautta. Toimeentulon itselleen ja perheelleen toi teurastajan ammatti Osuusliikkeen palveluksessa. Olli Peltonen oli monipuolinen taiteilija. Hän maalasi sekä öljy- että akvarelliväreillä ja oli erityisen taitava muotokuvapiirtäjä. Hänen käsialaansa ovat mm. Lammin Osuuskaupan johtokunnan muotokuvat 1950-luvulta.
Peltosen vanhemmat olivat konemestari Sulo Peltonen (1887–1920) ja ompelija Fanny Vivika Peltonen (o.s. Heino).
Laura kesäleirillä

Laura kesäleirillä on Tuija Lehtisen kirjoihin perustuva nuorten televisiodraamasarja, joka esitettiin Yle TV2 -kanavalla vuonna 2004. Se on jatkoa "Laura"-sarjalle (2002).
Sarja kertoo Laurasta (Oona Louhivaara) ja hänen ystävästään Jennasta (Elina Mikkola), jotka lähtevät ystäviensä kanssa kesäleirille. Mukana on vanhoja ja uusia ystäviä.
Lauran tarina sai jatkoa kolmannessa sarjassa "Laura kaupungissa". Kaikki sarjat on uusittu myöhemmin Ylellä.
Laura kaupungissa

Laura kaupungissa on Tuija Lehtisen kirjoihin perustuva nuorten televisiodraamasarja, joka esitettiin Yle TV2 -kanavalla vuonna 2005. Sarja on jatkoa sarjoille "Laura" ja "Laura kesäleirillä".
"Laura kaupungissa" kertoo Laurasta (Oona Louhivaara) ja hänen ystävästään Jennasta (Elina Mikkola), jotka muuttavat kahdestaan Helsinkiin opiskelemaan. Tytöt saavat töitä, rakastuvat ja ovat vähällä joutua takaisin kotiin luottamuspulan takia. Sarjassa nuoret ovat teinejä, joilla on teinien ongelmia. Lauran ja Jennan mukana kaupungissa seikkailee myös vanhoja ja uusia ystäviä. Kaikki kolme Laura-sarjaa on uusittu myöhemmin Ylellä.
Eun-Ji Ha

Eun-Ji Ha (s. 1981 Etelä-Korea) on eteläkorealainen balettitanssija. Hän on Suomen Kansallisbaletin tähtitanssija. 
Hän kävi satubaletissa 8-vuotiaana ja aloitti 10-vuotiaana Korean National University of Arts -balettikoulun, jossa hän oli 2001–2006. Hän tanssi Universal Ballet Companyssa 2006–2007. Voitettuaan New Yorkin kansainvälisen balettikilpailun kesällä 2007, Suomen Kansallisbaletin taiteellinen johtaja Dinna Bjørn tarjosi hänelle sopimusta Suomen Kansallisbalettiin. Hän aloitti Suomen Kansallisbaletissa syksyllä 2007 ja hänet nimitettiin ensitanssijaksi vuonna 2009 ja tähtitanssijaksi vuonna 2013. Hän on tanssinut pääroolin lukuisissa klassikkobaleteissa kuten "Bajadeeri", "Giselle", "Don Quijote", "Joutsenlampi", "Prinsessa Ruusunen" ja "Pähkinänsärkijä ja Hiirikuningas". Ha on tanssinut myös useissa nykytanssiteoksissa. 
Vuonna 2008 "Turun Sanomien" Kaisa Kurikka kirjoitti "Prinsessa Ruusunen" -baletin arvostelussaan Hasta: "Eun-Ji Han tanssi saa aikaan kylmiä väreitä. Teknisesti loisteliaana, ilmaisullisesti ja musikaalisesti erittäin herkkäpiirteisenä tanssijana Eun-Ji Ha tekee Aurorasta ei pelkästään nuoren naisen viehkeää muotokuvaa vaan myös tunteiltaan syvän hahmon. Eun-Ji Han tulkinnallinen monipuolisuus säväyttää.”
Vuonna 2018 Ha sai Suomen Kulttuurirahaston Edvard Fazer -palkinnon. Palkintolautakunta perusteli valintaa seuraavasti: ”Eun-Ji Ha on tanssinut menestyksekkäästi yli 10 vuoden ajan lähes kaikkien Kansallisbaletin ohjelmistossa olleiden klassisten balettiteosten päätehtävissä sekä taituroinut useiden nykytanssiteosten loistokkaana tulkitsijana. Lisäksi hän on tehnyt Suomen kansallisbalettia tunnetuksi maailmalla ja Suomessa vierailemalla monissa kansainvälisissä gaaloissa solistitehtävissä sekä kotimaan kiertueilla. Työyhteisössään hän on arvostettu ja pidetty työtoveri, kannustava kollega, joka on valmis auttamaan nuoria kanssatanssijoitaan.”
Roolit.
Suomen Kansallisbaletissa: Pää- ja solistitehtävissä.
Muualla: The World Star Gala Festival 2007 (partnerina Daniil Simkin) ja 2008 (partnerina Jaakko Eerola). Tokion balettigaala 2005 (partnerina Hean Jun Rhee).
Euroopan parlamentin varapuhemies

Euroopan parlamentin varapuhemies on henkilö, joka johtaa istuntoa Euroopan parlamentissa puhemiehen ollessa estynyt. Parlamentti valitsee parlamenttikauden alussa järjestettävässä äänestyksessä yhteensä 14 varapuhemiestä.
Euroopan parlamentin varapuhemiehet.
16. heinäkuuta 2024 alkaneelle kaudelle valittiin varapuhemiehiksi seuraavat parlamentin jäsenet: