Ludwig Tieck

Johann Ludwig Tieck (31. toukokuuta 1773 Berliini, Preussin kuningaskunta – 28. huhtikuuta 1853 Berliini) oli saksalainen kirjailija ja kääntäjä. Hän kirjoitti runoja ja proosaa ja kuului saksalaisen romantiikan tärkeimpiin edustajiin.
Hän oli monipuolinen ja tuottelias kirjailija ja kriitikko Saksan varhaisromanttisessa kirjallisuudessa. Hän oli synnynnäinen tarinankertoja, ja hänen parhaissa teoksissaan on "Märchenin" (sadun) laatua, joka vetoaa tunteisiin eikä älyyn.
Suku ja koulutus.
Johann Ludwig Tieckin vanhemmat olivat köydenpunojamestari ja killan edusmies Johann Ludwig Tieck (k. 1802) ja Anna Sophie Tieck, pappilan ottolapsi; isä joko seppä Berukin tai räätälimestari Schale (k. 1802). Hän sai kasteessa saman nimen kuin isänsä nimen, mutta kutsumanimeksi vakiintui toinen nimi Ludwig. Hänen nuorempi veljensä oli kuvanveistäjä Christian Friedrich Tieck (1776–1851) ja nuorempi sisarensa loli runoilija ja kirjailija Sophie Tieck, naim. "Bernhardi" ja "von Knorring" (1775–1833).
Hänen isänsä oli paljon lukenut mies; hän omisti pienen kirjaston, jossa oli myös valistuksen ajattelijoiden kirjoituksia. Hänen vanhempansa varmistivat, että Ludwig saatoi käydä vuosina 1782–1792 Friedrich-Werdersche Gymnasiumia lukiota Friedrich Gediken johdolla. Koulussa hän ystävystyi Wilhelm Heinrich Wackenroderin (1773–1798) kanssa.
Hänelle opetettiin koulussa saksaa ja vieraita kieliä uusimpia opetusmenetelmiä käyttäen esim. luopumalla oikeinkirjoituksesta. Tänä aikana hän solmi ystävyyssuhteita, joista osa oli elinikäisiä, kuten Wilhelm Heinrich Wackenroderin (1773–1798), jolle Tieck oli kiitollisuudenvelassa ensimmäisestä syvällisestä taidekokemuksetaan, Wilhelm Henslerin (1742–1779), jonka kautta hän pääsi Berliinin teatterimaailmaan ja musiikkijohtaja Johann Friedrich Reichardtin ympärillä olevaan musiikki- ja taideyhteisöön, sekä taidemesenaatti Wilhelm von Burgsdorffin (1772–1822), joka tutustutti hänet aristokraattiseen maailmaan. Opettajana häneen vaikuttivat hänen myöhemoi lankonsa Ferdinand Bernhardi, Friedrich Eberhard Rambach (1767–1826), joka pyysi häntä työskentelemään omien teoksiensa parissa, ja Karl Friedrich Seidel, jonka saksankielisessä käännöksessä Conyers Middletonin (1683–1750) teoksesta ""Life of Cicero"“ (1741) Tieck kokeili käännöstaitojaan ensimmäistä kertaa vuonna 1791.
Jo nuorena Tieck ahmi innokkaasti William Shakespearen tuotantoa, erityisesti hän rakasti "Hamletia". Ludwig Tieck opiskeli historiaa, filologiaa, antiikin ja nykykirjallisuutta Hallen, Göttingenin ja Erlangenin yliopistoissa vuosina 1792–1794. 1790-luvun lopulla hänen läheisin ystävänsä oli koulutoveri ja kirjailija Wilhelm H. Wackenroder, jonka kanssa hän luki Elisabet I:n ajan näytelmiä ja sydänkeskiajan "Hochmitteldeutsch" eli keskiyläsaksalaista kirjallisuutta ja teki retkiä Nürnbergiin. Siellä he perehtyivät yhdessä saksalaiseen 1500-luvun renessanssiin ja erityisesti Albrecht Dürerin taiteeseen sekä keskiaikaiseen kaupunkiarkkitehtuuriin.
Varhaissaksalaiselle romantiikalle ominaisia ​​piirteitä ovat Tieckin kirjeromaani "Die Geschichte des Herrn William Lovell," 3 osaa (1795–1796; ”Herra William Lovellin tarina”), joka kuvaa herkän nuoren intellektuellin moraalista itsetuhoa; "Karl von Berneck" (1797), viisinäytöksinen tragedia, joka sijoittuu keskiaikaan; ja "Franz Sternbalds Wanderungen", 2 osaa (1798), romaani myöhäiskeskiajan taide-elämästä. 
"Volksmärchenissä" (1797) julkaistiin sarja satuihin perustuvia näytelmiä – kuten Ritter Blaubart (”Siniparta”) ja "Der gestiefelte Kater" (”Saapasjalkakissa”) – jotka parodioivat 1700-luvun valistuksen rationalismia. Näyttelijä kirjoitti näytelmän salanimellä Peter Leberecht (”elä oikein”). Kokoelmaan kuuluu yksi Tieckin parhaista novelleista, "Der blonde Eckbert" (”Kaunis Eckbert”), joka on pakkomielteisen pelon fantastinen kertomus; teos sai ylistystä Jenan romantiikan johtavilta kriitikoilta August Wilhelm von Schlegeliltä ja Friedrich von Schlegeliltä.
Vuonna 1798 Tieck meni naimisiin ja muutti Jenaan, missä hän tutustui Friedrich Schlegelin, Novalikseen ja muihin ns. Jenan varhaisromantiikan jäseniin. Vuonna 1801 Tieck muutti Dresdeniin, jonne hän asettui asumaan mutta matkusteli esimerkiksi Italiassa ja Englannissa. 
Vuoden 1802 jälkeen Tieckin luovat voimat ilmeisesti uinuivat. Hän opiskeli keskiyläsaksaa ("Hochmitteldeutsch"), keräsi ja käänsi Elisabet I:n ajan näytelmiä, julkaisi 1500- ja 1600-luvun saksalaisten näytelmien uusintapainoksia ja toimi neuvonantajana August von Schlegelin aloittamassa Shakespearen kääntämisessä. Hän julkaisi myös sellaisten saksalaisten aikalaiskirjailijoiden kuin Novalisin ja Heinrich von Kleistin teoksia.
Vuosina 1825–1842 Tieck toimi neuvonantajana ja kriitikkona Dresdenin hoviteatterille. Näinä vuosina hänestä tuli Saksan suurin elävä kirjallinen auktoriteetti J. W. von Goethen jälkeen. Vuodesta 1819 lähtien tieck asui Dresdenissä, missä hän ystävystyi filosofi Karl Wilhelm Ferdinand Solgerin (1780–1819) kanssa, vakiinnutti kirjallisen uransa ja julkaisi menestyksekkäästi. Teoksensa "Gedichte" (1821) myötä hän esiintyi yhä enemmän runoilijana ja oli pelätty teatterikriitikko (Dramaturg. Bll., 1826), vaikka hän itse työskenteli dramaturgina hoviteatterissa vuosina 1825–1841.
Vuonna 1841/1842 hän otti vastaan ​​Preussin kuningas Friedrich Wilhelm IV:n kutsun muuttaa Berliiniin, jossa hän vietti loppuelämänsä ja jossa hänestä, kuten Dresdenistäkin, tuli kirjallisuusseurapiirin keskus. Kuningas nimitti hänet salaneuvokseksi ja takasi hänelle elinikäisen eläkkeen sekä kunniaviran Berliinin kuninkaallisten teattereiden dramaturgina. Vaikka muutto Berliiniin tehtiin korkeiden suojelusten alaisuudessa, se johti lisääntyvään eristäytymiseen, johon liittyi sairauksia ja luovien voimien heikkenemistä. Fredrik Vilhelm IV, joka piti häntä suuressa arvossa, nimitti hänet vastaperustetun Preussin tieteiden ja taiteiden ritarikunnan Pour le Mérite perustajajäseneksi 31. toukokuuta 1842. Kriittiset "kirjoitukset" julkaistiin kahdessa osassa vuonna 1848.
Ludwig Tieck kuoli 79-vuotiaana keuhkohalvaukseen huhtikuun lopulla 1853 ja hänet haudattiin Dreifaltigkeitsfriedhof II hautausmaalle Berliinin Kreuztbergiin. Kuningas Fredrik Vilhelm IV kulki hautajaissaattueen edellä. 
Avioliitto ja lapset.
Ludwig Tieck meni naimisiin vuonna 1798 Hampurissa Amalie Albertin (1769–1837) kanssa, joka oli saarnaaja Julius Gustav Albertin ja Dorothea Charlotte Offeneyn tytär.
Heille syntyi kaksi lasta:
Tuotanto.
Ludwig Tieck toimi kääntäjänä ja saattoi loppuun August Wilhelm von Schlegelin aloittaman Shakespearen koottujen teosten saksannoksen sekä käänsi Cervantesin "Don Quijoten". Vuonna 1799 Tieck julkaisi käännöksen Shakespearen "Myrskystä" ja aloitti "Don Quijoten" käännöksen (julkaistu 1799–1801). Hän toimitti myös A. W. Schlegelin Shakespearen käännöksiä, häntä avustivat tytär Dorothea (1799–1841) ja kreivi Wolf Heinrich Baudissin (1789–1878); Shakespearen "Vorschulen" (2 osaa, 1823–1829) sekä Heinrich von Kleistin (1826) ja Jakob Michael Reinhold Lenzin (1828) teoksia.
Hänen varhaiset teoksensa huipentuivat groteskeihin, lyyrisiin näytelmiin "Leben und Tod der heiligen Genoveva" (1800; ”Pyhän Genevieven elämä ja kuolema”) ja "Kaiser Octavianus" (1804). "Phantasus," 3 osaa (1812–1816), heterogeeninen kokoelma teoksia kerronnallisessa viitekehyksessä, osoitti liikettä kohti realismia.
'Vuonna 1802 Tieck ja hänen perheensä muuttivat Ziebingeniin (nykyinen Cybinka, Puola) taidemesenaatti Wilhelm von Burgsdorffin kutsusta. Ensimmäistä vuosikymmentä siellä varjosti elämän ja luovan kriisin, jonka laukaisi avoin kolmenvälinen suhde vaimonsa ja rakastajattarensa kreivitär Henriette Finck von Finckensteinin (1774–1847) kanssa sekä Jenan romantiikan piirin hajoaminen parhaan ystävän Wilhelm Heinrich Wackenroderin ja Novalisin kuoleman jälkeen. Selviytyäkseen kriisistään Tieck teki laajoja ulkomaan matkoja ja uppoutui intensiivisesti vanhaan saksalaiseen ja englanninkieliseen runouteen.
Vuoden 1825 jälkeen hän alkoi julkaista uudelleen. Hänen luovat energiansa uudistuivat; hän käänsi selkänsä aiempien teostensa fantasioille ja löysi aineksensa aikakauden keskiluokkaisesta yhteiskunnasta tai historiasta. Tämän ajanjakson 40 lyhyttä romaania sisältävät polemiikkia sekä nuorempia romantikkoja että aikakauden "Nuoren Saksan" liikettä vastaan, joka yritti perustaa demokraattisiin ihanteisiin perustuvan kansallisen saksalaisen teatterin. "Dichterleben" (”Runoilijan elämä”; osa 1, 1826; osa 2, 1831) käsitteli Shakespearen varhaista elämää. "Vittoria Accorombona" (1840; Roomalainen matrona) oli historiallinen romaani.
Kirjallisuushistoriallisesti Tieck on kuitenkin kuuluisin romanttisista taiteilijaromaaneistaan, novelleistaan ja komedianäytelmistä. Tunnetuimman romaaninsa "Herzensergießungen eines kunstliebenden Klosterbruders" (Taidetta rakastavan luostariveljen sydämenvuodatuksia, 1797) hän kirjoitti Wilhelm Wackenroderin kanssa. Edelleen on luettu myös hänen yksin kirjoittamansa "Franz Sternbalds Wanderungen" (Franz Sternbaldin vaellukset, 1798), jota pidetään eräänä aivan ensimmäisistä taiteilijaromaaneista. Tieckin varhaisissa novelleissa on usein kauhukirjallisuuden piirteitä. Hänen kuuluisin näytelmänsä on "Der gestiefelte Kater" (Saapasjalkakissa, 1797).
Keskeisiä teemoja Tieckin tuotannossa on panteismi. Aikalaiskriitikko ja romantikko Heinrich Heine on kuvannut hänen varhaisia novellejaan seuraavasti: "Näitä runoelmia hallitsee salaperäinen tihentyneisyys, merkillinen yhteisymmärrys luonnon, erityisesti kasvi- ja kivikunnan kanssa." Toisaalta saksalainen tutkija Klaus Günzel on tuonut Tieck-elämäkerrassaan esiin, kuinka Tieck läheni elämänsä myöhemmissä vaiheissa myös nuorsaksalaisia piirejä, ja siten hänen myöhäistuotannossaan oli myös aiempaa realistisempia ja poliittisempia piirteitä.
Kirjailijana Tieck ilmensi "runollisen" ja "oppineen" elämäntavan yhteen kietoutumista, joka oli vielä yleistä romantiikan kirjallisuuden aikakaudella. Friedrich Hebbel kruunasi hänet postuumisti "romantiikan kuninkaaksi", taidemaalari Friedrich Wilhelm von Schadow asetti hänet Homeroksen, Shakespearen, Danten ja Goethen rinnalle vuonna 1826 maalatussa "Runouden nero" ja julisti hänet Goethen seuraajaksi "Poeta Germaniae" -teoksen Goethen kuoleman jälkeen vuonna 1832. Tieck pysyi kuitenkin kirjailijana kirjallisuuden ystäville ja asiantuntijoille, joiden teoksia ei hyväksytty kansalliseen koulukanoniin eli lukusuunnitelmiin. Tämä ei ole muuttunut tähän päivään mennessä, minkä seurauksena Tieck on ainoa romantiikan kirjallisuuden perustajajäsenistä, jonka teosten täydellistä kriittistä laitosta ei ole vielä julkaistu, vaikka hänen teoksensa ovat olleet saksalaisten ja kansainvälisten saksankielisten tutkimusten suosikkitutkimusaihe 1800-luvulta lähtien.
Runoilija Annette von Droste-Hülshoff arvioi hänen "Phantasus-teostaan" ​​vuonna 1835 : "Tieckin hermoston täytyy varmasti olla, ellei heikko, niin äärimmäisen ärtyisä, koska hän kuvaa kaikkia [...] puolivalveen tiloja, huimausta, outoja, kiusallisia jähmettyneitä ajatuksia niin tarkasti [...]. Kaikki Tieckin teokset ovat äärimmäisen jännittäviä niille, jotka vain voivat täysin ymmärtää ne, ja ne saavat kaikki vanhat, voitetut hohteet myllerrykseen." 
Ludwig Tieckin usein ristiriitaista luonnetta ei voida selittää pelkästään hänen koulutuksensa ristiriidalla, jossa 1700-luvun rationalismi ja mystinen romantiikka taistelivat jatkuvasti keskenään, vaan se johtuu suurelta osin myös hänen lahjakkuutensa improvisaatiomaisesta ja sattumanvaraisesta luonteesta, joka harvoin antoi hänelle mahdollisuuden kehittää nokkelia ja eloisia suunnitelmiaan puhtaasti. Hänen antisemitisminsä ilmenee hänen kiihkeänä juutalaisten emansipaation torjumisena.
Suomennetut teokset.
teoksessa: