Mustikka

Mustikka eli kangasmustikka ("Vaccinium myrtillus") on puolukoiden ("Vaccinium") sukuun kuuluva kanervakasvi (Ericaceae), joka tuottaa syötäviä marjoja. Mustikka kasvaa tuoreissa kangasmetsissä ja muissa kosteissa metsissä Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa.
Mustikka kukkii toukokuusta heinäkuuhun, ja marjat kypsyvät yleensä heinäkuusta alkaen. Suomessa mustikka on toiseksi tärkein kaupallinen luonnonmarja.
Ulkonäkö ja koko.
Mustikka on normaalisti 10–50 cm korkea, tunturinummilla vain parisenttinenkin, kesävihanta varpu, joka pudottaa soikeat, hienosahaiset lehtensä talveksi. 
Mustikka kukkii Suomessa yleensä touko- tai kesäkuussa, joskus myös vasta heinäkuussa. Sen kukat ovat erittäin hallanarkoja ja kukinta tapahtuu Etelä-Suomessa aiemmin kuin Keski- tai Pohjois-Suomessa. Mustikan kukat ovat ruukkumaisia, terälehdet ovat kasvaneet melkein kärkeen asti yhteen kelloksi, jonka aukosta pistää ulos yksivartaloinen emiö. Heteitä on neljä tai kahdeksan. Kukan väri on punertava. 
Mustikan marjomisen ajankohta riippuu kasvupaikasta. Poimintakausi kestää Suomessa yleensä heinäkuun puolivälistä syyskuun alkupuolelle, mutta toisinaan marjoja löytyy vielä lokakuussakin. Lapin mustikat kypsyvät yleensä vasta heinäkuun lopussa. 
Marjominen riippuu suuresti sääolosuhteista: pölyttäjistä sekä alkukesän pakkasista. Pölytyksen suorittavat pääasiassa hyönteiset, mutta mustikka voi myös itsepölyttyä. Pölyttäjien määrä vaikuttaa suuresti satoon: kontukimalaisten pölyttämillä marjamailla sato on jopa 12-kertainen verrattuna alueisiin, joista kimalaiset puuttuvat.
Mustikan sininen väri johtuu vahakerroksesta. Marjat ovat tavallisesti harmaansinisen vahan peittämiä, mutta toisinaan näkee myös vahattomia marjoja, joita on kutsuttu mustan värinsä ja kiiltonsa vuoksi terva- tai voimustikoiksi. Vahapeite voidaan myös pyyhkiä pois, jolloin tuloksena on tervamustikkaa vastaava musta marja. Mustikan harvinaisena esiintyvän antosyaanittoman geenimuodon marjat ovat valkoisia tai vihertäviä. Marjoissa voi olla jopa 40 siementä, mutta keskimäärin vain puolet näistä on elinkelpoisia. Suuren osan marjoista syövät linnut ja nisäkkäät, joiden ruoansulatuselimistöstä ei selviä elinkelpoisia siemeniä. Mustikka lisääntyykin pääasiassa suvuttomasti maarönsyjen avulla.
Juolukkaa ("Vaccinium uliginosum") voidaan pitää mustikan matkijana, sillä kasvit muistuttavat huomattavasti toisiaan.
Kasvupaikat.
Mustikka kasvaa tuoreissa kangasmetsissä, lehtomaisissa metsissä, korvissa ja kasvualue kattaa koko Suomen. Se viihtyy kosteassa maaperässä ja sietää hyvin varjoa. Pohjoisessa lajia tavataan myös kuivissa kangasmetsissä ja tunturikankailla. Yleisesti Suomessa kasvavana lajina se on monen metsätyyppiopin mukaisen metsien kasvupaikkatyypin tunnuslaji.
Mustikkaan liittyviä kasvupaikkatyyppejä ovat:
Levinneisyys.
Mustikkaa on viljalti Pohjois-Euroopan ja Aasian boreaalisella ja etenkin subarktisella vyöhykkeellä. Mustikkaa tavataan myös Pohjois-Amerikassa, mutta se ei ole siellä alkuperäinen laji. Monet metsämustikkana myytävät tuotteet sisältävät pensasmustikkaa. Englannin kielessä eroa on yritetty selventää kehitetty nimitys "bilberry" perinteisen "blueberry"-nimen rinnalle, ja suomeksi puhutaan "metsämustikasta" erona pensasmustikkaan.
Käyttö.
Ravintokäyttö.
Mustikan marjoissa on hyvin vähän hedelmähappoja. Sen sijaan niissä on runsaasti A- ja B-vitamiinia, mangaania, kuituja sekä flavonoideja. Mustikka sisältää myös fenoliyhdisteitä, kuten ellagitanniineja, kversetiinia ja klorogeenihappoa. Mustikat ovat myös hyviä C-vitamiinin, magnesiumin ja kalsiumin lähteitä.. Mustikan marjoista valmistettavia perinteisiä ruokia Suomessa ovat muun muassa mustikkapiirakka sekä mustikkakeitto, ja perinteisesti mustikoista on valmistettu myös hilloa. Mustikoista valmistettavia Suomen maakuntien perinneruokia ovat muun muassa mustikkapöperö Hämeessä, mustikkakukko Savossa ja mustikkamöllö Karjalassa. Mustikasta valmistetaan myös mehua.
Suomessa mustikka on toiseksi tärkein kaupallinen luonnonmarja, jota poimitaan vuosittain 150−250 miljoonaa kiloa. Tästä määrästä päätyy kauppaan noin 1−3 miljoonaa kiloa, vuonna 2015 jopa 7,2 miljoonaa kiloa. Mustikka on makunsa, värinsä ja muiden ominaisuuksiensa vuoksi Suomen tärkeimpiä luonnonvientituotteita. Mustikkaa voi Suomessa poimia verottomasti myyntiin. Mustikanpoimintaan on kehitetty erilaisia keruuvälineitä kuten poimureita ja haravia. Puutarhoissa kasvatettava pensasmustikka on eri laji, useimmiten Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva "Vaccinium corymbosum".
Mustikanlehti on oivallinen teeaines, ja siitä tehdään myös marjaviiniä. Myös kanalintujen pienet poikaset syövät mustikan nuoria lehtiä.
Lääkinnällinen käyttö ja terveysvaikutukset.
Mustikoiden antosyaaneilla on havaittu olevan mikrobeja häiritsevää vaikutusta. Ihmisillä tehdyssä vuonna 2012 julkaistussa sveitsiläisessä pilottitutkimuksessa havaittiinkin, että mustikkavalmiste lievitti merkittävästi haavaista paksusuolentulehdusta sairastavien oireita ja aiheutti suurimmalla osalla taudin siirtymisen remissioon. Koehenkilöt sairastivat lievää ja keskivaikeaa tautimuotoa.
Tummansinisenä marjana mustikat sisältävät merkittäviä määriä antosyaani-väriaineita, joiden käytön on kokeissa havaittu pienentävän useiden sairauksien, kuten sydän- ja verisuonisairauksien, silmäsairauksien ja syövän riskejä.. Esimerkiksi vuonna 2007 julkaistussa kanadalaistutkimuksessa havaittiin, että tuoreista pensasmustikoista lingotun mustikkamehun lisääminen kasvualustaan hidasti huomattavasti laboratoriossa kasvatettujen vatsa-, suolisto- eturauhas- ja rintasyöpäsolujen kasvua. 
Laboratoriokokeet ovat osoittaneet että mustikan syöminen saattaa estää tai parantaa silmäsairauksia, kuten silmänpohjan rappeumaa, mutta tätä terapeuttista käyttöä ei ole tutkittu kliinisesti, vaan suositukset perustuvat laboratorio- ja elinkokeisiin.
Eläintutkimuksista on saatu runsaasti lupaavaa näyttöä mustikan antosyaanien mahdollisuuksista ehkäistä muistihäiriöitä ja muita ikääntymiseen liittyviä toimintahäiriöitä. Mustikan yhteyttä muistiin ja muihin kognitiivisiin toimintoihin on tutkittu pienessä interventiotutkimuksessa, jossa oli mukana yhdeksän keskimäärin 76-vuotiasta henkilöä, joilla oli ikääntymiseen liittyvää lievää muistin heikentymistä ja siten suurentunut Alzheimerin taudin riski. Osallistujat joivat päivittäin 12 viikon ajan 4,4−6,2 desilitraa mustikkatäysmehua (villi kanadalainen pensasmustikka). Seitsemän henkilön vertailuryhmä sai juomaa, jossa ei ollut mustikkaa eikä muitakaan polyfenolien lähteitä. Mustikkamehu paransi tuloksia muistitesteissä ja alensi glukoosi- ja insuliinipitoisuuksia. Lisäksi tutkimuksessa saatiin viitteitä masennusoireiden vähenemisestä. Eräässä väestöseurantatutkimuksessa, jonka osanottajina oli 16 000 yli 70-vuotiasta naista, havaittiin, että kognitiivinen ikääntyminen oli viivästynyt 2−2,5 vuodella pensasmustikoita vähintään kerran viikossa syöneillä naisilla verrattuna niihin, jotka söivät niitä harvemmin kuin kerran kuukaudessa.
Antosyaanien lisäksi mustikoissa on protoantosyanideja, flavonoleja ja tanniineja, jotka toimivat antioksidantteina, ja niiden on havaittu laboratoriokokeissa vähentävän tulehduksia (inflammaatio). Mustikkauute estää usean gram-negatiivisen ja gram-positiivisen bakteerin sekä erään hammasmätää aiheuttavan bakteerin kasvua.
Mustikkaa on perinteisesti pidetty hämäränäköä parantavana, tarinan mukaan toisessa maailmansodassa RAF:n brittilentäjät söivät mustikkahilloa parantaakseen yönäköään pimeälentoja varten. Vuonna 2000 Yhdysvaltain laivaston tekemässä tutkimuksessa ei kuitenkaan löytynyt tällaista vaikutusta. Brittilentäjien tarinan alkuperää ei ole pystytty selvittämään.
Mustikanlehtiä on käytetty perinteisessä kansanlääkinnässä ruoansulatusvaivojen hoitoon, joko ulkoisesti tai lehdistä uutettuna teenä. Näitä vaikutuksia ei ole todistettu tieteellisesti.
Kuivatut mustikat sisältävät runsaasti parkkihappoa, jota on hyödynnetty lääketieteessä. Parkkihaposta johtuen mustikalla on ripulia hillitsevä vaikutus. Toisaalta suuri määrä tuoreita mustikoita kerralla nautittuna voi aiheuttaa ripulia.
Mustikoiden syömisen jälkeen ulosteen väri voi muuttua tummaksi tai lähes mustaksi. Tästä ei tarvitse huolestua, jos tietää äskettäin nauttineensa mustikoita. Muussa tapauksessa kyseessä voi olla vaarallinen veriuloste.
Muu hyötykäyttö.
Mustikan väriaineet ovat kemiallinen happamuuden osoitin eli pH-indikaattori. Mustikkaa käytetään myös kasvivärjäyksessä, esimerkiksi lihan leimauksessa.