tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Turun ja Porin lääni

Turun ja Porin lääni () oli vuosina 1634–1997 toiminut Suomen lääni. Siihen kuuluivat Varsinais-Suomen ja Satakunnan maakunnat. Läänin pääkaupunki oli Turku.
Historia.
Turun ja Porin lääni oli Suomen pisimpään toiminut lääni, joka luotiin jo Ruotsin valtakunnan lääninhallinnon perustamisvaiheessa vuonna 1634. Läänin alkuperäinen nimi oli Turun lääni. Vuosina 1641–1646 suunniteltiin erillisen Porin läänin perustamista, mutta suunnitelmasta luovuttiin. Läänin nimi vaihdettiin kuitenkin Turun ja Porin lääniksi. 
Vuonna 1775 läänin alue supistui merkittävästi, kun suuri osa Ylä-Satakuntaa siirrettiin Uudenmaan ja Hämeen lääniin ja Ähtärin seutu Vaasan lääniin. Supistuminen jatkui vuonna 1870, kun myös Tampereen ympäristö liitettiin Hämeen lääniin. Ahvenanmaa erotettiin omaksi läänikseen 1918. Viimeiset läänin rajoja koskeneet muutokset tapahtuivat vuosina 1990 (Somero siirrettiin Hämeen läänistä Turun ja Porin lääniin) ja 1993 (Hämeenkyrö, Ikaalinen, Kihniö, Mouhijärvi, Parkano ja Viljakkala siirrettiin Turun ja Porin läänistä Hämeen lääniin). Vuonna 1997 Turun ja Porin lääni kuten muutkin Suomen siihenastiset läänit Lapin lääniä ja Oulun lääniä lukuun ottamatta lakkautettiin. Läänin alue kuului siitä lähtien Länsi-Suomen lääniin, kunnes kaikki Suomen läänit lakkautettiin vuoden 2010 alussa. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 87 kuntaa, joista 18 oli kaupunkeja.
Nykyisen Lounais-Suomen aluehallintoviraston toimialue on lähestulkoon identtinen entisen Turun ja Porin läänin alueen kanssa.
Eduskuntavaaleissa Turun ja Porin lääni oli jaettuna kahteen vaalipiiriin vuodesta 1906 lähtien: Turun läänin eteläiseen ja Turun läänin pohjoiseen vaalipiiriin. Aluksi myös Ahvenanmaa kuului Turun läänin eteläiseen vaalipiiriin.
Läänitunnuksia.
Turun ja Porin läänin moottoriajoneuvojen rekisterikilpien tunnuksina ovat ollet T- ja E-kirjaimet; 1950- ja 1960-luvulla käytössä oli lyhyen aikaa myös F-kirjain. Radioamatöörien kutsumerkit ovat olleet pääasiassa OH1-alkuisia.
Uudenmaan lääni

Uudenmaan lääni () oli 1831–1997 Suomen lääni, joka sulautui vuoden 1997 lääniuudistuksessa Etelä-Suomen lääniin. Uudenmaan lääni käsitti suurimmaksi osaksi historiallisen Uudenmaan maakunnan. Nykyisistä maakunnista se käsitti Uudenmaan maakunnan sekä osia Päijät-Hämeen maakunnasta. Uudenmaan lääni rajoittui etelässä Suomenlahteen, lännessä Turun ja Porin lääniin, pohjoisessa Hämeen lääniin ja idässä Kymen lääniin. Uudenmaan läänin pääkaupunki oli Helsinki, joka on myös koko Suomen pääkaupunki.
Historia.
Vuonna 1634 perustettiin Ruotsin uuden hallitusmuodon mukaisesti pitäjien ja keskushallinnon väliin maaherran johtamat läänit ja lääninhallitukset. Viisi Suomen alueelle perustettua lääniä olivat Uudenmaan ja Hämeen lääni, Turun ja Porin lääni, Viipurin ja Savonlinnan lääni, Pohjanmaan lääni sekä Käkisalmen lääni. Uudenmaan ja Hämeen lääni jaettiin Uudenmaan lääniksi ja Hämeen lääniksi 1831. Uudenmaan lääniin liitettiin tällöin myös entisen Kymenkartanon läänin eteläosat. Vuoden 1900 alussa läänissä asui 298 tuhatta ihmistä. Vuonna 1949 Uudenmaan läänistä siirrettiin Kymen lääniin Anjalan, Elimäen, Iitin, Jaalan ja Kuusankosken kunnat. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 36 kuntaa, joista 15 oli kaupunkeja.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Uudenmaan läänin tunnuskirjaimet olivat U ja Z; Helsingin kaupungissa olivat kuitenkin käytössä omat tunnuskirjaimet A ja B.
Kymen lääni

Kymen lääni () oli vuosina 1945–1997 toiminut Suomen lääni, joka käsitti nykyisten Kymenlaakson ja Etelä-Karjalan maakuntien alueet. Läänin pääkaupunki oli Kouvola, sitä ennen väliaikaisesti Kotka, joka oli myös läänin suurin kaupunki.
Historia.
Toisen maailmansodan jälkeen suurin osa vanhaa Viipurin lääniä jäi rajan taakse. Vuonna 1945 Viipurin läänin Suomen puolelle jääneestä osasta muodostettiin Kymen lääni, lukuun ottamatta Korpiselän Suomelle jäänyttä osaa ja Uukuniemeä, joka jatkoi itsenäisenä kuntana vaikka oli menettänyt selvän valtaosan alueestaan. Uukuniemi ja Korpiselän jäljellejäänyt osa liitettiin Kuopion lääniin ja mainittu Korpiselän osa Tuupovaaraan. Vuonna 1948 Uukuniemi siirrettiin Kuopion läänistä Kymen lääniin.
Vuonna 1949 Kymen lääniin siirrettiin Uudenmaan läänistä Anjalan, Elimäen, Iitin, Jaalan ja Kuusankosken kunnat. Kymen lääni lakkautettiin vuoden 1997 suuressa lääniuudistuksessa ja sen alue liitettiin kokonaisuudessaan Etelä-Suomen lääniin.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Kymen läänin tunnuskirjaimet olivat R ja G.
Kuntamuutokset.
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset
Vaasan lääni

Vaasan lääni () oli vuoden 1997 elokuun loppuun asti yksi Suomen lääneistä. Läänin pääkaupunki oli Vaasa.
Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 57 kuntaa, joista 15 oli kaupunkeja.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Vaasan läänin tunnuskirjain oli V, aikaisemmin myös Y.
Historia.
Vaasan lääni perustettiin vuonna 1776, jolloin siihen liitettiin aikaisemman Pohjanmaan läänin eteläosa, Uudenmaan ja Hämeen läänin pohjoisosa sekä Ähtärin seutu Turun ja Porin läänistä. Viimeksi mainitut alueet kuuluivat Hämeen ja Satakunnan historiallisiin maakuntiin. Läänin pääkaupunki oli Vaasa. Vuonna 1960 Vaasan läänistä erotettiin Virtoja lukuun ottamatta läänin Pohjanmaahan kuulumattomat kunnat uuteen Keski-Suomen lääniin. Viimeinen muutos läänin rajoihin tapahtui vuonna 1969, jolloin Virrat siirrettiin Hämeen lääniin. Tämän jälkeen Vaasan lääni käsitti nykyiset Etelä-Pohjanmaan, Pohjanmaan ja Keski-Pohjanmaan maakunnat. 1. syyskuuta 1997 Vaasan lääni liitettiin lääniuudistuksessa muodostettuun Länsi-Suomen lääniin, jonka pääkaupunkina toimi Turku, entisen Turun ja Porin läänin pääkaupunki. 
Eduskuntavaaleissa ja tasavallan presidentin valitsijamiesvaaleissa Vaasan lääni oli alun perin jaettuna kolmeksi vaalipiiriksi, eteläiseksi, pohjoiseksi ja itäiseksi. Vuonna 1960, Keski-Suomen lääniin perustamisen jälkeen, Vaasan läänin jäljelle jääneestä alueesta muodostettiin yksi vaalipiiri eli nykyinen Vaasan vaalipiiri.
Maaherra Antti Pohjonen totesi 2. syyskuuta 1977 teollisuuden työpaikkojen puutteen olevan läänin suurin ongelma.
Keski-Suomen lääni

Keski-Suomen lääni () oli yksi niistä lääneistä, jotka lakkautettiin vuoden 1997 lääniuudistuksessa. Se käsitti Keski-Suomen maakunnan ja Kuhmoisen, jota ei tuolloin laskettu Keski-Suomen maakuntaan. Läänin pääkaupunki oli Jyväskylä. Keski-Suomen lääni aloitti toimintansa 1960. Aikaisemmin sen alue kuului Vaasan, Hämeen, Mikkelin ja Kuopion lääneihin. Läänin raja muuttui hieman vuonna 1974, kun Kuhmoisten kunta siirrettiin Hämeen läänistä Keski-Suomen lääniin. Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Keski-Suomen lääni liitettiin Turun ja Porin ja Vaasan läänien sekä Hämeen läänin pohjoisosien kanssa Länsi-Suomen lääniksi. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 30 kuntaa, joista kahdeksan oli kaupunkeja (Jyväskylä, Jämsä, Jämsänkoski, Keuruu, Saarijärvi, Suolahti, Viitasaari ja Äänekoski).
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Keski-Suomen läänin tunnuskirjain oli X.
Kunnat.
Kun Keski-Suomen lääni perustettiin, siihen siirrettiin seuraavat kunnat:
Näistä Jyväskylä oli kaupunki, Suolahti ja Äänekoski kauppaloita, muut maalaiskuntia.
Myöhemmät muutokset.
Läänin ollessa toiminnassa vuosina 1960–1997 tehtiin sen alueella seuraavat kuntaliitokset:
Kuhmoinen siirrettiin vuonna 1974 Hämeen läänistä Keski-Suomen lääniin.
Jämsä muutettiin vuonna 1969 kauppalaksi. Kaupungeiksi muutettiin:
Läänin lakkauttamisen jälkeiset muutokset.
Läänin lakkauttamisen jälkeen sen entisellä alueella on tehty vielä seuraavat kuntaliitokset:
Mikkelin lääni

Mikkelin lääni () oli 1831–1997 toiminut entinen Suomen lääni. Mikkelin lääni oli Suomen runsasjärvisin; yli neljännes läänin pinta-alasta oli vesialuetta. Lääni muodostettiin vuonna 1831 yhdistämällä osia Kymenkartanon läänistä ja Savon ja Karjalan läänistä.
Läänin lakkauttaminen vuonna 1997 oli osa maakuntauudistusta. Vuonna 1993 aloitetussa, täyteen kuntaitsehallintoon tähdänneessä uudistuksessa Suomeen perustettiin uudet maakunnat, jotka ovat kunnallishallinnon seutukaavaliitoista juontuvia kunnallisia seutukaava- ja hankeyhteistyöelimiä. Mikkelin läänin kaupungit ja kunnat tulivat pääsääntöisesti kuulumaan Etelä-Savon maakuntaan. Läänin läntisimmät kunnat Hartola, Heinola ja Sysmä liitettiin Päijät-Hämeen maakuntaan. Mikkelin lääni oli Manner-Suomen silloisista lääneistä ainoa, jossa ei ollut omaa yliopistoa. Tosin Joensuun yliopistolla oli kampus Savonlinnassa.
Historia.
Mikkelin lääni oli vanhan Kymenkartanon läänin seuraaja, ja uuden läänin aloittaessa toimintansa vuonna 1831 siihen liitettiin tämän läänin pohjoisosa sekä lisäksi pitäjiä idästä ja pohjoisesta. Vuonna 1843 Mikkelistä tehtiin läänin pääkaupunki. Sitä ennen pääkaupunkina oli toiminut Heinola. Vuonna 1960 osa Mikkelin läänistä liitettiin tuolloin perustettuun Keski-Suomen lääniin. Siihen saakka Päijänne oli lähes koko pituudeltaan ollut Mikkelin ja Hämeen läänien rajana, kuten sen eteläosa oli myöhemminkin.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Mikkelin läänin tunnuskirjain oli M.
Mikkelin lääni lakkautettiin vuoden 1997 lääniuudistuksessa. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 28 kuntaa, joista neljä oli kaupunkeja (Heinola, Mikkeli, Pieksämäki ja Savonlinna). Läänin pääosa Etelä-Savo liitettiin Itä-Suomen lääniin, johon tulivat kuulumaan myös Kuopion ja Pohjois-Karjalan läänit. Päijät-Hämeen maakuntaan kuuluneet Mikkelin läänin kunnat Hartola, Heinola ja Sysmä liitettiin Etelä-Suomen lääniin. 
Suurläänien tultua lakkautetuiksi vuonna 2009 valtionhallinnon tehtäviä ovat hoitaneet aluehallintovirastot. Itä-Suomen aluehallintoviraston toimialue käsittää entisen Itä-Suomen läänin. Päijät-Häme kuuluu Etelä-Suomen aluehallintoviraston piiriin.
Kuvagalleria.
Lähteet:
Kuopion lääni

Kuopion lääni () oli vuosina 1831–1997 toiminut Suomen lääni. Sen pääkaupunki oli Kuopio.
Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 24 kuntaa, joista viisi oli kaupunkeja (Iisalmi, Kiuruvesi, Kuopio, Suonenjoki ja Varkaus). Sen viimeinen maaherra oli Olavi Martikainen, joka toimi virassaan 1993–1997.
Moottoriajoneuvojen rekisterikilvissä Kuopion läänin tunnuskirjain oli K. 
Historia.
Läänin edeltäjän Savon ja Karjalan läänin perusti Kustaa III vuonna 1775. Hiukan myöhemmin hän antoi Kuopiolle uudelleen kaupunkioikeudet ja teki siitä uuden läänin pääkaupungin. Savon ja Karjalan lääni käsitti entisen Kymenkartanon ja Savon läänin pohjoisosan. Nykyisistä maakunnista lääniin kuuluivat Pohjois-Savo ja Pohjois-Karjala jotakuinkin kokonaan, sekä tämän lisäksi suurin osa nykyisen Etelä-Savon maakunnan pohjoisosaa.
Suomen vaihdettua omistajaa Ruotsilta Venäjälle ja Vanhan Suomen palattua muun maan yhteyteen alettiin uumoilla lääniuudistusta, joka toteutui 1831. Vuoden 1831 uudistuksessa entiseen Savon ja Karjalan lääniin kuuluneet Etelä-Savon alueet liitettiin vastaperustettuun Mikkelin lääniin. Savon ja Karjalan läänin jäljelle jääneistä osista muodostettiin Kuopion lääni. Tämän jälkeen Kuopion läänin rajat pysyivät lähes ennallaan yli vuosisadan. 
Toisen maailmansodan seurauksena Kuopion läänin kunnista menetettiin Pälkjärvi lähes kokonaan. Lisäksi alueitaan menettivät myös Ilomantsi, Kitee, Tohmajärvi ja Värtsilä. Vuonna 1946 Tohmajärvi ja Tuupovaara kuitenkin laajenivat, kun niihin liitettiin Pälkjärven ja Viipurin lääniin kuuluneen Korpiselän jäänteet. Suurimman osan alueistaan menettänyt Uukuniemi liitettiin vuonna 1945 Viipurin läänistä Kuopion lääniin. Kolmen vuoden kuluttua vuonna 1948 kunta siirrettiin Kuopion läänistä osaksi Kymen lääniä.
1950-luvulla alettiin senhetkisen läänijaon puutteiden nojalla suunnitella jälleen lääniuudistusta. Tarkoituksena oli tehdä lääneistä toimivampia kokonaisuuksia, niin että ne vastaisivat paremmin talousalueiden rajoja. Vuonna 1960 toteutetussa uudistuksessa Kuopion lääni jaettiin jotakuinkin kahtia. Kuopion kaupungin ympärille keskittyvä länsiosa jatkoi Kuopion lääninä, ja itäosa erotettiin uudeksi Pohjois-Karjalan lääniksi, pääkaupunkinaan Joensuu. Lisäksi aivan lounaiskulmasta liitettiin kaksi kuntaa, Hankasalmi ja Konnevesi, uuteen Keski-Suomen lääniin. Tämän jälkeen Kuopion lääni oli alueeltaan identtinen Pohjois-Savon maakunnan kanssa.
Kuopion lääni lakkautettiin vuoden 1997 lääniuudistuksessa, jossa siitä tuli osa Itä-Suomen lääniä. Kuopion lääniä seurasi Pohjois-Savon maakunta, josta tuli nyt hallinnollinen yksikkö. Nykyinen Pohjois-Savo vastaa melkein tarkalleen vuosina 1960–1997 toiminutta Kuopion lääniä, ainoana poikkeuksena Mikkelin lääniin ja Etelä-Savoon kuulunut entinen kunta Kangaslampi, joka liittyi sittemmin Pohjois-Savon maakuntaan ja Varkauden kaupunkiin.
Pohjois-Karjalan lääni

Pohjois-Karjalan lääni () syntyi vuonna 1960 lääniuudistuksessa, kun Kuopion läänin itäosat erotettiin omaksi läänikseen. Läänin pääkaupunki oli Joensuu. 
Vuoden 1997 lääniuudistuksessa Pohjois-Karjalan lääni sulautui yhdessä Kuopion läänin ja Mikkelin läänin pääosan kanssa uudeksi Itä-Suomen lääniksi. Pohjois-Karjalan maakunnan alue oli identtinen entisen Pohjois-Karjalan läänin kanssa vuoteen 2021 asti, kun Heinävesi siirtyi siihen Etelä-Savon maakunnasta. Läänissä oli sen lakkautusvuonna 1997 kaikkiaan 19 kuntaa, joista viisi oli kaupunkeja (Joensuu, Kitee, Lieksa, Nurmes ja Outokumpu). Pohjois-Karjalan lääni oli lakkautushetkellä väkiluvultaan Manner-Suomen pienin lääni.
Pohjoiskarjalaisten autojen rekisterikilvet alkoivat S-kirjaimella.
Sopimusyhteiskunta

Sopimusyhteiskunnassa ihmiset voivat yleisesti tehdä keskenään sitovia sopimuksia. Käsitteellä tarkoitetaan usein myös sitä, että sopimuksiin päästään ilman riitoja tai painostusta, ja joskus sitä, että samaan sopimukseen yhtyvät hyvin monet tahot.
Sopimusyhteiskuntaa kaventaviksi tekijöiksi katsotaan sopimusten rikkomukset sekä se, että valtiovalta tai jokin muu taho sanelee asioita sen sijaan, että jättäisi ne vapaasti sovittaviksi. 
Suomessa oikeuslaitos toimii sopimusten sitovuuden takaajana, mutta lainsäädäntö rajoittaa sopimusvapauden alaa.
Joskus sopimusyhteiskunnalla tarkoitetaan päinvastoin korporativismia, jossa keskusjärjestöt ja/tai muut korporaatiot saavat rajoittaa sopimusvapautta.
Esimerkkejä.
Työehtosopimusten yleissitovuuden katsotaan joskus kannustavan sopimiseen, toisaalta se kaventaa sopimusyhteiskuntaa rajoittamalla ihmisten vapautta sopia omista työehdoistaan.
Biramia

Biramia on niveljalkaisten raajojen ominaisuus. Biraminen raaja haarautuu kahteen osaan, ja kumpikin haara koostuu sarjasta toisiinsa kiinnittyneitä segmenttejä. 
Niveljalkaisten varhaiset kantamuodot muodostuivat jaokkeista, joissa jokaisessa on yksi raajapari. Raajapari on kaksiosainen eli biraminen, siinä on varsinainen raaja-osa sekä kidusosa. Kehityksen myötä tämä perusrakenne on muuttunut niveljalkaisten luokista riippuen suurestikin. Useimmiten on erotettavissa ainakin toinen rakenteen perusosista, raaja tai kidus.
Alberto Korda

Alberto Díaz Gutiérrez (14. syyskuuta 1928 Havanna – 25. toukokuuta 2001 Pariisi) oli kuubalainen valokuvaaja, joka tunnetaan parhaiten kuuluisan Che Guevaran valokuvan ottajana.
Korda oli rautatieläisen poika, joka työskenteli monissa ammateissa (juoksupoika, ovelta-ovelle-kauppias jne.) ennen ryhtymistään valokuvaajan apulaiseksi. Korda eteni urallaan hyvin ja hänestä tuli suosittu mallien kuvaaja. Korda meni naimisiin kuubalaisen mallin, Niurkan kanssa, tämä kuten kaksi muutakin avioliittoa päättyivät eroon. Korda muutti sukunimensä Diaz Gutiérrez Kordaksi brittiläisen ohjaajan Alexander Kordan mukaan, sukunimi kuulosti kuubalaiseen korvaan aivan Kodakilta.
Kuuban vallankumous vuonna 1959 muutti Kordankin elämän ja hän alkoi tarjota valokuviaan "Revolucion"-sanomalehdelle, jonka toimitus oli lähellä Kordan studiota. Vallankumouksen jälkeen hänestä tuli Fidel Castron henkilökohtainen valokuvaaja kymmeneksi vuodeksi.
Kuuluisa Che Guevara -valokuva otettiin vuonna 1960. Korda ei koskaan saanut kuvasta mitään palkkiota mutta vuonna 2000 hän haastoi Smirnoff-yhtiön oikeuteen näiden käytettyä kuvaa mainoksissaan. Lopulta ilman oikeudenkäyntiä saamansa 50 000 dollaria hän lahjoitti kuubalaiselle terveydenhuoltojärjestelmälle.
Vuodet 1968–1978 Korda keskittyi vedenalaiseen valokuvaukseen kunnes 1978 hänen näyttelynsä Japanissa nosti hänen valokuvansa kansainvälisesti tunnetuiksi. 1980-luvulla hän kuului Castron seurueeseen tämän matkoilla Venezuelaan ja Meksikoon. Hänellä oli myös pieni rooli Wim Wendersin dokumentin "Buena Vista Social Club" alussa. Tosin jostakin syystä hänen nimeään ei ole lopputeksteissä.
Alberto Korda kuoli sydänkohtaukseen Pariisissa vuonna 2001 vieraillessaan töidensä näyttelyssä.
Kuuban kuuluisimpiin nykykuvaajiin kuuluva José A. Figueroa toimi uransa alkuvaiheessa Alberto Kordan apulaisena ja työtoverina.
Veikko Hakulinen

Veikko Johannes ”Haku-Veikko” Hakulinen (4. tammikuuta 1925 Kurkijoki – 24. lokakuuta 2003 Valkeakoski) oli suomalainen maastohiihtäjä, kolminkertainen olympiavoittaja ja maailmanmestari. Urallaan Asikkalan Raikasta, Valkeakosken Hakaa, Jämsänkosken Ilvestä, Evon Metsäpoikia, Tampereen Hiihtoseuraa, Tampereen Pyrintöä ja Tampereen Mailaa edustanut Hakulinen kilpaili myös ampumahiihdossa, suunnistuksessa, hiihtosuunnistuksessa, maastojuoksussa ja soudussa SM-tasolla ja jatkoi uraansa veteraanisarjoissa.
Oslon talviolympialaisista Hakulinen muistetaan erityisesti 50 kilometrin voittoajastaan 3.33.33. Hän voitti Holmenkollenilla 50 kilometriä vuosina 1953 ja 1955, pikamatkan eli 18 kilometriä vuonna 1953 ja 15 kilometriä vuonna 1957. Hän sijoittui Holmenkollenilla vuonna 1950 18 kilometrin kilpailun kolmanneksi. Holmenkollen-mitali myönnettiin hänelle vuonna 1955.
Veikko Hakulinen valittiin Vuoden urheilijaksi ennätykselliset neljä kertaa vuosina 1952–1954 ja 1960. Hän sai Pro Urheilu -tunnustuksen vuonna 2000. Hakulinen astui sotapalvelukseen huhtikuussa 1943 alokkaaksi Laatokan Rannikkoprikaatiin Lahdenpohjaan ja sen jälkeen palveli Valamon saarella. Sotilasarvoltaan hän oli reservin kersantti ja ammatiltaan metsäteknikko. Hakulinen kuoli jäätyään juoksulenkillään auton alle vuonna 2003.
Kun Hakulisen syntymästä tuli kuluneeksi 85 vuotta 2010, paljastettiin hänen synnyinpaikkakunnallaan, nykyisin Venäjän Karjalaan kuuluvalla Kurkijoella hänelle omistettu muistolaatta. Helmikuussa 2017 hänet valittiin Hiihtomuseon pohjoismaisten hiihtolajien kunniagalleriaan.
Saavutukset.
SM-kisat.
Henkilökohtaisia SM-voittoja yleisessä sarjassa 4 kpl vuosina 1954–1963 ja SM-viestien 4×10 km mestaruuksia 5 kpl vuosina 1954–1964.
Kasvukausi

Kasvukausi on se aika vuodesta, jolloin kasvit kasvavat. Tarkempi nimitys kasvukaudelle on terminen kasvukausi. Kasvukauden pituus vaihtelee vuosittain ja se käynnistyy ja päättyy eri ajankohtina eri vuosina, mutta tilastollisesti havainnoista voidaan muodostaa keskiarvoja ja vaihteluvälejä.
Suomessa kasvukausi määritellään alkaneeksi silloin, kun lumipeite on kadonnut aukeilta paikoilta, vuorokauden keskilämpötila on vähintään viitenä päivänä peräkkäin yli +5 °C ja paikallinen tehoisa lämpösumma ylittää 20 vuorokausiastetta sitä seuraavien viiden päivän aikana. 
Vastaavasti kasvukausi määritellään päättyneeksi, kun vuorokauden keskilämpötila on alle +5 °C viidestä kymmeneen päivää peräkkäin. Myös syksyn kovat yöpakkaset (jolloin lämpötila on ollut alle −10 °C monta yötä peräkkäin) tai lumipeite saattavat katkaista kasvukauden. Näin tapahtuu toisinaan eri puolilla Suomea.
Etelä-Suomessa kasvukausi on hieman pidempi kuin Pohjois-Suomessa. Keskimäärin terminen kasvukausi on ollut vuosina 1981–2010 etelä- ja lounaisrannikolla yli 185 vuorokautta, eteläisessä Suomessa sekä länsirannikolla 175–185 vuorokautta ja muualla Suomessa 105–175 vuorokautta. Vuonna 2001 kasvukausi oli Helsingissä 181 päivää, mutta Lapissa Utsjoella vain 121 päivää. Suomessa pisin kasvukausi on Ahvenanmaalla ja toiseksi pisin Lounais-Suomessa. Kasvukausi käynnistyy sisämaassa keväällä nopeasti, mutta vastaavasti päättyy aikaisemmin syksyllä.
Mitä lähemmäksi päiväntasaajaa siirrytään, sitä pidempi kasvukausi on. Päiväntasaajan läheisyydessä se kestää koko vuoden. Tropiikissa kasvukautta ei ole mielekästä laskea.
Sirkka Hämäläinen

Sirkka Aune-Marjatta Hämäläinen-Lindfors (o.s. "Hinkkala", s. 8. toukokuuta 1939 Hausjärvi) on suomalainen taloustieteilijä. Hän toimi Suomen Pankin pääjohtajana 1992–1998.
Hämäläinen valmistui ylioppilaaksi Karkkilan yhteiskoulusta 1957, ekonomiksi 1961, kauppatieteiden kandidaatiksi 1964 ja lisensiaatiksi 1979. Hän väitteli kansantaloustieteen tohtoriksi 1981 Helsingin kauppakorkeakoulusta.
Hämäläinen työskenteli pääosan urastaan Suomen Pankissa. Hän nousi ensimmäisenä naisena sen johtokuntaan vuonna 1991 ja seuraavana vuonna pääjohtaja Rolf Kullbergin seuraajaksi. Vuosina 1998–2003 Hämäläinen oli Euroopan keskuspankin johtokunnan jäsen. Hämäläinen osallistui kansainvälisten johtajien Bilderberg-ryhmän kokoukseen vuonna 1994 ollessaan Suomen Pankin pääjohtaja.
Hämäläinen oli jäsen muun muassa Suomen Kansallisoopperan Säätiön hallituksessa ja toimi aiemmin sen puheenjohtajana.
Sirkka Hämäläiselle on myönnetty muun muassa Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki ja Viron tasavallan Valkoisen Tähden ritarikunnan 1. luokan kunniamerkki eli suurristi.
Unkarin väestö

Unkarin väestö koostuu Unkarin asukkaista, joiden määrä, eli Unkarin väkiluku vuonna 2022 oli 9 689 010.
Väestön ikärakenne.
Muiden lännen teollistuneiden valtioiden tavoin Unkarin väestökin ikääntyy vähitellen. Alle 15-vuotiaita on väestöstä 15,9 %, 15–65-vuotiaita on 68,6 % ja yli 65-vuotiaita 15,5 %. Kokonaishedelmällisyysluku (lapsiluvun odote) on hyvin matala, 1,3 lasta jokaista naista kohden. Elinajan odote oli vuonna 2005 miespuolisilla unkarilaisilla 68,3 vuotta ja naispuolisilla 76,5 vuotta.
Unkarin väestön suurimman osan muodostavat unkarilaiset (89 %). Muita kansallisuuksia ovat romanit (5 %), saksalaiset (2,6 %), romanialaiset (2 %), serbit (1 %), slovakit (1 %), ruteenit (0,9 %) ja jenishit (0,5 %).
Unkarin väestöjakauma 1920–1980 (lähde: História 1991 / 2–3)
Uskonnot.
Enemmistö Unkarin väestöstä (54,5 %) kuuluu katoliseen kirkkoon; osa heistä on roomalaiskatolisia, osa idän katolisia. 15,9 % väestöstä on kalvinisteja ja 3 % luterilaisia. Juutalaisia elää Unkarissa nykyään 80 000, mutta ennen holokaustia heidän lukumääränsä oli 800 000. Uskontokuntiin kuulumattomia on väestöstä 14,5 %, mikä on seurausta ennen vuotta 1989 toimineen kommunistisen hallinnon kielteisestä suhtautumisesta uskontoihin.
Kieli.
Unkarin kieli kuuluu suomalais-ugrilaisten kielten ugrilaiseen haaraan, ja se on ainoa ei-indoeurooppalainen kieli, jota puhutaan laajemmalti Keski-Euroopassa. Unkari on saanut lainasanoina vaikutteita erityisesti turkkilaisista kielistä, slaavilaisista kielistä ja saksasta. Unkarissa puhuttavat unkarin murteet poikkeavat toisistaan hyvin vähän.
Kehitystavoitteet.
Vuonna 2007 arvioitiin, että Unkari saavuttaa todennäköisesti viisi. Sen sijaan nälän ja köyhyyden vähentämiseen liittyvä tavoite jäänee saavuttamatta.
Finlandia-palkinto

Finlandia-palkinto on vuonna 1984 perustettu suomalainen kirjallisuuspalkinto, jonka jakaa vuosittain Suomen Kirjasäätiö tunnustuksena ansiokkaan romaanin kirjoittajalle. Finlandia-palkinto on Suomen tunnetuin kirjallisuuspalkinto.
Alun perin palkinto myönnettiin mille tahansa kaunokirjalliselle teokselle, mutta vuodesta 1993 sen on voinut saada vain romaani. Samana vuonna sääntöjä muutettiin siten, että lopullisen palkinnonsaajan valitsee lautakunnan ehdolle nimeämistä 3–6 kirjasta yksi tuomari. Vuonna 2024 valintalautakunnan koko kasvoi kolmesta kuuteen.
Aiemmin palkinto myönnettiin sääntöjen mukaan vain Suomen kansalaiselle, mutta sääntöjä muutettiin vuonna 2010 suomeksi kirjoittavan slovakialaisen Alexandra Salmelan noustua ehdokkaaksi. Uusien sääntöjen mukaan palkinto voidaan myöntää ansiokkaalle suomalaiselle romaanille riippumatta kirjoittajan kansalaisuudesta.
Palkinnon suuruus oli alun perin 100 000 markkaa. Sittemmin palkinnon arvo on ollut 26 000 euroa ja vuodesta 2008 alkaen 30 000 euroa.
Finlandia-palkinnon lisäksi vuodesta 1989 on jaettu vuosittain myös Tieto-Finlandia (nyk. tietokirjallisuuden Finlandia) ansiokkaalle suomalaiselle tieto- tai oppikirjalle sekä vuodesta 1997 Finlandia Junior -palkinto (nyk. lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia) suomalaiselle lasten- tai nuortenkirjailijalle. Molempien palkintojen arvo on 30 000 euroa.
Vuodesta 1984 lähtien on jaettu vuosittain myös Pikku-Finlandia, joka myönnetään abiturienteille ja muille keskiasteen oppilaitosten päättöluokkien oppilaille järjestetyn kirjallisuusesseiden kirjoituskilpailun voittajalle. Kilpailun järjestävät Äidinkielen opettajain liitto ja Svenska modersmållärarföreningen i Finland Suomen Kirjasäätiön tuella. Kilpailun voittaja palkitaan 800 eurolla ja Finlandia-palkinnon ehdokaskirjoilla.
Tilastoja.
Joulukuussa 2013 "Helsingin Sanomat" profiloi Finlandia-voittajia vuosina 1993–2012, eli siitä lähtien kun kilpailussa on palkittu ainoastaan romaaneja. 20 vuoden aikana ruotsinkielinen teos oli voittanut palkinnon neljä kertaa: Bo Carpelan kahdesti (1993 ja 2005), Kjell Westö vuonna 2006 ja Ulla-Lena Lundberg vuonna 2012. Kustantamoista eniten voittajia oli Otavalla ja WSOY:llä, kummallakin kahdeksan. Esikoisteoksia oli palkittu kaksi, Kristina Carlsonin "Maan ääreen" (1999) ja Johanna Sinisalon "Ennen päivänlaskua ei voi" (2000). Sukupuolella ei juuri todettu olleen merkitystä: nainen oli palkittu yhdeksän kertaa, mies 11. Nuorin palkittu on vuonna 2019 palkinnon saanut Pajtim Statovci 29-vuotiaana.
Neljä kirjailijaa on voittanut palkinnon kaksi kertaa: he ovat Bo Carpelan, Olli Jalonen, Jukka Viikilä ja Pajtim Statovci.
Spektriluokka

Spektriluokka (myös "spektrityyppi") on tähtityyppi, joka päätellään tähden spektristä. Spektri riippuu pääosin tähden pintalämpötilasta. Eri lämpötiloissa eri tavoin virittyvä kaasu luo erilaiset spektriviivat.
Lämpötila vaikuttaa myös tähden väriin. Spektriluokassa on monesti merkitty myös tähden kirkkaudesta riippuva luminositeettiluokka. Aurinko on keltainen G2V-luokan pääsarjan tähti. Niinpä Auringon pääluokka on G, alaluokka 2 ja luminositeettiluokka V, pääsarja. Spektriluokissa voi olla myös lisämuunnelmia. Ne merkitään pienillä kirjaimilla. Esimerkiksi punaisen kääpiötähden spektri voi olla vaikkapa M5eV. Tässä e tarkoittaa emissioviivoja.
Historia.
Tähtien spektreistä saatiin ensimmäisiä valokuvia 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kuvia oli jo niin paljon, että tähtiä voitiin alkaa luokitella niiden spektrien ulkonäön mukaan. Annie Jump Cannon teki Yhdysvalloissa Harvardin yliopistossa ensimmäisen luokittelun tutkittuaan yli 200 000 tähden spektrin. Hänen luokkansa olivat aakkosjärjestyksessä (A, B, C, D...) spektrin ulkonäön mukaan, mutta järjestystä muutettiin, kun ymmärrettiin niiden riippuvan lämpötilasta. Luokat järjestettiin laskevan lämpötilan mukaan, kun osa hylättiin ja loput laitettiin tähän järjestykseen: O, B, A, F, G, K, M ja kukin niistä jaetaan vielä kymmeneen osaan numeroilla 0–9&gt; O-luokan tähdet ovat kuumimpia, pintalämpötilaltaan jopa 35 000 kelviniä ja viileimpiä M-luokan tähdet, jotka ovat lämpötilaltaan noin 3 000 kelviniä.
Eri spektriluokkien pääsarjan tähdet.
Pääsarja on pisin ajanjakso tähden kehityksessä. Aurinko kuuluu pääsarjaan eli kirkkausluokkaan V.
Luminositeettiluokat.
Tähtien spektriluokitteluun kuuluu myös luminositeettiluokitus, joka merkitään roomalaisilla numeroilla seuraavasti:
Tämä kirkkauteen perustuva luokittelu kehitettiin 1900-luvun puolivälissä Yerkesin observatoriossa täydentämään Harvardin luokittelua.
Yhdysvaltain osavaltiot

Yhdysvaltain osavaltiot ovat Yhdysvaltain 50 hallinnollista aluetta.
Yhdysvaltain osavaltioilla on suhteellisen paljon itsehallintoa suhteessa liittovaltioon, vaikkakin liittovaltion lainsäädäntö ja liittovaltion perustuslaki menee osavaltioiden lainsäädännön edelle. Osavaltiot eroavat Yhdysvaltoihin kuuluvista viidestä pysyvästi asutusta territoriosta (Puerto Rico, Guam, Pohjois-Mariaanit, Yhdysvaltain Neitsytsaaret ja Amerikan Samoa) muun muassa siinä, että osavaltioista kullakin on väkilukuun perustuva määrä äänivaltaisia edustajia liittovaltion kongressin edustajainhuoneessa ja kullakin kaksi edustajaa senaatissa.
Liittovaltion ja osavaltion toiminta on joillakin alueilla päällekkäistä: molemmat saavat kantaa veroja, säätää lakeja ja perustaa tuomioistuimia. Perustuslaki kuitenkin kieltää osavaltioita solmimasta valtioliittoja, painamasta omaa rahaa tai kantamasta vienti- tai tuontitulleja.
Katso myös.
Luettelot Yhdysvaltain osavaltioista:
Windows 1.0

Microsoft Windows 1.0 on Microsoftin 20. marraskuuta 1985 julkaisema 16-bittinen graafinen käyttöliittymä IBM PC -yhteensopivien tietokoneiden MS-DOS-käyttöjärjestelmille. Se oli ensimmäinen Windows-versio. Se vaati toimiakseen 512 kilotavua muistia ja kaksi levyasemaa. Windows 1.0:n ytimenä toimi Presentation Manager, joka muistutti nykyistä Resurssienhallintaa, ja toisaalta myös myöhempien DOS-versioiden DOS Shelliä. Myös alkeellinen moniajo oli mahdollista, mutta ikkunat eivät voineet sijaita päällekkäin. MS-DOS Executive -ikkunassa näkyi ohjelmien lisäksi tiedostot päätteineen. Windows 1.0:ssa oli suorita (engl. run) toiminto, joka käynnistetään myös kyseistä ikkunasta. Windows 2.x:stä ja 1.x:stä tarjottiin ohjelmistokehittäjille myös nk. ajonaikaisia versioita, jotka mahdollistivat loppukäyttäjille niille tehtyjen sovellusten käytön ilman Windowsin hankintaa. Microsoft hyödynsi tätä itsekin mm. Excelin ja Wordin osalta. Käytännöstä luovuttiin Windows 3.0:n myötä. 
Windows 1.0:n seuraaja oli Windows 2.0, joka julkaistiin joulukuussa 1987.
Windows 1.0:aa myytiin noin 500 000 kappaletta.
Versiot.
Windows 1.01.
Windows 1.01 julkaistiin 20. marraskuuta 1985, ja se oli ensimmäinen Microsoft Windows -versio.
Windows 1.02.
Windows 1.02 julkaistiin toukokuussa 1986.
Windows 1.03.
Windows 1.03 julkaistiin elokuussa 1986. Se sisälsi parannuksia, jotka tekivät sen yhdenmukaiseksi kansainvälisen julkaisun kanssa, kuten eurooppalaisten näppäimistöjen-, näytönohjainten- ja tulostimien laiteajureiden kanssa.
Windows 1.04.
Windows 1.04 julkaistiin huhtikuussa 1987, ja se lisäsi tuen uusille IBM PS/2 -tietokoneille, mutta PS/2 -hiirille tai uusille VGA -grafiikkatiloille ei tarjottu tukea.
Vastaanotto.
Windows 1.0 ei saavuttanut kovin suurta suosiota, sillä vain harvat omistivat tai saivat käyttää kotitietokonetta. Monet arvostelut kritisoivat sen vaativia järjestelmävaatimuksia, sekä siinä havaittiin heikkoa suorituskykyä, kun useita sovelluksia suoritettiin samanaikaisesti.
Elinkaari.
Windows 1.0:n tuki päättyi muiden varhaisten Windows-versioiden tavoin 31. joulukuuta 2001, mikä tekee siitä kaikkien aikojen kauiten tuetun Windows -version. Koska Microsoft on pyrkinyt säilyttämään taaksepäin yhteensopivuuden, voi Windows 1.0 -ohjelmia ajaa vielä jopa Windows XP:ssä, ja niiden lähdekoodin voi kääntää pienin muutoksin siten, että ohjelmat toimivat nyky-Windowsissa. Windows Vistassa 16-bittiset ohjelmat eivät kuitenkaan enää toimi sellaisenaan.
Pimeä sumu

Pimeä sumu on tähtienvälisessä avaruudessa oleva pölypilvi. Toisin kuin heijastussumut ja emissiosumut, pimeä sumu ei säteile eikä heijasta valoa merkittävästi, joten se on nimensä mukaisesti pimeä. Pimeät sumut voidaan havaita vain välillisesti, eli ne ovat esimerkiksi jonkin kirkkaan sumun tai emissiosumun edessä. Toiset sumut näkyvät tiheätähtistä taustaa vasten. Ehkäpä tunnetuin pimeä sumu on Hevosenpääsumu Barnard 33. Eteläisellä pallonpuoliskolla on havaittavissa myös Hiilisäkki-niminen pimeä sumu, joka heijastaa kuitenkin valoa 10 %. Se on 550 valovuoden päässä ja siinä on 40 000 Auringon massaa.
Monia pimeitä sumuja on Barnardin luetteloissa merkittynä kirjaimilla B1, B2 ... Laajimmat pimeät sumut ovat jättiläismolekyylipilviä. Nämä näkyvät paljain silmin Linnunradan maitomaisia tähtitihentymiä vasten tummina juovina. Hyvin suppeat pimeät sumut ovat globuleja, pilvestä muodostuvia tähtiä.
Pimeät sumut näkyvät kirkkaina pitkäaaltoisessa infrapunassa.
Kaasusumu

Kaasusumulla tarkoitetaan tähtitieteessä tähtienvälisessä avaruudessa olevaa kaasu- ja pölypilveä. Koska avaruus on lähes täydellinen tyhjiö, pienitiheyksinenkin aine voi siitä erottua. Yleensä sumut ovat myös useiden, jopa satojen valovuosien kokoisia. Sumujen tiheydet ovat yleensä maassa aikaansaataviin tyhjiöihin verrattuina huomattavasti harvempia rakenteeltaan; maapallon kokoisen pilven kaasusumua massa on vain muutaman kilogramman. Spektroskooppisesti mittaamalla on saatu selville sumujen koostumuksia. Ne sisältävät muun muassa vetyä ja heliumia. Niissä saattaa olla myös molekyylejä, kuten alkoholia ja metaania. Niissä on myös jonkin verran pölyä, siis kiinteitä hiukkasia. Vety on niissä yleisin, kuten muuallakin maailmankaikkeudessa, ja se saa aikaan erityisesti valokuvissa näkyvän punaisen värin. Kaasusumut liittyvät usein tähtien syntyyn tai kuolemaan.
Kaasusumujen tyypit.
"Diffuusisumu" on yhteisnimitys kaikille valaiseville tai heijastaville sumuille.
Neitoperhonen

Neitoperhonen ("Aglais io") on täpläperhosten heimoon kuuluva kulttuuriympäristöjen perhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Neitoperhosen siipien kärkiväli on n. 4–5 cm ja se on hiukan nokkosperhosta suurempi. Neitoperhonen on yläpuolelta huomiota herättävä perhonen, taustaväri on syvänpunainen ja jokaisessa siivessä on iso ja värikäs silmätäplä. Alapuolelta lajin siivet ovat tummanruskeat ja vipevöidyt mustilla juovilla.
Levinneisyys ja lentoaika.
Neitoperhonen on Suomessa tulokaslaji, joka on vasta 1960-luvulta lähtien alkanut esiintyä maassa. Sitä tavataan Euroopassa sekä Aasian viileämmissä osissa Japaniin saakka. Pitkään satunnaisesti tavattu harvinainen laji on nykyään yleinen Etelä-Suomessa, viime vuosina laji on ollut lentoaikanaan yksi yleisimmistä päiväperhosista. Levinneisyyden raja kulkee suunnilleen Vaasa–Kuopio-linjalla, pohjoisemmaksi mentäessä lajia esiintyy harvemmin.
Neitoperhonen lentää kahdessa sukupolvessa, talvehtineet keväällä jopa maaliskuusta kesäkuuhun ja toinen sukupolvi heinäkuun lopulta jopa lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Neitoperhonen on tyypillinen kulttuuriympäristöjen perhonen, se elää pihapiireissä, puutarhoissa ja istutusten lähettyvillä. Keväällä ensimmäisen sukupolven naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat syksyllä toisen sukupolven aikuisina. Aikuinen yksilö talvehtii, usein vajoissa, autotalleissa tai muissa ulkorakennuksissa.
Ravintokasvi.
Neitoperhosen toukat ovat monofageja ja syövät nokkosta ("Urtica dioica"). Aikuinen yksilö syö kukkien mettä, esimerkiksi pietaryrtin ja ohdakkeiden kukat vetävät niitä puoleensa. Neitoperhoset saattavat myös syödä puiden mahlaa tai mädänneiden hedelmien käynyttä mehua.
Nokkosperhonen

Nokkosperhonen ("Aglais urticae") on täpläperhosten heimoon kuuluva, Euroopassa elävä päiväperhonen. Se on kulttuuriympäristöjen tavallisimpia päiväperhosia. Perhoset talvehtivat aikuisina, minkä vuoksi se on usein myös kevään ensimmäisiä päiväperhosia.
Koko ja ulkonäkö.
Nokkosperhonen on kirkasvärinen päiväperhonen, jonka siipien kärkiväli on vaihtelee 30–60 mm, mutta on tavallisesti 40–50 mm. Perhosen yläpinta on oranssinpunainen. Siiven etureunassa on rivi tummia täpliä, joiden välit ovat kirkkaankeltaiset, joskin talvehtimisen aikana keltainen väri haalistuu. Etusiiven takaosassa on mustakeltainen täplä ja keskellä siipeä on kaksi pientä tummaa täplää. Takasiiven tyvi on tumma. Sekä etu- että takasiipiä reunustaa tumma reuna, jossa on sinisiä täpliä. Siipien alapinnat ovat tyviosasta tummanruskeat, ulompaa vaaleanruskeat.
Levinneisyys ja lentoaika.
Nokkosperhonen on levinnyt Suomessa koko maahan pohjoisinta Lappia myöten.
Laji on aikuistalvehtija. Loppukesällä perhoset hakeutuvat talveksi puun- ja kallionkoloihin, luoliin, maakellareihin, halkopinoihin, ullakoille ja ulkovarastoihin. Talvehtineet perhoset lähtevät lentoon aivan ensimmäisten päiväperhosten joukossa, usein jo maaliskuun loppuun mennessä, ja niiden lento jatkuu pitkälle kesäkuuhun. Uusi sukupolvi aloittaa lennon heinäkuussa, ja perhosia voi tavata jopa lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Nokkosperhosta tapaa kaikkialla missä on sen toukille niiden tarvitsemaa ravintokasvia, nokkosta, ja paikallinen yleisyyskin riippuu nokkoskasvustojen määristä. Tämän takia se on yleisin kulttuuriympäristöissä. Nokkosperhonen on ollut pitkään eräs Suomen yleisimmistä päiväperhosista, mutta sillä oli 1990-luvulta 2000-luvun alkupuolelle voimakas kannan taantuma. Useilla paikoilla, varsinkin Etelä-Suomessa, neitoperhosia tavattiin tällöin huomattavasti nokkosperhosia enemmän. Lajin kanta on jälleen elpynyt lähes ennalleen.
Nokkosperhonen on tyypillinen kulttuuriympäristöjen perhonen, se elää pihapiireissä, puutarhoissa ja istutusten lähettyvillä. Keväällä talvehtineet naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat loppukesällä uuden sukupolven aikuisina. Aikuinen yksilö talvehtii usein vajoissa, ullakoilla, kellareissa, autotalleissa ja muissa ulkorakennuksissa.
Ravintokasvi.
Nokkosperhosen toukat ovat monofageja ja ne syövät nokkosta ("Urtica dioica"), nuorina yhdyskunnittain. Aikuinen yksilö syö kukkien mettä, esimerkiksi pietaryrtin ja ohdakkeiden kukat vetävät niitä puoleensa. Nokkosperhoset saattavat myös syödä puiden mahlaa tai mädänneiden hedelmien käynyttä mehua.
Emmi (laulaja)

Emmi (oikealta nimeltään Emmi Kangasjärvi, s. 10. lokakuuta 1979 Vilppula) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja muusikko.
Hän tuli tunnetuksi singlellään ”Breakable”, joka julkaistiin helmikuussa 2001. Singlestä tehtiin kansainväliseen levitykseen video, jonka ohjasi Taku Kaskela. Toukokuussa 2001 ilmestyi hänen toinen singlensä ”Crashing Down” ja esikoisalbumi "Solitary Motions". ”Crashing Down” oli vuonna 2001 radioasema NRJ:n eniten soittama kappale. Levyn nimikappale ”Solitary Motions” soi myös radioissa. Emmi oli myös ehdokkaana parhaaksi pohjoismaiseksi esiintyjäksi MTV Europe Music Awardsissa vuonna 2001. Parhaaksi pohjoismaiseksi esiintyjäksi valittiin kuitenkin tanskalainen Safri Duo.
Lokakuussa 2002 ilmestyi Emmin toinen albumi "No Nothing", jonka tunnetuimmat kappaleet ovat ”Dancing Thru The Stars” ja ”Stay”. Vuonna 2003 ilmestyi albumin kansainvälinen painos, jossa kappaleet ovat eri järjestyksessä kuin suomalaisessa painoksessa. Kansainvälisessä painoksessa on mukana kaksi uutta kappaletta, ”Into The World” ja ”World Is Crazy”, mutta suomalaisen version ”Toss Me Down” puuttuu kansainvälisestä painoksesta.
Emmin kolmas albumi "Can Full of Joy" ilmestyi syksyllä 2005. Albumilta julkaistiin mm. single ”What Do You Want From Me?”, ja video tehtiin poikkeuksellisesti levyn nimibiisistä ”Can Full of Joy”.
Emmin neljäs albumi "The Invite" julkaistiin 30. syyskuuta 2009, levyn nimikappaleesta ”The Invite” julkaistiin myös video, jonka ohjasi Juha Lankinen. 
Emmin debyytin jälkeisten kolmen albumin menestys oli esikoislevyä vaatimattomampaa. Emmiltä ei ole tullut uutta musiikkia vuoden 2009 jälkeen ja hän on vetäytynyt julkisuudesta.
Sitruunaperhonen

Sitruunaperhonen ("Gonepteryx rhamni") on keskikokoinen kaaliperhosten (Pieridae) heimoon kuuluva päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Sitruunaperhosen siipien kärkiväli on noin 4–5 cm. Lajin koiras on väriltään sitruunankeltainen, mistä laji on saanut nimensä. Naaras on vihertävän keltainen, limetinvihreä. Siipien keskellä on tummemmat täplät. Muista keltaperhosista poiketen sitruunaperhosella ei ole etusiivissä ollenkaan tummaa reunakuviota.
Levinneisyys ja lentoaika.
Suomessa sitruunaperhonen on levinnyt lähes koko maahan. Sitruunaperhonen on erittäin yleinen eteläisimmässä Suomessa ja se pysyy yleisenä Etelä-Lappiin saakka. Pohjois-Lapissa se esiintyy harvalukuisemmin. Sitruunaperhonen on eräs Suomen tavallisimmista päiväperhosista ja usein yksi kevään ensimmäisistä lajeista.
Sitruunaperhonen lentää kahdessa sukupolvessa, ensimmäinen keväällä jopa maaliskuusta kesäkuuhun ja toinen sukupolvi heinäkuun lopulta jopa lokakuulle. Keskikesällä aikuisia sitruunaperhosia ei juuri tavata.
Elinympäristö ja elintavat.
Sitruunaperhonen elää paitsi kulttuuriympäristöissä, pihapiireissä, puutarhoissa, myös luonnonympäristöissä kuten metsien reunoilla. Keväällä ensimmäisen sukupolven naaraat munivat munat heti, kun toukkien ravintokasvit, paatsamat, tulevat lehteen tarjoten toukille suojaa ja ravintoa. Alku- ja keskikesän aikana munat kehittyvät toukiksi. Täysikasvuiset toukat koteloituvat ja kuoriutuvat loppukesällä toisen sukupolven aikuisina, jotka lentävät heinä-syyskuulla. Syyskuulla lento vaimenee ilmojen viiletessä ja perhoset hakeutuvat talvehtimispaikkoihin, josta ne taas kevään koittaessa huhtikuulla heräilevät.
Ravintokasvi.
Sitruunaperhosen toukat ovat monofageja ja syövät korpipaatsaman ("Rhamnus frangula") ja orapaatsaman ("Rhamnus cathartica") lehtiä. Aikuinen yksilö syö kukkien mettä.
Keliber

Keliber on kaivos- ja akkukemikaaliyhtiö, joka tavoittelee litiumkaivoksen avaamista Kaustiselle Keski-Pohjanmaalle ja litiumhydroksidia valmistavan tehtaan avaamista Kokkolan suurteollisuusalueelle Kokkolan sataman läheisyyteen. Keliber-nimi tulee sanoista ”Keski-Pohjanmaan litium ja beryllium”.. Litiumjalostamon rakentaminen Kokkolan suurteollisuusalueelle aloitettiin maaliskuussa 2023 ja rikastamon rakentaminen Kaustiselle marraskuussa 2023.
Kaustisen ja silloisen Ullavan alueelta löydettiin 1960-luvulla spodumeenia, josta voidaan erottaa akuissa käytettävää litiumia.
Hanke kuuluu Suomessa 1990-luvulla syntyneeseen kanadalaistyyppiseen pienkaivostoimintaan. Norjalainen Nordic Mining ASA osti 68 % Keliberistä 2008. 
Vuonna 2017 yhtiö keräsi osakeannilla kotimaisilta sijoittajilta viisi miljoonaa euroa.
Vuonna 2016 tehdyn arvion mukaan yhtiön JORC-koodin mukaiset malmivarat ovat 4,49 miljoonaa tonnia (1,10 % LiO2). . Vuonna 2019 tehdyn arvion mukaan JORC-koodin mukaiset malmivarat nousivat yli 9 miljoonaan tonniin ja vuoden 2021 päivityksessä 12,3 miljoonaan tonniin. Malmivarat ovat viidessä spodumeenipegmatiittiesiintymässä: Kokkolan ja Kaustisen rajalla sijaitsevassa Syväjärven esiintymässä sekä Kaustisella sijaitsevissa Rapasaaren ja Outoveden esiintymissä, Emmesissä Kruunupyyssä sekä Ullavan Läntän esiintymässä. Kaivoksen teknologiaa on kehitetty Outotec Oyj:n kanssa. Vuonna 2019 yhtiö suoritti jatkuvatoimisen litiumhydroksidi-pilotin Outotecin kanssa, jossa he osoittivat tuotantoprosessin toimivuuden tuottamalla akkulaatuista litiumhydroksidi-monohydraattia.
Vuonna 2018 julkistettujen suunnitelmien mukaan louhos ja rikastamo tulisivat Kaustiselle, mutta tehdas Kokkolan teollisuusalueelle. Kokkolaan suunniteltu tuotantolaitos työllistää 50 työntekijää. Tehtaan rakentamisen arvioidaan maksavan noin 115 miljoonaa euroa, mikä on puolet Keliberin kokonaisinvestoinneista.
Tuotantoon päästessään Kaustisen litiumkemikaalituotanto vastaisi 5 %:a maailman tuotannosta ja olisi Euroopan suurin tuotannossa oleva litiumkaivos, jonka malmivarat riittäisivät yli 15 vuoden tuotantoon. Keliber tuottaa tuotantolaitoksen valmistuttua litiumhydroksidia (LiOH) mm. sähköautojen akkuihin.. Keliberin tavoitteena on aloittaa rakentaminen vuonna 2022 ja litiumhydroksidin tuotanto omista malmivaroista vuonna 2024.
Vuonna 2022 eteläafrikkalainen kaivosyhtiö Sibanye-Stillwater tuli Keliber Technology Oy:n enemmistöosakkaaksi. Keliber on nykyisin Sibanye-Stillwater-konsernin tytäryhtiö Sibanye-Stillwaterin kasvatettua omistusosuutensa yhtiön osakkeista 85 prosenttiin.. Huhtikuussa 2023 Suomen Malmijalostus kasvatti omistusosuuttaan​ 20 %:iin​ Sibanye-Stillwaterin säilyttäessä ~80 %. Suomen Malmijalostus sijoitti Keliberiin 54 miljoonaa euroa.
Kesäolympialaiset 1932

Vuoden 1932 kesäolympialaiset järjestettiin Los Angelesissa Yhdysvalloissa. Kisojen avajaiset olivat 30. heinäkuuta ja päättäjäiset 14. elokuuta 1932.
Kisat järjestettiin 1930-luvun suuren laman aikaan, eivätkä useat joukkueet kyenneet kustantamaan urheilijoiden matkaa Los Angelesiin. Muun muassa suurin osa Brasilian joukkueesta ei kyennyt osallistumaan kisoihin, kun maahantulijoita koskenut yhden dollarin maksu osoittautui liian suureksi. Urheilijoita olikin kaikkiaan yli puolet vähemmän kuin edeltäneissä Amsterdamin kisoissa.
Kisoissa oli ensi kertaa tarkoitusta varten rakennettu olympiakylä. Kylässä asuivat vain miesurheilijat. Naisille oli varattu Los Angelesista oma hotelli. Kisoissa oli ensimmäistä kertaa myös palkintokoroke.
Los Angelesissa järjestettiin olympialaiset myös vuonna 1984.
Lajit.
Los Angelesin vuoden 1932 olympialaisten ohjelmassa oli 18 urheilulajia ja 109 eri kilpailutapahtumaa.
Osallistuneet maat.
Vuoden 1932 kesäolympialaisiin osallistui 37 maata.
Mitalitaulukko.
Mitalitilaston ensimmäinen vuoden 1932 kesäolympialaisissa oli isäntämaa Yhdysvallat.
Mikojan–Gurevitš

Mikojanin–Gurevitšin lentokonesuunnittelutoimisto ja -tehdas (, MiG) on Neuvostoliitossa perustettu ja nykyisin Venäjällä toimiva lentokonevalmistaja. Toimisto on aiemmin suunnitellut ja valmistanut lentokoneita Neuvostoliiton ja itäblokin valtioille, ja nykyään Venäjän ilmavoimille. MiG on suunnitellut lähinnä hävittäjiä, mutta pommikoneiden suunnittelu on jäänyt muille toimistoille, kuten Tupoleville.
Suunnittelutoimiston perustivat Artjom Mikojan ja Mihail Gurevitš. Maaliskuussa 1942 toimisto nimettiin seuraavilla nimillä: OKB MiG ("Osoboje Konstruktorskoje Bjuro"), ANPK MiG ("Aviatsionni nautšno-proizvodstvenni kompleks") ja OKO MiG.
Vaikka nimi "MiG" onkin lähtökohtaisesti muodostettu perustajien sukunimistä (Mikojan–Gurevitš), venäjän sana "миг" ("mig") tarkoittaa hävittäjäkoneille sopivasti erittäin lyhyttä, ohikiitävää hetkeä.
MiGin suunnittelemia koneita.
Sarjatuotantoon päässeiden MiG-koneiden numero ei koskaan ollut parillinen – MiG-8 ja MiG-110 ovat koelentokoneita.
MiG Suomessa.
Jatkosodan aikana oli aikomus ostaa Suomen ilmavoimille Saksan sotasaaliiksi saamia MiG-3-hävittäjiä joko hävittäjiksi tai tiedustelukoneiksi. Koneet kuitenkin tuhoutuivat liittoutuneiden pommituksissa ennen kuin kauppa saatiin tehtyä. 
Suomen ilmavoimat käyttivät MiG-15UTI-koulutuskoneita ja MiG-21-hävittäjälentokoneita 1960-luvun alusta 1990-luvun lopulle, jolloin McDonnell Douglas F/A-18 Hornet korvasi ne. 
MiG-15 lensi Suomessa jo 1950-luvun alussa, Neuvostoliiton Porkkalan tukikohdasta käsin.
Luettelo Ruotsin kunnista

Tämä artikkeli on luettelo Ruotsin kunnista. Kunnat on lueteltu alla olevassa taulukossa lääneittäin, ja läänien sisällä kunnat on lueteltu siinä kuntakoodien mukaisesta järjestyksessä, jossa Ruotsin tilastokeskus Statistiska centralbyrån ne tilastoissaan esittää. Kuntien keskustaajamien () nimet on katsottu kunkin kunnan artikkelisivulta ruotsinkielisestä Wikipediasta. Suurkaupunkialueiden tapauksessa kuntien keskustaajamat eivät tosin aina muodosta omaa taajamaansa, vaan kuuluvat osana johonkin suurempaan taajamaan. Oikeanpuolimmaisessa sarakkeessa on ilmoitettu kunnan väkiluku. Kuntien vaakunat ovat artikkelissa Ruotsin kuntavaakunat.
Ruotsissa on tällä hetkellä 290 kuntaa.
Kesäolympialaiset 1948

Vuoden 1948 kesäolympialaiset pidettiin Lontoossa. Kisojen avajaiset olivat 29. heinäkuuta ja päättäjäiset 14. elokuuta 1948. Toisen maailmansodan häviäjämaita Saksaa ja Japania ei kutsuttu kisoihin.
Kesäkuussa 1939 Kansainvälinen olympiakomitea oli päättänyt, että vuoden 1944 kesäolympialaiset pidettäisiin Lontoossa. Tällöin ehdokkaina kisakaupungeiksi olivat myös Budapest, Lausanne, Helsinki ja Ateena. Kisat jouduttiin kuitenkin peruuttamaan toisen maailmansodan vuoksi, eikä järjestelyjä ollut juuri edes ehditty aloittaa. Sodan aikana ei voitu myöskään tehdä päätöstä vuoden 1948 olympiakisojen pitopaikasta, ja vasta maaliskuussa 1946 Kansainvälinen olympiakomitea myönsi ne äänestyksen perusteella Lontoolle. Tällä kertaa muina ehdokkaina olivat Baltimore, Lausanne, Minneapolis, Los Angeles ja Philadelphia.
Lajit.
Vuoden 1948 kesäolympialaisten ohjelmassa oli 136 kilpailutapahtumaa 20 urheilulajissa.
Osallistuneet maat.
Lontoon 1948 olympialaisiin osallistui 59 maata. Burma, Ceylon, Libanon, Puerto Rico, Syyria ja Venezuela esiintyivät olympialaisissa ensimmäistä kertaa.
Mitalitaulukko.
Mitalitilaston ykkössijan saavutti Yhdysvallat. Paras yksilö oli neljä olympiakultaa voittanut hollantilainen yleisurheilija Fanny Blankers-Koen. Eniten mitalisijoja saavutti suomalainen voimistelija Veikko Huhtanen.