tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
HERE

HERE (1986–2008 NAVTEQ, 2008–2011 Ovi Kartat ja 2011–2012 Nokia Kartat) on Audin, BMW:n ja Mercedes-Benz Groupin tuottama ilmainen karttapalvelu. Se tarjoaa katseltavaksi maasto-, satelliitti- ja 3D-karttoja sekä erillisen katunäkymän. HERE mahdollistaa myös matkasuunnittelun ja näyttää julkisen liikenteen reitit sekä mahdollistaa välimatkan mittauksen kahden tai useamman pisteen välillä. 
HERE-kartat ovat tarjolla tietokoneiden ja tablettien lisäksi myös matkapuhelimille. HERE tukee useissa puhelimissa offline-karttoja, jolloin karttojen käyttämiseen ei tarvita datayhteyttä eikä karttojen käytöstä tule datamaksuja esimerkiksi ulkomailla. Tuettuina ovat perinteisesti olleet Nokian käyttämät Symbian-, MeeGo- ja Windows Phone -alustat. Tämän lisäksi HERE on kuitenkin saatavilla myös Applen App Storesta. Android-sovelluskehittäjille HERE-palvelun kehitystyökalut ovat olleet saatavilla vuoden 2013 alkupuolelta. Nokia tarjosi paikkatietopalveluita myös Firefox OS:lle, ja muita asiakkaita ovat muun muassa Bing, Yahoo!, Toyota, BMW, Ford ja Mercedes-Benz. Myös Windows-kartat ainakin Windows 10:ssä käyttävät HERE:n karttoja. Neljä viidestä autoon sisäänrakennetusta navigointijärjestelmästä käyttää Nokian sijaintitietoja.
HERE myytiin 3. elokuuta 2015 saksalaisille autonvalmistajille Audi, BMW ja Daimler. Kauppa toteutui vuoden 2015 joulukuussa.
Ominaisuudet ja niiden kattavuus.
Nokia laajentaa karttojen kattavuutta jatkuvasti.
Mikko Tupamäki

Mikko Tupamäki (s. 30. marraskuuta 1977 Jyväskylä) on suomalainen koripallovalmentaja ja uransa lopettanut koripalloilija.
Pelaajaura.
Tupamäki pelasi SM-sarjassa koripalloa kausina 2001–2002 sekä 2003–2004 BC Jyväskylän paidassa. 
Valmennusura.
Nais- ja I-divisioonajoukkueita.
Tupamäki aloitti aikuisjoukkueiden valmentamisen vuonna 2004, jolloin hän toimi Lappeenrannan Catzin apuvalmentajana. Vuosina 2006–2009 Tupamäki valmensi HoNsU:n naisjoukkuetta, jonka hän nosti SM-sarjaan kausiksi 2007–2009. Tämän jälkeen Tupamäki siirtyi valmentamaan miesten I-divisioonassa pelannutta Ura-Basketia. Hän jatkoi kaudella 2010–2011 I-divisioona-tasolla, mutta siirtyi BC Nokian päävalmentajaksi.
Salon Vilpas.
Kaudeksi 2011–2012 Tupamäki siirtyi ensimmäistä kertaa SM-sarjan päävalmentajaksi tehtyään Salon Vilppaan kanssa valmentajasopimuksen. Helmikuussa 2016 Tupamäki ilmoitti siirtyvänsä pois Vilppaan päävalmentajan paikalta kauden päättyessä.
Jyväskylä.
Tupamäellä oli mahdollisuus jatkaa valmentamista kaudella 2016–2017 myös Korisliigassa, mutta hän palasi Keski-Suomeen valmentamaan M1DA:ssa pelannutta yhteenliittymäjoukkue Jyväskylä Basketball Academya.
Haldenwanger Eck

Haldenwanger Eck on sola Allgäun Alppien selänteellä Etelä-Saksassa Itävallan rajan tuntumassa. Se sijaitsee 1 931 metrin korkeudessa noin 17 kilometriä lounaaseen Oberstdorfin keskustasta. Solan läheisyydessä sijaitsee Saksan eteläisin kohta, rajakivi 147 (Landesgrenzpunkt 147). Haldenwanger Eckin alueella sijaitsee myös kolmen osavaltion – Baijerin, Tirolin ja Vorarlbergin – rajapyykki. Kuntatasolla Haldenwanger Eck kuuluu Oberstdofiin (Baijeri), Warthiin (Vorarlberg) ja Steegiin (Tiroli).
Haldenwanger Eck sijaitsee parisen kilometriä etelään Geißhorn-vuorelta (2 366 mpy) ja nelisen kilometriä länteen Biberkopf-vuorelta (2 599 mpy), joka toisinaan mainitaan Saksan eteläisimmäksi pisteeksi. Biberkopf sijaitsee kuitenkin 110 metriä Haldenwanger Eckiä pohjoisempana. Saksan eteläisin rakennus, Trift-Hütte (1 742 mpy), sijaitsee 400 metriä Haldenwanger Eckistä pohjoiseen. Saksan eteläisimpänä pikkukylänä pidetty Einödsbach sijaitsee 8,3 kilometriä Haldenwanger Eckistä koilliseen ja Birgsaun kylä puolestaan kaksi kilometriä tästä pohjoiseen.
Paikan nimi johtuu muinaisyläsaksan sanoista "halda" ja "wang". Allgäun piirikunnan pohjoisosassa sijaitsee kunta nimeltään Haldenwang, jota ei pidä sekoittaa Haldenwangenin solaan.
Miesten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1933

Yleisluistelun maailmanmestaruudesta kilpailtiin Trondheimin Jäästadionilla 18.-19. helmikuuta 1933.
 * = met val
 NC = ei jatkoon eli viimeiselle matkalle
 NF = keskeytti, ei maaliin
 NS = ei startannut
 DQ = disqualifioitu
Sami Heiskanen (hiihtäjä)

Sami Heiskanen (s. 1971) on suomalainen aktiiviuransa päättänyt maastohiihtäjä, joka voitti urallaan yhden Suomen mestaruuden. Suuremmassa julkisuudessa hän oli kuitenkin vasta uransa jälkeen, kun hän ensimmäisenä suomalaishiihtäjänä tunnusti kokeilleensa doping-aineeksi luokiteltavaa EPO-hormonia urheilu-urallaan.
Ura.
Siilinjärven Hiihtoseuraa edustanut Heiskanen kuului hiihdon B-maajoukkueeseen 1990-luvulla ja osallistui muutamiin maailmancupin osakilpailuihin ilman suurempaa menestystä. Vuoden 1996 SM-hiihdoissa Rovaniemen Ounasvaaralla Heiskanen voitti yllättäen 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailun. Hän hyötyi aikaisen lähtönumeronsa vuoksi kelistä, joka hidastui kilpailun aikana. Heiskanen lopetti aktiiviuransa 1999. Vuoden 1996 SM-kulta jäi hänen ainoaksi yleisen sarjan SM-mitaliksi. 
Doping-tunnustus.
Suomalaisten joukkokäryyn johtaneiden Lahden MM-hiihtojen jälkeen Sami Heiskanen tunnusti TV-uutisissa 6. maaliskuuta 2001 kokeilleensa EPO-hormonia vuonna 1999. Aineet hän kertoi hankkineensa virolaisesta apteekista. Muutaman viikon kuurilla Heiskanen kertoi hemoglobiiniarvonsa nousseen noin 150:stä 180:een.
Tunnustuksensa myötä Heiskasta kuultiin todistajana, kun keskusrikospoliisi tutki MM-Lahden sotkuja. Tuolloin hän kertoi luovuttaneensa hiihtäjä Janne Immoselle vuonna 1998 kasvuhormonia ja 1999 epo-hormonia. Immonen kiisti aluksi doping-väitteet, mutta myönsi vuonna 2013 saaneensa Heiskaselta epoa.
Lisäksi Heiskanen tunnusti esitutkinnassa käyttäneensä kasvuhormonia ja testosteronia vuosina 1996–1998.
Oulun Ilmailukerho

Oulun Ilmailukerho ry on vuonna 1946 perustettu oululainen purjelentokerho, jonka lentotoiminta sijoittuu pääosin Pudasjärven lentopaikalle. Lisäksi Oulun Ahmosuon lentokenttä on käytössä keväisin ja syksyisin. 
Oulun Ilmailukerho omistaa neljä purjelentokonetta, joita kerholaiset voivat vuokrata. Lisäksi kerholla on Rallye Commodore hinauskoneena, jota käytetään purjelentokoneiden hinaamiseen taivaalle. 
Oulun Ilmailukerho on merkittävä purjelennon kouluttaja: sillä on tarvittavat koulutusluvat ja lentokoulun organisaatio. Koulutuksen perustana on purjelennon peruskoulutus tähdäten lentolupakirjaan ja sen lisäksi on monenlaista jatkokoulutusta harrastuksen edistämiseen.
Lentoja purjelentokoneilla Oulun Ilmailukerhon kalustolle ja kerhon jäsenien omille koneille kertyy yhteensä hieman vajaa tuhat vuosittain. Jäseniä kerholla on noin 150.
Lentokalusto.
Moottorikoneet
Purjekoneet
Aune Lindström

Aune Irmelin Lisbeth Lindström (29. tammikuuta 1901 Helsinki – 24. maaliskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen taidehistorioitsija. Hän oli Ateneumin taidemuseon amanuenssi 1928–1953, intendentti vuodesta 1953. Hän toimi Helsingin yliopistossa taidehistorian dosenttina vuodesta 1948 ja sai professorin arvonimen 1961. Lindström myös suomensi kaunokirjallisuutta sekä muun muassa kansallissosialismin pääideologi Alfred Rosenbergin kirjoituskokoelman "Uutta Eurooppaa kohti". Hän toimi Iltalehden avustajana kuvataideasioissa vuosina 1925–1930.
Aune Lindströmin vanhemmat olivat filosofian tohtori Fredrik Julius Lindström (1873–1924) ja Fanny Ulrika Sederholm. Hänen sisarensa oli filosofian tohtori ja lehtori Irja Maliniemi.
Sinisavikka

Sinisavikka ("Chenopodium glaucum") on revonhäntäkasvien heimoon kuuluva yksivuotinen ruoho. Se kasvaa 7–40 senttimetriä korkeaksi ja on väriltään vihreä. Lehdet muistuttavat tammen lehtiä. Sinisavikkaa kasvaa laajalla alueella Euraasiassa ja Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa. Sitä tavataan erityisesti typekkäillä, multavilla kasvupaikoilla.
Ulkonäkö ja koko.
Sinisavikka kasvaa 7–40 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on yleisväritykseltään vihreä ja ainakin nuorena jauhoisa. Haarova varsi vaihtelee rennosta kohenevaan ja pystyyn. Lehdet ovat varressa kierteisesti ja ovat melko lyhytruotisia. Lehdet muistuttavat suuresti tammen ("Quercus robur") lehteä. Kasvin keskiosissa Lehtilavat ovat 1–4 senttimetriä pitkä, vaihtelevat muodoltaan pitkulaisesta puikeaan ja ovat mutka- tai hammaslaitaisia ja tylppiä. Väritykseltään lapa on päältä vihreä, alta se vaihtelee sinivihreästä harmaaseen ja on jauhoinen.
Sinisavikan kukinto on pääosin lehtihankaisten pienisykeröisten, tiheiden osakukintojen muodostama. Kukinnon sykerön kärkikukka on kaksineuvoinen, ja sen kehä on kolme-viisilehtinen. Heteitä on yhdestä viiteen. Muut kukat ovat kaksineuvoisia tai emikukkia, niiden kehä on kolmilehtinen ja heteitä on korkeintaan yksi. Suomessa sinisavikka kukkii heinä-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Siemen on pystyasennossa lukuun ottamatta sykerön kärkikukintoja, joissa se on vaaka-asennossa. Kooltaan siemen on 0,6–1,1 millimetriä pitkä, ympärykseltään pyöreähkö ja tylppäreunainen.
Sinisavikka muistuttaa läheisesti Pohjois-Amerikasta kotoisin olevaa amerikansinisavikkaa ("C. salinum"). Laji onkin aikaisemmin luokiteltu sinisavikan alalajiksi ("C. glaucum" ssp. "salinum").
Levinneisyys.
Sinisavikka on levinnyt laajalle Euraasiassa. Sitä tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Italian ja Kreikan keski- ja eteläosia, Irlantia, Islantia ja Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia. Levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella läpi Etelä- ja Keski-Siperian ja Keski-Aasian Tyynelle valtamerelle asti Japaniin, Korean niemimaalle ja Itä-Kiinaan. Lajia tavataan myös Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa. Ihmisen mukana se on levinnyt myös Etelä-Amerikkaan, eteläiseen Afrikkaan ja Australiaan.
Suomessa sinisavikkaa on tavattu Vaasan korkeudelle saakka koko maassa ja Pohjanlahden rannikkoalueella aina Tornion korkeudelle saakka. Etelä-Suomessa laji on muinaistulokas, pohjoisempana uustulokas.
Elinympäristö.
Sinisavikka viihtyy erityisesti typekkäillä, multavilla kasvupaikoilla. Sitä voi tavata esimerkiksi puutarhoissa, navettojen liepeillä, kaatopaikoilla, uudisnurmikoilla ja -istutuksissa sekä merenrannoilla. Aikaisemmin lajia tavattiin Suomessa myös purjelaivojen painolastipaikoilla. Laji on harvinaistunut muun muassa Suomessa ja Ruotsissa.
Käyttö.
Useiden muiden savikkakasvien tapaan myös sinisavikka kelpaa ihmisravinnoksi.
VDL Citea

Citea on hollantilais-belgialaisen VDL Bus &amp; Coachin valmistama kaupunkilinja-auto, joka on tällä hetkellä saatavilla täysmatalalattiana ("Low Floor, SLF" - vaihtoehtoina tavallisen lisäksi hybridi, sähkö ja nivel), etumatalalattiana ("Low Entry, SLE/XLE") sekä kevytrakenne-etumatalalattiana ("Light Low Entry, LLE"). Malli täyttää EEV- ja Euro 6 -normit ja vuonna 2010 mallille tehtiin facelift.
Citea valittiin vuonna 2010 vuoden 2011 linja-autoksi.
Nobina Finland tilasi pääkaupunkiseudulle elokuussa 2012 alkaneisiin liikennöintisopimuksiin 56 kevytrakenne-Citeaa, jotka olivat samalla HSL-liikenteen ensimmäiset VDL:t. VDL-käyttäjien joukkoon on myöhemmin liittynyt mm. Transdev, Åbergin Linja, Lehtimäki, Tammelundin Liikenne, Pohjolan Liikenne, Jyväskylän Liikenne, Koiviston Auto-konserni, Paunu, Länsilinjat, Pirkanmaan Tilausliikenne ja Kuopion Liikenne.
Panssarieste

Panssarieste (myös panssarineste) on sotilaallinen rakennelma, jonka tarkoituksena on estää vastustajan panssarivaunujen ja muiden ajoneuvojen etenemistä. 
Panssariesteenä voi toimia kivistä, teräksestä tai betonista rakennettujen esteiden rivi ja kaadetuista puista muodostunut murros. Panssariesteen voi muodostaa myös panssarikaivanto, riittävän upottava suo, vesialue ja talvisaikaan vesistön jäähän tehty railo.
Historiaa ja menetelmiä.
Englantilaiset toivat panssarivaunut ensimmäisen maailmansodan rintamalle Sommella syyskuussa 1916. ”Tankkeja” vastaan alettiin rakentaa esteitä erilaisin periaattein: betonista valettiin pylväitä tai kuutioita ja niiden väliin jännitettiin teräsvaijereita; järeästä puutavarasta konstruoitiin erilaisia pukki- ja puomiesteitä. Nämä vaikutteet kantautuivat myös Suomeen. Ensimmäisen maailmansodan lopulla käytettiin myös juoksuhaudoista muokattuja panssarikaivantoja.
1920-luvulla Suomessa oli vain hyvin vähäinen, ranskalaisista Renault-vaunuista muodostuva, panssariase; vaunuista oli muodostettu Erillinen hyökkäysvaunukomppania. Sitä käytettiin muun muassa tutustuttamaan joukko-osastoja "hyökkäysvaunuihin". Osastossa tehtiin myös kokeita vaunujen maastoliikkuvuuden ja esterakennelmien parissa. Panssariesteitä olivat ehdottaneet Suomessa toimineet ulkomaiset asiantuntijat, kuten ranskalainen everstiluutnantti Gros-Coissy. Kokeilujen käynnistämisessä oli aloitteellinen teknillisenä tarkastajana toiminut kenraaliluutnantti Unio Sarlin. 
Suomen linnoittaessa Karjalan kannasta ennen talvisotaa, lisättiin panssariesteiksi tarkoitettuja estekiviä jalkaväkeä vastaan pystytettäviin piikkilankaesteisiin. Estekivet lohkottiin ja muotoiltiin käsin porien, halkaisukiilojen ja lekojen avulla. Linnoitustöihin jatkosodan aikana osallistuneen rakennusmestarin mukaan estekivet asennettiin ennen talvisotaa pystyyn, myöhemmin ainakin Aunuksessa vuonna 1941 vaakatasoon. Jo talvisodassa havaittiin, ettei estekivien suunniteltu koko riittänyt runsaslumisina talvina pysäyttämään vaunuja, kun este ulottui lumen yläpuolelle vain 60–80 cm.
Vastatoimet.
Panssariesteiden tekemiseen liittyy vastatoimena pyrkimys niiden vaikutuksen minimointiin. Esteet voidaan pyrkiä kiertämään, tuhoamaan tai tekemään estevaikutus tyhjäksi esimerkiksi kaatamalla estekivet tai täyttämällä kaivannot. Esimerkiksi Normandian maihinnousussa käytettiin kenraalimajuri Percy Hobartin johdolla suunniteltuja AVRE-panssarivaunumuunnoksia, joista yksi, lempinimeltään "Risukimppu", oli tarkoitettu estekaivantojen täyttämiseen.
Esteistä miinoitteisiin ja aktiiviseen panssarintorjuntaan.
Panssariesteet eivät ole olleet irrallinen taktinen väline, vaan osa linnoitusjärjestelmää. Alkuvaiheessa esteiden kehittely eteni panssarintorjunta-aseiden kehitystä nopeammin. Kuta liikkuvammaksi sodankäynti on kehittynyt, sitä vähäisempi on esteiden rooli panssarintorjunta-aseisiin verraten. Telamiinoja käytetään edelleen vaikeuttamaan panssariajoneuvojen etenemistä.
Kaimon (1882)

Kaimon oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1882 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Kaimon-luokan korvetti. 
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1877 hankinnoissa Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 1877. Alus laskettiin vesille 28. elokuuta 1882 ja valmistui 3. maaliskuuta 1884. Valmistuminen vei 6 vuotta 5 kuukautta työvoiman saatavuuden ja rahoitusvaikeuksien vuoksi.
Alus oli suunniteltu rannikkopuolustukseen laivaston pääsuunnittelijan kontra-amiraali Akamatsu Noriyoshin suunnitelmien mukaan ja takiloitu kolmimastoparkiksi, johon asennettiin 1,267 ihp:n höyrykone.
Palvelus.
Ensimmäisessä Kiinan–Japanin sodassa alus suojasi Chemulpon maihinnousua ja osallistui Jalujoen taisteluun. Vuonna 1895 alus oli mukana Taiwanin maihinnousussa. Sodan jälkeen aluksen takilaa kevennettiin, purjeet poistettiin ja mastoihin asennettiin taistelunjohtotilat. Lisäksi alukselle asennettiin Gatling-tyyppiset konekiväärit. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 kolmannen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä partio- ja kartoitustehtävissä.
Venäjän–Japanin sodan alkaessa alus kuului vara-amiraali S. Kataokan 3. laivueen VII divisioonaan, jonka komentajana oli kontra-amiraali Sukeuji Hosoya. Divisioonaan kuului kymmenen tykkivenettä. Divisioona suojasi maaliskuussa joukkojenkuljetussaattueita Cinampoon. Alus valvoi Korean niemimaan ja Tsushiman salmen välistä aluetta. Se osui 5. heinäkuuta 1904 Port Arthurin edustalla Shanstaon lähistöllä miinaan. Aluksen upotessa sai surmansa aluksen päällikkö ja 22 miehistönjäsentä.
Kuljetusliike P. Lumiaho

Kuljetusliike P. Lumiaho Oy (aputoiminimenä Data Transport, 1980-luvun lopulta Cargo Express Oy) oli Pentti Lumiahon 1970-luvun alussa perustama ympäri Suomen toiminut pikarahtiyritys, joka erikoistui pankkien tietoaineistojen sekä lääkkeiden ja kemikaalien auto- ja lentokuljetuksiin. Pentti Lumiahon isä oli Suomen siihen aikaan suurimman yksityisen kuljetusyrityksen E. Lumiahon Liikenne Oy:n perustaja, jalasjärveläinen liikenneneuvos Eero Lumiaho (1912–1972). Kuljetusliike P. Lumiahon kotipaikka oli aluksi Espoo, sitten Helsinki.
1970-luvulla pankkien tilitapahtumien tietojenkäsittely perustui paperisiin tai magneettinauhalle tallennettuihin dokumentteihin. Ne oli kuljetettava kaikista maan pankkikonttoreista päivittäin Helsinkiin, jossa niiden perusteella tehtiin yöaikaan eri pankkien keskustietokoneilla suuria eräajoja. Ajantasaiset tilitiedot toimitettiin sitten paluukuljetuksina pankkikonttoreihin mikrofilmiasiakirjoina. Tätä varten pankit tarvitsivat nopean ja tehokkaan, sisäisen postin kaltaisen järjestelmän toimipisteiden ja tietokonekeskuksen välille. 
P. Lumiahon asiakkaita olivat myös valokuvavalmistamot, jotka kilpailun kiristyessä halusivat tarjota yhä nopeampaa valokuvien kehitys- ja vedostuspalvelua ympäri Suomen. Myös Etelä-Suomessa painettuja sanoma- ja iltapäivälehtiä kuljetettiin lentoteitse yöaikaan muualle Suomeen.
Lumiahon valkoiset Peugeot 404 -farmariautot tulivat 1970-luvulla etenkin ilta- ja yöaikaan tutuiksi Suomen maanteillä, minkä lisäksi yritys hoiti Keski- ja Pohjois-Suomen kuljetuksia Cessna 400-sarjan lentokoneilla. Ne kuuluivat joko yritykselle itselleen, Lumiahon Wihurin perheeltä ostamalle Finnwingslle tai myöhemmin Siimes Aviationille. Vuoteen 1979 mennessä Pentti Lumiahon pikarahtitoiminta käsitti noin 90 autoa, kattoi 550 paikkakuntaa ja käsitteli päivittäin 150 000 lähetystä. Lentokalustona oli tuolloin kaksi Cessna 404-, kaksi Cessna 402- sekä yksi Cessna 185 -malli, jotka lensivät noin 2 800 tuntia vuodessa. Autokalustona oli 1970-luvun puolivälistä alkaen Volvo 200-sarjan ja myöhemmin 700- ja 900-sarjan farmarit. Pakettiautona yhtiö käytti Volkswagen LT -malleja. Helsingissä oli myös MAN 8-136 -kuorma-auto vaihtolavalaittein, Volvon FL6-umpikaappiauto sekä kaksi Volkswagen Transporter -pikkubussia.
Vuonna 1980 Pentti Lumiaho myi yrityksensä Antti Aarnio-Wihurille, joka vuonna 1982 liitti Lumiaho-yhtiöön ostamansa porilaisen, 75 auton ja 120 työntekijän Pohjolan Kuljetuksen. Vuonna 1988 Oy Matkahuolto Ab ja Suomen Rahtia ostivat kuljetusliikkeen osakkeet Suomen Yhdyspankilta ja nimi muutettiin Cargo Express Oy:ksi.
 Kun Matkahuolto myi osuutensa pois 1990, yrityksestä tuli osa ruotsalaista Speditor-ryhmää. Nykyisin Cargo Expressin toiminta on osa Saksan rautatieyhtiön omistamaa DB Schenker-konsernia.
Tenryū (1883)

Tenryū () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1883 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Kaimon-luokan korvetti. 
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1877 hankinnoissa Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 9. helmikuuta 1878. Alus laskettiin vesille 18. elokuuta 1883 ja valmistui 5. maaliskuuta 1885.
Aluksella aloitettiin valmistajan koeajot 26. helmikuuta 1885, jolloin painopisteen todettiin olevan paljon korkeammalla kuin "Kaimonissa". Ongelmaa pidettiin seurauksena rakennustöiden aikaisten takiloinnin ja varustuksen muutoksista sekä 40 prosentin hiilivaraston lisäämisestä. Alus luovutettiin 5. maaliskuuta Yokosukan laivastoasemalle, jolloin sille oli asennettu vakauden lisäämiseksi puiset pilkekölit. Kaikesta huolimatta aluksen palvelukseenotto viivästyi kevääseen 1886.
Palvelus.
Alus osallistui ensimmäisen Kiinan–Japanin sodan Lüshunkoun ja Jalujoen taisteluihin. Sodan jälkeen aluksen takilaa kevennettiin, purjeet poistettiin ja mastoihin asennettiin taistelutilat sekä asennettiin Gatling-tyyppiset konekiväärit. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 toisen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikonvalvontatehtävissä. Aluksella syttyi marraskuussa 1897 tulipalo, jonka aiheuttamat vauriot vaativat laajoja korjauksia.
Venäjän–Japanin sodassa alus oli Kōben laivastotukikohdan vartioaluksena. Sodan päätyttyä alus siirrettiin Maizurun laivastoalueelle koululaivaksi. Alus siirrettiin reserviin 21. joulukuuta 1911 ja myytiin romutettavaksi 20. lokakuuta 1912.
Ansaru

Ansaru () () on islamistinen ja jihadistinen militanttijärjestö, joka toimii Pohjois-Nigeriassa. Järjestö syntyi tammikuussa 2012 erkaantumalla suuremmasta Boko Haramista ja lienee kansainvälisesti tällä hetkellä tunnetumpi kuin alkuperäinen emojärjestönsä.
Ryhmän alkuperäisessä tammikuussa 2012 internetissä julkaistussa lausunnossa järjestön johtaja Abu Usmatul al-Ansari) syytti Nigerian hallitusta kyvyttömyyttä puolustaa muslimeja uskonryhmien välisissä yhteenotoissa. Samoin se ilmoitti tavoitteekseen Pohjois-Nigerian lisäksi Nigeristä Kameruniin kattavan islamilaisen kalifaatin perustamisen ja "Mustan Afrikan muslimien omanarvontunnon palauttamisen". Nigerialaisen sanomalehden Nigeria's Standard Newspaperin mukaan Ansaru on irtisanoutunut Boko Haramin toimintatavoista "epäinhimillisinä muslimien ummaa kohtaan". Vuonna 2011 Boko Haram surmasi ainakin 450 ihmistä. Vuoden 2012 ensimmäisen kuuden kuukauden aikana Boko Haramin terrorissa kuoli 650 ihmistä. Surmansa saaneet ovat olleet niin muslimeja kuin kristittyjäkin. Asiantuntijoiden mukaan Ansarun kohdistaisi iskunsa tarkemmin ja vain muslimeja "puolustaessaan".
Ansari myös ylisti historiallista Sokoton kalifaattia ja sen perustajaa Usman dan Fodiota. Heinäkuussa 2012 eräässä toisessa ryhmän internetjulkaisussa al-Ansari väitti, ettei ryhmä surmaisi viattomia ei-muslimeja tai turvallisuusviranomaisia paitsi "itsepuolustukseksi". Lisäksi järjestö ei puolustaisi islamia ja muslimeja ainoastaan Nigeriassa vaan koko Afrikassa.
Järjestön on raportoitu koordinoivansa operaationsa yhdessä Malissa toimivan Islamilaisen Maghrebin Al-Qaidan ja Länsi-Afrikan ykseyden ja jihadin liikkeen kanssa. Britannian sisäasiainministeriö (UK Home Office) on julistanut Ansarun lainsuojattomaksi terroristijärjestöksi.
Hyökkäykset.
Ansarun on ilmoittanut toteuttaneensa vankilapaon Omaisuusrikosten erikoisyksikön päämajasta Abujasta marraskuussa 2012 ja tammikuussa 2013 se hyökkäsi Pohjois-Maliin islamistien vastaisiin taisteluihin suunnannutta Nigerian armeijan sotilassaattuetta vastaan.
Järjestö on toteuttanut useita ihmissieppauksia Nigeriassa. Toukokuussa 2011 se sieppasi britin ja italialaisen Kebbin osavaltiossa, toukokuussa 2012 se sieppasi ranskalaisen insinöörin Katsinan osavaltiossa ja helmikuussa 2013 se kidnappasi seitsemän ulkomaalaista libanonilaisen rakennusyhtiö Setraconin työntekijöiden asuinalueelta Bauchin osavaltiossa. Ansaru teloitti sekä toukokuussa 2011 ja helmikuussa 2013 otetut panttivangit brittien ja nigerialaisten tekemän epäonnistuneen vapauttamisoperaation jälkeen maaliskuun alussa 2013 vastalauseena länsimaiden toimille Malissa ja Afganistanissa. Näiden surmattujen Setraconin työntekijöiden on kerrottu olleen Britannian, Kreikan, Italian, Libanonin ja Syyrian kansalaisia.
Tsukushi (1880)

Tsukushi () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1880 vesillelaskettu tykkivene. 
Valmistus.
Chile tilasi "Arturo Pratiksi" nimetyn aluksen Armstrong Whitworthin Low Walkerin telakalta. George Rendell'n suunnitteleman aluksen köli laskettiin 2. lokakuuta 1879 telakkanumerolla 399, ja alus laskettiin vesille 11. elokuuta 1880. Alus valmistui vielä samana vuonna 11. marraskuuta.
Chilen ja Perun välisen sodan edetessä Chilen kannalta edullisesti maan laivasto menetti kiinnostuksensa uuteen alukseen ja sen maksaminen keskeytettiin. Telakka myi 16. kesäkuuta 1883 aluksen Japanille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "Tsukushi".
Palvelus.
Aluksen osallistumisesta ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan ei ole merkintöjä lukuun ottamatta tietoa aluksen sijoittamisesta 4. valmiuslaivueeseen, jonka mukana se osallistui Port Arthurin itäpuolella sijaitsevan Ta-Lienin lahden miehittämiseen. Venäjän–Japanin sodassa alus osallistui Nanshanin valtaukseen tuhoamalla rannikkolinnakkeen, minkä jälkeen se oli Newchwangin vartioaluksena. Tsushiman meritaistelussa alus valvoi kontra-amiraali Yamadan 7. viirikön mukana Tsushiman läntistä reittiä, eli alus ei osallistunut varsinaiseen taisteluun. Alus poistettiin alusluettelosta 25. toukokuuta 1906, minkä jälkeen se oli Kuressa koululaivana. Alus romutettiin noin vuonna 1910.
Jääpallon Viron-mestaruuskilpailut 1922

Jääpallon Viron-mestaruudesta 1922 pelasi viisi joukkuetta. Viron jääpallomestaruus ratkaistiin virallisesti toisen kerran. Mestaruusottelussa kohtasivat Tallinna Kalev ja Tallinna Sport. Muut joukkueet olivat Tartu Sport, Tartu Kalev ja Tartu Noorsoo Selts.
Loppuottelu.
Mestarijoukkue.
Sportin joukkue: Paul Bersing, Christfried Burmeister, Edgar Klumberg (Kolmpere), Heinrich Paal, Aleksander Rubli, Reinhold Saulmann, Harald Stunde, Aleksander Tamm, Vladimir Tell, Georg Turgan, Oskar Üpraus.
Molla Mallory

Anna Margrethe ”Molla” Bjurstedt-Mallory (6. maaliskuuta 1884 Mosvik, Nord-Trøndelag, Norja – 22. marraskuuta 1959 Tukholma, Ruotsi) oli norjalainen tennispelaaja. Hän muutti vuonna 1914 Yhdysvaltoihin.
Mallory saavutti Tukholman olympialaisissa 1912 pronssia kaksinpelissä. Hänet valittiin vuonna 1958 International Tennis Hall of Fameen.
Jääpallon Viron-mestaruuskilpailut 1921

Jääpallon Viron-mestaruudestaa 1921 pelasi vain kaksi joukkuetta. Viron jääpallomestaruus ratkaistiin virallisesti ensimmäisen kerran. Neljä kertaa aiemmin pelattuja mestaruuskilpailuja pidetään epävirallisina.
Loppuottelu.
Mestarijoukkue.
Sportin joukkue: Paul Bersing, Christfried Burmeister, Edgar Klumberg (Kolmpere), Heinrich Paal, Rudolf Paal, Otto Saulep, Reinhold Saulmann, Harald Stunde, Vladimir Tell, Georg Turgan, Oskar Üpraus.
Katsuragi-luokka

Katsuragi-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston kolmen vuoden 1882 hankintoihin kuuluneen aluksen muodostama korvettiluokka.
Alukset.
Alukset modernisoitiin vuonna 1900, jolloin parkkitakila poistettiin ja alukset aseistettiin uudelleen kahdeksalla 2,5 naulan pikatykillä sekä kuudella konekiväärillä. Lisäksi 38 senttimetrin torpedoputket vaihdettiin 45 senttimetrin putkiin. Alusten aseistus uusittiin seuraavan kerran vuonna 1907, minkä jälkeen niillä oli neljä kolmituumaista ja neljä 50 millimetrin tykkiä. Telakalta palattuaan alukset luokiteltiin tutkimusaluksiksi. Seuraavaksi aluksilta poistettiin tykit lukuun ottamatta kahta kolmituumaista.
Johan Esaias Waaranen

Johan Esaias Waaranen (alk. Tortberg) (2. maaliskuuta 1834 Pori – 11. lokakuuta 1868 Helsinki) oli suomalainen historian tutkija, joka tutki 1600-luvun alun Suomen historiaa.
Waarasen vanhemmat olivat kultaseppä Johan Jakob Tortberg ja Wilhelmina Kristina Kylén ja puoliso vuodesta 1862 Henrietta Margareta Samuelsson. Waaranen otti suomalaisen sukunimen jo luokioikäisenä. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1857 ja teki seuraavasta vuodesta alkaen Ruotsissa 1600-luvun alun Suomea koskevia arkistotutkimuksia. Filosofian lisensiaatiksi (tohtoriksi) hän valmistui 1860, väitöskirjan aihe oli "Öfversigt af Finlands tillstånd i början af sjuttonde seklet". Vuonna 1862 hän julkaisi tutkimuksen "Landtdagen i Helsingfors 1616 och Finlands dåvarande tillstånd,"jonka perusteella hänen nimitettiin samana vuonna Helsingin yliopiston historian dosentiksi. Hänen 1863 aloittamansa tutkimuksen "Samling af urkunder rörande Finlands historia I-V" kaksi viimeistä osaa valtionarkisto julkaisi vasta hänen kuolemansa jälkeen. Valtionarkistoon Waaranen oli toimittanut huomattavan määrän alkuperäisiä Suomea koskevia vero- ja tilikirjoja Ruotsista ja Venäjältä, samoin kuin pääosan omasta vuoteen 1632 asti ulottuvasta aineistokokoelmastaan. Vuodesta 1862 vuoteen 1867 Waaranen teki arkistotutkimuksia Moskovassa, jossa hän kuitenkin sairastui henkisesti ja fyysisesti. Hän kuoli Lapinlahden sairaalassa seuraavana vuonna.
Sabine Bischoff

Sabine Bischoff (21. toukokuuta 1958 Tauberbischofsheim – 6. maaliskuuta 2013 Weikersheim) oli Länsi-Saksaa urheilu-urallaan edustanut miekkailija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Bischoff kuului Länsi-Saksan floretin joukkuekilpailun olympiakultaa Los Angelesissa 1984 voittaneeseen joukkueeseen. Yksilökilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi. Maailmanmestaruuskilpailuista Bischoff voitti floretilla yksilökilpailusta hopeaa ja joukkuekilpailusta kultaa vuonna 1985. Joukkuekilpailusta hän saavutti lisäksi kaksi hopea- ja kolme pronssimitalia.
Bischoff kuoli Weikersheimissa 6. maaliskuuta 2013, 54-vuotiaana. Hän sairasti pitkään vaikeaa sairautta.
Hirvijärvi (Mynämäki)

Hirvijärvi (30.003.1.001) on Mynämäessä sijaitseva pieni 6,5 hehtaarin järvi.
Vesistösuhteet.
Hirvijärven päävesistöihin kuulumisesta on eri lähteissä erilaista tietoa. Lounais-Suomen ympäristökeskuksen antaman tiedon mukaan Hirvijärvi laskee Hirvijokeen (29) ja on sen valuma-alueen ainoa järvi. Nykyisessä vesistöaluejaossa Hirvijärvi luetaan 3. jakovaiheen vesistöalue Mynäjoen keskiosan alueeseen (30.003) Mynäjoen päävesistössä (30). Peruskartassa 1952 ja 1968 nähdään järven laskeneen ennen metsäojituksia Hirvijoen suuntaan. Hirvijärven pinnan korkeus merenpinnasta on 74,7 metriä ja 75 metrin korkeuskäyrän alapuolinen alue jatkuu Hirvijärvestä Hirvijoen varteen. Peruskartassa näkyvä oja Mynäjoen suuntaan on kaivettu joskus välillä 1965-1981 läpi harjanteen, jonka korkeus on yli 77,5 metriä. Ojalle ei ole kartassa annettu virtaussuuntaa. Valmisteilla olevassa ehdotuksessa uudeksi valuma-aluejaoksi järvi on luettu Hirvijoen valuma-alueeseen.
Luonnonympäristö.
Järven länsirannalla on pieni avosuo, muuten ympäristö on ojitettua helppokulkuista metsäistä suota ja kalliometsää. Järven vieressä sijaitsee Hirvivuori, Hirvisuo ja Hirvoluhta. Järven rannalla ei ole asuinrakennuksia tai teitä, mutta sinne johtaa useita polkuja ja järven pohjoisrannalla on laavu sekä tulentekopaikka.
Labetaloli

Labetaloli on kohonneen verenpaineen eli hypertension hoidossa käytettävä lääke. Sitä käytetään etenkin raskauden aikana. Se on yhdistetty alfa- ja beetasalpaaja, tosin beetasalpaaja huomattavasti enemmän kuin alfasalpaaja. Sitä voidaan antaa myös suonensisäisesti hypertensiivisen kriisin hoitoon. Sitä myydään Suomessa muun muassa kauppanimellä "Albetol". Astma ja vaikea hypotensio ovat vasta-aiheita. Lääkettä otetaan yleensä kahdesti vuorokaudessa. 
Labetaloli sisältää 2 kiraliakeskusta ja sillä on 4 stereoisomeeriä.
Tinet Elmgren

Tinet Elmgren (s. 19. huhtikuuta 1981 Gislaved) on suomalaistaustainen ruotsalainen sarjakuvataiteilija, joka on vuodesta 2007 lähtien asunut ja työskennellyt Berliinissä.
Elämä ja ura.
Tinet Elmgren on syntynyt Ruotsissa, mutta hän vietti osan lapsuudestaan myös Suomessa sekä Saksassa. Elmgrenin isä on entinen jääkiekkoilija Deniz Bavautdin. Hänen kaksi vuotta vanhempi sisarensa Ainur Elmgren on Suomessa vaikuttava historioitsija, joka on myös julkaissut omia sarjakuvia. 
Vuosina 2000–2012 hän julkaisi omakustanteena 10-osaista "Tunguska"-sarjakuvalehteä. Niiden materiaalista on toimitettu kaksi albumia, jotka ruotsalainen Epix-kustantamo julkaisi vuosina 2009 ja 2012. Lisäksi Elmgrenin tuotantoa on ollut mukana useissa sarjakuvakokoelmissa.
Klonidiini

 
Klonidiini on keskushermoston kautta vaikuttava verenpainelääke. Se sitoutuu adrenergisiin reseptoreihin kuuluviin presynaptisiin α2-reseptoreihin agonistina vähentäen muuten verenpainetta kohottavan sympaattisen hermoston aktiivisuutta. Sitä on saatavana tabletteina ja injektionesteenä hypertensiivisen kriisin hoitoon. Se ei auta kuitenkaan feokromosytoomassa.
Suomessa myyntilupa on klonidiinia sisältävillä lääkevalmisteilla Catapresan ja Clotaxip. Sivuvaikutukset ovat yleisiä ja niitä ovat muun muassa suun kuivuminen, huimaus ja väsymys. Sitä käytetään myös huume- ja tupakkavieroitukseen. Yhdysvalloissa se on myös 2010 hyväksytty lasten ADHD:n hoitoon pitkävaikutteisessa muodossa.
Yokosukan laivaston lentotekninen varikko

Yokosukan laivaston lentotekninen varikko () oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien lentotekninen varikko Yokosukassa.
Historia.
Lähelle Tokiota perustettiin 1869 Yokosukan laivastoarsenaali, jonka telakalla rakennettiin, korjattiin ja huollettiin laivaston aluksia. Lisäksi telakan alueella oli ammus- sekä tarvikevarastoja. Japanin laivaston ulkomailta testattavaksi ostamat lentokoneet toimitettiin telakalle, missä ne purettiin kuljetuslaatikoista ja kasattiin. Ulkomailla koulutetut laivaston koelentäjät testasivat lentokoneet.
Mikäli koelentojen aikana havaittiin puutteita telakalla pyrittiin ne korjaamaan. Työn tekemiseksi perustettiin toukokuussa 1913 telakan torpedotehtaalle laivaston lentokonetehdas. Vuotta myöhemmin otettiin käyttöön ensimmäinen lyhenne Yokosho (Yokosuka Kaigun Kōshō eli Yokosukan laivastontelakka). Lentokonevarikko nimettiin uudelleen joulukuussa 1919 Kaigun Kōkū Shiken-shoksi eli Laivaston ilmailututkimusosastoksi ja edelleen huhtikuussa 1923 Kaigun Gijutsu Kenkyūsho eli Laivaston tekniseksi tutkimusinstituutiksi ja samalla se siirrettiin Tsukijiin. Tsukijin laitos tuhoutui vielä samana vuonna maanjäristyksessä.
Tutkimus aloitettiin 1924 uudelleen, jolloin useita uusia lentokoneita testattiin. Vasta perustetun laivaston esikunnan alaisuudessa perustettiin 1. huhtikuuta 1932 Kaigun Kokusho eli Laivaston lentovarikko Yokosukaan, jonne samalla siirrettiin paljon rakentajia ja suunnittelijoita Hiron laivastontelakalta, jossa lentokoneiden suunnittelu ja valmistus lakkautettiin.
Toisessa maailmansodassa lentovarikko suunnitteli laivaston ilmavoimille useita konetyyppejä, vaikka se itse valmisti vain joitakin malleja. Suunnitellut koneet valmistettiin Aichi kōkūkilla, Watanabe Tekkojon terästehtaalla (vuodesta 1943 Kyūshū Hikōki Kabushiki-kaisha eli Kyūshūn lentokonetehdas) ja Hiron laivastontelakalla.
Yokosukan valmistamia koneita olivat:
Katsuragi (1885)

Katsuragi () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Katsuragi-luokan korvetti. Alus romutettiin vuonna 1913. 
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1882 hankinnoissa luokkansa nimikkoaluksena Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 18. elokuuta 1883. Alus laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1885 ja valmistui 4. marraskuuta 1887.
Palvelus.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihain välillä. Se osallistui läntisen osaston reservialuksena Jalujoen taisteluun. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 3. luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikontutkimus- ja valvontatehtävissä. Alus ajoi Izu Ōshiman saaren edustalla karille 6. lokakuuta 1900, mistä seuranneen uppoamisen jälkeen kesti kuukauden nostaa alus uudelleen korjattavaksi Yokosukan laivastontelakalle.
Venäjän–Japanin sodassa alus oli Nagasakin sataman vartioaluksena. Se luokiteltiin 2. luokan rannikonvalvonta-alukseksi 28. elokuuta 1912. Alus poistettiin alusluettelosta 4. marraskuuta 1913 ja myytiin romutettavaksi.
Musashi (1886)

Musashi () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1886 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Katsuragi-luokan korvetti. Alus poistettiin palveluksesta 1928 ja romutettiin vuonna 1935. 
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1883 hankinnoissa Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1. lokakuuta 1884. Alus laskettiin vesille 30. maaliskuuta 1886 ja valmistui 9. helmikuuta 1888.
Palvelus.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihain välillä. Se osallistui läntisen osaston reservialuksena Jalujoen taisteluun. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 3. luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikontutkimus- ja valvontatehtävissä.
Alus ajoi karille 30. huhtikuuta 1902 lähellä Nemoroa, mutta se irrotettiin 21. kesäkuuta karilta ja kunnostettiin. Venäjän–Japanin sodassa alus oli vartioaluksena Hakodatessa. Se luokiteltiin 28. elokuuta 1912 toisen luokan rannikonvalvonta-alukseksi, mutta se oli lähinnä koulutusaluksena. "Musashi" luokiteltiin 1. huhtikuuta 1922 virallisesti tutkimusalukseksi, jolloin sen aseistus vaihdettiin kahdeksi kahdeksan tuuman tykiksi. Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1928 ja siirrettiin reserviin nimellä "Hai Kai No.5". Alus myytiin 1931 romutettavaksi.
Yamato (1885)

Yamato () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu puurunkoinen kolmimastoinen parkkitakiloitu Katsuragi-luokan korvetti. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1935, ja se romutettiin vuonna 1950.
Valmistus.
Alus tilattiin Onohaman telakalta läheltä Kōbea osana vuoden 1882 hankintoja ja sen köli laskettiin 23. marraskuuta 1883. Alus laskettiin vesille 1. toukokuuta 1885 ja se valmistui 16. marraskuuta 1888 ensimmäisenä päällikkönään Tōgō Heihachirō.
Palvelus.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan partioiden Korean, Dairenin ja Weihaiwein välillä. Se osallistui läntisen osaston reservialuksena Jalujoen taisteluun. Alus luokiteltiin 21. maaliskuuta 1898 kolmannen luokan tykkiveneeksi, minkä jälkeen se oli lähinnä rannikontutkimus- ja valvontatehtävissä. Alus modernisoitiin vuonna 1900, jolloin sen parkkitakila poistettiin ja aseistukseksi vaihdettiin kahdeksan 2,5 naulan pikatykkiä ja kuusi konekivääriä. Samoin aluksen torpedoputket vaihdettiin 18-tuumaisiksi.
Venäjän–Japanin sodassa alus oli vartioaluksena Honshūn ja Kyūshūn välisessä Kanmoninsalmessa. Vuonna 1907 alus modernisoitiin uudelleen, jolloin sen aseistukseksi muutettiin neljä kolmen tuuman ja neljä 50 millimetrin tykkiä. Samalla alus siirrettiin tutkimusalukseksi. Se luokiteltiin toisen luokan rannikonvalvonta-alukseksi 28. elokuuta 1912, ja alus siirrettiin rannikontutkintatehtäviin. Se luokiteltiin virallisesti tutkimusalukseksi 1. huhtikuuta 1922, ja sen aseistus vaihdettiin kahdeksi kolmen tuuman tykiksi.
Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1935, ja se siirrettiin Uragaan kelluvaksi koulutustukikohdaksi. Alus vajosi pohjaan pyörremyrskyssä 18. syyskuuta 1945. Aluksen hylky nostettiin ja se romutettiin vuonna 1950.
Charles Winslow

Charles Lyndhurst Winslow (1. elokuuta 1888 Queenstown, Itä-Kap, Etelä-Afrikka – 15. syyskuuta 1963 Johannesburg, Gauteng, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen tennispelaaja ja kaksinkertainen olympiavoittaja.
Winslow voitti Tukholman olympialaisissa 1912 kultaa kaksinpelissä sekä nelinpelissä Harold Kitsonin kanssa. Kaksinpelin loppuottelussa hän voitti Kitsonin erin 7–5, 4–6, 10–8, 8-6. Nelinpelin loppuottelussa Winslow ja Kitson voittivat Itävallan Felix Pipesin ja Arthur Zborzilin erälukemin 4–6, 6–1, 6–2, 6–2. Antwerpenin olympialaisissa 1920 hän saavutti pronssia kaksinpelissä.
Espressokeitin

Espressokeitin tai espressokone on laite, jolla valmistetaan espressokahvia. Laite puristaa suurella höyrynpaineella kuumaa, noin 90 °C vettä tummaksi paahdetun italialaistyyppisen kahvijauheen läpi. 
Ensimmäisen laitteen espresson valmistamista varten rakensi ja patentoi Angelo Moriondo. Hän esitteli toimivan laitteen Torinon yleismessuilla 1884. Hän sai patentin numero 33/256, joka päivättiin 16 toukokuuta 1884.
Vuonna 1901 milanolainen keksijä-mekaanikko Luigi Bezzera, patentoi parannuksia laitteeseen. Hänen patentoimansa kohteet olivat lukuisia, mikä heijastuukin patentin nimestä ”Uusi höyrylaite taloudellista ja välitöntä kahvijuoman valmistamista varten, menetelmä ’A Moriondo’, Annos CXL”. Bezzeralla ei kuitenkaan ollut varoja viimeistellä laitteesta valmista tuotetta. 
Vuonna 1903 Desiderio Pavoni osti Bezzeran laitepatentit. Yhdessä Bezzeralla ja Pavoni viimeistelivät laitteen, jonka Pavoni nimesi "Ideale"ksi. Milanon messuilla 1906 kaksikko esitteli maailmalle "caffè espresso"n, eli pikaisesti () valmistetun kahvinsa. Tämä kahvin nimitys jäi elämään.
Harold Kitson

Harold Austin ”Harry” Kitson (17. kesäkuuta 1874 Richmond, KwaZulu-Natal, Etelä-Afrikka – 30. marraskuuta 1951 Umkomaas, KwaZulu-Natal) oli eteläafrikkalainen tennispelaaja ja olympiavoittaja.
Kitson voitti Tukholman olympialaisissa 1912 kultaa nelinpelissä Charles Winslowin kanssa. Kaksinpelissä hän saavutti hopeaa. Kaksinpelin loppuottelussa Kitson hävisi Winslow'lle erin 5–7, 6–4, 8–10, 6–8. Nelinpelin loppuottelussa pari kukisti Itävallan Felix Pipesin ja Arthur Zborzilin erälukemin 4–6, 6–1, 6–2, 6–2.
Sosiaalivakuutuslautakunta

Sosiaalivakuutuslautakunta oli Suomessa 1975–2006 toiminut alueellinen toimielin, joka käsitteli ensimmäisenä asteena valituksia Kansaneläkelaitoksen päätöksistä. Lautakunnan toimialueena oli Kansaneläkelaitoksen määräämä vakuutusalue. Lautakuntia oli loppuaikoina viisi:
Sosiaalivakuutuslautakunnan päätöksestä oli mahdollista valittaa tarkastuslautakuntaan. Sosiaalivakuutuslautakuntien edeltäjiä olivat sairausvakuutuslautakunnat. Sosiaalivakuutuslautakunnat korvasi sosiaaliturvan muutoksenhakulautakunta.
Valtioneuvosto asetti sosiaalivakuutuslautakunnat enintään neljäksi vuodeksi kerrallaan. Lautakuntaan kuului puheenjohtaja, varapuheenjohtaja, yksi lääkärijäsen ja kaksi muuta jäsentä. Jokaisella jäsenellä oli henkilökohtainen varajäsen. Puheenjohtajalla ja varapuheenjohtajalla tuli olla tuomarin virkaan vaadittava pätevyys.
Maksanruskea

Maksanruskea (myös suklaanruskea, maksa, suklaa, ruskea) koira on syvän suklaanruskea vaaleanruskein, vihertävänkeltaisin tai keltaisin silmin. Iho on ruskea. Geneettisesti maksanruskea koira on musta, jonka eumelaniini jyvästyy poikkeavalla tavalla B-lokuksen bb-genotyypin vaikutuksesta ja heijastaa valoa eri tavalla näyttäen siksi ruskealta.
Termiä maksa voidaan käyttää myös viittaamaan kuviollisen koiran eumelaniinin sävyyn erotuksena mustasta, sinisestä ja liilasta: esimerkiksi ”merkkivärinen maksa” viittaa merkkiväriseen koiraan, jonka eumelaniini on maksanväristä.
B-lokus.
Koiran B-lokuksen geeni on TYRP1 ("Tyrosinase Related Protein 1"). Sama geeni aiheuttaa ruskeaa väristystä useissa muissa lajeissa kuten hiirillä ja kissoilla.
Koiran B-lokuksesta tunnetaan neljä alleelia: mustan eumelaniinin mahdollistava dominoiva BB ja kolme B-alleelin suhteen resessiivistä mutaatiota, BS, Bd ja Bc. Lisäksi geenissä saattaa esiintyä muita, harvinaisia mutaatioita. Kaikki B-lokuksen tunnetut mutaatioalleelit tuottavat minä tahansa yhdistelminä maksanruskean eumelaniinin, ja niihin viitataan usein yksinkertaisemmin yhteisnimityksellä Bb.
Maksagenotyyppi näkyy myös resessiivisillä keltaisilla ja punaisilla koirilla ihon ruskeana värityksenä.
B-lokuksen mutaatioita esiintyy lukuisilla koiraroduilla, etenkin lintukoirilla ja harvinaisempana myös muilla.
Transketolaasi

Transketolaasi on entsyymi, joka osallistuu pentoosifosfaattireittiin ja Calvinin kiertoon, joka on osa fotosynteesiä. Transketolaasi katalysoi kahta reversiibeliä reaktiota: ksyluloosi-5-fosfaatin reaktiota sedoheptuloosi-7-fosfaatiksi ja glyseraldehydi-3-fosfaatiksi sekä erytroosi-4-fosfaatin ja ksyluloosi-5-fosfaatin reaktiota fruktoosi-6-fosfaatiksi. Transketolaasin EC-numero on EC 2.2.1.1 ja CAS-numero 9014-48-6.
Toiminta.
Rakenteeltaan transketolaasi on dimeeri. Entsyymi vaatii toimiakseen koentsyymikseen tiamiinipyrofosfaatin ja magnesiumionin. Entsyymin inhibiittoreita ovat muun muassa tiamiinipyrofosfaattia muistuttavat yhdisteet, kuten oksitiamiini.Transketolaasin toimintamekanismi pentoosifosfaattireitissä on seuraava. Tiamiinipyrofosfaatista muodostuu ylidi, jossa hiilellä on negatiivinen varaus ja typellä positiivinen varaus. Tämä ylidi reagoi ketoosin, kuten ksyluloosi-5-fosfaatin karbonyyliryhmän kanssa ja muodostunut additiotuote hajoaa retroaldolireaktiolla. Tämän reaktion tuotteina muodostuu glyseraldehydi-3-fosfaatti ja enamiini, joka reagoi riboosi-5-fosfaatin karbonyyliryhmän kanssa muodostaen sedoheptuloosi-7-fosfaattia. Transketolaasi siis siirtää kaksi hiiliyksikköä ksyluloosi-5-fosfaatilta riboosi-5-fosfaatille. Erytroosi-4-fosfaatin ja ksyluloosi-5-fosfaatin reaktion mekanismi on samanlainen, mutta siinä hiilten vastaanottajana toimii erytroosi-4-fosfaatti.
Calvinin syklissä transketolaasi katalysoi fruktoosi-6-fosfaatin ja glyseraldehydi-3-fosfaatin reaktiota ksyluloosi-5-fosfaatiksi ja erytroosi-4-fosfaatiksi sekä sedoheptuloosi-7-fosfaatin ja glyseraldehydi-3-fosfaatin reaktiota ksyluloosi-5-fosfaatiksi ja riboosi-5-fosfaatiksi. Reaktio on samanlainen mekanismiltaan kuin pentoosifosfaattireitissä.
Transketolaasin aktiivisuutta verisoluissa käytetään määrittämään tiamiinin ja tiamiinipyrofosfaatin määrää ihmiskehossa. Tiamiinipitoisuuden ollessa alhainen on transketolaasin aktiivisuus pieni.
Marian kanavisto

Marian kanavisto eli Marian kanavajärjestelmä eli Marinskin kanavareitti (ven. "Mariinskaja vodnaja sistema") on osittain luonnollinen ja osittain kaivettu vesitie Venäjällä. Vesitie avattiin liikenteelle vuonna 1808 ja sitä pitkin pääsee Volgajoelta Suomenlahdelle reittiä, johon kuuluvat Šeksnajoki, Valgetjärven eteläranta, Vytegrajoki, Äänisjärvi, Syvärijoki, Laatokan eteläranta ja Nevajoki. Kanaviston pituus on 1 146 km, josta on kaivettua tai padottua jokea 874 km. Siinä on 53 sulkua ja sen kulkusyvyys on 1,8 metriä.
Takao (1888)

Takao () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1888 vesillelaskettu panssaroimaton risteilijä. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1911 ja romutettiin vuonna 1912.
Valmistus.
Alus suunniteltiin ranskalaisen Émile Bertinin ohjauksessa sen ollessa samalla ensimmäisiä Bertinin laivanrakennustietämyksen tuotteita Japanissa. Runsaasti tarvikkeita tilattiin kuitenkin ulkomailta.
Alus tilattiin Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 30. lokakuuta 1886. Alus laskettiin vesille 15. lokakuuta 1888 ja valmistui 16. marraskuuta 1889.
Aluksen kylkikaaret ja -levyt olivat terästä. Se oli varustettu kahdella mastoilla, joissa oli parkkitakilointi avustamaan risteilemistä. Aluksen kahteen akseliin oli kytketty kumpaankin oma compound-höyrykone, joiden tarvitseman höyryn tuottivat viisi kattilaa. Kattiloiden hormit oli supistettu yhteen savuhormiin. 
Pääaseistuksena oli neljä Kruppin 152 millimetrin 35 pituuskaliiperin tykkiä. Apuaseina oli yksi 4,7 tuuman pikatykki ja yksi kuuden naulan Hotchkiss-tykki. Lisäksi aluksella oli kaksi tuuman Nordenfelt-tykkiä ja kaksi kannelle asennettua torpedoputkea.
Palvelus.
Alus osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan suojaten joukkojenkuljetuksia Koreaan sekä Port Arthurin maihinnousua. Sen jälkeen alus partioi Keltaisellamerellä ja osallistui Weihaiwein taisteluun. Boksarikapinan alettua alus siirrettiin tukemaan joukkojensiirtoja japanilaisjoukkojen noustessa maihin ja miehittäessä Tianjinin satamakaupungin. Vapauduttuaan alus partioi Amoyn ja Shanghain edustalla.
Venäjän–Japanin sodassa alus oli vanhentunut, joten se määrättiin valvomaan Chemulpon satamaa ja Tsushiman salmea. Alus kuitenkin osallistui Tsushiman meritaisteluun. Radiolaitteiden yleistyessä yhteysalusten tarve väheni laivastossa. "Takao" poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1911 ja siirrettiin reserviin. Alus myytiin 27. maaliskuuta 1912 romutettavaksi.
Könkköjoki

Könkköjoki sijaitsee Petäjäveden kunnassa. Se on suosittu kalastuspaikka. Kintausjärvien vedet laskevat Huhtiajärven kautta Könkköjokeen ja edelleen Karikkoselkään. Könkköjoki on vuolas, sillä pudotusta on 1,5 kilometrin matkalla 16 m. Joessa on viisi koskea: Könkön-, Pitkä-, Karikko-, Mylly- ja Sahakoski, joista kaksi alimmaista muodostavat yhtenäisen koskijakson. Kosket ovat kuohuvia varsinkin kevätaikaan.
Joki on muodostunut voimakkaasti mutkittelevaksi. Rannat ovat metsäiset, mutta rantapoluilla on helppo liikkua molemmin puolin uomaa. Vedenlaatu on hyvä. Metsistä ja soilta tuleva humus värjää veden lievästi ruskeaksi. Uomassa virtaa vettä keskimäärin 1,4 m³/s. Keväällä tai syystulvien aikaan vettä voi kulkea 4-7 m³/s, mutta toisaalta kuivina kesinä virtaama putoaa tasolle 0,2-0,4 m³/s.
Joen taimenkanta on luonnonvaraista. Lisäksi jokeen istutettiin Taivalkosken Ohtaojan kantaa olevia kaksivuotiaita taimenia vuonna 1961 ja myöhemmin 1960-luvulla emotaimenia. Muutaman kerran istutettiin pieniä määriä myös Rautalammin reitin kantaa olevia kaksivuotiaita taimenia. Nykyinen kanta lienee siten sekoitus keskisuomalaista ja Iijoen vesistön kantaa.
Jämsän reitin Kintauden haara, suluissa korkeus metreinä merenpinnan yläpuolella:
Ylä-Kintaus (154,5) → Ala-Kintaus (154,4) → Kipponen (151,3) → Rautajalka (128,1) → Huhtia-Pyhäjärvi (127,8) → Könkköjoki → Könkönkoski → Pitkäkoski → Karikkokoski → Myllykoski → Sahakoski → Jämsänvesi–Petäjävesi (111,1).
Luettelo Münchenin metron asemista

Luettelo Münchenin metron asemista sisältää listauksen Münchenin metron linjojen asemista. Se on julkinen metrojärjestelmä, joka palvelee Münchenin kaupunkia ja sitä ympäröiviä kuntia. Järjestelmää ylläpitää Münchner Verkehrsgesellschaft (MVG, "Münchenin liikennelaitos") ja se palvelee yli 300 miljoonaa matkustajaa vuodessa. Nykyisin järjestelmässä on 100 asemaa. Niistä 94 on maanalaisia ja 6 on maan päällä. Vain kolme asemaa sijaitsee Münchenin kaupungin rajojen ulkopuolella: Garching, Garching-Forschungszentrum ja Garching-Hochbrück, jotka sijaitsevat Garchingin pohjoisosassa.
Syyskuussa 2024 neljä uutta asemaa oli rakenteilla ja lisäksi suunnitellaan kahtatoista uutta asemaa.