tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Palindromes

Palindromes, rinnakkaisnimeltään Palindromes – nyrjähtänyt rakkaustarina, on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut Todd Solondzin käsikirjoittama ja ohjaama elokuva. Siinä 13-vuotiaan tytön suurin toive on saada oma lapsi. Elokuva käsittelee kiistanalaisia teemoja kuten pedofiliaa, aborttia ja kristillistä uskoa. Tyttöä esittää kahdeksan eri-ikäistä, erirotuista ja jopa eri sukupuolta edustavaa näyttelijää. Päähenkilöiden nimet Aviva, Bob ja Otto ovat palindromeja.
Arvioita.
"Turun Sanomien" Tapani Maskulan mielestä "Palindromes" latelee niin lohdutonta huumoria häpeällisiin verukkeisiin turvautuvista elämänvalheista, ettei näin provosoiville vinoiluille tahdo tohtia nauraa ääneen. ”Tyylilleen uskollisena Todd Solondz ei karsinoi henkilöitään susiin eikä lampaisiin vaan kuvailee tässäkin teoksessaan pahaa aiheuttavia hyväntekijöitä ja hyvää tarkoittavia pahoinpitelijöitä. Ydinperhe, uskonto ja muut yhteiskuntaa tukevat normistot peittävät julkisivunsa taakse varsinkin seksuaalisia tabuja, joiden sietämätön houkutus kiusaa kaikkia.” Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Saija Holmin mielestä "Palindromes" on valitettavan raskas katselukokemus mielenkiintoisesta aiheestaan ja omaperäisestä lähestymistavastaan huolimatta. Katsoja etäännytetään tehokkaasti elokuvan maailmasta, ja elokuvan kyynisen kriittinen suhtautuminen kaikkeen uuvuttaa helposti innokkaimmankin.
Arvo Ohinen

Arvo Johan Ohinen (16. syyskuuta 1906 Nurmijärvi – 31. maaliskuuta 1963 Rovaniemi) oli suomalainen pappi. Hän toimi Setlementtiliikkeen Työkeskus Rovalan tukkilaisappina 1932–1935, sen johtajana 1945–1963 sekä Kotkassa ja Viipurissa Työkeskus Toukolan johtajana 1935–1944. Hän oli Lapin sivistystyön johtavia henkilöitä. Ohiselle myönnettiin rovastin arvo vuonna 1957.
Ohinen valmistui ylioppilaaksi Lohjan yhteiskoulusta vuonna 1927 ja hänet vihittiin papiksi Oulussa vuonna 1932, minkä jälkeen hän toimi aluksi ylimääräisenä pappina Lumijoella.
Ohinen oli myös Rovalaan 1949 puuhaamansa Palosalmen metsätyömieskodin johtaja. Presidentti Urho Kekkonen, joka kantoi huolta metsätyömiesten oloista ja toimeentulosta, tuki toimintaa ja vieraili siellä usein. Kekkonen oli yhteydessä Ohiseen kirjeitsekin.
Richard Barthelmess

Richard Barthelmess (1895–1963) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvatuottaja. Hän aloitti pikkuosista ja nousi mykkäfilmin merkittäväksi tähdeksi. Alkuaikojen menestyselokuvia olivat "Katkenneita kukkasia" (1919) ja "Way Down East" (1920).
Äänielokuvan aikakaudella Barthelmessin ura jatkui mutta suosio kääntyi laskusuuntaan. Epäonnistuneen kauneusleikkauksen jälkeen hänen kasvonpiirteistään tuli rujot. Howard Hawks hyödynsi niitä elokuvassa "Vain enkeleillä on siivet" (1939).
Kun Oscar-palkintoja alettiin jakaa 1927, Barthelmess oli ehdokkaana kahdesta elokuvastaan, "Isänmaaton mies" (1927) ja "Kuolemaan tuomittu" (1928).
Sumajärvi

Sumajärvi () on järvi Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Suman kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 72,7 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 1660 neliökilometriä. Järven keskisyvyys on 7,4 ja suurin syvyys 18,5 metriä.
Sumajärven kautta virtaa Vienanmereen laskeva Sumajoki. Järveen laskevia jokia ovat Jenga, Jalmas ja Lebjažja. Kalalajeja ovat muikku, siika, kuore, hauki ja lahna, toisinaan tavataan lohia, taimenia ja nahkiaisia.
Sumajärven rannalla sijaitsee samanniminen taajama (ven. "Sumozero"). Entiset Ontolahden ("Jendoguba") ja Sumansaaren ("Sumostrov") kylät ovat nykyään autioina. Pohjoispuolella on Hvoinyin taajama ja eteläpuolella Vorensin kylä.
Puljärvi

Puljärvi () on järvi Karjalan tasavallan Belomorskin piiri Suman kunnassa. Sen pinta-ala on 50,1 neliökilometriä, keskisyvyys noin kuusi ja suurin syvyys 15 metriä.
Järven kautta virtaa Vienanmereen laskeva Sumajoki. Siihen laskevia jokia ovat Perma, Kokša-Mokša ja Korosozerka. Kivisiä rantoja peittää etupäässä havumetsä.
Puljärven rannalla sijaitsee samanniminen autioksi jäänyt kylä (ven. "Pulozero").
Jouhihietakyyhky

Jouhihietakyyhky ("Pterocles alchata") on hietakyyhkylaji.
Tuntomerkit.
Jouhihietakyyhky on 28–32 cm pitkä, lisäksi sillä on 2–10 cm pitkät pyrstöjouhet. Lajin siipiväli on 55–63 cm. Jouhihietakyyhkyllä on valkoinen vatsa ja siiven alapeitinhöyhenet. Koiraan siipien peitinhöyhenet ovat kellanvihreät ja niiden kärjet ovat mustat. Hartioilla ja selässä koiraalla on kullanvihreitä täpliä. Kurkku on musta ja päälaki, niska ja kaulavyö oliivinvihreät. Posket ovat punaruskeat ja rinnassa on mustien juovien rajaama ruskea vyö.
Naaraan siipien peitinhöyhenet ovat vähemmän vihertäviä ja niissä on tiheässä mustia raitoja. Myös päälaella ja niskassa sillä on tiheää poikkiraidoitusta. Kurkku on valkoinen. Posket ja rintavyö ovat himmeämmän ruskeat kuin koiraalla.
Jouhihietakyyhkyn ääni on särähtävän kova ja laskeva ”rraahr-au”, jota se päästää lennossa.
Levinneisyys.
Jouhihietakyyhkyjä tavataan Ranskassa, Espanjassa, Portugalissa, Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä ja Keski- ja Etelä-Aasiassa. Euroopassa elää arviolta 30 000–63 000 yksilöä. Euroopan kanta muodostaa 5–24 prosenttia koko maailman kannasta, joten hyvin varovainen arvio koko maailman kannasta on 130 000–1 500 000 yksilöä.
Elintavat.
Jouhihietakyyhky käy aamuisin juomapaikoilla. Laji saattaa kerääntyä tuhansien yksilöiden parviksi.
Veikko Okko

Veikko Oma Toivo Okko (1. syyskuuta 1912 Ikaalinen – 10. elokuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen maantieteilijä ja geologi. 
Henkilöhistoria.
Okko oli Helsingin yliopiston maantieteen apulaisprofessori 1958–1962 ja professori vuosina 1962–1975. 
Veikko Okon puoliso vuodesta 1958 oli professori, informaatikko Marjatta Okko.
Vanhat miehet uusissa autoissa

Vanhat miehet uusissa autoissa ("Gamle maend i nye biler") on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut Lasse Spang Olsenin ohjaama tanskalainen komediaelokuva. Se on jatko-osa komedialle "Kiinassa syödään koiria" ("I Kina spiser de hunde", 1999), ja tunnetaan myös rinnakkaisnimellä Kiinassa syödään koiria II.
Juoni.
Kuolevan ”Munkin” viimeinen toive on pyytää kasvattipoikaa Haraldia etsimään hänen biologinen poikansa Ludvig, jota ei ole koskaan tavannut. Ludvig löytyykin ruotsalaisesta vankilasta, saadaan vapaaksi ja isä ja poika tapaavat ensi kerran. Isä tarvitsisi maksansiirron, joten pojat ryhtyvät valmistelemaan pankkiryöstöä leikkauksen rahoittamiseksi. Mukana kuvioissa on myös kokkipari Peter ja Martin sekä tyttö nimeltä Millie. Kaikki menee pieleen, ja pian perässä tulevat myös poliisit.
Kumano (1936)

Kumano () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1937 valmistunut Mogami-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1931 hankinnoissa Kawasakin Kōben telakalta, missä köli laskettiin 5. huhtikuuta 1934. Alus laskettiin vesille 15. lokakuuta 1936 ja valmistui 31. lokakuuta 1937.
Palvelus.
Alus hyökkäsi 25. lokakuuta 1944 Yhdysvaltain laivaston saattuetukialusosastoa vastaan, kun se vaurioitui osaston suojana olleen hävittäjän "USS Johnstonin" laukaisemasta torpedosta. Vaurioitunut alus keskeytti hyökkäyksen ja lähti San Bernardinon salmeen, jossa se joutui syöksypommittajien maaliksi. Alus selvisi Sibuyaninmerellä ilmahyökkäyksestä ja pääsi Manilaan, jossa aloitettiin tilapäiskorjaukset. Alus lähti 4. marraskuuta Japaniin telakalle, mutta Luzonin edustalla Yhdysvaltain laivaston sukellusvene havaitsi risteilijän. "USS Ray" torpedoi aluksen, joka pääsi kuitenkin Luzonille Santa Cruziin. Vaurioiden korjaaminen aloitettiin, mutta 25. marraskuuta "USS Ticonderogan" lentokoneet upottivat aluksen Dasolin lahdella. Alukseen osui hyökkäyksessä neljä pommia ja viisi torpedoa.
David Feherty

David Feherty (s. 13. elokuuta 1958 Bangor) on pohjoisirlantilainen, nykyisin myös Yhdysvaltain kansalaisuuden omaava entinen ammattilaisgolfaaja. Oman aktiiviuransa Feherty lopetti vuonna 1997, ja sen jälkeen hän on toiminut asiantuntijana eri televisiokanavilla.
Feherty voitti ammattilaisurallaan yhteensä kymmenen virallista turnausta. Lisäksi hän oli Euroopan joukkueessa vuoden 1991 Ryder Cupissa. Televisiourallaan Feherty tunnetaan värikkäistä, usein myös kohuakin aiheuttaneista lausunnoistaan.
Arvo Oksala

Arvo Alfred Oksala (2. heinäkuuta 1920 Sortavala – 16. joulukuuta 1993) oli suomalainen lääkäri ja professori. 
Oksalan vanhemmat olivat diplomi-insinööri, kansanedustaja, puolustusministeri Arvi Oksala ja Xenia Thekla Feldmann ja puoliso vuosina 1947–1969 Kaija Kuusamo ja vuosina 1970–1982 Marja-Leena Koiranen. Oksala tuli ylioppilaaksi Helsingin lyseosta 1939 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Tohtoriksi Oksala väitteli 1951, edellisenä vuonna hän sai silmätautien erikoislääkärin pätevyyden. Oksala toimi uransa alkuvuosina Oulun ja Porin Diakonissalaitosten ja Turun yliopiston palveluksessa, samoin kuin Kaakkois-Suomen Keskussairaalassa. Turun yliopiston silmätautien professori hän oli vuodesta 1961 vuoteen 1985 ja lääketieteellisen tiedekunnan dekaani 1971–1985. Hän oli ultraäänen käytön uranuurtajia.
Oksala sai Anders Jahren palkinnon vuonna 1970.
Charles Dupuy

Charles Alexandre Dupuy (5. marraskuuta 1851 Le Puy – 23. heinäkuuta 1923 Ille-sur-Têt) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi kolmesti Ranskan pääministerinä vuosina 1893, 1894–1895 ja 1898–1899.
Dupuy oli alkujaan filosofian professori. Hänet valittiin parlamentin edustajainkamariin vuonna 1885 ja hän liittyi Jules Ferryn johtamien maltillisten tasavaltalaisten ryhmään. Dupuy toimi opetusministerinä 1892–1893 ja kokosi sen jälkeen ensimmäisen oman hallituksensa huhtikuussa 1893. Hän siirtyi kuitenkin jo saman vuoden joulukuussa edustajainkamarin puhemieheksi. Puhemieskautensa ensimmäisen viikon aikana joulukuussa 1893 Dupuy joutui anarkisti Auguste Vaillantin pommiattentaatin kohteeksi kamarin istunnossa, mutta ei loukkaantunut. Dupuy sai mainetta rauhallisuudellaan, kun hän pommin räjähdettyä totesi: ”"Hyvät herrat, keskustelu jatkukoon"”. Toukokuussa 1894 Dupuy palasi pääministeriksi ja toimi samalla myös sisäministerinä. Hän oli presidentti Sadi Carnot’n vierellä, kun tämä murhattiin kesäkuussa 1894 Lyonissa.
Ranskaa kuohuttanut Dreyfus-skandaali sai alkunsa Dupuyn toisen hallituksen aikana. Kun Dupuy palasi kolmannen kerran pääministeriksi marraskuussa 1898, Alfred Dreyfusin oikeusjuttu oli tulossa uuteen käsittelyyn. Dupuyn kolmas hallitus sääti poikkeuslain, jolla Dreyfus-jutun käsittely siirrettiin korkeimman oikeuden rikososastolta oikeuden yhteiskokoukselle. Prosessi johti myöhemmin Dreyfusin tuomion kumoamiseen erityisessä sotaoikeudessa, mistä seurasi oikeiston protesteja. Dupuy erosi tämän jälkeen pääministerin paikalta kesäkuussa 1899.
Vuodesta 1900 kuolemaansa asti Dupuy edusti Haute-Loirea Ranskan senaatissa.
Minä päivänä tahansa

Minä päivänä tahansa ("Any Given Sunday") on Oliver Stonen ohjaama elokuva vuodelta 1999. Se kertoo amerikkalaisesta jalkapallosta.
Hollywood revue 1930

Hollywood revue 1930 (myös Hollywood Revue; tai "The Hollywood Revue") on Charles Reisnerin ohjaama yhdysvaltalainen komediallinen musikaali vuodelta 1929. Metro-Goldwyn-Mayer oli elokuvan tuotantoyhtiö ja jakelija. "Hollywood revue 1930" oli MGM:n toinen kokopitkämusikaali ja yksi varhaisimmista äänielokuvista.
"Hollywood revue 1930" -elokuvan tuottivat Harry Rapf ja Irving Thalberg. Elokuvassa esiintyy MGM:n sen ajan suosituimpia näyttelijöitä. Elokuva on osittain kuvattu värilliseksi Technicolor-menetelmällä, mutta suurilta osin se on mustavalkoelokuva.
Kuukausi "Hollywood revue 1930" -elokuvan julkaisemisen jälkeen Warner Brothers julkaisi musikaalirevyyelokuvan "The Show of Shows", joka kuvattiin melkein kokonaan Technicolorilla ja on kokonaan äänielokuva. Toisin kuin toiset MGM:n näyttävät elokuvat, joissa aina on vahvat tarinat, "Hollywood revue 1930" on juoneton erilaisten esityksien paraati.
Tuotanto.
Elokuva sisältää sen ajan suosituimpien tähtien esityksiä. Elokuvassa esiintyvät Joan Crawford, Lionel Barrymore, Marion Davies, Gus Edwards, John Gilbert, Buster Keaton, Marie Dressler, Anita Page, Norma Shearer ja Karl Danen ja George K. Arthurin koomikkotiimi. "Hollywood revue 1930" kuvattiin 25 päivässä 426 000 dollarin budjetilla.
Greta Garbo, Ramón Novarro ja Lon Chaney, Sr. olivat ainoat merkittävät MGM:n tähdet, jotka eivät esiinny elokuvassa.
"Hollywood revue 1930" -elokuvan kohtauksista osa on viihdyttäviä. Esimerkkeinä käyvät Crawfordin jazz-esitys, Stan Laurelin ja Oliver Hardyn taikurinumero, Buster Keatonin burleski-esitys. Yksi elokuvan huippukohtauksista on kappaleen ”Singin’ in the Rain” debyytti. Sen esittää Cliff Edwards nimellä ”Ukelele Ike”. ”Singin’ in the Rainin” esittää koko näyttelijäkaarti elokuvan loppukohtauksessa. Kappaleen värillinen loppukohtaus oli viime hetken lisäys elokuvaan, joka kuvattiin myöhään illalla kymmenen päivää ennen ensi-iltaa 10. kesäkuuta 1929.
Musikaalinumerot.
Väliaika.
Väliaika: "Nobody But You", "Your Mother and Mine" ja "I've Got a Feeling for You" - orkesteri
Julkaisu ja vastaanotto.
"Hollywood revue 1930" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 20. kesäkuuta vuonna 1929 Kalifornian Los Angelesissa Grauman's Chinese Theatressa. New Yorkin ensi-ilta oli 14. elokuuta 1929 ja maanlaajuinen 23. marraskuuta 1929. Suomen ensi-ilta oli 28. huhtikuuta vuonna 1930. "Hollywood revue 1930" oli taloudellinen menestys ja vuoden 1929 suurimpia kassamagneetteja. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti 2 421 000 dollaria, joista 1 517 000 dollaria Yhdysvalloissa.
"Hollywood revue 1930" sai vuonna 1930 parhaan elokuvan Oscar-ehdokkuuden.
"Hollywood revue 1930" on säilynyt kokonaan. Elokuva siirrettiin laserdiscille 1990-luvulla. "Hollywood revue 1930" julkaistiin DVD:lle 1. joulukuuta vuonna 2009.
Kaarle Oksala

Kaarle Johannes Oksala (27. tammikuuta 1873 Tampere – 12. heinäkuuta 1949 Jyväskylä) oli suomalainen kasvatustieteilijä ja Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun rehtori.
Oksala oli Jyväskylän seminaarin lehtori 1905–1934, ja Kasvatusopillisen korkeakoulun käytännöllisen kasvatusopin professori ja korkeakoulun rehtori 1934–1940. Hän oli "Kasvatus ja Koulu" -aikakauskirjan päätoimittaja 1919–1944. Hän edesauttoi korkeakoulun perustamista.
Kaarle Oksala oli naimisissa vuodesta 1902 opettaja ja suomentaja Aina Sirénin kanssa. Oksalan poikia ovat professorit Ohto Oksala, Päivö Oksala ja Tarvo Oksala.
Rukla

Rukla on kauppala keskisessä Liettuassa, Jonavan kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Neris-joen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 2 376 asukasta.
Elämä on i-ha-haa

Elämä on i-ha-haa ("Vinnare och förlorare") on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut ruotsalaisen Kjell Sundvallin ohjaama romanttinen komediaelokuva.
Juoni.
Raviohjastaja Fredrik on pienen Magdan yksinhuoltaja. Hän yrittää menestyä ja päästä palkinnoille, ja jättää usein Magdan äitinsä hoitoon. Mummi ja Magda käyvät usein bingohallissa, jossa Magda saa leikkiä nuoren sinkkutytön Helenan labradorinnoutajan kanssa. Magda ja Helena ystävystyvät, ja ennen pitkää myös isä Fredrik saa tavata Helenan.
Näyttelijät.
Lähde:
Natalie Gulbis

Natalie Anne Gulbis (s. 7. tammikuuta 1983, Sacramento, Kalifornia) on yhdysvaltalainen ammattilaisgolfari. 
Gulbis on ansainnut ammattilaisurallaan pelkästään palkintorahoina yli 4,5 miljoonaa dollaria. Huippusijoitusten puutteesta huolimatta Gulbis on yksi tämän hetken tunnetuimmista golfin naisammattilaisista.
Muuta.
Golfin lisäksi Gulbis tunnetaan muun muassa amerikkalaisen Diili-televisiosarjan kahdeksannen kauden kilpailijana. Lisäksi hänellä on ollut pieni rooli C.S.I. -televisiosarjan kymmenennellä kaudella.
Nashville Pussy

Nashville Pussy on yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin Atlantassa vuonna 1996. Yhtyeen musiikillista tyyliä on vaihtelevasti kuvattu: psychobilly, southern rock, hard rock, cowpunk ja "sleaze rock" tyyliseksi. Yhtyeen sanoitusten teemat pyörivät enimmäkseen seksin, huumeiden, juomisen, taisteluiden, ja rock 'n' rollin ympärillä. Yhtye on julkaissut kahdeksan studioalbumia, kaksi EP:tä ja kaksi live DVD:tä
Louis Eugène Cavaignac

Louis Eugène Cavaignac (15. lokakuuta 1802 Pariisi – 28. lokakuuta 1857 Sarthe) oli ranskalainen kenraali ja poliitikko, joka toimi Ranskan tilapäisenä valtionpäämiehenä puoli vuotta vallankumousvuoden 1848 aikana ja murskasi kesäkuun kansannousuna tunnetun työläiskapinan Pariisissa.
Elämä ja ura.
Louis Eugène Cavaignacin isä Jean-Baptiste Cavaignac oli jakobiini, joka toimi yleisen turvallisuuden valiokunnan jäsenenä Ranskan vallankumouksen aikana. Cavaignac peri isältään tasavaltalaisaatteen. Myös hänen vanhempi veljensä Éléonore-Louis Godefroi Cavaignac oli tunnettu tasavaltalainen. Louis Cavaignac kävi polyteknillistä koulua Pariisissa ja valmistui Ranskan sotilasakatemiasta Metzissä. Hän osallistui ranskalaisen sotilasretkikunnan mukana Kreikan vapaussotaan vuonna 1828. Hänet erotettiin armeijasta tasavaltalaisuutensa vuoksi vuonna 1831. Hän pääsi takaisin palvelukseen setänsä avulla, ja hänet lähetettiin vuonna 1832 Algeriaan. Hän ansioitui Algerian asteittain edenneessä valloituksessa 1830–1840-luvuilla. Hänet nimitettiin vuonna 1847 Oranin kuvernööriksi ja Ranskassa tapahtuneen helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1848 Algerian kenraalikuverööriksi. Hänet myös ylennettiin divisioonakenraaliksi.
Cavaignac valittiin keväällä 1848 Ranskan toisen tasavallan kansalliskokoukseen Lotin departementin edustajana, ja hänet nimitettiin sotaministeriksi 15. toukokuuta. Kansallisten työpajojen sulkeminen ja sosialististen edustajien erottaminen kansalliskokouksesta johtivat suuren työläiskapinan puhkeamiseen Pariisissa 23. kesäkuuta 1848. Kansalliskokous antoi tällöin Cavaignacille valtuudet kapinoinnin tukahduttamiseen. Hän suoritti toimeksiannon kolmessa päivässä ankarin ottein ja käyttämällä muun muassa tykistöä työläiskapinallisten barrikadeja vastaan, ja sai siten lempinimen ”kesäkuun teurastaja”. Noin 1 500 kapinallista kuoli ja 12 000 vangittiin. Kansalliskokous nimesi Cavaignacin 28. kesäkuuta toistaiseksi ylimmän toimeenpanovallan käyttäjäksi.
Cavaignac oli joulukuussa 1848 ehdolla toisen tasavallan ensimmäisissä presidentinvaaleissa, mutta hävisi selvin luvuin Louis-Napoleon Bonapartelle. Cavaignac sai vaalissa 1 469 156 ääntä ja Bonaparte 5 572 834. Cavaignac luovutti ylimmän toimeenpanovallan presidentinvirkaan astuneelle Bonapartelle 20. joulukuuta 1848, ja jatkoi sen jälkeen kansalliskokouksen jäsenenä.
Cavaignac oli yksi Louis-Napoleon Bonaparten vastaisen tasavaltalaisen opposition johtajista, ja hänet vangittiin lyhyeksi aikaa joulukuun 1851 vallankaappauksen yhteydessä. Pian tämän jälkeen presidentti Bonaparte julistautui keisariksi nimellä Napoleon III, jolloin Cavaignac vetäytyi politiikasta. Hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen eli lainsäätäjäkuntaan vuosina 1852 ja 1857, mutta hän ei ottanut paikkaa vastaan kummallakaan kertaa, sillä hän kieltäytyi vannomasta uskollisuudenvalaa keisarille. Hän kuoli pian jälkimmäisen vaalin jälkeen.
Louis Cavaignacin poika Jacques Marie Eugène Godefroy Cavaignac oli tunnettu poliitikko kolmannen tasavallan aikana.
Jotain suurempaa

”Jotain suurempaa” on Irinan toinen Askeleita -studioalbumilta julkaistu single. Single julkaistiin 22. helmikuuta 2013. Kappaleen on säveltänyt Toni Wirtanen ja se on yksi "Askeleita" -albumin kappaleista, jota Irina itse ei ole ollut tekemässä.
Toisin kuin Irinan edellinen single, ”Koko kuva”, tämä single ei ole toistaiseksi saavuttanut yhtä suurta menestystä, sillä julkaisunsa jälkeen se ei ole noussut single- tai latauslistalle. ”Jotain suurempaa” on kuitenkin ollut radioiden yhdeksänneksi soitetuin kappale.
Prinsessoja ja astronautteja

”Prinsessoja ja astronautteja” on Sannin ensimmäinen singlejulkaisu hänen vuonna 2013 julkaistulta debyyttialbumiltaan "Sotke mut". Kappale sai radioensisoittonsa YleX:n "Uuden musiikin aamuvuorossa" 4. huhtikuuta 2013 kun toimittaja Tytti Shemeikka soitti sen ohjelmassa. Virallisesti single julkaistiin 5. huhtikuuta. Henri "Hank Solo" Salosen tuottaman kappaleen on säveltänyt Salosen lisäksi Sanni itse ja sanoittanut yksin Sanni.
Lontoossa kuvattu musiikkivideo julkaistiin samanaikaisesti ensisoiton kanssa. Videon on ohjannut Sami Joensuu.
Carl-Eric Olin

Carl-Eric Olin (15. kesäkuuta 1902 Pori – 4. maaliskuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja toimittaja. Hän oli opettajana Handelshögskolan vid Åbo Akademissa 1928–1938 ja samalla vuoteen 1933 hän oli Åbo Underrättelserin taloustoimittaja ja sitten päätoimittaja ja oli Åbo Tidnings och Tryckerin toimitusjohtaja. Hän väitteli tohtoriksi 1933. Suomen Teollisuusliiton apulaisjohtaja hän oli 1938–1942, Helsingin Osakepankin (HOP) pääjohtaja hän oli 1944–1946 ja uudelleen vuodesta 1962. Suomen Teollisuusliittoon hän palasi toimitusjohtajaksi vuosiksi 1946–1962. Kauppatieteen kunniatohtorin arvon hän sai 1953. 
Hänen puolisonsa oli vuodesta 1928 Agneta Olin (1905–1979), joka oli vuosina 1948–1962 Svenska kvinnoförbundetin puheenjohtaja ja 1964–1975 Finlands svenska marthaförbundin puheenjohtaja.
Being Julia

Being Julia ("Being Julia") on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut unkarilaisen István Szabón ohjaama elokuva. Elokuvan pääosia esittävät Annette Bening ja Jeremy Irons. Käsikirjoituksen laati Ronald Harwood vuonna 1937 julkaistun W. Somerset Maughamin romaanin "Näyttelijätär" pohjalta. Musiikin elokuvaan sävelsi Mychael Danna.
Tarina.
Vuoden 1938 Lontoossa kuuluisa näyttelijä Julia Lambert ja hänen managerimiehensä Michael Gosselyn elävät vapaassa avioliitossa. Julia tapaa Tom Fennelin, itseään puolta nuoremman kunnianhimoisen miehen ja rakastuu häneen lyhyen suhteen jälkeen. Tom kuitenkin valloittaa pian nuoren aloittelevan näyttelijän Avice Chrichtonin ja yrittää suostutella tälle roolin Julian uudessa näytelmässä. Julia matkustaa ulkomaille äitinsä luo, ja palatessaan hänellä on valmiina tehokkaan tuntuinen kostosuunnitelma…
Jules Grévy

Jules Grévy (15. elokuuta 1807 Mont-sous-Vaudrey – 19. syyskuuta 1891 Mont-sous-Vaudrey) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan presidenttinä vuosina 1879–1887. Hänen presidenttikautensa on katsottu vakiinnuttaneen kolmannen tasavallan valtiomuodon.
Grévy oli koulutukseltaan lakimies ja toimi vuodesta 1837 asianajajana Pariisissa. Vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen jälkeen hänet valittiin kotiseutunsa edustajana Ranskan perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen, jossa hän liittyi tasavaltalaiseen vasemmistoon. Louis-Napoleon Bonaparten valtaannousua ennakoiden hän kannatti toimeenpanovallan jättämistä heikoksi. Toisen keisarikunnan aikana 1851–1868 Grévy työskenteli yksityisenä asianajajana ja oli mukana tasavaltalaisten poliittisissa piireissä. Vuonna 1868 hänestä tuli Pariisin asianajajakunnan puheenjohtaja ("bâtonnier"). Hänet valittiin samana vuonna täytevaalissa parlamentin alempaan kamariin eli lainsäätäjäkuntaan Juran edustajana ja hän uusi paikkansa seuraavan vuoden tavallisissa vaaleissa. Grévy kohosi lainsäätäjäkunnassa nopeasti liberaalin opposition johtohahmoksi. Hän arvosteli voimakkaasti keisari Napoleon III:n uutta perustuslakihanketta, joka hänen mielestään vain vahvisti monarkiaa. Hän äänesti myös sodanjulistusta vastaan heinäkuussa 1870.
Kolmannen tasavallan perustamisen jälkeen Grévy valittiin kansalliskokoukseen Bordeaux’n edustajana ja hän toimi vuosina 1871–1873 sen ensimmäisenä puhemiehenä. Hän joutui väistymään monarkistien vahvistettua asemiaan. Uuden perustuslain astuttua voimaan Grévy toimi 1876–1879 edustajainkamarin puhemiehenä. Marsalkka MacMahonin erottua presidentin virasta tammikuussa 1879 Grévy valittiin 30. tammikuuta hänen seuraajakseen, vastaehdokkaanaan Léon Gambetta. Grévy sai vaalissa selvän enemmistön äänistä. Presidenttinä hän pyrki aiemmalle linjalleen uskollisesti rajoittamaan vallankäyttöään ja jättämään parlamentille mahdollisimman paljon valtaa. Ulkopolitiikassa hän oli maltillinen ja harkitseva. Grévy valittiin vuonna 1885 toiselle kaudelle, mutta hän joutui eroamaan kaksi vuotta myöhemmin skandaalin seurauksena, kun paljastui että hänen vävynsä Daniel Wilson oli kaupitellut kunnialegioonan ansiomerkkejä. Grévy itse ei tosin ollut osallisena paheksuntaa herättäneeseen toimintaan. Kun Wilson-skandaali johti Maurice Rouvierin hallituksen kaatumiseen eikä uutta saatu muodostettua tilalle, Grévy suostui lopulta eroamaan presidentin tehtävistä 2. joulukuuta 1887. Hän vetäytyi sen jälkeen julkisesta elämästä, mutta julkaisi vielä seuraavana vuonna puhekokoelman "Discours politiques et judiciaires".
Jules Grévyn veli Albret Grévy oli vuosina 1879–1881 Algerian kenraalikuvernööri.
Grévyn mukaan on nimetty eläinlaji grevynseepra ("Equus grevyi").
Helsinki (täsmennyssivu)

Helsinki voi tarkoittaa seuraavia asioita Suomessa:
Nimeen "Helsinki" liittyvät asiat:
Yasuo Kobayashi

Yasuo Kobayashi (, s. 20. syyskuuta 1936) on japanilainen aikido-sensei. Hänellä on 8. danin arvo Aikikai-aikidossa.
Kobayashi on syntyisin Tokiosta, jossa hän pääsi vuonna 1954 Morihei Ueshiban kotioppilaaksi eli "uchi-deshiksi" Aikikai Hombu dojolle. Vuonna 1969 Kobayashi perusti oman dojonsa Kodairaan. Kobayashi alkoi myös opettaa Saitaman yliopistossa, Meiji-yliopistossa ja Tokion kauppatieteellisessä yliopistossa.
Kobayashi on säännöllisesti kutsuttu opettamaan leireille Taiwaniin, Suomeen, Saksaan, Ruotsiin, Britanniaan, Kanadaan, Brasiliaan ja Yhdysvaltoihin. 
Kobayashilla on oma organisaationsa "Aikido Kobayashi Dojo", johon kuului vuonna 2003 noin 120 ryhmää ympäri maapalloa. Kobayashi pitää yhä dojoa Tokiossa, Kodairassa.
Suomeen Kobayashi saapui ensimmäisen kerran vuonna 1977. Kobayashi mahdollisti, Kazuo Igarashi -sensein suosituksesta, Petteri Sileniukselle stipendin kahden kuukauden "uchi-deshi"-opiskeluun dojollaan.
Rumšiškės

Rumšiškės on kauppala keskisessä Liettuassa, Kaišiadorysin kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Kaunasin tekoaltaan rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 1 833 asukasta. Rumšiškėsin etäisyys Kaunasista on noin 20 km itään päin. Kauppalassa sijaitsee kotiseutumuseo.
Tänään se alkaa

Tänään se alkaa ("Ça commence aujourd’hui") on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut Bertrand Tavernier’n ohjaama ranskalainen draamaelokuva.
Juoni.
Daniel on lastentarhan johtaja pienessä ranskalaisessa hiilikaivoskaupungissa, jonka kaivokset on suljettu ja asukkaat kärsivät. Daniel yrittää taistella lasten hyvinvoinnin puolesta poliitikkojen tiukentuvia budjetteja ja byrokratiaa vastaan. Danielin suhteet omiin vanhempiinsa tai kihlattuunsa Valeriaan ja tämän poikaan eivät nekään ole kovin hyvällä tolalla.
Vastaanotto.
"Tänään se alkaa" voitti kunniamaininnan 49. Berliinin elokuvajuhlilla.
Pravieniškės II

Pravieniškės II (tai Pravieniškės 2) on kylä Kaišiadorysin kunnallispiirissä, Kaunasin läänissä, keskisessä Liettuassa. Vuonna 2001 kylässä asui 2 672 asukasta.
Josvainiai

Josvainiai on kauppala keskisessä Liettuassa, Kėdainiain kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Šušvė-joen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 1 545 asukasta. Josvainiain etäisyys Kėdainiaista on noin 10 km lounaaseen päin.
Dumari ja Spuget (albumi)

Dumari ja Spuget on Tuomari Nurmion 19. huhtikuuta 2013 julkaistu samannimisen kokoonpanon mukaan nimetty albumi. Ensimmäinen single, Pelastusarmeijan tytöstä kertova "Sniidu friidu", julkaistiin perjantaina 15. maaliskuuta.
Albumin sanoitukset ovat stadin slangia ja tästä aiheesta Nurmio on kertonut näin:
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Tuomari Nurmio.
Šėta

Šėta on kauppala keskisessä Liettuassa, Kėdainiain kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Šušvėjoen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 1 025 asukasta.
Krakės

Krakės on kauppala keskisessä Liettuassa, Kėdainiain kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Šušvėjoen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 991 asukasta.
Akademija (Kėdainiai)

Akademija on kauppala keskisessä Liettuassa, Kėdainiain kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Šušvėjoen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 873 asukasta. Kauppalassa sijaitsee maatalousinstituutti.
Oona Castilla Chaplin

Oona Castilla Chaplin (s. 1986) on espanjalainen näyttelijä.
Oona Chaplinin vanhemmat ovat näyttelijä Geraldine Chaplin ja chileläinen elokuvaaja Patricio Castilla. Hän on Charlie Chaplinin tyttärentytär. Hän on saanut nimensä isoäitinsä Oona Chaplinin mukaan. Hän syntyi Madridissa, jonne hänen äitinsä oli asettunut 1960-luvun puolivälissä ja eli pääosan lapsuudestaan Espanjassa ja Sveitsissä, mutta vietti aikaa myös Kuubassa ja maailmalla äitinsä elokuvien kuvauspaikoilla. Chaplin puhuu espanjaa, ranskaa ja englantia.
15-vuotiaana Chaplin aloitti opinnot Gordonstounin sisäoppilaitoksessa Skotlannissa. Siellä hän kiinnostui näyttelemisestä ja haki koulun jälkeen Royal Academy of Dramatic Artiin, jonne hänet hyväksyttiin. Hän valmistui RADA:sta vuonna 2007.
Chaplin pyrki ”Bond-tytöksi” vuoden 2008 elokuvaan "007 Quantum of Solace", mutta osan sai hänen ystävänsä ja koulutoverinsa Gemma Arterton. Chaplinkin sai elokuvasta silti pikkuruisen roolin. Vuonna 2010 Chaplin esiintyi brasilialaisena häkkitanssijana tilannekomediassa "Married Single Other", ja seuraavana vuonna hän sai roolin televisiosarjasta "The Hour" yhden päähenkilöistä vaimona. Vuosina 2012–2013 hän esiintyi Talisana HBO:n fantasiasarjassa "Game of Thrones".
Balbieriškis

Balbieriškis on kauppala Etelä-Liettuassa Prienain kunnallispiirissä Kaunasin läänissä Niemenjoen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 1 180 asukasta. Balbieriškis sai vuonna 1530 kaupunginoikeudet, vaikka nykyään se onkin kunnallishallinnollisesti kauppala.
Veiveriai

Veiveriai on kauppala eteläisessä Liettuassa, Prienain kunnallispiirissa, Kaunasin läänissä Niemen-joen rannalla. Vuonna 2001 kauppalassa asui 1 100 asukasta. Veivierain etäisyys Kaunasista on noin 18 kilometriä lounaaseen päin. Veiveriai mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä vuonna 1744.
Filmfare Awards South 2005

Filmfare Awards South 2005 oli vuonna 2006 Chennaissa pidetty tilaisuus, jossa palkittiin vuoden 2005 parhaat eteläintialaiset elokuvat. Se oli 53:s Filmfare Awards South -tilaisuus. Palkinnot jaettiin kieliryhmittäin erikseen kannadan-, malajalamin-, tamilin- ja telugunkielisille elokuville ja niiden tekijöille.
Top Hat, White Tie &amp; Tails

Top Hat, White Tie &amp; Tails on kahden albumin kokoelma englantilaisen Pasadena Roof Orchestran tuotannosta vuosilta 1974–1977.
Levy-yhtiö on Pickwick International ja levymerkki Ditto. C-kasetteja on valmistettu Länsi-Saksassa. Julkaisuvuotta ei ole mainittu. 
Kappaleet.
Levy 1.
Kappaleet julkaissut levy-yhtiö on Transatlantic Records. Aloitus- ja päätöskappaleet ovat livetaltiointeja.
Bye Bye Blackbird (Henderson – Dixon) 1976
Pasadena Roof Orchestra

The Pasadena Roof Orchestra (lyh. PRO) on englantilainen yhtye, joka on erikoistunut 1920- ja 1930-lukujen jazz- ja swing-musiikkityyleihin, vaikkakin heidän koko ohjelmistonsa on huomattavasti laajempi. Orkesteri on toiminut vuodesta 1969 lähtien, mutta kokoonpano on vaihtunut usein. Se on saavuttanut suosiota Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolella, etenkin Saksassa.
Lyhyt historia.
The Pasadena Roof Orchestran perusti marraskuussa 1969 John Arthy, joka leipurin työnsä ohessa toimi BBC:n sessiobasistina. Arthy sai haltuunsa eräällä ullakolla säilytetyn varaston musiikkisovituksia, jotka olivat peräisin 1920-luvulta, ja tämän löydön vahvistamana hän päätti koota oman yhtyeen. Yhtyeen nimeämistä inspiroi Harry Warrenin kappale "(Home in) Pasadena". Tuohon aikaan oli menossa huomattava 1920-luvun musiikin elvytysliike (tunnetaan nimellä Trad/Rad-liike; eräs kilpailevista yhtyeistä oli The Temperance Seven). Arthy lähti uuden yhtyeensä kanssa musiikillisesti eri suuntaan kuin suurin osa elvyttäjistä: vähemmän huumoria ja enemmän vakavampaa, antaumuksellista musiikin tulkintaa.
Orkesterin ensimmäinen laulusolisti oli John "Pazz" Parry, Arthyn vanha ystävä (kaksikko oli ollut yhtyeessä The Water Rats Jazz Band). Arthyn toimiessa orkesterinjohtajana ja soittaessa myös kontrabassoa ja sousafonia PRO tuli pian suosituksi.
Orkesteri alkoi toimia ammattimaisesti vuonna 1975. Heidän ensimmäinen LP-levynsä äänitettiin syksyllä 1974 ja esiteltiin seuraavana keväänä Cannesissa Midem-musiikkimessuilla. Orkesterin seuraava toimi oli kiertue Länsi-Saksassa (jossa em. elvytysliike oli hyvin suosittu) saman vuoden syksyllä.
Orkesteri oli esiintymismatkalla Yhdysvalloissa vuosina 1993 ja 2001 (heidän 25-vuotisjuhla-albuminsa kannessa on valokuva yhtyeestä Kalifornian Pasadenassa Ambassador Theatren edessä). He ovat työskennelleet sellaisten tunnettujen musiikintekijöiden kuin Robbie Williams (vuonna 2005) ja Bryan Ferry (vuonna 2000) kanssa.
John Arthy vetäytyi syrjään vuonna 1997, mutta yhtye jatkaa edelleen kiertuetoimintaa ja levyttämistä orkesterinjohtaja ja laulaja Duncan Gallowayn johdolla. Vuonna 2009 orkesteri oli kiertueella Isossa-Britanniassa ja Saksassa.
DVD-julkaisut.
Vuonna 2003 Pasadena Roof Orchestra (vierailijoineen) julkaisi DVD:n 30-vuotisjuhlakonsertistaan Regent's Parkissa, Lontoossa. Tallenne on saatavana vain DVD2-formaattina.
Tämä DVD oli lajissaan ensimmäinen sellainen kaksipuolinen DVD-julkaisu, jonka toinen puoli on toteutettu nykyaikaisena värikuvana ja digitaalisena stereoäänityksenä ja kääntöpuoli vanhahtavana seepiavärisenä sekä autenttisena gramofonityylisenä monofonisena äänityksenä.
Elokuussa 2005 ilmestyi toinen DVD, "Dance the Night Away", mutta vain DVD1-formaattina. Tällä tallenteella ei ollut orkesterin hyväksyntää ja se on äänitetty vuoden 1979 saksalaisesta tv-showsta.
Latvuskerttuli

Latvuskerttuli ("Setophaga cerulea") on kerttulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Latvuskerttuleita pesii Kanadan kaakkoisosissa ja Yhdysvaltain itäosissa. Laji on muuttolintu ja talvehtii Etelä-Amerikan pohjois- ja luoteisosissa. Laji on tavattu kerran Islannissa lokakuussa 1997.
Laji on aiemmin vähentynyt nopeasti, mutta vuonna 2019 raportointiin, että väheneminen on selvästi hidastunut. Laji luokiteltiin aiemmin vaarantuneeksi, mutta vuoden 2019 listauksessa se oli silmelläpidettävä. Latvuskerttuli keskeisin uhka on pesimä- ja talvehtimisalueiden elinympäristöjen tuhoutuminen ja pirstoutuminen.
Elinympäristö.
Latvuskerttuli pesii vanhoissa, lehtensä pudottavissa metsissä, usein soiden läheisyydessä. Laji suosii tiheälatvuksisia ja suuripuisia metsiä. Talvehtimispaikoilla latvuskerttuli elää vuoristometsissä, pääosin 1000–2000 metrin korkeudella. Perinteiset, varjoisat kahviplantaasit ovat lajin tärkeitä talvehtimispaikkoja.
Lisääntyminen.
Latvuskerttuli tekee pesänsä puun oksalle. Pesiminen tapahtuu touko-kesäkuussa.
Rayman Legends

Rayman Legends on Ubisoft Montpellier’n kehittämä ja Ubisoftin julkaisema "Rayman"-pelisarjaan kuuluva tasohyppelypeli. Peli julkaistiin elokuussa 2013 PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, Wii U:lle ja PlayStation Vitalle, sekä myöhemmin myös PlayStation 4:lle, Xbox Onelle ja Nintendo Switchille. Peli on myös käännetty suomeksi. GameReactor antoi pelille arvosanan 8 kehuen pelin pelattavuutta ja kritisoiden pelin samankaltaisuutta edeltäjäänsä.
"Legends" on pelisarjan viides osa ja jatkoa vuonna 2011 julkaistulle "Rayman Originsille". Se on myös eniten myynyt "Rayman-"videopeli myyden 4,48 miljoonaa kappaletta vuoteen 2019 mennessä. Peli paljastui vuotaneen trailerin kautta, joka ilmestyi internetiin 27. huhtikuuta 2012. Peli oli alun perin tarkoitus julkaista vain Wii U:lle, mutta ZombiUn heikon menestyksen takia Ubisoft päätti julkaista sen myös muille alustoille. 
Pelaaminen.
Peli sisältää kuusi erillistä maailmaa , jotka avataan ensimmäistä lukuunottamatta pelastamalla Teensyt-olentoja, joita on erilisissä kentissä yleensä kymmenen kappaletta sisältäen kuninkaan ja kuningattaren. Kun pelaaja pelastaa Teensyt-olentoja, pelaajalle avautuu uusia kenttiä sekä pelaaja saa Lums-nimistä valuuttaa. Lums:ja voi saada myöskin pelissä raaputettavista arvoista. Useimmat kentät sisältävät yli 700 Lums:a.
Juoni.
Haavemanner (engl. The Glade of Dreams) on pulassa taas! Satavuotisten nokosten aikana painajaisolennot moninkertaistuivat, levisivät ja loivat entistäkin kauheampia uusia hirviöitä. Nämä olennot ovat kuin suoraan legendoista: lohikäärmeitä, jättiläissammakoita, merihirviöitä ja jopa pahoja vapaapainijoita. Ne loivat uusia maailmoja Haavemantereen sisälle ja loivat kaaosta vangiten kaikki Teensyt (engl. Teensies). Murfyn avustamana Rayman ja Globox heräävät taistelemaan näitä painajaisolentoja vastaan ja pelastamaan Teensyt. Herättyään he huomaavat, että heidän vanha ystävänsä Kuplahaaveilija (engl. Bubble Dreamer) on täyttänyt kotinsa maagisilla maalauksilla, joista näkee minkälaisia maailmoja painajaisoliot ovat luoneet. Todellisuudessa jokainen maalaus on portti näihin maailmoihin, joten sankarit hyppäävät niihin ja seikkailu voi alkaa. Heidän täytyy juosta, hyppiä ja taistella tiensä läpi näiden maailmojen pelastaakseen päivän, löytääkseen uusia ystäviä ja selvittääkseen jokaisen legendaarisen maalauksen salaisuudet.
Matti Nurmia

Matti Juhani Nurmia (26. elokuuta 1930 Rauma – 7. joulukuuta 2022 Jyväskylä) oli suomalainen fyysikko, professori ja keksijä. Fyysikkona hän erikoistui kokeelliseen ydinfysiikkaan.
Akateeminen ura.
Matti Nurmia väitteli tohtoriksi fysiikan alalta Helsingin yliopistossa vuonna 1956. Väitöstutkimuksessa mitattiin lämpöä, kun muodostui tietty kiderakenne (tutkimuksessa tarkasteltavana oli korkeissa lämpötiloissa syntyvä TICI- ja TIBr-yhdisteiden muodostama kiteinen seos). Menetelmänä Nurmia sovelsi differentiaalista kalorimetriaa. Se on eräs termoanalyyttinen menetelmä, jolla voidaan tutkia reaktioiden lämpömäärää ja lämpömäärän muutosta.
Nurmia aloitti varsinaisesti tieteellisen uransa toimiessaan vuosina 1959–1967 fysiikan apulaisprofessorina Helsingin yliopistossa. Sen ohella hän oli 1962–1963 tutkijana Yhdysvalloissa Oklahoma State Universityssa Lisäksi hän oli Helsingin yliopiston fysiikan dosentti 1968–1975.
Vuosina 1968–1998 Nurmia työskenteli Kalifornian yliopiston Lawrence Berkeley National Laboratoryssa. Siellä hän oli mukana työryhmässä, joka löysi useita uusia alkuaineita. Ryhmä tutki kemisti Albert Ghiorson johdolla siirtymämetalleihin kuuluvan harvinaisen ruteniumin ja keinotekoisen dubniumin ominaisuuksia. Näihin tutkimuksiin osallistui myös suomalainen fyysikko Kari Eskola.
Nurmia jäi virallisesti eläkkeelle Jyväskylän yliopistosta vuonna 1992. Vielä vuonna 1995 hänet kuitenkin kutsuttiin määräaikaiseen puolen vuoden professuuriin Jyväskylän yliopiston kemian laitokselle. Professuuri oli yliopiston ja Teknologiakeskuksen yhteisrahoituksena toteutettu hanke. Nurmia oli myös useiden vuosien ajan erikoistutkijana ja vierailevana professorina Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksella. Vuosina 2011–2012 hän oli Jyväskylän yliopistossa erikoistutkijana kemian laitoksella. Sittemmin hän vielä jatkoi tutkimustyötä kemian laitoksella emerituksena.
Jyväskylän vuosinaan Nurmia oli mukana ainakin yhdessä fysiikan tutkimuksessa, joka käsitteli titaani-ionien tuottamista ionilähdettä käyttäen.
Keksinnöt ja yritystoiminta.
Fyysikkona Nurmia erikoistui kokeellisen ydinfysiikan tutkimukseen. Tieteellisen uran jälkeen hän meritoitui keksijänä. Nurmia esimerkiksi kehitti menetelmän hiilidioksidin neutraloimiseksi maasälvän avulla. Tästä vuoden 2011 ympäristöteosta hän sai Energiateollisuuden Kestävän kehityksen foorumin kunniakirjan. Kehittämiään keksintöjä hallinnoimaan hän vuonna 2004 perusti yrityksen Cuycha Innovation Oy, jonka toimitusjohtaja on vuodesta 2010 ollut hänen poikansa Ilkka Nurmia. Teknologian kokeilu Botswanassa päättyi tuloksettomana vuonna 2015, kun suunnitellun neutralointilaitoksen rakentaminen peruuntui .
Nurmia myös kehitteli vuonna 2011 pystyakselista tuuliturbiinia. Tekniikkaa hyödyntävä koevoimala suunniteltiin pystytettäväksi vuoden 2012 aikana. 
Julkaisuja.
Nurmia julkaisi joitakin teoksia tieteellisistä aiheista (lähinnä fysiikan alalta) sekä tieteellisiä tutkimusartikkeleita.
Jet Lag (elokuva)

Jet Lag ("Décalage horaire") on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut Danièle Thompsonin ohjaama ja yhdessä poikansa Cristophen kanssa käsikirjoittama ranskalais-brittiläinen romanttinen komediaelokuva, jonka pääosia esittävät Juliette Binoche ja Jean Reno.
Juoni.
Pariisin Roissyn lentoasemalla ranskalainen kosmetologi Rose (Binoche) on matkalla kohti uutta työpaikkaansa Meksikossa, kun hän törmää ranskalaiseen, Yhdysvalloissa asuvaan kokkimieheen (Reno) joka on myöhässä lennoltaan Saksaan. Lakot, huono sää ja silkka sattuma pakottavat heidät jakamaan saman huoneen lentoaseman läheisessä Hilton-hotellissa. Alun ärtymys ja vihamielisyys vaihtuvat romanttiseksi kiintymykseksi ja keskinäiseksi elämän pohdinnaksi.
Manne Nurmia

Veli Manne Nurmia, vuoteen 1936 Norlund (9. helmikuuta 1905 Rauma – 1. joulukuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kemisti, joka toimi Oy Alkoholiliike Ab:n pääjohtajana vuosina 1969–1971. 
Nurmian vanhemmat olivat merikapteeni, konsuli Johan Konstantin Nordlund ja Ida Augusta Ramstedt ja puoliso vuodesta 1929 voimistelunopettaja Elli Zaida Aleksandra Söderman. Ylioppilaaksi Nurmia tuli vuonna 1922. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1926 ja lisensiaatiksi 1936 ja hän väitteli filosofian tohtoriksi 1937 sokerikemian alalta.
Nurmia toimi Mäntän työväenopiston johtajana 1929–1931, biokemiallisen tutkimuslaitoksen assistenttina ja yliassistenttina 1931–1937, Alkon kemistinä 1937–1938 ja osastopäällikkönä 1939–1952. Hän oli Alkon apulaisjohtaja 1952–1954, kaupallinen johtaja vuodesta 1954, johtokunnan jäsen vuodesta 1956, pääjohtajan varamies vuodesta 1959 ja pääjohtaja 1969–1971. Hän oli myös Yhtyneiden Ravintoloiden johtokunnan puheenjohtaja. Lisäksi hän oli "Suomen Kemistilehden" päätoimittaja 1938–1943.
Helmikuussa 1967 Nurmia kommentoi alkoholiriippuvuutta sanoen: "muutoin olen sitä mieltä, että kun rappioalkoholistit haluavat juoda itsensä tentulla kuoliaiksi, niin miksei heidän anneta tehdä sitä? Se olisi ainoa palvelu, minkä he voisivat tehdä yhteiskunnalle." Lausunnosta tehtiin eduskuntakysely.
Kander

Kander on joki Keski-Sveitsissä. Joen pituus on 45,8 km. Se saa alkunsa Bernin Alpeilta, Tschingelhornin länsipuolelta, Kanderfirnjäätiköltä, Kanderstegin itäpuolelta. Joki laskee Thuninjärveen. Vesistössä on kaksi järveä, Daubensee ja Oeschinensee. Simme on lähes pääuoman kokoinen sivujoki, joka laskee Kanderiin sen loppumetreillä Spiezissä.
Vesivoima.
Vesistössä ei ole patoaltaita. Kanderissa ja sen yläjuoksun sivujoissa on yhteensä kuusi vesivoimalaitosta:
Virtaama.
Kanderin virtaama vaihtelee vuosien 1981–2008 tietojen perusteella vuosittain jonkin verran: joen vuotuinen keskivirtaama alajuoksulla Hondrichissa - ennen Simmen yhdistymistä Kanderiin - on ollut 21 m³/s. Suurin keskivirtaama oli vuonna 1999 (26 m³/s) ja pienin keskivirtaama vuonna 1996 (16 m³/s). Päivittäinen vaihtelu on suurempaa: suurin vuorokausikeskivirtaama on mitattu vuoden 2005 elokuussa (273 m³/s) ja pienin vuoden 2006 helmikuussa (3,4 m³/s).
Oikaisu.
Kander laskee nykyään Thuninjärveen Spiezissä. Alun perin joki laski Aareen viitisen kilometriä pohjoisempana, Thunissa. Oikaisu tehtiin vuosina 1711–1713, kun harjun läpi tehtiin 250 metriä pitkä uoma tulvien estämiseksi alajuoksulla.
Keplo Leutokalma

Keplo Leutokalma ("Skulduggery Pleasant: Scepter of the Ancients") on irlantilaisen kirjailijan Derek Landyn kirjoittama viisitoistaosainen nuortenkirjasarja. "Keplo Leutokalmasta" on suomennettu viisi osaa. Suomessa kirjasarjan kustannusyhtiönä on Tammi. "Keplo Leutokalmat" on suomentanut Helene Bützow. Kirjojen kannet on piirtänyt Tom Percival.
Kirjasarjan ensimmäinen osa "Keplo Leutokalma" (engl. "Skulduggery Pleasant") ilmestyi alkuperäiskielellä vuonna 2007 ja sen viimeinen osa "Until The End" vuonna 2020. Sarjaan kuuluu myös erikoiskirjoja, esimerkiksi "Maleficent Seven".
Teosten sisältö.
Juoni.
Yhdeksänosaisessa sarjassa seikkailevat Valkyria Salama ja luurankoetsivä Keplo Leutokalma. Ensimmäisessä kirjassa Valkyria Salama oppii tuntemaan magian, sen harjoittajat ja sen vaarat. Alussa pidetään Stephanien sedän Gordon Edgleyn hautajaiset ja hän yöpyy seuraavan yön edesmenneen setänsä talossa. Sinne hyökätään ja Keplo Leutokalma pelastaa hänet. Stephanie lähtee Keplon mukaan pysäyttämään Serpinen ja vaihtaa nimensä Valkyria Salamaksi. Valkyria ehtii nähdä tosinimensä taistelussa Serpineä vastaan mutta unohtaa sen.
Toisessa kirjassa Vanhimpien neuvoston johdossa on uusi suurmaagi, Thurid Guild. Paroni Kauna apureineen jahtaa Keplo Leutokalmaa ja Valkyriaa. Tilanne kehittyy kiperäksi mutta Valkyria saa apua Kaiku-Gordonilta, johon Gordon oli nukkuessaan siirtänyt ajatuksensa, tunteensa ja kokemuksensa. Jylypoukamassa, maagien kaupungissa, synkässä pikku paikassa, jossa vierasta katsotaan karsaasti, alkaa taistelu pahiksia vastaan. Keplolla ja Valkyrialla on vastassaan Kauna, Piina, Hemo Globiini ja ikiaikainen Groteski. Keplo ja Valkyria voittavat, mutta Groteskin kuolinhuuto on kutsu pahoille jumalille, jotka täten saivat selville, missä tämä maailma sijaitsee. Kasvottomien kannattajat yrittävät saada pahat jumalat takaisin maailmaansa, josta Muinaiset heidät karkottivat jo kertaalleen.
Kirjassa Jäänteiset maailmaan pääsee valloilleen "jäänteisiä," jotka valtaavat ihmisten mielen. Ne kapuavat ihmisen kurkusta alas, eikä kukaan mahda niille mitään. Riivatuilla ihmisillä on mustia suonia, ja mustat huulet. Samaan aikaan ennustajat alkavat puhumaan Darquessesta, tulevasta suuresta uhasta. Tämä tulee tuhoamaan maailman, ellei jotain tehdä hänen estämisekseen. Valkyria muistaa nähneensä tosinimensä olevan Darquesse ja jäänteiset jahtaavat erityisesti häntä sen seikan vuoksi, koska haluavat Darquessen mukana tulevaa valtaa.
Miesten vuodenaika

Miesten vuodenaika ("Maussim al-riyal", "La saison des hommes") on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut Moufida Tlatliin ("Palatsin hiljaisuus") ohjaama ja yhdessä Nouri Bouzidin kanssa käsikirjoittama tunisialais-ranskalainen elokuva.
Juoni.
Etelätunisialaisella Djerban saarella nainen nimeltä Aicha alkaa kapinoida perinteitä vastaan. Saaren naiset tekevät mattoja ja käsitöitä vuoden ympäri samalla kun heidän miehensä oleskelevat pääkaupunki Tunisissa myymässä heidän kättensä töitä. Vain kuukaudeksi vuodessa miehet palaavat koteihinsa. Aicha alkaa kapinoida ja haluaa myös Tunisiin miehensä mukana.
Valkeat yöt (elokuva)

Valkeat yöt ("Le notti bianche") on Luchino Viscontin ohjaama italialais-ranskalainen vuoden 1957 elokuva, jonka juoni perustuu Fjodor Dostojevskin novelliin ”Valkeat yöt”. Sen pääosia esittävät Maria Schell ja Marcello Mastroianni, joka palkittiin roolistaan Nastro d’argentolla.
Tuotanto ja vastaanotto.
Käsikirjoittaja Suso Cecchi d’Amicon mukaan "Valkeiden öiden" taustalla oli kaksi tekijää. Visconti ja Cecchi d’Amico halusivat antaa näyttelijä Marcello Mastroiannille mahdollisuuden näyttää osaamistaan, sillä hän oli tehnyt aiemmin vain tietynlaisia luonnerooleja. Visconti taas halusi elokuvalla todistaa, että pystyi tekemään pienimuotoisen elokuvan kuluttamatta liikaa rahaa. Visconti ja Cecchi d’Amico suunnittelivat aluksi Giovanni Vergan novellin ”E andata cosi” filmaamista, mutta pelkäsivät sen joutuvat sensuurin kohteeksi. He päätyivät lopulta Dostojevskin novelliin ”Valkeat yöt”.
Koska Viscontilla ei ollut mahdollisuutta kuvata Leningradissa, hän sijoitti elokuvan Livornoon. Elokuvaa ei kuitenkaan kuvattu kaupungissa, vaan Cinecittàn studioilla, johon rakennettiin voimakkaasti tyylitelty malli Livornosta.
Visconti halusi päärooliin Maria Schellin, jonka maine oli selvässä nousussa ja joka sai tarjouksia sekä muualta Euroopasta että Hollywoodista. Schell tapasi Viscontin muutamia kertoja ja halusi tietää tarkasti Viscontin suunnitelmat. Lopulta Schell hyväksyi roolin, jos saisi toiseksi vastanäyttelijäkseen Jean Marais’n. Marais oli tuolloin uransa huipulla, ja Visconti epäili hänen kiinnostustaan sivurooliin. Marais ilmoitti kuitenkin, että Viscontin elokuvasta hänelle kelpaisi mikä tahansa rooli.
"Valkeat yöt" valmistui kahdeksassa viikossa, ja se sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla, missä se voitti Hopeisen leijonan. Pääosanesittäjä Marcello Mastroianni palkittiin 1958 parhaan miespääosan Nastro d’argentolla. Kriitikot suhtautuivat "Valkeisiin öihin" melko nuivasti, ja myöhemmin elokuva on nähty lähinnä viehättävänä välityönä. Kuitenkin sen ansiosta, että elokuva sai Hopeisen leijonan, Visconti pystyi hankkimaan rahoituksen seuraavaa elokuvaansa "Rocco ja hänen veljensä" varten.
Tyyli.
Vaikka usein sanotaan, että "Valkeiden öiden" myötä Visconti hylkäsi lopullisesti neorealistisen elokuvan, niin esimerkiksi elokuvahistorioitsija Geoffrey Nowell-Smithin mukaan vuonna 1957 ei ollut enää varsinaisesti olemassa neorealistista liikettä, jonka voisi hylätä.
Viscontin elokuva poikkeaa selvästi Dostojevskin alkuteoksesta. Tapahtumapaikka on käytännössä muuttunut kokonaan, sillä pohjoisen vaaleat kesäyöt ovat vaihtuneet Italian pimeisiin öihin, jossa valkoisuutta edustaa vain ikuinen sumu ja viimeisen yön lumisade. Elokuvan öinen maailma on hillitty, ja tapahtumat on tallennettu hyvin pitkin otoksin. Tarina on siirretty elokuvaan lähes sellaisenaan, Visconti on siirtänyt sen kuitenkin omaan aikaansa.