tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nokkahuilu

Nokkahuilu on puupuhallinsoitin, jossa soittaja puhaltaa erityiseen suukappaleeseen eli ”nokkaan”. Nokkahuiluja valmistetaan sekä puusta että muovista useita eri kokoja.
Historiaa.
Nokkahuilun syntyaikaa ei tiedetä, mutta se kehitettiin nykymuotoonsa 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa. Soitinta arvostettiin sen suloisen äänen vuoksi ja se nousi tärkeäksi renessanssin ja barokin aikana. Nokkahuilulle ovat säveltäneet muiden muassa Vivaldi, Händel, Telemann ja Bach. Esimerkiksi monet perinteisesti poikkihuilulla soitettavat Bachin sävellykset sävellettiin alun perin nokkahuilulle, huomattavimpana kaiketi neljäs Brandenburg-konsertto.
1800-luvun alkaessa nokkahuilu oli enää lähinnä harrastelijoiden soitin, eikä se enää kuulunut orkestereihin.
Nokkahuilut otettiin uudelleen käyttöön 1900-luvulla. Yhtenä tavoitteena oli vanhan musiikin esittäminen alkuperäisillä soittimillaan, mutta lisäksi havaittiin nokkahuilun soveltuvan hyvin musiikin opettamiseen. Nykyään nokkahuilua pidetään usein lasten soittimena, mutta maailmalla on useita ammattilaismuusikoita, jotka hyödyntävät nokkahuilua sen koko skaalalla.
Rakenne, toiminta ja ääni.
Soittimen nokkamainen suukappale ohjaa puhalletun ilman ääniaukossa olevaan terävään kulmaan. Äänen korkeutta säädetään peittämällä sormilla soittimen varressa olevia aukkoja. Jotkin äänet vaativat aukkojen osittaista peittämistä tietyllä tavalla. Jotta puinen nokkahuilu toimisi moitteettomasti, sitä pitää öljytä säännöllisesti. Nokkahuilun pitää antaa myös kuivua siihen soiton aikana kerääntyneestä kosteudesta.
Nokkahuiluja valmistetaan 22 eri kokoa, joista yleisimmin käytössä on neljä kokoa. Soitinta valmistetaan pääasiassa kahdella erilaisella sormituksella.
Nokkahuilun ääni on kirkas ja pehmeä, mikä johtuu osaksi yläsävelsarjojen heikkoudesta. Englannissa soitinta pidettiin aikanaan erityisen hyvänä lintujen äänten matkimiseen, ja sille onkin sävelletty erityisesti lintuja imitoivia kappaleita.
Palokka

Palokka on Jyväskylän 41. kaupunginosa. Laajemmin ymmärrettynä Palokka käsittää Palokan kaupunginosan lisäksi sen lähialueet Palokkajärven ja Alvajärven rannoilla nelostien molemmin puolin. Virallinen Palokaksi nimetty kaupunginosa koostuu ainoastaan Pappilanrinteen ja Ritoniemen alueista.
Aikaisemmin Palokka muodosti taajaman, mutta nykyisin se on osa Jyväskylän keskustaajamaa. Suur-Palokassa on yli 14 000 asukasta. Kaupungin tilastollisessa aluejaossa Palokka kuuluu Palokan-Puuppolan suuralueeseen.
Alueella toimii Palokka-Seura -niminen asukasyhdistys, joka ylläpitää myös paikallisportaalia. Palokassa ja sen ympäristössä on ilmestynyt paikallinen ilmaislehti "Palokka-lehti" vuodesta 2004 lähtien.
Palokassa on sekä omakotitaloasutusta että kerrostaloalueita. Palokassa sijaitsevat ostoskeskusalueet Palokankeskus ja Kirri. Palokan kirkko valmistui 1978 ja sitä laajennettiin 1999. Varsinaisen Palokan taajaman ulkopuolella maisemat ovat maaseutumaisia. 
Palokka-sana on peräisin kaskenpoltosta ja tulee "palokki"-sanasta. Palokilla tarkoitetaan kaskenpolton loppuvaihetta.
Urheilua ja musiikkia.
Palokan Pyry voitti lentopallon naisten Suomen-mestaruuden 1995 ja sai hopeaa 1996. Kaukalopallossa seura sai SM-hopeaa 1985 ja pronssia 1984. Lisäksi Palokassa toimii juniorijääkiekossa Jyvässeudun Kiekko ja juniorijalkapallossa Palokan Riento. 
Palokan koululla on myös järjestetty vuodesta 2004 lähtien bänditapahtuma, jossa on esiintynyt paikallisia yhtyeitä, kuten Home Junior, Excalion ja muita.
Palokan vanha tanssilava paloi 9. kesäkuuta 2014.
Tunnettuja palokkalaisia.
Tunnettuja entisiä palokkalaisia ovat Katri-Helena Kalaoja, Heidi Willman ja Sauli Lehtonen. Nykyisistä palokkalaisista tunnettuja on voimanostaja Tuomas Korkia-aho ja ralliautoilija Mikko Hirvonen sekä Home Junior. Myös jääkiekkoilijat Kalle Koskinen ja Veini Vehviläinen sekä JYPin entinen päävalmentaja Jyrki Aho ovat kotoisin Palokasta.
Vulgata

Vulgata on latinankielinen raamatunkäännös, joka valmistui vuonna 405. Nimi tulee sanoista "versio vulgata" eli ”yleinen versio”. Katolinen kirkko julisti Vulgatan viralliseksi raamatuntekstiksi Trenton kirkolliskokouksessa vuonna 1546.
Historia.
Termiä "vulgata" käytetään usein myös eräistä Aleksanteri Suurta käsittelevistä antiikin teoksista.
Lännen kirkossa syntyi 100-luvulta lähtien latinankielisiä raamatunkäännöksiä. Nämä käännökset syntyivät kreikankielisen "Septuagintan" pohjalta. Paavi Damasus I (noin 305–384) antoi Hieronymukselle (noin 347–420) tehtäväksi vakiinnuttaa latinankielinen tekstin. Hieronymus laati psalmien käännökset "Septuagintan" pohjalta. Myöhemmin hän vakuuttui varhaisemmista hepreankielisistä teksteistä ja aloitti uuden käännöstyön niiden pohjalta.
Käännös valmistui vuonna 405, mutta sen käyttö vakiintui vasta vuosisatoja myöhemmin. Katolinen kirkko julisti Vulgatan viralliseksi raamatuntekstiksi Trenton kirkolliskokouksessa vuonna 1546. "Vulgatan" vakiinnuttaminen oli vastine Martti Lutherin aloittamalle vaiheelle, jossa protestanttiset maat tuottivat omia kansankielisiä raamatunkäännöksiä. 
Tyyli.
Tyyliltään "Vulgata" ei ole taideproosaa, vaan oppimattomalle kansalle tarkoitettua tekstiä, myöhäistä ”arkilatinaa”, erotuksena klassisesta latinasta, jonka myös Hieronymus hyvin taisi. "Vulgata" suunniteltiin sekä täsmällisemmäksi että helpommin ymmärrettävämmäksi kuin aiemmat latinankieliset Raamatun käännökset. "Vulgatan" teksti oli usein lähellä alkukielen rakenteita, eli käännös oli tehty sanavastaavuuden periaatteella.
Esimerkki.
Esimerkki "Vulgatan" latinasta:
Ja sama suomeksi:
Barbapapa

Barbapapa on alkujaan Annette Tisonin ja Talus Taylorin luoma ranskalainen lastenkirjasarja, jonka pohjalta on Japanissa tehty myös kaksi piirrossarjaa. Nimi "Barbapapa" on peräisin ranskankielisestä makeishattaran nimestä. Sarjan hahmoja, barbapapoja, kutsutaan lyhyemmin barboiksi. Barbat ovat suurin piirtein päärynän muotoisia olentoja. Niiden varsinainen barbakikka on kuitenkin kyky muuntautua mihin tahansa muotoon. Kekseliäillä muodonmuutoksilla barbat ratkaisevat kohdalle sattuvat pulmat.
Barbaperheen vanhemmat ovat vaaleanpunainen Barbapapa ja musta Barbamama. Lapsia ovat punainen Barbapaavo, keltainen Barbapoju, sininen Barbapinko, vihreä Barbalala, violetti Barbapupu, oranssi Barbatipu sekä musta ja karvainen Barbapörrö. Kullakin barbalapsella on oma erikoisharrastuksensa, jotka tulevat tarinoissa aina omalla tavallaan esiin. Barbapaavo on kiinnostunut urheilusta ja erilaisista mysteereistä, Barbapoju eläimistä ja luonnosta, Barbapinko tieteestä, Barbalala musiikista, Barbatipu kirjallisuudesta, Barbapupu kauneudesta ja Barbapörrö on taidemaalari.
"Barbabapa"-nimistä televisiosarjaa esitettiin kolmessa erässä vuosina 1974–1980. Uudempi sarja "Barbapapa maailman ympäri" tehtiin vuonna 1999. Vanhempaa televisiosarjaa on näytetty useaan kertaan Suomenkin televisiossa "Pikku Kakkosessa" 1980-luvulta alkaen. Vuonna 2019 tv-ensiesityksensä sai ranskalaisen Normaal Animation -tuotantoyhtiön tekemä esikouluikäisille tarkoitettu "Barbapapa"-piirrossarja, jonka jakelusta vastaavat ranskalainen TF1-kanava ja kansainvälisesti toimiva Nick Jr.. Sarjakuvana "Barbapapa" ilmestyi "Kotiliedessä".
Suomenkieliset ääninäyttelijät.
Vuoden 1989 dubbaus.
Äänet: Golden Voice Oy
Vuoden 2019 dubbaus.
Rooleissa:
Viktor Tšernov

Viktor Mihailovitš Tšernov (; 1. joulukuuta 1873 Kamyšin – 15. huhtikuuta 1952 New York) oli yksi Venäjän sosialistivallankumouksellisen puolueen perustajista.
Tšernov opiskeli Moskovassa lakia, ja hänestä tuli laittoman opiskelijaliiton johtaja. Hänet pidätettiin, ja häntä pidettiin Pietari-Paavalin linnoituksessa Pietarissa. Vuonna 1899 Tšernov muutti Sveitsiin opiskelemaan Bernin yliopistossa.
Tšernov palasi Venäjälle vuonna 1901 ja oli perustamassa sosialistivallankumouksellista puoluetta. Hänestä tuli puolueen keskuskomitean jäsen, hän kirjoitti puolueen ohjelman ja oli sen julkaiseman "Revoljutsionnaja Rossija" -lehden toimittaja. Tšernov karkotettiin, hän palasi uudelleen Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen, mutta hänet karkotettiin uudelleen.
Ollessaan maanpaossa Sveitsissä ensimmäisen maailmansodan syttyessä Tšernov osallistui sosialistien Zimmerwaldin liikkeen konferenssiin 1915. Helmikuun 1917 vallankumouksen jälkeen hän palasi Venäjälle ja sai paikan Kerenskin hallituksessa maatalousministerinä toukokuussa 1917. Hallituksen ohjelmaan kuului kuitenkin sodan jatkaminen ja maan puolustaminen Saksaa vastaan. Tšernov erosi hallituksesta syyskuussa.
Tšernov toimi "Delo Naroda" -lehden toimittajana ja saavutti suosiota ajettuaan talonpoikien asemaa ja vastustettuaan puolueensa vasemmistosiipeä ja bolševikkeja. Hänet valittiin lokakuun vallankumouksen jälkeisissä vaaleissa 18. tammikuuta 1918 kokoontuneen perustuslakia säätävän kokouksen puhemieheksi, mutta bolševikit hajottivat kokouksen seuraavana päivänä.
Tšernov oli lyhyesti mukana Venäjän sisällissodan aikana Samarassa muodostetussa sosialistivallankumouksellisessa hallituksessa. Hän pakeni vuonna 1921 Pariisiin, jossa hän asui toisen maailmansodan syttymiseen asti. Sen jälkeen hän muutti Yhdysvaltoihin ja oli mukana kommunisminvastaisessa toiminnassa.
Jekaterina Breško-Breškovskaja

Jekaterina Konstantinovna Breško-Breškovskaja (; 1844–1934) oli venäläinen vallankumousjohtaja. Hänet tunnettiin lempinimellä "babuška" (isoäiti).
Breško-Breškovskaja oli syntyisin rikkaasta aatelisperheestä Vitebskin alueelta nykyisellä Valko-Venäjällä. Uskonnollinen vakaumus sai hänet kyseenalaistamaan maaorjuuden, ja hän teki avustustyötä talonpoikien joukossa 1860-luvulla. Breško-Breškovskaja oli 26-vuotias, kun hän vuonna 1871 lähti kotoa liittyäkseen anarkisti Mihail Bakuninin kannattajiin Kiovassa.
Hänet pidätettiin 1874 Pietarissa ja tuomittiin 1878 pakkotyöhön Siperiaan Venäjän vallankumousliikkeen ensimmäisessä suuressa oikeudenkäynnissä "193:n jutussa", jossa hänen ohellaan tuomittiin 192 muuta. 20 vuodeksi. Hänet armahdettiin 1896, ja sen jälkeen hän oli mukana perustamassa sosialistivallankumouksellisen ryhmää. Vuonna 1900 hän pakeni Sveitsiin ja oleskeli 1904–1905 Yhdysvalloissa, jossa hän piti puheita ja keräsi varoja puolueelle.
Breškovskaja palasi Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen. 
Hänet pidätettiin jälleen 1907 ja karkotettiin taas 1910 Siperiaan. Kerenskin hallitus vapautti hänet 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Hän sai paikan väliaikaishallituksessa, joka kaatui bolševikkien lokakuun vallankumoukseen. 
Breškovskaja vietti loppuelämänsä Tšekkoslovakiassa, jonne hän pakeni 1919. Ennen eläkkeellejääntiään hän järjesti venäjänkielistä opetusta Ruteniassa.
Breškovskajan poika oli kirjailija Nikolai Breško-Breškovski
Diolit

Dioli eli dialkoholi on alkoholi, jossa on kaksi hydroksyyliryhmää (-OH). Yleisimmin tunnettu dioli on jäähdytinneste etyleeniglykoli eli etaani-1,2-dioli (HO-CH2-CH2-OH). 1,2-dioleja kutsutaan usein vastaavaan alkeenin glykoleiksi, esim. propaani-1,2-dioli on propyleeniglykoli.
Kun diolin hydroksyyliryhmät ovat eri päissä molekyyliä, ne voivat reagoida kumpikin erikseen, esimerkiksi esteriksi. Diolia voidaan esteröidä pitkiksi ketjuiksi dikarboksyylihapon kanssa (jossa on vastaavasti happoryhmä molemmissa päissä molekyyliä), jolloin saadaan polyesteriä. Toinen vastaava reaktio tapahtuu di-isosyanaattien kanssa, jolloin saadaan polyuretaania.
Dioleja voidaan valmistaa useilla eri tavoilla. Alkeenin dihydroksylaatio on hapetusreaktio, joka tuottaa 1,2-diolin alkeenista. Aldehydejä voi pelkistää alkoholeiksi joko katalyyttisellä vedytyksellä tai Cannizzaro-reaktiolla.
Nunchaku

Nunchaku on japanilainen nivelnuija, kaksiosainen pamppu, jossa perinteisesti naru yhdistää kaksi lyhyttä puukeppiä. Modernimmat nunchakut on tehty puun lisäksi muun muassa myös kumista sekä alumiinista, mutta lähes mitä tahansa materiaalia voi käyttää niiden valmistamiseen. Narun lisäksi ne voidaan nykyisin yhdistää myös ketjulla. 
Nunchakujen alkuperästä on kiistelty paljon ja yleisimpien teorioiden mukaan ne olivat joko okinawalainen varsta tai kiinalaisten nuija. Asetta käytetään nykyisin monissa taistelulajeissa kehittämään koordinaatiota ja reaktiokykyä. Nunchakujen pohjalta luotiin myös pidennetty kolmesta kepistä muodostettu ”kolmen-osan-sauva” "sansetsukon".
Nunchakuille tarkoitettuja katoja ovat mm. "renshugata (sho)", "renshugata (dai)" ja "sanbon nunchaku no kata".
Alankomaissa on syntynyt organisaatio nimeltä World Nunchaku Association, joka keskittyy ainoastaan nunchakuihin ja ottelemiseen niillä.
Kung fu -elokuvatähti Bruce Lee käytti nunchakuja ensimmäisenä valkokankaalla. Niistä on sittemmin tullut erottamaton osa elokuvamaailman niin sanottua ninjakulttuuria.
Viipurin pamaus

Viipurin pamaus on kansantarinan mukaan suuri räjähdys, joka 30. marraskuuta 1495 käänsi pakosalle Venäjän sotaväen, joka oli juuri valloittamaisillaan Viipurin. Kansantarinoiden mukaan puolustusta johtanut Knut Posse olisi aiheuttanut Viipurin pamauksen jonkinlaisella räjähtävällä seoksella. 
Joidenkin tarinan muunnosten mukaan venäläisten pakenemisen olisi aiheuttanut taivaalla nähty valoilmiö, joka olisi muistuttanut X:n muotoista Pyhän Andreaan ristiä. Tämä on tyypillinen pyhimyksiin liittyvä keskiaikainen legenda, jollainen liittyy lukuisiin taisteluihin eri puolilla Eurooppaa.
Tarinan historiallisuudesta ja tapahtumien täsmällisestä kulusta on erilaisia käsityksiä. Tiedetään, että Venäjän joukot saapuivat Viipurin edustalle syyskuun lopussa 1495 vuosien 1495–1497 sodan, vanhan vihan, aluksi. He alkoivat piirittää muurilla ympäröityä kaupunkia ja linnaa. Suomen puolella sotilaita oli vain muutamia tuhansia, ja lisää yritettiin värvätä talonpojista. Ensimmäiset hyökkäykset torjuttiin, mutta marraskuun lopulla venäläiset hyökkäsivät kaikella voimallaan kohti kaupunkia, ja taistelu näytti jo menetetyltä. Hyökkääjät olivat onnistuneet tunkeutumaan kaupungin muureille ja miehittämään torneja. Sen jälkeen tapahtui jotain, joka sai venäläiset vetäytymään. Ruuti tunnettiin ja erilaiset ampuma-aseet olivat kuuluneet sodan kummankin puolen arsenaaliin jo pitkään.
Yhden tarinan mukaan Viipurin linnan komentaja Knut Posse asetutti ruutimiinan tai terva- ja pikitynnyreitä yhden tornin alle ja räjäytti sen ilmaan. Räjähdyksestä selvinneet venäläiset eivät tajunneet, mitä oli tapahtunut, ja pakenivat kauhuissaan. Toisen tarinan mukaan venäläiset pakenivat, koska he pelästyivät pimeälle taivaalle ilmestynyttä valoilmiötä. Tapahtuman päivä 30. marraskuuta oli Pyhän Andreaan päivä, ja he luulivat valoilmiötä Andreaan ristiksi. He luulivat pyhimyksen suojelevan kaupunkia ja lopettivat hyökkäyksen.
Nykypäiviin asti säilyneitä, tapahtunutta toistavia tarinoita tuotettiin jo muutaman vuosikymmenen sisällä. Olaus Magnus on kuvannut vuonna 1539 Carta marinassa Viipurin kohdalle pyöreään torniin suuren räjähdyksen.
Viipurin pamauksesta kertoo muun muassa kalevalamittainen kansanruno.
Viipurilaistaustainen Pamaus-Seura on nimetty tapahtuman mukaan.
Amfiteatteri

Amfiteatteri ( &lt; , 'molemmin puolin' + 'teatteri') on rakennustyyppi, joka koostuu pyöreästä tai soikeasta näyttämöstä tai muusta esityspaikasta, jota ympäröi portaittain nouseva katsomo. Nykyään amfiteatterista puhutaan usein riippumatta siitä, onko katsomo puoliympyrän vai kokoympyrän muotoinen. Antiikkiin liittyvissä yhteyksissä amfiteatterilla tarkoitetaan kuitenkin aina roomalaista rakennustyyppiä, jossa katsomo ympäröi näyttämöä kaikilta puolilta, kun taas puoliympyrän muotoista, alun perin Kreikassa syntynyttä tyyppiä kutsutaan (kreikkalaiseksi) teatteriksi.
Roomalaiset amfiteatterit erosivat kreikkalaistyylisistä, puoliympyrän muotoisista teattereista paitsi muodoltaan, myös funktioltaan. Siinä missä teattereissa esitettiin näytelmiä, sekä tragedioita että komedioita, amfiteattereissa keskityttiin karkeampaan viihteeseen, etenkin raakoihin eläin- ja gladiaattoritaisteluihin. Amfiteattereihin kaikilla oli vapaa pääsy, ja niillä oli suuri merkitys kansan tyytyväisenä pitämisessä, jota kuvastaa hyvin ilmaus ”leipää ja sirkushuveja”. Istumapaikat määräytyivät yleensä yhteiskunnallisen aseman mukaan. Naiset kuitenkin joutuivat tavallisesti tyytymään kaikkein huonoimpiin paikkoihin katsomon yläosassa, kaukana näyttämöstä. Tämä ehkä johtui siitä, että amfiteattereissa esitettyjä näytöksiä ei pidetty naisille sopivina. Suurin ja tunnetuin antiikin aikainen amfiteatteri on 1. vuosisadalla jaa. Roomaan rakennettu Colosseum. Varhaisin säilynyt on Pompejin amfiteatteri (noin 70 eaa.).
Kreikkalaisessa maailmassa amfiteatterit eivät koskaan tulleet kovin yleisiksi edes sen jälkeen, kun roomalaiset olivat valloittaneet alueen. Sen sijaan Roomassa oli amfiteattereiden ohella myös paljon puoliympyrän muotoisia roomalaisia teattereita, joiden arkkitehtuuri ja funktio oli eräitä yksityiskohtia lukuun ottamatta sama kuin Kreikassa.
Dmitri Hvorostovski

Dmitri Hvorostovski (, ääntämys: []; 16. lokakuuta 1962 Krasnojarsk – 22. marraskuuta 2017 Lontoo) oli venäläinen baritonilaulaja. Hän nousi kansainväliseen tietoisuuteen voitettuaan Cardiffissa BBC:n "Singer of the World" -laulukilpailun vuonna 1989.
Hvorostovski tunnettiin erityisesti italialaisten ja venäläisten baritoniroolien esittäjänä. Hänen repertuaariinsa kuului muun muassa Rigoletto, Don Carlon Rodrigo, Patarouvan Jeletski, Jevgeni Onegin, Figaron häiden kreivi sekä Don Giovanni. Hän esitti ja levytti myös venäläisiä kansanlauluja ja laulelmia.
Hvorostovski kuoli aivosyöpään 55-vuotiaana marraskuussa 2017.
Motorola 68030

Motorola 68030 on Motorola 68000 -sarjaan kuuluva 32-bittinen mikroprosessori. 68030 oli Motorola 68020:n seuraaja ja sitä itseään seurasi Motorola 68040. Suorittimeen viitataan myös yleisesti nimityksellä "030".
68030 sisälsi 256 tavun välimuistin datalle. Käskyvälimuistin hakunopeutta on parannettu aiemmasta. 68030 sisältää integroituna muokatun version 68851 muistinhallintayksiköstä (MMU). Dataväylä on dynaaminen ja voi toimia 8-, 16- ja 32-bitin leveyksillä. Data- ja osoiteväylä voivat toimia synkronisessa moodissa (joka on hitaampaa) tai suoritin voi käyttää asynkronista moodia.
68030:ta käytettiin useissa Applen Macintosh II -malleissa, Amiga-tietokoneissa, Atari Falconissa, Sony NEWS-työasemissa, NeXT Computer-tietokoneissa ja Sharp X68030 -tietokoneissa.
Suoritinta käytettiin useissa Unix-työasemissa:
68EC030.
Motorola 68EC030 oli edullisempi versio, josta puuttui sisäänrakennettu muistinhallintayksikkö (MMU).
Snakegod

Snakegod on suomalainen heavy metal -yhtye, joka perustettiin Tampereella vuonna 1998. Aluksi he soittivat cover-versioita Dio- ja Whitesnake-yhtyeiden kappaleista, mutta vuonna 1999 he alkoivat tehdä myös omia kappaleita ja yhtye solmi pian Mastervoxin kanssa levytyssopimuksen.
Yhtyeen esikoisalbumi, "Invitation", julkaistiin vuonna 2001.
Anik

Anik oli Kanadan GEO-kiertoradan tietoliikennesatelliittien sarja, jonka ensimmäinen satelliitti oli marraskuussa 1972 laukaistu Anik A-1. Anik on inuiittien sana, joka tarkoittaa "pikku veljeä".
Satelliitit.
Anik A-sarjan satelliitit A-1, A-2 ja A-3.
Anik A-1 -satelliitin laukaisi Telesat, Kanadan kansallinen tietoliikenneyhtiö Delta-kantoraketilla. Satelliitin kaupallinen lähetystoiminta aloitettiin 1973, jolloin TV-lähetykset voitiin nähdä ensi kertaa Kanadan pohjoisosissa. Anik A-1 oli tuolloin maailman ensimmäinen kansallinen televisiosatelliitti. 
Anik A-satelliittisarjassa tätä seurasivat Anik A-2 huhtikuussa 1973 ja Anik A-3 toukokuussa 1975. Anik A -sarjan satelliitit olivat rakenteeltaan alkujaan yhdysvaltalaiseen Intelsat IV -ohjelmaan suunniteltuja. Niiden rakentamisessa alihankkijoina toimivat kanadalaisyritykset Spar Aerospace ja Northern Telecom. Kussakin satelliitissa oli 12 transponderikanavaa 6/4 GHz:n taajuusalueella. Satelliiteille rakennettiin Kanadaan yli 100 maa-asemaa. Vastaanottoasemien lautasantennit olivat matalan taajuuden vuoksi vielä varsin suuria.
Anik B, C, D ja E -satelliittisarjat.
Anik B laukaistiin joulukuussa 1978 Telesat Canadalle. Satelliitissa oli 12 kaupallista 6/4 GHz:n taajuusalueen kanavaa ja neljä kokeellista 14/12 GHz:n taajuusalueen kanavaa, joita käytettiin suurempitaajuisten tietoliikenneratkaisujen tutkimisessa (Hermes-ohjelma). Anik C-3 laukaistiin marraskuussa 1982 yhdysvaltalaisella Columbia-avaruussukkulalla. Satelliitissa oli 16 taajuusalueen 14/12 GHz operatiivista kanavaa. Korkeampi taajuusalue mahdollisti pienempien, asuintaloon kiinnitettävän, halkaisijaltaan 1,2–1,8 -metristen vastaanottolautasten käytön, kun satelliitin lähetystehoa oli lisätty niin, että se läpäisi riittävän luotettavasti myös tv-signaalia vaimentavia sadealueita. Sarja jatkui Anik C-2:n laukaisulla kesäkuussa 1983 ja Anik C-3:n laukaisulla huhtikuussa 1985. Satelliiteista voitiin lähettää neljää alueellisesti suunnattua keilaa Kanadan eri osiin.
Anik D-sarjalla korvattiin ikääntyneet Anik A- ja B-sarjan satelliitit. Anik D-1 laukaistiin 26. elokuuta 1982. Anik D-2 vietiin taivaalle marraskuussa 1984 Discovery-sukkulalla. Näitä seurasivat Anik E-sarjan satelliitit: Anik E-2 huhtikuussa 1991 ja Anik E-1 syyskuussa 1991. Suuritehoiset E-sarjan satelliitit toimivat kahdella taajuusalueella; niissä oli 24 kanavaa 6/4 GHz:n alueella ja 16 kanavaa 14/12 GHz:n kaistalla. Anik E -sarjalla korvattiin aiemmat C- että D-sarjan satelliitit. 
Anik F.
Anik F1
Anik F1R
Anik F2
Anik F3
Anik G.
Telesat Canada tilasi keväällä 2010 Anik G1 tietoliikennesatelliitin. Sen rakensi yhdysvaltalainen Space Systems/Loral. Satelliitti laukaistiin vuonna 2013 venäläisellä Proton-M-kantoraketilla. Satelliitti lähettää TV-lähetyksiä Kanadaan ja hoitaa latinalaisen Amerikan tietoliikenneyhteyksiä. Satelliittiin rakennettiin X-kaistan tietoliikennekyky, jota oli tarkoitus vuokrata Yhdysvaltain puolustusministeriölle. Tässä tapauksessa satelliitti muuntuu ns. kaksikäyttölaitteeksi, eikä ole enää puhdas siviilisatelliitti.
Asola

Asola on pääradan länsipuolinen taajama ja kaupunginosa Vantaan Koivukylän suuralueella. Kaupunginosa rajoittuu pohjoisessa Korsoon, etelässä Koivukylään, idässä päärataan ja Rekolaan sekä lännessä Ilolaan. Asolan läpi kulkee etelä-pohjoissuuntainen Tikkurilasta Korsoon vievä Asolanväylä. Asola on yli 5 500 ihmisen asuinpaikka ja 2 000 työpaikan kaupunginosa.
Asolassa sijaitsee Peijaksen sairaala, joka on osa Helsingin yliopistollista keskussairaalaa HYKSiä. Se palvelee vantaalaisia ja keravalaisia. Myös Koivukylän aseman viereinen Kauppakeskus Koivukeskus sijaitsee Asolassa.
Historia.
Asolan nimi liittyy alueen asutushistoriaan ja on johdettu Koivukylän puistotien, Asolanväylän ja Sydäntien rajaaman alueen rintamamiestaloista. Maatalousministeriön asutusasiainosasto eli Aso oli jälleenrakennuskauden keskeinen organisaatio, jonka mallipiirustusten mukaan Asolan rintamamiestaloja rakennettiin.
Kaupunginosan väestö on kasvanut 2000-luvulla voimakkaasti, kun Asolanväylän ja radan väliin Rekolan aseman läheisyyteen sekä Rekolanmäkeen valmistui uusia kerrostaloalueita. Myös aivan Rekolan aseman tuntumaan on noussut kerrostaloja. Vuoden 2020 lopussa muuta kuin suomea, ruotsia tai saamea äidinkielenään puhuvien osuus kaupunginosan väestöstä oli 21,4 prosenttia.
Luonto.
Laajat metsäalueet luonnehtivat Asolan länsi- ja pohjoisosia. Metsämaisema muodostuu tyypillisesti sekametsistä ja korpikuusikoista. Luontoa on kaupunginosassa runsaasti, mutta osa siitä on myös pikkuhiljaa häviämässä rakentamisen tieltä. Matarin täyttömäeltä alkaa luonnon eliöstön kannalta merkittävä viherkäytävä, joka jatkuu Rekolanmetsänä ja edelleen kohti Kylmäojan korpea. Kylmäojan korpi metsineen on luonnonsuojelualuetta, josta osa sijaitsee Asolassa. Rekolanoja virtaa Asolan itäreunalla, ja sitä reunustavat luonnontilaiset puronvarsilehdot. Puron ympäristö on ekologinen käytävä monille eläimille ja kasveille. Etenkin linnut suosivat puron luontoa.
Palvelut.
Kaupunginosan palveluihin kuuluvat myös neljä päiväkotia, Rekolanmäen koulu, Rekolan seurakunnan Asolan seurakuntatalo, Asolan vapaapalokunnan tilat, kolme palvelutaloa sekä ikäihmisille asumisen, vapaa-ajan ja kuntoutukseen liittyviä palveluja tarjoava palvelukeskus Foibe (arkkitehdit Mikko Heikkinen ja Markku Komonen 1994, arkkitehti Kirsti Sivén 2007). Peijaksen sairaalan pohjoispuolella on Rekolan kartano, jossa on toiminut nuorten turvatalo.
Asolan pohjoisosaan on rakenteilla Elmon urheilupuisto. Sen on tarkoitus valmistua vuonna 2025. Kävijöitä urheilupuiston arvioidaan saavan noin 300 000–350 000 vuodessa.
6 (luku)

6 (kuusi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku viisi ja seuraa luku seitsemän. Esseetyylisessä tekstissä kuusi kirjoitetaan yleensä kirjaimin.
Nordrhein-Westfalen

Nordrhein-Westfalen (lyhenteenä NRW) on Saksan osavaltio maan länsi- ja luoteisosassa. Nordrhein-Westfalen rajoittuu Belgiaan, Alankomaihin sekä Saksan osavaltioihin Ala-Saksi, Hessen ja Rheinland-Pfalz. Osavaltiossa asui 17 890 100 ihmistä vuoden 2016 lopussa. Se on asukasluvultaan Saksan suurin ja pinta-alaltaan neljänneksi suurin osavaltio (34 080 km²). Nordrhein-Westfalenin pääkaupunki on Düsseldorf.
Osavaltion keskellä sijaitsee Reinin-Ruhrin alue, johon kuuluvat mm. Kölnin, Düsseldorfin ja Bonnin kaupungit. Ruhrin teollisuusalueella sijaitsevat mm. Essen, Dortmund, Duisburg, Bochum ja Gelsenkirchen. Monille Nordrhein-Westfalen merkitsee teollisuuskeskittymää ja kaupunkien yhteenliittymää. Alue onkin Euroopan tiheimmin asuttua. Suurin osa osavaltiosta on kuitenkin metsien ja peltojen peittämää.
Tärkeimmät Nordrhein-Westfalenin läpi kulkevat joet ovat Rein, Ruhr, Ems, Lippe ja Weser.
Osavaltio on jaettu viiteen hallintoalueeseen ("Regierungsbezirke"), joihin kuuluu 31 piirikuntaa ("Kreise") ja 22 kaupunkipiiriä ("kreisfreie Städte"). Kuntia Nordrhein-Westfalenissa on 396 (vuodesta 2009). Kaupunkipiirit ovat kuntia itsessään.
Vanhana teollisuusalueen perinteen takia osavaltion valtapuolueena on ollut yleensä SPD.
Lokakuussa 2021 osavaltion pääministeriksi nousi Hendrik Wüst (CDU). Hänen edeltäjänsä oli vuonna 2017 pääministeriksi noussut Armin Laschet (CDU).
Motorola 68020

Motorola 68020 on Motorolan valmistama mikroprosessori, joka esiteltiin vuonna 1984. Sitä valmistaa Rochester Electronics. Se on Motorola 68010:n seuraaja ja sen seuraaja on Motorola 68030. Suorittimeen viitataan myös yleisesti nimityksellä 020.
68020 on täysin 32-bittinen ja kykenevä osoittamaan muistia 4 gigatavuun saakka.
Kustannustasoltaan halvemmassa versiossa, 68EC020:ssa oli vain 24-bittinen osoitusväylä ja kykeni osoittamaan vain 16MB muistia.
68020 sisälsi 256 tavun välimuistin käskyille.
68020 oli monin tavoin uudistettu 68010:an verrattuna. Muun muassa 32-bittinen aritmeettis-looginen yksikkö (laskentayksikkö), ulkoinen data- ja osoitusväylä sekä uudet konekieliset käskyt ja osoitusmuodot olivat uusia ominaisuuksia. 68020:ssa (ja 68030:ssa) oli kolmivaiheinen käskykannan liukuhihna ("pipeline").
68020:een lisättiin myös Motorolan monisuoritinmalli (RMC-pinni) moniprosessorikäyttöön. Tämä salli järjestelmää kohden jopa kahdeksan suorittimen yhteistoiminnan. Näistä kahdeksasta suorittimia ja matematiikkasuorittimia (68881 tai 68882) pystyi olemaan mikä tahansa määrä, mutta muistinhallintayksiköitä vain yksi (joko 68841 tai 68851). 
68020:ssa oli 256 tavun välimuisti käskyille.
Käskyvälimuisti oli järjestetty 64:ään neljän tavun kokoiseen, suoraan määriteltyyn syötteeseen, jotka olivat yhteiskooltaan 256 tavua.
68020-suoritinta käytettiin monissa Commodoren Amiga- ja Applen Macintosh II -tietokoneissa sekä Sun 3 -, Mitsubishi ME1000 - ja NEC EWS4800 -työasemissa. Tektronix 4405 käytti 68020 -prosessoria 68881 matematiikkasuorittimen kanssa.
68EC020.
Motorola 68EC020 on Motorolan valmistama suoritin. Se on kustannustasoltaan halvempi versio Motorola 68020-suorittimesta. Ainoana erona näiden kahden välillä on 68EC020:n 24-bittinen osoitusväylä (68020:ssa on 32-bittinen), ja siten se voi osoittaa vain 16 megatavua muistia.
Sitä käytettiin myös Amiga 1200:n suorittimena.
Gregorius VIII

Paavi Gregorius VIII (n. 1100 – 17. joulukuuta 1187) oli paavina 21. lokakuuta 1187 – 17. joulukuuta 1187. Hänen oikea nimensä oli Albert de Mora.
Vuonna 1172 hän osallistui Avranchesin kirkolliskokoukseen, jossa Englannin kuningas Henrik II vapautettiin syytteistä Thomas Becketin murhasta. Gregorius myös esitti kolmannen ristiretken käynnistämistä.
Gregorius kuoli kuumeeseen oltuaan paavina vain pari kuukautta.
Klemens III

Paavi Klemens III (1130 – 20. maaliskuuta 1191) oli paavina 19. joulukuuta 1187 – maaliskuulle 1191. Hänen oikea nimensä oli Paulino Scolari.
Pian valintansa jälkeen hän onnistui sovittelemaan puoli vuosisataa kestäneet riidat paavien ja Rooman kaupunkilaisten välillä. Sopimuksen mukaan kaupunkilaiset saivat valita virkamiehet, mutta pormestarin nimitys jäi paavin käsiin. Klemens innoitti Englannin kuninkaan Henrik II:n ja Ranskan kuninkaan Filip II:n lähtemään kolmannelle ristiretkelle ja teki muutamia pienempiä reformeja kirkon asioissa.
Klemens III oli myös vuosina 1080–1100 hallinneen vastapaavin nimi.
Georgi Plehanov

Georgi Valentinovitš Plehanov, salanimi: Velton ja N. Beltov, (; 11. joulukuuta 1856 Gudalovka, Lipetskin alue – 30. toukokuuta 1918 Terijoki, Suomi) oli venäläinen vallankumouksellinen ja marxilaisuuden teoreetikko. Hän oli yksi Venäjän sosiaalidemokraattisen liikkeen perustajia ja toimi sen menševikkisuunnan johtajana. Plehanov vaikutti suuresti marxismin filosofiaan ja sen käsitykseen uskonnon ja taiteen yhteiskunnallisesta merkityksestä.
Plehanov oli alun perin narodnikki, Zemlja i volja -liikkeen ("Maa ja vapaus") jäsen ja myöhemmin sen johtaja. Hän oli ensimmäinen marxilaisen liikkeen organisaattori Venäjällä.
Plehanov oli puhujana Venäjän ensimmäisessä poliittisessa mielenosoituksessa 6. joulukuuta 1876 Kazanin tuomiokirkon edessä Pietarissa. Neljänsadan hengen kokoontumisessa yksi työläisistä, J. Potapov, heilutti punaista lippua. Heistä 31 pidätettiin, näistä viisi karkotettiin 10–15 vuodeksi Siperiaan, kymmenen karkotettiin ja kolme (mukaan lukien Potanov) suljettiin viideksi vuodeksi luostariin.
Maa ja vapaus hajosi lokakuussa 1879 kahteen ryhmään. Enemmistö, Narodnaja volja ("Kansan tahto") -ryhmän jäsenet, kannattivat terrorismia. Plehanov jäi Tšornyi peredel -ryhmän johtoon, joka hylkäsi terrorismin ja levitti propagandaa työläisten ja talonpoikien keskuudessa.
Plehanov pakeni Venäjältä 1880. Hän muutti Geneveen, ja alkoi perehtyä Karl Marxin ja Friedrich Engelsin teorioihin. Tämä sai hänet hylkäämään narodnikkilaisuuden ja ryhtymään marxilaiseksi.
Plehanov perusti vuonna 1883 Sveitsissä "Osveboždenie Truda" -ryhmän, joka toi marxilaisuuden Venäjän vallankumouksellisten keskuuteen. Ryhmän hajottua hän liittyi sosiaalidemokraatteihin. Hän kirjoitti puolueen ohjelman kaksi luonnosta vuosina 1883 ja 1885. Plehanov on ensimmäinen marxilainen, joka käytti käsitettä dialektinen materialismi.
Plehanov vastusti sitä vallankumouksen etujoukkoajatusta, että pieni ryhmä kaappaisi vallan keisarilta, ja sanoi sen johtavan vain autoritaarisen hallinnon korvaamiseen toisella ja päättyvän ”patriarkaaliseen autoritaariseen kommunismiin”. Vuonna 1903 puolueen toisessa kokouksessa Plehanov pysyi kannassaan ja liittyi Juli Martovin kanssa menševikkeihin, ja Leninin johtama ryhmä muodosti bolševikit. Hän pysyi "Iskra"-lehden johdossa ja hyökkäsi lehden välityksellä Leniniä ja bolševikkeja vastaan.
Plehanov ei kantojensa vuoksi innostunut vuoden 1905 vallankumouksesta, ja ensimmäisen maailmansodan aikana hän näki isänmaan puolustamisen olevan välttämätöntä sosialismin kannalta, sillä voittoisa sota helpottaisi vallankumouksen toteuttamista. Lenin taas näki paremmaksi, että Venäjä kärsisi tappion. Bolsevikkien päästyä valtaan hän pakeni Suomeen ja kuoli 1918 tuberkuloosiin Terijoella.
Vuonna 1907 perustettu "Moskovan kauppainstituutti", joka vuodesta 1918 toimi nimellä "Moskovan Marxin kansantalousinstituutti", nimettiin vuonna 1924 Plehanovin mukaan "Moskovan Plehanovin kansantalousinstituutiksi". Vuonna 1991 siitä tuli "Venäjän Plehanovin talousakatemia" ja vuonna 2010 "Venäjän Plehanovin talousyliopisto".
Ivan Goremykin

Ivan Logginovitš Goremykin (, 8. marraskuuta 1839 Novgorod – 24. joulukuuta 1917 Sotši) oli venäläinen poliitikko, joka toimi Venäjän pää- ja sisäministerinä. Hän vaikutti Nikolai II:n valtakaudella. Goremykin oli koulutukseltaan lakimies ja asenteeltaan jyrkän konservatiivinen. Hän oli Nikolai II:n ja yksinvaltaisuuden tukija.
Goremykin toimi sisäministerinä 1895–1899 ja tuli Sergei Witten jälkeen pääministeriksi 1906. Hänen jyrkkä uudistustenvastaisuutensa johti konfliktiin ensimmäisen duuman kanssa, ja hän sai duumalta kaksi kertaa epäluottamuslauseen. Kun duuma hajotettiin heinäkuussa 1906, hän menetti tehtävänsä, jolloin hänen seuraajakseen tuli Pjotr Stolypin.
Goremykin toimi toisen kerran pääministerinä helmikuusta 1914 helmikuuhun 1916. Hänet murhattiin 1917.
Resonanssi

Resonanssi eli myötävärähtely on fysiikan ilmiö. Värähtelykykyinen systeemi on resonanssissa, kun siihen vaikuttaa ulkopuolinen voima, jonka vaihtelun taajuus on sama tai lähes sama kuin järjestelmän "ominaisvärähtelytaajuus". Voiman voi aiheuttaa esimerkiksi toinen värähtelevä kappale, sähkökenttä tai magneettikenttä. Resonanssi voimistaa värähtelyn erityisen suureksi.
Mekaanisesta resonanssista on usein haittaa. Koneen osa saattaa hajota joutuessaan resonanssiin, ja jopa suuria siltoja on murtunut tuulen aiheuttaman resonanssin vaikutuksesta. Sähköistä resonanssia hyödynnetään värähtelypiirissä, jota käytetään yleisesti elektronisissa laitteissa, kuten televisiossa ja radiossa. Akustista resonanssia puolestaan tarvitaan äänen tuottamiseen soittimissa, ihmisen äänielimissä ja vaikkapa ääniraudassa.
Resonanssi-ilmiöillä on suuri merkitys materiaalitutkimuksessa. Mittaamalla aineen osasten resonanssitaajuuksia – eli niiden spektri – voidaan saada yksityiskohtaista tietoa aineen rakenteesta. Esimerkkejä ovat ydinmagneettinen resonanssi (NMR), elektroni-spin resonanssi (ESR) ja ytimen gammaresonanssi (NGR) eli Mössbauerin ilmiö, joita kaikkia hyödynnetään spektroskopiassa.
Resonanssissa resonoiva systeemi tai sen osa värähtelee sinimuotoisesti resonanssitaajuudella. Värähtelyä voidaan analysoida matemaattisesti Fourier-muunnoksen avulla, jolloin värähtelyn spektri saadaan esiin.
Ketuvim

Ketuvim (, "Kirjoitukset" tai "Hagiografia") on Tanakin, heprealaisen Raamatun, kolmas ja viimeinen osio. 
Juutalaisessa käytännössä Ketuvimiin kuuluvat "Aikakirjat" ovat tavallisesti yhtenä kirjana. Myös "Esran kirja" ja "Nehemian kirja" ovat yhtenä kirjana jonka nimi on "Ezra". Juutalaisessa perinteessä Ketuvim sisältää siis yksitoista kirjaa.
Kolme runollista kirjaa (Sifrei Emet)
Viisi kääröä (Hamesh Megillot)
Muut historialliset kirjat
Gabriel Linsén

Selim Gabriel Linsén (22. heinäkuuta 1838 Helsinki – 5. huhtikuuta 1914 Porvoo) oli suomalainen viulisti, säveltäjä, kuoronjohtaja, urkuri ja musiikinopettaja.
Henkilöhistoria.
Linsénin isä oli professori ja kansallisuusaatteen kannattaja Johan Gabriel Linsén ja äiti Wilhelmina Petronella Hoeckert. Hänen sisarensa Johanna Matilda Linsén oli ensimmäinen suomalainen sokeainopettaja. Linsénin puoliso vuodesta 1872 oli valokuvaaja Maria Natalia Borelius (1844–1919). Heille syntyi kolme lasta. Linsén kävi muutamia vuosia yläalkeiskoulua, mutta siirtyi sitten opiskelemaan viulunsoittoa. Vuonna 1856 hän sai valtion avustuksen jatkaakseen opintojaan Leipzigin konservatoriossa. Sieltä palattuaan hän toimi vuodesta 1860 vuoteen 1865 soittajana F. von Schantzin teatteriorkesterissa, samoin kuin musiikinopettajana sekä käsityöläiskuoron "Handverksföringens Sångföringen" ja naiskuoron "Vårförening" johtajana. Hän muutti Porvooseen 1865, jossa hän toimi lyseon musiikinopettaja aina vuoteen 1907 saakka, samoin kuin Porvoon suomalaisen kirkon urkurina vuodesta 1888 alkaen. 
Vuonna 1954 Jack Witikka ohjasi Linsénistä elämäkertaelokuvan "Mä oksalla ylimmällä", jossa säveltäjää tulkitsi Martti Katajisto.
Taiteellinen tuotanto.
Linsén kirjoitti noin 80 kuoro- ja yksinlaulua romanttis-lyyriseen tyyliin. Tunnetuin sävellyksistä on vuonna 1864 Sakari Topeliuksen tekstiin tehty "Kesäpäivä Kangasalla". Hänen muita sävellyksiään ovat muun muassa "Wanderers Nachtlied" (1869) mieskuorolle sekä naiskuoroille tehdyt "Våren och Sylvia kommer tillbaka (Kevät ja Sylvia palaavat), Vackra siska, Var det en dröm" ja "Vallgossen".
Vaskipuhallin

Vaskipuhaltimet ovat puhallinsoittimia eli aerofoneja, joissa ääni muodostetaan puhaltamalla kuppimaiseen tai pikarimaiseen suukappaleeseen siten, että suukappaleeseen kiinni painetut ja jännitetyt huulet ilmavirran mukana väristessään saavat myös soittimen sisäisen ilmapatsaan värähtelyliikkeeseen. Huulten jännitystä sekä puhallusilman painetta muuntelemalla voidaan tuottaa säveliä, jotka noudattavat soittimen putken pituutta vastaavaa yläsävelsarjaa. Näitä säveliä kutsutaan "luonnonsäveliksi", ja ne ovat oleellinen osa vaskipuhallinten soittotekniikkaa. Luonnonsäveliä käyttämällä voidaan itse asiassa soittaa mitä tahansa huulille sopivaa putkea, esimerkiksi silloin tällöin konserttilavoillakin kuultua "kasteluletkua". Haluttaessa saada aikaan luonnonsävelten väliin sijoittuvia säveliä täytyy putken pituutta muuttaa. Tämä voidaan tehdä ainakin seuraavilla tavoilla:
Vaskipuhaltimet valmistetaan yleensä messingistä (josta nimi) tai muusta lejeeringistä. Historiallisia valmistusmateriaaleja ovat olleet erilaiset jalometallit, luu, lasi ja puu. Nykyään käytetään muun muassa muovia ja lasikuitua. Kansansoittimia valmistetaan muun muassa tuohesta ja simpukankuoresta.
Puusta valmistetut sinkki ja serpentti sekä metallinen ofikleidi luokitellaan – äänenmuodostustavastaan huolimatta – toisinaan puupuhaltimiksi, sillä näissä suurin osa sävelasteikosta saadaan aikaan äänireikien avulla, ei luonnonsäveliä käyttäen.
Vanhempia torvia, joita esimerkiksi vielä Beethovenin aikaan käytettiin, kutsutaan nykyään luonnontorviksi. Tuolloin ei käytössä ollut vielä venttiilikoneistoja tai eräitä muita nykytorvien ominaisuuksia. Ero luonnontorven ja nykyaikaisen soittimen äänessä on korvin kuultava, joskin ero on pienempi kuin esimerkiksi metallisen ja puisen huilun taikka pianon ja klaveerin välillä.
Vaskipuhallinryhmät.
Olemassaolonsa alusta lähtien on vaskipuhaltimet jaettu kahteen, ääneltään ja puhallusominaisuuksiltaan toisistaan selvästi eroavaan ryhmään:
1900-luvun puolivälin paikkeilta lähtien ovat vaskipuhallinvalmistajat jossain määrin pyrkineet pehmentämään trumpetin ja pasuunan ääntä, mikä on saatu aikaan putken kartiomaista osuutta lisäämällä ja muuttamalla suukappaleen sisämuotoa pikarimaisemmaksi. Toisaalta kornetin äänen kirkkautta on lisätty päinvastaisilla toimenpiteillä.
Hellenismi

Hellenismi tarkoittaa Aleksanteri Suuren valtakunnan raunioille syntynyttä, useiden eri etnisten ryhmien yhteistä kreikankielistä kulttuuripiiriä. Hellenistinen kausi käsittää noin vuodet 323–30 eaa.
Hellenismiä edeltäneen kreikkalaisen kulttuurin valtakeskuksia olivat olleet Ateenan tapaiset kaupunkivaltiot, mutta hellenistisellä kaudella valta oli laajemmilla kuningaskunnilla. Hellenistisenä aikakautena kreikkalainen kulttuuri muuttui voimakkaan itäisen, erityisesti persialaisen vaikutuksen johdosta uskonnon, vallankäytön ja monien muiden asioiden suhteen. Toisaalta myös itäinen kulttuuri sai vahvoja vaikutteita kreikkalaisilta. Kulttuurikeskukset siirtyivät pois Kreikan mantereelta Pergamoniin, Antiokiaan ja Aleksandriaan.
Hellenistisen aikakauden katsotaan yleensä alkavan Aleksanteri Suuren kuolemasta vuonna 323 eaa. ja päättyvän vuoteen 30 eaa., jolloin Rooma valloitti viimeisen itsenäisen hellenistisen kuningaskunnan, Ptolemaiosten Egyptin.
Siirtolaisuus.
Aleksanteri Suuren aluevalloitukset avasivat uuden maailman kreikkalaisille, joiden asuma-alueen aiempi laajentumisvaihe oli päättynyt satoja vuosia aiemmin. Siirtolaisuus oli ollut mahdotonta idässä Persian valtakunnan ja lännessä Karthagon ja etruskien takia yli kahden vuosisadan ajan. Liian tiheä asutus oli johtanut Kreikassa yhteiskunnallisiin kriiseihin. Ennen Aleksanteri Suuren valloituksia Välimeren seudut ja kaukaisemmat itämaat olivat muodostaneet kaksi toistensa vieressä ollutta erillistä maailmaa. Valloitusten jälkeen tiet Intiaan ja Egyptiin oli avattu myös kreikkalaisille. Aleksanteri Suuren Egyptin ja Intian väliselle alueelle perustamat kaupungit toimivat helleenisen kulttuurin tukikohtina, joiden välistä liikennettä edisti persialaisten tieverkon avaaminen kreikkalaisten käyttöön. Diadokit seurasivat Aleksanteri Suuren esimerkkiä ja saivat tuhansia helleenejä lähtemään itään asuttamaan uusia kaupunkeja, joita Aleksanteri ja hänen seuraajansa olivat perustaneet. Seleukos I ja hänen poikansa Antiokhos olivat suurimmat kaupunkienperustajat.
Vaikutus talouselämään.
Hellenistinen aika ja Aleksanteri Suuren valloitukset antoivat maailman taloudelliselle elämälle kansainvälisen luonteen sekä kreikkalaisille kauppiaille laajat raaka-ainelähteet ja markkina-alueet. Uusille alueille perustettuihin kreikkalaisyhdyskuntiin syntyi monipuolista kauppa- ja teollisuustoimintaa ja monin paikoin myös tuottavaa maanviljelystä. Seleukeia syrjäytti Babylonin maailmankaupan keskuksena, ja Aleksandriasta tuli huomattava kauppakaupunki kolmeksi vuosisadaksi. Ptolemaiosten määrätietoisen kauppapolitiikan seurauksena Egyptin vilja syrjäytti maailmanmarkkinoilla Mustanmeren maitten viljan. Egyptissä lahjakkaita kreikkalaisia valittiin liike-elämän ja pankkilaitoksen johtoon. Kreikan talouselämää vilkastutti se, että sotasaaliina saadut jalometalliaarteet lyötiin rahaksi.
Hellenistiset kuningaskunnat.
Aleksanteri Suuren valloittama valtakunta hajosi pian hänen kuolemansa jälkeen pienempiin osiin. Hellenistisiä kuningaskuntia olivat:
Chinatown

Chinatown eli kiinalaiskortteli(t) () on kiinalaisten asuttama kaupunginosa ei-kiinalaisessa yhteisössä. Tällaisia yhteisöjä on muodostunut etenkin Kaakkois-Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan, mutta myös Eurooppaan, Australiaan ja Latinalaiseen Amerikkaan. 
Historia.
Chinatowneja syntyi 1800-luvulla moniin Yhdysvaltojen ja Kanadan kaupunkeihin rasistisen lainsäädännön vuoksi, joka kielsi maan myynnin kiinalaisille tai rajoitti myytävät alueet rajatuille alueille, tavoitteena eristää eri etniset ryhmät toisistaan. Vuonna 1882 voimaan tullut Chinese Exclusion Act kielsi kiinalaisia muuttamasta Yhdysvaltoihin, elleivät nämä olleet kauppiaita, diplomaatteja tai akateemikkoja. Tämä ajoi maassa jo olevat kiinalaiset myös omiin kaupunginosiinsa, jossa nämä saivat elää rauhassa. Laki kumottiin vasta 1943, kun Kiinan tasavalta ja Yhdysvallat liittoutuivat toisessa maailmansodassa.
Eurooppaan chinatowneja syntyi kiinalaisten kauppiaiden asettuessa alueille. Vastaavia alueita on myös Intian Kalkutassa ja Mumbaissa. 
Yhdysvalloissa on nykyisin noin 50 chinatownia, ja sellainen on lähes kaikissa suurimmissa kaupungeissa. Chinatownien asukkaat ovat suhteellisen usein pienituloisia. Maahan vasta saapuneet kiinalaiset siirtolaiset ja muutkin aasialaiset siirtolaiset muuttavat usein aluksi chinatowniin. Viime vuosikymmeninä monet amerikankiinalaiset ovat muuttaneet chinatowneista lähiöihin, eivätkä korkeasti koulutetut siirtolaiset enää muuta niihin. Toisaalta niihin muuttaa nykyisin valkoista väestöä lähiöistä, ja monessa pohjoisamerikkalaisessa chinatownissa kiinalaiset ovatkin jo vähemmistönä, minkä katsotaan uhkaavan kiinalaiskorttelien omaleimaisuutta. Chinatowneja uhkaavat myös investointien puute ja paikallishallinnon päätökset rakentaa esimerkiksi vankiloita, urheilustadioneita ja kodittomien yösijoja chinatownien läheisyyteen.
Sodat päättävä sota

Sodat päättävä sota tai sota joka lopettaa kaikki sodat on ajatus tai iskulause sodasta, joka poistaa maailmasta sellaiset vastakkainasettelut, jotka voisivat aiheuttaa uusia sotia vastaisuudessa. 
Tällainen tilanne on eri kuvitelmissa nähty seurauksena yhden hypervallan saavuttamasta täydellisestä hegemoniasta, ihmiskunnan tuhosta joukkotuhosodassa tai lopullisesta vallankumoussodasta, joka poistaa vääryydet ja diktatuurit. 
Ensimmäistä maailmansotaa kutsuttiin ennen toista maailmansotaa usein sodaksi, joka lopetti kaikki sodat ().
Lausahdus ”The war that will end war” on peräisin kirjailija H.G. Wellsiltä, joka uskoi ensimmäisen maailmansodan puhjettua, että se olisi sota, joka johtaisi uudenlaiseen maailmanjärjestykseen, missä uusi konflikti olisi mahdottomuus. Wellsin mukaan Saksan militarismin tuhoamalla liittoutuneet eli Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä toimisivat lopulta ”sotaa vastustavina ristiretkeläisinä”. Sodan jälkeen ei olisi enää keisareita ja tämä sota jäisi viimeiseksi. Näin ei kuitenkaan käynyt, kun Saksa joutui alistumaan Versaillesin rauhansopimuksessa ankariin ehtoihin, mikä johti sittemmin katkeroitumiseen ja kylvi siemenet toiselle maailmansodalle.
Janosch

Janosch, oikealta nimeltään Horst Eckert (s. 11. maaliskuuta 1931 Hindenburg O.S., Saksa), on puolalais-saksalainen lastenkirjailija. Hän on julkaissut yli sata lastenkirjaa yli 30 kielellä ja lukuisia aikuistenromaaneja. Tunnetuimpia teoksia ovat esimerkiksi "Panama"-kirjat, "Myssy-Kasperi", "Hiiri punasukissaan" ja "Polski Blues". Lisäksi hän on kuvittanut kaikki kirjansa itse. Janosch asuu nykyään Teneriffalla Espanjassa.
Ura.
Janosch syntyi köyhään puolalaiseen perheeseen. Aluksi vanhemmilla ei ollut tarpeeksi rahaa oman asunnon hankkimiseen, ja ensimmäiset kolme elinvuottaan hän asuikin isovanhempiensa luona. Kun hän muutti vanhempiensa luo asumaan, isä alkoi juoda runsaasti alkoholia ja löi vaimoaan ja poikaansa. Koulussa lapset saivat ankaran katolisen kasvatuksen, mutta Janosch ei tuntenut sopeutuvansa siihen. Kolmetoistavuotiaana hän sairastui keltatautiin, ja sitä yritettiin parantaa itse poltetulla snapsilla. Vuotta myöhemmin hän parantui ja aloitti työt sepän pajassa oppipoikana. 
Janosch joutui lapsena todistamaan sodan kauhuja, kun Hitler valloitti Puolan. Sodan jälkeen perhe pakeni Saksaan, jossa Janosch opiskeli tekstiilialaa. Vuosina 1950–1953 Janosch opiskeli Münchenin taideakatemiassa, josta hän lopulta erosi ”lahjojen puutteen” takia, kuten hän itse sanoo. Sen jälkeen hän työnskenteli itsenäisenä taiteilijana, mutta se tarkoitti vähäisiä tuloja.
Vuonna 1960 ilmestyi ensimmäinen lastenkirja "Oi ihana Panama". Sen teksti ja kuvat olivat aikanaan hyvin uskaliaita ja herättivät paljon keskustelua. Kymmenen vuotta myöhemmin ilmestyi ensimmäinen aikuistenromaani "Cholonek oder Der liebe Gott aus Lehm". Vuonna 1980 hän muutti Teneriffalle saadakseen rauhaa ihailijoilta ympäri maailmaa.
Janoschin satuja on esitetty myös "Tarinatuokio"-nimisessä animaatiosarjassa.
Pansori

Pansori () on perinteistä korealaista musiikkiteatteria. Sitä esittävät laulaja ja rumpali, joka soittaa "buk"-rumpua. 
Pansorin alkuperä lienee Jeollan alueen šamanistisissa "muga"-lauluissa, mutta siihen ovat vaikuttaneet myös lukuisat muut paikalliset kansanperinteet ja kirjallisuuden muodot. Siitä tuli oma taidemuotonsa 1600- tai 1700-luvuilla, mutta se nousi erityiseen suosioon ja saavutti huippukautensa 1800-luvulla. Silloin alun perin vulgaarina viihteenä pidetty pansori nautti myös yläluokan suojelusta. Myöhemmin 1900-luvulla perinne taantui ja muuntui huomattavasti Japanin miehityskauden ja länsimaistumisen myötä, mutta on 1970-luvulta lähtien herättänyt jälleen kiinnostusta. Nykyään esitettäviksi on 12 kappaleen ("madang") vakiintuneesta repertoaarista säilynyt vain viisi vanhaa pansori-kappaletta: "Chunhyangga", "Simcheongga", "Heungbuga", "Sugungga" ja "Jeokbyeokga". 
Pansoria esitettiin alun perin julkisilla paikoilla; "pan" tarkoittaakin avointa tilaa ja "sori" laulua tai ääntä. Pansori-esityksessä viuhkaa käyttävä laulaja kertoo rummun tarjoaman rytmin säestyksellä tarinan yhdistäen laulua, kertovaa puhetta ja dramaattisia eleitä. Yleisö osallistuu esitykseen aktiivisesti kannustushuudoin tai kommentein. Kokonaisen kappaleen esitys voi kestää 3–8 tuntia, mutta kappaleista voidaan esittää myös yksittäisiä osia tai lauluja.