tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
HMS Scorpion (G64)

HMS Scorpion (viirinumerot G64 ja D64) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Weapon-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin nimellä "HMS Centaur" J. Samuel White and Companylta Cowesista Isle of Wightilta, missä köli laskettiin 16. joulukuuta 1944. Alus laskettiin vesille 15. elokuuta 1946 nimettynä "HMS Scorpioniksi" ja valmistui 17. syyskuuta 1947.
Palvelus.
Alus saapui romutettavaksi 1971.
Havupistiäiset

Havupistiäiset (Diprionidae) on pistiäisiin kuuluva heimo. Havupistiäiset voidaan jakaa kahteen alaheimoon: Diprioninae ja Monocteninae. Monocteninae sisältää katajapistiäisiä ("Monoctenus"), Diprioninae kuusi- ja mäntypistiäisiä.
Eräät havupistiäiset, kuten pilkkumäntypistiäinen ja ruskomäntypistiäinen voivat aiheuttaa suuria tuhoja metsäteollisuudelle.
Euroopassa tavattavia havupistiäisiä:
Lehtipistiäiset

Lehtipistiäiset (Tenthredinidae) on pistiäisten lahkoon kuuluva heimo. Se on sahapistiäisten yläheimon suurin heimo: Suomessa elää yli 600 lajia.
Aikuiset ovat ruumiiltaan tanakoita ja tasapaksuja. Peräpäässä on munanasetin, jonka hyönteinen voi vetää sisään tuppeen. Lehtipistiäisten munanasetin ei ole kehittynyt pistimeksi. Toukat muistuttavat perhostoukkia, mutta niillä on vähintään kuusi paria jalkoja. Häirittynä monet nostavat takapäänsä pystyyn ja heiluttavat sitä.
Aikuiset lehtipistiäiset syövät mettä tai pikkuhyönteisiä. Toukat syövät lehtiä.
Suomessa eläviä lehtipistiäisiä ovat mm. iso- ja pikkukarviaispistiäinen, isolehtikuusipistiäinen, kuusenneulaspistiäinen ja "Tenthredo mesomelas".
HMS Aisne

HMS Aisne (viirinumero D22) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Battle-luokan hävittäjä, joka laskettiin vesille toisen maailmansodassa lopulla.
Valmistus.
Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1943 työnumerolla J4869 Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 26. elokuuta Tynen telakalla telakkanumerolla 74. Alus laskettiin vesille 12. toukokuuta 1945 ja valmistui 20. maaliskuuta 1947.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta 1968 ja romutettiin 1970.
HMS Alamein

HMS Alamein (viirinumero D17) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Battle-luokan hävittäjä, joka laskettiin vesille toisen maailmansodan lopulla.
Valmistus.
Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1943 työnumerolla J4876 Hawthorn Leslie and Companyltä Hebburnista, missä köli laskettiin 1. huhtikuuta 1944 telakkanumerolla 665. Alus laskettiin vesille 12. toukokuuta 1945 ja valmistui 20. maaliskuuta 1947.
Palvelus.
"Alamein" piti liittää palvelukseen otettaessa 6. hävittäjälaivueeseen, mutta sodan päättymisen jälkeisen miehistöpulan vuoksi se liitettiin 1946 Kotilaivaston 4. hävittäjälaivueeseen. Alus aloitti varsinaisen palveluksensa vasta huhtikuussa 1948. Se saattoi sisaraluksensa "HMS Barrosan" kanssa lentotukialus "HMS Vengeancea" harjoiteltaessa Britteinsaarten vesillä ja pohjoisilla merialueilla, mutta alus ei osallistunut Pohjois-Irlantiin tehtyihin laivastovierailuihin. Alus oli 15. joulukuuta 1948 - 1. helmikuuta 1949 huollossa Devonportissa. Alus vaurioitui lievästi kolaroidessaan 3. tammikuuta 1949 C620:n kanssa. Se oli toukokuusta elokuuhun 1949 Välimerellä, minkä jälkeen se oli 5. syyskuuta - 7. lokakuuta 1949 jälleen Devonportissa, missä sille asennettiin savunkehittimet. Alus oli 28. marraskuuta 1949 - 20. tammikuuta 1950 huollossa. Alus osallistui 1950 Kotilaivaston kevätpurjehdukseen, jonka aikana osaston alukset kävivät Välimerellä vieraillen muun muassa Italiassa sekä osallistuen erilaisiin harjoituksiin. Alus poistettiin vielä saman vuoden lopulla palveluksesta ja siirrettiin 14. syyskuuta 1950 reserviin.
Alus siirrettiin syyskuussa 1954 Rosythiin huollettavaksi ja modernisoitavaksi. Se palautettiin 8. maaliskuuta 1856 palvelukseen koeajoihin, jotka saatiin päätökseen 9. toukokuuta. Alus palautettiin 19. marraskuuta 1957 palvelukseen 4. hävittäjälaivueessa, jossa se korvasi sisaraluksensa "HMS Aisnen". Alus kuului laivueen mukana Koti- ja Välimeren laivastoihin osallistuen muun muassa Suezin kriisiin. Aluksella syttyi tulipalo 5. marraskuuta 1958 sen ollessa Chathamin telakalla. Palon syyksi paljastui väärinkytketty radiolaitteisto messissä, mikä levisi operaatiokeskukseen. Palon sammuttamiseen osallistui "Alameinin" oman palokunnan lisäksi lähellä ankkurissa olleen "HMS Corunnan" sekä Chatham &amp; Gillingamin palokunnat.
Alus poistettiin palveluksesta 17. helmikuuta 1959 siirrettynä reserviin. Se myytiin 30. marraskuuta 1964 Messrs Hughes Bolkow Limitedille, joka romutti aluksen 1964 Blythissä Northumberlandissa.
HMS Barrosa (D68)

HMS Barrosa (viirinumero D68) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Battle-luokan hävittäjä, joka laskettiin vesille toisen maailmansodassa lopulla.
Valmistus.
Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1943 työnumerolla J1615 John Brown and Companyltä Clydebankistä, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 28. joulukuuta telakkanumerolla 615. Se laskettiin vesille 17. tammikuuta 1945 ja valmistui 14. helmikuuta 1947.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta 1968 ja se romutettiin 1978.
HMS Barfleur (D80)

HMS Barfleur (viirinumero D80) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Battle-luokan hävittäjä, joka valmistui toisen maailmansodan lopulla.
Valmistus.
Alus tilattiin 27. huhtikuuta 1942 työnumerolla J4583 Swan Hunterilta Tyne and Wearista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 28. lokakuuta telakkanumerolla 1691. Alus laskettiin vesille 1. marraskuuta 1943 ja valmistui 14. syyskuuta 1944.
Palvelus.
Alus romutettiin 1966.
Isolehtikuusipistiäinen

Isolehtikuusipistiäinen ("Pristiphora erichsonii") on lehtipistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen.
Ulkonäkö ja koko.
Isolehtikuusipistiäinen on noin yhdeksän millimetriä pitkä. Sillä musta pää ja keskiruumis. Takaruumista kiertää oranssi nauha. Toukat ovat täysikasvuisina puolitoista senttimetriä pitkiä, mustapäisiä ja päältä harmaanvihreitä, alta vaaleampia.
Elinympäristö.
Isolehtikuusipistiäiset viihtyvät kosteilla alueilla, jossa niitä saalistavat pikkujyrsijät eivät viihdy. Pistiäiset munivat puuhun, jossa jälkeläiset viettävät toukkavaiheen. Puuksi kelpaavat kaiken kokoiset ja ikäiset siperian- ja euroopanlehtikuuset.
Laji parveilee kesä–heinäkuussa. Naaras laskee 40–50 munaa lehtikuusen pitkäversojen toiselle puolelle tehtyyn taskuun, mikä saa versot kiertymään. Toukat kuoriutuvat loppukesällä ja siirtyvät lyhytversoihin. Toukat elävät puussa 2,5–4 viikkoa neulasia syöden. Ne liikkuvat ryhmänä ja syövät yhden oksan paljaaksi ennen kuin siirtyvät seuraavaan. Aikanaan pudottautuvat maahan ja valmistavat kotelokopan, jossa ne yleensä talvehtivat ennen koteloitumista. Toukat koteloituvat yleensä seuraavana kesänä, joskus kuitenkin jo syksyllä. Seuraavan vuoden alkukesällä aikuiset kuoriutuvat koteloistaan ja aloittavat parveilun.
Isolehtikuusipistiäinen on metsätaloudelle haitallinen tuhohyönteinen. Toukat voivat suurina määrin kaluta puun paljaaksi, mikä hidastaa vuosikasvua ja altistaa puun sairauksille.
Kuusenneulaspistiäinen

Kuusenneulaspistiäinen ("Pristiphora abietina") on lehtipistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen. 
Aikuinen kuusenneulaspistiäinen on väriltään keltamusta. Se on noin viisi millimetriä pitkä ja sen siivet ovat kirkkaat ja läpikuultavat. Toukka on vaaleanvihreä ja sillä on ruskeanvihreä pää. Täysikokoinen toukka on noin 15 mm pitkä. Toukat syövät alkukesästä nuorten kuusten latvakasvaimia ja ylimpien oksien neulasia, jolloin niistä jää jäljelle ruskettuneet jäänteet. Toistuvana syöminen aiheuttaa puulle monilatvaisuutta. Toukat pudottautuvat keskikesällä maahan koteloitumaan ja talvehtivat koteloina. Aikuiset kuoriutuvat maasta toukokuussa munimaan kuusiin.
Kuusenneulaspistiäisen luonnollisia vihollisia ovat ainakin seuraavat: isopirkko ("Anatis ocellata"), puikkoseppä ("Athous subfuscus"), lehtokiitäjäinen ("Carabus hortensis"), kaljukekomuurahainen ("Formica polyctena") ja kaarnasysikiitäjäinen ("Pterostichus oblongopunctatus").
Hiirenohra

Hiirenohra ("Hordeum murinum") on yksivuotinen heinälaji ohrien suvussa. Sitä esiintyy Euroopassa. Hiirenohra kasvaa enintään 20 senttimetriä korkeaksi. Sen kerrannaistähkä on ohut, kolmesta kahdeksaan senttimetriä pitkä. Osassa tähkylöistä kaleiden laidat ovat pitkäkarvaisia. Samannäköisellä pelto-ohralla kaleet ovat kaljulaitaisia ja vihneet pidempiä kuin hiirenohralla.
Lännenmaarianheinä

Tuoksumaarianheinä eli lännenmaarianheinä ("Hierochloë odorata") on monivuotinen tuoksuva heinälaji. Sen alalajeja on lapinmaarianheinä (subsp. "odorata") ja lännenmaarianheinä (subsp. "baltica").
Lännenmaarianheinän korret kasvavat juurakosta 25:stä 80:een senttimetriä korkeiksi. Röyhyssä on tavallisesti 20–60 linssimäistä kullanruskeaa tähkylää. Laji muistuttaa erityisesti niittymaarianheinää, johon verrattuna ulkohelpeiden laitaosat ovat harvasti karvaisia ja vihne hento.
Mikael Rajala

Henri Mikael Johannes Rajala (s. 12. maaliskuuta 1987 Espoo) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän edustaa Espoon Tapiot -seuraa. Häntä valmentaa Jouko Kilpi. Ennen Kilpeä valmentajana toimi Reijo Jokela. 
Rajala saavutti pronssia Kalevan kisoissa vuonna 2011 tuloksellaan 208 cm. Hänen ennätyksensä on 218 cm. Hänellä on maaotteluedustuksia.
Niittymaarianheinä

Niittymaarianheinä ("Anthoxanthum hirtum", syn. "Hierochloë hirta") on monivuotinen tuoksuva heinälaji. Sen alalajeja ovat kaakonmaarianheinä ("Anthoxanthum hirtum" subsp. "hirtum") ja niittymaarianheinä eli pohjanmaarianheinä ("Anthoxanthum hirtum" subsp. "arcticum"). Niittymaarianheinän korret kasvavat juurakosta 30–110 senttimetriä korkeiksi. Kukintona olevassa röyhyssä on tavallisesti 20–100 linssimäistä kullanruskeaa tähkylää. Laji muistuttaa erityisesti lännenmaarianheinää, johon verrattuna ulkohelpeiden laitaosat ovat tiheästi karvaisia ja vihne on tukeva karhea. Niittymaarianheinää esiintyy metsänlaitamilla.
Essi Lindgren

Essi Emilia Lindgren (s. 10. huhtikuuta 1990 Kempele) on suomalainen kolmiloikkaaja ja pituushyppääjä. 
Kalevan kisoissa hän on saavuttanut kolmiloikassa hopeaa 2013 ja 2015 sekä pronssia 2010, 2011 ja 2016. Sisäratojen SM-kilpailuista hän on saavuttanut hopeaa 2012. Hänen ennätyksensä kolmiloikassa on 13,44 ja pituushypyssä 598.
Lindgren edustaa Kuivasjärven Auraa ja häntä valmentaa Osmo Ylitalo. Hänellä on maaotteluedustuksia.
Tauno Peussa

Tauno Mikael Peussa (5. lokakuuta 1914 Koivisto – 14. helmikuuta 1940 Kuolemajärvi) oli suomalainen pika- ja keskimatkojen juoksija. Peussa voitti 800 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1937, 1938 ja 1939. Lisäksi hän oli hopealla 400 metrillä vuonna 1936. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän sai pronssia 4 × 400 metrin viestissä Viipurin Urheilijoiden joukkueessa vuonna 1939.
Peussa oli vuoden 1938 Euroopan-mestaruuskilpailuissa 800 metrillä kuudes ajalla 1.55,5. Hän oli syyskuussa 1937 4 x 800 metrin SE:n 7.40,6 tehneessä Suomen maajoukkueessa kokoonpanolla Helge Vänttilä, Niilo Hartikka, Ossi Teileri, Peussa.Peussan ennätys 400 metrillä oli 49,9, 800 metrillä 1.53,3 ja 1 500 metrillä 3.53,4.
Seuratasolla Peussa edusti vuoteen 1937 Terijoen Kiistoa, vuonna 1938 Koiviston Urheilijoita ja vuonna 1939 Viipurin Urheilijoita. Peussalla oli maaotteluedustuksia.
Siviilielämässään Tauno Peussa työskenteli Koiviston Suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Hän kaatui talvisodassa Kuolemajärven Muurilassa 14.2.1940.
Einari Anttila

Einari Anttila (22. kesäkuuta 1892 Mäntsälä – 3. joulukuuta 1972 Oulu) oli suomalainen keskimatkojen juoksija. Anttila voitti 800 ja 1 500 metrin juoksujen Suomen mestaruudet vuosina 1915 ja 1916. ”Mäntsälän Ori” -lempinimellä tunnettu Anttila juoksi vuonna 1916 1 000 metrin ja 2 000 metrin matkojen epäviralliset maailmanennätykset. Tämän kunniaksi Mäntsälän Urheilijat on vuodesta 2008 järjestänyt Einarin Tonni -juoksutapahtumaa. Anttila juoksi 1 000 metriä aikaan 2.31,2.
Vuonna 1916 Anttila paransi myös kolme kertaa heinä-elokuun aikana (ajat 1.57,9, 1.57,6 ja 1.57,5). Samoin hän teki urallaan kolme (4.04,6 1913, 4.03,4 1914 ja 4.00,8 1917).
Anttilan edustama seura oli Mäntsälän Urheilijoita edeltänyt sääksjärveläinen Kirkonkylän Veli. Anttilan juoksu-ura päättyi sisällissodassa saatuihin vammoihin. 1920-luvulla hän toimi suojeluskunnan päällikkönä Nurmijärvellä.
Isokarviaispistiäinen

Isokarviaispistiäinen ("Euura ribesii") on lehtipistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen.
Ulkonäkö ja koko.
Aikuinen on 6–7 mm pitkä. Naaras on kullanruskea. Toukka on täysikasvuisena 18–20 mm pitkä. Toukat ovat pieninä valkoisia. Kasvettuaan niistä tulee vaaleanvihreitä ja niissä voi olla kellertäviä raitoja jalkojen kohdalla ja erityisesti päissä. Toukka on mustapäinen ja sen ruumis on päältä mustien pilkkujen peittämä. Muna on 1 mm pituinen, soikea ja kellertävä.
Elinympäristö ja -tavat.
Isokarviaispistiäinen elää karvias- ja puna- ja valkoherukkapensaissa. Sukupolvia on 2–3 kesässä.
Talvehtineet toukat koteloituvat keväällä ja aikuiset kuorituvat toukokuussa, kun pensas kukkii. Naaras munii lehtien alapinnalle pensaan sisäosiin. Toukat kuoriutuvat parin viikon päästä ja syövät lehtiä pensaan sisäosista alkaen. Viimeisen sukupolven toukat pudottautuvat ja kaivautuvat maahan talvehtimaan esikotelossa.
Korppien kestit

Korppien kestit (engl. "A Feast for Crows") on George R. R. Martinin kirjoittaman "Tulen ja jään laulu" -fantasiasarjan vuonna 2005 julkaistu neljäs osa. Kirjavan kustantama suomennos ilmestyi vuonna 2007.
Juoni.
Westerosin seitsemän kuningaskunnan valtakunta on edelleen sekasortoisessa tilassa, vaikka sisällissota on jo laantumassa. Joffrey Baratheonin kuoltua on Rautavaltaistuimelle noussut hänen nuorempi veljensä Tommen, jonka sijaishallitsijana toimii hänen äitinsä Cersei.
Sarjan aiemmista osista poiketen kirjassa ei seurata maanpaossa olevan Daenerys Targaryenin vaiheita, eikä myöskään kerrota valtakunnan pohjoisrajan Muurin tapahtumista lyhyttä episodia pidempään. Teos keskittyy mahtisukujen juonitteluun Rautasaarilla, Laaksossa, Dornessa ja Kuninkaansatamassa sekä tapahtumiin Braavosin vapaakaupungissa, minne osa päähenkilöistä on ajautunut.
Pikkukarviaispistiäinen

Pikkukarviaispistiäinen ("Pristiphora appendiculata") on lehtipistiäisten heimoon kuuluva hyönteinen.
Pikkukarviaispistiäinen elää karviaisessa ja punaherukassa. Ulkonäöltään se on samanlainen kuin isokarviaispistiäinen, mutta hieman pienempi. Toukka on vaaleanvihreä ja päistään keltainen. Pää on musta.
Maassa talvehtineet toukat koteloituvat keväällä ja kuoriutuvat kun pensaat kukkivat. Naaras munii pensaiden sisäosiin lehtien alapinnalle.
Axel Kuffschinoff

Axel Kuffschinoff (17. joulukuuta 1896 Turku – 26. tammikuuta 1977) oli suomalainen pika- ja keskimatkojen juoksija sekä ahvenanmaalainen poliitikko. Kuffschinoff voitti 100–800 metrin juoksumatkoilla vuosina 1917–1920 kolme Suomen mestaruutta ja kaikkiaan 11 henkilökohtaista SM-mitalia. Hän oli pitkäaikainen Maarianhaminan pormestari.
Axel Kuffschinoffin isä oli turkulainen talonomistaja Nikolai Kuffschinoff.
Urheilu-ura.
Kuffschinoff voitti 100 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1917 ajalla 11,3 ja 800 metrin Suomen mestaruudet vuosina 1919–1920. Hän voitti myös 100 metrillä hopeaa vuosina 1916 ja 1918, 200 metrillä pronssia 1917 ja 1918, 400 metrillä hopeaa 1917 ja 1918 sekä pronssia 1919 ja 800 metrillä hopeaa vuonna 1918. Sekä 100 että 800 metrin Suomen mestaruuteen on Kuffschinoffin ohella pystynyt vain Erik Wilén.
Turussa 26. syyskuuta 1920 Kuffschinoff juoksi 300 metriä maailmanennätysaikaan 35,8. Se on ainoa suomalaisen miehen ulkoradoilla juoksema pikajuoksumatkojen maailmanennätys. Seuraavana vuonna Charles Paddock paransi ennätyksen aikaan 33,2. Kuffschinoff juoksi Helsingissä 15. syyskuuta 1917 51,0. 
Seuratasolla Kuffschinoff edusti turkulaisia ÅIFK Friidrottia ja ÅboAIK:ta. Hän lopetti juoksu-uransa vuonna 1925 Maarianhaminassa käytyyn 100 metrin juoksuun.
Virkaura.
Kuffschinoff kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1915, suoritti oikeustutkinnon vuonna 1920 ja sai varatuomarin arvon 1923. Hän työskenteli asianajajana Maarianhaminassa vuodesta 1921 ja toimi Maarianhaminan pormestarina vuosina 1928–1966. Lisäksi hän oli Ahvenanmaan maakuntapäivien sihteeri vuosina 1923–1967 ja Maarianhaminan kaupunginvaltuuston sihteeri vuosina 1924–1927 sekä 1932–1943. Kuffschinoff oli myös Suomen Punaisen Ristin Ahvenanmaan-piirin sekä Juridiska föreningen i Finlandin Ahvenanmaan-osaston puheenjohtaja.
Jarkko Hamberg

Jarkko Kristian Hamberg (s. 25. kesäkuuta 1982) on suomalainen kestävyysjuoksija, joka edustaa Sjundeå IF-seuraa. Häntä valmentaa Harri Hänninen. 
Hän on saavuttanut pronssia Kalevan kisoista 2011 10 000 metrin juoksuissa. Hänellä on kultaa yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailuista 2012, pronssia 2006, hopeaa 2009 3000 metriltä. 
Hänellä on myös maaotteluedustuksia.
Pornogrind

Pornogrind on metallimusiikin tyylilaji, joka on saanut vaikutteita grindcoresta ja death metallista, mutta jonka sanoitukset käsittelevät niistä poiketen seksuaalisia teemoja ja pornografiaa. Tunnettuja pornogrind-yhtyeitä ovat muun muassa Meat Shits, Cock and Ball Torture, Dead, Lividity ja Waco Jesus.
Jonna Julin

Jonna Sofia Cecilia Julin (s. 13. helmikuuta 1993) on suomalainen yleisurheilija, jonka päälajit ovat 400 metrin ja 800 metrin juoksut. Hän edustaa IF Nykarlebynejden -seuraa ja häntä valmentaa Ingvar Wiklund.
Julin saavutti hopeaa 400 metrin juoksussa Kalevan kisoissa Turussa 2011 ennätysajallaan 55,81. Jyväskylässä 2018 hän sai hopeaa 800 metrillä ennätyksellään 2.05,20. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saavuttanut hopeaa 800 metrillä 2017 ja 2019 sekä pronssia 4 × 300 metrin viestijuoksussa 2012. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on saavuttanut 4 × 400 metrin viestijuoksussa hopeaa 2013 ja pronssia 2012 ja 2015. Hänellä on maaotteluedustuksia.
VSEPR-teoria

VSEPR-teoria () eli elektroniparien repulsioteoria on teoreettisen kemian malli, jota käytetään ennustamaan molekyylien kolmiulotteista muotoa. Se perustuu olettamukseen elektroniparien välisistä repulsiovoimista ja soveltuu erityisesti yksinkertaisten molekyylien muodon ennustamiseen.
Historia.
Vuonna 1940 Nevil Sidgwick ja Herbert Powell esittivät teorian, jonka mukaan molekyylien muoto riippuu molekyylien sitoutuneiden elektroniparien ja vapaiden elektroniparien määrästä. Ronald Gillespie ja Ronald Sydney Nyholm kehittivät teoriaa edelleen ja julkaisivat sen vuonna 1957.
Periaatteet.
VSEPR-teorian mukaan molekyylien kolmiulotteisen muodon määräävät molekyylin keskusatomin uloimmalla elektronikuorella, valenssikuorella, sijaitsevat elektroniparit. Teorian mukaan jokainen keskusatomin uloimman kuoren sitoutunut tai vapaa elektronipari on stereokemiallisesti merkittävä. VSEPR-teorian mukaan rakenne keskusatomin ympärillä on sellainen, että repulsiovoimat elektroniparien välillä ovat mahdollisimman pienet. Tämä tarkoittaa sitä, että substituentit keskusatomin ympärillä ovat mahdollisimman etäällä toisistaan. Suurimmat repulsiovoimat ovat vapaiden elektroniparien välillä, hieman pienemmät vapaan elektroniparin ja sitoutuneen elektroniparin ja pienimmät sitoutuneiden elektroniparien välillä. Teoria ei ota huomioon steerisiä tekijöitä eli atomien kokoa. VSEPR-teoriassa oletetaan myös, että uloimpien atomiorbitaalien eli s-, p- ja d-orbitaalien energiatilat ovat degeneroituneita eli niiden energioiden välillä ei ole eroja.
VSEPR-teoria soveltuu parhaiten jaksollisen järjestelmän p-lohkoon kuuluvien alkuaineiden yhdisteiden kolmiulotteisen muodon ennustamiseen, mutta niissäkin on poikkeuksia, joissa rakenne poikkeaa VSEPR-teorian avulla ennustetusta, koska niissä on sellaisia vapaita elektronipareja, joilla ei ole vaikutusta molekyylien muotoon. Siirtymämetallien yhdisteiden muodon ennustamiseen VSEPR-teoria ei sovellu.
Molekyylien perusmuodot.
Molekyylien perusmuoto riippuu keskusatomien koordinaatioluvusta. Koordinaatiolukuun lasketaan sekä keskusatomiin liittyneet substituentit että vapaat elektroniparit. Perustyypit ovat lineaarinen, tasokolmio, tetraedrimäinen, trigonaalinen bipyramidi, oktaedrimäinen, pentagonaalinen bipyramidi ja neliömäinen antiprisma. Nämä ovat VSEPR-teorian mukaan molekyylien geometriat, jos keskusatomilla ei ole vapaita elektronipareja. Vapaat elektroniparit aiheuttavat muodon vääristymistä. Esimerkiksi metaanissa, ammoniakissa ja vedessä on koordinaatioluku kaikissa neljä. Metaani on tetraedrimäinen, ammoniakissa on yksi vapaa elektronipari typellä ja se on muodoltaan trigonaalinen pyramidi, vedessä hapella on kaksi vapaata elektroniparia ja molekyyli on taipunut ja muistuttaa V-kirjainta.
Malice

Malice oli tammikuussa 1976 perustettu englantilainen punkyhtye. Malice vaihtoi nimensä Easy Cureksi saman vuoden joulukuussa. 
Historia.
Teinipojat Marc Ceccagno, Robert Smith ja Michael Dempsey sekä kaksi muuta luokkatoveria St. Wilfrid's Comprehensive Schoolista alkoivat harjoitella rockkappaleita St. Edwardsin kirkkohallissa, Crawleyssä tammikuussa 1976. He vuokrasivat hallin käyttöönsä joka torstaiksi ja soittivat punk-covereita David Bowien, Jimi Hendrixin ja Alex Harveyn kappaleista. Robert Smithin mukaan yhtye perustettiin, koska Marc Ceccagno halusi tulla kitarasankariksi. Ceccagno, Smith ja Dempsey olivat viimeksi ennen tätä esiintyneet yhdessä ollessaan vielä Notre Damen keskikoulussa soittaen yhtyeessä nimeltä The Obelisk, joka esiintyi vain kerran heidän luokkatovereilleen keväällä 1973. Syksyllä 1976 Graham erosi veljineen yhtyeestä ja Marc Ceccagno perusti uuden yhtyeen nimeltä The Amulet. Uudeksi kitaristiksi otettiin Porl Thompson, lyhytaikaiseksi laulajaksi Martin Creasy ja rumpaliksi Laurence ”Lol” Tolhurst, joka päätti vaihtaa yhtyeen nimen yhtyeen Easy Cureksi, josta myöhemmin tuli tunnettu alternative rock -yhtye nimeltä The Cure.
Biologinen psykologia

Biologinen psykologia , josta käytetään myös nimitystä fysiologinen psykologia, tutkii fysiologisten prosessien ja käyttäytymisen välisiä suhteita. Se soveltaa biologian (erityisesti neurobiologian) periaatteita ihmisten ja muiden eläinten käyttäytymisen taustalla olevien fysiologisten, geneettisten ja kehityksellisten mekanismien tutkimiseen.
Kuvaus.
Biologinen psykologia tutkii fysiologisia, geneettisiä ja kehityksellisiä mekanismeja yleensä neuronien, välittäjäaineiden ja aivopiirien tasolla ja keskittyy biologisiin perusprosesseihin, jotka ovat normaalin ja epänormaalin käyttäytymisen taustalla. Neuropsykologia on kuitenkin vain yksi biologisen psykologian näkökulmista, sillä esimerkiksi hormonitoiminta vaikuttaa merkittävästi käyttäytymiseen. Biologista näkökulmaa on käytetty psykologiassa varhaisista ajoista saakka. Myös Charles Darvin esitti näkemyksen, että käyttäytymisen vaikuttajana on genetiikka. Biologisen näkökulman lisäksi psykologiaa voidaan tarkastella sosiaalisesta näkökumasta.
Eystur

Eystur on 2172 asukkaan kunta Färsaarten Eysturoyn saarella. Kunta on asukasluvultaan saarten neljänneksi suurin. Sen keskustaajama on Norðragøta. Eystur on perustettu vuonna 2009 kun Gøtan ja Leirvíkin kunnat yhdistettiin.
Kylät.
Leirvík, Norðragøta, Syðrugøta, Gøtugjógv ja Gøtueiði
Eeropekka Uusimäki

Eeropekka Johannes Uusimäki (s. 27. huhtikuuta 1989) on suomalainen upseeri ja entinen korkeushyppääjä. Urheilijana hän edusti Nakkilan Vire -seuraa, ja häntä valmensi Mika Tyrkkö. Uusimäki saavutti pronssia Kalevan kisoissa vuonna 2010 ennätystuloksellaan 211 cm. Hänellä on nuorten maaotteluedustus.
Urheilu-uransa jälkeen Uusimäki on valmistunut Maanpuolustuskorkeakoulusta sotatieteiden maisteriksi. Hän työskentelee upseerina Puolustusvoimien palveluksessa.
Mikko Viitamaa

Mikko Viitamaa (s. 6. maaliskuuta 1980 Vammala) on suomalainen kuulantyöntäjä, joka edustaa Vammalan seudun Voimaa. Hänen valmentajansa on Harri Sten
Viitamaa on saavuttanut Kalevan kisoissa 2010 hopeaa ja 2008 pronssia. Sisäratojen SM-kilpailuista 2011 hän sai pronssia tuloksella 17,47. Hänen ennätyksensä on 17,85. Hänellä on maaotteluedustuksia.
St Martin-in-the-Fields

St Martin-in-the-Fields on Lontoon Trafalgar Squaren koilliskulmassa sijaitseva kirkko. Kirkko kuuluu Englannin kirkolle.
Alkuperäisen kirkon tarkka rakennusvuosi ei ole tiedossa, mutta toistaiseksi vanhimmat kirkosta kertovat merkinnät ovat vuodelta 1222. Kirkon rakennutti uudelleen kuningas Henrik VIII vuonna 1542. Henrik VIII:n rakentama kirkko purettiin vuonna 1721 uuden kirkon tieltä. Nykyisen kirkon rakennustyöt aloitettiin 13. maaliskuuta 1722 ja saatiin päätökseen joulukuussa 1724. Kirkon suunnittelijana toimi James Gibbs.
Radiokanava BBC Radio 4 on järjestänyt vuodesta 1924 lähtien kirkon hyväksi joka joulu hyväntekeväisyyskeräyksen "Vicar's Christmas Appeal", jolla kerätään kirkolle varoja. Hyväntekeväisyyskeräys tuo kirkolle nykyisin vuosittain noin puolen miljoonan punnan edestä lahjoituksia.
Gibraltarin sosiaalidemokraatit

Gibraltarin sosiaalidemokraatit on keskustaoikeistolainen puolue Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kuuluvalla Gibraltarilla. Puoluetta johtaa Peter Caruana, joka toimi Gibraltarin pääministerinä ennen nykyistä pääministeri Fabian Picardoa.
Historia.
Sosiaalidemokraateista tuli Gibraltarin pääoppositiopuolue AACR-puolueen hajottua vuonna 1988. Puolue osallistui parlamenttivaaleihin ensimmäistä kertaa vuonna 1992, jolloin se hävisi Peter Caruanan johdolla Gibraltarin sosialistiselle työväenpuolueelle. Tappio johtui paljolti siitä, että puolue kannatti tuolloin osallistumista neuvotteluihin Gibraltarin asemasta Espanjan ja Britannian kanssa Brysselssä. Tällöin työväenpuolueen johtaja Joe Bossano pääsi syyttämään heitä heikkoudesta Espanjaa kohtaan. Puolue sai tuolloin 20 % äänistä Bossanon liittouman 75 % vastaan. Puolue pääsi kuitenkin parlamentin johtoon seuraavissa vaaleissa vuonna 1996 ja menetti paikkansa vasta vuonna 2011. Hallituskaudellaan puolueen johtaja Peter Caruana piti tiukempaa linjaa aluekiistassa Espanjan kanssa. Hän oli muun muassa järjestämässä kansanäänestystä asiasta vuonna 2002, jolloin gibraltarilaisten suuri enemmistö hylkäsi suunnitelman Britannian ja Espanjan yhteishallinnosta alueella. 
Vuoden 2011 vaaleissa sosiaalidemokraatit hävisivät niukasti sosialistisen työväenpuolueen ja Gibraltarin liberaalipuolueen muodostamalle liittoumalle saaden 46,76 % äänistä sosialistisen työväenpuolueen ja liberaalipuolueen saadessa 48,88 %. 
Parlamenttiedustajat.
Gibraltarin sosiaalidemokraateilla on vuonna 2011 valitussa parlamentissa seitsemän edustajaa kaikkiaan 17:stä edustajasta.
Hanna Wiss

Hanna Katrina Wiss (s. 30. huhtikuuta 1991 Maarianhamina) on suomalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä. Hän edustaa MIFK:ta. Aikuisten SM-kilpailuista Wiss on saavuttanut ulkoradoilta 200 metrin juoksun pronssia Kalevan kisoista 2010 ajalla 24,60 ja pituushypyssä hopeaa 2014 silloisella ennätyksellään 618. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saavuttanut hopeaa vuonna 2010 200 metrillä. Hänellä on lukuisia maaotteluedustuksia niin junioreissa kun aikuistenkin maaottelusta.
Tilastopajan tilastoissa Wissillä on viisi kilpailua 100 ja 200 metrillä kilpailukaudella 2025. Tätä edellinen kilpailu oli vuonna 2021.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Lähde: Tilastopaja
Vágar (kunta)

Vágar on kunta Färsaarilla. Se sijaitsee Vágarin saarella Sørvágurin kunnan kanssa. Vágarin asukasluku on 1 940. Kunnan keskustaajama on Miðvágur, jossa asuu yli puolet sen asukkaista. Vágar perustettiin vuonna 2009, kun kunnat Miðvágur ja Sandavágur yhdistyivät.
Kylät.
Sandavágur, Miðvágur, Vatnsoyrar
Georgina Cassar

Georgina Cassar (s. 9. syyskuuta 1993 Welwyn Garden City, Yhdistynyt kuningaskunta) on gibraltarilainen rytminen voimistelija. Hän edusti Gibraltaria Kansainyhteisön kisoissa 2010 sekä Britanniaa Lontoon olympialaisissa 2012. Hän oli ensimmäinen gibraltarilainen urheilija olympialaisissa. Häntä valmentaa Sarah Moon.
Nuoruus.
Cassar syntyi 9. syyskuuta 1993 Welwyn Garden Cityssä Britanniassa maltalaiselle isälle, Francolle, ja englantilaiselle äidille, Jackielle. Perhe muutti Gibraltarille vuonna 1996, kun hänen isänsä sai töitä paikallisesta pankista.
Voimistelu-ura.
Cassar aloitti harrastamaan balettia kolmevuotiaana. Gibraltar Rhythmic Gymnastics Associationiin hän liittyi vuonna 2007 ollessaan 13-vuotias. 16-vuotiaana hän sijoittui kuudenneksi Britannian mestaruuskisoissa. Hän edusti Gibraltaria vuoden 2010 Kansainyhteisön kisoissa Delhissä, Intiassa. Hän sijoittui kokonaiskilpailussa 16:nneksi. Vuonna 2012 hän matkusti Bathiin harjoitellakseen täysipainoisesti muun olympiajoukkueen kanssa. Siellä ollessaan hän opiskeli psykologiaa, biologiaa ja liikuntakasvatusta King Edward's Schoolissa. Hän suunnitteli jatkavansa opintojaan Bathissa olympialaisten jälkeen.
Olympiadebyytti.
Cassar edusti Isoa-Britanniaa vuoden 2012 olympialaisissa Lontoossa. Hän ei voinut edustaa asuinmaataan Gibraltaria, koska Kansainvälinen olympiakomitea ei ole tunnustanut Gibraltarin olympiakomiteaa jäsenvaltioksi. Tästä huolimatta Cassarilla oli oikeus osallistua kisoihin Britannian joukkueessa, koska Gibraltar kuuluu Britannian merentakaisiin alueisiin ja hänellä on Britannian passi. Hän oli ensimmäinen gibraltarilainen urheilija olympialaisissa.
Cassar kilpaili 10. elokuuta Britannian joukkueen mukana karsinnassa. Maa sijoittui viimeiseksi, eli 12:nneksi, eikä selviytynyt finaaliin.
Elina Mattila

Elina Irmeli Mattila (s. 7. syyskuuta 1989 Turku) on suomalainen kiekonheittäjä. Kalevan kisoissa hän on saavuttanut kiekonheitossa pronssia 2010 ja 2013. Hänen kiekonheittoennätyksensä on Kajaanin Kalevan kisoissa 2010 heitetty 52,89 m. Hän edustaa Turun Urheiluliittoa. Vuosina 2003–2019 häntä valmensi Raimo Mäkinen.
Zenitha Karlström

Zenitha Sofia Karlström (o.s. Eriksson) (s. 18. huhtikuuta 1992 Uusikaarlepyy) on suomalainen keskimatkojen juoksija ja kestävyysjuoksija. Hän edustaa IK Falkenia ja vuoteen 2013 saakka hän edusti IF Nykarlebynejdeniä. Häntä valmensi vuoteen 2009 asti Ingvar Wiklund, vuosina 2011–2013 Lauri Hollo ja sen jälkeen Guy Storbacka.
Eriksson on saavuttanut Kalevan kisoissa 800 metrin juoksussa hopeaa vuonna 2016 Oulussa ja pronssia vuonna 2010 Kajaanissa ja vuonna 2017 Seinäjoella. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on voittanut kultaa 800 metrillä 2016 ja 2017 sekä 1 500 metrillä 2016, hopeaa 800 metrillä 2015 ja 1 500 metrillä 2017 sekä pronssia 800 metrillä 2011 ja 1 500 metrillä 2015. Viestijuoksun SM-kilpailuista hänellä on 4 × 400 metrin viestistä hopeaa vuosilta 2013 ja 2015, pronssia vuosilta 2012 ja 2014 sekä 4 × 800 metrin viestistä kultaa 2010, 2014, 2015, 2016 ja 2017 ja hopeaa vuodelta 2011.
Eriksson karsiutui alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010 800 metrin välierissä ja oli lopputuloksissa sijalla 24.
Erikssonin ennätys 800 metrillä on 2.04,12, jonka hän juoksi 23. heinäkuuta 2015 Joensuussa. 1 500 metrin ennätyksensä 4.26,06 hän juoksi Lahdessa 14. heinäkuuta 2016.
Myös Zenitha Erikssonin isosiskot Heidi ja Sandra ovat kestävyysjuoksijoita.
Erikson avioitui syyskuussa 2018 ja otti puolisonsa sukunimen Karlström.
Pikkuritariyökkönen

Pikkuritariyökkönen ("Catocala pacta") on verraten kookas yöperhoslaji, mutta silti kooltaan pienimpiä Suomessa tavattavista "Catocala"-suvun ritariyökköslajeista.
Koko ja ulkonäkö.
Keskikokoinen yöperhonen, joka 50–55 mm siipien kärkivälillään on pienimpiä ritariyökkösiä. Etusiivet ovat pohjaväriltään selvästi ruskeanharmaat ja niiden kuviointi on selvempää kuin monilla sukulaislajeilla. Sekä tyvipoikkiviiru, sisempi poikkiviiru että ulompi poikkiviiru ovat mustat ja erottuvat selvästi. Ulomman poikkiviirun ulkopuolella on lisäksi ruskeaa varjostumaa. Munuaistäplä on tumma ja erottuu hyvin, kuten myös sen vieressä sijaitseva tummarajainen, hieman nelikulmainen vaaleanruskea täplä. Takasiivet ovat kirkkaanpunaiset ja niissä on leveä tumma reunus. Lisäksi siiven keskellä on mustanruskea kaari. Erotuksena muista ritariyökköslajeista, joiden ruumiit ovat kokonaan harmaita tai harmaanruskeita, pikkuritariyökkösen takaruumis on yläpuolelta heleän punainen.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyys on melko itäinen ja sitä tavataan Pohjoismaiden eteläosista ja Saksasta Tiibetiin ja Venäjän kaukoitään ulottuvalla alueella. Suomessa lajia tavataan maan etelä- ja keskiosissa, suunnilleen Vaasa-Joensuu-linjan eteläpuolella. Pohjoisempaa laji on hävinnyt, vaikka vanhoja havaintoja on tehty Oulun korkeudelta saakka. Havaintoja ei ole myöskään tehty Ahvenanmaalta enää 1980-luvun lopun jälkeen. Yökköset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alusta syyskuun alkupuolelle ja lennon huippu on elokuun puolivälissä.
Elinympäristö ja elintavat.
Pikkuritariyökkönen viihtyy erityisesti kosteiden paikkojen, kuten rantojen, soiden ja suoniittyjen pajukoissa. Perhoset oleskelevat pensaikoissa ja voivat lentää illan tullen valolle, mutta suvulle tyypilliseen tapaan paremmin syötille.
Naaras munii kuorenrakoihin ja munat talvehtivat. Toukkia tavataan alkukesästä. Ne ovat yöaktiivisia ja viettävät päivät painautuneina oksia vasten, mihin ne naamioituvat varsin hyvin. Täysikasvuisina toukat koteloituvat yhteensitomiensa lehtien väliin maahan.
Ruotsissa laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Ravintokasvi.
Toukka syö useita eri pajulajeja ("Salix").
Aaltoritariyökkönen

Aaltoritariyökkönen ("Catocala sponsa") on kookas ja näyttävä ritariyökkösiin kuuluva yöperhonen. Se lentää loppukesällä.
Koko ja ulkonäkö.
Kookas yökkönen, joka on kuitenkin ritariyökkösten joukossa keskikokoa. Etusiivet ovat ruskehtavan harmaankirjavat, usein tummasävyiset ilman silmiinpistävää kuviointia. Joskus väri voi olla myös vihertävänruskea. Siiven kärkiosan aaltoviiru on kuitenkin vaaleanharmaa. Vaaleareunaisen ja vaaleakehnäisen munuaistäplän vieressä siiven keskiosassa on laaja vaaleanharmaa, mustareunainen täplä. Takasiipien pohjaväri on voimakkaan karmiininpunainen ja siipeä reunustaa mustanruskea reunus. Lisäksi siiven keskellä on tumma vyö, joka tekee kaksi selvää mutkaa ulospäin. Siipiä reunustavat ripset ovat vaaleat, mustatäpläiset. Siipiväli 62–70 mm.
Samannäköinen laji on etenkin tammiritariyökkönen ("Catocala promissa"), joka on kuitenkin jonkin verran pienempi ja jonka etusiipien kuviointi on terävämpää.
Levinneisyys ja lentoaika.
Aaltoritariyökköstä tavataan Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Kaukasukselle. Suomessa laji oli aikaisemmin hyvin harvinainen lounainen erikoisuus, mutta se on viime vuosikymmeninä yleistynyt huomattavasti. Se on eteläpainotteinen, mutta pohjoisimmat yksittäishavainnot ovat nykyisin jopa Kuusamon korkeudelta ja pohjoisempana lajin levinneisyys on selvästi itäpainotteinen. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun alkupuolelle lennon huipun ollessa elokuun alkupuolella.
Elinympäristö ja elintavat.
Aaltoritariyökkönen on tammimetsien laji, jolla on vahva vaellustaipumus ja jota siksi voidaan tavata hyvinkin kaukana vakituisilta elinpaikoilta ja poikkeavissa ympäristöissä. Ritariyökkösille ominaiseen tapaan se tulee syötille selvästi paremmin kun valolle, vaikka lentää kyllä valollekin. Toukka elää kookkaiden puiden latvuksissa ja koteloituu joko maahan tai puun rungolle yhteenkehräämiensä lehtien väliin. Muna talvehtii.
Suomen lajien uhanalaisluokituksessa 2019 se on luokiteltu elinvoimaiseksi (LC).
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasvi on tammi ("Quercus robur").
Kulmaritariyökkönen

Kulmaritariyökkönen ("Catocala nupta") on kookas ritariyökkösiin kuuluva yöperhonen. Se lentää loppukesällä ja alkusyksystä.
Koko ja ulkonäkö.
Varsin kookas yökkönen, jonka etusiivet ovat hivenen ruskeanharmaat ja kirjavat. Etusiivessä sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat kaksinkertaiset, tummanharmaat ja erottuvat hyvin, mutta kuvioinnin terävyys vaihtelee. Etenkin ulompi poikkiviiru mutkittelee terävästi. Poikkiviirujen välisellä alueella on tummanharmaa munuaistäplä ja sen vierellä siiven keskiosan puolella on hyvin erottuva vaalea, tummareunainen täplä. Täplien vieressä siiven tyven puolella on sumea laikku vaaleaa väriä. Takasiivet ovat kirkkaan punaiset ja niissä on etenkin etuosastaan leveä, mustanruskea reunus. Siiven keskellä on kapeampi tumma vyö, jonka etuosassa on selvä sisäänpäin suuntautunut mutka. Siipiväli 65–80 mm.
Lajin voi sekoittaa idänritariyökköseen ("Catocala adultera"), jolla etusiipien sävy on sinertävämpi ja kuviointi on terävämpää. Lisäksi idänritariyökkösellä takasiiven tumma reunus on kapeampi.
Levinneisyys ja lentoaika.
Laji tavataan laajalti Euroopassa ja Aasian puolella Pakistaniin, Keski-Aasiaan ja Japaniin saakka. Suomessa se on jokseenkin harvinainen ja vahvasti etelään painottunut. Laji on 2000-luvun aikana levinnyt pohjoisemmaksi ja havaintoja on aina Kuusamoa myöten. Perhoset lentävät heinäkuun keskivaiheilta syyskuun alkupuoliskolle. Lennon huippu on elokuun puolivälissä.
Elinympäristö ja elintavat.
Kulmaritariyökkönen suosii reheviä ja avoimia lehtimetsiä. Sukulaistensa tapaan se viihtyy myös kulttuuriympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät innokkaasti syötille, mutta joissakin määrin myös valolle.
Toukka koteloituu yhteensitomiensa lehtien väliin tai kuoressa olevaan rakoon. Muna on talvehtiva elämänvaihe.
Ravintokasvi.
Toukka elää erilaisilla pajulajeilla ("Salix") tai joskus haavalla ("Populus tremula").
Yöailakki

Yöailakki ("Silene noctiflora", syn. "Melandrium noctiflorum") on yöaikaan kukkiva kohokkikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Yksi- tai kaksivuotinen yöailakki kasvaa 25–40 cm korkeaksi. Kasvi on haaraton tai vähähaarainen ja yläosastaan tahmeakarvainen. Lehtien muoto vaihtelee soikeista puikeisiin. Kukinto on harvakukkainen tai kukat ovat yksittäin. Sekä kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on karvainen, ulkoteriötön ja ainakin 2 cm pitkä. Vaaleassa verhiössä on lisäksi noin 10 matalaa suonta. Teriö on lisäteriöllinen ja väriltään kellertävän valkoinen tai hieman punertava. Terälehtien lapa on syvään kaksiliuskainen, liuskat vaihtelevat muodoltaan tasasoukista pitkulaisiin. Yöailakki kukki Suomessa heinä-syyskuussa. Kukat aukeavat vain öisin, jolloin ne tuoksuvat voimakkaasti. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota.
Levinneisyys.
Yöailakkia tavataan Euroopassa Ranskasta Länsi- ja Lounais-Venäjälle. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Italiaan, Balkanille, Pohjois-Kreikkaan, Bulgariaan, Etelä-Ukrainaan ja Kaukasuksen alueelle. Pohjoisessa lajia tavataan Britteinsaarille, Fennoskandian keskiosiin ja Luoteis-Venäjälle saakka. Lajia kasvaa harvinaisena myös Islannissa. Aasiassa yöailakki kasvaa satunnaisena Länsi-Siperiassa, Keski-Aasiassa, Turkissa ja Iranissa. Laji on levinnyt ihmisen mukana myös Uuteen-Seelantiin sekä Pohjois-Amerikkaan, jossa sitä kasvaa pääasiassa mantereen itä- ja keskiosissa.
Suomessa yöailakki on uustulokas, jota tavataan Etelä-Lappia myöten. Suurimmassa osassa maata laji on satunnainen, ainoastaan Etelä-Suomessa se on vakiintunut luontoon. Suomeen lajin tiedetään levinneen useilla eri tavoilla: laivojen painolastissa, puutarhasiemenessä, venäläisen viljassa seassa sekä venäläisten junavaunujen mukana.
Elinympäristö.
Yöailakki kasvaa Suomessa puutarhoissa, viljelymailla, ratapihoilla ja kaatopaikoilla.
Keltaritariyökkönen

Keltaritariyökkönen ("Catocala fulminea") on melko kookas loppukesän ja alkusyksyn taitteen yöperhoslaji. Suomen ritariyökköslajistosta se on kooltaan pienimpiä ja ainoa, jonka takasiivet ovat pohjaväriltään keltaiset.
Koko ja ulkonäkö.
Keltaritariyökkösen etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeanharmaat ja voimakaskuvioiset. Varsinkin siiven kärkiosassa musta, ruskeavarjosteinen ulompi poikkiviiru tekee selkeästi erottuvan ja jyrkästi mutkittelevan kuvion. Sisempi poikkiviiru on myös musta, selvästi erottuva ja sen tyvipuolella on ruskeaa varjostumaa, joka vaalenee tasaisesti kohti siiven tyveä. Ruskea, vaaleareunainen munuaistäplä erottuu poikkiviirujen välissä hyvin, kuten myös sen vieressä oleva kolmiomainen, vaalea, mustareunainen täplä. Siiven keskiosassa on etureunan puolella mustahkoa varjostumaa, jonka sisäpuolelta siipi on varsin vaalea. Takasiivet ovat räikeän keltaiset ja niiden keskiosassa tummanruskea vyö tekee lenkin. Siiven ulkoreuna on myös suurelta osin tummanruskea. Siipiväli on 51–60 mm.
Keltaritariyökköstä ei voi sekoittaa takasiipiensä keltaisen värin vuoksi mihinkään muuhun ritariyökköseen. Sen sijaan Suomessakin esiintyy useita muita yökköslajeja, joiden takasiivet ovat kirkkaan keltaiset tummalla kuvioinnilla. Näistä lajin erottaa helposti suuremman kokonsa sekä etu- ja takasiipien kuvioinnin avulla.
Levinneisyys ja lentoaika.
Keltaritariyökkösen palearktinen levinneisyys ulottuu Lounais-Euroopasta Japaniin. Suomessa laji oli pitkään kaakosta ja etelästä satunnaisesti vaelteleva etelärannikon harvinaisuus, jonka ensimmäinen havainto on vasta vuodelta 1932. Se on kuitenkin levinnyt 2000-luvun aikana erittäin voimakkaasti pohjoiseen ja länteen, samalla kun havaitut yksilömäärät ovat kasvaneet räjähdysmäisesti. Nykyisin sitä voi tavata Vaasa–Kajaani-linjan eteläpuolella, joskin idempänä laji lienee edelleen hieman yleisempi. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun alkuun huipun ollessa elokuun puolivälissä.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji viihtyy rehevissä metsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Erityisesti paikoilla joissa kasvaa tuomea. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat hyvin syötille, mutta joissain määrin myös valolle. Muna on talvehtiva vaihe.
Ravintokasvi.
Toukka käyttää ravinnokseen pääasiassa tuomea ("Prunus padus"), mutta myös muutamia muita lehtipuita.
Eino Roiha

Eino Vilho Pietari Roiha (12. toukokuuta 1904 Viipuri – 20. lokakuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen musiikintutkija, säveltäjä ja pianisti. Hän oli merkittävä nykymusiikin esitaistelija, ja hän väitteli tohtoriksi vuonna 1943 Jean Sibeliuksen sinfonioiden muotoanalyysista.
Henkilöhistoria.
Roihan vanhemmat olivat lehtori Pekka Roiha ja Sofia Augusta Airaksinen ja puoliso vuodesta 1930 musiikinopettaja Aune-Martta Linnala. Hän tuli ylioppilaaksi 1923 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1928. Helsingin konservatoriosta hän sai päästötodistuksen 1929. Hänelle opetti sävellystä Erkki Melartin. 
Roiha suoritti filosofian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1942 ja puolusti vuonna 1943 tiettävästi ensimmäistä Sibelius-aiheista väitöskirjaa "Die Symphonien von Jean Sibelius: Eine formalanalytische Studie".
Roiha toimi Jyväskylän seminaarin musiikin lehtorina 1930–1935, Jyväskylän Kasvatusopillisen korkeakoulun lehtorina 1935–1938, Helsingin opettajakorkeakoulun lehtorina vuodesta 1948 ja Helsingin yliopiston musiikinopettajana vuodesta 1948 ja musiikkitieteen dosenttina vuodesta 1949. Hän oli Nykymusiikki-yhdistyksen perustajia ja toimi sen puheenjohtajana 1949–1955. Sävellyskonsertin Roiha piti Jyväskylässä 1931. Hän toimi Jyväskylän amatööriorkesterin johtajana 1931–1939 ja mieskuoro Sirkkojen johtajana 1936–1939 sekä esiintyi pianistina. Roiha oli "Ylioppilaslehden" musiikkikriitikko 1927–1929 ja "Keskisuomalaisen" 1945–1948.
Roiha julkaisi musiikkikirjallisuutta, muun muassa teoksen "Koululaisen musiikkioppi" (1938). "Johdatus musiikkipsykologiaan" vuodelta 1949 on ensimmäinen kattava suomalainen esitys musiikkipsykologiasta, ja postuumisti julkaistu "On the Theory and Technique on Contemporary Music" (1956) – ensimmäinen merkittävä suomalainen tutkimus modernista musiikista – soveltaa hahmopsykologiaa atonaalisen musiikin tarkasteluun.
Vuonna 2002 Jyväskylän yliopisto, Jyväskylän ammattikorkeakoulu, Jyväskylän kaupunki ja kotiseutuneuvos Kauko Sorjonen perustivat musiikkiterapiaa- ja kasvatusta edistävän Eino Roiha -säätiön. Säätiö ylläpitää Eino Roiha -instituuttia (ERI) ja Vibroakustisen terapian koulutus- ja tutkimuskeskusta (VIBRAC). Roihan tytär Leena-Maija Alho julkaisi vuonna 2010 kirjan "Eino Roiha, isäni", jossa hän kertoo Eino Roihan ammatillisen ja julkisen toiminnan taustoista ja hänestä isänä.
Sävellystuotanto.
Roiha sävelsi orkesteri-, piano- ja viuluteoksia ja lauluja. Hänen musiikkinsa edustaa Hindemith-vaikutteista modernismia, jossa polyfonian merkitys korostuu. Roihan sävellyksiin kuuluvat muun muassa
Lauri Roivas

Lauri Roivas, myös Roivanen (1683, nähtävästi Ilomantsi–15. marraskuuta 1750) oli talonpoikaispäällikkö sodassa vuosina 1741–1743. 
Roivas oli maanviljelijä Ilomantsin Eimisjärvellä, jonka oma kotitalokin lienee tuhottu 1741 alkaneessa sodassa. Hän ja toimi Pohjois-Karjalassa yhteistyössä sissipäällikkö Erkki Sallisen ja muiden kanssa venäläisiä vastaan. Asemalleen hän lienee saanut vahvistuksen maaherra Stjernstediltä. Roivas tunnettiin neuvokkaana sotilaana, joka pystyi yllättämään vihollisen ja kaappaamaan siltä kuormastoja ja muuta saalista. Hän osallistui muun muassa huhtikuussa 1742 käytyyn Öllölän taisteluun, jossa Sallisen johtamat talonpojat karkottivat moninkertaisen vihollisjoukon.
Roivaksen puoliso oli Valpuri Sillanen.
Raatokärpäset

Raatokärpäset (Calliphoridae) on kärpästen heimo. Heimoon kuuluu 1 100 lajia. Raatokärpästen lisäksi myös monet muut kärpäset syövät raatoja, mutta raatokärpäset ovat erikoistuneet niihin.
Ulkonäkö.
Aikuisilla on usein metallinhohtoinen, sini- tai vihreänkiiltoinen pinta. Ne ovat tukevarakenteisia ja usein karvapeitteisiä. Toukat ovat valkeita ja matomaisia.
Elinympäristö.
Raatokärpäset viihtyvät aurinkoisilla paikoilla ja asutuksen lähellä. Ne lentävät usein sisälle rakennuksiin ja laskeutuvat ruokaan. Ne ovat tavallisia myös kaatopaikoilla ja tunkioilla.
Raatokärpäset munivat tuoreeseen tai kypsään lihaan tai ulosteisiin. Jotkut lajit munivat eläviin eliöihin ja linnunpesiin. Kuoriuduttuaan toukat syövät raatoa tai isäntäänsä. Aikuiset käyttävät ravinnokseen kukkia ja muita kasvinosia sekä hajoavaa kasvi- ja eläinainesta.
Kärpästen on havaittu noudattavan tiettyä järjestystä raadon syömisessä. Raatokärpäset ovat yleensä ensimmäisinä tuoreella raadolla. Kun pilaantuminen alkaa, seuraavat eräät sukaskärpässuvut. Raadon hajoamisen loppuvaiheessa, kun jäännökset ovat muuttuneet nestemäiseksi, sitä tulevat syömään mahla- ja hedelmäkärpäset.
Eräät kasvit, muun muassa raatokukat ("Stapelia"), houkuttelevat kärpäsiä raadontuoksulla.
J. E. Rosberg

Johan Evert Rosberg (18. kesäkuuta 1864 Kirkkonummi – 20. maaliskuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen maantieteilijä ja Helsingin yliopiston maantieteen ylimääräinen professori vuodesta 1902 ja professori vuodesta 1912. Rosberg teki tutkimusmatkoja Eurooppaan ja Aasiaan. Hän julkaisi maantieteen oppikirjoja ja karttakirjoja.
Rosbergin vanhemmat olivat apteekkari Viktor Rosberg ja Eva Charlotta Karolina Bruncrona. Hän pääsi ylioppilaaksi 1883 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1886, filosofian lisensiaatiksi 1895 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1900.
Yves Duteil

Yves Duteil [iv dytɛj] (s. 24. heinäkuuta 1949 Neuilly-sur-Seine, Hauts-de-Seine) on ranskalainen laulaja ja lauluntekijä. Hän toimi 1989–2014 myös pormestarina noin 700 asukkaan Précy-sur-Marnen kunnassa Pariisin itäpuolella, Seine-et-Marnen departementissa.
Toimistotyöntekijäisän ja kultaseppä-äidin poikana Pariisin luoteisessa esikaupungissa varttunut Duteil soitti lapsesta saakka pianoa ja muita kosketinsoittimia, kunnes vaihtoi kitaraan 15 vuoden iässä. Hän aloitti yliopisto-opinnot, mutta vaihtoi pian musiikkikonservatorioon. Hän sai ensi kerran menestystä laulullaan "Virages" vuonna 1972. Se sisältyy hänen vuoden 1974 esikoisalbumilleen "L'écritoire".
Hänen eniten myyty ja tunnetuin albuminsa on vuonna 1977 julkaistu "Tarentelle", jolta löytyvät nimikappaleen lisäksi hänen tunnetuimpiin kuuluvat laulunsa "Le petit pont de bois" ja "Le mur de la prison d'en face" sekä "Notre Temps" -lehden koko 1900-luvun parhaaksi ranskalaislauluksi valitsema "Prendre un enfant par la main".
1980-luvun puolivälissä Duteil teki ranskan kieltä ylistävän laulun ”La langue de chez nous” ja samannimisen albumin. Hänet palkittiin Ranskan akatemian hopeamitalilla. Pormestarin työstään hän on saanut Marianne-palkinnon.
Vuonna 2018 Yves Duteil julkaisi kuuden vuoden hiljaisuuden ja sydänleikkauksen jälkeen viidennentoista albuminsa "Respect".
Duteil on kirjoittanut myös muutamia lastenkirjoja. Hänet tunnetaan myös ranskan kielen, lasten oikeuksien ja ympäristönsuojelun hyväksi tekemästään työstä.
Duteil Suomessa.
Yves Duteil on vieraillut Suomessa ainakin kahdesti 1970-luvun keskivaiheilla. Toinen kerta oli lokakuussa 1977 Helsingin konservatorion juhlasalissa, ja Yleisradio esitti tästä konsertista tallennetun 45-minuuttisen ohjelman maaliskuussa 1978.