tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Keane

Keane on vuonna 1995 perustettu brittiläinen rockyhtye. Aiemmin yhtye on tunnettu myös nimillä The Lotus Eaters (1995–1997) ja Cherry Keane. Nykyisellä nimellään he ovat toimineet vuodesta 1997 lähtien ja he nousivat suosioon vuonna 2004 julkaistuaan debyyttialbuminsa "Hopes and Fears".
Yksi Keanen erikoisuuksista on se, ettei yhtyeessä ole lainkaan kitaristia, kuten useimmissa rockyhtyeissä. Yhtyeen musiikki perustuukin pianoon ja rumpuihin.
Yhtye koostuu säveltäjä-basisti-pianisti Tim Rice-Oxleystä, vokalisti Tom Chaplinista sekä rumpali Richard Hughesista. Lisäksi vuoteen 2001 asti heidän kanssaan toimi kitaristina Dominic Scott, joka erinäisistä syistä johtuen päätti lopulta jättää yhtyeen.
Heidän kaksi ensimmäistä studioalbumiaan, "Hopes and Fears" ja "Under the Iron Sea", saivat osakseen suurta menestystä niin Isossa-Britanniassa kuin maailmanlaajuisestikin. "Hopes and Fears" oli vuoden 2004 parhaiten myynyt albumi Isossa-Britanniassa, kun taas "Under the Iron Sea"ta myytiin peräti 250 000 kappaletta viikon sisällä julkaisemisesta (kesäkuussa 2006).
Historiaa.
Keane on kotoisin Battlesta, joka sijaitsee East Sussexin läänissä Englannissa. Yhtye perustettiin vuonna 1997 ja aluksi se esitti U2:n, Oasiksen ja The Beatlesin kappaleita kunnes alkoi tehdä omiaan.
Yhtyeen toinen levy "Under the Iron Sea" ilmestyi 12. kesäkuuta 2006 lukuun ottamatta Yhdysvaltoja ja Kanadaa, joissa se ilmestyi 20. kesäkuuta. Levyn kansitaiteesta vastaa suomalais-brittiläinen taiteilija Sanna Annukka Smith, jonka vaikutteena on vahvasti "Kalevala" ja Suomen muinaiset kansantarut. Levyn ensimmäisen singlen "Atlantic" musiikkivideon on ohjannut skotlantilainen kirjailija Irvine Welsh, joka tunnetaan muun muassa teoksestaan "Trainspotting".
Keanen kolmas albumi, Perfect Symmetry julkaistiin 13. lokakuuta 2008.
Rantalinnut

Rantalinnut eli kahlaajalinnut (Charadriiformes) ovat laaja ja monipuolinen lahko lintujen luokassa. Ne ovat enimmäkseen rannoilla ja vedessä eläviä lintuja, mutta joukkoon mahtuu myös sisämaassa, jopa aavikolla eläviä sukulaisia. Niitä elää kaikilla mantereilla ja myös napaseuduilla. Rantalinnut pesivät tyypillisesti maassa tai kallioilla, usein yhdyskuntina. Niiden pesyeet ovat verraten pieniä, yleensä 1–4 poikasen suuruisia. Poikaset ovat lajista riippuen joko pesäviipyisiä tai pesäjättöisiä. Monet lajit ovat hyviä lentäjiä. Ne käyttävät ravinnokseen selkärangattomia ja pieniä selkärankaisia eläimiä. Rantalinnut ovat vanhahko lintulahko ja alalahkot ovat erilaistuneet. Rantalintujen taksonomia on epäselvä ja alalahkojen sisäiset sukulaisuussuhteet ovat intensiivisen tutkimuksen kohteena.
Alalahkot.
Rantalinnut on perinteisesti jaettu kolmeen alalahkoon:
Jalohaukat

Jalohaukat (Falconidae) on pieniä ja keskikokoisia jalohaukkalintuja sisältävä heimo. Niiden siivet ovat melko teräväkärkiset ja ne ovat nopeita ja taidokkaita lentäjiä. Suurin osa lajeista nappaa saaliinsa ilmasta. Nokassa on tylppä ”hammas” ylänokan sivuilla saaliiden tappamista ja raatelemista varten. Ne eivät yleensä rakenna varsinaista pesää, vaan pesivät muiden lintulajien pesissä, koloissa tai kalliojyrkänteiden ulkonemilla. Ravintonaan ne käyttävät lintuja, hyönteisiä, liskoja ja muita matelijoita sekä pikkujyrsijöitä ja muita pieniä nisäkkäitä.
Luokittelu.
Jalohaukkojen jako alaheimoihin, tribuksiin ja sukuihin:
Kiitäjälinnut

Kiitäjälinnut eli kirskulinnut (Apodiformes) on lintulahko. Sen tieteellinen nimi tarkoittaa ’ilman jalkoja’, sillä lintujen pienet ja vahvakyntiset jalat soveltuvat huonosti kävelemiseen. Lentäessään kiitäjälinnut pitävät jalkojaan lähellä ruumistaan, jolloin ne vaikuttavat lähes jalattomilta. Varsinkin kiitäjät viettävät lähes koko elämänsä ilmassa. Kolibrit puolestaan ovat ainoita lintuja, jotka pystyvät lentämään paikallaan tai jopa taaksepäin niiden kapeiden siipien lyödessä 15–80 kertaa sekunnissa.
Nykyiset kiitäjälinnut jakaantuvat kolmeen heimoon: kiitäjiä on 67 lajia, puukiitäjiä eli töyhtökirskujia neljä ja kolibreja 325–340 lajia. Suomessa ainoana vakituisena lajina esiintyy tervapääsky ("Apus apus"). Suurharvinaisuuksina on lisäksi tavattu alppikiitäjä ("Apus melba"), vaaleakiitäjä ("Apus pallidus"), häätökiitäjä ("Apus caffer") ja piikkipyrstökiitäjä ("Hirundapus caudacutus").
Iines Ankka

Iines Ankka () luotiin Aku Ankan naispuoliseksi vastapariksi ja tyttöystäväksi. Erään tulkinnan mukaan hän esiintyi julkaisussa ensimmäisen kerran 9. tammikuuta 1937 nimellä Donna Ankka (), ja uudella nimellään hänen ensiesiintymisensä oli piirroselokuvassa "Hra Ankka juhlii" 7. kesäkuuta 1940. Nykyään myös Hannu Hanhi kosiskelee Iinestä. 
Iines on luonteeltaan äkkipikainen kuten Akukin, mutta hallitsee itsensä paremmin ja on yleensä hienostuneempi kuin poikaystävänsä. Hän tosin seurustelee sangen kylmäkiskoisesti tarpeen mukaan myös Hannu Hanhen ja ylipäätään muiden miesten kanssa, jos Aku ei täytä hänen odotuksiaan, ja käyttää tätä jopa uhkauksena Akun toimintaan vaikuttaakseen. Iines käyttää yleensä puhvihihaista paitaa, rusettia päässään sekä korkokenkiä. Väriltään vaatteet ovat yleensä hennon vaaleanpunaiset. Iineksellä on lisäksi kultainen rannerengas. Iineksen tunnetuin ystävätär on Klaara Kotko.
Carl Barksin ja Don Rosan sarjakuvien mukaan Iines syntyi noin 1920. Iines on Leenun, Liinun ja Tiinun täti. Don Rosan mukaan Iineksellä on veli, joka meni naimisiin Akun kaksoissisaren Della Ankan kanssa. Iines Ankka kuuluu yleensä "Ankkalinnan naisyhdistykseen". Iineksen harmiksi Aku osoittaa usein välinpitämättömyyttä kulttuuriin ja taiteeseen Iineksen raahattua poikaystävänsä kaikenmoisiin kulttuurikohteisiin. Toinen harmin kohde on Akun varattomuus, varsinkin kun matkasta Ankkapulcolle on kysymys. Aku onnistuu nolaamaan Iineksen useissa tarinoissa.
Iinekselle alkoi ilmestyä lokakuussa 2003 oma nimikkolehti "Iines" joka toinen kuukausi. Lehden julkaisu lopetettiin vuonna 2009. Iines on myös esiintynyt Disneyn TV-sarjassa Mikki Hiiren kerhotalo.
Iineksen edeltäjä piirroselokuvissa oli tulinen meksikolaisneito nimeltä Donna Duck. Donna ja Iines on myöhemmin vahvistettu toisaalta samaksi, toisaalta ilmeiseti myös eri hahmoiksi. Sekä Donna että Iines esiintyivät elokuussa 1951 samoissa sanomalehtistripeissä ("Aku Ankka päivästä päivään 1951" -kirja).
Useissa menneisyyteen sijoittuvissa tarinoissa Iineksen esiäiti korvaa Iineksen Akun esi-isän mielitiettynä. Esimerkkeinä useat italialaiset sarjat, joita nähdään Aku Ankan taskukirjoissa, sekä Aku Ankan Aikakone -kirjat. Aku Ankan Aikakone 12: Valloittavat Viikingit -kirjan Roberto Marinin tarinassa "Voittamaton vikinki" Akun esi-isä Aku Avuttoman ja Hannun esi-isä Hannu Helppoheikin mielenkiinnon kohteena toimii Iineksen esiäiti Iines Ihanainen.
Disneyn piirrosfilmeissä Iines Ankan ensimmäisenä suomenkielisenä äänenä oli Eeva Eloranta. "Mikki Hiiren jouluaatto" -elokuvassa äänenä toimi Jaana Oravisto. Nykyisin hahmolle äänensä antaa Petra Karjalainen.
Animaatioesiintymiset.
Iines ei esiintynyt vuonna 1987 ilmestyneessä "Ankronikassa", jossa hänen poikaystävänsä oli syrjätty. Iines esiintyi vuonna 2017 käynnistyneessä "DuckTales"-sarjassa 3. kaudella. Tässä sarjassa Aku ja Iines tapasivat ensimmäistä kertaa ja ihastuivat toisiinsa.
Auran Sinappi

Auran Sinappi on suomalaisen Oy Lunden Ab:n Turussa valmistamasta sinapistaan käyttämä tuotemerkki.
Tuotteen historiaa.
Auran Sinappia ryhdyttiin valmistamaan maaliskuussa 2003, kun Turun Sinapin valmistus siirtyi Ruotsin Uppsalaan. Oy Lunden Ab, joka oli aiemmin valmistanut Turun Sinappia Unileverin sopimusvalmistajana, halusi jatkaa liiketoimintaansa omalla merkillään.
Lunden Oy:n uusi sinappi sai nimekseen Auran Sinappi. Turussa valmistettavan sinapin säilyttämisen puolesta kehiteltiin kansanliike Pro Sinappi. AC Nielsenin myyntitilastojen perusteella sinapin markkinaosuus vuonna 2006 oli 20 prosenttia. 
Auran sinappi valmistetaan perinteisellä reseptillä graniittisilla myllynkivillä itse jauhetuista sinapinsiemenistä.
Kroisos Pennonen

Kroisos Pennonen () on Aku Ankka -tarinoissa esiintyvä hahmo, joka kilpailee Roope Ankan kanssa maailman rikkaimman ankan tittelistä. Kroisoksella on lähes aina tapana syödä knallinsa hävittyään Roopelle kilpailussa. Pennosen englanninkielinen nimi viittaa amerikkalaiseen miljardööriin John D. Rockefelleriin ja suomenkielinen nimi muinaisen Lyydian upporikkaaseen kuningas Kroisokseen.
Kroisos Pennonen esiintyi ensi kerran Carl Barksin tarinassa "Ihmebentsiini" vuonna 1961, mutta Barks ei käyttänyt hahmoa toistamiseen. "Ihmebentsiinissäkin" Kroisos esiintyy vain tarinan muutamalla ensimmäisellä sekä viimeisellä sivulla. 1960-luvun alulla Ankka-sarjakuvien tarve oli Euroopassa kasvussa, eivätkä Western Publishingin omat rahkeet riittäneet kysynnän täyttämiseen. Niinpä tarinatuotantoa aloitettiin myös italialaistaiteilijoiden voimalla. Pennosesta kehittyi italialaistarinoissa yksi Roopen vakiovastustajista. Ensimmäisen italialaisen Pennos-tarinan käsikirjoitti Gian Paolo Barosso vuonna 1963. Toinen syntyi Atlantin ylittävänä yhteistyönä, kun käsikirjoituksen teki Dick Kinney Burbankissa, mutta piirrokset Romano Scarpa Italiassa.
Roopen vastustajana Pennonen muistuttaa Kulta-Into Piitä. Barks-tutkija Geoffrey Blum kuvaa "Ihmebentsiinin" Pennosta alkuperältään Piin vaatimattomaksi kopioksi: "Hänellä on sama musta takki, raidallinen solmio ja mustasankaiset lasit; hän kilpailee Roopen kanssa tämän omalla alalla; ja hän kinaa Roopen kanssa yhtä raivoisasti." Myöhemmissä tarinoissa yhdeksi Pennosen piirteeksi on muodostunut Roopea paljon höllempi rahankäyttö kilpailutilanteissa. Aku Ankka -lehden toimituksen arvion mukaan Pennonen lienee Piitä ja Roopea vähävaraisempi. Roope ja Kroisos eivät nimittäin ole koskaan päätyneet vertaamaan rahavarojaan kuten Roope ja Kulta-Into otteluissa, jotka Roope on voittanut minimaalisella erolla.
Kroisos Pennonen on syntynyt New Yorkissa, mutta asuu Ankkalinnassa. Hän on perinyt rahansa. Pennosen menneisyys on suurelta osin hämärän peitossa, mutta Don Rosan kirjassa "Roope Ankan elämä ja teot" Roope kohtaa Kroisoksen ja tämän isän Howard Pennosen jo 1800-luvun loppupuolella ollessaan mainarina Montanassa. Kroisos esitetään hemmoteltuna kakarana.
Uuden DuckTales -sarjan toisella tuotantokaudella Kroisos Pennonen teki ensimmäisen animaatiodebyytinsä. Sarjassa hänen äänenään toimii John Hodgman.
Crispus

Flavius Julius Valerius Crispus (kuoli 326) oli Konstantinus Suuren vanhin poika. Hänen äitinsä oli Konstantinuksen ensimmäinen vaimo Minervina, josta tämä erosi mennäkseen uusiin naimisiin vuonna 307. Oletettavasti Crispus syntyi ennen vuotta 307.
1. maaliskuuta 317 Konstantinus nimitti Crispuksen ja hänen nuoremman velipuolen Konstantinuksen "caesareiksi", eli kruununperilliseksi. Crispus oli myös konsuli vuosina 318, 321 ja 324. Crispus sai hallittavakseen Gallian ja taisteli siellä menestyksekkäästi frankkeja ja alemanneja vastaan.
Crispus meni naimisiin Helena -nimisen naisen kanssa, pari sai yhden lapsen vuonna lokakuussa 322.
Crispus johti laivastoa, joka kukisti Liciniuksen laivaston 18. syyskuuta 323 käydyssä taistelussa. On väitetty, että Crispus olisi ollut kansan keskuudessa jopa isäänsä suositumpi.
Jostain tuntemattomasta syystä hänen isänsä antoi teloittaa hänet vuonna 326. Myöhemmin kirjoitettujen lähteiden mukaan Crispuksella ja Konstantinuksen uudella vaimolla Faustalla olisi ollut suhde. Konstantinus tosiaankin antoi myös teloittaa Faustan vain vähän myöhemmin.
Salmi

Salmi on kapea vesiyhteys kahden laajemman vesialueen välillä. Salmen vesialueiden pinta on samalla tasolla. Siten jokia ei lueta salmiksi.
Salmi voi syntyä, kun kannas, eli kahta vesialuetta erottava kapea maakaistale, murtuu esimerkiksi laattatektoniikan vaikutuksesta. Muun muassa Gibraltarinsalmi, joka yhdistää toisiinsa Atlantin valtameren ja Välimeren, on syntynyt litosfäärilaattojen liikkeen myötä. Salmen toinen mahdollinen syntytapa on maan eroosio tai vajoaminen, jolloin vesi pääsee virtaamaan kannaksen yli. Tällä tavoin syntynyt salmi on Välimeren ja Mustanmeren toisiinsa yhdistävä Bosporinsalmi. Ihmisen rakentamaa keinotekoista salmea kutsutaan yleensä kanavaksi.
Monilla salmilla on huomattava strateginen merkitys merenkululle ja kaupankäynnille. Esimerkiksi Hormuzinsalmen läpi Persianlahdelta Omaninlahdelle kuljetetaan suuri määrä öljyä. Magalhãesinsalmi Etelä-Amerikan mantereen ja Tulimaan välissä tunnetaan taas vaikeasti kuljettavana salmena, jossa ongelmia aiheuttavat salmen kapeus, kylmä lämpötila, kova tuuli ja aallokko. Toisaalta Magalhãesinsalmen kautta kulkemalla voidaan välttää Tulimaan eteläpuolen Drakensalmen voimakas merenkäynti.
Caracas

Caracas (virallisesti Santiago de León de Caracas) on Venezuelan pääkaupunki, joka sijaitsee maan pohjoisosassa, lähellä Karibianmeren rannikkoa. Caracasissa asuu noin kaksi miljoonaa asukasta.
Maantiede ja ilmasto.
Caracas sijaitsee laaksossa noin 800 metrin korkeudessa. 15 km leveä vuoristo "Cerro El Ávila" erottaa sen Karibianmerestä. Metsäinen vuoristoalue on nykyisin kansallispuisto.
Caracasissa lämpötila on tasainen ympäri vuoden; päivän ylin lämpötila on 25–27 °C ja yön alin hiukan alle 20 °C. Sadetta saadaan kesäkuusta joulukuuhun, alkuvuosi on kuivempaa.
Historia.
Caracasin perusti 1567 espanjalainen konkistadori Diego de Losada, ja silloin sen nimi oli Santiago de León de Caracas. Kaupungissa on syntynyt kaksi Etelä-Amerikan historian merkittävää hahmoa, Francisco de Miranda (1750) ja Simón Bolívar (1783). Maanjäristys tuhosi kaupungin 26. maaliskuuta 1812. Tämän vallanpitäjät näkivät jumalallisena rangaistuksena kansalle, joka kapinoi Espanjan kruunua vastaan.
Öljyllä rikastuneen Venezuelan talouden tasaisesti noustessa 1900-luvun alkupuoliskolla Caracasista tuli yksi Latinalaisen Amerikan talouskeskuksista ja myös suosittu Euroopan ja Etelä-Amerikan välisen liikenteen solmukohta.
Nähtävyyksiä.
Simón Bolívarin synnyinkoti on museona, joka esittelee 1700-luvun esineistöä laajemminkin. Panteon Nacional on Antonio Guzmán Blanco hautapyhäköksi muutettu entinen kirkko.
Väestö.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa kaupungissa oli 1,9 miljoonaa asukasta, arvio vuodelle 2016 oli yli kaksi miljoonaa. Caracas on yksi maailman vaarallisimmista kaupungeista johtuen jatkuvasta rikollisuudesta. Vuonna 2016 siellä tehtiin 120 henkirikosta 100 000 asukasta kohti.
Koulutus.
Venezuelan yliopisto "Universidad Central de Venezuela" on perustettu 1721, ja se on siten yksi latinalaisen Amerikan vanhimmista yliopistoista. Yliopiston kampusalueen suunnitteli arkkitehti Carlos Raúl Villanueva, ja se on Unescon maailmanperintökohde. Venezuelan yliopistossa on noin 60 000 opiskelijaa.
Simón Bolívar -yliopisto keskittyy tekniikkaan ja luonnontieteisiin. Siellä on noin 10 000 opiskelijaa. Lisäksi kaupungissa toimii yksitoista muuta korkeakoulua.
Liikenne.
Caracasin metro on valmistunut vuonna 1981. Simón Bolívar International Airport sijaitsee 30 kilometriä kaupungin keskustasta. Siellä on kolme terminaalia, ja sieltä on säännöllistä liikennettä Etelä- ja Pohjois-Amerikkaan sekä Euroopan suurkaupunkeihin (Lissabon, Madrid, Pariisi, Rooma ja Frankfurt).
Urheilu.
Kaupungissa on jalkapallo- ja baseballjoukkueet. Baseballissa kaupunkia edustaa Leones del Caracas Venezuelan ylimmällä sarjatasolla. Jalkapallossa kaupungista löytyy kolme ylimmällä sarjatasolla pelaavaa joukkuetta: Caracas Fútbol Club, Estrella Roja Futbol club ja Deportivo Italia.
Näytteleminen

Näytteleminen on jonkin hahmon esittämistä lavalla tai filmikameran edessä. Näyttelijä hyödyntää suorituksessaan liikkeitä, eleitä ja äänenkäyttöä.
Näyttelemistä on luonnehdittu niin luovaksi toiminnaksi kuin pelkäksi tulkitsemiseksikin. Näytteleminen voidaan jakaa kahteen pääsuuntaan, eläytyvään (sisäiseen) ja tekniseen (ulkoiseen) menetelmään (Wilson 1994). Niiden pääasiallinen ero on siinä, työskenteleekö näyttelijä sisältä ulospäin vai ulkoa sisäänpäin. Jotkut näyttelijät vaihtavat tyyliään näiden menetelmien välillä nimenomaisen roolin vaatimuksista riippuen.
Eläytyvässä näyttelemisessä näyttelijä kiinnittää huomionsa roolihahmon sisäisiin ajatuksiin ja tunteisiin. Tärkeintä hänelle on rehellisyys. Lähestymistapaan kuuluu ”tunnemuistiin” pohjautuvaa valmistelua, roolihahmon analyysia, improvisaatiota ja itsekseen puhumista. Eläytyvän lähestymistavan voidaan katsoa sopivan etenkin avantgardistiseen teatteriin ja intiimiin elokuvatyöhön. Eläytyvää näyttelemistä opettaa esimerkiksi Konstantin Stanislavskin ja Lee Strasbergin koulukunta. Stanislavski kehotti näyttelijää ”tuntemaan” tiensä roolin sisälle kuvittelemalla, millaista olisi itse olla dramatisoidussa tilanteessa. Strasbergin menetelmää eli ”metodia” noudattavan näyttelijän roolityöskentelylle on usein ominaista epäselvältä kuulostava puhe ja sisäänpäinkääntynyt, painostava roolitulkinta. Strasbergin kuuluisiin oppilaisiin lukeutuivat esimerkiksi James Dean ja Marlon Brando.
Teknisessä näyttelemisessä ”henkinen näkökulma” on ulkoinen eli yleisön näkökulma, ja näyttelijä ikään kuin seisoo sivussa itseään katsoen. Näyttelijä pitää tärkeimpänä kommunikaatiota yleisön kanssa. Hän luo roolin mallioppimisen, palautteen, kurin, kehonkielen ja yleisön tarkkaavuuden manipuloinnin pohjalta. Jokaisen liikkeen, eleen ja repliikkien ajoituksen tulee tapahtua ennalta suunnitellussa, hyvin harjoitellussa ja ohjaajan avulla määritellyssä järjestyksessä. Teknistä näyttelytapaa voidaan pitää sopivana klassisiin näytelmiin, oopperoihin ja eeppisiin elokuviin. Lähestymistavan tunnetuimpia edustajia on Laurence Olivier.
Näyttelemisen vaatimukset teatterissa, elokuvassa, televisiossa ja oopperassa ovat melko lailla samankaltaiset, mutta jotkin näyttelytekniikat eroavat toisistaan. Teatterissa täytyy usein esittää tunteita ja merkityksiä korostetulla intensiteetillä, sillä teatterilava vaimentaa liikkeiden ja äänen voimaa. Elokuvakamera sen sijaan liioittelee toimintaa ja tunnetta. Toisin kuin teatterissa, elokuvassa näyttelysuorituksen kokoaa elokuvan ohjaaja lyhyistä katkelmista.
Orkut

Orkut oli Googlen tarjoama virtuaaliyhteisö, joka toimi vuosina 2004–2014. Se oli suunniteltu auttamaan jäseniään uusien kaverien tapaamisessa ja olemassa olevien ihmissuhteiden ylläpitämisessä. "Orkut" toimi kutsuperiaatteella (invitation-only) eli liittyäkseen pitää saada kutsu jo mukana olevalta jäseneltä.
Hakukoneyhtiö Google lanseerasi orkut.comin 22. tammikuuta 2004. Palvelun loi Googlen työntekijä Orkut Büyükkökten, jonka mukaan palvelu myös nimettiin. Hänen edellinen Affinity Engines -yhtiölle luomansa ”InCircle” oli suunniteltu yliopisto-opiskelijaryhmien väliseen yhteydenpitoon. InCircle ja Orkut muistuttivat toisiaan jossain määrin. Google lakkautti palvelun syyskuussa 2014.
Alun perin Orkut-yhteisöä pidettiin sisäänpäin lämpiävänä eliittiyhteisönä, koska palvelu perustuu kutsuperiaatteeseen. Kuitenkin heinäkuussa 2004 orkut.comissa päästiin jo yli miljoonan käyttäjän rajan. 
Lähde: Orkut.com
Marko Kemppainen

Marko Kemppainen (s. 13. heinäkuuta 1976 Kajaani) on suomalainen skeet-ampuja ja olympiamitalisti. Hän voitti hopeaa skeet-ammunnassa Ateenan kesäolympialaisissa 2004 tuloksella 149/150.
Vuonna 2001 Kemppainen voitti pronssia Kairon MM-kilpailuissa ja vuonna 2006 EM-pronssia Slovenian Mariborissa. Mariborin MM-kilpailuissa 2009 Kemppainen saavutti joukkuehopeaa Heikki Meriluodon ja Lauri Leskisen kanssa. Bakun Euroopan kisoissa 2015 Kemppainen saavutti pronssia skeetissä. Mitali jäi kisoissa Suomen ainoaksi.
Kemppainen harjoitteli pitkään isänsä valmennuksessa, mutta edesmennyt Erkki Kemppainen ei ehtinyt nähdä poikansa olympiamenestystä. Läpimurtonsa Kemppainen teki vuonna 1995 sijoittuessaan Hollolassa käydyssä maailmancupin kilpailussa kolmanneksi. 
Kemppainen asuu Suomussalmella ja edustaa seuratasolla Suomussalmen Urheiluampujia.
Small talk

Small talk tai smalltalk on epämuodollista keskustelua, jonka tarkoituksena on tehdä sosiaalisesta tilanteesta osapuolille sujuvampi ja miellyttävämpi. Tarkoituksena small talkissa ei ole välittää tietoa, ottaa kantaa tai edistää asioita. Puheenaiheet ovat arkisia ja vähämerkityksisiä ja voivat käsitellä esimerkiksi säätä, urheilua tai päivän uutisia. Small talk edeltää usein siirtymistä varsinaiseen asiaan.
Arvonimi

Arvonimi eli titulatuuri voidaan antaa ansioituneelle henkilölle, joka on kunnostautunut hallitsijan palveluksessa tai muuten teoillaan tai sanoillaan edistänyt yhteistä hyvää. Arvonimet voivat olla perinnöllisiä, jolloin puhutaan aatelista, tai henkilökohtaisia virka-aatelin arvonimiä. 
Hallitsijoilla on usein kymmeniä, ellei satoja arvonimiä, jotka protokollan mukaan kirjoitetaan virallisiin asiakirjoihin aina hallitsijan nimen jälkeen. Hallitsijoiden arvonimien merkitys on perustunut siihen, että niissä on lueteltu ne alueet, joita asianomaisen monarkin on katsottu hallitsevan. Esimerkiksi Venäjän keisarit ovat käyttäneet seuraavia arvonimiä:
"Koko Venäjän, Moskovan, Kiovan, Vladimirin ja Novgorodin Keisari ja itsevaltias, Kasanin, Astrakanin, Puolan, Siperian ja Taurian Kersonessoksen Tsaari, Pihkovan herra ja Smolenskin, Liettuan, Volhynian, Podolian ja Suomen suuriruhtinas, Viron, Liivinmaan, Kuurinmaan ja Semgallenin, Samogitian, Białystokin, Karjalan, Tverin, Jugorian, Permin, Vjatkan, Bulgarian ja muiden maiden ruhtinas, Nižni Novgorodin, Tšernigovin, Rjazanin, Polotskin, Rostovin, Jaroslavin, Beloje Ozeron, Udorian, Obdorian, Vitebskin ja Mstislavin ja koko pohjoisen alueen herra ja suuriruhtinas, Iberian, Kartalinian, Georgian ja Kabarinian ja Armenian herra ja hallitsija, Tšerkessien ja vuoristoruhtinaiden ym. Perintöruhtinas ja Hallitsija, Norjan perillinen, Schleswig-Holsteinin, Dithmarschenin ja Oldenburgin herttua jne. jne.". Monissa asiakirjoissa tosin käytettiin lyhempää, ainoastaan Venäjään, Puolaan ja Suomeen viittaavaa arvonimiluetteloa.
Ruotsin nykyinen kuningas Kaarle XVI Kustaa puolestaan lopetti vuosisatoja vanhan perinteen ja valitsi arvonimekseen yksinkertaisesti "Kaarle XVI Kustaa, Ruotsin kuningas" ("Carl XVI Gustaf, Sveriges konung").
"Katso artikkeleja"
*  Arvonimet Suomessa
*  Luettelo Suomessa itsenäisyyden aikana myönnetyistä arvonimistä
Säyne

Säyne eli säynävä, myös "säynäs" tai "säynäjä" ("Leuciscus idus"), on suhteellisen suuri särkikaloihin kuuluva kalalaji. Se muistuttaa särkeä, mutta on tätä isompi, pienempisuomuinen ja keltasilmäinen.
Koko ja ulkonäkö.
Säyne on suurikokoinen särkikalaksi: tavallisesti se kasvaa 40–50 cm pitkäksi ja painaa puolesta yli kahteen kiloon. Suurella kalalla kyljet ovat vaalean messinginsävyiset, pienellä hopeiset. Silmät ovat keltaiset, vatsapuolen evät punaiset tai punertavat. Särjestä säyneen erottaa myös suomujen koko ja määrä: säyneen kylkiviivalla on 55-61 suomua, särjellä 42-45.
Yleisvaikutelma kalasta on hieman pullea ja tanakka, tukevapyrstöinen.
Kymmenessä vuodessa säyne kasvaa noin kilon painoiseksi. Suurin Suomesta saatu säyne, joka painoi 4,13 kilogrammaa, kalastettiin Kemijoesta vuonna 2015. Latviasta saatiin vuonna 1989 Lubāns-järvestä 5,5-kiloinen säyne.
Levinneisyys.
Säyne on pohjoisen Euraasian sisävesikala, jonka levinneisyys ylettyy Itä-Siperian Lenajoelta Reinin vesistöön Länsi-Euroopassa. Alppien ja Pyreneiden eteläpuolelta tai Skandinavian tunturialueilta sitä ei luonnollisesti tavata. Säynettä on kuitenkin istutettu Britanniaan ja Pohjois-Italiaan.
Suomessa säyne esiintyy lähes koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Tyypillisesti sitä tavataan suurissa reittivesien järvissä, toisaalta virtaavissa vesissä. Se elää myös Itämeressä koko Suomen rannikkoalueella. Säyneitä on myös siirretty vesialueelta toiselle.
Ravinto, lisääntyminen ja elintavat.
Säyneet syövät monenlaisia pohjaeläimiä, varsinkin nilviäisiä, suuret yksilöt saalistavat myös muita kaloja.
Säyneen kutu tapahtuu yleensä matalissa virtapaikoissa pian jäidenlähdön jälkeen. Itämeren säyneet voivat nousta jokisuihin, jokiin ja puroihin tai kutea ruovikkoisissa merenlahdissa. Kutu on melskeistä ja kestää vain muutaman päivän. Mäti takertuu kasvillisuuteen tai pohjakiviin, ja poikaset kuoriutuvat 10–17 päivän kuluttua kudusta. Säyne alkaa kutea 5–8-vuotiaana kalojen ollessa 30–35 senttimetrin pituisia.
Keväällä kudun jälkeen säyneet siirtyvät järvien ja meren saariston selkävesille ja voivat esiintyä parvina, jotka liikkuvat pinnan tuntumassa. Talvella säyne elää syvemmissä vesissä.
Säyneet ovat pitkäikäisiä kaloja, ja ne voivat elää yli 25 vuotta, jopa 29 vuotta.
Kalastus ja käyttö.
Säynettä voi pyydystää verkolla, mato-ongella tai heittouistimella (lippauistin ja pientä kalaa jäljittelevät uistimet toimivat hyvin). Myös rysiä ja pitkäsiimoja käytetään.
Säyneen taloudellinen merkitys on nykyisin pieni. Se on kelvollinen ruokakala savustettuna tai paperissa paistettuna, vaikka ruotoja onkin runsaasti.
Säyneen kokonaissaalis Suomessa vuonna 2009 arvioitiin 436 tonniksi, josta 94 % oli vapaa-ajankalastajien pyytämää. Tästä 185 tonnia pyydettiin sisävesiltä, loput merestä.
Mutu

Mutu ("Phoxinus phoxinus") on särkien heimoon (Leuciscidae) kuuluva pienikokoinen kalalaji.
Kuvaus.
Mutu on 5–7 cm pitkä. Mudulla on suuret silmät ja kyljissä rivi tummia täpliä. Väriltään mutu on kirjavan ruskea. Mudut kutevat toukokuun loppupuolelta heinäkuulle matalissa rantavesissä.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Mutu on euraasialainen laji, jota esiintyy Britteinsaarilta ja Itä-Espanjasta Siperian itäosiin saakka. Suomessa mutuja on eniten Pohjois-Suomen hiekka- ja sorapohjaisissa virroissa. Liian rehevät vesistöt eivät mudulle kelpaa, sillä niissä ei ole tarpeeksi hapekasta vettä. Mutu on myös herkkä liialle happamuudelle, joten sitä esiintyy vain puhtaissa vesissä.
Ravinto.
Mudut liikkuvat ruoanhaussa enimmäkseen päivisin. Ravinnokseen ne käyttävät hyönteisten toukkia, planktonäyriäisiä, matoja ym. pikkueläimiä. Ne syövät myös kasvinosia sekä toisten kalojen mätiä ja pikkupoikasia. Mutu on arka ja uskaltautuu etäälle piilopaikastaan vain, jos tarjolla on runsas ruoka-apaja. Vesilintuja leivällä ruokkiva mökkiläinen saa helposti ruokavieraakseen myös mutuparven.
Käyttö.
Mudun suosio syöttikalana on luultavasti vaikuttanut sen leviämiseen.
Erityistä.
Mutu toimi koe-eläimenä useissa itävaltalaisen biologin Karl von Frischin klassisissa kokeissa. Niissä mm. tutkittiin kalojen kuuloa ja löydettiin ihosta erittyvät varoitusaineet. Von Frisch huomasi myös, että sokeatkin kalat muuttuivat tummemmiksi päivisin. Hän arveli, että kaloilla on jonkinlainen sisäinen kello, joka nyttemmin on paikannettu käpyrauhaseen.
Tsaari

Tsaari on muutamissa slaavilaisissa maissa käytetty hallitsijan arvonimi. Nimi johtuu latinan sanasta "caesar".
Arvonimi on ollut virallisessa käytössä:
Tsaarin puolison tai keisarinnan arvonimi on "tsarina" (). Kruununperillinen on "tsesarevitš" (), poika "tsarevitš" () ja tyttö "tsarevna" ().
Venäjän tsaarit.
Venäjän hallitsijalle arvonimi omaksuttiin Bysantista sen jälkeen, kun Venäjä julistautui kolmanneksi Roomaksi ja Itä-Rooman perinteen jatkajaksi. Moskovan suuriruhtinas Iivana III otti käyttöön arvonimen "kaikkien venäläisten, koko Venäjänmaan tsaari".
Terminä tsaari jäi slaavilaisen kulttuuripiirin sanaksi, kun saksalainen kielialue käytti muotoa "Kaiser" ja muissa Euroopan kielissä käytettiin eri kantasanasta "imperator" johdettuja sanamuotoja.
Pietari I:n laajennettua ja länsimaistettua Venäjää 1700-luvun alussa Venäjä nousi suurvallaksi ja keisarikunnan hallitsija Pietari Suuri julistettiin Isänmaan Isäksi ja Koko Venäjänmaan Keisariksi ("Vserossijski Imperator"). Arvonimi ”tsaari” säilyi ennallaan, mutta ei koko Venäjän keisarikunnan, vaan lukuisten muiden siihen kuuluneiden alueiden hallitsijan nimenä. Näitä olivat muun muassa Kasanin tsaari, Astrakanin tsaari, Siperian tsaari, Taurian Kersoneson tsaari muiden arvonimien ohessa. Matti Klingen mukaan Venäjän imperiumin keisari oli Suomen suuriruhtinaskunnan hallitsija nimenomaan keisarin arvonimellä, kun taas venäläisille hän oli ja on edelleen puhekielessä tsaari.
Amerikkalaisen historioitsija ja Romanovien tuntija Robert K. Massien mukaan Nikolai II käytti arvonimenään juuri tsaaria siksi, että hän piti sitä venäläisempänä.
Venäjän hallitsijoista onkin syytä puhua Venäjän keisareina Pietari Suuren jälkeen, koska juuri Pietari liitti Venäjän länsimaisuuteen ja eurooppalaiseen kulttuuriperintöön luomalla virka-asteikon "tabel o rangah" ja Ruotsin mallista mukaillun aluehallinnon. Venäläisen rahvaan näkökulmasta termien ”keisari” ja ”tsaari” välillä ei käytännössä ollut eroa. Suomalaisessa historiankirjoituksessa on käytetty yleisesti kumpaakin nimitystä.
Vasemmisto

 
Vasemmisto on poliittinen suuntaus, jonka on perinteisesti katsottu edustavan laajaa tulojen tasauspolitiikkaa ja yhteiskuntavastuuta, kuten myös jyrkkää sosiaaliliberalismia sekä valtion ja julkishallinnon korostamista. 
Käsite syntyi Ranskan suuressa vallankumouksessa 1700-luvun lopulla. Termin sisältö vaihtelee aikakauden, poliittisen tilanteen ja kulttuurin mukaan.
Jaottelu ja teemat.
Nykyajan poliittisessa keskustelussa vasemmistoon luetaan usein erityyppinen kommunismi, sosialismi ja sosiaalidemokratia sekä Yhdysvalloissa myös (vapaamielinen, ei-konservatiivinen) liberalismi.
Vasemmisto voidaan jakaa keskusta-vasemmistoon, maltilliseen vasemmistoon sekä laitavasemmistoon, johon kuuluvat radikaali vasemmisto ja äärivasemmisto.
Vasemmistopuolueista on perinteisesti käytetty myös nimityksiä työväenpuolueet tai sosialistiset puolueet. Alun perin vasemmiston tunnusmerkkinä on pidetty sosialismin kannattamista, mutta nykyään tämän on pääasiallisesti läntisissä demokratioissa korvannut sosiaalidemokratia tai punavihreys. Nykyajan vasemmiston tärkeitä teemoja ovat identiteettipolitiikka ja ilmastopolitiikka.
Vasemmisto Suomessa.
Suomessa vasemmistopuolueiksi luetaan eduskuntapuolueista Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ja Vasemmistoliitto. 
Suomen vasemmistopuolueista vanhin on Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP), joka perustettiin nimellä Suomen Työväenpuolue vuonna 1899 ja omaksui nykyisen nimensä vuonna 1903. Sisällissodan jälkeen 1918 Venäjän SFNT:lle paenneet radikaalit sosiaalidemokraatit perustivat siellä Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP). Punakapinallisten johtamana, valtiojärjestyksen kumoamiseen pyrkivänä se oli Suomessa kiellettynä, kuten myös sen peitejärjestöille Suomen Työväenpuolueelle (alkujaan Suomen Sosialistinen Työväenpuolue) ja Työväen ja Pienviljelijäin Puolueelle kävi. Suomelle tappiollisen jatkosodan jälkeen 1944 kommunistien johtaman Neuvostoliiton vaatimuksesta oli SKP laillistettava, kunhan se ensin muutti sääntönsä Suomen lain mukaisiksi. SKP:n johdolla perustettiin Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL), jonka kautta kommunistit toimivat kunnanvaltuustoissa ja eduskunnassa. 
SKP:n enemmistön ja SKDL:n sekä usein unohdetun lyhytaikaisen Demokraattisen vaihtoehdon (Deva) seuraajaksi perustettiin vuonna 1990 vasemmistoliitto (Vasemmisto). Nykyisin puoluerekisterissä vasemmistoa edustavat SDP, vasemmistoliitto ja uusi SKP. Aikaisemmin puoluerekisteristä löytyi myös Kommunistinen Työväenpuolue, joka kuitenkin poistettiin vuoden 2019 eduskuntavaalien jälkeen.
Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaiseman tutkimuksen mukaan vasemmistolaisuus on yhteydessä alhaisiin tuloihin. Tulonsaajaryhmistä ainoastaan alle 20 000 euroa vuodessa tienaavat sijoittivat itsensä keskimääräistä enemmän vasemmalle. Eniten vasemmistoon asettuvia oli nuorten 18–30-vuotiaiden keskuudessa, 29 prosenttia.
Oikeisto

Oikeisto on poliittinen suuntaus, johon usein liitetään asioiden vallitsevan tilan suosiminen, yksilön oikeuksien ja velvollisuuksien korostaminen kollektiivisten oikeuksien ja velvollisuuksien suhteen, rajoitettu hallinto, rajoitettu puuttuminen talouteen, sekä epätasavertaisuuksien hyväksyminen luonnollisena ja yhteiskunnallisesti tarpeellisena. Oikeistolaisuudessa tyypillisesti suositaan esimerkiksi konservatiivisia tai perinteisiä arvoja, markkinataloutta, vapaita markkinoita, yksilön valinnanvapautta talouden perustana, kansallismielisyyttä ja maanpuolustuksen arvostusta.
Nykyisessä poliittisessa keskustelussa oikeistoon luetaan usein erityyppinen konservatismi, fasismi, libertarismi ja uusliberalismi. Vasemmisto–oikeisto-ulottuvuudella oikeistosta voidaan erottaa keskusta-oikeisto, maltillinen oikeisto sekä laitaoikeisto, johon kuuluvat radikaali oikeisto ja äärioikeisto.
Oikeiston käsite syntyi Ranskan suuressa vallankumouksessa 1700-luvun lopulla. Sen jälkeen termin sisältö on vaihdellut aikakauden, kulttuurin ja poliittisen tilanteen mukaan.
Suomessa.
Suomalaisista suurista eduskuntapuolueista Kansallinen Kokoomus määrittelee periaateohjelmassaan vuodelta 2018 itsensä keskustaoikeistolaiseksi ja maltilliseksi oikeistolaiseksi puolueeksi.
Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaiseman tutkimuksen mukaan oikeistolaisuus kasvaa selvästi tulojen kasvun myötä. Tulonsaajaryhmistä ainoastaan alle 20 000 euroa vuodessa tienaavat sijoittivat itsensä keskimääräistä enemmän vasemmalle. Oikeistoon asettuvia oli eniten keski-ikäisten joukossa, 43 prosenttia. Nuorista 18–30-vuotiaista oikeistoon samaistui 18 prosenttia.
Halleyn komeetta

Halleyn komeetta (1P/Halley) on tunnetuin ihmisen nimeämistä komeetoista. Se on nimetty englantilaisen astronomin ja matemaatikon Edmond Halleyn mukaan, joka 1700-luvun alussa ennusti komeetan ilmaantuvan uudelleen vuonna 1758. Komeetta on perihelinsä aikana helposti nähtävissä paljaalla silmällä.
Halleyn komeetta kiertää Aurinkoa kiertoradalla, jonka kiertoaika on noin 76 vuotta. Sen viimeisimmät perihelit, eli komeetan radan aurinkoa lähimmät pisteet, toteutuivat vuosina 1910 ja 1986. Silloin komeettaa tutkittiin luotaimilla (Giotto, Suisei ja Vega), jotka saivat lähikuvia ytimestä. Seuraavan kerran komeetta tulee näkyville vuonna 2061.
Komeetan aiheuttamia meteoriparvia ovat Orionidit lokakuussa ja Eta-akvaridit toukokuussa.
Perihelit.
Halleyn komeetan edelliset perihelit ovat tapahtuneet seuraavina vuosina (mukana myös perihelien tunnukset):
Vuoden 530 komeetan vaikutukset.
Erään teorian mukaan vuoden 530 ohituksen aikana komeetta on käynyt todennäköisesti poikkeuksellisen lähellä Aurinkoa ja siitä on irronnut osia. Komeetan osien arvellaan syöksyneen Maahan vuosina 536–538. Tapahtuman aiheuttaman pölypilven epäillään aiheuttaneen poikkeuksellisen rajun 10 vuoden ilmastonmuutoksen vuodesta 536 alkaen.
Vuoden 1986 jälkeen.
Komeetasta lähti 12. helmikuuta 1991 kaasunpurkaus, joka kesti useita kuukausia. Tällöin komeetta oli 14,4 AU:n etäisyydellä Auringosta. Purkaus teki pölypilven, jonka läpimitta oli 300 000 km. Purkauksen arvioidaan alkaneen 1990 joulukuussa, jolloin komeetan kirkkaus kohosi magnitudista 24,3 magnitudiin 18,9. Halleyta havainnoitiin 2003 kolmella VLT:n teleskoopilla Chilestä, jolloin Halleyn magnitudi oli 28,2. Teleskoopeilla havainnoitiin Halleyta, koska se on kaukaisin ja himmein koskaan havainnoitu, tarkoituksena saada vahvistus havainnointimenetelmälle, jolla voisi löytää erittäin himmeitä transneptunisia kohteita. Astronomit voivat nyt tarkkailla komeettaa missä tahansa radan kohdassa.
Halleyn komeetan seuraavan perihelin on laskettu tapahtuvan vuonna 2061, jolloin sen odotetaan olevan edellistä vierailua paremmassa kohdassa Maahan nähden ollen samalla puolen Aurinkoa kuin Maa. Silloin sen kirkkauden odotetaan olevan −0,3, verrattuna vaatimattomaan +2,1 vuonna 1986. Vuonna 2134 Halleyn odotetaan ohittavan Maan 0,09 au:n (13 000 000 km) etäisyydeltä ollen tällöin −2,0 magnitudia.
Pasuri

Pasuri ("Blicca bjoerkna") on särkikalojen heimoon kuuluva rehevissä sisä- ja murtovesissä viihtyvä kalalaji. Pasuri on sukunsa ("Blicca") ainoa laji. Pasuria ei käytetä suuressa määrin ihmisravinnoksi, koska se on ruotoinen ja mauttomana pidetty kala.
Ulkonäkö ja koko.
Pasuri kasvaa 20–25 senttimetrin mittaiseksi ja painaa alle kilon. Pasurin voi sekoittaa pieneen lahnaan, mutta sillä on suuremmat silmät ja punaiset evät. Pasurilla on 43–48 suomua kylkiviivalla ja suomut ovat isommat kuin lahnalla, jolla on yli 50 suomua kylkiviivalla.
Levinneisyys.
Pasuria esiintyy Euroopassa Ranskasta Uralille, ei kuitenkaan Italiassa, Kreikassa ja entisen Jugoslavian maissa. Suomessa pasuri elää etupäässä Etelä- ja Järvi-Suomessa.
Lisääntyminen.
Pasuri kutee kesä- tai heinäkuussa, kun veden lämpötila on yli 17 celsiusastetta. Pasuri voi risteytyä helposti lahnan tai sorvan kanssa, jos kutuaika ja paikka ovat samat. Jälkeläiset eivät kuitenkaan pysty enää lisääntymään.
Miekkasärki

Miekkasärki ("Pelecus cultratus") on särkien heimoon (Leuciscidae) ja alaheimoon (Leuciscinae) kuuluva kalalaji.
Miekkasärki kasvaa noin 25 senttimetrin mittaiseksi. Se on olemukseltaan terävä. Kala on litteä ja muistuttaa lähinnä isoa veistä. Miekkasärjellä on pitkät, siipimäiset rintaevät, joilla se ohjailee uintiaan. Laji pyydystää ylöspäin suuntautuneella suullaan etupäässä planktoneliöitä ja hyönteisiä veden pinnasta. 
Miekkasärkeä tavataan Mustanmeren, Kaspianmeren ja Araljärven valuma-alueilla sekä osassa Itämeren valuma-aluetta. Se on Suomessa satunnaisvieras, jota tavataan lähinnä itäisellä Suomenlahdella ja Saimaan kanavassa.
Kivennuoliainen

Kivennuoliainen ("Barbatula barbatula"); (joskus myös rantatörö) on pieni, viiksekäs pohjan lähellä pysyttelevä euraasialainen kalalaji. 
Kivennuoliainen muistuttaa hieman rantanuoliaista ("Cobitis taenia"), mutta on muodoiltaan hieman pyöreämpi ja vatsan kohdalta pulleampi.
Ulkonäkö ja koko.
Kivennuoliainen kasvaa 6–12, joskus jopa 20 senttimetrin mittaiseksi. Suomen suurin kivennuoliainen on vuonna 2007 pyydystetty 18,7 cm pitkä yksilö. Ulkomailta on vanha havainto 21 cm pitkästä saaliista.
Kivennuoliaisen suomut ovat pieniä, ja siksi sen iho tuntuu sileältä. Viiksisäikeitä kivennuoliaisella on neljä ylähuulessa ja kaksi suupielissä. Väriltään kala on ruskean vihertävä ja siinä on tummempia läiskiä. 
Levinneisyys.
Kivennuoliaisen levinneisyysalue on laaja ja ulottuu Pyreneiltä ja Brittein saarilta Tyyneenmereen laskeviin vesistöihin asti. Suomessa kivennuoliainen on melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomen sekä Oulun läänin alueen virtaavissa vesissä ja järvien hapekkaissa rantavesissä. Se esiintyy harvinaisena myös murtovedessä Suomenlahden itäosissa. 
Käyttäytyminen.
Kivennuoliainen viihtyy pohjakivien alla ja etsii ruokaa kivipohjasta viiksiensä ja tarkan hajuaistinsa avulla. Pienet poikaset suosivat hiekkapohjaa ja hitaampaa virtausta, kasvaessaan kalat siirtyvät sorapohjalle ja nopean virtauksen alueille. Aikuiset saalistavat suhteellisen suuria pohjaeläimiä, kuten kirppuja, surviaissääskiä ja hyönteisten toukkia. Kivennuoliainen on erittäin herkkä raskasmetallien aiheuttamalle saastumiselle ja alhaisille happipitoisuuksille, joten sen läsnäolo joessa voidaan pitää merkkinä hyvästä vedenlaadusta.
Kivennuoliaisen kutuaika on toukokuun lopulta kesäkuun alkuun. Ne lisääntyvät soralla, hiekalla tai vesikasvillisuuden keskellä.
Rantanuoliainen

Rantanuoliainen eli rantaneula ("Cobitis taenia") on kalalaji, joka elää hitaasti virtaavissa tai seisovissa hiekkapohjaisissa vesissä. Meressä se viihtyy varsinkin hiekka- ja liejurannoilla mantereen läheisyydessä. Se hakee ruokansa pohjan hiekasta. Rantanuoliainen on aktiivinen öisin ja on päivisin piilossa kivien alla tai pohjaan kaivautuneena.
Rantanuoliainen kasvaa 8–12 senttimetrin mittaiseksi. Väriltään se on ruskean kirjava. Kyljissä on tummien täplien muodostamia rivejä. Rantanuoliaisen silmästä kuonoon kulkee tumma juova. Rantanuoliaisella on pienet viiksisäikeet ja sen poskissa on piikit, jotka kala voi nostaa pystyyn.
Suomessa rantanuoliainen on hyvin harvinainen. Sitä on tavattu itäisen Suomenlahden rannikkovesissä Kotkan ympäristössä ja Pyhtään ja Virolahden välisellä merialueella sekä muutamassa Kaakkois-Suomen itään laskevassa pikkujoessa. Laji on suojeltu EU:n luontodirektiivissä. Ulkonäöltään samantapainen kivennuoliainen ("Barbatula barbatula") on huomattavasti yleisempi.
Vilhelm

Vilhelm ja Wilhelm ovat Suomessakin suosittuja, alun perin saksalaisia miehen etunimiä. Nimi on syntynyt sanoista "will" (tahto, toive tai halu) ja "helm" (kypärä tai suoja). Nimen muunkielisiä muunnoksia ovat mm. Willem (hollanti), Guillaume (ranska), Guillermo (espanja), William (englanti) ja Guglielmo (italia). 
Suomessa nimipäiväänsä viettävät 6. huhtikuuta Vilho, Ville, Viljami, Vilhelm, Vili, Jami ja William. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Vilhelm on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Suomessa 23 113 ja Wilhelm 7 931 miehelle. 
Wilhelm sukunimenä.
Wilhelm on myös seuraavien henkilöiden sukunimi:
Puhekieli

Puhekieli on yleiskieltä arkisempi puhuttu kielen muoto, jonka ei tarvitse noudattaa normitetun kirjakielen periaatteita. Sille on ominaista kirja- ja yleiskielestä eroava rakenne ja sanasto sekä monesti ympäristöön ja sosiaaliseen kontekstiin liittyvät idiomit. Tyypillisesti puhekieltä käytetään vapaamuotoisissa puhetilanteissa, mutta sitä voidaan käyttää myös kirjoitettuna esimerkiksi tekstiviesteissä ja chat-keskusteluissa.
Koska puheen tuottaminen on usein nopeaa ja sen suunnitteluaika usein lyhyt, ovat erilaiset suunnitteluilmaukset (tällaisia ovat suomen kielessä muun muassa "niinku" ja "tota") ja korjaukset (suomessa esimerkiksi "eiku" ja "tai siis") puhekielelle tyypillisiä. Toisin kuin kirjoitettu kieli, jonka omaksumiseen vaaditaan muodollista opetusta, puhekieli voidaan omaksua ilman eksplisiittistä opetusta, ja sitä hallitsevat ainakin osittain kirjakielestä poikkeavat kieliopilliset säännöt.
Tyypillisiä puhekieliä ovat murteet ja slangit. Murteita ovat esimerkiksi Suomen eri osissa puhutut kielen muodot. Slangi on enemmäkseen kaupungissa, harrastuksen tai työn kautta omaksuttu puheen muoto. Slangin sosiaalisena tehtävänä on yhdistää sen puhujia ja erottaa heidät muista, ja sille on tyypillistä sanaston nopea muuttuminen. Voidaan puhua myös jonkin alan ammattislangista, jargonista, jonka terminologiaa ulkopuolinen ei välttämättä ymmärrä.
Rolls

Rolls on vuonna 1988 Seinäjoella perustettu hampurilaisravintolaketju, jolla on noin sata toimipistettä ympäri Suomen.
Historia.
Kaikkien aikojen ensimmäinen Rolls oli grillikioski, joka palveli Seinäjoen Kauppakadulla. Yrityksen toinen toimipiste avattiin Seinäjoen Torikeskukseen, minkä jälkeen Rolls laajeni Lapualle, Kauhajoelle ja Kauhavalle. Ensimmäinen Pohjanmaan ulkopuolinen ravintola avattiin Kuusamoon. Vuonna 2012 ketjulla oli yhteensä 72 ravintolaa, ja vuonna 2018 rikkoontui sadan ravintolan rajapyykki. Ketjujohtaja Jouko Huumo on arvioinut haastattelussa, että vuosittain avataan keskimäärin 5–10 uutta Rolls-ravintolaa .
Liiketoiminta.
Rolls toimii yrittäjävetoisella franchising-periaatteella, pääosin muun liiketoiminnan yhteydessä shop-in-shop-konseptilla. Useimmat ravintolat toimivat esimerkiksi kauppakeskuksessa tai huoltoasemalla. Ketju ei peri yrittäjiltä liittymismaksua tai sopimuksen purkamiseen liittyviä sanktioita.
Tuotteet.
Kaikilla ketjun hampurilaisilla on Suomalaisen Työn Liiton myöntämä Avainlippu-tunnus, joka viestii kotimaisesta työstä. Rolls käyttää hampurilaisissaan pohjalaisen Ole’s Fast Foodin pihvejä, Snellmanin pekonia, suomalaisia luomukananmunia sekä satokauden salliessa Juvalla kasvatettua ja pakattua salaattia. 
Valikoiman suosituimmat hampurilaiset ovat Mama, Papa ja Baby, joista Mama on koko ketjun myydyin tuote. Kyseiset tuotteet ovat olleet listalla yrityksen alkuajoista lähtien. Grilliruoan ja konseptitarjonnan väliin sijoittuva Rolls on laajentanut viime vuosina valikoimaansa muun muassa gluteenittomilla ja kasvisruokavalioon sopivilla tuotteilla.
Elokuussa 2019 Rollsin Vegan-hampurilainen sijoittui "Ilta-Sanomien" kasvishampurilaisten makuvertailussa toiselle sijalle.
Promobändi.
Rolls-ketjulla on oma promobändi Rock &amp; Rolls Cover Band. Bändi kiertää ketjun ravintoloissa ja markkinointitapahtumissa ympäri Suomen. Yhtyeessä on mukana ketjujohtaja Jouko Huumo ja hallintopäällikkö Tommi Oksanen. Ketjujohtaja Huumo on kertonut haastattelussa, että bändin kanssa kiertäminen on parempi tapa tulla kauppiaiden luokse kuin kravatti tiukalla ja puku päällä. Keikkojen aikana myydään usein myös eurolla juustohampurilaisia, joita on parhaimmillaan myyty 4 000 kappaletta yhden päivän aikana.
Väkivaltakoneisto

Väkivaltakoneistolla tarkoitetaan useimmiten perinteisessä valtio-opillisessa tutkimuksessa valtion järjestyksellisiä tehtäviä hoitavia organisaatioita: poliisia, oikeuslaitosta, vankiloita ja armeijaa. Väkivaltakoneisto valvoo valtion lakien noudattamista ja puolustaa valtiota muiden valtioiden hyökkäyksiltä.
Väkivaltakoneistoon liittyy olennaisena osana väkivaltamonopoli, jonka valtio varaa itselleen. Väkivallan yksinoikeus valtion oikeutena periytyy uuden ajan alussa vakiintuneesta keskitetystä valtiosta, joka korvasi feodaalisen järjestelmän. Kärjistetysti tämä siis kieltää yksittäisiltä kansalaisilta esimerkiksi oman yksityisarmeijan pitämisen.
Väkivaltamonopoli on myös yhteiskuntasopimuksellisissa teorioissa perustettavan valtion määritelmä. Esimerkiksi hobbesilaisessa yhteiskuntafilosofiassa väkivaltakoneisto on suvereenin absoluutin työkalu ehkäistä luonnollisessa tilassa vallitsevaa kaikkien sotaa kaikkia vastaan ("bellum omnium contra omnes").
Norbert Elias ja Max Weber määrittelevät valtion vaatimukseksi, että sillä on tietyllä maantieteellisellä alueella väkivallan yksinoikeus.
Termiä väkivaltakoneisto käytetään yhä politologisessa kirjallisuudessa, mutta jotkut pitävät sitä vasemmistosävytteisenä. Heidän mukaansa puolueettomampi ja täsmällisempi ilmaisu on voimankäyttö.
Nuolihaukka

Nuolihaukka ("Falco subbuteo") on jalohaukkoihin kuuluva pieni, nopea petolintu.
Koko ja ulkonäkö.
Tummanharmaa selkä ja siivet, valkea leuka, tumma "kypärä "päässä. Vatsapuoli valkoruskeapilkullinen. Sillä on punertavat "alushousut" jotka näkyvät linnun istuessa. Nuoret yksilöt ovat ruskeampia. 
Pituus 28–31 cm, siipien kärkiväli 75–80 cm, koiraan paino 150–200 g, naaraan paino 230–340 g.
Vanhin suomalainen rengastettu nuolihaukka on ollut 7 vuotta 8 kuukautta 30 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen 14 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Nuolihaukka pesii Euraasiassa, Kamtšatkaa ja Japania myöten. Euroopan unionissa pesii 41 000–74 000 paria, joista Suomessa 2 500–3 200 paria. Suomessa sitä tavataan Etelä- ja Itä-Suomessa Rovaniemelle saakka; pohjoisempana sen paikan vie pienempi ampuhaukka. Nuolihaukka talvehtii trooppisessa Afrikassa. Keväällä ensimmäiset muuttajat saapuvat huhtikuun lopulla, pääosa toukokuun aikana. Syysmuutto tapahtuu elo–syyskuussa.
Elinympäristö.
Nuolihaukka pesii valoisissa metsissä, usein rantojen ja saarien harvoissa männiköissä. Saalistelee järven- ja merenlahdilla, peltoaukeilla ja rannoilla. Lajia esiintyy myös metsämaiden reunoilla ja pelloilla.
Lisääntyminen.
Nuolihaukka rakentaa pesänsä korjailemalla jonkun muun, esimerkiksi variksen, vanhaa pesää. Nuolihaukka voi myös asettautua pesimään ihmisen rakentamaan tekopesään. Se tekee 2-4, yleensä 3, vaaleaa munaa. Haudonta on pääasiassa naaraan huolena, ja kestää noin kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä noin kuukauden ikäisinä, ja itsenäistyvät runsaan kuukauden päästä. Sukukypsä 2-vuotiaana.
Ravinto.
Nuolihaukka on taitava ja nopea lentäjä, ja nappaa jopa pääskysiä lennosta. Se syö myös isoja hyönteisiä kuten sudenkorentoja. Poikasia ruokitaan pääasiassa pikkulinnuilla.