tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ibrahim pašša (Egypti)

Ibrahim pašša (1789 Kavalla, Rumelia (nyk. Kreikassa) – 10. marraskuuta 1848 Kairo) oli Egyptin käskynhaltija Muhammad Alin vanhin poika ja sotapäällikkö. Hän soti menestyksekkäästi turkkilaisia vastaan kahdessa sodassa ja toimi 1833–1840 miehittämänsä Syyrian kuvernöörinä. Ibrahim oli myös isänsä seuraajana muutaman kuukauden ajan ennen omaa kuolemaansa vuonna 1848.
Ibrahim oli Muhammad Alin poika tai adoptiopoika. Hänestä tuli 1805 Kairon kuvernööri ja vuosina 1816–1818 hän komensi armeijaa, joka kukisti wahhabiittien kapinan Arabiassa. Vuosina 1821–1822 hän soti Sudanissa ja auttoi sen jälkeen Egyptin armeijan modernisoinnissa eurooppalaisen mallin mukaisesti. Kun Turkin sulttaani Mahmud II vuonna 1824 pyysi Egyptin apua kapinoivien kreikkalaisten kukistamisessa, Ibrahim lähetettiin armeijoineen Kreikkaan. Hän valtasi joukkoineen Morean eli Peloponnesoksen niemimaan, mutta joutui lopulta vuonna 1828 perääntymään kohdattuaan kreikkalaisten avuksi tulleet yhtyneet brittiläis-ranskalais-venäläiset joukot.
Vuonna 1831 Muhammad Alin ja Turkin sulttaanin välille syntyi konflikti, jolloin Ibrahim lähetettiin egyptiläisen armeijan kanssa Syyriaan kohtaamaan turkkilaiset. Hän löi nämä Homsissa, Bailanin solassa sekä joulukuussa 1832 ratkaisevassa Konyan taistelussa. Toukokuussa 1833 hän saneli turkkilaisille Kütahyan rauhanehdot, joissa Syyria ja Adana liitettiin Egyptiin. Ibrahimista tuli näiden voittomaiden kuvernööri. Syyrian kuvernöörinä hän pyrki korvaamaan vanhan feodaalihallinnon uudenaikaisemmalla, mutta kohtasi vastarintaa ankarien otteidensa vuoksi ja joutui kukistamaan turkkilaisen lietsoman kapinayrityksen. Vuonna 1839 turkkilaiset yrittivät vallata Syyrian takaisin, jolloin Ibrahim saavutti suurimman voittonsa lyödessään hyökkääjän täydellisesti Nizipin taistelussa 24. kesäkuuta 1839. Euroopan suurvallat kuitenkin puuttuivat tapahtumiin Turkin eduksi ja heinäkuussa 1840 solmitussa Lontoon sopimuksessa Egypti joutui luopumaan Syyriasta ja Adanasta sillä ehdolla, että Turkki tunnusti Muhammad Alin dynastian Egyptissä. Britannian ja Itävallan laivastojen uhatessa Ibrahimin joukkoja Syyriassa hän joutui evakuoimaan ne talven 1840–1841 aikana.
Muhammad Alin henkisen kunnon heikennyttyä Ibrahimista tuli hänen seuraajansa vuonna 1848, ja tuon vuoden heinäkuussa hän sai myös Ottomaanien valtakunnan tunnustuksen käskynhaltijuudelleen. Hän ehti kuitenkin hallita vain muutaman kuukauden ennen omaa kuolemaansa. Hänen seuraajakseen tuli hänen veljenpoikansa Abbas I. Ibrahimin poika Ismail pašša toimi sijaishallitsijana 1863–1879.
Dmitri Zavidovski

Dmitri Aleksandrovitš Zavidovski (, s. 25. lokakuuta 1981 Krasnojarsk, Neuvostoliitto) on kazakstanilainen jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Krasnojarskin Jeniseitä. 
Zavidovskin kasvattajaseura on Krasnojarskin Jenisei. Sen jälkeen hän on pelannut Venäjän mestaruussarjaa Pervouralskin Uralski Trubnikissa ja Kemerovon Kuzbassissa. Sen jälkeen kaudesta 2011 lähtien hän on pelannut Jeniseissä.
Zavidovski edusti kaudella 2003–2004 Venäjän 2-maajoukkuetta. Koska entisen Neuvostoliiton seuraajavaltioilla on yhteinen menneisyys, toisen seuraajavaltion passin saaminen oli Zavidovskille mahdollista. Niinpä hänellä on Venäjän kansalaisuuden lisäksi myös Kazakstanin kansalaisuus ja pystyi näin edustamaan kaudesta 2005–06 lähtien Kazakstania. Hän on ollut voittamassa kolme pronssia. 
Saavutukset.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Gianina Ernst

Gianina Ernst (s. 31. joulukuuta 1998) on saksalainen mäkihyppääjä.
Ernst saavutti nuorten MM-kilpailuissa kultaa joukkuekilpailussa 2015 ja 2017 sekä hopeaa sekajoukkuekilpailussa 2017. Hän oli 28:s Sotšin olympialaisissa 2014 ja 25:s Lahden MM-kilpailuissa 2017.
Ernst sijoittui jaetulle toiselle sijalle uransa ensimmäisessä maailmancupin osakilpailussa Lillehammerissa joulukuussa 2013. Se on toistaiseksi hänen ainoa palkintosijansa maailmancupissa. Continental Cupin osakilpailussa hän on parhaimmillaan sijoittunut kolmanneksi.
M12 (Valko-Venäjä)

Valtatie M12 () on 52 kilometriä pitkä valtatieosuus Valko-Venäjän Brestin alueella. Se muodostaa yhteyden M1-valtatieltä Ukrainan luoteisrajalle saakka. Valtatie M12 muodostaa osan eurooppatietä . 
Valtatie alkaa Kobrynin kaupungin eteläpuolitse ohittavan valtatie M1:n liittymästä. Valtatie M12 kulkee aluksi etelälounaaseen noin 37 kilometriä (Kobrynin keskustasta 41 km) kohti Malarytan pikkukaupunkia. Runsas 10 kilometriä ennen Malarytaa valtatieyhteys siirtyy risteyksessä kansallisen (kanta)tien R17 jatkona kaakkoon, Ukrainan rajalle johtavalle tieuralle. Valtatie M12 jatkaa 15 kilometriä kaakkoon ja päättyy Valko-VenäjänMokranyn raja-asemalle (). Ukrainan puolella eurooppatie E85 jatkaa Kovelin suuntaan valtatienä . Ukrainan puoleisen rajapisteen nimi on Domanove (, ). 
Kansallinen valtatie M11 oli vielä 2014 alussa BelToll-järjestelmän kuulumaton, tietulleista vapaa maantie valtateiden M8, M10 ja M11 tapaan.
Andrei Rybakou

Andrei Anatolevitš Rybakou (, , s. 4. maaliskuuta 1982 Mogiljov, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto, nykyinen Mahiljou, Valko-Venäjä) on valkovenäläinen painonnostaja ja olympiamitalisti. Seuratasolla Rybakou edustaa BSKP Mahilyowia. Hän on edustanut maataan olympiatasolla kolme kertaa. Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008 hän saavutti 85 kilon sarjassa hopeaa. Pekingissä saavuttamansa mitalin hän kuitenkin menetti myöhemmin kun hänen Pekingin olympialaisissa antamansa dopingnäyte tutkittiin uudelleen ja siinä oli merkkejä dopingin käytöstä. Hän sai tapauksesta kahden vuoden kilpailukiellon.
Bigna Windmüller

Bigna Windmüller (s. 27. helmikuuta 1991 Meride, Sveitsi) on sveitsiläinen mäkihyppääjä. Seuratasolla hän edusti SSC Toggenburg -seuraa.
Windmüller sijoittui 14:nneksi Liberecin MM-kilpailuissa 2009 ja neljänneksi nuorten MM-kilpailuissa Hinterzartenissa 2010. Ensimmäisessä henkilökohtaisessa maailmancupin kilpailussaan Lillehammerissa marraskuussa 2012 hän oli 27:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kuudes Zaōssa tammikuussa 2014. Ainoan palkintosijansa hän saavutti seuraavana päivänä oltuaan Zaōn toisessa kilpailussa kolmas. Continental Cupin kilpailuissa hän sijoittui kerran toiseksi ja kaksi kertaa kolmanneksi.
Maaliskuussa 2014 Windmüller ilmoitti lopettavansa kilpauransa keskittyäkseen opintoihinsa. Myös hänen Sabrina-siskonsa on mäkihyppääjä.
Olov Englund

Olov Englund (s. 5. maaliskuuta 1983) on ruotsalainen jääpalloilija. Hän edustaa Ruotsin Elitserienissä pelaavaa Kalix Bandyä. Ruotsin maajoukkueessa hän on pelannut vuodesta 2006.
Englund on pelannut kahdeksat MM-kisat vuosina 2007–2013 ja on saavuttanut niissä kolme maailmanmestaruutta (2009, 2010, 2012). Kaikkiaan hän on pelannut 49 MM-ottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia. Maaotteluita on kertynyt kaikkiaan 73 ennen vuoden 2014 MM-kisoja.
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Arman ja viimeinen ristiretki

Arman ja viimeinen ristiretki on Jim-kanavalla esitetty Armanin Maailma -tuotantoyhtiön tositelevisio-ohjelma, jonka ovat luoneet Arman Alizad ja Tuukka Tiensuu. Alizad juontaa ja toimittaa ohjelmaa, Tiensuu toimii ohjaajana. Ensimmäinen kausi esitettiin syksyllä 2013 ja se saavutti suurta suosiota. Ohjelma voitti vuoden 2013 Kultainen Venla -gaalassa kaksi palkintoa, toisen voitti itse ohjelma parhaana tositelevisio-ohjelmana ja toisen Arman Alizad parhaana esiintyjänä.
Ohjelman idea ja sisältö.
"Arman ja viimeinen ristiretki" on dokumentaarinen tositelevisio-ohjelma, jossa Alizad yhdessä ohjaaja-kuvaaja Tuukka Tiensuun kanssa matkustaa kahdeksaan valtioon ympäri maailman, tutustumaan maiden kulttuuriin ja ihmisten elämäntapoihin. Alizad ja Tiensuu tekevät kymmenen päivän mittaisen matkan jokaiseen maahan, yrittäen päästä 10 päivän ajaksi osaksi jotain yhteisöä, ryhmää, heimoa tai ympäristöä. Kaikki yhteisöt ovat erilaisia, mutta niistä kaikki ovat täysin länsimaisen kulttuurin ja elämäntavan ulkopuolella. Sarjassa Alizad ja Tiensuu yrittävät nähdä mahdollisimman paljon heimon tai yhteisön kulttuurista ja jokapäiväisestä elämästä, ja näyttää saman myös katsojille. Jokaisessa jaksossa kuvausryhmän pitää ansaita yhteisön luottamus, jotta he pääsevät osaksi sitä.
Jimin mukaan ohjelman pääpiste on luottamuksessa ja ystävyydessä.
Vastaanotto.
Käyttäjien antama keskimääräinen IMDb-arvosana ohjelmalle on 7,6 / 10.
Larnell Cole

Larnell James Cole (s. 9. maaliskuuta 1993 Manchester) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Fulhamia. Pelipaikaltaan hän on oikea laitalinkki.
Cole on Manchester Unitedin kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueen virallisessa ottelussa 20. syyskuuta 2011 Englannin liigacupin vierasottelussa Leeds Unitedia vastaan. Tammikuussa 2014 Cole siirtyi Fulhamiin. Hän teki ensiesiintymisensä Englannin Valioliigassa 9. helmikuuta 2014, kun Fulham pelasi 2–2-tasapelin vierasottelussa hänen entistä seuraansa Manchester Unitedia vastaan. 25. helmikuuta Cole lainattiin loppukaudeksi Englannin ykkösliigassa pelaavaan Milton Keynes Donsiin.
Cole on edustanut Englannin alle 19-vuotiaiden ja alle 20-vuotiaiden maajoukkueita.
Sääksmäen kihlakunta

Sääksmäen kihlakunta on entinen kihlakunta entisessä Hämeen läänissä. Sen seuraaja oli myöhempi Tammelan kihlakunta.
1500-luvulla kihlakunta jakautui kuuteen hallintopitäjään, jotka olivat Kalvola, Kulsiala, Porras, Pälkäne, Saarioinen ja Sääksmäki. Näiden lisäksi kihlakuntaan tulivat kuulumaan Rautalampi vuodesta 1563 ja Jämsä vuodesta 1582.
Vuonna 1640 kihlakunta jaettiin kahteen osaan, joiden nimeksi tulivat Sääksmäen ylinen kihlakunta ja Sääksmäen alinen kihlakunta. Sääksmäen alinen kihlakunta muodostui Kalvolan, Portaan, Saarioisten ja Sääksmäen hallintopitäjistä. Rengon ja Lehijärven hallintopitäjät liitettiin vuonna 1685 osaksi kihlakuntaa kahdeksi vuodeksi.
Sääksmäen alisen kihlakunnan hallintopitäjät jakautuivat kukin neljänneskuntiin:
Kihlakunnan rajoja muutettiin vuonna 1869, jolloin Someron eteläosan kylät siirrettiin Turun ja Porin läänistä Hämeen lääniin ja Punkalaitumen itäosan kyliä Hämeen läänistä Turun ja Porin lääniin.
Pjotr Mašerov

Pjotr Mironovitš Mašerov (, ; 26. helmikuuta 1918 – 4. lokakuuta 1980) oli valkovenäläinen poliitikko ja partisaanijohtaja. Hän toimi Valko-Venäjän kommunistisen puolueen ensimmäisenä sihteerinä vuosina 1965–1980.
Elämäkerta.
Mašerov syntyi maanviljelijäperheeseen ja opiskeli Vitebskin pedagogisessa instituutissa valmistuen vuonna 1939. Opiskeluiden jälkeen hän toimi fysiikan opettajana vuoteen 1941 saakka. Elokuussa 1941 hän oli mukana perustamassa partisaaniliikettä Vitebskin alueella. Seuraavan vuoden lokakuussa hän sai komentoonsa oman yksikkönsä ja prikaatin maaliskuussa 1943. Lokakuussa 1943 hän siirtyi puolueen töihin. Neuvostoliiton joukkojen vallattua Vilnan alueen Mašerov toimi Komsomolin puheenjohtajana Maladzetšnan ja Vileika hallintopiireissä. Sodan jälkeen hän toimi kommunistisen puolueen töissä muun muassa Brestin kaupungissa ja myöhemmin koko maan kattaneissa viroissa.
Mašerov nousi Valko-Venäjän kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi maaliskuussa 1965. Virkakaudellaan hän panosti Valko-Venäjän raskaaseen teollisuuteen, mikä osaltaan paransi alueen taloutta. Samaan aikaan kuitenkin maan venäläistyminen ja neuvostolaistuminen kiihtyi. Miltei koko nuoriso kuului Komsomoliin ja joka yhdestoista kommunistiseen puolueeseen. Mašerov kuoli auto-onnettomuudessa 4. lokakuuta 1980 ollessaan matkalla Baranavitšystä Minskiin. Hänen kuolemansa jälkeen syntyi huhuja siitä, että Leonid Brežnev oli ehkä määrännyt hänet tarkoituksellisesti surmattavaksi kilpailijana. Vaikka Mašerovin virkakaudella toteutettiin esimerkiksi valkovenäjän opetuksen lopettaminen kouluissa, hänellä oli etenkin kuolemansa jälkeen maine kansan johtajana ja "hyvänä kommunistina".
Brestskoje pivo

Brestskoje pivo (, ) on Valko-Venäjän Brestissä toimiva, vuonna 1967 perustettu panimoyritys. Yritysrakenteeltaan se on avoin osakeyhtiö (OAO), jonka toimii osana Valko-Venäjän valtion elintarvikonsernia Belgospištšepromia. Panimoyrityksen palveluksessa oli vuonna 2012 keskimäärin 431 työntekijää.
Panimoyhtiön Brestskoje pivon liikevaihto oli vuonna 2012 yhteensä 123 miljardia ja nettotulos -12 miljardia Valko-Venäjän ruplaa (tappiota). Euroiksi muunnettuna liikevaihto oli 10,9 miljoonaa ja nettotulos -1,1 miljoonaa (valuuttamuunnos Valko-Venäjän virallisin vuoden 2012 lopun kurssein). Tappiollinen toiminta jatkui myös vuonna 2013, sillä yhtiö raportoi tammi-marraskuun liikevaihdon pudonneen 25 prosenttia ja tappioiden kolminkertaistuneen edellisvuoteen verrattuna 9,2 miljardiin Valko-Venäjän ruplaan eli runsaaseen 2,0 miljoonaan dollariin, joka oli likipitäen neljännes liikevaihdosta.
Yritys on ollut edellisvuosina oluen tuotantomäärällä mitattuna keskisuuri valkovenäläinen panimo. Olut-, kvas- ja virvoitusjuomapulloissaan Brestskoje pivo käyttää useita eri brändinimiä. Vuonna 2012 se tuotti kaikkiaan 20,6 miljoonaa litraa olutta. Tämä oli merkittävästi, eli 43,7 prosenttia edellisvuotta vähemmän, joka oli toisin koko maan oluttuotannon ennätysvuosi. Kaikkiaan vuonna 2012 Valko-Venäjällä tuotettiin 428,58 miljoonaa litraa olutta. Tuotannosta 70,69 miljoonaa litraa meni vientiin. Maahan tuodaan olutta esimerkiksi Venäjältä ja Ukrainasta.
Lidskoje pivo

Lidskoje pivo (, ) on Valko-Venäjän Lidassa toimiva perinteikäs panimoyritys. Yritysrakenteeltaan tämä Lidan olutpanimo on suomalaisen pörssiyhtiö Olvin konserniin kuuluva avoin osakeyhtiö (OAO), jonka vähemmistöomistajina on myös yhtiön nykyisiä ja entisiä työntekijöitä. 
Lidan olutpanimon toiminta on kasvanut voimakkaasti sen jälkeen, kun Olvi hankki enemmistön yhtiöstä vuonna 2008. Lidskoje-panimon toiminta jatkui hyvin kannattavana myös vuonna 2013, sillä yhtiö raportoi tammi-syyskuun voiton nousseen 11,38 miljoonaan Yhdysvaltain dollariin, mikä oli 93,8 prosenttia edellisvuotta korkeampi lukema. Toimitusjohtajan mukaan kaikki tuotanto, minkä yhtiö ehti tehdä, kävi hyvin kaupaksi. Venäjälläkin olisi ostajia, mutta yhtiöllä ei riittänyt myytävää niille markkinoille. 
Yritys on oluen tuotantomäärällä mitattuna yksi suurimmista valkovenäläisistä panimoista. Olut-, kvas-, siideri-, lonkero-, energiajuoma- ja virvoitusjuomapulloissaan Lidskoje pivo käyttää useita eri brändinimiä. Vuonna 2012 se tuotti kaikkiaan 76,32 miljoonaa litraa olutta. Tämä oli 6,7 prosenttia edellisvuotta enemmän, joka oli ollut maan oluttuotannon ennätysvuosi. Kaikkiaan vuonna 2012 Valko-Venäjällä tuotettiin 428,58 miljoonaa litraa olutta. Tuotannosta 70,69 miljoonaa litraa meni vientiin. Maahan tuodaan olutta esimerkiksi Venäjältä ja Ukrainasta.
Ihana elämä (albumi)

Ihana elämä on suomalaisen laulaja Sakari Kuosmasen toinen, vuonna 1986 julkaistu studioalbumi. 
Kuosmanen tulkitsee levyllä pääasiassa Pekka Tegelmanin tekemiä kappaleita. Lisäksi mukana on Esa Kaartamon kappale "Kaihon kultamaa", jonka on levyttänyt myös Kim Lönnholm vuoden 1989 ensialbumilleen "Minä olen muistanut".
Kappaleet.
B-puoli.
LP-levyn mukana on erillinen lyriikka-arkki.
Muusikot.
LP-levyn takakannessa on kuvat Kuosmasen taustayhtyeen jäsenistä.
Ylikulkusilta

Ylikulkusilta on tieliikenteen silta, joka ylittää rautatien, raitiotien tai metroradan. Jalankulkijoille ja/tai pyöräilijöille tarkoitettuja ylikulkuja rakennetaan yleensä siksi, että he voisivat päästä väylän toiselle puolelle turvallisesti. Näistä ylikuluista käytetään nimitystä "ylikulkukäytävä". "Ylikäytäväsilta" on rautatieviranomaisten käyttämä erikoisnimitys rautatien ylittävästä jalankulun ja pyöräilyn sillasta.
Ylikulkuja voidaan rakentaa myös luonnoneläinten auttamiseksi, tällöin puhutaan vihersilloista.
Jean Paulhan

Jean Paulhan (2. joulukuuta 1884 Nîmes, Ranska – 9. lokakuuta 1968 Melun, Ranska) oli ranskalainen kirjailija, kriitikko ja Gallimardin kustannustoimittaja. Jean Paulhanin isä oli ranskalainen psykologi ja filosofi Frédéric Paulhan (1856–1931) ja äiti Jeanne Henriette Thérond (1863–1944) Hän oli Ranskan akatemian jäsen vuosina 1963–1968. 
Elämä.
Valmistuttuaan Sorbonnen yliopistosta 1907 Paulhan työskenteli vuosina 1908–1910 opettajana Madagaskarilla ja tutustui sikäläiseen Hainteny-kertomusperinteeseen, jota hän myöhemmin ranskansi. Käännökset herättivät Guillaume Apollinairen ja Paul Éluardin huomion. Paulhanista tuli 1925 Nouvelle Revue Française -kirjallisuuslehden toimittaja. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1940 ja uudelleen toisen maailmansodan jälkeen vuosina 1946–1968. Paulhan kuului Ranskan vastarintaliikkeeseen ja joutui Gestapon pidättämäksi.
Vastarinnan aikaan Paulhan oli Jacques Decourin kanssa perustamassa vastarintaliikkeen ja kansallisen kirjailijakomitean (Comité National de Écrivains) salaista Les Lettres Françaises -lehteä, joka oli tarkoitettu vastineeksi yhteistoimintamieliseksi muuttuneelle "Nouvelle Revue Françaiselle".
Vuonna 1941 ilmestyi hänen fiktion kieleen liittyvä tutkimuksensa "Les Fleurs de Tarbes ou la Terreur dans les lettres". Hänen tuotantonsa käsittää myös omaelämäkerrallisia novelleja. Madagaskarin jaksoon liittyvä "Lettres de Madagascar, 1907–1910", ilmestyi Claire Paulhanin toimittamana 2007.
Pariisin vapauduttua saksalaismiehityksestä alettiin yhteistoimintaa saksalaisten kanssa harjoittaneita henkilöitä, myös kirjailijoita ja taiteilijoita vaatia tilille, suorastaan vainota. Yhdessä Jean Galtier-Boissièren kanssa Paulhan kuului niihin vastarintaliikkeen edustajiin, jotka kritisoivat kostotoimia. 
Paulhan kirjoitti esipuheen "Onnesta orjuudessa" vuonna 1954 ilmestyneeseen eroottiseen romaaniin "Histoire d'O" (suom. ). Romaanin salanimellä "Pauline Réage" kirjoittanut Anne Desclos paljasti vasta Paulhanin kuoleman jälkeen kirjoittaneensa O:n tarinan tuolloisen rakastajansa Paulhanin innoittamana.
Teokset.
Paulhanin teokset:
Marina Škermankova

Marina Ivanovna Škermankova (, s. 9. huhtikuuta 1990 Hlybokaje, Valko-Venäjä) on valkovenäläinen painonnostaja ja olympiamitalisti. Škermankova on edustanut maataan olympiatasolla yhden kerran Lontoossa 2012 ja saavutti tuolloin myös henkilökohtaisen mitalin ollen naisten painonnoston 69 kilon sarjassa pronssilla.
Hankkijan talo

Hankkijan talo on Helsingin Kampissa Salomonkadun ja Arkadiankadun välissä sijaitseva tiilirakennus. Sen rakennutti autokauppias Sergei Nikolajeff, ja se valmistui suuriruhtinaskunta-aikana vuonna 1913.
Historia.
Rakentaminen.
Konttoritarvikekauppaan aluksi keskittynyt Sergei Nikolajeff laajensi pian toimintaansa autokauppaan, ja sen toimitilaksi hän hankki Heikinkadun ja Arkadiankadun kulmatontin, jolla oli sijainnut vuonna 1908 purettu Arkadia-teatteri. Tälle tontille valmistui syksyllä 1913 arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema nelikerroksinen autopalatsi, johon liikkeen toiminta sitten keskittyi. Autopalatsissa oli ensimmäisenä Suomessa käytetty betonipalkkeja ja betonisia välipohjia.
Modernin autopalatsin rakentajana oli rakennusliike Kreuger &amp; Toll, jonka omisti ruotsalainen Ivar Kreuger. Julkisivumateriaali on tummaa violettiin vivahtavaa tiiltä. Kattotiilien väri on himmeän vihertävä. "Helsingin Sanomissa" rakennusta luonnehdittiin tuolloin ”kompositioltaan erittäin onnistuneeksi”.
Tilat ja toiminta.
Autopalatsin alakerrassa oli autotalleja, varasto ja huoltotiloja. Katutasossa oli konttori- ja edustustiloja. Toiseen kerrokseen johti ajoramppi, jonka päästä autot siirrettiin muihin kerroksiin autohissillä. Siellä oli myös sisustusverstas. Kolmannessa kerroksessa oli näyttelyhalli, jossa oli tilaa jopa sadalle autolle, ja neljännessä kerroksessa sijaitsivat korjaamotilat. Talon ullakolla oli vielä kaksi tennishallia ja yleisölle avoin amerikkalainen keilarata. Tenniskenttiä erottivat katsomoparvekkeet. Pelaajia varten oli klubihuoneet, pukeutumistilat suihku- ja wc-tiloineen. Valo tuli kattoikkunoista, joiden kaihtimet oli suunniteltu niin, ettei muodostunut varjoja. Kaltevat seinät oli verhoiltu huovalla.
Pihan alla oli 20 000 litran vetoinen bensiinisäiliö, josta letkut johtivat portin vieressä olevaan myyntipisteeseen. Autopalatsin tiloissa toimi myös autokoulu. Nikolajeff suunnitteli myös erityisen ajoharjoitteluradan rakentamista palatsin viereen, mutta ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen esti tämän toteutumisen. Maailmansota hiljensi myös autokaupan: maahantuonti loppui, ja bensiinistä oli pulaa. Nikolajeffiin autopalatsi muutettiin pian ammustehtaaksi, josta vietiin ammuksia Venäjälle. Suomen sisällissodan alkaessa rakennuksen ottivat haltuunsa punaiset, ja Helsingin taistelun päätyttyä sinne majoittui saksalaisia sotilaita.
Myöhempi toiminta.
Nikolajeffin kuoltua perheen omaisuus hajosi. Entinen autopalatsi myytiin 1918 keskusosuusliike Hankkijalle, jonka pääkonttori siitä tuli. Nikolajeffin autoliike jatkoi toimintaansa talon Salomoninkadun puoleisessa osassa aina vuoteen 1978 saakka. Vuonna 1973 talo siirtyi Hankkijalta Alkon omistukseen. Nykyisin sen omistaa Alkon eläkesäätiö.
Saksan jääpallomaajoukkue

Saksan miesten jääpallomaajoukkue edustaa Saksaa kansainvälisissä miesten jääpallokilpailuissa. Saksa osallistui ensimmäisiin Jääpallon euroopanmestaruuskilpailuihin 1913, sekä 101 vuotta myöhemmin järjestettyihin epävirallisiin EM-kilpailuihin 2014..
Ensimmäisiin MM-kilpailuihinsa Saksa osallistui 2014.. Vuonna 2016 joukkue voitti B-sarjan mestaruuden.
Alemtutsumabi

Alemtutsumabi on monoklonaalinen vasta-aine, jota käytetään lääkkeenä kroonisessa lymfaattisessa leukemiassa. Sillä on myös hoidettu multippeliskleroosia, mutta tämän keskushermostosairauden hoito on kokeiluasteella. Alemtutsumabin kemiallinen kaava on C6468H10066N1732O2005S40, ATC-koodi L01XC04 ja CAS-numero 216503-57-0.
Alemtutsumabi hoitona leukemiassa.
Alemtutsumabi on kroonisen lymfaattisen leukemian hoidossa käyttökelpoinen. Kyseistä leukemiatyyppiä ei tarvitse välttämättä hoitaa lainkaan lääkkeillä, koska sen eteneminen on yleensä hidasta. Tarvittaessa voidaan päätyä solunsalpaajahoitoon, jolloin alemtutsumabi on ei ole ensisjainen vaihtoehto. Se tulee kuitenkin kyseeseen, mikäli solunsalpaaja fludarabiinia ei voida käyttää. Alemtutsumabi ei ole solunsalpaaja, vaan se on mekanismiltaan lymfosyyttejä tuhoava vasta-aine, joka tarttuu solujen pintarakenteeseen. Se annostellaan leukemiassa pistoksina ihon alle. Tämä hoito on ollut käytössä parikymmentä vuotta.
Alemtutsumabi MS-taudin hoidossa.
Nykyään myös Suomessa on alettu käyttää joulukuussa 2013 alemtutsumabia myös multippeliskleroosiin. Lääkettä annostellaan suonensisäisesti noin kerran vuodessa muutamien päivien aikana. Lääkkeen mekanismina on B- ja T-lymfosyyttien pintarakenteeseen tunkeutumalla vähentää valkosoluja ja hidastaa näiden solujen tautia edistävää vaikutusta. Erityisen hyvin valmiste näyttää sopivan aaltomaisesti etenevässä tautityypissä. Hoidosta on kuitenkin sivuvaikutuksina infektioita ja kilpirauhasen sairauksia. Hoito on myös varsin kallista eikä siitä ole riittäviä kokemuksia, jotta sitä pidettäisiin rutiinihoitona.
Soikiomerkit

Soikiomerkeiksi kutsutaan kahta ensimmäistä suomalaista postimerkkiä. Viiden ja kymmenen kopeekan arvoiset merkit otettiin käyttöön 1. maaliskuuta 1856.
Suomen ensimmäisiä postimerkkejä edelsivät ehiökuoret, jotka oli otettu käyttöön jo vuonna 1845. Ne olivat kirjekuoria, joihin oli painettu valmiiksi postimerkkiä muistuttava kuva. Vuonna 1850 suomalaisiin ehiökuoriin tuli soikionmuotoinen arvoleima, johon käytetyt leimasimet kaiversi ruotsalainen mitalikaivertaja Karl Magnus Mellgren. Samoilla leimasimilla valmistettiin myös ensimmäiset postimerkit. Ne tekivät valtion Raha-asiain kansliatoimikunnan vahtimestarit yksinkertaisella käsileimauskoneella. Soikiomerkit olivat huokoiselle paperille painettuja ja epäsäännöllisesti käsin leikattuja. Tämän vuoksi niistä puuttuu postimerkeissä yleensä oleva hammaste. 
Merkkeihin painetun soikion leveys on noin 28 mm ja korkeus noin 24 mm. Viiden kopeekan soikiomerkki on väriltään indigonsininen ja sitä painettiin 235 000 kappaletta. Niistä myytiin merkkien kelpoisuusaikana 138 500 ja loput tuhottiin myöhemmin polttamalla. Alitsariininpunaisia 10 kopeekan merkkejä puolestaan valmistettiin 602 000 kappaletta, joista myytiin 442 439. Ilmestymisvuoden jälkeen merkkejä painettiin lisäksi 1857 ja 1859. Niiden kelpoisuusaika päättyi 31. tammikuuta 1860.
Koska vanhoja ehiökuoria ei ollut pakko mitätöidä, pelkäsi postilaitos, että ihmiset alkavat leikkaamaan irti niissä olevia arvoleimoja ja käyttämään uusien postimerkkien sijaan. Tämän vuoksi soikiomerkkeihin tehtiin pieniä muutoksia, joilla ne pysyttiin erottamaan ehiökuorien leikkeistä. Niitä olivat muun muassa postitorviin ja vaakunaan lisätyt "helmet". 
Soikiomerkeistä on vuosien saatossa tehty myös lukuisia väärennöksiä sekä uusintapainamia. Ne erottaa parhaiten paperin laadusta. Aidoissa soikiomerkeissä se on yleensä huokoista, mutta väärennöksissä kiinteää ja valkoista. Soikiomerkkien arvo vaihtelee nykyään muun muassa merkin kunnosta ja sen mitätöintiin käytetystä leimasta riippuen paristakymmenestä eurosta jopa yli kahteen tuhanteen euroon.
Glens Falls

Glens Falls on Yhdysvaltain New Yorkin osavaltion Warrenin piirikunnassa sijaitseva kaupunki. Siellä oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 14 700 asukasta. 
Historiaa.
Hudsonjoen varrella sijaitseva Glens Falls perustettiin vuonna 1839. Kaupungin oikeudet se sai vuonna 1908.
Seudun ensimmäiset eurooppalaisperäiset asukkaat olivat kveekareita, jotka kutsuivat seutua nimellä The Corners. 1700-luvun lopulla kylää kutsuttiin nimellä Wing’s Falls erään kveekariuudisasukkaan, Abraham Wingin mukaan. Tarinan mukaan Wing menetti omaisuutensa velkojalleen Johannes Glennille, joka nimesi kylän uudelleen Glenn’s Fallsiksi. Toinen n ja heittomerkki ovat sittemmin kadonneet nimen kirjoitusasusta.
Glens Fallsin koskivoiman ääreen alkoi muodostua teollisuutta, etenkin sahatoimintaa, ja 1800-luvun puolivälissä kaupungissa asui monia miljonääritehtailijoita. Kaupunki sai rautatieyhteyden 1869 sekä sähköt ja ensimmäiset puhelinlinjat vuonna 1880.
1940-luvulla Glens Falls oli menestyvä teollisuuskaupunki, josta "Look"-kuvalehti teki 1944 laajan kuvareportaasin ihanteellisena kotirintamakaupunkina otsikolla ”Hometown U.S.A.”. Vielä 1950-luvulla Glens Fallsin asukasluku oli noin 20 000, mutta vuonna 2016 enää noin 14 000.
Kulttuurielämä.
Glens Fallsia kutsutaan nimellä Empire City. Kaupungissa toimivat The Hyde Collection -taidemuseo, historiallinen museo Chapman sekä World Awareness -lastenmuseo.
Elinkeinoelämä.
Kaupungin suurimpia työnantajia ovat Glens Fallsin suuri sairaala (yli 400 työntekijää), Finch- ja Irving Tissue -yhtiöiden paperitehtaat sekä lääketieteellisiä instrumentteja ja tarvikkeita valmistavat yhtiöt kuten Navilyst ja C. R. Bard. Glens Fallsissa on 1970-luvulta asti sijainnut suomalaisen Ahlstromin tytäryhtiö Ahlstrom USA. Siellä toimivat myös muun muassa itävaltalainen Andritz ja tanskalaisen Danfossin tytäryhtiö, venttiilivalmistaja Danfoss Flomatic. Glens Fallsilla on myös pitkät perinteet alueen finanssikeskuksena.
Matkailu on Glens Fallsin tärkeä elinkeino, sillä kaupunki on hyvä portti pohjoispuolen Adirondack-vuoristoon ja Lake George -järvelle. Kaupunki sijaitsee myös puolimatkassa New York Cityn ja Kanadan Montrealin välillä. Glens Fallsin eteläpuolella sijaitsee hevoskilpailuistaan tunnettu Saratoga Springs.
Kuuluisia asukkaita.
Glens Fallsissa syntyneitä tunnettuja henkilöitä ovat jazztuottaja Teo Macero, entinen sotaministeri Robert P. Patterson ja maantiepyöräilijä Megan Guarnier.
Tewfik pašša

Muhammad Tewfik pašša (myös muodossa Tawfiq; 30. huhtikuuta tai 15. marraskuuta 1852 Kairo – 7. tammikuuta 1892 Hilwan) oli Egyptiä vuosina 1879–1892 hallinnut kediivi. Hänen valtakautenaan Egypti päätyi vuonna 1882 Britannian miehitysvallan alle.
Varhaiset vuodet.
Tewfik oli kediivi Ismail paššan vanhin poika. Suvun muista jäsenistä poiketen hän kävi koulunsa Egyptissä eikä Euroopassa. Tewfikistä tuli kruununperijä vuonna 1866, kun Osmanien valtakunnan sulttaani antoi Egyptille uuden kruununperimysperimysjärjestyksen, jonka mukaan kediivin asema periytyisi tämän vanhimmalle pojalle eikä aiempaan tapaan suvun vanhimmalle miehelle. Isänsä valtakaudella Tewfik toimi muun muassa valtakunnanneuvoston ja ministerineuvoston johtajana.
Egyptin kediivinä.
Tewfik tuli Egyptin pääministeriksi Ismailin erotettua Nubar paššan vuonna 1879. Muutamaa kuukautta myöhemmin, 26. kesäkuuta, sulttaani Abdul Hamid II erotti vuorostaan Ismailin, ja Tewfik kohosi kediiviksi. Sulttaani vahvisti hänen asemansa 8. elokuuta. Tewfikillä oli vain vähän kannatusta Egyptissä, joten hän joutui myötäilemään poliittisia vastustajiaan. Ismailin kauden perintönä Egypti oli ajautunut velkojen vuoksi Britannian ja Ranskan holhoukseen, ja Tewfikin valtakauden alussa brittiläinen Sir Evelyn Baring ryhtyi valvomaan maan asioita.
Egyptissä nousi eurooppalaisten vaikutusvaltaa vastustanut kansallismielinen kapinaliike. Sen johtoon asettui upseeri Ahmed Urabi, joka liittoutui Muhammad Sharif paššan johtaman aiemman opposition kanssa. Liike sai niin suuren vallan, että vuonna 1882 Tewfik joutui nimittämään Urabin sotaministeriksi. Britit pelkäsivät Egyptin liukuvan pois otteestaan ja lähettivät laivastonsa Aleksandrian edustalle. Laivojen tulitettua kaupunkia Urabin suosio kasvoi entuudestaan, jolloin Tewfik pyysi brittien apua. Garnet Wolseleyn johtama brittiarmeija nousi maihin, kukisti Urabin joukot ja miehitti maan syyskuussa 1882. Tewfik sai valtansa takaisin, mutta Britannian miehitys Egyptissä jäi pysyväksi. Maa oli näin käytännössä tullut irrotetuksi Osmanien valtapiiristä, joskaan ei muodollisesti. Egyptin tosiasiallisena hallitsijana oli tämän jälkeen Kairossa toiminut Britannian pääkonsuli, tammikuusta 1884 alkaen Evelyn Baring, jonka vaikutusvallan alaisena myös kediivi joutui toimimaan.
Vuonna 1888 Tewfik erotti pääministeri Nubar paššan ja nimitti tämän tilalle Riaz paššan. Hallitsijakautensa myöhempinä vuosina Tewfik toteutti Egyptissä muun muassa oikeusjärjestelmän uudistuksen ja perusti lainsäädäntöneuvoston sekä yleiskokouksen. Hän kuoli yllättäen sairauteen vuonna 1892. Tewfikin seuraajaksi tuli hänen poikansa Abbas II. Myöhemmin myös Tewfikin nuoremmat veljet Hussein Kamel ja Fuad toimivat vuorollaan Egyptin hallitsijoina.
Kunnianosoituksia.
Turkkilaiset.
Lähde:
Ulkomaalaiset.
Lähde:
Riffi (lehti)

Riffi on vuodesta 1996 alkaen ilmestynyt suomalainen musiikkilehti, jota julkaisee itsenäinen kustannusyhtiö Idemco Oy.
Riffi-lehti käsittelee musiikin tekemiseen, tallentamiseen, esittämiseen sekä jakeluun liittyviä taiteellisia ja teknisiä menetelmiä. Lehden keskeistä sisältöä ovat tästä näkökulmasta toimitetut haastattelut, konserttitapahtumien, musikaalien ja levytyshankkeiden toteutusta esittelevät artikkelit sekä soittimien ja laitteiden esittelyt ja käyttötestit. Lehti sisältää myös perustietoa esimerkiksi akustiikasta, soitinten ja soitinlaitteiden käytöstä sekä ylläpidosta. 
Ilmestymistiheys: 1996–1997 neljä numeroa vuodessa, 1998–1999 neljä vakionumeroa ja kaksi teemanumeroa vuodessa, 2000–2003 kuusi numeroa vuodessa, 2004–2013 seitsemän numeroa vuodessa, 2014 kuusi numeroa vuodessa.
Riffi-lehden rinnalla Idemco Oy on julkaissut 2000-luvulla Riffi-kirjasarjaa, johon kuuluu useita soiton oppikirjoja, sekä äänittämistä ja äänen jälkimuokkausta käsitteleviä käsikirjoja. Riffi-julkaisut kirjasarjaan kuuluu myös suomalaisia kitaranrakentajia esittelevä Suomalainen kitara 2000-luvulla -kirja.
Sarvihai

Sarvihai ("Heterodontus francisci") on hitaasti liikkuva ja erakkomainen yöeläin, jota tavataan lähellä kivisiä, hiekkaisia tai päärynälevää kasvavia merenpohjia. Se pystyy kävelemään pohjassa parillisten eviensä avulla, jotka ovat lihaksikkaat ja joustavat. Päivisin se makaa paikallaan kivien lomassa tai luolissa; usein sen pää on kivenhalkeamassa. Sarvihain kuono muistuttaa sian kärsää, ja sillä on pieni suu. Isot, matalat hampaat ovat suun takaosassa, ja kala murskaa niillä merisiilejä, rapuja ja toisinaan luukalojakin. Sarvihain lisääntyminen tapahtuu joulu-tammikuussa: naaras laskee noin 30 munaa ja asettaa ne kivien alle tai halkeamiin. Munakoteloissa on kierukanmallinen muotoilu, jonka ansiosta ne kiinnittyvät tiukasti halkeamiin.
Wallininkatu

Wallininkatu () on katu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Se on nimetty suomalaisen tutkimusmatkailijan Georg August Wallinin mukaan. Avarailmeisen kadun varrella sijaitsee muun muassa Tauno Palon puisto ja eräät Kallion viimeisistä puutaloista.
Profiili.
Wallininkatu on noin 500 metriä pitkä. Se alkaa Ensi linjan risteyksestä Linnunlaulun huvila-alueen reunalta ja kulkee pohjoiseen. Katu nousee jyrkähköä mäkeä ylös kohti Wallininkujan risteystä, jossa se tekee mutkan ja kulkee Helsinginkadun ylittävää siltaa Sturenkadun risteykseen. Wallininkadun kanssa risteävät kadut etelästä pohjoiseen lueteltuina ovat:
Etelässä Wallininkadun ilmettä hallitsee Kuntatalon punatiilinen rakennuskompleksi. Kadun toisella puolella on entisen sokeainkoulun rakennuksia ja Kallion viimeiset puutalot: Signe Lagerborg-Steniuksen piirtämät talot valmistuivat 1897–1905. Wallininkadun vanhimman kerrostalon, Wallininkatu 5:n, piirsi Helge Lundström, ja se valmistui 1938. Viereinen Wallininkatu 7 valmistui seuraavana vuonna ja se on Ferdinand Salokankaan käsialaa.
Wallininkatu on melko väljä ja avara. Parillisen puolen talot on rakennettu kadusta erilleen ja molemmissa päissään katu päättyy puistoalueeseen.
Historia.
Wallininkadun puutalokausi kesti 1900-luvun alkupuoliskon. Puutalot olivat pääosin kaksikerroksisia ja niissä asuttiin ahtaasti pienissä asunnoissa. Kadun ilme muuttui täysin 1950-luvun lopulta 1970-luvun alkuun kestäneenä ajanjaksona, jolloin puutalot purettiin nykyisten kerrostalojen tieltä.
Suomen tasavallan 11. presidentti Tarja Halonen asui 1900-luvun lopulla Wallininkatu 10:ssä. Vuonna 1962 valmistuneen valkoisen kerrostalon ovat piirtäneet Aili ja Niilo Pulkka.
Willis Carrier

Willis Haviland Carrier (26. marraskuuta 1876 – 7. lokakuuta 1950)) oli Yhdysvaltalainen insinööri, joka tunnetaan ilmastoinnin kehittäjänä. Carrierin ilmastointikoneiden merkitys oli suuri Yhdysvalloissa, koska se mahdollisti Yhdysvaltojen "aurinkovyöhykkeen" avautumisen pohjoisista osavaltioista muuttaville ihmisille ja taloudelliselle kasvulle.
Varhainen elämä ja koulutus.
Carrier syntyi Angolassa, New Yorkin osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat Duane Williams Carrier (1836-1908) ja Elisabet R. Havilland (1845-1888). Äiti kuoli pojan ollessa 11-vuotias. Willis Carrier opiskeli insinööriksi Cornellin yliopistossa valmistuen 1901.
Ilmastoinnin keksiminen.
Buffalossa heinäkuussa 1902 Carrier toimitti New York-laiselle laatuongelmista kärsivälle painotalolle piirustukset ilmastointijärjestelmästä, jonka on tunnustettu olleen maailman ensimmäinen lajissaan. Vuoden 1902 järjestelmä paalutti ilmastointijärjestelmien vaatimuksia toiminnan suhteen. Ilmastoinnin täytyy huolehtia neljästä tehtävästä:
Testattuaan ja paranneltuaan järjeltelmäänsä useita vuosia, Carrier sai vuonna 1906 patentin ilmankäsittelylaitteelleen, joka pystyi niin suihkuttamalla lämmintä vettä kosteuttamaan ilmaa kuin kuivaamaan ilmaa jäähdytämällä sitä.
Vuonna 1914 Buffalo Forge Company, jossa Carrier oli ollut työssä 12 vuotta, päätti rajoittaa toimintansa vain valmitukseen. Tämän seurauksena 7 nuorta insinööriä kokosivat säästönsä ja perustivat New Yorkiin Carrier engineering Companyn vuonna 1915. Vaikka ilmastoinnin käyttö lisääntyi, vuoden 1929 lama iski myös Carrierin yritykseen ja se yhdistyi kahden muun ilmastointialan yrityksen kanssa Carrierin jatkaessa hallituksen puheenjohtajana. 1930-luvulla perustettiin yhteisyritykset Toyo Carrier Japanissa ja Samsung Application Koreassa. 30-luvun lama ja toinen maailmansota hidastivat ilmastoinnin yleistymistä, mutta 50-luvulla alkoi voimakas kasvu.
Lisäämällä kesäkuukausien tuottavuutta teollisuudessa ilmastointi muutti yhdysvaltalaisten elämää. Aurinkovyöhykkeen siirtolaisuus alkoi kasvaa, kun asuntojen ilmastointi tuli mahdolliseksi 20-luvulla. 
Carrier Corporation on ollut vuodesta 1980 alkaen osa United Technologies Corporationia. Carrier on yrityksenä säilyttänyt asemansa maailmassa ilmastointialalla. Se työllistää noin 45000 työntekijää ja sen liikevaihto oli vuonna 2007 yli 15 miljardia dollaria.
Abbas II (Egypti)

Abbas II (myös Abbas Hilmi II tai Abbas pašša; 14. heinäkuuta 1874 Aleksandria – 20. joulukuuta 1944 Geneve, Sveitsi) oli Egyptiä vuosina 1892–1914 hallinnut viimeinen kediivi. Hän pyrki valtakautensa alussa ja lopussa vastustamaan Britannian miehitystä Egyptissä, joten britit syrjäyttivät hänet vuonna 1914.
Varhaiset vuodet ja perhe-elämä.
Abbas oli kediivi Tewfik paššan vanhin poika. Hän kävi Wienin Theresianum-koulua, kunnes hänestä tuli vain 17-vuotiaana isänsä seuraaja tämän kuoltua yllättäen 7. tammikuuta 1892.
Abbas oli naimisissa kaksi kertaa. Ensimmäinen avioliitto solmittiin Ikbal Hanimin kanssa vuonna 1895 ja kesti aina tämän kuolemaan saakka vuoteen 1941. Toisen avioliittonsa Abbas solmi vuonna 1910 unkarilaisen kreivitär Marianna Törökin kanssa, josta Abbas erosi kolme vuotta myöhemmin. Avioliitoista syntyi yhteensä kuusi lasta.
Kediivinä.
Valtakautensa alussa Abbas II pyrki hallitsemaan itsenäisesti suhteessa Britannian pääkonsuli lordi Cromeriin. Hän sai tässä kansallismielisten tahojen tuen, sillä egyptiläiset olivat tyytymättömiä brittien vaikutusvaltaan maassa. Kun Abbas tammikuussa 1893 nimitti brittivastaisena tunnetun pääministerin ja vuotta myöhemmin arvosteli julkisesti Egyptin armeijan komentajana toiminutta brittiläistä Herbert Kitcheneriä, Cromer pakotti hänet takaisin ruotuun. Tämän jälkeen Abbas oli politiikassaan maltillisempi, mutta rahoitti edelleen "Al-Mu’ayyad"-nimistä brittiläisvastaista sanomalehteä. Vuonna 1906 hän torjui yhteisymmärryksessä brittien kanssa nationalistien vaatimukset perustuslaillisen hallinnon perustamisesta. Kitchenerin toimiessa Britannian pääkonsulina vuosina 1912–1914 Abbasin valta kapeni ja hänen tukemaansa Mustafa Kamilin kansallispuoluetta vainottiin.
Italian–Turkin sodan aikana Egyptin joukot miehittivät vuonna 1911 Tripolitanian rannikolla sijainneen Salluminlahden, josta tuli myöhemmin osa Egyptiä. Vuonna 1912 Egyptistä löydettiin öljyä.
Syrjäyttäminen ja viimeiset vuodet.
Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa kesällä 1914 Abbas oleskeli Konstantinopolissa ja kieltäytyi palaamasta Egyptiin, asettuen siten yhä selkeämmin brittejä vastaan. Osmanien valtakunnan liityttyä sotaan keskusvaltojen puolelle Britannia julisti 18. joulukuuta Egyptin protektoraatikseen ja erotti Abbasin seuraavana päivänä. Tilalle nostettiin hänen setäpuolensa Hussein Kamel, joka sai sulttaanin tittelin merkiksi siitä, että Egypti oli nyt täysin itsenäinen Osmanien valtakunnasta. Abbas asui loppuikänsä maanpaossa Sveitsissä. Toukokuussa 1931 hän ilmoitti Lausannessa luopuvansa oikeuksistaan Egyptin kruunuun. Hän kuoli 19. joulukuuta 1944.
Kunnianosoituksia.
Turkkilaiset.
Lähde:
Ulkomaalaiset.
Lähde:
Hussein Kamel (Egypti)

Hussein Kamel (myös Kamil tai Kemal, ; 20. joulukuuta 1853 Kairo – 9. lokakuuta 1917 Kairo) oli Egyptin sulttaani vuosina 1914–1917.
Hussein Kamel oli kediivi Ismail paššan nuorempi poika. Hän opiskeli vuosina 1867–1870 Pariisissa ja toimi vuosina 1872–1878 useissa ministerinviroissa. Isänsä syrjäyttämisen jälkeen hän seurasi tätä vuonna 1879 maanpakoon, mutta palasi Egyptiin vuonna 1882 ja ryhtyi tukemaan Britannian miehitysvaltaa maassa. Vuosina 1909–1910 Hussein Kamel toimi lainsäädäntöneuvoston ja yleiskokouksen puheenjohtajana. Hänestä tuli veljenpoikansa Abbas II:n seuraaja, kun britit syrjäyttivät tämän kediivin paikalta 19. joulukuuta 1914. Hussein Kamelille annettiin sulttaanin arvo sen merkiksi, että Egypti oli nyt kokonaan irrotettu Osmanien valtakunnasta. Hussein Kamel oli myös ensimmäinen Egyptin hallitsija, joka löi omia rahojaan osmanien vallan päätyttyä Egyptissä.
Hussein Kamelin kuoltua lokakuussa 1917 hänen seuraajakseen tuli hänen velipuolensa Ahmed Fuad. Hussein Kamelin poika syrjäytettiin perimysjärjestyksessä brittiläisvastaisten mielipiteidensä vuoksi.
Mitch Richmond

Mitchell James "Mitch" Richmond (s. 30. kesäkuuta 1965 Fort Lauderdale) on yhdysvaltalainen ammattilaisuransa lopettanut koripalloilija. Hän pelasi NBA:ssa 14 kautta sekä voitti olympiakultaa ja saavutti olympiapronssia. Hänet valittiin kuusi kertaa un ja viisi kertaa .
Ura.
Richmond pelasi yliopistokoripalloa Kansasin yliopistossa vuosina 1986–1988. Viimeisenä yliopistokautenaan hän teki keskimäärin 22,6 pistettä ottelua kohden. Richmond osallistui NBA:n vuoden varaustilaisuuteen, jossa Golden State Warriors varasi hänet tilaisuuden viidentenä pelaajana.
Ensimmäisellä NBA-kaudellaan hän teki keskimäärin 22,0 pistettä ottelua kohden ja muodosti joukkuekaverinsa Chris Mullinin kanssa liigan tehokkaimman korintekijäkaksikon, sillä kaksikko teki kauden aikana keskimäärin 48,6 pistettä ottelua kohden. Tulokaskautensa päätteeksi Richmond valittiin .
Richmond edusti seuraa kolmen kauden ajan, kunnes siirtyi vuonna 1991 Sacramento Kingsiin. Pisteiden valossa hänen paras pelikautensa oli kausi 1996–1997, jolloin hän teki 25,9 pistettä ottelua kohden. Lisäksi hänet valittiin kuusi kertaa sekä viidesti . Vuonna 1995 hänet valittiin . Richmond edusti seuraa vuoteen 1998 asti, jolloin hänet kaupattiin yhdessä Otis Thorpen kanssa Washington Wizardsille, jolloin Sacramento sai kaupassa Chris Webberin. Kaudella 1998–1999 Richmond teki ensimmäistä kertaa alle kaksikymmentä pistettä ottelua kohden, eikä hän loppu-uransa aikana päässyt enää kertaakaan päälle kahdenkymmenen pisteen ottelukohtaiselle tasolle.
Kesällä 2001 hän siirtyi vapaana pelaajana Los Angeles Lakersiin, jossa hän otti siirtyi aloittamaan ensimmäistä kertaa urallaan ottelut vaihtopenkiltä. Kauden 2001–2002 pudotuspeleissä Richmond pelasi ainoastaan kahdessa ottelussa, mutta Lakers voitti NBA-mestaruuden, joka oli myös Richmondille hänen uransa ainoa. Kauden päätyttyä hän lopetti NBA-uransa.
Richmond saavutti Yhdysvaltain maajoukkueessa olympiapronssia Soulissa 1988 ja voitti olympiakultaa Atlantassa 1996. Soulissa hän teki alkulohko-otteluissa Kiinaa vastaan 15 pistettä ja Egyptiä vastaan 16 pistettä. Pronssiottelussa Australiaa vastaan hän teki 12 pistettä ja otti seitsemän levypalloa. Atlantassa hän teki alkulohkossa Kiinaa vastaan 14 pistettä ja Kroatiaa vastaan 16 pistettä sekä otti jälkimmäisessä ottelussa viisi levypalloa. Pudotuspeleissä hänen pistemääränsä oli viiden ja yhdeksän välillä.
Alivaryja

Alivaryja (), joskus myös Olivarija (), on Valko-Venäjän Minskissä toimiva perinteikäs olutbrändi ja historialtaan värikäs panimoyritys. Yritysrakenteeltaan tämä olutpanimo on nykyään tanskalaiseen Carlsbergin panimokonserniin kuuluva avoin osakeyhtiö (OAO). Panimoyhtiö käyttää tuotteissaan valkovenäjänkielistä nimeä Alivaryja (Аліварыя) yhdistettynä tuotemerkeihinsä.
Yritys on oluen tuotantomäärällä mitattuna yksi suurimmista valkovenäläisistä panimoista. Se tuottaa oluiden ohella muun muassa kvasia sekä virvoitusjuomia ja pullotettua vettä. Vuonna 2012 yhtiö valmisti kaikkiaan 76,64 miljoonaa litraa olutta. Tämä oli 15,3 prosenttia edellisvuotta vähemmän. Konsernisivuillaan panimo toteaa osuutensa olevan 17.4 % Valko-Venäjän olutmarkkinoista, toisen samalla sivulla olevan tiedon mukaan 26 prosenttia. Syksyllä 2013 Alivaryjan toimitusjohtaja vaihtui.
Kaikkiaan vuonna 2012 Valko-Venäjällä tuotettiin 428,58 miljoonaa litraa olutta. Tuotannosta 70,69 miljoonaa litraa meni vientiin. Maasta viedään olutta erityisesti Venäjälle ja Liettuaan. Maahan tuodaan olutta erityisesti Venäjältä ja Ukrainasta, jonkun verran myös muualta kuten Tšekin tasavallasta.
Dzmitryi Daštšynski

Dzmitryi Uladzimiravitš Daštšynski (, ; 9. marraskuuta 1977 Minsk, Valko-Venäjän SNT) on valkovenäläinen freestylehiihtäjä sekä lajin olympia- ja MM-mitalisti. Daštšynskin lajina on hypyt.
Daštšynski on osallistunut freestylehiihdon maailmancupiin kaudesta 1996. Hyppyjen maailmancupin Daštšynski voitti kaudella 2006. Hyppyjen maailmancupin toinen hän on ollut kausina 1999 ja 2004 sekä kolmas kausina 2001 ja 2008. Kokonaiscupin toinen hän oli kaudella 1999.
Daštšynski on osallistunut kahdeksan kertaa freestylehiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1997 lähtien. Daštšynskin parhaimmat tulokset ovat vuoden 2001 ja 2007 hyppyjen MM-hopeat.
Olympialaisissa Daštšynski on kilpaillut viidesti. Naganossa 1998 hän voitti pronssia, Salt Lake Cityssä 2002 hän oli seitsemäs, Torinossa 2006 hän voitti hopeaa, Vancouverissa 2010 hän oli yhdestoista ja Sotšissa 2014 kahdeksas.
Atulapyrstömedestäjä

Atulapyrstömedestäjä ("Hedydipna platura") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Atulapyrstömedestäjää tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Lajia on kuvattu laajalle levineeksi ja yleiseksi sopivissa elinympäristöissä. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sokokenmedestäjä

Sokokenmedestäjä ("Hedydipna pallidigaster") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Sokokenmedestäjää tavataan hyvin pienellä ja hajanaisella alueella Keniassa ja Tansaniassa. Sen populaation arvellaan olevan 2 500–9 999 yksilöä. Laji on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi, ja se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Muhammad Alin dynastia

Muhammad Alin dynastia on suku, joka hallitsi Egyptiä ja Sudania vuosina 1805–1953, aluksi Ottomaanien valtakunnan alaisina käskynhaltijoina ("wali"), vuosina 1867–1914 Turkin sulttaanin tunnustamina kediiveinä, 1914–1922 Britannian siirtomaavallan alaisina sulttaaneina ja vuodesta 1922 itsenäisen Egyptin kuninkaina. Suku tunnetaan myös "kediivien dynastiana", koska se käytti pitkään kediivin arvonimeä.
Dynastian perusti albaanitaustainen Ottomaanien armeijan kenraali Muhammad Ali, joka otti Egyptin valtaansa ja sai vuonna 1805 sulttaanilta tunnustuksen asemalleen Egyptin käskynhaltijana. Hän myös otti käyttöön kediivin arvon, jota hänen seuraajansa käyttivät, mutta sulttaani tunnusti sen vasta vuonna 1867. Egypti kuului nimellisesti Ottomaanien valtakuntaan vuoteen 1914 asti, mutta käytännössä se oli vuonna 1882 tapahtuneesta miehityksestä alkaen osa Brittiläistä imperiumia. Britannian sotajoukot jäivät maahan senkin jälkeen, kun Britannia tunnusti Egyptin itsenäisyyden vuonna 1922. Muhammad Alin dynastian valta päättyi käytännössä heinäkuussa 1952 toteutettuun sotilasvallankaappaukseen, joskin vallan ottanut sotilasjohto julisti Egyptin muodollisesti tasavallaksi vasta vuotta myöhemmin. Suvun viimeinen hallitsija Fuad II asuu nykyään maanpaossa Sveitsissä.
Muita merkittäviä sukuun kuuluneita ovat olleet Ottomaanien valtakunnan suurvisiirinä 1913–1917 toiminut Said Halim pašša ja Iranin šaahitar Fawzia Shirin.
Valko-Venäjä talviolympialaisissa 2014

Valko-Venäjä osallistui Sotšin talviolympialaisiin 2014 24 urheilijan voimin. Valko-Venäjä julkisti 24 urheilijaa käsittäneen joukkueensa 22. tammikuuta 2014. Mitalitavoitteet joukkueella oli freestylehiihdossa ja ampumahiihdossa. Valko-Venäjän lipunkantajana olympialaisten avajaisseremoniassa toimi freestylehiihtäjä Aljaksei Hryšyn.
Joukkue.
Alppihiihto.
Kansainvälinen hiihtoliitto julkaisi 30. joulukuuta 2013 listan, jossa oli määritelty urheilijamäärä lajeittain. Valko-Venäjältä sai osallistua alppihiihtoon kaksi urheilijaa. Valko-Venäjää alppihiihdossa edustaa Marija Škanava sekä Juri Danilatškin.
Ampumahiihto.
Joukkueen koko perustui kunkin valtion menestykseen ampumahiihdon MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2013. Valko-Venäjä sai valita kisoihin viisi mies- ja viisi naishiihtäjää.
Miesten joukkueeseen valittiin Sjarhei Novikau, Jauhen Abramenka, Jury Ljadau, Uladzimir Tšapelin ja Aljaksadr Darožka. Naisten joukkueeseen valittiin Darja Domratšava, Nadzeja Skardzina, Ljudmila Kalintšyk, Nastassja Dubarezava (nyk. Kinnunen) sekä Nadzeja Pisarava.
Freestylehiihto.
Kansainvälinen hiihtoliitto julkaisi 30. joulukuuta 2013 listan, jossa oli määritelty urheilijamäärä lajeittain. Valko-Venäjältä sai osallistua freestylehiihtoon kuusi urheilijaa. Valko-Venäjän edustajiksi valittiin Aljaksei Hryšyn, Dzmitryi Daštšynski, Anton Kušnir, Dzjanis Vosipau ja Alla Tsuper.
Kaukalopikaluistelu.
Kansainvälinen luisteluliitto julkaisi 23. joulukuuta 2013 listan, jonka mukaan Valko-Venäjältä sai osallistua mies- ja naisluistelija 1500 metrin ja 3000 metrin matkoille. Naisissa lisäksi yksi kilpailija saisi osallistua 5000 metrin matkalle. Kisoissa Valko-Venäjän edustajina toimivat Maksim Sjarhejeu sekä Volha Talajeva. Siarheyeu on Valko-Venäjän olympiahistorian ensimmäinen miesluistelija olympialaisissa.
Pohjoismaiset hiihtolajit.
Kansainvälinen hiihtoliitto julkaisi 30. joulukuuta 2013 listan, jossa oli määritelty urheilijamäärä lajeittain. Valko-Venäjältä sai osallistua maastohiihtoon kuusi urheilijaa. Valko-Venäjää olympialaisissa edustamaan valittiin mieshiihtäjät Sjarhei Dalidovitš, Aljaksei Ivanou, Aleksandr Lazutkin, Mihail Sjamjonau ja naishiihtäjä Alena Sannikava.