Wankaranin kulttuuri

Wankaranin kulttuuri oli nykyisen Bolivian länsiosissa Andien ylätasangolla sijainnut arkeologinen kulttuuri noin vuosina 1700–500 eaa. Yhteiskunta perustui kyläyhteisöihin ja oli tasa-arvoinen. Elinkeinoina harjoitettiin maanviljelyä (peruna, kvinoa), kamelieläinten kasvatusta, metsästystä ja keräilyä. Wankarani-kulttuuri ei muodostanut yhtenäistä valtiota, mutta kylien välillä esiintyi kauppaa ja työnjakoa. Sen tunnetuimmat taide-esineet ovat laaman päätä esittäviä kivipatsaita. Kuvataide on muutoin vähäistä – esimerkiksi keramiikka koristeltiin hyvin harvoin – eikä Wankaranin uskonnosta tiedetä paljoakaan.
Maantiede.
Wankaranin kulttuuri sijaitsi nykyisen Bolivian länsiosissa Andien ylätasangon eteläosassa Poopójärvestä pohjoiseen ja koilliseen. Seutu on korkeaa ylätasankoa, mutta Wankaranin kulttuurin itäosa ulottui Cochabambaan, missä ilmasto oli lämmin ja sateinen.
Historia.
Andien kronologiassa Wankaranin kulttuuri ajoittuu alkujaksoon ja varhaiseen horisonttiin (varhainen ja keskinen muotoutumisvaihe). La Joyan alueen asutuksen muotoutumisvaihe jaetaan neljään ajanjaksoon. Ne ovat LJ-I (1700–1325 eaa.), LJ-II (1325–1100 eaa.), LJ-III (1100–800 eaa.) ja LJ-IV (800–500 eaa.).
Wankaranin alueella oli kyläasutusta viimeistään 1500 eaa. Kylät ovat enimmäkseen pieniä, yleensä alle 2 hehtaarin laajuisia. Kyliin perustunut yhteiskunta säilyi noin 400 eaa. saakka muodostamatta kotoperäisiä päällikkökuntia tai valtioita. Wankaranin kulttuurin alueen löytöjä ei ole radiohiiliajoitettu vuoden 500 eaa. jälkeiselle ajalle, joten osa ylätasangon eteläosasta saattoi olla myöhäisen muotoutumisvaiheen aikaan asumaton. Autoitumisen syynä saattoi olla muuttoliike Titicacan altaaseen, missä väestö samaan aikaan kasvoi voimakkaasti. Ajanlaskun jälkeisinä vuosisatoina Wankaranin kulttuurin alue oli Tiwanakun vaikutuspiirissä.
Tutkimuskirjallisuudessa Wankaranin kulttuuri on perinteisesti kuvattu konservatiiviseksi. Toisin kuin pohjoisempana Titicacan altaassa, Poopón alueelle ei syntynyt keskitettyä hallintoa ja siihen perustunutta taloudellista toimintaa. Tuoreempi tutkimus on kuitenkin osoittanut, että Wankaranin kulttuurissa tapahtui ammatillista erikoistumista ja se kävi kauas ulottuvaa kauppaa. Molemmat edellyttävät elintarvikkeiden ylituotantoa ja yhteiskuntien järjestäytymistä kotitalouksia ja pikkukyliä laajemmassa mittakaavassa. Suurimmissa Wankarani-kylissä oli todennäköisesti alkavaa kehitystä kohti monimutkaista yhteiskuntaa ja keskitettyä hallintoa.
Yhteiskunta.
Wankaranin kulttuuri oli kyliin perustuva yhteiskunta. Suurin osa kylistä oli pieniä, mutta isoimmassa oli jopa asukasta. Wankaranin kulttuuri ei muodostanut yhtenäistä valtiota. Todennäköisesti yhteiskunta koostui itsenäisistä "ayllu"-yhteisöistä, joilla oli yhteinen kulttuuri ja jotka laamakaravaanien kautta olivat yhteydessä myihin ylätasangon kansoihin.
Kyläyhteisöt olivat arkeologisten löytöjen perusteella tasa-arvoisia. Ihmiset asuivat yksinkertaisissa pyöreissä taloissa, ja kaikki saivat samanlaisen hautauksen. Myöskään kaukokaupan kautta hankitut ylellisyystuotteet eivät näytä kasaantuneen yksittäisille omistajille tai tiettyihin kyliin. Mahdolliset päälliköt hallitsivat ainoastaan pientä lähipiiriään, eikä kylien välillä ole havaittavissa poliittista tai taloudellista arvojärjestystä. Metallintyöstö ja kiviveistosten tuotanto oli keskittynyt muutamiin paikkoihin, mikä kertoo Wankaranin kaltaiselle kyläkulttuurille hyvin poikkeuksellisesta pitkälle erikoistuneesta ammattitaidosta.
Tärkeimmät viljelykasvit olivat peruna ja kvinoa. Kotieläiminä pidettiin laamaa ja alpakkaa. Wankaranin kulttuurin alkuvaiheessa (LJ-I) on havaittavissa pientä työnjaon erikoistumista. Eri kylissä tuotettiin erilaisia elintarvikkeita, mikä viittaa yhteisöjen väliseen kauppaan. mikä viittaa yhteisöjen väliseen kauppaan. Ei kuitenkaan ole näyttöä siitä, että kylissä olisi ollut erikoistuneita käsityöläisiä, jotka tuottivat tavaraa nimenomaan kaukokauppaan. Toisessa vaiheessa (LJ-II) maanviljelyn merkitys kasvoi ja maataloustyökalut kehittyivät järeämmiksi. Jokainen kylä (ja mahdollisesti jokainen kotitalous) valmisti itse omat tarve-esineensä. Kylien pienimuotoinen erikoistuminen ja keskinäisriippuvuus jatkui. Kolmannessa vaiheessa (LJ-III) kylät jatkoivat erikoistumista, mikä lisäsi niiden keskinäistä riippuvuutta. Osa kylistä keskittyi maanviljelyyn, toiset metsästykseen ja keräilyyn. Ruoantuotannon ylijäämästä käytiin kauppaa sekä lähiseudun kylien että kaukaisempien kulttuurien kanssa. Käyttöesineet valmistettiin edelleen itse. Viimeisessä vaiheessa (LJ-IV) maatalouden merkitys kasvoi, kun taas metsästyksen ja keräilyn asema elinkeinona heikkeni.
Wankaranin kulttuurin vaiheissa II–IV osa kylistä kasvoi muiden kustannuksella. Suurten maatasanteiden rakentaminen alkoi II vaiheessa, mikä viittaa työvoiman mobilisointiin ja orastavan poliittisen talouden syntyyn. III kaudella isoihin kyliin keskittyi uskonnollisissa rituaaleissa käytettyjä artefakteja, kuten puhallin- ja muita soittimia. Niihin rakennettiin myös julkisia tai uskonnollisia rakennuksia. IV vaiheessa pienet kylät jäivät ehkä vain väliaikaisiksi leireiksi vailla pysyvää asutusta. Kylien väliset vaihdannan verkostot loivat vähitellen pohjan laajemmalle kaupalle, asutuksen keskittymiselle ja poliittis-taloudellisten valtarakenteiden synnylle.
Aineellinen kulttuuri.
Wankaranin kulttuuri valmisti keramiikkaa ja kivityökaluja. Alkuvaiheessa (LJ-I) keramiikka koristeltiin joskus kiillottamalla tai viiltämällä kuvioita. Myöhemmissä vaiheissa keramiikan koristelu oli erittäin harvinista. Kuparia alettiin työstää noin 1200 eaa., joten Wankarani oli Andien varhaisimpia metallurgiaa hyödyntäneitä kulttuureja.
Kylät koostuivat savitiilisistä taloista, joissa oli olkikatto. Ulkoseinät maalattiin punaisiksi ja sisäseinät keltaisiksi. Lattiat tehtiin savesta. Kylät suojattiin rakentamalla niiden ympärille savitiilinen muuri. Asutus pysyi pitkiä aikoja samalla paikalla, jolloin kylän alle vähitellen syntyi talojen perustuksista ja jätteistä muodostunut kukkula.
Uskonnollisiin menoihin liittyvää esineistöä tunnetaan melko vähän. Keraamisissa trumpeteissa ja luisissa huiluissa on usein painettuja, viillettyjä tai maalattuja koristekuvioita, jotka joskus muistuttavat käärmettä. Wankaranin II ja III vaiheiden keraamiset puhallinsoittimet ovat Etelä-Amerikan varhaisimmat tunnetut trumpetit. Keraamisia ja luisia lusikoita on löydetty vain vähän, joten niiden käyttötarkoitus oli todennäköisesti rituaalinen. Lusikoihin on joskus kuvattu kamelieläinten ja liskojen kuvia. Koristeellinen keramiikka on erittäin harvinaista, joten se oli todennäköisesti varattu uskonnollisiin tarkoituksiin.
Tunnetuimpia Wankaranin uskonnollisia taide-esineitä ovat laaman päätä esittävät kiviveistokset. Ne liittyivät ehkä perhepiirissä järjestettyihin rituaaleihin, joiden tarkempi luonne on arvoitus. Kamelieläimillä oli joka tapauksessa suuri kulttuurinen merkitys.
Aikuisena kuolleet ihmiset haudattiin lattian alle tai yleisille hautausmaille. Hautajaismenot olivat koruttomia. Hautoihin voitiin laskea hiukan vähäarvoisia hautalahjoja. Hautaustavoissa ei ole merkkejä vallan tai vaurauden kasaantumisesta, ja ainoat erot liittyvät vainajan ikään ja sukupuoleen.