Platon

Platon (, ; 427–347 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi ja Akatemian perustaja, jota pidetään yhtenä antiikin ja koko historian vaikutusvaltaisimmista filosofeista. Hän oli Sokrateen kuuluisin oppilas ja Aristoteleen opettaja.
Filosofina Platon oli rationalisti, realisti, idealisti ja dualisti, ja hän on ollut monien näihin liittyvien ajatusten innoittaja myöhemmässä filosofiassa. Hän kirjoitti lukuisista filosofisista aiheista ja käsitteli erityisesti etiikkaa, politiikkaa, metafysiikkaa ja tietoteoriaa. Platon tunnetaan erityisesti ideaopistaan, kirjoittamistaan dialogeista (muun muassa "Pidot", "Faidros" ja "Valtio") sekä "Sokrateen puolustuspuheesta". Platonin dialogit ovat antiikin ainoina säilyneet todennäköisesti kokonaisuudessaan nykypäivään, mutta osaa hänen nimissään kulkevista teoksista pidetään epäperäisinä, myöhempien platonikkojen kirjoittamina.
Platon oli tyyliltään kaunokirjailija, joten hänen kirjoituksensa sisälsivät tarinoita, vertauskuvia ja myyttejä yhdistettynä käsitteiden tutkimiseen. Platon kirjoitti myös Sokrateen opetuksia muistiin, ja myös Platonin dialogeissa Sokrates on miltei poikkeuksetta pääosassa. On kuitenkin epäselvää, missä määrin Sokrateen hahmon mielipiteet dialogeissa ovat todellisen historiallisen Sokrateen ajatuksia, ja missä määrin Platonin omia ajatuksia, jotka on pantu Sokrateen nimiin (niin kutsuttu sokraattinen ongelma). Sokrates vaikutti joka tapauksessa merkittävästi Platonin ajatteluun ja todennäköisesti ainakin osa Platonin varhaisempien teosten käsittelemistä ajatuksista on lainattu tai sovellettu Sokrateelta.
Elämä.
Tiedot Platonin elämästä ovat peräisin pääosin kuudesta antiikin ajalta nykyaikaan säilyneestä lähteestä. Näihin kuuluvat Filodemoksen "Academicorum philosophorum index Herculanensis" -teoksen säilyneet katkelmat ensimmäiseltä vuosisadalta eaa.; Apuleiuksen "De Platone et eius dogmate" -teoksen ensimmäiset luvut 100-luvulta jaa.; Diogenes Laertioksen "Merkittävien filosofien elämät ja opit" -teoksen kolmas luku, ”Platonin elämä”, 200-luvulta; Olympiodoroksen "In Platonis Alcibiadem commentaria" 500-luvulta; sekä Hesykhios Miletoslaisen "Onomatologokseen" (500-luku) perustuva maininta "Sudassa" (900-luku).
Nuoruus.
Platon oli kotoisin Ateenasta Kollytoksen demoksesta, ja hän syntyi joko siellä tai Aiginalla. Hänen isänsä oli Ariston, Aristokleen poika ja hänen äitinsä Periktione. Platon syntyi suhteellisen yläluokkaiseen perheeseen, sillä hän oli äitinsä puolelta sukua tunnetuille valtiomiehille Solonille ja Glaukonille. Myös hänen isänsä oli ylimyksellistä sukua. Platonilla oli kaksi veljeä, Adeimantos ja Glaukon, sekä sisar Potone, joka oli Platonin myöhemmän oppilaan ja seuraajan Speusippoksen äiti. Platon itse ei mennyt koskaan naimisiin eikä vaikuta olleen paljonkaan tekemisissä naisten kanssa lapsuutensa jälkeen.
Platon tarkoittaa kreikaksi leveää ("platys"). Diogenes Laertioksen mukaan Platonin oikea nimi olisi ollut Aristokles, mutta Platon oli tuohon aikaan tavallinen nimi. Dikaiarkhos kertoo Platonin osallistuneen painijana Isthmian kisoihin. Urheilun lisäksi nuorta Platonia kiinnostivat maalaus ja runous: hänen sanotaan kirjoittaneen dityrambeja eli hymnejä, laulurunoutta sekä tragedioita. Diogeneen mukaan Platon toimi Ateenassa koregina.
Sokrateen oppilaana.
Platon tutustui Sokrateehen vuonna 407 eaa., jolloin hän oli 20-vuotias. Hänestä tuli välittömästi tämän oppilas. Platon oli saanut yhteiskuntaluokkansa mukaisesti hyvän koulutuksen ja perehtynyt siten myös filosofiaan jo aiemmin, mutta Sokrateen tapaamisen jälkeen filosofiasta tuli hänen elämäntehtävänsä. Sukutaustansa vuoksi Platonin olisi ollut luonnollista antautua poliittiselle uralle, mutta Ateenan levottomat ajat peloponnesolaissotaa seuranneina vuosina saivat hänet hylkäämään politiikan. Tarinan mukaan Platon hautasi myös haaveensa runoilijan urasta kuultuaan ensimmäisen kerran Sokrateen puhuvan. Hänen väitetään polttaneen kirjoittamansa tragediat päästyään perille uudesta kutsumuksestaan. Näiden perinteisten vaikuttamiskeinojen – politiikan ja kirjallisuuden – sijasta hän valitsi oman tapansa uudistaa yhteiskuntaa ja hahmotella omanlaistaan yhteiskuntautopiaa.
Platon oli Sokrateen oppilaana kahdeksan vuotta, Sokrateen vuonna 399 eaa. tapahtuneeseen kuolemaan saakka. Antiikin aikana Platon laskettiin pitkään vain yhdeksi sokraatikoksi muiden joukossa, eikä häntä pidetty aina edes sokraatikoista merkittävimpänä tai edes Sokrateen perinnön varsinaisena jatkajana samassa määrin kuin muita sokraatikkoja. Platon vaikuttaa itsekin katsoneen, ettei kuulunut Sokrateen kaikkein lähimpiin ystäviin. Platon oli myös huonoissa väleissä monien muiden sokraatikkojen, erityisesti Ksenofonin, Antistheneen, Aristippoksen ja Aiskhineen kanssa. Ksenofonin kanssa hänen katsottiin kilpailleen, koska he kirjoittivat samanlaisista aiheista, kuten puolustuspuheen Sokrateelle sekä teoksen nimeltä "Pidot". Toisaalta erityisesti Platonin ja Ksenofonin välistä kitkaa on myöhemmissä legendoissa myös liioiteltu.
Platon osallistui – ainakin oman kertomuksensa mukaan – Sokrateen oikeudenkäyntiin, mutta ei ollut paikalla tämän kuollessa: "Faidonin" mukaan hän oli tuolloin sairaana. Sokrateen saama kohtelu liikutti Platonia suuresti, ja suurin osa hänen varhaisista töistään sisältää muistelmia hänen mestaristaan. Myöhemmin Platon teki Sokrateesta dialogiensa päähenkilön ja pani omat ajatuksensa kokonaan tämän nimiin. Todellisuudessa ajatukset lienevät Platonin omia, mutta innoitus niihin on mitä ilmeisimmin tullut Sokrateelta, sillä vain niin voidaan selittää hänen Sokrateehen kohdistamansa ihailu.
Sokrateen kuoleman jälkeen, 28-vuotiaana, Platon muutti joksikin aikaa Megaraan Eukleideen luokse yhdessä eräiden muiden Sokrateen oppilaiden kanssa. He pakenivat mahdollisia vainoja, jotka olisivat saattaneet kohdistua kuolemaan tuomitun Sokrateen oppilaisiin. Tarinoiden mukaan Platon matkusteli lisäksi ainakin Egyptissä ja Kyrenessä ennen paluutaan Ateenaan. Kertomusten mukaan hän olisi tavannut Egyptissä ennustajia ja pappeja sekä Kyrenessä matemaatikko Theodoroksen. Platon olisi halunnut matkustaa myös Aasiaan tapaamaan maageja, mutta sodat estivät sen. Hänen matkakumppaneikseen mainitaan Eudoksos ja Simmias, ja jopa Euripides, joka oli kuollut jo 406 eaa.
Sokrateen lisäksi Platon sai paljon vaikutteita muiden muassa Herakleitokselta ja Parmenideelta. Diogenes Laertios kertoo, että Platon olisi liittynyt Sokrateen kuoleman jälkeen Kratyloksen ja Hermogeneen seuraan. Ensin mainittu oli ollut Herakleitoksen oppilas, ja jälkimmäinen puolestaan oli omaksunut Parmenideen ajatukset. Lisäksi Platon sai myöhemmin vaikutteita pythagoralaisilta, joihin hän tutustui Italiassa käydessään.
Varhaiset dialogit.
"Sokrateen puolustuspuheen" ajatellaan yleensä olevan Platonin varhaisin teos. Se on puhe, jonka Sokrates piti puolustuksekseen omassa oikeudenkäynnissään. Vaikka se ottaa antiikille tyypillisesti joitakin vapauksia taiteellisen vaikutelman nimissä, sen ajatellaan kuvaavan alkuperäisen puheen ytimen hyvin. Pian Sokrateen kuoleman jälkeen Platon kirjoitti myös ensimmäiset, niin sanotut varhaisvaiheen dialoginsa. Niihin lukeutuvat laajempi ja lyhyempi "Hippias", "Ion", "Kriton", "Kharmides", "Lakhes", "Lysis", "Euthydemos", "Euthyfron", "Gorgias" ja "Protagoras" sekä "Valtion" ensimmäinen kirja. Teokset valmistuivat mahdollisesti hyvin pian Sokrateen kuoleman jälkeen. Osa on periaatteessa saattanut valmistua jo Sokrateen eläessä. Tällaisiksi on epäilty erityisesti "Ionia" ja lyhyempää "Hippiasta". Diogenes Laertioksen kertoman tarinan mukaan Platon olisi lukenut dialogiaan "Lysis" Sokrateelle, joka olisi suuttunut, koska Platon oli kirjoittanut siihen sellaista, mitä Sokrates ei ollut koskaan sanonut. "Sokrateen puolustuspuhe" ja "Kriton" ovat sisältönsäkin puolesta syntyneet luonnollisesti vasta Sokrateen kuoleman jälkeen.
Noin vuonna 389 eaa. Platon matkusti ensimmäisen kerran Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan nykyisen Italian alueelle. Hän kävi sekä Taraksessa että Syrakusassa. Yhtenä matkan syynä saattoi olla halu tutustua pythagoralaiseen filosofiaan. Taraksessa hänen tiedetään olleen yhteydessä ainakin pythagoralaiseen Arkhytakseen. Diogeneen mukaan hän tapasi Italiassa myös samaan koulukuntaan kuuluneet Filolaoksen ja Eurytoksen.
Syrakusassa Platon tutustui kaupungin tyranniin Dionysios vanhempaan sekä tämän sukulaiseen Dioniin ja opetti näille filosofiaa. Dionysios itse ei suostunut hylkäämään väkivaltaisia hallintoperiaatteitaan, mutta Dionista tuli Platonin oppilas ja ystävä. Platon palasi Ateenaan vuonna 388 eaa., Dionysioksen sanotaan ajaneen Platonin pois loukkaantuneena tämän opetuksista, joiden mukaan tyranni ei saa hallita pelkästään voimaa käyttäen vaan hänen olisi oltava myös erityisen hyveellinen. Erään kertomuksen mukaan Dionysios olisi myynyt Platonin orjaksi Spartan lähettiläälle Pollikselle, ja kyreneläinen Annikeris olisi sitten vapauttanut tämän.
Platonin varhaisten dialogien kausi sijoittuu näin Sokrateen kuoleman ja Platonin ensimmäisen Sisilian matkan väliin, noin vuosille 399–387 eaa.
Platonin Akatemia, keskivaiheen dialogit.
Italiasta palattuaan Platon perusti tunnetun filosofikoulun Akatemian. Tämä tapahtui noin vuonna 385 eaa., jolloin Platon oli noin 40-vuotias. Akatemia sai nimensä siitä, että se toimi Ateenassa Akademeian lehdossa. Siellä sijaitsi puistomainen urheilupaikka, jossa Platon alkoi opettaa filosofiaa ympärilleen kerääntyneille filosofian harrastajille. Kuuluisimpiin oppilaisiin lukeutuu Aristoteles, joka opiskeli siellä monien muiden tunnettujen oppineiden tavoin useiden vuosien ajan. Muita Platonin oppilaita olivat muiden muassa Speusippos, Ksenokrates, Filippos, Dion, Herakleides ja Lykurgos. Platonin oppilaina oli myös naisia. Akatemia oli yksi varhaisimmista järjestäytyneistä oppilaitoksista länsimaissa, ja opetuksen lisäksi sen toimintaan kuului tutkimusta kaikilta tieteen aloilta.
Platonille itselleen Akatemian perustaminen on todennäköisesti ollut hänen merkittävin saavutuksensa. Hän toimi Akatemian johdossa keskeytyksettä noin kaksikymmentä vuotta ja yhteensä noin neljäkymmentä vuotta. Hän luovutti koulun ainoastaan matkojensa ajaksi Herakleideen johtoon. Tänä kautena hänen filosofiansa kehittyi täyteen kypsyyteensä. Tuona aikana Platon kirjoitti myös keskivaiheen dialogit, joihin lukeutuvat hänen kuuluisimmat teoksensa "Valtio" ja "Pidot". Muita keskivaiheen dialogeja ovat "Faidon", "Kratylos", "Meneksenos" ja "Menon", joista kolmen viimeisen katsotaan joskus kuuluvan varhaisten ja keskivaiheen dialogien väliseen siirtymäkauteen. Siirtymävaiheeseen kohti myöhäisvaihetta kuuluvat lisäksi "Parmenides", "Theaitetos" ja "Faidros". Siirtymävaiheet mukaan lukien keskivaiheen dialogien kausi sijoittuu vuosille 387–355 eaa.
Myöhäisvaiheen dialogit.
Vuonna 366 eaa. Platon matkusti toisen kerran Sisiliaan Dionysios nuoremman ja tämän neuvonantajaksi nousseen Dionin kutsumana. Platonin tarkoituksena oli todennäköisesti opettaa nuorelle tyrannille "Valtiossa" määrittelemänsä filosofikuninkaan ihanteet. Diogenes Laertioksen mukaan hänen tarkoituksensa oli pyytää Dionysiokselta maata ja asukkaita, jotka ryhtyisivät elämään hänen suunnittelemansa valtiomuodon mukaan. On kuitenkin epävarmaa, haaveiliko hän todellisuudessa varsinaisen ihannevaltion perustamisesta Sisiliaan. Lopulta Dionysios ja Dion kuitenkin riitaantuivat, ja myös Platon joutui ennen pitkää poistumaan maasta. Hän palasi Ateenaan koulunsa johtoon vuonna 365 eaa. Vuonna 361 eaa. Platon palasi Sisiliaan kolmannen ja viimeisen kerran, sillä hänet kutsuttiin takaisin. Hänen tarkoituksenaan oli saada sovinto Dionysioksen ja Dionin välille. Sovun rakentaminen kuitenkin epäonnistui, ja Diogenes Laertioksen mukaan Platon joutui panttivangiksi. Hän pääsi palaamaan Ateenaan vuonna 360 eaa.
Sisilian-matkoja lukuun ottamatta Platon toimi Akatemian johdossa elämänsä loppuun asti osoittamatta merkittävää vanhuudenheikkoutta. Palattuaan lopullisesti Ateenaan Platon kirjoitti myöhäisvaiheen dialoginsa. Niihin kuuluvat (mahdollisesti aikajärjestyksessä) "Sofisti", "Valtiomies", "Filebos", "Timaios", "Kritias" ja "Lait".
Platon kuoli noin 80-vuotiaana vuonna 347 eaa. Diogenes Laertioksenkin välittämän luotettavamman tiedon mukaan hän kuoli kesken hääaterian, Ciceron mukaan puolestaan kesken kirjoittamisen. Platonin kuolema oli Ateenassa merkkitapaus. Hänet haudattiin Akatemian alueelle koko koulun osallistuessa hautajaissaattoon, ja myös Filippos II:n kerrotaan osallistuneen hautajaisiin. Platonin muistolle omistettiin kulttimenot, joihin kuului vuotuinen juhla. "Lait", joka oli Platonin kuollessa kesken ja kirjoitettuna pelkästään vahatauluille, julkaistiin vasta kuoleman jälkeen.
Myöhäisvaiheen dialogien kausi sijoittuu siis vuosille 355–347 eaa.
Filosofia.
Platon ajatteli, että viisaudessa oli jotakin jumalallista. Hän piti filosofiaa, joka sai alkunsa tiedonhalusta, älylliselle ihmiselle välttämättömänä toimintana ja yhtenä suurimmista siunauksista, joista ihminen pääsee osalliseksi. Kun ihminen tavoittelee viisautta rakastajan intohimolla, siitä tulee sielun puhdistaja, joka ohjaa häntä yönkaltaisesta pimeydestä valoon. Tällainen viisauden tavoittelu vaatii kuitenkin sitä, että ihminen on ollut jo alun perinkin yhteydessä jumaluuteen, ja tämä yhteys merkitsee puolestaan sitä, että sielu on luonteeltaan jumalallinen ja kuolematon ja sillä on synnynnäinen tarve tulla ikuisen kaltaiseksi. Filosofian kautta saa alkunsa paitsi tieto, myös oikea toiminta.
Sokrateen ajatus, että hyve on käytännöllistä tietoa, tulee esille dialogissa "Protagoras" ja siihen liittyvissä pienemmissä dialogeissa. Ne kumoavat yleisiä näkemyksiä, joita moraaliin ja hyveisiin liitettiin. Samalla ne luovat Platonin etiikan perustan. Vaikka sanoja etiikka ja fysiikka ei edes esiinny Platonin teoksissa eikä dialektiikkaakaan esitetä erillisenä alana, Platonia voidaan silti pitää filosofian klassisen kolmijaon – dialektiikka (ja logiikka), fysiikka ja etiikka – alullepanijana. On oletettu, että Platon halusi kehittää sokraattisen menetelmän johdonmukaiseksi järjestelmäksi, joka tarjoaisi perustan sekä inhimilliselle tiedolle (fysiikka) että toiminnalle (etiikka). Tämän vuoksi hän erotti yleisen tietoon tähtäävän tutkimuksen ja ymmärryksen ainakin jossain määrin fysiikkaan ja etiikkaan liittyvistä asioista. Dialogeista "Theaitetos", "Sofisti", "Parmenides" ja "Kratylos" ovat etupäässä dialektisia, "Protagoras", "Gorgias", "Valtiomies" ja "Filebos" etupäässä eettisiä, ja "Timaios" käsittelee etupäässä fysiikkaa. Platon menestyi kuitenkin paremmin dialektiikassa ja etiikassa kuin fysiikassaan.
Platonin ajattelua on tulkittu lähinnä kahdella tavalla. Antiikin aikana hänen teostensa katsottiin muodostavan yhtenäisen kokonaisuuden. Nykyaikana Platonin ajattelun sen sijaan useimmiten katsotaan kehittyneen ja muuttuneen ajan kuluessa. Vastaavasti siinä, missä aiemmat tutkijat pyrkivät järjestämään Platonin dialogit aiheiden mukaan niin, että ne muodostaisivat mahdollisimman järkevän kokonaisuuden, nykyajan tutkijat ovat pyrkineet ennen kaikkea selvittämään sitä, missä järjestyksessä dialogit on kirjoitettu.
Dialogien saamasta arvostuksesta huolimatta Platon itse piti suullista opetusta huomattavasti arvokkaampana. Platonin suullisista opetuksista, kuten luennosta ”Hyvästä”, on säilynyt jonkin verran tietoa.
Platonin omaan ajatteluun pohjautuvaa myöhempää filosofiaa kutsutaan platonismiksi.
Todellisuuden kaksi tasoa.
Platonin varhaisissa dialogeissa painopiste on niissä menetelmissä, joilla voidaan saavuttaa tietoa. Monet muut dialogit käsittelevät oikeudenmukaisuutta ja käytännöllistä etiikkaa. Perustavana ajatuksena Platonilla oli kaikessa filosofiassaan aina se, että aistien avulla saavutettu tieto on epävarmaa ja epäpuhdasta ja että ainoastaan mietiskelevä sielu voi saavuttaa todellista tietoa. Vain mietiskelevän järjen kautta saavutetulla tiedolla on tieteellistä ja eettistä merkitystä. Platon jakoi todellisuuden kahteen tasoon: järjellä käsiteltävään korkeampaan todellisuuteen ja aistein havaittavaan aineelliseen maailmaan. Tämä oli Platonin filosofian keskeisin piirre ja lähes kaikki hänen teoksensa ovat siitä riippuvaisia. Dialogeissaan Platon esittää tähän jakoon perustuvia näkemyksiään niin metafysiikasta, järjestä, tiedosta ja tiedon hankkimisesta, sielusta, etiikasta, ihmiselämästä kuin ihanteellisen valtion toiminnastakin.
Platonin filosofian voidaan katsoa perustuvan paitsi Sokrateen, myös Herakleitoksen, Parmenideen ja Pythagoraan ajatuksiin. Erään näkemyksen mukaan hänen eettinen ja poliittinen oppinsa vastasi Sokrateen opetuksia, oppi aistittavista asioista Herakleitosta ja oppi ajateltavista asioista Parmenidesta ja Pythagorasta. Herakleitos oli nähnyt maailman jatkuvassa muutoksen tilassa, Parmenides taas tavoitteli maailmassa olevaa muuttumatonta tosiolevaista. Platonin voidaan katsoa yhdistäneen Herakleitoksen ja Parmenideen ajattelun jakamalla todellisuuden kahteen tasoon, joista toinen edusti muuttuvuutta ja toinen muuttumattomuutta. Hän katsoi, että jotkin asiat havaitaan ruumiin avulla, toiset taas ovat ajateltavissa ruumista käyttämättä. Muuttuvan maailman asiat olivat niitä, jotka aistitaan ruumiilla, kun taas muuttumattomia asioita voidaan ajatella pelkällä järjellä. Pythagoralaisuus vaikutti Platonin ajatuksiin muuttumattomien asioiden taustalla olevasta matemaattisesta perustasta.
Metafysiikka.
Platonin ajattelun tunnetuimpia osatekijöitä on "ideaopiksi" kutsuttu dualistinen metafysiikka. Siinä maailma jaetaan kahteen puoleen edellä kuvatun kahden todellisuuden tason periaatteen mukaisesti: järjen käsitettävissä olevaan ”muotojen” maailmaan eli ideamaailmaan ja aistein havaittavissa olevaan maailmaan. Platon näki aistittavissa olevan maailman ja kaikki siinä olevat asiat epätäydellisinä kopioina ymmärrettävissä olevan maailman muodoista eli "ideoista" (kreik. "idea" tai "eidos"). Nämä ideat ovat muuttumattomia ja täydellisiä, ja ne ovat käsitettävissä ainoastaan älyllä ja ymmärryksellä eli sillä mielen kyvyllä, joka ei sisällä aistien käyttöä tai mielikuvitusta.
Platonille ideat olivat ikään kuin aistimaailman asioiden puhtaita ja muuttumattomia perusmalleja. Tämä koski sekä aineellisia että aineettomia asioita. Yhtä lailla kuin kaikkia yksittäisiä hevosia yhdisti Hevosen idea, josta ne olivat epätäydellisiä kopioita, samoin kaikkia yksittäisiä kauniita asioita yhdisti Kauneuden idea, josta ne olivat osallisia. Platonin myöhemmän ajattelun keskeinen piirre oli yleinen matemaattistaminen, ja hän ajatteli luvuilla ja geometrisilla muodoilla (Platonin kappaleet) olevan vastineensa ideamaailmassa.
Platon esitti ideaoppinsa muun muassa dialogeissa "Faidon" ja "Valtio". Viimeksi mainitussa Platon havainnollisti ajatuksiaan useilla tunnetuilla vertauksillaan, joihin kuuluvat luolavertaus, aurinkovertaus ja jaettu jana. Näiden lisäksi "Parmenides" sisältää ideaopin itsekriittisen käsittelyn, ja "Sofistissa" ja "Valtiomiehessä" Platon lähestyy ajatusta kokonaan uudelta kannalta. Sen vuoksi tutkijat ovat myös kysyneet, muuttiko Platon jossain vaiheessa mieltään ideoiden luonteen suhteen. Myöhemmässä filosofiassa Platonin näkemyksiin liittyy läheisesti niin kutsuttu platoninen realismi.
Tietoteoria.
Platonin ideaopin päätavoitteena on ilmeisesti ollut tiedon takaaminen muuttuvassa maailmassa. Tämä oli antiikin aikana merkittävä filosofinen ongelma, koska tiedon katsottiin olevan jotakin pysyvää, kun taas maailmassa kaikki vaikuttaa olevan epävakaata ja muutoksen tilassa. Platonin ratkaisu oli siirtää tiedon perusta kokemuksen jokapäiväisestä maailmasta erilliseen ideoiden maailmaan; tietoa voitiin saada vain ideoista. Tieto tuli näin mahdolliseksi, mutta sillä hinnalla, että siitä tuli ylimaallista ja elitististä: vain pieni osa ihmisistä pystyi käytännössä pääsemään siihen käsiksi.
Ideaoppiin kytkeytyvät tietoteoreettiset näkemyksensä Platon esitti ennen kaikkea dialogeissa "Theaitetos" ja "Menon". "Theaitetoksessa" esitetään kysymys siitä, mitä tieto on. Vastauksena edetään kohti klassista tiedon määritelmää: tieto on hyvin perusteltu tosi käsitys. "Menon" puolestaan esittää Platonin näkemykset tiedon luonteesta ja oppimisesta. Se alkaa kysymyksellä siitä, voidaanko hyvettä opettaa, ja etenee ajatukseen asioiden palauttamisesta mieleen ("anamnēsis"), jonka mukaan oppimisessa on kyse ennalta olleen tiedon uudelleenlöytämisestä, sekä ajatukseen "oikeasta mielipiteestä", käsityksestä joka on oikea mutta jolla ei kuitenkaan ole selkeitä perusteita.
Tiedon mieleen palauttaminen eli muistaminen oli Platonille ikuisen idean tavoittamista. Siinä missä aistit käsittelevät vaihtuvia, liikkuvia asioita, muisti tavoittaa levossa olevia ja pysyviä asioita, eikä Platonille mikään muu ollut pysyvää kuin ideat. Mieleen palauttamisen kautta tietoteoria kytkeytyi ajatukseen sielun kuolemattomuudesta ja ennaltaolosta.
Fysiikka.
Fysiikka oli Platonille tietoa aistittavista ilmiöistä eli ideoiden aineellisista toteutumista ilmiömaailmassa. Koska Platon katsoi, että todellista tietoa voitiin saada vain ideoista, ilmiömaailma ei ollut hänelle erityinen tieteellisen mielenkiinnon kohde, kuten ei Sokrateellekaan. Luonto eli aistimaailma näyttäytyi hänelle vain ideamaailman alempiarvoisena kopiona. Se tarjosi ainoastaan epävarmoja, aistien välittämiä kuvia. Näin aistimaailmaan liittynyt tieto ei ollut todellista tietoa eikä edes tiedon lähde, vaan ainoastaan todellisen tiedon yksittäistapauksia. Tästä seurasi, että Platonin mielestä ei voinut olla olemassa empiiristä tietoa, koska se olisi ollut suorassa ristiriidassa hänen rationalistisen ajattelunsa kanssa. Platon katsoi, että ilmiöiden tehtävänä oli lähinnä stimuloida mieltä niin, että asioiden palautuminen muistiin käynnistyy.
Vanhemmalla iällä Platon kuitenkin käänsi huomionsa ilmiömaailmaan dialogissaan "Timaios", joka on hänen ainoa säilynyt teoksensa, joka käsittelee järjestelmällisesti luontoa. Platon omaksui pythagoralaisilta ajatuksen matematiikan ja tähtitieteen käyttämisestä ikuisen ideamaailman ja muutoksessa olevan aineellisen maailman kytkemisessä toisiinsa. Matematiikka opettaa ikuisia asioita, jotka kuitenkin kytkeytyivät aineelliseen; tähtitiede puolestaan tutkii kaikkeutta ja taivaankappaleita, joita pidettiin ikuisina, itsestään liikkuvina ja jumalallisina, ja joiden liikkeet olivat matemaattisesti käsiteltävissä.
Platonin käsitys luonnosta perustui teleologiseen näkemykseen, jonka mukaan todellisuudella oli tarkoitus. Kaikkeutta ohjasi jonkinlainen maailmansielu, joka teki kaiken parhaalla mahdollisella tavalla sekä moraalisessa, älyllisessä että esteettisessä mielessä. Kaikkeuden järjestäytymisen kaoottisesta aineesta järjestäytyneeksi kosmokseksi Platon esitti "Timaioksessa" myytin muodossa. Sen mukaan hyväntahtoinen käsityöläinen, demiurgi, muovasi kaikkeuden olemassa olleesta aineesta käyttäen mallinaan ikuista ideamaailmaa. Ainetta Platon vertasi siis käsityöläisen käyttämään materiaaliin. Näin luominen ei tapahtunut tyhjästä, mikä ei olisi sopinut kreikkalaiseen ajatteluun.
Sielu ja ruumis.
Platon jakoi "Valtiossa" sielun kolmeen osaan, joiden hän katsoi kamppailevan keskenään:
Muut Platonin sielua koskevat ajatukset ovat enimmäkseen peräisin dialogeista "Faidon", jonka pääasiallisena tarkoituksena oli sielun kuolemattomuuden todistaminen, sekä "Timaios", joka käsitteli muun muassa sielun alkuperää. Platon katsoi, että sielu oli ollut olemassa jo ennen yhdistymistään aineelliseen ruumiiseen ja se oli nähnyt ideataivaassa ideat sellaisina kuin ne olivat, mikä oli myös esiehtona opille muistiin palauttamisesta. Tämä jako korkeampiarvoiseen sieluun ja alempiarvoiseen ruumiiseen ilmentää jälleen kerran Platonin kahden tason mallia. Platonin mukaan kuolemattomuus kuului ainoastaan järkisielulle.
Politiikka.
Platonin ajatuksilla oli usein myös yhteiskunnallinen ulottuvuus, erityisesti silloin, kun hän käsittelee ihannevaltiota tai ihanteellista hallintoa. Platonin poliittinen ajattelu perustuu Sokrateen ajatteluun, jossa keskeisin kysymys on kysymys hyvästä elämästä. Politiikkaan sovellettuna seuraa kysymys siitä, millainen valtio mahdollistaa hyvän elämän.
Platon käsittelee poliittisia aiheita useissa dialogeissaan, ja hänet voidaan nähdä koko poliittisen filosofian perustajana. Platonin merkittävimmät ajatukset sisältyvät hänen kenties tunnetuimpaan teokseensa "Valtio", joka luetaan hänen keskivaiheen tuotantoonsa. "Valtion" lisäksi Platonin dialogeista poliittisia ovat erityisesti "Lait", "Valtiomies", "Minos", "Epinomis" ja "Kritias". Eettisen ulottuvuuden kautta poliittisen ajattelun voidaan kuitenkin nähdä sisältyvän Platonin kaikkiin teoksiin.
"Valtiossa" Platon oli sitä mieltä, että yhteiskunta koostuu kolmesta yhteiskuntaluokasta, jotka vastaavat yksittäisen ihmissielun jakoa kolmeen osaan:
Platon katsoi, että valtiota pitää johtaa retoriikan ja suostuttelun sijasta järjellä ja viisaudella. Hän kuitenkin katsoi, että ihmisten sielunkyvyt ovat erilaiset, ja vain pieni vähemmistö, filosofit, voi saavuttaa kokonaisnäkemyksen siitä, mikä on valtion yhteinen hyvä. Siksi filosofien tulee toimia hallitsijoina. Platonin mukaan valtiossa ”on joko filosofien tultava kuninkaiksi tai sitten niiden, joita me nyt sanomme kuninkaiksi ja hallitsijoiksi, on ryhdyttävä toden teolla ja vakavasti harrastamaan filosofiaa, niin että poliittinen valta ja filosofia sulautuvat yhteen”.
Nämä Platonin näkemykset perustelevat sen, miksi demokratia ja erityisesti Ateenan demokratia sellaisena, kuin se oli Platonin aikana, tuli hylätä. Platonin esittämää hallintomuotoa voidaan kuvata eräänlaiseksi filosofiseksi aristokratiaksi tai monarkiaksi.
Myös Platonin viimeinen teos "Lait" esittää hahmotelman ihannevaltiosta. Se kuitenkin poikkeaa "Valtion" esittämästä merkittävästi. Usein on ajateltu, että "Valtio" esittää, millainen ihanteellinen valtio parhaimmillaan on, ja "Lait" puolestaan sen, millainen valtio olisi paras, jos ihmisluonnosta ei tehdä yhtä optimistisia oletuksia. Tällöin voidaan joko katsoa, että Platon piti "Valtion" ihannevaltiota alun perinkin hankalana toteuttaa tai että hän esitti ihmisluonnosta eri dialogeissa erilaisia näkemyksiä.
Platon ei itse toiminut politiikassa filosofiksi ryhdyttyään, eikä hän suunnitellut filosofien vallankaappausta. Platonin omana aikana hänen teoriansa ymmärrettiin utopiaksi, vaikka niitä sekä arvosteltiin että pilkattiin usein. Sekaantuminen Sisilian matkoilla Syrakusan hallitsijaperheen valtataisteluun sai Platonin kuitenkin leikittelemään ajatuksella filosofikuninkaista ja sellaisten kasvattamisesta, ja myöhemmin Akatemian yhtenä päämääränä olikin yhteiskunnallisen eliitin kasvattaminen.
Teokset.
Platonin teokset ovat niitä harvoja antiikin kirjoittajien teoksia, jotka ovat säilyneet nykyaikaan kokonaisuudessaan. Teosten kaanon vakiinnutettiin todennäköisesti suunnilleen ajanlaskun alun aikoihin. Teokset yhdistävät kaksi kreikkalaiselle kulttuurille luonteenomaista piirrettä, runouden ja filosofian, ja niitä on ihailtu sekä niiden taiteellisten että filosofisten ansioiden vuoksi. "Sokrateen puolustuspuhetta" lukuun ottamatta kaikki teokset ovat dialogimuodossa, josta Platon on erityisen kuuluisa. Platon ei kuitenkaan ollut ensimmäinen, joka kirjoitti dialogimuodossa. Ennen häntä dialogeja olivat kirjoittaneet muiden muassa Zenon Elealainen ja Aleksamenos Teoslainen sekä lukuisat sokraatikot, kuten Ksenofon, Aiskhines, Antisthenes ja Eukleides.
Platonin teoksissa pohditaan muun muassa hallitusmuotoja, kasvatuksen ja perimän vaikutusta ihmisen luonteeseen (josta ovat myöhemmin puhuneet esimerkiksi Thomas Hobbes ja John Locke), sekä tiedon subjektiivisuutta ja objektiivisuutta (jota myöhemmin ovat käsitelleet esimerkiksi David Hume ja Immanuel Kant). Myyttinen tarina kadonneesta Atlantiksesta on saanut alkunsa Platonin kertomuksesta teoksissa "Timaios" ja "Kritias".
Suhde historialliseen Sokrateehen.
Platonin varhaisimpia dialogeja kutsutaan sokraattisiksi dialogeiksi. Niissä Sokrates on merkittävässä roolissa, ja hänet esitetään käyttämässä omaa sokraattista menetelmäänsä, toisin sanoen esittämässä kysymyksiä oppilailleen ottamatta itse mihinkään myönteistä kantaa. Sokrateen kiinnostus on ennen kaikkea käytännöllisessä etiikassa, eivätkä keskustelut noudata mitään valmista muotoa. Platonin dialogit kuitenkin muuttuivat suuresti Platonin elämän aikana. Tutkijat ovat yleisesti sitä mieltä, että Platonin varhaisemmat dialogit perustuvat läheisemmin Sokrateen ajatteluun, kun taas myöhemmissä dialogeissa hän erkaantuu mestarinsa näkemyksistä ja esittelee Sokrates-nimisen henkilöhahmon kautta oman filosofiansa. Niissä Sokrates käsittelee kaikkia filosofisia aiheita ja esittää niihin myönteisiä kannanottoja. Siinä missä varhaisemmat dialogit päättyvät usein ratkaisemattomaan tilanteeseen ("aporia"), myöhemmät dialogit ovat sävyltään dogmaattisempia. Samoin dialogimuoto, jota Platon käyttää aiemmissa teoksissaan draamallisen vaikutelman luomiseksi, on edelleen mukana myöhemmissä teoksissa mutta vailla erityistä käyttöä: muut henkilöhahmot eivät osallistu keskusteluun juuri muutoin kuin sanomalla Sokrateelle ”kyllä”, ”varmasti” ja ”olet aivan oikeassa”. Myöhäisvaiheen dialogeissa Sokrates on joko poissa tai hiljaa.
Platon ei mainitse teoksissaan itseään, lukuun ottamatta "Sokrateen puolustuspuhetta" ja "Faidonia". Koska Platon itse ei toiminut henkilöhahmona dialogeissaan, hän ei sitoutunut muodollisesti niissä esitettyihin näkemyksiin. Muiden muassa George Grote on katsonut, että Platon kehitteli dialogeissaan vapaasti niitä aiheita, jotka sattuivat häntä kullakin hetkellä kiinnostamaan, ilman että olisi sitoutunut mihinkään niissä sanottuun. Monet muut taas ovat katsoneet, että Platon selitti omia näkemyksiään Sokrateen nimissä. Näin Platon esitti muun muassa ideaopin Sokrateen suulla tämän kuoleman jälkeen, vaikka se oli todellisuudessa hänen omaa keksintöään. Diogenes Laertioksen mukaan Platon olisi käyttänyt Sokrateen lisäksi muun muassa Timaios Lokroilaista ja muutamia tuntemattomiksi jääviä hahmoja omien ajatustensa esittäjänä.
Kysymystä siitä, missä määrin Platonin dialogien Sokrates vastaa historiallista Sokratesta, kutsutaan sokraattiseksi ongelmaksi. Joka tapauksessa Platonin dialogeja ei ole tarkoitettu sanatarkoiksi esityksiksi tämän opetuksista. Platon halusi välittää Sokrateesta jälkipolville tietynlaisen kuvan, johon hän halusi myös itse samaistua.
Dialogien muoto ja tyyli.
Platon esittää näkemyksensä Sokrateen suulla kolmella tavalla: kyselemällä, argumentoimalla ja kertomalla myyttejä. Kaikki nämä tavat ilmenevät toisiinsa kietoutuneina dialektisessa keskustelussa, jota johtaa filosofi – useimmiten Sokrates. Platon halusi korostaa dialektiikan eroa sofistien ja puhetaidon opettajien eli reetorien luennointiin. Kyselevässä esitysmuodossa Sokrates esittää yleensä tietämätöntä niistä asioista, joista hän esittää kysymyksiä, ja haluaa selvittää muiden käsityksiä muun muassa moraalin avainkäsitteistä. Keskustelut toimivat näin käsiteanalyysinä, jossa käsitteitä pilkotaan alkutekijöihinsä ja etsitään niiden varsinaista ydintä. Keskustelun edetessä päädytään paitsi määrittelemään käsitteitä uudestaan, usein myös umpikujaan eli "aporiaan". Tällaisessa tilanteessa vapauduttiin ennakkoasenteista ja todellinen ratkaisun etsiminen saattoi vasta alkaa. Argumentoivassa esitysmuodossa keskustelun johtaja esittää ajatuksensa enemmän luennoivalla tyylillä, pyytäen kuitenkin kuulijalta myöntymystä uusille määritelmille ja logiikkansa etenemiselle. Myyttejä Platon käytti esittäessään sellaisia asioita, joita oli vaikea esittää rationaalisella argumentaatiolla, välittämättä historiallisesta totuudesta. Myöhempinä aikoina jotkut Platonin esittämistä myyteistä, kuten kertomus Atlantiksesta, on virheellisesti ymmärretty historiallisiksi.
Dialogien näennäisesti lavastettu asetelma antaa Platonille ja lukijalle mahdollisuuden etääntyä kulloinkin keskustelun kohteena olevista filosofisista kysymyksistä. Kukin voi valita kahdesta lähestymistavasta: on mahdollista joko osallistua dialogeihin ja niissä keskusteltuihin ideoihin tai ajatella dialogeja esityksenä niihin osallistuvien henkilöiden persoonallisuuksista. Dialogimuoto mahdollisti myös sen, että Platon saattoi panna epäsuosittuja tai kumottaviksi tarkoitettuja mielipiteitä vihamiestensä suuhun, esimerkkinä Thrasymakhos "Valtiossa" sekä Kallikles, Gorgias, Protagoras, Polos, Hippias ja Euthydemos.
Platonin dialogit ovat kirjalliselta tyyliltään antiikin parhaimmistoa, ja niissä näkyvät hyvin Platonin kirjailijanlahjat, joita hän oli tottunut käyttämään jo ennen filosofin uraansa. Dialogit on kirjoitettu runolliseen sävyyn, harmonisesti etenevällä rytmillä, ja ne ovat täynnä rikasta kuvastoa ja sanastoa. Tästä syystä sekä antiikin että nykyajan kriitikot ovat usein ylistäneet teosten tyyliä suuresti. Erityisesti Platonia ylisti Cicero, joka sanoi, että ”Zeus puhuisi samalla tavalla, jos vain hän suvaitsisi alentua käyttämään inhimillistä kieltä”. Aristoteles luonnehti Platonin tyyliä proosan ja runouden välimuodoksi. Jopa abstrakteja asioita käsitellessään Platonin kieli on usein selkeää, yksinkertaista ja harmonista.
Joskus Platon kirjoittaa kuitenkin monisanaisesti ja sortuu hämäryyksiin, jotka johtuvat joko ylpeydestä tai italialaisen koulukunnan vaikutuksesta. Varsinkaan Platonin filosofiassaan käyttämät käsitteet eivät ole aina täysin yksiselitteisiä. Hän käytti usein samasta asiasta eri nimityksiä, joskus jopa päinvastaisia sellaisia, ja joskus eri asioista samoja nimityksiä. Esimerkiksi ikuisista ja pysyvistä ideoista hän käytti myös nimityksiä muoto, malli, suku, perusta ja syy. Aistittavia asioita hän kutsui sekä olevaksi, koska ne syntyvät, ja ei-olevaksi, koska ne muuttuvat jatkuvasti. Platon on saattanut olla osittain tarkoituksella vaikeaselkoinen estääkseen oppimattomia saamasta selvää hänen filosofiastaan.
Dialogien jaottelu ja aitous.
Platonin dialogit liittyvät läheisesti toisiinsa, ja ne on historian kuluessa järjestetty useilla eri tavoilla. Niiden alkuperäistä kirjoittamisjärjestystä ei kuitenkaan tiedetä, ei myöskään sitä, missä määrin niitä on muokattu myöhemmin. Dialogit voidaan nykyaikaisen kielitieteellisen analyysin avulla jakaa muun muassa aikakausittain varhaisiin, keskivaiheen ja myöhäisvaiheen dialogeihin. Perinteisesti ne esitetään tetralogioittain eli neljän teoksen ryhminä, kuten seuraavassa luettelossa. Ne voidaan esittää myös erään toisen antiikin aikaisen jaottelun mukaan, jossa dialogit ryhmitellään teoreettisiin (luonnonfilosofiset ja loogiset), käytännöllisiin (eettiset ja poliittiset), harjoittaviin (kätilöivät ja koettelevat) sekä kilpailullisiin (todistavat ja kumoavat) dialogeihin.
Friedrich Schleiermacher jaotteli dialogit kolmeen luokkaan, jotka perustuvat hänen analyysiinsä Platonin filosofisesta kehityksestä. Hänen jaottelunsa mukaan 1) ensimmäisen eli alkuvaiheen dialogeista keskeisimpiä ovat "Faidros", "Lysis", "Protagoras", "Lakhes", "Kharmides", "Euthyfron" ja "Parmenides"; 2) toisen eli siirtymävaiheen dialogeja ovat muun muassa "Gorgias", "Theaitetos", "Menon", "Euthydemos", "Kratylos", "Sofisti", "Valtiomies", "Pidot", "Faidon" ja "Filebos"; ja 3) kolmannen eli huippuvaiheen dialogeja ovat "Valtio", "Kritias", "Timaios" ja "Lait". Schleiermacher katsoo dialogien seuraavan didaktista suunnitelmaa, jonka sisällön "Faidros" esittää.
Myöhemmin on kuitenkin katsottu, että Platonin ajattelu kehittyi ajan myötä, ja dialogien kirjoitusjärjestystä on tutkittu muun muassa kirjallisuudentutkimuksen menetelmin sekä käyttäen apuna kielellisen tyylin analyysiä filosofisen analyysin lisäksi. Lewis Campbell oli ensimmäinen, joka todisti tyylianalyysiä käyttäen, että "Kritias", "Timaios", "Lait", "Filebos", "Sofisti" ja "Valtiomies" muodostavat yhden dialogiryhmän, kun taas "Parmenides", "Faidros", "Valtio" ja "Theaitetos" muodostavat toisen ryhmän. Jälkimmäisen täytyy olla edellistä varhaisempi, jos Aristoteleen lausuma siitä, että "Lait" on kirjoitettu "Valtion" jälkeen, pitää paikkansa. Dialogien täsmällinen kirjoitusjärjestys on kuitenkin edelleen avoin.
Useiden dialogien aitous on kyseenalaistettu. "Epinomis" on laitettu jonkun tuntemattoman Platonin oppilaan nimiin, "Minos" ja "Hipparkhos" jonkun sokraatikon nimiin. Antiikin kriitikot laittoivat "Alkibiades II":n Ksenofonin nimiin. Monet muut dialogit ovat selvästi paljon myöhäisempää alkuperää. Joidenkin dialogien aitoudesta on edelleen erilaisia mielipiteitä. Platonin kirjeet on kirjoitettu eri aikoina. Niistä todennäköisesti vain seitsemäs on aito ja muut Platonin oppilaiden kirjoittamia tai vielä paljon myöhempiä. Nämä kirjeet, joista jotkut ovat huomattavan pitkiä, viittaavat Platonin Sisiliaan tekemiin matkoihin ja saaren poliittisiin vehkeilyihin nuoremman Dionysioksen ja Dionin toimien seurauksena. Kirjeenvaihto antaa kuvan, että se on jonkun Platonin seuraajan julkaisema, ja sen tarkoituksena on vapauttaa Platon syytteistä, joiden mukaan hän olisi aiheuttanut Syrakusan poliittiset ongelmat.
Seuraavassa on luettelo Platonin teoksista. Luetteloon on merkitty tähdellä (*) ne teokset, joista jotkut oppineet epäilevät, ettei Platon ole teoksen oikea kirjoittaja, ja kahdella tähdellä (**) ne teokset, joista oppineet ovat yleisesti sitä mieltä, ettei Platon ole teoksen oikea kirjoittaja. Teoksiin viitattaessa käytetään niin kutsuttua Stephanuksen numerointia.
Tetralogiat.
Teokset jaetaan yleisesti yhdeksään tetralogiaan eli neljän teoksen ryhmään Thrasylloksen jaottelun mukaan. Jaottelussa jokaiselle dialogille on annettu kaksi nimeä, joista ensimmäinen liittyy henkilöön ja toinen aiheeseen. Diogenes Laertios on esittänyt jaottelun seuraavasti:
Epäperäiset.
Seuraavia teoksia on levitetty Platonin nimellä, mutta niiden aitoutta on epäilty jo antiikin aikana:
Vaikutus.
Platonia on usein pidetty kaikkein merkittävimpänä filosofina. A. N. Whiteheadin lausuman mukaan voitaisiin väittää, että eurooppalaisen filosofian perinne on luonnehdittavissa sarjana alaviitteitä Platonin tuotantoon. Whitehead halusi korostaa huomautuksellaan ennen kaikkea Platonin filosofista laaja-alaisuutta, jonka ansiosta tämä on ollut filosofisten ajatusten loputon lähde. Platon esitti teoksissaan lukuisia keskeisiä filosofisia kysymyksiä, joita myös myöhemmät filosofit ovat pohtineet – vaikka heidän vastauksensa ovatkin usein poikenneet Platonin omista. Platonin dialogit toimivat nykyäänkin filosofiassa haasteena ja ajatusten herättäjänä. Erityisesti Platonin ideaopilla on ollut valtava vaikutus länsimaiseen ajatteluun, ei ainoastaan ontologian vaan myös tieteenfilosofian ja käsiteanalyysin aloilla.
Platon ei ollut ensimmäinen filosofi, mutta filosofiaa järjestelmällisenä tutkimuksena, jolla on omat menetelmänsä, voidaan pitää hänen keksintönään. Platon oli ensimmäinen, joka sovelsi filosofista menetelmää kaikkiin tutkimuksiinsa ja pyrki yhdistämään aiempien filosofien oikeiksi katsomansa opit yhdeksi kokonaisesitykseksi. Filosofisen työn laajuudessa Platonin kanssa samaan sarjaan voidaan lukea vain muutamia muita suuria nimiä filosofian historiassa.
Platonin perustama Akatemia toimi hänen kuolemansa jälkeen jossain muodossa yli 900 vuotta. Sen toiminta päättyi lopullisesti vasta vuonna 529. Akatemiasta kehittyi monipuolinen tutkimuslaitos, jossa Platonin ajatuksia kehiteltiin edelleen, usein kuitenkin hyvin konservatiivisessa hengessä. Pian Platonin jälkeen Akatemia kallistuikin dogmaattisuuteen, jota seurasi skeptisistinen vastareaktio. Niin kutsutulla keskiplatonilaisella kaudella Akatemiassa palattiin dogmaattisempaan ajatteluun, joka jäi platonismiin vallitsevaksi piirteeksi.
Akatemian oppilaista Platonilla oli suuri vaikutus erityisesti Aristoteleehen. Vaikka tämä on ollut Platonin tunnetuin oppilas, Akatemian johdossa Platonia seurasi kuitenkin tämän kuoleman jälkeen Speusippos. Aristoteles puolestaan seurasi Platonin esimerkkiä perustamalla oman filosofikoulun, peripateettisen koulun. Hän muun muassa kehitti Platonin dialektiikkaa edelleen muodolliseksi syllogistiikaksi. Heidän filosofiset näkemyksensä erkaantuivat ajan kuluessa, ja Aristoteles alkoi vastustaa Platonin ideaoppia voimakkaasti. Hän arvosteli myös monia muita puolia Platonin ajatuksista, kuten "Valtiossa" esitettyä naisten ja lasten yhteisomistusta. Suuri osa Aristoteleen filosofiasta voidaankin nähdä joko suorana tai epäsuorana vastauksena Platonin ajatuksille.
Myöhäisantiikki ja keskiaika.
Platonin metafysiikka ja erityisesti dualismi ideamaailman ja aistimaailman välillä innoitti myöhemmin uusplatonilaisia, kuten Plotinosta, sekä gnostilaisia ja muita metafyysisen realismin kannattajia. Uusplatonilaiset filosofit kirjoittivat lukuisia kommentaareja Platonin teoksiin. Keski- ja uusplatonismi vaikuttivat edelleen varhaisten kirkkoisien, kuten Justinos Marttyyrin ja Augustinuksen, ajatteluun ja sitä kautta kristinuskon teologiaan ja skolastiseen filosofiaan koko varhaiskeskiajan. Erityisesti Augustinuksen kautta Platonin ajattelu vaikutti läntisen kirkon käsityksiin ajasta ja ikuisuudesta, ja hänet voidaan nähdä platonilaisen perinteen vakiinnuttajana lännen filosofiassa ja teologiassa. 500-luvulla eläneen Pseudo-Dionysios Areopagitan teoksia voidaan pitää ensimmäisenä varsinaisena yrityksenä muodostaa synteesi platonismista ja kristinuskosta.
Keskiajan skolastisessa filosofiassa ja teologiassa 1100-lukua on pidetty platonismin ja 1200-lukua aristotelismin valtakautena. Varhaisskolastisena aikana keskeiset filosofiset ongelmat liittyivät platonismin ja uusplatonismin tulkintoihin kristilliseen ajatteluun sopivasti, ja platonismi muuntui vähitellen kristilliseen muotoon. Korkeaskolastiikan aikana aristotelismi alkoi syrjäyttää platonismin skolastiikan taustateoriana, ja myös se kristillistettiin. Platonin ajattelua onkin usein verrattu hänen kuuluisimman oppilaansa Aristoteleen ajatteluun. Aristoteleen maine peitti lopulta Platonin ja kaikki muut filosofit alleen niin pitkälle, että skolastikot viittasivat Aristoteleehen termillä "Filosofi", eli hän oli ikään kuin koko filosofian henkilöitymä. Bysantissa Platonin opiskelu kuitenkin jatkui.
Eräs keskiajalle tyypillinen piirre oli se, että filosofian opiskelijat olivat riippuvaisia erilaisista auktoriteeteista ja skolastikkojen kirjoittamista merkittävien filosofien teosten kommentaareista sen sijaan, että heillä olisi ollut käytettävissään näiden filosofien alkuperäisiä teoksia. Platonin teoksista vain joitakin, kuten osa "Timaioksesta", tunnettiin keskiajalla, ja suurin osa oli lännessä käytännössä kadoksissa. Näiden osien lisäksi platonismi tunnettiin keskiajalla pääosin myöhäisantiikin aikaisten kirjoittajien, muun muassa Kalkidioksen ja Prokloksen, kommentaarien sekä Aristoteleen teosten kautta. Tämän vuoksi tietämys Platonin todellisesta ajattelusta oli keskiajalla hyvin rajoittunutta, ja se tunnettiin lähinnä joko keski- ja uusplatonilaisesti värittyneenä tai aristotelismin suodattamana.
Renessanssi ja uusi aika.
Renessanssiaikana herännyt kiinnostus klassiseen sivistykseen ja alkuperäisteksteihin palautti Platonin ajattelun länteen alkuperäisemmässä muodossaan. Francesco Petrarca oli toivonut platonismin elpymistä jo 1300-luvulla. 1400-luvulla bysanttilainen Georgios Gemistos Plethon teki merkittävän työn Platonin ajatusten tunnetuksi tekemisessä välittämällä Bysantissa säilynyttä perintöä länteen ennen Konstantinopolin kukistumista. Platonin teosten kääntäminen latinaksi alkoi tämän jälkeen, ja huipentui Marsilio Ficinon kääntämään teosten täydelliseen laitokseen vuonna 1484. Uusplatonismi tuli uudelleen muotiin erityisesti tuon ajan Italiassa. Monet tutkijat ja taiteilijat, jotka halusivat jättää skolastiikan taakseen ja synnyttivät renessanssin, näkivät Platonin filosofian taiteiden ja tieteiden edistyksen perustana. Platonilainen ajattelu nähtiin ennen kaikkea aristotelismin vastapainona. Platon innoitti muiden muassa Lorenzo de Mediciä ja hänen hoviinsa kerääntyneitä vaikuttajia, ja myös sellaiset humanistit kuin Erasmus Rotterdamilainen löysivät platonismille käyttöä. 1600-luvulla platonismia hyödynsivät muun muassa niin kutsutut Cambridgen platonistit.
Merkittävät länsimaiset filosofit ovat siitä lähtien jatkaneet Platonin työn tutkimista. Vaikka kukaan uuden ajan suurista filosofeista ei ole ollut varsinaisesti platonisti, Platon voidaan nähdä yhtä lailla Gottfried Leibnizin, G. W. F. Hegelin ja muiden saksalaisten idealistien, Bertrand Russellin sekä A. N. Whiteheadin monien ajatusten taustalla. Platonin vaikutus on ollut erityisen suurta matematiikassa ja luonnontieteissä, platonismin vaikuttaessa erityisesti matematiikan filosofisiin perusteisiin. Platon vaikutti merkittävästi myös logiikan suurimpiin edistysaskeliin Aristoteleen jälkeen eli Gottlob Fregen ja hänen seuraajiensa Kurt Gödelin, Alonzo Churchin ja Alfred Tarskin työhön. Tarski tiivisti lähestymistapansa kääntämällä Aristoteleen tunnetun Akatemiaa vastaan suunnatun kapinajulistuksen toisin päin: "Inimicus Plato, sed magis inimica falsitas"; ”Platon on vihollinen, mutta valhe on vielä suurempi vihollinen”. Myös fyysikko Albert Einstein on usein kuvattu matemaattiseksi platonistiksi.
Platon on vaikuttanut koko länsimaiseen ajatteluun. Vaikka hän jäi myöhemmin Aristoteleen varjoon ja Aristoteleesta puhuttiin usein häntä enemmän sekä hyvässä että pahassa, hänen vaikutuksensa ei ole yhtään sen vähäisempi. Samuel Taylor Coleridge sanoi 1800-luvulla, että kaikki syntyvät joko Platonin tai Aristoteleen oppilaiksi. Hänen aikalaisensa Charles Anthonin mukaan tämä tarkoittaa, että kaikki, joilla on samanlainen filosofinen mielenlaatu kuin Platonilla, omaksuvat innolla ne näkemykset, jotka hän esitti – tai sitten he osallistuvat Aristoteleen tavoin niiden muokkaamiseen tai kumoamiseen, tuntiessaan samaan tapaan vastenmielisyyttä platonismin henkeä kohtaan.
Monet filosofit ovat vastustaneet Platonin ajatuksia erilaisilla perusteilla. Esimerkiksi Karl Popper väitti teoksessaan "Avoin yhteiskunta ja sen viholliset" (1945), että Platonin "Valtiossa" esittämä hallintomalli on prototyyppisesti totalitaarinen. Filosofi Julian Bagginin mukaan Platon oli kaikissa keskeisissä kysymyksissä tuhoisalla tavalla väärässä. Platonin ajatus kuolemattomasta sielusta johti dualistiseen ajatteluun, jossa mielen ajateltiin olevan irrallaan ruumiista. Platon asetti tiedolle epärealistisen tiukat ehdot eikä kiinnittänyt huomiota kokemusperäiseen tutkimukseen. Sama koskee Bagginin mukaan oikeudenmukaisuuden kaltaisia käsitteitä Platonin filosofiassa. Platonin käyttämä sokraattinen menetelmä ei Bagginin mukaan alkuperäisessä muodossaan merkitse aitoa vuoropuhelua vaan keskustelun ehtojen määräämistä.
Aiheesta muualla.
Diogenes Laertios: "Merkittävien filosofien elämät ja opit":
Teoksia:
Suomennoksia:
Ensyklopedia-artikkeleita:
Artikkeleita: