Victor de Broglie

Achille Charles Léonce Victor, Broglien 3. herttua (28. marraskuuta 1785 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 25. tammikuuta 1870 Pariisi, Ranskan toinen keisarikunta) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1835–1836.
Suku ja koulutus.
Victor de Broglie kuului piemontelaistaustaiseen de Broglien aatelissukuun, joka oli asettunut Ranskaan vuonna 1643 ja saanut herttuan arvon vuonna 1742. Hänen isänsä Charles Louis Victor de Broglie (1756–1794) oli kenraali, joka teloitettiin Ranskan vallankumouksen terrorin aikana giljotiinilla vuonna 1794. Hänen äitinsä Sophie de Rosen-Kleinroop (1764–1828) oli tuolloin vangittuna Vesoulissa, onnistui pakenemaan palvelijan avulla ja pakeni neljän lapsensa kanssa Sveitsiin, palaten Ranskaan vasta Thermidor-kuun 9. päivän vallankumouksen jälkeen. 
Vuonna 1796 äiti meni uudelleen naimisiin markiisi d'Argensonin kanssa, josta tuli Napoleon I:n satunnainen vastustaja ja liberaalina edustajana Bourbon-restauraation ja heinäkuun monarkian vastustaja. Argenson otti vastuun nuoren poikapuolensa koulutuksesta, säilytti hänen kartanonsa Brogliessa, vapautti hänet asevelvollisuudesta keisarikunnan aikana ja juurrutti häneen liberaaleja aatteita.
Diplomaatti-ura.
Hänen isäpuolensa markiisi d'Argenson hankki hänelle nimityksen valtioneuvoston tilintarkastajaksi ("auditeur") vuonna 1809. Napoleon lähetti hänet asiamiehenään useille diplomaattisille komennuksille eri maihin kuten intendentiksi Illyriaan, Varsovaan vuonna 1812 ja Wieniin sekä hän toimi Narbonnen kreivin sihteerinä Prahan kongressissa vuonna 1813.
Poliittinen ura.
Broglie herätti Talleyrandin huomion ja tämä nimitti hänet yhdessä setänsä Amédée de Broglien kanssa ensimmäisen Bourbon-restauraation yhteydessä kesäkuussa 1814 päärien kamarin ensimmäisen luokan jäseneksi. Satapäiväisen keisarikunnan jälkeen Broglie herätti huomiota puolustamalla marsalkka Michel Neytä ja hän oli ainoa, joka äänesti päärien kamarissa Neyn kuolemantuomiota vastaan. Restauraatioaikana Broglien katsottiin olevan lähellä doktrinaareina tunnettua ryhmää, joka kannatti perustuslaillista monarkiaa ja vaikutti Ludvig XVIII:n aikana hyväksyttyyn lakiin lehdistönvapaudesta. Broglie arvosteli liiallista taantumuksellisuutta ja perusti vuonna 1828 "Revue française" -nimisen vapaamielisen lehden.
Heinäkuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1830 Broglie toimi muutaman kuukauden ajan Ranskan opetusministerinä ja vuosina 1832–1834 ulkoministerinä. Hän pyrki lähentämään Ranskaa ja Englantia. Maaliskuusta 1835 helmikuuhun 1836 Broglie oli pääministerinä, mutta vetäytyi sen jälkeen pitkäksi aikaa syrjään politiikasta. Toukokuussa 1847 hänet nimitettiin Ranskan lähettilääksi Lontooseen, mutta hän palasi kotimaansa politiikkaan helmikuun vallankumouksen jälkeen. Broglie ei hyväksynyt uutta vallankumousta ja tultuaan toukokuussa 1849 valituksi kansalliskokoukseen hän kuului konservatiiviseen, ”linnakreiveinä” tunnettuun ryhmään, jotka vastustivat sekä kumouksellista sosialismia että paluuta itsevaltiuteen. Hän ei hyväksynyt myöskään presidentti Louis-Napoleon Bonaparten vallankaappausta joulukuussa 1851 ja vetäytyi sen jälkeen lopullisesti politiikasta. Myöhempinä elinvuosinaan Broglie keskittyi kirjallisiin töihin. Hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1855.
Avioliitto ja lapsest.
Victor de Broglie meni vuonna 1816 naimisiin Albertine de Staël-Holsteinin (1797–1838) kanssa, joka oli kirjailija Germaine de Staëlin tytär. Heille syntyi neljä lasta. 
Heidän poikansa Albert de Broglie oli monarkistinen poliitikko, joka toimi 1870-luvulla kahdesti Ranskan pääministerinä. Heidän tyttärensä Louise de Broglie (1818–1882) oli historioitsija.