Organon

Organon (, ”Väline”) on kokoelma Aristoteleen logiikkaa ja metodiikkaa käsitteleviä kirjoituksia. Se pitää sisällään kuusi teosta. Kokoelman nimitys tulee siitä, että sen osa-alueiden hallitsemisen katsotaan antavan filosofille tarvittavat ajattelun välineet kaikkien muiden asioiden käsittelyyn sekä tieteessä että yleensäkin kaikessa järkevässä ajattelussa ja väittelyissä.
"Organonin" kirjoitukset käsittelevät muun muassa propositioiden loogista rakennetta, argumenttien eli syllogismien pätevää muotoa, induktiivisen ja deduktiivisen päättelyn eroa, tieteellisen tiedon luonnetta, yleisimpiä virhepäätelmiä eli argumentointivirheitä sekä erilaisia väittelytekniikoita. Aristoteles käsittelee johtopäätösten luonnetta ja niihin päätymistä, sekä todistamista johtopäätösten muodostamisen keinona. Aristoteleen tarkoituksena on tutkia niitä menetelmiä, joilla tietoa voidaan saavuttaa. Ajattelun sääntöjen ja lakien kehittelyn lähtökohtana on ihmisen luonto järjellisenä eläimenä.
"Organonin" osista "Kategoriat", "Tulkinnasta", "Ensimmäinen analytiikka" ja "Toinen analytiikka" ovat teoreettisempia, ja sisältävät tärkeimpänä johtopäätösten tekemisen (syllogistiikka) ja todistamisen (apodeiktiikka) teoriat. "Topiikka" ja "Sofistiset kumoamiset" ovat luonteeltaan käytännöllisempiä, tarkoituksenaan opettaa, kuinka väittelyssä on mahdollista hyökkäämällä ja puolustautumalla suojautua vääriä johtopäätöksiä vastaan.
Historia.
Kokoelman synty.
"Organon" on kaikkien muiden Aristoteleen säilyneiden teosten tavoin koottu vasta myöhemmän antiikin aikana. Myöhemmät peripateettiseen koulukuntaan kuuluneet kommentaattorit ryhmittelivät kuusi Aristoteleen logiikan alan tutkielmaa tämän yhteisen nimen alle. Kokoelma esiintyy viimeistään Andronikos Rhodoslaisen kokoamassa Aristoteleen teosten laitoksessa ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Aristoteles itse ei kuitenkaan ilmaissut, että "Organoniin" luetut teokset olisivat jotenkin muodostaneet yhteenkuuluvan kokonaisuuden. Teosten ryhmittely yhteisen nimen alle voidaan nähdä ilmaisuna siitä myöhempien peripateetikkojen näkemyksestä, että logiikka on ennemmin filosofian työväline kuin yksi osa sitä, niin kuin stoalaiset katsoivat.
"Organonin" sisältämien teosten järjestys ei ole kronologinen, vaan systemaattinen, koska alkuperäistä kirjoitusjärjestystä ei voida tietää varmasti. Teoksista "Kategoriat" ja "Tulkinnasta" vaikuttavat kuitenkin kuuluvan Aristoteleen varhaisimpiin. "Topiikka", "Ensimmäinen analytiikka" ja "Toinen analytiikka" liittyvät läheisesti toisiinsa ja viittaavat toisiinsa usein. Aristoteles itse luki "Ensimmäisen" ja "Toisen analytiikan" yhdeksi teokseksi nimellä "Analytiikat". "Sofistiset kumoamiset" puolestaan on eräänlainen lisäys "Topiikkaan". Näistä "Ensimmäinen analytiikka" vaikuttaa kirjoitetun "Topiikan" ja "Sofististen kumoamisten" jälkeen, kun taas "Toinen analytiikka" sisältää myös joitakin varhaisempia osia.
"Organonin" ulkopuolisista Aristoteleen teoksista siihen liittyvät läheisesti "Metafysiikka" sekä "Retoriikka", joka on monin osin riippuvainen "Topiikassa" esitetyistä näkemyksistä. "Organoniin" kuuluvien teosten lisäksi Aristoteleen nimiin on laitettu myös muita logiikan alan teoksia. Näitä ovat toinen "Kategoriat"-niminen teos sekä teokset "Jaotteluita", "Ongelmista" ja "Vastakohdista". Näistä neljästä teoksesta on säilynyt nykyaikaan vain katkelmia.
Vaikutushistoria.
Hellenistisenä aikana Aristoteleen logiikka hävisi suosiossa stoalaiselle logiikalle. Myöhemmän antiikin aikana useat kommentaattorit kirjoittivat kommentaareja Aristoteleen logiikan alan teoksista. Tätä kautta "Organon" vaikutti suuresti keskiajan ajatteluun sekä lännessä että arabimaailmassa, kun taas stoalaisen logiikan teokset eivät ole säilyneet nykyaikaan.
Varhaisella keskiajalla suurinta osa Aristoteleen omista teoksista ei kuitenkaan tunnettu lännessä. Teoksista tunnettiin ainoastaan Boëthiuksen latinaksi kääntämät "Organoniin" kuuluvat teokset "Kategoriat" ja "Tulkinnasta". Muut teokset tulivat tunnetuiksi vasta 1100–1200-luvuilla, jolloin ne käännettiin kreikasta latinaksi. Myöhemmällä keskiajalla kaikki merkittävimmät skolastikot kirjoittivat "Organonin" teosten kommentaareja. Esimerkiksi Tuomas Akvinolainen, Vilhelm Occamilainen ja Duns Scotus kirjoittivat kommentaareja teokseen "Tulkinnasta". Vilhelm ja Duns Scotus kirjoittivat kommentaarit "Kategorioihin" ja "Sofistisiin kumoamisiin". Robert Grosseteste kirjoitti merkittävän kommentaarin "Toiseen analytiikkaan".
Uudella ajalla "Organonin" teoksiin perustuvaa aristoteelista logiikkaa sovellettiin edelleen, mutta Aristoteleen omiin teoksiin viitattiin harvemmin. Francis Bacon julkaisi vuonna 1620 logiikkaa ja tieteellistä päättelyä käsittelevän teoksen "Novum Organum (Scientarium)", jonka nimi voidaan suomentaa ”(Tieteiden) uusi työkalu”. Tämä viittaa toisaalta Aristoteleen "Organon"-kokoelmaan ja toisaalta Baconin itsensä kehittämään uuteen tieteelliseen menetelmään.
Aristoteelisen logiikan valtakausi ulottui 1800-luvun jälkimmäiselle puoliskolle saakka. Vielä Immanuel Kant ajatteli, että Aristoteles oli löytänyt logiikan suhteen kaiken, mitä löydettävissä oli.
Osat.
"Kategoriat".
"Kategoriat" (; "Categoriae") käsittelee termien luokittelua. Aristoteleen mukaan kaikki mahdolliset loogisissa väitelauseissa esiintyvät termit voidaan luokitella kymmeneen kategoriaan. Nämä kategoriat ovat:
Voidaan ajatella, että kategoriat luettelevat kaikki mahdolliset kustakin asiasta (ihminen, kappale jne.) kysyttävissä olevat asiat (kysymykset on esitetty suluissa).
"Tulkinnasta".
"Tulkinnasta" (; "De interpretatione") käsittelee väitelauseiden ominaisuuksia ja loogista muotoa. Se määrittelee perustavanlaatuiset väitelauseiden osat ja muodot, muun muassa:
Käytännössä teos siis kuvaa, millainen väitelause on loogisesti pätevä, eli minkälaisia väitelauseita muotonsa puolesta voidaan yleensäkään käyttää väittelyissä.
"Ensimmäinen analytiikka".
"Ensimmäinen analytiikka" (; "Analytica priora") kehittelee syllogistiikkaa loogisen, rationaalisen ajattelun yleiseksi teoriaksi. Teoksessa Aristoteles määrittelee muun muassa seuraavat käsitteet:
Aristoteleen mukaan päätelmässä premisseistä seuraa, eli voidaan johtaa, jotain muuta kuin ne itsessään ovat, siksi että ne ovat sitä mitä ne ovat. Syllogistiset premissit voidaan esittää neljällä tavalla:
AaB (A kuuluu jokaiselle B:lle)
AeB (A ei kuulu millekään B:lle)
AiB (A kuuluu jollekin B:lle)
AoB (A ei kuulu jollekin B:lle)
Klassinen esimerkki Sokrateen kuolevaisuudesta esitettäisiin tällöin seuraavalla tavalla:
A = Sokrates
B = Olla ihminen
C = Olla kuolevainen
CaB       Kaikki ihmiset ovat kuolevaisia
BaA       Sokrates on ihminen
CaA       Sokrates on kuolevainen
"Toinen analytiikka".
"Toinen analytiikka" (; "Analytica posteriora") määrittelee tieteellisen todistamisen, määrittelyn ja muita seikkoja, jotka tekevät tiedosta nimenomaan tieteellistä tietoa ("epistēmē"). Se siis soveltaa "Ensimmäisessä analyytikassa" kehitettyä syllogistiikkaa tieteenteoriaan.
Teoksessa Aristoteles esittelee muun muassa seuraavat määrittelyt, vaatimukset ja käsitteet:
"Topiikka".
"Topiikka" (; "Topica") sisältää Aristoteleen dialektiikan teorian. Lähtökohtana on väittelytilanne, jossa väittelijöistä toinen puolustaa jotain asiaa, ja toinen yrittää kumota vastustajan kaikki argumentit. Aristoteles esittää "Topiikassa", että dialektiikan taidon avulla väittelijä voi menestyksekkäästi joko puolustaa tai kritisoida mitä tahansa väitteitä riippumatta siitä, mitä mieltä niistä itse sattuu olemaan.
Teos tarjoaa joukon premissejä, joiden avulla on mahdollista keksiä uskottavia argumentteja joko puolesta tai vastaan. Esimerkiksi väitteiden uskottavuutta lisää niiden tukeutuminen enemmistön ja tunnettujen viisaiden käsityksiin. Vastustajan väitteiden totuutta taas voi testata esimerkiksi kääntämällä ne päinvastoin, ja katsomalla paljastuiko sillä tavalla joku looginen ristiriita tai muu virhe argumentaatiossa.
"Sofistiset kumoamiset".
"Sofistiset kumoamiset" (; "Sophistici elenchi") pyrkii esittämään kaikki mahdolliset virhepäätelmät, jotka saattavat esiintyä väittelytilanteessa. Väittelyssä vastustaja tyypillisesti pyrkii luomaan illuusion siitä, että hänen argumenttinsa ovat päteviä ja että hänen päättelynsä etenee loogisesti oikein, vaikka hän tietäisikin olevansa heikoilla. Teoksessa käsitellään myös vastustajan provosointia.
Virhepäätelmät voivat olla joko kielellisiä (jolloin ne ovat myös kielisidonnaisia) tai kielen ulkopuolisia. Esimerkiksi kieleen liittyvä virhepäätelmä voi seurata jonkun sanan tai ilmaisun moniselitteisyydestä, jolloin väitelause ei ole tosi kaikissa tapauksissa. Kielen ulkopuolinen virhepäätelmä taas voi seurata esimerkiksi jotain asiaa ja sen määrettä koskevien asioiden sekoittamisesta.