tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alisa Weilerstein

Alisa Weilerstein (s. 1982 Rochester, New York) on yhdysvaltalainen sellisti. Hän on viulisti Donald Weilersteinin ja pianisti Vivian Hornik Weilersteinin tytär. Hänen veljensä on kapellimestari ja viulisti Joshua Weilerstein.
Weilerstein aloitti sellonsoiton 4-vuotiaana. Hän esitti 13-vuotiaana Clevelandin orkesterin kanssa Tšaikovskin Rokokoo-muunnelmat. Sittemmin hän on esiintynyt muiden muassa Berliinin filharmonikkojen, Chicagon sinfoniaorkesterin, Orchestre National de Francen, Bostonin sinfoniaorkesterin ja New Yorkin filharmonikkojen kanssa. Weilerstein on myös soittanut kamarimusiikkia ja muodostanut vanhempiensa kanssa trion. Vuonna 2011 hän sai MacArthur-palkinnon. Nykymusiikillekin omistautuneena sellistinä hän on esittänyt Lera Auerbachin, Osvaldo Golijovin ja Joseph Hallmanin teoksia. Syksyllä 2012 julkaistiin Deccan levy, jolla Weilerstein tulkitsee Edward Elgarin ja Elliott Carterin konsertot.
Weilerstein valmistui Bachelor of Arts -oppiarvolla Columbian yliopistosta vuonna 2004.
Oiva Lakari

Oiva Johannes Lakari (20. helmikuuta 1883 Pudasjärvi – 24. syyskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen metsätieteilijä ja hallintovirkamies.
Henkilöhistoria.
Lakarin vanhemmat olivat opettaja ja talousjohtaja Juho Lakari ja Fanny Nordberg ja puoliso vuodesta 1919 Elma Karolina Eerola. Hän tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1905, sai päästötodistuksen Evon metsäopistosta 1908 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1915 aiheesta "Studien über die Samenjahre und Altersklassenverhältnisse der Kieferwäldern auf dem nordfinnischen Heideboden". Lakari toimi Metsähallituksen arvioimisosaston johtajana 1921–1937 ja ylijohtajana 1937–1941.
Toinen (kappale)

Toinen on Jenni Vartiaisen "Ihmisten edessä" -albumin kolmas single, joka julkaistiin 3. joulukuuta 2007. 
Single on sijoittunut parhaimmillaan Suomen virallisen singlelistan 13. sijalle alkuvuodesta 2008 sekä 10. sijalle Suomen virallisella latauslistalla. 
Single löytyy myös vuonna 2007 ensi-iltansa saaneen "Sooloilua"-elokuvan soundtrack-levyltä.
Kappaleet.
Digital download
Putous (4. tuotantokausi)

Putouksen neljäs tuotantokausi esitettiin MTV3-kanavalla lauantai-iltaisin 5. tammikuuta 2013 alkaen. Kauden viimeinen lähetys, "Putous-UNICEF", esitettiin televisiossa 2. maaliskuuta 2013. 
Neljännellä kaudella jatkoivat kaikki edelliskauden näyttelijät lukuun ottamatta Elena Leeveä. Jaakko Saariluoma palasi pääjuontajaksi esiintyen myös sketseissä.
"Vuoden sketsihahmo" -kilpailun voitti Jussi Vatasen esittämä Karim Z. Yskowicz. 
Tulikoe ja Näytön paikka.
Ensimmäisen "Tulikoe"-tehtävän sketsihahmot: 
Ensimmäisen "Tulikokeen" joukkueet:
Katsojaluvut ja yllätystehtävät.
Kauden ensimmäinen jakso keräsi 1 275 000 katsojaa, mikä oli ohjelman kaikkien aikojen eniten katsojia kerännyt avausjakso. Jakson lopussa (sketsihahmojen esittelyn aikaan) katsojaluvut nousivat jopa 1,4 miljoonaan, joka oli eniten katsojia kerännyt osuus jaksossa.
Teksasinsavikka

Teksasinsavikka ("Chenopodium berlandieri") on savikkakasveihin kuuluva, Pohjois-Amerikasta lähtöisin oleva kasvilaji.
Laji on saanut tieteellisen nimensä sveitsiläisen kasvitieteilijän Jean Louis Berlandierin (1805–1851) mukaan.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen teksasinsavikka kasvaa 30–70 cm korkeaksi. Kasvi on väriltään vaihtelevan vihreä ja vain kasvin nuoret osat ovat jauhoisia. 
Varsi on pysty, vaihtelee väriltään keltaisesta vaaleanvihreään ja on vihreäraitainen. Lehtihangat ovat punaisia. Lehdet ovat varressa kierteisesti ja ne ovat sinertävän ja kirkkaan vihreitä. Varren keskiosissa lehtilapa on kooltaan 2–6 cm ja se on leveyttään pitempi. Muodoltaan lehtilapa vaihtelee puikeasta vinoneliömäiseen ja on ehyt tai matalaan kolmiliuskainen sekä usein melkein tai aivan ehytlaitainen ja otakärkinen. Ylimpien lehtien lapa on suikea ja tavallisesti ehytlaitainen. Kukinto on melko lehdekäs ja muodoltaan tavallisesti tähkämäinen. Kukinnon kehälehtien selkä on siipipalteinen. Heteitä on tavallisesti viisi kappaletta. Suomessa teksasinsavikka kukkii elo-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1–1,3 mm pitkä, ympärykseltään lähes pyöreä, melko tylppäreunainen ja pinnaltaan säännöllisen pyöreähkökuoppainen.
Levinneisyys.
Teksasinsavikka on alun perin kotoisin Pohjois-Amerikasta, mutta levinnyt ihmisen mukana muun muassa Eurooppaan. Skandinaviassa lajia on tavattu Tanskasta, Etelä- ja Länsi-Norjasta sekä Etelä-Ruotsista. Suomessa teksasinsavikkaa on tavattu hyvin satunnaisesti muutamin paikoin eri puolilta maata. Havainnot painottuvat eteläiseen Suomeen.
Elinympäristö.
Suomessa teksasinsavikka on uustulokas, jota on tavattu erilaisilla joutomailla kuten kaatopaikoilla, tienvarsilla, myllyillä ja satamissa.
Käyttö.
Muiden savikkalajien tavoin myös teksasinsavikka kelpaa ihmisravinnoksi.
Lauri Airila

 
Lauri Aarno Airila (10. marraskuuta 1902 Viipurin maalaiskunta – 29. heinäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri.
Airila osallistui vapaaehtoisena valkoisten puolella sisällissotaan 1918 jossa hän toimi vartio- ja huoltotehtävissä Karjalan rintamalla. Hän valmistui Kadettikoulusta 1927 ja Sotakorkeakoulusta 1939 sekä opiskeli myös Saksan sota-akatemiassa 1942. Hän palveli nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä Savon prikaatissa 1927–1932. Helsinkiin hän oli sijoitettuna 1932–1936. 1. divisioonan esikunnassa Airila työskenteli 1936–1938.
Talvisodassa Airila oli ensin komppanianpäällikkönä Polkupyöräpataljoona 5:ssä ja pataljoonankomentajana Karjalankannaksella JR 14:ssä sekä Erillinen Pataljoona 3:ssa. Välirauhan aikana hän toimi jonkin sotilasläänin esikunnassa ye-upseerina. Jatkosodassa hän toimi 8. divisioonan esikunnassa Operatiivisen osaston päällikkönä, TstOs23/5D komentajana, TstOs22/7D komentajana Syvärillä 1943–1944, sitten esikuntapäällikkönä 15. prikaatin esikunnassa ja 5. divisioonan esikunnassa Laatokan Karjalassa 1944.
Airila oli Etelä-Hämeen sotilasläänin esikuntapäällikkönä 1944–1945. Pääesikunnassa hän työskenteli toimisto- ja osastopäällikkönä 1947–1955. Hän oli Joensuun sotilaspiirin komentajana 1955–1958. Hämeen sotilasläänin komentajana hän oli 1958–1960 ja viimeiseksi Pääesikunnassa päämajamestarina 1960–1962. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 1960.
Reserviin siirryttyään hän toimi Oy Yleisradio Ab:n suojelujohtajana vuosina 1963–1969.
Mikko Innanen (saksofonisti)

Mikko Aleksi Innanen (s. 28. helmikuuta 1978 Lapinjärvi) on suomalainen saksofonisti. Innanen aloitti saksofonin soiton 10-vuotiaana, muutettuaan perheensä kanssa Lapinjärveltä Loviisaan. Innanen opiskeli Porvoonseudun musiikkiopiston pop- ja jazzlinjalla ja soitti vuosien ajan myös Porvoo Big Bandissa. Hän asuu nykyään Helsingissä.
Innanen voitti kaikkien aikojen ensimmäisen Jukka Perkon saksofonikilpailun vuonna 2001. Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinnon Innanen sai vuonna 2008. Innasen yhtyeen, Mikko Innanen &amp; Innkvisitionin, albumi "Clustrophy" julkaistiin vuonna 2010.
Hannu Ahonen

Hannu Esa Ahonen, vuoteen 1946 Valtasaari (18. huhtikuuta 1942 Kuusamo – 4. maaliskuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen Rajavartiolaitoksen kenraaliluutnantti. 
Ahosen vanhemmat olivat kapteeni Yrjö Kauko Valtasaari ja farmaseutti Vieno Mirjami Niskala ja ottoisä vuodesta 1946 eversti Georg Ahonen. Hänen ensimmäinen puolisonsa (1964–1985) oli Toini Tellervo Talvinko ja toinen vuodesta 1987 Kaija Kyllikki Kanervo. Ahonen tuli ylioppilaaksi 1960 ja valmistui Kadettikoulusta 1963 ja Sotakorkeakoulusta 1977. 
Ahonen aloitti palveluksensa rajatehtävissä varusmiehenä Lapin rajavartiostossa 1960 ja teki sen jälkeen uransa Rajavartiolaitoksen joukkoyksiköissä, Rajakoulussa ja esikunnissa. Lapin rajavartiostossa hän toimi koulutusupseerina 1963–1964 ja esikunnan rajatoimiston päällikkönä 1977–1978, Rajakoulun koulutusupseerina 1965–1968, Ilomantsin rajakomppanian varapäällikkönä 1968–1969, Pohjois-Karjalan rajavartioston esikunnan rajatoimiston toimistoupseerina ja päällikkönä 1969–1975, apulaiskomentajana 1978–1982 ja Rajavartiolaitoksen esikunnan rajatoimiston päällikkönä 1982–1985. Kainuun rajavartioston komentajana Ahonen toimi 1986–1989 ja sen jälkeen Rajavartiolaitoksen esikunnassa apulaispäällikkönä 1.6.1989–31.12.1997 sekä päällikkönä 1.1.1998–4.3.2004. 
Ahonen ylennettiin vänrikiksi 1961, luutnantiksi 1963, yliluutnantiksi 1966, kapteeniksi 1969, majuriksi 1976, everstiluutnantiksi 1982, everstiksi 1987, kenraalimajuriksi 1989 ja kenraaliluutnantiksi 1998.
Níkos Anastasiádis

Níkos Anastasiádis (; s. 27. syyskuuta 1946 Péra Pedí, Limassol) on kyproslainen poliitikko, joka toimi Kyproksen presidenttinä vuosina 2013–2023. Hän on kyproksenkreikkalainen konservatiivinen oikeistopoliitikko, joka toimi aiemmin Dimokratikós Synagermós -puolueen johtajana.
Anastasiádis oli ehdolla helmikuun 2013 presidentinvaalissa. Ensimmäisellä kierroksella hän sai noin 45 prosenttia äänistä. Anastasiádis ilmoitti kannattavansa tiukkaa talouskuria velkakriisissä olevalle Kyprokselle. Anastasiádis voitti presidentinvaalien toisella kierroksella vasemmiston ehdokkaan Stávros Malásin 57,5 prosentin äänisaaliilla. Hänet valittiin vuonna 2018 toiselle viisivuotiskaudelle voitettuaan presidentinvaalien toisella kierroksella vasemmistolaisen haastajansa ääniosuudella. Voittoa pidettiin luottamuksen osoituksena hänen stabiilille johtajuudelleen ensimmäisen viisivuotiskautensa aikana.
Kauppakeskus Metropol

Metropol on Joensuun keskustassa sijaitseva kauppakeskus. Metropolin kortteli rajoittuu Kauppakatuun, Niskakatuun, Torikatuun ja Yläsatamakatuun. Kauppakeskuksessa on noin 30 liikettä ja sen yhteydessä on 400-paikkainen pysäköintitalo. Kauppakeskus uudistettiin ja laajennettiin täysin vuonna 2008. Metropolin toisesta kerroksesta on yhdyssilta viereiseen kauppakeskus Iso Myyhyn. Kauppakeskus syntyi, kun vuonna 1992 valmistunut Anttilan tavaratalo ja korttelin muut kiinteistöt yhdistettiin. Anttila suljettiin syyskuussa 2016.
Metropolin ja viereisen Kauppakeskus Centrumin välille rakennettiin vuonna 2018 yhteyssilta.
Korentokalat

Korentokalat (Pegasidae) on putkisuukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Tyynestämerestä ja Intian valtamerestä lämpimistä ja lauhkeista vesistä. 
Lajit ja anatomia.
Korentokalojen heimoon kuuluu 2 sukua ja 6 lajia. Lajeja ovat louhikorentokala ("Eurypegasus draconis"), korentokala ("E. papilio"), hietakorentokala ("Pegasus lancifer"), isokorentokala ("P. volitans") ja tiilikorentokala ("P. laternarius"). Kooltaan korentokalat ovat tyypillisesti alle 13 senttimetrin mittaisia, mutta suurin laji isokorentokala voi saavuttaa 18 senttimetrin pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat litteä ja leveä ruumis, joka kapenee pyrstöä kohden. Ruumista suojaavat luulevyt. Rintaevät ovat hyvin suuret ja muistuttavat viuhkoja tai siipiä. Selkä- ja peräevät ovat lyhyet ja vatsaevät ovat pitkähköt ja koukkumaiset. Heimon kalojen suu on pitkän putkimaisen kuonon päässä. Korentokaloilla ei ole uimarakkoa. Korentokalojen väritys vaihtelee suuresti ja ne kykenevät vaihtamaan väristystään pohjan mukaiseksi. Tyypillisesti ruumis on väriltään punertavan tai vihertävän ruskea ja ruumissaa voi olla laikkuja tai verkkokuviointia. Rintaevissä on usein tummempia juovia tai renkaita.
Levinneisyys ja elintavat.
Korentokalalajeja tavataan indopasifiselta merialueelta ja ne elävät yleensä lähellä rannikkoa korkeintaan noin 150 metrin syvyydessä. Ne elävät niin kivikkoisilla kuin mutapohjaisilla alueilla, usein vesikavsillisuuden seassa Korentokalojen ravintoa ovat pienet pohjaeläimet, kuten äyriäiset ja nilviäiset. Heimon lajit käyttävät suuria rintaeviään ja vatsaeviään liikkumiseen ja ikään kuin kävelevät pohjalla.
Mercedes-Benz CLA-sarja

Mercedes-Benz CLA-sarja on Mercedes-Benzin vuodesta 2013 lähtien valmistama ylemmän keskiluokan automalli. Se perustuu tekniikaltaan pienempiin A- ja B-sarjan malleihin. Se esiteltiin virallisesti tammikuussa 2013 Detroitin autonäyttelyssä. Sitä ennen vuoden 2012 Concept Style Coupé -konseptimalli antoi vihjeitä CLA-sarjan muotoilukielestä.
Concept Style Coupé (2012).
Mercedes-Benz Concept Style Coupé on neliovinen konseptimalli, jota esiteltiin useissa paikoissa ympäri maailmaa ja josta sittemmin kehitettiin vuonna 2013 CLA-sarja.
Konseptimallissa oli nelisylinterinen turbomoottori, neliveto, sekä kaksoiskytkimellä varustettu automaativaihteisto.
Ajoneuvo esiteltiin Avant/Garde-tapahtumassa Los Angelesissa. 
Mercedes-Benz C117 (2013–).
Mallinumerolla C117 esitelty CLA-sarja paljastettiin vuoden 2013 alussa Detroitin autonäyttelyssä, ja se tuli myyntiin syyskuussa 2013. Ensimmäisenä myyntiin tulivat CLA 180, CLA 180 Blue Efficiency Edition, CLA 200, CLA 250 ja CLA 220 CDI.
Vuoden 2013 Euro NCAP -kolaritestistä C117 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
CLA-sarja oli maailman aerodynaamisin sarjatuotantoauto, sillä sen ilmanvastuskerroin on vain 0,23. Se vei ennätyksen Mercedes-Benz C-sarjan Coupé-mallilta vuodelta 2011. Myöhemmin julkistettava CLA 180 CDI Blue Efficiency oli vieläkin aerodynaamisempi, sillä sen ilmanvastuskerroin on vain 0,22.
Moottorit.
Kaikki CLA-sarjan mallit on varustettu nelisylinterisillä moottoreilla, jotka ovat 1,6 ja 2,0 litran bensiiniturbomoottorit sekä 2,1 litran turbodieselmoottori. Kaikki moottorit on saatavilla eri viritysasteilla, ja sisältävät Start/Stop-järjestelmän.
Vaihteistot.
CLA-sarjaa tulee saamaan kahdella erilaisella vaihteistolla, kuusivaihteisella manuaalivaihteistolla sekä seitsenvaihteisella "7G-Tronic"-automaattivaihteistolla.
Tuotanto.
CLA-sarjan koetuotanto käynnistettiin Unkarissa, Kecskemétin tehtailla vuonna 2012, jossa valmistetaan myös B-sarjaa.Tuotanto käynnistyi vuoden 2013 alussa.
Kristityt Yhdessä

Kristityt yhdessä ry on Radio Dein toimintaa tukeva kristillinen järjestö. Se määrittelee tavoitteekseen välittää evankeliumia, edistää kristittyjen välistä yhteyttä ja auttaa lähimmäisiä. Yhdistyksen toiminnan johtoajatuksena on Jeesuksen rukous kristittyjen yhteydestä: "”Että he yhtä olisivat”" (Joh 17:23). Yhdistyksen hallituksen puheenjohtaja on Marja Soikkeli.
Kristityt Yhdessä on Suomen Evankelisen Allianssin yhteisöjäsen.
Toimintaa.
Yhdistyksen toimintamuotoja ovat:
Radio-ohjelmat.
Kristityt yhdessä ry kustantaa seuraavia radio-ohjelmia:
Aalloilla-lehti.
Kristityt yhdessä ry julkaisee Aalloilla-lehteä. Lehteä jaetaan monissa seurakunnissa ilmaisjakeluna sekä postitse yhdistyksen kannattajajäsenille. Lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa ja se sisältää uutisia, tiedotteita tulevista tapahtumista ja Radio Dein ohjelmista sekä kanavan kuulijapalautetta. Lehden päätoimittaja on Maija Hurri.
Argania spinosa

Argania spinosa (syn. "Sideroxylon spinosum") on sapotillakasvien heimoon kuuluva puu, joka tunnetaan öljykasvina. Laji kuuluu joko yksilajiseen "Argania"-sukuun tai laajempaan marmulanojen sukuun. "Argania spinosa" kasvaa Marokon lounaisosassa ja myös naapurimaissa Länsi-Saharassa, Algerian länsiosassa ja Mauritanian pohjoisosassa.
Puu voi kasvaa 10 metriä korkeaksi, mutta jää usein paljon pienemmäksi.
Puun siemenistä saadaan arvostettua ruokaöljyä. Siemenistä puristettua arganöljyä käytetään myös kosmetiikkateollisuudessa ihonhoitotuotteena.
Varaus (talous)

Liiketoiminnan verotuksessa erilaisilla varauksilla tarkoitetaan toiminnan taloudellisesta tuloksesta ennen veroja pidätettyä osuutta, joka laskee sen verovuoden verotettavaa tulosta. Se on erään tyyppinen verovähennys. Varaus on tulevaisuudessa käytettävä tai tuloutettava. Eri toimialojen verotuksessa tunnetaan mm. "investointivaraus", "tasausvaraus", "menovaraus", "tuhovaraus" ja "metsävaraus".
Varauksen pääasiallisia tarkoituksia ovat tulojen tasaaminen vuosien välillä suhdannevaihteluiden vuoksi ja varojen kerääminen tulevia investointeja varten. Tuloja voidaan tasata pidättämällä varaus hyvänä vuonna, ja tulouttamalla se huonona vuonna. Investointeja varten varauksilla vältetään verotus sellaisen rahan osalta, joka tullaan käyttämään investointiin, ja joka siten ei tule olemaan liiketoiminnan tuloa. Varaus on joissakin tapauksissa talletettava erilliselle tilille ja sen maksimimäärä osana tuloksesta sekä käyttökohteet on lailla rajoitettu.
Ilaria Debertolis

Ilaria Debertolis (s. 17. syyskuuta 1989 Feltre, Italia) on italialainen maastohiihtäjä. Hänen seuransa on GS Fiamme Oro.
Debertolis kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Davosissa joulukuussa 2011 sijoittuen 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 56:nneksi. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 19:nneksi Tour de Skin 2015 kokonaiskilpailussa. Tour de Skin 2013–2014 takaa-ajoetapilla Cortina d’Ampezzosta Toblachiin hän oli osuusajoissa kymmenenneksi nopein. 
Debertolis sijoittui Sotšin olympialaisissa 2014 vapaan hiihtotavan sprintissä 32:nneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli vapaan hiihtotavan parisprintissä viides ja Falunissa 2015 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 21:s. Lahdessa 2017 hän oli 30 kilometrin vapaalla 16:s, vapaan sprintissä 19:s, yhdistelmäkisassa 31:s, viestissä yhdeksäs ja perinteisen parisprintissä 10:s
Sofia Bleckur

Sofia Bleckur (s. 3. heinäkuuta 1984 Rättvik) on ruotsalainen kilpauransa päättänyt maastohiihtäjä, joka edusti IFK Mora SK:ta.
Bleckur sai alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa hopeaa 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 2007. Hän sijoittui Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 18:nneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän hiihti avausosuuden hopeaa saaneessa Ruotsin viestijoukkueessa ja oli viides sekä 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa että 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa. 
Bleckurin paras saavutus maailmancupissa oli viides sija, jonka hän saavutti Davosissa 13. joulukuuta 2014 perinteisen hiihtotavan 10 kilometrin kilpailussa.
Bleckur ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa motivaatiopuutteen vuoksi elokuussa 2015 ja siirtyvänsä työskentelemään sairaanhoitajana.
Augusta (nimi)

Augusta on naisen etunimi, feminiininen vastine miehennimelle August/Augustus (lat. kunnianarvoisa). Antiikin Roomassa "augusta" oli keisarien puolisoista ja sisarista käytetty arvonimitys.
Augustan nimipäivä oli ensimmäistä kertaa suomalaisessa nimipäiväkalenterissa 2. elokuuta 1794–1795, sitten 18. elokuuta 1796, 20. syyskuuta 1871–1928 ja 30. heinäkuuta 1950–1973 samana päivänä Astan kanssa. Haaparannan ja Luulajan suomenkielisissä kalentereissa Augustan päivä oli 9. syyskuuta 1831–1905 sekä Viipurin kalenterissa vuonna 1798. Pietarin kalenterissa Augustan päivä oli 8. kesäkuuta vuonna 1807. Nykyään Suomen ruotsinkielisessä kalenterissa Augusta jakaa saman nimipäivän Augustin kanssa eli 7. tammikuuta.
Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan vuoden 2024 loppuun mennessä Augusta-nimen on Suomessa saanut noin 5 070 henkilöä, joista suuri osa on syntynyt ennen vuotta 1920.
Joissain maissa yleisemmin käytettyjä muotoja ovat "Augustina" ja "Augustine". Roomalaiskatolinen pyhimysluettelo tuntee 17 Augustina-nimistä pyhimystä sekä 400-luvulla jaa. eläneen pyhän Augustan, joka legendan mukaan joutui isänsä surmaamaksi, koska tämä ei voinut hyväksyä tyttärensä kääntymistä kristinuskoon.
Anna Wahlgren

Anna Martha Sofia Wahlgren (alun perin Karlsson, 6. lokakuuta 1942 Lund, Ruotsi – 7. lokakuuta 2022 Goa, Intia) oli ruotsalainen kirjailija, joka tunnetaan parhaiten ensimmäisen kerran vuonna 1983 ilmestyneestä "Lapsikirjastaan" ("Barnaboken"), josta tuli kansainvälinen myyntimenestys. "Lapsikirjassa" Wahlgren muiden muassa kuvaili eri-ikäisten lasten kehitystä ja heille ikätyypillistä käyttäytymistä. Sen lisäksi Wahlgren kirjoitti muitakin kasvatusalan oppaita, romaaneja, novellikokoelmia, lastenkirjan sekä kolmiosaisen omaelämäkerran.
Wahlgren syntyi Harry Karlssonin ja Marianne Wahlgrenin työväenluokkaiseen perheeseen. Hänen vanhempansa erosivat kuitenkin jo varhain. Wahlgrenin sisaruspuolia olivat rakennusmestari Sten-Harry Karlsson sekä valokuvaaja Stig T. Karlsson.
Wahlgren oli naimisissa seitsemän kertaa: Lars Daniuksen kanssa 1961, Carsten Feldtin kanssa 1966, Hamid el Khatibin kanssa 1974, Bo Söderbergin kanssa 1976, Pehr Iwar Sohlströmin kanssa kahdesti vuosina 1985 sekä 1987 sekä Stig Karlssonin kanssa vuonna 2001. Hänellä oli yhdeksän lasta, joista yksi kuoli ennen kouluikää. Kirjallisuustieteilijä ja professori Sara Danius syntyi Wahlgrenin ensimmäisestä ja kirjailija Felicia Feldt toisesta liitosta.
Yhteiskunnallisena keskustelijana Wahlgren kirjoitti kolumneja aikakaus- ja päivälehtiin sekä esiintyi radio- ja televisio-ohjelmissa.
Wahlgren kritisoi voimakkaasti lasten päivähoitoa.
Näkymätön tytär.
Vuonna 2012 Wahlgrenin kolmas, toisesta avioliitosta Carsten Feldtin kanssa syntynyt lapsi Felicia Feldt kirjoitti äidistään ja lapsuudestaan paljastuskirjan nimeltä "Näkymätön tytär" (alk. "Felicia försvann"), jossa hän syyttää äitiään muiden muassa monista aikuisiällä ilmenneistä itsetuntoon, ihmissuhteisiin ja omien lastensa kasvattamiseen liittyvistä ongelmista, joihin hän on hakenut apua psykoterapiasta. Feldtin mukaan hänen äitinsä julkisuuskuva kasvatusguruna on pelkkä median luoma kulissi, ja että todellisuudessa Wahlgren olisi ollut promiskuiteetissa elävä, lastensa hoitoa laiminlyövä ja heitä uhkaileva alkoholisti, jonka lukuisat miesystävät lisäksi ahdistelivat Feldtiä seksuaalisesti. Feldtin mukaan hän ja hänen samasta liitosta syntyneet sisaruksensa eivät ole olleet äitinsä kanssa tekemisissä enää vuosiin.
Wahlgren vastasi tyttärensä syytöksiin väittämällä tätä valehtelijaksi, joka oli särkenyt hänen perheensä. Wahlgren ihmetteli, miksi sellaisessa tapauksessa, jossa lapsi ja vanhempi ovat julkisuudessa vastakkain lapsi saa kaiken sympatian osakseen. Hänestä oli ”ollut hirveää lukea, kuinka lapseni on voinut huonosti ja ollut peloissaan ja jos voisin, tekisin asiat nyt toisin”. Wahlgren myös väitti rakastavansa edelleen kaikkia lapsiaan, vaikka tunne ei olisikaan molemminpuolinen.
François d’Orléans

François Ferdinand Philippe Louis Marie d’Orléans, Joinvillen prinssi ("de Joinville"; 14. elokuuta 1818 Neuilly-sur-Seine – 16. kesäkuuta 1900 Pariisi) oli ranskalainen prinssi ja vara-amiraali, joka toteutti monia uudistuksia Ranskan laivastossa. 
Elämänvaiheet.
De Joinvillen vanhemmat olivat Orléansin herttua, myöhempi Ranskan kuningas Ludvig Filip I sekä tämän puoliso Maria Amalia. De Joinville liittyi laivastoon vuonna 1831 ja sai luutnantin arvon vuonna 1836. Hän osallistui vuonna 1838 sotaretkeen Meksikon Veracruziin ja sai seuraavana vuonna ylennyksen kapteeniksi. Vuonna 1840 hän kuljetti keisari Napoleonin jäännökset Saint Helenan saarelta kotimaahan Ranskaan. Vuonna 1844 de Joinville ylennettiin vara-amiraaliksi. Hän aiheutti myöhemmin skandaalin vertaamalla aikakauslehti "Revue des deux mondesissa" julkaisemassaan artikkelissa maansa laivastoa Englannin laivastoon jälkimmäisen eduksi. Hän yllytti Ranskaa hankkimaan moderneja höyrylaivoja ja tuki Henri Dupuy de Lômea varhaisten höyrylaivojen suunnittelussa. Hän julkaisi 1850-luvulla Ranskan laivastoa käsitelleet teokset "Essais sur la marine française" ja "Études sur la marine".
De Joinville siirtyi Englantiin, kun hänen isänsä syöstiin vallasta vuoden 1848 helmikuun vallankumouksessa. Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua vuonna 1861 hän matkusti yhdessä poikansa ja kahden veljenpoikansa, Pariisin kreivi Philippen ja Chartresin herttua Robertin kanssa Yhdysvaltoihin, jossa he värväytyivät vapaaehtoisina Pohjoisvaltioiden armeijaan. De Joinville palveli merisotakoulussa.
Vuosien 1870–1871 Ranskan–Saksan sodan aikana de Joinville tarjoutui palvelemaan Ranskan armeijassa, mutta sekä keisarikunnan että myöhemmin tasavallan hallitus torjuivat ehdotuksen. Hän palasi Ranskaan sodan aikana salaa kahdesti, jälkimmäisellä kerralla salanimellä eversti Lutherod, mutta joutui kummallakin kerralla karkotetuksi. Jälkimmäisellä kerralla hän ehti osallistua väärällä nimellä taisteluihin kenraali Aurellen ja kenraali Chanzyn joukoissa ennen kuin hän paljastui ja sotaministeri Léon Gambetta karkotti hänet maasta tammikuussa 1871. Myöhemmin samana vuonna rojalistienemmistöinen kansalliskokous kumosi lain Orléansin suvun jäsenten karkotuksesta, joten de Joinville saattoi nyt palata luvallisesti maahan. Hänet valittiin vuonna 1871 Haute-Marnen edustajana kansalliskokoukseen, mutta hän vetäytyi politiikasta vuonna 1875.
De Joinville avioitui vuonna 1843 Brasilian prinsessa Franciscan, keisari Pedro I:n tyttären kanssa. Heille syntyi kaksi lasta: prinsessa Françoise Marie Amélie d’Orléans, joka avioitui serkkunsa Chartres’n herttua Robertin kanssa, ja Pierre Philippe Jean Marie d’Orléans, joka sai Penthièvren herttuan arvon.
Hjortspring-vene

Hjortspring-vene on muinainen vene, jonka maatyöläiset löysivät ja nostivat ylös 1880-luvulla turvesuosta Hjortspring Mosesta Alsin saarella, Jyllannin niemimaan itäpuolella. Vasta 1920-luvulla arkeologit saivat vihiä veneestä. Kanootti-tyyppinen vene on limilaidoitettu, ja sillä on ollut pituutta noin 19 metriä, mutta vain 14 metriä on säilynyt. Leveyttä sillä on 2 metriä. Veneessä oli mahdollisesti 22–24 hengen miehistö, jotka meloivat. Vene, jonka painoksi on arvioitu 550 kiloa, on tehty lehmuksesta. Radiohiilimittauksella vene on ajoitettu noin vuoteen 350 eaa. Sekä perässä että keulassa on kiinteä ohjausairo.
Löytö.
Turvesuosta löydetyistä palasista on koottu teräksisen tukirungon avulla vene, jota säilytetään Tanskan kansallismuseossa Kööpenhaminassa. Veneestä löydettiin aseita ja muita sotatarvikkeita, kuten 131 kelttiläistyyppistä neliskulmaista puukilpeä, 33 puusta leikattua kilven kupuraa, 138 rautaista keihäänkärkeä ja kymmenen miekkaa, pieni määrä kauriin sarven palasia ja jäänteitä rengashaarniskasta. Aseiden suuren määrän vuoksi ajatellaan, että vene on upotettu uhrina. Vene on hyvin samantyyppinen kuin pronssikauden skandinaavisissa kalliopiirroksissa kuvatut veneet. Vene on myös vanhin tunnettu limilaidoitettu alus. Laitalautoja on kaksi kappaletta, ja ne ovat koko veneen mittaiset. Laudat on sidottu yhteen niinisidoksilla ja punoksin laudoissa olevien reikien avulla. Mitään metalliosia ei ole käytetty. Saumat on tiivistetty tervatulla villalla. Kaaripuut on tehty joustavista mutta tukevista oksista, ja ne on kiinnitetty pohjalautaan. Laitoja yhdistivät ja rakennetta tukevoittivat kiinteät penkit. Laidat kohoavat noin 70 senttiä kölistä. Venetyyppi on helppo käsittää nopeakulkuiseksi ja ketteräksi sota-alukseksi, jolla vietiin iso joukko sotureita kohteeseen. Laivan kulkusuunta voidaan symmetrisen rakenteen vuoksi vaihtaa nopeasti melojien kääntyessä ympäri. Keulan ja perän kaksoispuurakennetta ei ole pystytty selittämään.
Olympiafanfaari (Merikanto)

Olympiafanfaari on Aarre Merikannon säveltämä juhlafanfaari, jolla hän voitti vuonna 1939 Helsingin olympiakisojen fanfaarisävellyskilpailun. "Olympiafanfaari" on sävelletty 4 trumpetille, 4 käyrätorvelle, 3 pasuunalle, tuuballe ja patarummuille, ja Merikanto laati sekä orkesteri- että pianopartituurin.
Vuoden 1940 kesäolympialaiset oli alun perin tarkoitus järjestää Japanissa ja sitten Helsingissä. Kun Japani oli luopunut kisojen järjestämisestä, Helsingin olympialaisten järjestelytoimikunnan musiikkijaosto kokoontui ensimmäisen kerran huhtikuussa 1939 pohtimaan kisojen fanfaarikysymystä. Toimikunnan puheenjohtajaksi valittiin Yrjö Kilpinen, ja fanfaaria varten päätettiin järjestää sävellyskilpailu. Merikanto osallistui sävellyskilpailuun nimimerkillä ”Teräs”, ja hänet valittiin voittajaksi.
Kisat peruuntuivat toisen maailmansodan takia. Merikannon fanfaari oli välillä kadoksissa, mutta käsikirjoitus löydettiin vuonna 1951 ja fanfaaria päätettiin käyttää Helsingin olympialaisissa 1952. Järjestelytoimikunnan pyynnöstä Merikanto lyhensi viisiminuuttista fanfaaria parin minuutin mittaiseksi.
Olympiastadionilla fanfaarin esitti soittokunta, ja radiossa, olympiatiedotuksissa ja urheiluselostuksissa käytettiin nauhoitettuja 10, 20 ja 30 sekunnin fanfaareja. Nauhoitukset tehtiin elokuussa 1951. "Olympiafanfaari" levytettiin vielä kisojen jälkeen vuonna 1953.
Jääpallon Ruotsin 1.divisioonan kausi 1944

Jääpallon Ruotsin Division I:n kausi 1944 pelattiin kahdessa kahdeksan joukkueen lohkossa, joiden voittajat pelasivat loppuottelun vuoden 1944 Ruotsin jääpallomestaruudesta.
Lohkovoittajiksi selviytyivät Skutskärs IF ja Västerås SK. Tukholmassa 20. helmikuuta pelatussa loppuottelussa Skutskärs IF voitti maalein 2–0.
Division I.
Etelä.
VSK sai luovutusvoiton IF Götasta.
Loppuottelu.
20.2.1944 Tukholma, Yleisöä: 20 770
Lange

Lange on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
A La Carte

A La Carte on saksalaisen progressiivisen rockin yhtyeen Triumviratin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1978. Albumi äänitettiin Kölnissä EMI:n Electrola Studio I:ssä Wolfgang Thierbachin johdolla. Laajat loppuäänitykset tehtiin Capitol Record Studiolla Hollywoodissa. Loppuäänityksissä oli mukana yhdysvaltalaisia orkesterimuusikoita.
Yhtye oli kokenut monia miehistönmuutoksia vuosien aikana ja vain kosketinsoittaja/biisientekijä Fritz oli enää mukana alkuperäisestä kokoonpanosta. Edellisen kokoonpanon laulaja Barry Palmer oli eronnut yhtyeestä ja hänet korvasi Massage-yhtyeen solisti David Hanselmann. Werner Kopal oli tullut basistiksi ja Matthias Hofmann oli uusi rumpali.
Albumin tuotantokustannukset ylittivät reilusti budjetin ja sen julkaisu viivästyi, se ilmestyi vasta 20. joulukuuta 1978. Albumia myytiin 30.000 kappaletta.
Pohjansavikka

Pohjansavikka eli pohjanjauhosavikka ("Chenopodium suecicum") on revonhäntäkasveihin ja rikkasavikoihin kuuluva kasvilaji.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen pohjansavikka kasvaa tavallisesti 20–80 cm korkeaksi. Kasvi on väriltään vaihtelevan vihreä ja sen nuoret osat ovat jauhoisia. Varsi on pysty, etenkin alaosasta niukkahaarainen, pehmeä, vaaleanvihreä ja vihreäraitainen, syksyisin joskus myös punaraitainen. Lehtihangat ovat vihreitä, mutta muuttuvat toisiaan syksyisin punasävyisiksi. Ohuet lehdet ovat varressa kierteisesti ja ne ovat vaalean- tai sinertävänvihreitä. Varren keskiosissa lehtilapa on kooltaan 2–7 cm. Muodoltaan lehtilapa vaihtelee vinoneliömäisestä leveänpuikeaan ja on usein matalaan kolmiliuskainen ja melko runsas- ja terävähampainen. Lavan tyviosan hampaat ovat melko isoja, toisinaan tyviosa on lähes ehytlaitainen. Myös ylimmät lehdet ovat hampaisia. Kukinto on usein ylös asti lehdekäs, kukinnon sykeröt ovat melko pieniä ja harsuja, yksittäisiä kukkia on runsaasti. Kukinnon kehälehtien selkä on kölimäinen. Heteitä on tavallisesti viisi kappaletta. Suomessa pohjanjauhosavikka kukkii heinä-elokuussa, joskus jo kesäkuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1,2–1,6 mm pitkä, ympärykseltään pyöreä, tylppäreunainen ja pinnaltaan matalakuoppainen.
Pohjansavikka muistuttaa suuresti jauhosavikkaa ("C. album"), ja sitä pidetään toisinaan myös tämän alalajina. Lajeja saattaa olla vaikea erottaa toisistaan. Parhaiten ne erottaa siemenistä.
Levinneisyys.
Euraasiassa pohjansavikkaa tavataan Fennoskandiasta, Britteinsaarilta, Itä-Ranskasta ja Pohjois-Italiasta itään läpi Euroopan ja Siperian aina Tyynelle valtamerelle saakka. Levinneisyysalue ulottuu myös Pohjois-Amerikan puolelle Alaskaan ja Länsi-Kanadaan. Suomessa pohjansavikkaa on tavataan yleisenä koko maassa. Runsain laji on Lounais-Suomessa. Suomessa laji on Etelä-Lappia myöten muinaistulokas, pohjoisempana vakiintunut uustulokas.
Elinympäristö.
Pohjansavikka on vanha kulttuurin seuralaiskasvi, jota tavataan muun muassa pelloilla, puutarhoissa, navetantakusilla, tienvarsilla, kaatopaikoilla ja joutomailla. Laji on hankala peltojen ja puutarhojen rikkakasvi.
Käyttö.
Lähisukulaisensa jauhosavikan tapaan myös pohjansavikka kelpaa ihmisravinnoksi.
Vares ja kaidan tien kulkijat

Vares ja kaidan tien kulkijat on seitsemäs Reijo Mäen kirjoittama Jussi Vares -kirja. Kirja ilmestyi vuonna 1992.
Anders Engströmin ohjaama romaaniin pohjautuva elokuva "Vares – Kaidan tien kulkijat" ilmestyi vuonna 2012. Vareksen roolin elokuvassa esittää Antti Reini. 
Mäki on kertonut kirjoittaneensa teoksen pastissiksi David Lynchin "Twin Peaksille".
Juoni.
Jussi Vareksen tämänkertainen toimeksianto vie hänet Pohjanmaalle, Kahdenvirranmaalle. Nuoren Annaliisa Vaaran ruumis on löytynyt hautausmaalta, eikä murhaajaa ole saatu selville. Vares ryhtyy selvittämään murhaa.
Kevin Giovesi

Kevin Giovesi (s. 8. marraskuuta 1993 Rho) on italialainen moottoriurheilija.
Ura.
Giovesi aloitti Karting-uransa vuonna 2005 ja kilpaili pääsäännöllisesti kotimaassaan Italiassa koko uransa ajan. Vuonna 2009 Giovesi siirtyi kilpailemaan Formula Lista Junior -sarjaan voittaen sarjan mestaruuden. Vuonna 2010 Giovesi ajoi Italian Formula 3:ssa sijoittuen loppupisteissä 15:nneksi. Vuonna 2011 Giovesi jatkoi sarjassa voittaen kaksi kilpailua sijoittuen loppupisteissä seitsemänneksi. Vuonna 2012 Giovesi kilpaili European F3 Open -sarjassa voittaen sarjan Cope Class -luokan mestaruuden. Pääsarjassa hän sijoittui loppupisteissä kuudenneksi. Samana vuonna hän ajoi Italian F3-sarjassa, Eurocup Formula Renault ja Formula Renault NEC -sarjassa.
Vuonna 2013 Giovesi kilpaili GP2-sarjassa Venezuela GP Lazarus -tallissa. Hän ei saavuttanut pisteitä ja hänet korvattiin Fabrizio Crestanilla. Hän siirtyi loppukaudesta kilpailemaan Auto GP World Series -sarjaan, jossa hän sijoittui sarjan kuudenneksi. Vuonna 2014 Giovesi jatkoi Auto GP -sarjassa voittaen kaksi kilpailua sijoittuen sarjan viidenneksi. Samana vuonna hän ajoi kaksi kilpailua GP2:ssa saavuttamatta pisteitä.
Martti Alatalo

 
Martti Ilmari Alatalo (s. 1. maaliskuuta 1930 Oulu) on suomalainen kenraaliluutnantti. 
Alatalon vanhemmat olivat konemestari Lauri Alatalo ja Impi Jussila. Hänen puolisonsa vuodesta 1951 on Ilta Nikula.
Alatalo kävi Oulun lyseota vuoteen 1951 ja valmistui Kadettikoulusta 1954 ja Sotakorkeakoulusta 1963. Hän toimi Pohjan prikaatissa joukkueenjohtajana 1951-1956 ja komppanianpäällikkönä 1956-1960. Pääesikunnan jalkaväen osaston teknisen toimiston toimistoupseerina Alatalo työskenteli 1960-1961 ja opetti Taistelukoulussa 1963-1968. Pataljoonan komentajana Karjalan prikaatissa hän toimi 1968-1970 ja Pääesikunnan operatiivisen osaston toimistopäällikkönä 1970-1974. Lapin jääkäripataljoonaa Alatalo komensi 1974-1976 ja Kainuun prikaatia 1976-1979. Ennen eroamistaan vakinaisesta palveluksesta 1989 hän toimi Keski-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä 1979-1981, Sisä-Suomen sotilasläänin komentajana 1981-1986 ja Pohjois-Suomen sotilasläänin komentajana 1986-1989. 
Alatalo ylennettiin vänrikiksi 1951, luutnantiksi 1954, yliluutnantiksi 1957, kapteeniksi 1960, majuriksi 1965, everstiluutnantiksi 1971, everstiksi 1976, kenraalimajuriksi 1981 ja kenraaliluutnantiksi 1987.
No Age

No Age on yhdysvaltalainen punkduo, joka perustettiin Los Angelesissa vuonna 2005. Duon jäsenet ovat kitaristi Randy Randall ja rumpali/laulaja Dean Allen Spunt.
Saving Mr. Banks

Saving Mr. Banks on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut elämäkertaelokuva, joka kertoo vuoden 1964 menestyselokuvan Maija Poppanen tuotannosta. Pääosissa ovat Emma Thompson kirjailija P. L. Traversin roolissa ja Tom Hanks elokuvantekijä Walt Disneyn roolissa. Elokuvan on ohjannut John Lee Hancock ja käsikirjoittanut Kelly Marcel.
Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 13. joulukuuta 2013 ja Suomessa ensi-ilta oli 14. maaliskuuta 2014.
Emma Thompson sai roolistaan parhaan naispääosan Golden Globe-, BAFTA- ja SAG-ehdokkuudet.
Vastaanotto.
Arvostelut.
Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 221 arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 80 prosenttia oli positiivisia.
Heikki Anttila

Henrik "Heikki" Ilmari Anttila (13. joulukuuta 1920 Helsinki – 3. huhtikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri. 
Anttila oli mukana suojeluskuntatoiminnassa, ja osallistui talvisotaan, minkä jälkeen hän suoritti RUK:n 50. kurssin. Jatkosodassa hän toimi nuorempana upseerina JR 13:ssa. Hän kävi 26. kadettikurssin jatkosodan aikana Maasotakoulussa 1941 ja 1942-1943. Tämän jälkeen hän oli kouluttajana RUK:ssa 1943-1944. Pääesikunnassa Anttila työskenteli toimistoupseerina 1946-1953. 5. prikaatin aliupseerikoulua hän johti 1955-1956. Pääesikunnassa toimistoesiupseerina hän oli 1956-1958. Puolustusvoimien komentajan adjutanttina hän palveli 1958-1960. Sotilas-, laivasto-, ja ilmailuasiamiehen apulaiseksi Washingtoniin ja Ottawaan hän oli sijoitettuna 1960-1963. Savon prikaatissa hän komensi pataljoonaa 1964-1965. Pääesikunnan tilastotoimiston päällikkönä Anttila palveli 1965-1967. Rannikkojääkäripataljoonaa hän komensi 1967-1970, jolloin 1969 hän komensi myös suomalaista YK-pataljoonaa Kyproksessa. Pääesikunnan ulkomaanosaston päällikkönä hän oli 1970 sekä 1974-1976. Sotilas-, laivasto-, ja ilmailuasiamiehenä Moskovassa hän oli 1970-1974. Tasavallan presidentin 1. adjutanttina hän palveli vuonna 1977. Pohjanmaan sotilaslääniä Anttila komensi 1977-1980. 
Ylennykset: vänrikki 1941, luutnantti 1942, kapteeni 1948, majuri 1958, everstiluutnantti 1964, eversti 1970, kenraalimajuri 1977.
Yūki Itō

Yūki Itō (, s. 10. toukokuuta 1994 Shimokawa, Japani) on japanilainen mäkihyppääjä.
Itō on kilpaillut MM-kilpailuissa yhdeksän kertaa. Liberecissä 2009 hän oli 17:s, Oslossa 2011 15:s sekä Val di Fiemmessä 2013 20:s. Val di Fiemmen MM-kilpailuiden sekajoukkuemäestä Itō voitti kultaa yhdessä Japanin joukkueen kanssa. Falunissa 2015 hän saavutti normaalimäessä hopeaa ja sekajoukkuekisasta pronssia. Lahdessa 2017 hän saavutti samoin normaalimäessä hopeaa ja sekajoukkuekisassa pronssia. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän oli normaalimäessä 15:s ja naisten joukkuemäessä kuudes. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän oli normaalimäessä yhdestoista ja suurmäessä kolmastoista. Planican MM-kilpailuissa 2023 Itō sijoittui normaalimäessä kuudenneksi ja suurmäessä 11:nneksi. Trondheimissa 2025 hän oli sekä normaalimäessä että suurmäessä yhdeksäs. Olympialaisissa hän on ollut seitsemäs Sotšissa 2014, yhdeksäs Pyeongchangissa 2018 ja kolmastoista Pekingissä 2022.
Itōn ensimmäinen kilpailu Continental Cupissa oli 5. maaliskuuta 2007 Japanin Zaōssa, jossa hän oli 17:s. Itō on voittanut yhden Continental Cupin osakilpailun, myös Zaōssa 9. maaliskuuta 2011. Hänen ensimmäinen Maailmancup-kilpailunsa oli Hinzenbachissa 4. helmikuuta 2012, jossa hän sijoittui 19:nneksi. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Zaōssa 18. tammikuuta 2014. Hän sijoittui samalla kaudella lisäksi kaksi kertaa sekä toiseksi että kolmanneksi ja maailmancupin kokonaispisteissä kolmanneksi. Seuraavalla kaudella hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa viides. Kaudella 2015–2016 hän oli kerran toinen ja kolmas sekä maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksas. Kaudella 2016–2017 hän saavutti Sapporossa 14. tammikuuta ensimmäisen osakilpailuvoittonsa. Lisäksi hän voitti kahdesti Zaōssa, kerran Pyeongchangissa ja Oslon päätösosakilpailun sekä sijoittui neljästi toiseksi ja kahdesti kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli toinen. Kaudella 2017–2018 hän oli toinen Zaōssa sekä kolmas Lillehammerissa ja Oslossa. Maailmancupin kokonaispisteissä hän sijoittui neljänneksi. Kaudella 2021–2022 hän oli Oslossa kolmas ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksas. Kaudella 2022–2023 hän voitti Willingenissä ja Lahdessa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui jälleen kahdeksanneksi. Kaudella 2023–2024 hän voitti Lillehammerin ensimmäisen ja Sapporon toisen kilpailun. Zaōssa hän sijoittui toiseksi ja Willingenissä kolmanneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli neljäs.
Ahmad al-Mansur

Aḥmad al-Manṣūr (, 1549 Fès – 20. elokuuta 1603 Fès) oli Marokon sulttaani. Hän oli Saadi-dynastian kuudes hallitsija ja nosti sen huippuunsa keskittämällä valtaa itselleen ja diplomaattisin keinoin. Hän koulututti armeijaa osmanien avulla ja loi valtion virkamiehille keskitetyn järjestelmän, jossa keskusvaltaa palvelevat virkamiehet saivat verohelpotuksia ja maaomaisuutta.
Elämäkerta.
Ahmadin isä oli sulttaani Muhammad al-Shaikh. Hän toimi sotapäällikkönä isänsä palveluksessa. Muhammad al-Shaikhin kuoltua Ahmadin veljet Abd al-Malik ja Muhammad al-Mutawakkil kamppailivat vallasta. Sulttaaniksi noussut Abd al-Malik karkotti Muhammad al-Mutawakkilin Marokosta, jolloin tämä etsi tukea Portugalin Sebastian I:ltä.
Ahmad osallistui vuonna 1578 Ksar el-Kebirin taisteluun, jossa Sebastian ja Muhammad al-Mutawakkil saivat surmansa. Vakavasti sairas Abd al-Malik kuoli taistelun aikana, ja Ahmad julistettiin sulttaaniksi lisänimellä al-Mansur (’voittoisa’). Taistelussa otetuista vangeista saadut lunnaat rahoittivat Ahmad al-Mansurin uudistukset, ja monet vangeista jäivät sotilaiksi hänen armeijaansa.
Ahmad al-Mansur loi makhzen-nimisen hallintojärjestelmän, joka säilyi 1900-luvun alkuun saakka. Marokko jaettiin paššojen ja beyden hallitsemiin alueisiin, ja veroista vapautetut sotilaat järjestettiin turkkilaismalliseksi armeijaksi. Ahmad al-Mansur linnoitti Tazan, Fèsin ja Marrakechin kaupungit, murskasi suufilaisveljeskuntien ja heimoryhmien vastarinnan ja loi Marokkoon neljännesvuosisadan kestäneen rauhan kauden.
Ahmad al-Mansur oli taitava diplomaatti. Hän ehkäisi Algerin ottomaanikuvernöörin valtapyrkimykset, neuvotteli espanjalaisten kanssa ja liittoutui sitten Englannin Elisabet I:n kanssa Espanjan Filip II:sta vastaan. Kaupankäynnistä ja teollisuudesta tuli valtion monopoli, ja Englantiin vietiin suuria määriä sokeria ja salpietaria.
Etelässä Ahmad al-Mansur tavoitteli songhaivaltakunnan hallitsemia Taghazan suolakaivoksia. Hän neuvotteli songhaihallitsija Dawudin kanssa ja ryhtyi sitten sotatoimiin tämän seuraajaa Ishaq II:sta vastaan. Ahmad lähetti vuonna 1590 Nigerjoen keskijuoksulle Jawdar-paššan johtaman armeijan, joka valloitti tuliaseineen helposti Gaon ja Timbuktun. Songhaivaltakunnan kulta ja orjat antoivat Ahmadille hänen toisen lisänimensä al-Dhahabi (’kultainen’).
Ahmad al-Mansur tunnettiin myös taiteiden suosijana. Hän rakennutti pääkaupunkiinsa Marrakechiin valtavan palatsin ja tuki kirjailijoita, joista tunnetuin oli runoilija ja historioitsija Abd al-Aziz al-Fishtalli.
Ahmad al-Mansurin viimeisiä vuosia varjostivat hänen poikiensa valtataistelu sekä pääkaupungin väestön hävittänyt koleraepidemia. Saadi-dynastian suurin hallitsija on haudattu Marrakechiin hänen itseään ja perhettään varten rakennuttamaan mausoleumiin.
Kapealehtisavikka

Kapealehtisavikka ("Chenopodium pratericola") on Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva savikkakasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen kapealehtisavikka kasvaa 30–70 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on useimmiten harmaanvihreä ja hyvin jauhoinen. Varsi on pysty, kova, vihreäraitainen ja lehtihangoiltaan vihreä. Kierteisesti olevat lehdet ovat lyhytruotisia. Lehtilapa on kasvin keskiosissa kooltaan tavallisesti 2–4 cm, ehytlaitainen tai sen tyviosassa on joskus yksi tai kaksi isoa liuskamaista hammasta. Lehtilapa vaihtelee muodoltaan kapeanpuikeasta suikeaan ja tasasoukkaan, kärki on lyhytsuippuinen ja otainen. Vihreä kukinto on tavallisesti pitkälti lehdetön ja muodoltaan tavallisesti tähkämäinen. Kukinnon sykeröt ovat pieniä ja tiheitä. Suomessa kapealehtisavikka kukkii elo-syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta siemen on vaaka-asennossa, 1,2–1,6 mm pitkä, ympärykseltään pyöreä, tylppäreunainen sekä pinnaltaan matalakuoppainen.
Laji muistuttaa suuresti kapealehtisiä jauhosavikka-yksilöitä ("C. album").
Levinneisyys.
Kapealehtisavikka on alkujaan kotoisin Pohjois-Amerikasta. Suomessa lajia on tavattu satunnaisesti eri puolilta maata Oulun korkeudelle saakka.
Elinympäristö.
Kapealehtisavikka on Suomessa uustulokas, jota on tavattu erilaisilla joutomailla kuten myllyillä, rautateillä, satamissa, kaatopaikoilla ja täytemailla.
Käyttö.
Muiden savikkalajien tapaan myös kapealehtisavikka sopii ihmisravinnoksi. Kapealehtisavikat ovat  ruskopikkumittarin ("Eupithecia sinuosaria") ja  savikkamittarin ("Pelurga comitata") ravintokasveja.
Bad Neuenahr-Ahrweiler

Bad Neuenahr-Ahrweiler on 27 457 asukkaan kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa Saksassa. Paikkakunta koostuu idässä sijaitsevasta kylpyläpaikka Bad Neuenahrista ja lännessä olevasta Ahrweilerista, jotka yhdistettiin 1969.
Bad Neuenahr-Ahrweiler tunnetaan muun muassa kivennäisvedestä, sillä vesiyritys Apollinaris ja Heppinger ovat lähtöisin sieltä. Kaupungista on kotoisin myös naisten jalkapallojoukkue SC 07 Bad Neuenahr, joka pelaa Bundesliigassa. Bad Neuenahr-Ahrweilerin ystävyyskaupunki on Brasschaat Belgiassa.
Sarvvik

Sarvvik () on kylä Kirkkonummella. Alueen asutus koostuu pääasiassa omakotitaloista. Sarvvikissä on myös Sarfvikin Golf, jossa on kahden kentän lisäksi ravintola.
Golfkentällä kuoli vuonna 2001 yksi Suomen tunnetuimmista viihdealan henkilöistä, Spede Pasanen.
Hämeen Partiopiiri

Hämeen Partiopiiri ry on yksi Suomen partiopiireistä. Yhdistyksellä on toimistoja ja kokoustiloja Tampereella ja Lahdessa. Tampereen toimistolla toimivat lisäksi Tampereen Partiolaiset ry ja Hämeen Partiosäätiö rs.
Hämeen Partiolaiset ja Salpausselän Partiolaiset yhdistyivät vuoden 2010 alusta uudeksi Hämeen Partiopiiriksi.
Buchholz in der Nordheide

Buchholz in der Nordheide on kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa. Siellä asuu 38 487 (2015), ja se sijaitsee 25 kilometriä lounaaseen Hampurista.
Buchholz on asukasluvultaan Harburgin piirikunnan suurin kaupunki. Sen ystävyyskaupunkeja ovat Canteleu Ranskassa, Wołów Puolassa ja Järvenpää Suomessa. Buchholzissa yritettiin vuonna 2006 tehdä maailmanennätys asettamalla 2000 ihmistä sydämen muotoon, mutta ennätys jäi tekemättä, koska paikalle saapui 39 ihmistä liian vähän.
Kaupunki.
Buchholz on rakennuskannaltaan uudehko ja nuorekas kaupunki. Kaupungin keskusta on rakennettu junaradan läheisyyteen. Asemalta kävelykadulle ja kaupungin sydämeen Galerie-nimiseen kauppakeskukseen on kävellen matkaa vain muutama minuutti. Kaupungista löytyy kaikki kansalliset kaupat ja suurin osa eri alojen erikoisliikkeistä. Suuret kaupat on sijoitettu pois keskustasta moottoritien varteen.
Galerie-kauppakeskus.
Galerie on vuoden 2012 syksyllä avattu 3-kerroksinen ostoskeskus. Alakerrassa on useita ruokapaikkoja ja kaksi muuta tasoa on varattu erikoisliikkeille ja vaatekaupoille. Valikoima on erittäin kattava ja rakennuksesta löydätkin lähes kaiken tarvitsemasi. Ainoastaan ruokakauppaa ei ole rakennukseen sijoitettu. Uusi Famila palvelee asiakkaita 50m päässä.
Koulut.
Kaupungissa on kaksi Gymnasiumia eli lukiota (vuosiluokat 5.-12.) Kaupungissa on näiden lisäksi useita alakouluja (vuosiluokat 1.-4.) sekä Realschule ja Gesamtschule. Rautatieaseman viereisessä uudessa Kabenhof-rakennuksessa on myös työväenopisto. Työväenopistosta löytyy laaja tarjonta monenlaisia kursseja. Vaihto-oppilaille järjestetään täällä kootusti yhteinen kielikurssi ennen koulujen alkua.
Liikenne.
Bussit.
Kaupungissa liikennöi kaupungin oma bussiyhtiö "Buchholz bus". Bussit ovat uusia ja liikennöinti säännöllistä. Sunnuntaisin bussit eivät kulje. Kaikki bussit lähtevät "Treffpunkt"-nimiseltä päätepysäkiltä. Pysäkki sijaitsee kauppakeskus Galerien vieressä, kävelykadun kirkon puoleisessa päässä.
Rautatieasema.
Juna-asemalla pysähtyy Metronom-niminen juna, joka liikennöi Hampurin ja Bremenin välillä. Metronom on yleensä 5 vaunua pitkä kaksikerroksinen juna. Junat kulkevat Hampurin suuntaan ykkösraiteelta 00:59 ja 00:19. Viimeinen juna Hampurista Buchholziin saapuu aamu yhden aikaan. Aamun ensimmäinen juna Hampurista pysähtyy aamu viideltä. Lippu Hampuriin maksaa 6,10€ ja päivälippu suur-Hampurin alueelle 11,90€. Lippuja voi ostaa automaateista tai juna-asemalta. Automaatit hyväksyvät useimmiten vain pieniä seteleitä.