tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Guanidiininitraatti

Guanidiininitraatti (CH6N3NO3) on guanidiinin nitraattisuola. Yhdistettä käytetään muun muassa räjähdysaineiden valmistuksessa.
Ominaisuudet.
Guanidiininitraatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Se liukenee hyvin veteen ja alkoholeihin ja heikommin dietyylieetteriin tai asetoniin. Muiden nitraattien tavoin guanidiininitraatti on voimakas hapetin. Yhdiste voi helposti räjähtää kuumennettaessa ja myös iskun tai tärähdyksen vaikutuksesta.
Valmistus ja käyttö.
Tyypillisimmin guanidiininitraattia valmistetaan kalsiumsyanamidin, syanamidin tai disyandiamidin ja ammoniumnitraatin välisellä reaktiolla. Korkealla saannolla sitä voidaan valmistaa kuumentamalla urean ja ammoniumnitraatin vesiliuoksia. Muodostuva tuote puhdistetaan kiteyttämällä jäähtyneestä liuoksesta. Guanidiininitraatin valmistusprosessi on tyypillisesti jatkuvatoiminen prosessi.
Guanidiininitraattia voidaan käyttää seosräjähteissä, kaasua synnyttävänä aineena autojen turvatyynyissä ja polttoaineena pyrotekniikassa. Kuumennettaessa guanidiininitraattia väkevän rikkihapon läsnä ollessa muodostuu nitroguanidiinia. Ainetta voidaan käyttää myös desinfiointiin ja valokuvien kehitykseen tarvittavana kemikaalina.
Colwyn Bay

Colwyn Bay () on pikkukaupunki Walesin pohjoisrannikolla Conwyn kreivikunnassa. Vuoden 2011 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku vuonna 2016 oli 28 247. Kaupunki on ollut perinteinen lomanviettopaikka Britanniassa jo vuosisadan alussa.
Colwyn Baystä olevia.
Kuulusia Colwyn Baystä kotoisin oleva henkilöitä ovat muun muassa Timothy Dalton (s. 21. maaliskuuta 1946) esitti James Bondia sekä Terence Graham Parry "Terry" Jones (s. 1. helmikuuta 1942) oli Monty Pythonin jäsen.
Aurora Reinhard

Aurora Reinhard (s. 1975), on helsinkiläinen kuvataiteilija. Hänen teoksensa ovat video- ja valokuvataidetta sekä viime vuosina erityisesti veistoksia. Teoksissaan hän käsittelee sukupuolikysymyksiä ja sukupuolisten stereotypioiden esittämistä yhteiskunnassamme.
Hän on valmistunut taiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta 2003, lisäksi hän on opiskellut Göteborgin yliopistossa ja International Center of Photographyssa New Yorkissa. Reinhardin töitä on ollut esillä ympäri maailmaa, muun muassa Shedhallessa, Zürichissä; Fridericianumissa, Kasselissa; Ludwig Museumissa, Kölnissä sekä Platform Garantissa, Istanbulissa. 
Reinhardin sukupuolta ja identiteettiä haastattelun keinoin käsittelevä dokumentti "Boygirl" (2002) voitti kansainvälisen mediataidepalkinnon, jonka myönsi saksalainen ZKM Center for Art and Media Karlsruhe.
Reinhardin töitä on esillä muun muassa Kiasman, Valtion, Helsingin taidemuseon, Amos Andersonin taidemuseon, ZKM Karlsruhen sekä Berliinin Deutsches Historisches Museumin kokoelmissa. 
Lokakuussa 2018 Reinhard nimettiin kuvataidepalkinto Ars Fennica 2019 -ehdokkaaksi.
Julkaisut.
Näyttelyjulkaisujen lisäksi Reinhard on julkaissut yhdessä tutkija Minna Torpan kanssa teoksen Kruunuvuoren huvila-alueesta.
Tin Jedvaj

Tin Jedvaj (s. 28. marraskuuta 1995 Zagreb) on kroatialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Venäjän Valioliigassa pelaavaa Lokomotiv Moskovaa, jonne hän siirtyi Saksasta kesällä 2021.
Jedvaj voitti Kroatian-mestaruuden Dinamo Zagrebissa kaudella 2012–2013. Hän pelasi kauden aikana 13 ottelua. Hän siirtyi AS Romaan viidellä miljoonalla eurolla kesällä 2013. Hän pelasi kaudella 2013–2014 kaksi Serie A -ottelua. Seuraavan kauden hän pelasi lainalla Bayer Leverkusenissa, ja siirto vakinaistettiin seuraavana kesänä seitsemällä miljoonalla eurolla. Kaikkiaan hän pelasi Leverkusenissa 84 ottelua Bundesliigassa, seitsemän ottelua Mestarien liigassa ja kymmenen peliä Eurooppa-liigassa. Maaleja hän teki Leverkusenin joukkueessa Bundesliigassa kolme ja Eurooppa-liigassa yhden. Kauden 2019–2020 Jedvaj oli lainalla saman sarjan Augsburgissa ja pelasi 31 liigaottelua, joissa hän teki kaksi maalia. Kesällä 2021 hän siirtyi Lokomotiv Moskovaan.
Debyyttinsä Kroatian A-maajoukkueessa Jedvaj teki syyskuussa 2014 Kyprosta vastaan. Hän pelasi yhden ottelun sekä EM-kilpailuissa 2016 että MM-kilpailuissa 2018. Jälkimmäisessä turnauksessa Kroatia saavutti hopeaa. Viimeksi hän on pelannut maajoukkueessa lokakuussa 2020.
Muuta.
Jedvaj'n isä Zdenko Jedvaj on myös pelannut ammattilaisjalkapalloilijana.
Lauritsalan kanavasilta

Lauritsalan kanavasilta on Saimaan kanavan ylittävä silta Lappeenrannassa. Se sijaitsee Lauritsalan ja Kanavansuun kaupunginosien välillä noin kilometri kanavan Saimaalta katsoen ensimmäisen sulun eli Mälkiän sulun pohjoispuolella.
Sillalla kulkee kaksikaistainen Muukontie eli yhdystie 4071 Lauritsalasta Muukkoon sekä yhdistetty pyörätie ja jalkakäytävä. Kanavan lisäksi sillan alittavat kanavaa mukailevat Läntinen kanavatie ja Kanavansuunranta. Sillan vuorokautinen liikennemäärä on noin 6 000 ajoneuvoa. Silta on rakenteeltaan kotelopalkkisilta, ja se on pituudeltaan 221,2 metriä ja leveydeltään 11,7 metriä. Sillan alituskorkeus kanavassa on 24,5 metriä.
Silta rakennettiin vuonna 1967. Sen eteläpuolella on rautatiesilta, jolla kulkee Karjalan rata. 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa paikalla oli vain rautatiesilta ja maantieyhteys kanavan yli kulki pohjoisempana lähempänä kanavansuuta.
Silta korjattiin vuonna 2015, jolloin uusittiin sillan pintarakenteet, vesieristeet, kaiteet ja liikuntasaumalaitteet sekä levennettiin jalankulun ja pyöräilyn väylää.
Elis Sinistö

Elis Sinistö (1912 Oulu – 2004 Kirkkonummi) oli suomalainen ITE-taiteilija. Hänet tunnetaan Kirkkonummelle rakentamastaan Villa Mehusta, joka oli Sinistön kotipaikka lähes 50 vuoden ajan. 
Oulussa syntynyt Sinistö elätti itsensä erilaisilla hanttihommilla ja päätyi lopulta 1930-luvulla kulkuriksi. Sinistö oli pasifisti ja aseistakieltäytyjä. Sota-ajan hän vietti Ahvenanmaalla. Sinistö kertoi haastattelussa, että oli saanut sotilaskoulutuksen, hän oli taitava ampuja ja mukana kahdessa sodassa, mutta ei ollut suostunut ampumaan ketään. Hän kertoi olleensa pasifismin vuoksi vangittuna Petruskoissa. Haastattelun lopussa Sinistö kertoi esittäneensä mielisairasta sodassa. Sotavuosien jälkeen Sinistö muutti Kirkkonummelle ja osti Villa Mehun tontin Rauhalan kartanolta vuonna 1955. Maksun hän suoritti tekemällä töitä kartanolle. Sinistö ei käyttänyt juurikaan rahaa, vaan kulutti vähän ja viljeli oman ruokansa. Villa Mehun hän rakensi kierrätysmateriaaleista. Sinistö teki yhteistyötä valokuvaaja Jan Kailan kanssa, joka on kuvannut hänen töitään.
"Onnellisinta on olla onnellinen" -monologi.
Taija Helmisen kirjoittama, Elis Sinistön elämään perustuva monologi "Onnellisinta on olla onnellinen" sai kantaesityksensä Teatteri Avoimissa Ovissa lokakuussa 2021. Teoksen oli ohjannut Teatteri Avoimien Ovien johtaja Hanna Kirjavainen. Esitys oli yhteistuotanto Lahden Kaupunginteatterin kanssa. Elis Sinistöä monologissa esitti näyttelijä Taisto Reimaluoto. Teosta on esitetty Lahden kaupunginteatterissa, Tampereen Teatterikesässä ja Turun kaupunginteatterissa.
Deklaratiivinen ohjelmointi

Deklaratiivinen ohjelmointi on ohjelmointiparadigma, joka on imperatiivisen ohjelmoinnin vastakohta.
Deklaratiivisessa ohjelmoinnissa ongelma ratkaistaan esittämällä haluttu ratkaisu tai tila varsinaisen algoritmin sijaan. Myös termiä käytetään tämän tyyppisestä ohjelmoinnista.
Deklaratiivisen ohjelmoinnin kehitykseen on vaikuttanut muun muassa tekoälytutkimus.
Kyselykielet kuten relaatiotietokantojen SQL ja XQuery ovat yleisimpiä deklaratiivisia kieliä. Myös säännöllisen lausekkeen () kielet ovat deklaratiivisia.
Deklaratiivisessä kielessä monet imperatiivisen ohjelmointikielen tyypilliset piirteet puuttuvat tai ne ovat "implisiittisiä". 
Esimerkkejä SQL-kielen avulla eroavaisuuksista:
Poikkeuksena ylläolevasta tietokantaproseduurit, joita tehdään esimerkiksi PL/SQL kielellä.
Funktionaalinen ohjelmointi voidaan käsittää deklaratiivisen ohjelmoinnin lajikkeeksi.
Timo Salo (kirjailija)

Timo Salo (s. 4. huhtikuuta 1973, Vimpeli) on helsinkiläinen runoilija ja aforistikko. Salon esikoiskokoelma "Epätietokirja" ilmestyi vuonna 2009. Hän on tutkinut taiteiden rajapintoja liittämällä runo- ja aforismiesityksiinsä improvisoitua sokkopiirtämistä (hiilellä paperille) siten, että vain yleisö näkee prosessin ja tuloksen.
Timo Salo on opiskellut Teknillisessä korkeakoulussa arkkitehtuuria ja Helsingin yliopistossa teoreettista filosofiaa. Hän vastaa kirjojen graafisesta suunnittelusta mm. Suomen aforismiyhdistyksen Pilke-sarjassa.
Salon tuotantoa on julkaistu myös Nuoressa voimassa, Tuli &amp; Savussa, Parnassossa ja Nokturno.org:ssa.
Anssi Pulkkinen

Anssi Pulkkinen (s. 1982) on suomalainen kuvanveistäjä ja videotaiteilija. Hän on opiskellut Kuvataideakatemiassa ja Aalto-yliopistossa. 2015 Pulkkinen valittiin nykytaiteen residenssiohjelmaan Brysselissä, Belgiassa. Tällä hetkellä hän tekee kuvataiteen tohtorintutkimusta Taideyliopiston Kuvataideakatemiassa. Vuosina 2016–2019 Pulkkinen toimi Suomen Kuvanveistäjäliiton puheenjohtajana.
Hänen Taneli Rautiaisen kanssa tekemänsä teos "Dialog" on Kiasman kokoelmissa. Keväällä 2016 Pulkkisen teosehdotus Discomposition (With a Grid) palkittiin Kiasman kansainvälisessä taidekilpailussa.
Toivo Helojärvi

Toivo Adolf Helojärvi (20. toukokuuta 1891 Savonranta – 30. marraskuuta 1960) oli suomalainen kansakoulunopettaja, toimittaja ja Maalaisliiton puoluesihteeri.
Helojärven vanhemmat olivat kauppias Erik Hendolin ja Anna Hällström. Helojärvi valmistui kansakoulunopettajaksi 1914 ja toimi opettajana Hollolassa, Sippolassa ja Säkkijärvellä 1914–1918. Hän oli "Maaseutu"-lehden toimittajana Haminassa 1918–1926, toimi Maalaisliiton puoluesihteerinä 1927–1943 ja oli viimeksi "Helsingin Sanomain" levikkipäällikkönä vuodesta 1944 alkaen.
Helojärvi oli Maalaisliiton Helsingin paikallisosaston puheenjohtajana 1929–1944, Maalaisliiton sanomalehtimiesyhdistyksen johtokunnan jäsenenä 1924–1944 ja yhdistyksen puheenjohtajana 1932–1933 sekä Suomen sanomalehtimiesten liiton hallituksen jäsenenä 1932–1933.
Elina Autio

Elina Mirjami Autio (s. 1985 Tampere) on suomalainen kuvataiteilija, ja vuoden 2018 nuoren taiteilijan Dukaattipalkinnon saaja.
Autio on valmistunut vuonna 2014 Taideyliopiston Kuvataideakatemiasta taiteen maisteriksi, jonka lisäksi hän on opiskellut myös Münchenin taidekorkeakoulussa vuodet 2012–2013.
Aution töitä on nähtävissä muun muassa seuraavissa kokoelmissa: Kansallisgalleria, Kiasma, Suomen Kuvataideakatemia ja Suomen Taideyhdistys, sekä tilaustyönä tehty teoskokonaisuus Espoon modernin taiteen museo EMMA:ssa. Lisäksi hän on tuottanut julkisia taideteoksia Merituulentorille Espooseen (2019), Pirte-terveysasemalle Tampereelle (2018), ja YTHS:n tiloihin Helsinkiin (2011).
Autio asuu ja työskentelee Valkeakoskella.
Räjähtävä tyhjyys

Räjähtävä tyhjyys on kenraaliluutnantti Veikko Koppisen (1910-1993) salanimellä "Viljami Korpi" kirjoittama romaani sissisodasta miehitetyssä Suomessa. Romaanin julkaiseminen kiellettiin käsikirjoituksen valmistumisajankohtana 1950-luvulla ja käsikirjoitus liitettiin maanpuolustuskorkeakoulun kirjaston kokoelmiin. Teoksen toimitti käsikirjoituksen pohjalta Marko Palokangas ja se julkaistiin vuonna 2012.
Romaanin kirjoittaminen niveltyi tuolloin Taistelukoulun johtajan apulaisena toimineen everstiluutnantti Koppisen työhön hänen laatiessaan Puolustusvoimia varten "Sissikoulutusoppaan" (1956) ja "Sissiohjesäännön" (1957).
Romaanilla onkin myös oppimateriaalin luonnetta, tekstiin sisältyy lukuisia esimerkkejä sissitaktiikan järjestelyistä ja rakennelmista. Osa tekstistä on lainattu sissikoulutusoppaasta ja -ohjesäännöstä. Esimerkiksi luvun "Tuhat kertaa tuhat eli miljoona" alussa kuvataan havainnollisesti piilopoteron rakentaminen.
Kirjallisesti "Räjähtävä tyhjyys" liittyy 1950-luvun poikakirjaperinteeseen, mikä huomattiin myös teoksen kritiikissä sen vihdoin ilmestyttyä vuonna 2012.
Romaanin rakenne.
Romaanin teksti koostuu 22:sta luvusta. Näiden lisäksi teos sisältää maanpuolustuskorkeakoulun rehtorin, kenraalimajuri Vesa Tynkkysen kirjoittaman esipuheen sekä luvut Lukijalle ja Johdanto, jotka on kirjoittanut teoksen toimittaja. Romaanin luvut ovat:
Räjähtävän tyhjyyden käsite.
Romaanin nimessä esiintyvä käsite "räjähtävä tyhjyys" viittaa sissisodassa vallitsevaan suhteeseen sissien ja vastustajan konventionaalisen armeijan välillä. Luvussa "Tyhjyyttä vastaan ei voi taistella" käsitettä esitellään seuraavasti: "Räjähtävä tyhjyys oli eversti Savukorven mielilausuma, jota hän menestyksellä käytti antaessaan taktillisia ohjeita alaisilleen sissipiirien komentajille siihen aikaan, kun kertausharjoituksissa koulutettiin sissijohtajia alueenpäälliköistä partionjohtajiin asti. 'Tyhjyyttä vastaan ei voi taistella, sitä ei voi ampua tykillä, ei sarja-automaatilla eikä pommittaa ilmasta raketeilla. Räjähtävä tyhjyys on viholliselle vääryyttä ja petosta, joka vie häneltä rohkeuden ja tekee tyhjäksi ja arvottomaksi vuosien koulutuksen, joka on aina perustunut kolmeen sanaan: vihollinen tuolla, toimikaa! Tätä perustaa ei sissisodassa ole.'" 
"Räjähtävä tyhjyys" -käsite ei jäänyt käsikirjoituksen tekstiin. Marko Palokankaan mukaan siitä tuli osa upseeriston keskuudessa kulkevaa perinnettä, joskin siihen suhtauduttiin vaihtelevasti: Koppisen käsityksiä sissisodasta jotkut pitivät ennakkoluulottomina, toiset taas ajankohtaan (1950-1960-lukuihin) sopimattomina provokaatioina tai sissiromantiikan katteettomana viljelynä. Pääesikunnan virallinen asenne räjähtävään tyhjyyteen oli torjuva: termiä ei tullut käyttää julkisesti.
Käsite nostettiin esiin Ukrainan sotaan liittyen Helsingin Sanomien artikkelissa 29. maaliskuuta 2022 otsikolla "Venäjän sotilaita voi odottaa räjähtävä tyhjyys".
Tuula Närhinen

Tuula Närhinen (s. 1967) on suomalainen Helsingissä asuva kuvataiteilija. Närhinen käsittelee teoksissaan luontoa ja luonnonilmiöitä. Teoksissa näkyy taiteilijan, luonnon sekä kuvausvälineiden yhteistoiminta. Hänen teoksensa ovat installaatioita, jotka koostuvat muun muassa valokuvista, piirustuksista ja veistoksista. Närhinen on käyttänyt valokuvauksessa muun muassa itse tekemiään neulanreikäkameroita.
Närhinen on valmistunut taiteenmaisteriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 1999 ja arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1998. Närhisen töitä on ollut esillä muun muassa Suomessa, Ranskassa ja Ruotsissa.
Närhinen osallistunut useisiin taidekilpailuihin, muun muassa vuonna 2004 kilpailuun joka järjestettiin taiteen hankkimiseksi eduskunnan lisärakennuksen. Kilpailun toiseen vaiheeseen pääsi kaksitoista teosta joista kuusi valittiin ensimmäiselle sijalle ja yksi niistä oli Närhisen teos. Kaikki kuusi teosta toteuttettiin vuosina 2005‒2007. Närhinen osallistui kansainväliseen Helene Schjerfbeck -muistomerkkikilpailuun Tammisaaressa, Raaseporissa vuonna 2010 ja sijoittui siinä toiselle sijalle. Vuonna 2016 Närhinen sai Suomen Taiteilijaseuran kuvataiteilijapalkinnon. Hänelle myönnettiin vuonna 2021 kuvataiteen valtionpalkinto.
Närhinen väitteli kuvataiteen tohtoriksi vuonna 2016. Hän tarkastelee väitöskirjassaan "Kuvatiede ja luonnontaide" luonnontieteen kuvausmenetelmien tiedollisia ulottuvuuksia.
Oleg Bryjak

Oleg Bryjak (; 27. lokakuuta 1960 Jezqazğan – 24. maaliskuuta 2015 Le Vernet) oli kazakstanilais-saksalainen oopperalaulaja, sukujuuriltaan ukrainalainen.
Hän opiskeli Almatyn musiikkikonservatoriossa vuoteen 1984 asti. Hän asui Saksassa vuodesta 1991 ja oli äänialaltaan bassobaritoni.
Hän kuoli Germanwingsin lento 9525:n turmassa.
Havaijinkiipijä

Havaijinkiipijä ("Manucerthia mana") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Havaijinkiipijää tavataan Havaijin saarella. Vuosina 1976–1983 suoritetuissa tutkimuksissa lajin populaatioksi arvioitiin noin 12 500 yksilöä, mutta laji on tämän jälkeen vähentynyt. Havaijinkiipijä on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, koska sen levinneisyysalue on hyvin pieni ja pirstaloitunut, ja koska sitä uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen. Lisäksi sitä uhkaavat vieraslajit. Havaijinkiipijä on päästään, selästään ja siivistään ruskehtavan vihreä. Vatsa on vaalea. Elinympäristöä ovat kosteat metsät.
Mauinkiipijä

Mauinkiipijä ("Paroreomyza montana") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mauinkiipijää tavataan Havaijisaariin kuuluvalla Mauin saarella. Lajin populaatioksi arvioitiin vuonna 1997 noin 35 000 yksilöä. Kuitenkin PoliPoli State Parkissa sattuneen metsäpalon jälkeen kannan arvioitiin vähentyneen, ja kannanarvio vuonna 2012 oli 15 000–30 000 yksilöä. Laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, ja sitä uhkaavat eliympäristöjen tuhoutuminen, taudit ja vieraslajit.
Trollheimen

Trollheimen ("Peikkojen koti") on tunturiylänkö Keski-Norjassa Trondheimin eteläpuolella. Alue on saanut romanttisen nimensä vuonna 1880 matkailijoiden houkuttelemiseksi. Se rajoittuu etelässä Sunndaleniin, pohjoisessa Surnadaliin ja idässä Orkladaleniin. Sen länsiosassa sijaitsevan Innerdalenin ympäristössä on useita näyttäviä tuntureita. Trollheimen on upeaa retkeilyaluetta.
Folldalin laakso jakaa alueen itä- ja länsiosaan. Itäosan tuntureita ovat Trollhetta (1 614 m), Blåhø (1 672 m), Blåøret (1 605 m), Svarthetta (1 548 m) ja Gjevilvasskammen (1 621 m). Länsiosan upeita tuntureita ovat sokeritopan muotoinen Innerdalstårnet (1 450 m), Trolla (1 850 m), Såtbakkollen (1 840 m), Tårnfjellet (1 605 m), Vinnufjell (1 816 m), Storsalen (1 799 m) ja Skardfjell (1 741 m).
Alue tunnetaan harvinaisesta kasvillisuudestaan ja laaksojen ikivanhoista mäntymetsistään. Noin 1 160 neliökilometriä Trollheimistä on luonnonsuojelualueita. Niistä Innerdalen on Norjan vanhin luonnonsuojelualue, ja sen laaksoa on usein kuvattu Norjan kauneimmaksi.
Molokainkiipijä

Molokainkiipijä ("Paroreomyza flammea") on sukupuuttoon kuollut peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Molokainkiipijää tavattiin Havaijisaariin kuuluvalla Molokain saarella. Se oli yleinen vuonna 1907, mutta väheni nopeasti ja oli harvinainen 1930-luvulla. Viimeiset havainnot siitä tehtiin vuosina 1961–1963. Laji hävisi todennäköisesti elinympäristöjen tuhoutumisen ja vieraiden tautien takia.
Aleksander Saidelson

Aleksander (Sender) Saidelson (3. syyskuuta 1887 Tallinna, Liivinmaan kuvernementti – 1953, Tallinna, Viron neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) oli vironjuutalainen insinööri ja liikemies, joka perusti vuonna 1937 tervatehtaan Suonenjoelle. Hänet karkotettiin Suomesta vuoden 1938 lopussa vakoilijaksi epäiltynä. Saidelsonin tapaus palasi julkisuuteen, kun Yle Radio 1 esitti siihen liittyen syksyllä 2014 kaksi radiodokumenttia.
Saidelsonin äidinkieli oli venäjän lisäksi hän puhui sujuvasti saksaa ja englantia sekä ymmärsi ranskan, viron ja suomen kieliä. Saidelson oli kansalaisuudelta Viron kansalainen ja hän oli koulutukseltaan kemisti. Hän opiskeli ensin Pietarin keisarillisessa kauppakorkeakoulussa ja myöhemmin kemiaa Darmstadtissa Saksassa, jossa hän valmistui kemianinsinööriksi vuonna 1912.
Saidelson saapui Suomeen ensimmäisen kerran vuonna 1926. Suonenjoelle Saidelson saapui 11. helmikuuta vuonna 1937 tultuaan junalla Leningradista, Neuvostoliitosta. Samassa junassa oli matkustajana myös silloinen ulkoministeri Rudolf Holsti.
Saidelson vuokrasi Jauhomäen kylästä Tervala-nimisen tilan ja perusti "Suomen Destillaatti Oy" -nimisen yrityksen, joka tuotti puuntislausvalmisteita. Raaka-aineena käytettiin koivutuohta, jota poltettiin hapettomasti. Tehdas tuotti tuohitervaa eli tököttiä, mutta pääasiassa kuitenkin korvikepolttoainetta ja pilkkeitä. 
Tehtaassa työskenteli 2–5 työntekijää ja työnjohtajana oli suomalainen Taavetti Vehviläinen. Yhtiön vähemmistöosakkaina olivat paikalliset Kansallis-Osake-Pankin pankinjohtaja Erik (Erkki) Johannes Kaijärvi (1905–1967) ja Suonenjoen asemapäällikkö Karl Fredrik Holm.
Etsivä keskuspoliisi kiinnostui Saidelsonin toimista 1938 ja kuulusteli häntä, koska Saidelsonia pidettiin hämäräperäisenä liikemiehenä ja häntä epäiltiin neuvostovakoojaksi. Saidelsonin oleskelulupahakemus hylättiin joulukuussa 1938 ja hänet karkotettiin Suomesta Viroon. Suonenjoen keväällä 1939 valmistunut tehdas saattoi kuitenkin lopulta aloittaa toimintaansa ja vuonna 1942 sen pääomistajiksi tulivat ulkomaalaisomistukselle asetettujen rajoitusten vuoksi Saidelsonin yhtiökumppani pankinjohtaja Erkki Kaijärvi ja hänen vaimonsa Siiri Kaijärvi. Tehtaan toiminta päättyi 1940-luvun lopulla ja vuonna 1951 entiseen tehdaskiinteistöön perustettiin puusepäntehdas. Samassa yhteydessä puuntislauksessa käytetyt laitteet myytiin Ahlströmin Varkauden tehtaille.
Saidelson ei päässyt palamaan Suomeen lukuisista anomuksistaan huolimatta. Hän toimi Suomesta lähdettyään muun muassa toisen maailmansodan aikana Saratovin asetehtaan suunnittelijana Neuvostoliitossa. Saidelsonin vaimo Rosa (o.s. "Gutkin") jäi Tallinnaan ja surmattiin Viron ollessa saksalaismiehityksessä. Saidelson palasi sodan jälkeen Viroon ja meni uusiin naimisiin ja asui viimeiset vuotensa omaisuutensa menettäneenä Tallinnassa. Saidelsonilla oli ensimmäisestä avioliitosta yksi lapsi, Efim (Jefim) Saidelson, joka oli syntynyt Tallinnassa vuonna 1920 .
Saidelsonin tapaukseen liittyen on Yle Radio 1:n "Todellisia tarinoita" -sarjassa on esitetty syksyllä 2014 radiodokumentit "Herra Saidelson ja tervatehtaan salaisuus" sekä "Herra Saidelson ja mestarietsivät".
Sebastian Stahl

 
Sebastian Stahl (s. 20. syyskuuta 1978 Bonn, Länsi-Saksa) on saksalainen autourheilija. Kaudella 2014 hän kilpaili SEAT León Eurocupissa kahdessa osakilpailussa. 
Ura.
Stahl aloitti uransa vuonna 1988 kartingista. Vuonna 2004 hän voitti Saksan SEAT León Supercopan mestaruuden. Tuo mestaruus on hänen uransa ainoa kaikki luokat mukaan lukien. Huhtikuussa 2006 hän osallistui kahteen A1 Grand Prixin kilpailuun Saksan joukkueessa Shanghai International Circuitilla Kiinassa ollen 15:s ja 18:s. Marraskuussa 2014 Stahl osallistui kahteen SEAT León Supercupin kilpailuun Circuit de Catalunyalla ollen molemmissa 11:s.
Muuta.
Stahl esiintyi itsenään saksalaisen tv-ohjelman "Unter unsin" yhdessä jaksossa vuonna 2010. 
Stahlin piti olla mukana Germanwingsin kohtalokkaalla lennolla 9525, mutta hän palasikin PR-kuvauksista Barcelonasta kotiin päivää aikaisemmin. 
Yksityiselämä.
Stahlin äiti Barbara Stahl on nykyisin yhdessä Rolf Schumacherin kanssa. Rolf Schumacherin poikia, eli näin ollen Stahlin velipuolia, ovat Formula 1 -sarjan seitsenkertainen maailmanmestari Michael Schumacher ja samassa sarjassa kuusi osakilpailuvoittoa saavuttanut Ralf Schumacher.
Adel Abidin

Adel Abidin (s. 1973 Bagdad, Irak) on mediataiteilija. Hän asuu ja työskentelee Helsingissä. Abidin käsittelee taiteessaan kulttuurien kohtaamisia ja ennakkoluuloja, usein myös huumorin ja satiirin keinoin. 
Taustaa.
Taiteilijan ammatti on ollut Abidinin mielessä jo alakouluiästä asti. Esikuvana hänellä oli isän ystävä, tunnettu irakilainen taidemaalari Hafuth El-Durubi. Pääsy kuvataideakatemiaan olisi vaatinut liittymistä Baath-puoluen jäseneksi. Perhe vastusti tätä ajatusta. Abidin päätti seurata kakkosvaihtoehtoaan ja aloitti taloustieteen opinnot Mansourin yliopistossa vuonna 1990. Hän valmistui teollisen johtamisen koulutusohjelmasta 1994.
Vuonna 1996 Bagdadin taideakatemia avattiin kaikille. Adel Abidin aloitti opiskelun maalausosastolla ja valmistui vuonna 2000. Abidin itse kertoo saaneensa vaikutteita muun muassa seuraavilta taiteilijoilta: Salah El-Qaragol, Ismael Fatah El-Turk ja Jawal Sadim. Opiskeluaikana Bagdadissa Adel Abidin saavutti 3. sijan Nuori kuvanveistäjä -kilpailussa 1999. Vuonna 2002 hän voitti Young Iraqi Artist -kilpailun.
Vuonna 2003 hän aloitti maalausopinnot Helsingin Kuvataideakatemiassa ja valmistui mediataiteen laitokselta vuonna 2006.
Adel Abidin on saanut Suomessa useita apurahoja, muun muassa vuonna 2003 apurahan Valtion taidetoimikunnalta ja vuosiksi 2012–2017 viisivuotisen työskentelyapurahan.
Enzo Cucchi

Enzo Cucchi (s. 14. marraskuuta 1949 Morro d'Alba, Ancona, Italia) on italialainen taidemaalari. Hän on Francesco Clementen, Mimmo Paladinon, Nicola De Marian ja Sandro Chian ohella yksi merkittävimpiä italialaisen transavantgarden edustajia. Cucchin töitä on useiden taidemuseoiden kokoelmissa, esimerkiksi Museum of Modern Art -museossa New Yorkissa ja Tate Modern -museossa Lontoossa. Enzo Cucchi asuu ja työskentelee Roomassa sekä Anconassa.
Suomessa Cucchin töitä on ollut esillä vuonna 2009 Espoon modernin taiteen museossa Emmassa, suuressa piirustuksista koostuvassa näyttelyssä Sara Hildénin taidemuseossa vuonna 1995 ja gallerianäyttelyssä Helsingissä vuonna 1990.
Pitkäjärvi (Tammela)

Pitkäjärvi on Kanta-Hämeessä Tammelassa Lautaportaalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Vaihijoen valuma-alueeseen.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 22 hehtaaria ja sen pituus on 1,2 kilometriä ja leveys 500 metriä. Siihen laskee kolme suo- ja metsäojaa. Yhden kautta pohjoisesta laskee sekä Lunkinjärven että Munalammin kautta virtaavien Okslammin ja Tahjanjärven vedet. Toisen kautta etelästä laskevat Lautaportaanjärven vedet. Järven luusua sijaitsee sen lounaisrannalla, josta saa alkunsa 2,5 kilometriä pitkä Latoniitunoja, joka laskee voimakkaasti meanderoiden Ilojärveen.
Järven rantaviiva on 4,0 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa. Länsirannalla on suota. Järven pohjoispuolelta kulkee ohitse Pätinkiharjun ja Tujunninharjun väliinjäävä katkeileva jakso. Järven pulleasta kohdasta erkanee pohjoiseen yli 700 metriä pitkä Kiiskilahti ja itään työntyy hyvin kapeana salmena Rimpin lahdenperä. Järvessä on viisi pientä luotoa. Rannoille on rakennettu noin 29 loma-asuntoa ja kahdeksan kiinteää asuntoa, joille pääsee seututieltä 283 ja yhdystieltä 2846. Rannalla sijaitsee Pätinkiharjun vedenottamo.
Luonnontila.
Järven tilaa on seurattu vuodesta 1965 asti. Se on nykyään lievästi rehevöitynyt ja näkösyvyys on heikentynyt 1990-luvulta saakka. Järven ympäristö muodostaa osan ensimmäisen luokan pohjavesialueesta ja sen etelärannalla sijaitseekin vedenottamo. Alueelle ollaankin rakentamassa viemäröintiverkkoa.
Historia.
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Pitk järvi”.
Munalammi

Munalammi on Kanta-Hämeessä Tammelassa Lautaportaalla sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Lampi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Vaihijoen valuma-alueeseen.
Maantiede.
Lampi on 100 metriä pitkä ja alle 50 metriä kapea suolampi, joka on jäänne umpeenkasvavasta suuremmasta lammesta. Sen läpi virtaa 1,8 kilometriä pitkä Okslammista ja Tahjanjärvestä alkunsa saava suo-oja Pitkäjärveen. Lampi on rakentamaton ja sen läheltä kulkevat metsäautotiet, joille pääsee yhdystieltä 2846.
Lähteet.
Viitteet.
Lunkinjärvi

Lunkinjärvi on Kanta-Hämeessä Forssassa ja Tammelassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Vaihijoen valuma-alueeseen.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 116 hehtaaria ja sen pituus on 2,3 kilometriä ja leveys 900 metriä. Järveen laskee suo- ja metsäojia, joista yhden kautta laskee Lunkisuolla sijaitsevan Paattilammin vedet. Seutu on Tammelan ylänköä, jossa harjut kulkevat pääasiassa kaakko-luode-suuntaisina. Lunkinharjun ja Tujunninharjun muodostama harjujakso patoaa järven pohjoispuolelleen. Järven luusuasta, joka sijaitsee järven kaakoisrannalla, saa alkunsa 1,7 kilometriä pitkä laskuoja Pitkäjärveen. Se seuraa Tujunninharjua kaakkoon, kunnes se oikaisee ennen Valkeavuorta sen linjan yli Pitkäjärveen.
Järven rantaviiva on 8,6 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsä- ja suomaastoa. Ranta mutkittelee ja siinä vuorottelevat pyöreäpohjaiset lahdelmat ja mäkiset ja terävät niemet. Järvessä on kahdeksan pientä saarta, joista Lunkinturpeen saareen on rakennettu. Forssan ja Tammelan välinen raja kulkee niin, että suurin osa järveä kuuluu Tammelaan. Rajan kulmaus sijaitsee järven selällä olevassa Lunkinturve nimisessä saaressa. Rannoilla sijaitsee 56 loma-asuntoa.
Luonnontila.
Lunkijärven vesi on kirkasta ja sen luokitellaan karuksi ja lähdepohjaiseksi järveksi. Veden laatu on erinomainen, mutta näkösyvyys on heikentynyt viime aikoina. Järven läntinen osa on hieman rehevöitynyt. Järveä ei tarvitse hoitokalastaa, sillä kalakannan jakaumat ovat terveellä pohjalla. Läheiset harjut, joista osa järven vedestä on peräisin, on ensimmäisen luokan pohjavesialueita. Haja-asutuksen, mikä koostuu vain loma-asutuksesta, ei käsittele likavesiää ja siksi alueelle suunnitellaan viemäriverkostoa.
Vuonna 2012 suoritettiin järvellä koekalastus. Sen mukaan järven pieni kalakanta muodostuu tavallisista kalalajeista: ahven, särki, siika, hauki ja kiiski. Yleisimmät lajit lukumäärältään ja elopainoltaan olivat ahven ja särki. Osa hauista ovat varsin suuria. Järveen on istutettu vuosittain siikaa, joka menestyy siinä hyvin. Vahva rapukanta on tuhoutunut rapuruton takia.
Geologia.
Järven itäpään alueita on vallattu geologisia tutkimuksia silmällä pitäen. Kalliossa on kultaa ja arseenia kohonneina pitoisuuksina.
Paattilammi (Forssa)

Paattilammi on Kanta-Hämeessä Forssassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella Pyhäjärven alueeseen. Järvi kuuluu Myllyjoen valuma-alueella Pehkijärveen laskevaan Vaihijoen valuma-alueeseen.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja sen pituus on 200 metriä ja leveys 130 metriä. Järveen laskee useita suo-ojia. Järven luusua sijaitsee järven itärannalla, josta saa alkunsa 800 metriä pitkä Lunkinsuon läpi kulkeva laskuoja Lunkinjärveen.
Järven rantaviiva on 0,59 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin suomaastoa. Rantojen läheisyyteen on rakennettu kaksi loma-asuntoa, joille pääsee metsäautoteitä myöten seututieltä 283.
Neil Druckmann

Neil Druckmann (s. 5. joulukuuta 1978) on israelilais-yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, luova ohjaaja ja ohjelmoija. Hän on työskennellyt videopelikehittäjä Naughty Dogille vuodesta 2007 alkaen, ja toimii yhtiön pääjohtajana yhdessä Evan Wellsin kanssa. Druckmann on käsikirjoittanut pelit ' (2009) ja ' (2016) sekä kirjoittanut ja ohjannut pelit "The Last of Us" (2013) ja "The Last of Us Part II" (2020).
Berit Talpsepp-Jaanisoo

Berit Talpsepp-Jaanisoo (s. 1984 Tartto) on virolainen kuvataiteilija, joka asuu ja työskentelee Suomessa. Hänen teoksiaan on esimerkiksi Heinon kokoelmassa ja Kiasman kokoelmissa.
Taneli Rautiainen

Taneli Rautiainen (s. 1983) on suomalainen kuvataiteilija. Rautiainen valmistui kuvataiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 2008.
Rautianen on työssään kiinnostunut valosta ja äänestä materiaaleina. Vuonna 2012 Rautiainen voitti yhdessä Anssi Pulkkisen kanssa Porvoon taidetehtaan alueen taidekilpailun teoksella "Asetelma kaupunkitilassa".
Rautiaisen töitä on ollut esillä muun muassa Kluuvin galleriassa ja Amos Andersonin taidemuseossa, Mäntän kuvataideviikoilla ja Kiasmassa. 
Aiheesta muualla.
Danny Kristo

Daniel "Danny" Kristo (s. 18. kesäkuuta 1990 Eden Prairie, Minnesota) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Hän edustaa NLA:ssa pelaavaa Rapperswil-Jona Lakersia. Oikeakätinen Kristo on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän on 183 senttimetriä pitkä ja painaa 89 kilogrammaa.
Seurajoukkueura.
Kristo on Montréal Canadiensin toisen kierroksen 56. varaus vuodelta 2008. Kaudella 2012–2013 Kristo debytoi AHL:ssä Canadiensin farmiseuran Hamilton Bulldogsin paidassa. Heinäkuussa 2013, ilman NHL-debyyttiään, Kristo siirtyi New York Rangersin organisaatioon, jossa hän on päässyt pelaamaan vain farmijoukkue Hartford Wolf Packissa.
Maajoukkueura.
Kristo voitti vuonna 2010 Yhdysvaltain alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkueen kanssa kultaa nuorten MM-kilpailuista Kanadasta. Aikuisten jääkiekkomaajoukkueen kanssa Kristo saavutti pronssia vuoden 2013 MM-kisoista. Hän teki turnauksessa tehot 1+2=3.
Muuta.
Kriston pikkuserkku on Pelicansissa Liigaa pelaavaa Ben Blood.
Eino Haarla

Eino Toivo Rafael Haarla, ent. "Harberg" (9. maaliskuuta 1896 Korpilahti – 24. huhtikuuta 1938 Jyväskylän maalaiskunta) oli suomalainen Tampereella asunut tehtaanjohtaja ja järjestöjohtaja.
Elämä.
Haarlan vanhemmat olivat kauppaneuvos Rafael Haarla ja Ruusa Keskinen. Hänen setänsä oli kirjailija Lauri Haarla. Haarla kirjoitti ylioppilaaksi yksityistodistuksella Tyrvään suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1916. Eino Haarla oli ollut kesäisin harjoittelijana isänsä teollisuuslaitoksilla sekä eri paperialan liikkeissä muun muassa Pietarissa ja Moskovassa. Ylioppilaaksi tultuaan hän toimi isänsä tehtaan kauppaedustajana Venäjällä, jonne tehtaan vienti pääasiassa suuntautui. Haarla asui tällöin pääasiassa Moskovassa. Haarla palasi Suomeen kun Suomen sisällissota katkaisi kauppayhteydet Venäjälle ja hän oli sisällissodan aikana Jääkäritykistössä majuri Lauri Malmbergin adjutanttina. Sodan jälkeen Haarla palveli vänrikkinä Kenttätykistörykmentti I:ssä 1918–1920. Hänet ylennettiin 1929 reservin luutnantiksi.
Haarla toimi 1931–1932 Vapaussodan Rintamamiesliiton hallituksen puheenjohtajana. Hän oli mukana 1930-luvun alussa Lapuan liikkeen toiminnassa ja organisoi kesällä 1930 yhdessä "Aamulehden" toimitussihteerin Eero Rekolan kanssa useita muilutuksia ja muilutusyrityksiä Tampereen seudulla. Tätä toimintaa rahoitti Eino Haarlan isä kauppaneuvos Rafael Haarla. Tunnetuin Haarlan järjestämistä muilutuksista oli Tampereen sosiaalidemokraattisen pormestarin ja eduskunnan varapuhemiehen Väinö Hakkilan kyyditys Tampereelta Lapuan kautta Kuortaneelle 17. – 18. heinäkuuta 1930. Muilutuksen aikana Hakkilaa pahoinpideltiin ja häntä istutettiin muurahaispesässä. Hakkila pääsi kuitenkin pakenemaan sieppajiltaan.
Vuonna 1920 Eino Haarla perusti isänsä ja veljensä kanssa Tampereelle Haarlan Paperitehdas Oy:n ja toimi sitten tämän tehtaan johtajana. Hän kuului myös Haarlan Paperitehdas Oy:n ja eräiden muiden Haarla-yhtymän tehtaiden johtokuntiin. Haarla oli mukana käynnistämässä Lievestuoreen selluloosatehdasta. Hän kuoli huhtikuussa 1938 sydänkohtaukseen ollessaan kalastusmatkalla Vaajakoskella. Haarla-yhtymän johtoon tuli Rafael Haarlan kuoleman jälkeen Eino Haarlan nuorempi veli diplomi-insinööri Lauri Haarla (1897–1966).
Perhe.
Eino Haarla oli naimisissa vuoteen 1936 saakka Elma Kaarin Laurilan (1901–1936) kanssa ja sen jälkeen Ester Pirilän (s. 1900) kanssa. Haarlan poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan oli toimitusjohtaja ja kokoomuksen kansanedustaja Pekka Haarla.
Liisa Lounila

Liisa Lounila (s. 1976 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija. Hän asuu Helsingissä mutta on oleskellut ja työskennellyt useita jaksoja New Yorkissa.
Teosten tyyli.
Lounila tekee sekä liikkuvan kuvan teoksia että maalauksia ja esineteoksia. Hän on hyödyntänyt valokuva- ja videoteoksissaan erilaisia tekniikoita, jotka tuovat katsojan mukaan teoksen maailmaan: puna-viherlaseilla katsottavia anaglyfisiä kolmiulotteisia kuvia, View-Master-stereokuvia sekä liikkuvan kuvan “temps mort” -efektiä, jossa kamera tuntuu kiertävän pysäytettyä kohdetta. 
Perinteisten maalausten lisäksi Lounila tunnetaan muun muassa glitter-maalauksistaan. 2010-luvulla hän on esitellyt näyttelyissä hopeoituja ja palladiumilla päällystettyjä arkisia esineitä – esimerkiksi elintarvikkeiden kertakäyttöpakkauksia, kenkiä ja asusteita sekä seiniin liisteröityjä julistepinoja. Lounilan taiteen estetiikkaa on kuvattu nostalgiseksi ja surumieliseksi. Hän on kiinnostunut "elämää suuremmista" tunteista, kapinallisuudesta, tyhjyydestä ja tiedostamattomista kokemuksista. 
Näyttelyitä ja julkisia esiintymisiä.
Liisa Lounila on esiintynyt yksityis- ja ryhmänäyttelyissä Suomessa ja ulkomailla 2000-luvun alkupuolelta lähtien. Paulon säätiö kutsui hänet pitämään näyttelyn Kuvataideakatemian galleriassa 2002. Näyttelyn kuratoi Leevi Haapala. 
Lounila edusti Suomea Venetsian biennaalissa vuonna 2003 Pohjoismaisessa paviljongissa. Näyttelyn nimi oli "Devil-may-care". Vuonna 2014 Lounila oli Carnegie Art Award -palkintoehdokkaana. Lounila teki Helsingin kaupungin tilauksesta muotokuvan entisestä apulaiskaupunginjohtajasta Hannu Penttilästä 2015. Teos on muodoltaan video, ja se sijoitettiin Helsingin kaupungintalolle.
Opinnot.
Liisa Lounila on valmistunut taiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 2005. Hän opiskellut myös elokuvateoriaa Helsingin yliopistossa sekä taidetta Lontoon Slade School of Fine Artissa.
Amanda Kessel

Amanda Kessel (s. 28. elokuuta 1991 Madison, Wisconsin) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija ja olympiavoittaja. 165 senttimetriä pitkän ja 64 kilogrammaa painavan Kesselin pelipaikka on keskushyökkääjä. Hän kuuluu Yhdysvaltain naisten jääkiekkomaajoukkueeseen. Kessel edusti Minnesotan yliopiston joukkuetta vuodet 2010–2013 ja sittemmin muun muassa NWHL-seura Metropolitan Rivetersiä.
Maajoukkueura.
Kessel on kuulunut Yhdysvaltain naisten jääkiekkomaajoukkueeseen vuodesta 2010 alkaen. Vuonna 2012 hän saavutti hopeaa MM-kilpailuista Yhdysvalloista ja seuraavana vuonna tuli maailmanmestaruus MM-kilpailuista Kanadasta. Toisen maailmanmestaruutensa hän voitti vuoden 2017 kotikisoissa ja kolmannen Suomessa 2019. Vuoden 2021 MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa. Kessel oli mukana myös vuoden 2014 talviolympialaisissa Sotšissa, jossa Yhdysvallat saavutti hopeaa. Kessel teki turnauksessa pelaamassaan viidessä ottelussa tehot 3+3=6. Pyeongchangin talviolympialaisissa 2018 hän voitti kultaa ja Pekingin talviolympialaisissa 2022 hopeaa.
Muuta.
Kesselin isoveljet Phil ja Blake Kessel ovat myös ammattilaisjääkiekkoilijoita. Olympiamitalisti Phil pelaa NHL:ää Vegas Golden Knightsin riveissä. Sisarusten serkku, MM-mitalisti David Moss on pelannut yli 500 NHL-ottelua.
Johanna Lecklin

Johanna Lecklin (s. 1972) on suomalainen nykytaiteilija. Hänen teoksensa ovat videoita, valokuvia sekä liikkuvaa kuvaa hyödyntäviä installaatioita.
Lecklin valmistui taiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 2003 ja filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2008. Hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli vuonna 1999 Helsingissä. Lecklinin teoksia on esitelty useissa kansainvälisissä näyttelyissä sekä elokuva- ja videofestivaaleilla.
Lecklin väitteli kuvataiteen tohtoriksi Taideyliopiston Kuvataideakatemiasta vuonna 2018. Tutkimus käsitteli osallistavaa taidetta ja sen etiikkaa, keskiössä Lecklinin oma yhteisöllinen mediataideteos "Story Café" (2004–2011). "Story Café" kuuluu Kansallisgallerian kokoelmaan.
Helsingin Taidehallissa keväällä 2025 pidetyssä "Kadonneet kuvat, kätketyt kertomukset" -yksityisnäyttelyssä Lecklin käsitteli Suomen sisällissodan teemoja, ja erityisesti sitä, miten yhteiskunta voi olla niin jakautunut, että syttyy sota. Lecklinin taide ei edusta aktivismia, jolla on jokin päämäärä, vaan hänen mielestään sen tulee herättää ajatuksia, mutta ei antaa vastauksia. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin Lecklinin esseekirja.
Lecklin asuu Helsingissä yhdessä kuvataiteilija ja elokuvantekijä Sami van Ingenin kanssa.
Castelraimondo

Castelraimondo on kunta Italiassa Marchen alueella olevassa Maceratan maakunnassa. Kunta sijaitsee Potenzajoen varrella. 
Historiaa.
Kaupunki linnoitettiin 1300-luvulla. Nykyään linnoituksesta ja keskiaikaisesta rakennuskannasta on jäljellä linnan vartiotorni "Il Cassero" sekä vähän linnan muuria. Vanha rakennuskanta on tuhoutunut sodissa ja maanjäristyksissä. Kaupunkia on myös uudistettu paljon rakentamalla uutta vanhojen talojen tilalle.
Yamaguchi Falcão

Yamaguchi Falcão Florentino (s. 24. joulukuuta 1987 São Mateus, Espírito Santo) on brasilialainen ammattilaisnyrkkeilijä, entinen amatöörinyrkkeilijä ja olympiamitalisti. 181 senttimetriä pitkä ja 77 kilogrammaa painava vasenkätinen Falcão edustaa Golden Boy Promotions -tallia ja kilpailee raskaassa keskisarjassa.
Ura.
Falcão voitti amatöörinyrkkeilijänä pronssia raskaasta keskisarjasta vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta. Vuonna 2011 hän saavutti pronssia Pan-Amerikan kisoista Guadalajarasta. 
Lokakuussa 2013 Falcão teki ammattilaissopimuksen Golden Boy Promotionsin kanssa ja otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa tammikuussa 2014 Argentiinan Martin Fidel Ríosia vastaan. Falcão diskattiin tuossa ottelussa. Hänellä on tuon ottelun jälkeen ollut neljä ammattilaisottelua, jotka kaikki hän on voittanut. Voitoista kaksi on tullut tyrmäyksellä. 
Muuta.
Falcãon pikkuveli Esquiva Falcão on myös olympiamitalisti ja ammattilaisnyrkkeilijä. Hän kilpailee ylemmässä välisarjassa.
Yusuf Bari-Bari

Yusuf Mohamed Ismail "Bari-Bari" (; 15. heinäkuuta 1958 Bologna, Italia – 27. maaliskuuta 2015 Mogadishu, Somalia) oli somalialainen diplomaatti. Hän toimi maansa suurlähettiläänä Sveitsiin ja pysyvänä YK-edustajana Genevessä. Bari-Bari kuoli, kun Al-Shabaab toteutti Mogadishun Maka-Mukarramah-hotellissa itsemurhapommituksen ja aloitti tulitaistelun. Väkivaltaisuuksissa kuoli ainakin 21 ihmistä. 
Bari-Bari toimi ssa vuodesta 2008. Hän eteni sieltä an New Yorkiin ja sai kansainvälistä tunnustusta työstään ihmisoikeuksien hyväksi.
Luodon kirkko

Luodon kirkko () on Luodossa sijaitseva Jacob Rijfin suunnittelema uusklassismia edustava, vuosina 1785–1787 rakennettu puinen, sisäviisteinen ristikirkko. Tuomas Rijfin 1783 laatimien piirustusten tultua hylätyiksi yli-indentendinvirastossa seurakunta ei alkanut toteuttaa sieltä saamaansa kivikirkon suunnitelmaa, vaan ryhtyi rakentamaan Jacob Rijfin suunnitelman pohjalta puukirkkoa ilman lupaa. Kirkko valmistui 1789. Kirkon attikan yläpuolella on kahdeksankulmainen kuputorni ja sen päällä lyhty, kirkon kellot ovat vuosilta 1789 ja 1805. Sisäseinillä on pilasterit ja kaari-ikkunat, sakaroissa on ulkona aumakatot, kun taas sisäkatossa on tynnyriholvi ja ristikeskuksessa pendentiivin ja kalotin muodostama kupoli. Kirkon esikuvana on tyylillisesti ollut viisi vuotta aiemmin valmistunut Tukholman Aadolf Fredrikin kirkko, johon Jacob Rijf oli tutustunut. Kirkko on säilynyt lähes alkuperäisessä asussaan, istumapaikkoja siellä on 700 hengelle. Urut ovat 24-äänikertaiset, Hans Heinrichin valmistamat ja vuodelta 1967, niiden julkisivun on suunnitellut arkkitehti Krister Korpela. Kolmiosaisen alttaritaulun "Ristiinnaulitseminen", "Pyhä ehtoollinen" ja "Taivaan enkelit" maalasi 1849 Johan Gustav Hedman. 
Kirkon läntiseen ristivarteen rakennettiin urkulehteri 1909. Kirkko kunnostettiin Krister Korpelan suunnitelman perusteella 1964, mukaan lukien lämmitys, valaistus ja sisämaalaus.
Johanna Nordling

Johanna Nordling (s. 1979 Tampere) on suomalainen urheilutoimittaja, kirjailija ja entinen jalkapalloilija. Nordling valittiin vuonna 2015 vuoden urheilutoimittajaksi. 
Elämä.
Urheilutoimittajana ja kirjailijana.
Nordling on opiskellut ja elänyt pitkään Saksassa, jossa hän työskentelee suomen kielen opettajana Krefeldin kansalaisopistossa. Vuonna 2006 Nordling voitti arvostetun J. H. Erkon kirjoituskilpailun. Hän työskentelee myös Viaplayn, "Ilta-Sanomien" ja "Urheilulehden" toimittajana ja kirjeenvaihtajana. Nordling kirjoittaa lehteen pitkiä juttuja pääosin Saksan jalkapallosta. Paljon kiitosta hänen jutuistaan sai muun muassa juttu Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkueen pelaajista, jotka joutuivat pieninä sodan keskelle. Suureksi osaksi noiden artikkeleidensa perusteella Nordling valittiin maaliskuussa 2015 vuoden urheilutoimittajaksi. 
Jalkapalloilijana.
Nordling on Toijalan Pallo-49:n kasvatti. Hän edusti vuodet 1996–1999 Naisten SM-sarjassa pelannutta Tampereen Ilvestä. Vuonna 1996 Nordling saavutti SM-sarjan pronssia. 
Yksityiselämä.
Nordling on naimisissa saksalaisen Christoph Ellesin kanssa.
Hårteigen

Hårteigen on vuori Länsi-Norjassa sijaitsevalla Hardangerviddan ylänköalueella. Se on näkyvä ja helposti tunnistettava maamerkki, joka näkyy laajalle alueelle. Sen tunnistaa hatun muotoisesta profiiliista. Se on Hardangerviddan kansallispuiston ja Ullensvangin kunnan alueella. Vuori sijaitsee noin 30 kilometriä koilliseen Oddan kaupungista.
Vuoren nimen alkuosa on muodostunut muinaisnorjan sanasta "hárr", joka tarkoittaa harmaata. Jälkiosa on yhteydessä saksan sanaan "zeigen", osoittaa. Vuori on siis osoittanut kulkusuunnan muinaisaikojen kulkijoille.
Nina Sublatti

Nina Sulaberidze (; s. 31. tammikuuta 1995 Moskova), taiteilijanimeltään Nina Sublatti (), on georgialainen laulaja ja kalligrafi, joka voitti vuonna 2015 Georgian euroviisukarsinnat ja pääsi edustamaan maataan Eurovision laulukilpailussa 2015 kappaleella "Warrior".
Vuonna 2013 hän voitti georgialaisversion Pop Idol -televisio-ohjelmaformaatista.
Nina Sublatin faneja kutsutaan nimellä "bgals".
Esanatoglia

Esanatoglia on kunta Italiassa Marchen alueella olevassa Maceratan maakunnassa. Kunnassa on runsaat 2 000 asukasta.
Kunnan tunnetuin asukas on keskiaikainen taidemaalari Diotallevi di Angeluccio.
Christian Günter

Christian Günter (s. 28. helmikuuta 1993 Villingen-Schwenningen) on saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa Bundesliigassa pelaavaa SC Freiburgia. Vasenjalkainen Günter on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja. Hän on pelannut kolme ottelua Saksan A-maajoukkueessa.
Seurajoukkueura.
Günter on SC Freiburgin kasvatti. Hän on edustanut seuraa vuodesta 2006 lähtien. Vuosina 2012–2013 Günter pelasi seuran kakkosjoukkueessa 13 ottelua tekemättä maaliakaan. Debyytti seuran ykkösjoukkueessa Bundesliigassa tapahtui joulukuussa 2012 SpVgg Greuther Fürthiä vastaan. Kaudella 2013–2014 Günter debytoi Eurooppa-liigassa ja pelasi Bundesliigassa 29 ottelua vakiinnuttaen paikkansa joukkueen avauskokoonpanossa. Günterin uran ensimmäinen bundesliigamaali syntyi vasta kaudella 2014–2015, FC Schalke 04:n verkkoon marraskuussa 2014. 
Maajoukkueura.
Günter on pelannut Saksan alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi ensimmäisen kerran Saksan A-maajoukkueessa toukokuussa 2014 ystävyysottelussa Puolaa vastaan. Seuraavan kerran hän pelasi maajoukkueessa vasta kesäkuussa 2021.
Roman Tšernyh

Roman Sergejevitš Tšernyh (, s. 15. syyskuuta 1984 Sosnovoborsk, Neuvostoliitto) on venäläinen jääpallomaalivahti, joka edustaa Jenisei Krasnojarskia. 
Saavutukset.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
The Replacements (yhtye)

The Replacements on Minneapolisissa perustettu yhdysvaltalainen rockyhtye, joka julkaisi 1981–1990 välillä seitsemän albumia. Yhtye hajosi ensimmäisen kerran vuonna 1991, mutta palasi yhteen vuonna 2013. Yhtye hajosi uudestaan vuonna 2015, ja ei ole sen jälkeen palannut yhteen.
The Replacements perustettiin Minneapolisissa alun perin nimellä The Impediments. Punk-yhtye Sex Pistolsia ihailleen Paul Westerbergin johtama yhtye tunnettiin alkuaikoinaan arvaamattomista, alkoholinhuuruisista konserttiesiintymisistään. Yhtye teki levytyssopimuksen Minneapolis' Twin/Tone Records -yhtiön kanssa 1980. Sen ensimmäiset levyt olivat tyyliltään speedpunkia, mutta 1980-luvun kuluessa sen tyyli monipuolistui. Yhtyeen maineikkain albumi on "Let It Be" (1984). Yhtyeen viimeinen albumi "All Shook Down" (1990) oli käytännössä Westerbergin sooloalbumi, jossa muut jäsenet soittivat vain ajoittain.
The Replacements hajosi 1991, minkä jälkeen Westerberg ja muut jäsenet jatkoivat soolourillaan ja muissa yhtyessä. Vuonna 2006 Westerberg, kitaristi Bob Stinson ja rumpali Chris Mars levyttivät Replacementsin nimellä yhdessä kaksi kappaletta, mutta eivät silloin suunnitelleet jatkavansa yhdessä. Yhtye teki paluun konserttilavoille Torontossa elokuussa 2013 ja jatkoi konsertoimista aina vuoteen 2015 asti.
Wordbase

Wordbase on Aller Innovation A/S:n julkaisema 19. joulukuuta 2013 ilmestynyt pulmapeli. Se on saatavilla iOS:ille ja Androidille. Peli vaihtoi omistajaa alkuvuodesta 2016.
Peli.
Wordbase on onlinepeli, jota pelataan yhdessä toisen pelaajan kanssa. Pelin tehtävänä on päästä vastustajan tukikohtaan, joka sijaitsee kentän toisessa päädyssä. Kenttä on 10×13 ruudun kokoinen ja jokaisessa ruudussa on yksi kirjain. Pelissä edetään muodostamalla sanoja kentän kirjaimista ns. "matona". Voit myös halutessasi katkaista vastustajan "madon". Pelin voittaa se pelaaja, joka pääsee vastustajan tukikohtaan.
Sergei Šaburov

Sergei Leonidovitš Šaburov (, s. 27. heinäkuuta 1978, Vladimir Neuvostoliitto) on venäläinen keskikenttää pelaava jääpalloilija, joka edustaa Moskovan Dynamoa. 
Saavutukset.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa