Gábor Péter

Gábor Péter (unkarilaisessa sukunimi ensin -järjestyksessä "Péter Gábor," alkuperäiseltä nimeltään Benő Eisenberger, 14. toukokuuta 1906 Újfehértó – 23. tammikuuta 1993 Budapest) oli toisen maailmansodan jälkeen Unkarin salaisen poliisin ÁVO:n johtaja. 
Nuoruus ja poliittisen toiminnan alku.
Gábor Péter syntyi Újfehértón kaupungissa (nyk. Szabolcs-Szatmár-Beregin läänissä) nykyisessä koillis-Unkarissa köyhän juutalaisen räätälimestarin Péter Eisenbergerin poikana vuonna 1906; syntyneiden luetteloon hänen etunimekseen merkittiin Benő. Isä kuoli hänen ollessaan viisivuotias, ja äiti elätti kolmea lastaan ompelutöillä. Péter jätti kansakoulun kesken kolmannelta luokalta ja meni räätälin oppipojaksi. Vuonna 1921 hän muutti Budapestiin, missä hän sai lopulta kisällinkirjansa. Ammattiopintoja ja työskentelyjä haittasi keuhkotauti, jota hän paranteli välillä kotikylässään, välillä keuhkotautisairaalassa. Sairaus- ja toipilasaikaansa hän käytti myös lukemiseen ja itsensä sivistämiseen. Taloudellista tukea hän sai Amerikkaan muuttaneelta sisareltaan.
Budapestissa Péter kävi ensin sosiaalidemokraattien tilaisuuksissa mutta tutustui sitten myös kielletyn kommunistipuolueen aktivisteihin. Hän liittyi ensin kommunistien illegaaliin avustusjärjestöön "Vörös Segély" (’Punainen apu’), joutui poliisin pidättämäksi, ja todistettuaan luotettavuutensa pääsi jäseneksi Unkarin kommunistiseen puolueeseen vuonna 1931. Syksyllä 1932 hänet lähetettiin edustajaksi "Punainen apu" -järjestöjen kansainväliseen kongressiin Moskovaan, missä hänet joidenkin arvelujen mukaan värvättiin Neuvostoliiton poliittisen valtionpoliisin GPU:n asiamieheksi. Seuraavana vuonna, 1933, hän avioitui Jolán Simonin kanssa, johon oli tutustunut kommunistisessa työväenliikkeessä toimiessaan; Jolán Simon työskenteli myöhemmin Mátyas Rákosin sihteerinä.
1930-luvun mittaan Péter toimi edelleen maanalaisessa kommunistipuolueessa tai sen peitejärjestönä toimivassa puolilaillisessa ammattijärjestössä ja joutui välillä poliisin pidättämäksi, välttyen kuitenkin tuomiolta. Sodan aikana hän työskenteli maan alla ja läheisessä yhteistyössä János Kádárin kanssa. Hän oli mukana myös, kun Kádárin johdolla entinen kommunistipuolue lakkautettiin ja sen tilalle perustettiin uusi, peitenimellä "Békepárt" (’Rauhanpuolue’). Saksan miehitettyä Unkarin 1944 tämän puolueen toimintamahdollisuudet kuitenkin käytännössä lakkasivat. Noihin aikoihin hän vaihtoi nimensä Benő Eisenbergeristä Gábor Péteriksi.
Valtionpoliisin johtajana.
Neuvostoarmeijan saapuessa Unkariin Péter määrättiin tammikuussa 1945 organisoimaan poliittisen poliisin toimintaa ja toukokuussa 1945 johtamaan Budapestin poliisijohdon poliittista osastoa. Kesällä 1946 sisäministeri László Rajkin toimeksiannosta perustettiin Unkarin valtionpoliisin "Valtionturvallisuusosasto", "Államvédelmi Osztály" (ÁVO), joka syksyllä 1948 sisäministeri János Kádárin johdolla erotettiin erilliseksi, suoraan sisäministeriön alaiseksi "Valtion turvallisuusvirastoksi" ("Államvédelmi Hatóság," ÁVH). Lopulta vuoden 1950 alussa ÁVH ylennettiin ministeriöiden rinnalle, suoraan ministerineuvoston alaiseksi yksiköksi, jota edelleenkin johti Gábor Péter.
Vihattu ja pelätty ÁVH toimi ”puolueen nyrkkinä”, tarkkaili, pidätti ja terrorisoi Mátyás Rákosin diktatuurin vastustajia, entisiä Horthyn kannattajia, sosiaalidemokraatteja, katolisen kirkon vaikuttajia ja myös kommunistipuolueen sisäisiä vihollisia. Péterin tiedetään useissa tapauksissa itse antaneen käskyjä pahoinpitelyihin ja kidutuksiin. 
Tuomio ja loppuelämä.
Tammikuussa 1953 Péter joutui vuorostaan sisäisen puhdistuksen uhriksi. Hänet pidätettiin tammikuun 3. päivän vastaisena yönä. Ensiksi häntä yritettiin syyttää vakoilusta länsivaltojen hyväksi, sitten – osana tuolloin Moskovasta käsin käynnistettyä juutalaisvastaista kampanjaa – sionismista. Puolueen sisäisiä valtataisteluja sekoitti vielä Stalinin kuolema maaliskuussa 1953, ja lopulta Péter sai niskoilleen syytteet puolueen sisäisestä hajottamisesta. 13. maaliskuuta 1954 Péter tuomittiin elinkautiseen vankeuteen ”valtion ja kansan vastaisista rikoksista”. Kaksi vuotta myöhemmin, kun stalinistisen diktatuurin aikaisia rikoksia alettiin taas tutkia, myös Péterin oikeusjuttu otettiin uuteen käsittelyyn lokakuussa 1956.
Unkarin kansannousun aikaan, 3. marraskuuta 1956, vallankumoukselliset tunkeutuivat Gyűjtőfogház-vankilaan, vapauttivat 800 vankia ja veivät Péterin kuolemaantuomittujen selliin. Sieltä hän kuitenkin pääsi vapaaksi jo seuraavana päivänä neuvostojoukkojen saapuessa. Maaliskuussa 1957 jatkui Péterin oikeusjutun uusi käsittely. Hänet todettiin syylliseksi useisiin rikoksiin (mm. kuolemaan johtanut pahoinpitely ja virka-aseman toistuva väärinkäyttö) ja tuomittiin 14 vuodeksi vankeuteen. Tammikuussa 1959 hän vapautui vankilasta huonon terveydentilansa vuoksi (virallisesti armahdus astui voimaan seuraavana vuonna). Vihattu Péter pysytteli poissa julkisuudesta, sai työpaikan vaateteollisuuden suunnitteluviraston kirjastosta ja pääsi ennenaikaiselle eläkkeelle 1965.
Loppuelämänsä Gábor Péter vietti syrjässä julkisuudesta antaen vain muutaman haastattelun ja kirjoittaen muistelmiaan, jotka tulivat julki vasta 2002. Hän kuoli 23. tammikuuta 1993, ja hänen tuhkansa haudattiin Budapestin Farkasrétin hautausmaalle.
Jälkimaine.
Péter Bacsón kulttikomediassa "Avaintodistaja" (1969) absurdia tapahtumaketjua kulisseista käsin pyörittävän ovelan toveri Virágin hahmolle on annettu Gábor Péterin piirteitä. Péterin elämäkerturin Rolf Müllerin mukaan elokuvan hillitty ja kuivakan salaperäinen toveri Virág on kuitenkin henkilönä varsin erilainen kuin tosielämän Péter, joka ei vierastanut julkisuutta eikä kaihtanut nauttia asemansa takaamasta mukavasta elämästä.