tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lokal

Lokal on Helsingissä sijaitseva käyttö- ja taide-esineiden galleria ja myymälä. Lokal sai vuonna 2017 muotoilun valtionpalkinnon.
Valokuvaaja Katja Hagelstam perusti Lokalin huhtikuussa 2012. Hänen tavoitteenaan oli luoda suomalaisille muotoilijoille paikka, jossa esitellä taidettaan.
Galleriassa on esillä teemoittan koottuja ryhmänäyttelyitä, jotka vaihtuvat kuukausittain. Yksi näyttelyistä on tarkoitettu alle 30-vuotiaille uransa alussa oleville taiteilijoille. Galleria sai vuonna 2017 toimintansa ansiosta muotoilun valtionpalkinnon. Palkintoperusteluiden mukaan Lokal on tuonut esille suomalaista muotoilua, taidetta ja taideteollisuutta mielenkiintoisella ja raikkaalla tavalla.
DOM (päihde)

2,5-dimetoksi-4-metyyliamfetamiini (DOM, myös STP englanninkielisistä sanoista "Serenity Tranquility and Peace") on psykedeelinen päihde, substituoitu amfetamiini ja fenyylietyyliamiinin johdannainen. DOM on DOx yhdiste. DOM:n popularisoi Alexander Shulgin 1991 kirjassaan "PiHKAL: A Chemical Love Story", jossa aineen synteesi ja vaikutukset on kuvailtu. Laboratorioeläimet voidaan kouluttaa reagoimaan psykedeeliseen "vihjeeseen", joka on tyypillinen päihteille kuten DOM.
Kemia.
DOM:n johdannaisia ovat mm. Ψ-DOM (2,6-dimetoksi-4-metyyliamfetamiini) ja Ariadne (1-(2,5-dimetoksi-4-metyylifenyyli)butan-2-amiini). Nämä on mainittu PiHKAL-kirjassa ja niiden kerrotaan olevan ei-psykedeelisiä.
Muita johdannaisia ovat kuvan 2-DM-DOM, 5-DM-DOM, 2-Et-DOM ja 5-Et-DOM. Nämä kuitenkaan eivät sitoutu yhtä voimakkaasti 5-HT2A reseptoriin kuin DOM. Tämä osoittaa molekyylin sivulla olevien yksittäisten happien läsnäolon tärkeyden sitoutumisessa kyseiseen reseptoriin.
Farmakologia.
DOM on agonisti serotoniinireseptoreille 5-HT2A, 5-HT2B ja 5-HT2C. Psykedeeliset vaikutukset johtuvat agonismista 5-HT2A reseptoriin. DOM:ää käytetään tieteellisessä tutkimuksessa tutkittaessa 5-HT2 reseptoreiden alaluokkaa. DOB on kiraalinen molekyyli, R-(-)-DOM enantiomeeri toimii voimakkaampana 5-HT reseptorien agonistina.
Annostus ja vaikutusten kesto.
Erowid-sivun mukaan tyypillinen annos on 2–6 mg suun kautta. Kevyt annos on 1–2 mg ja vahva 6–10 mg. Täydet vaikutukset ilmenevät noin 1–2 tunnin jälkeen annoksen ottamisesta ja kestävät 12–20 tuntia.
Laki.
DOM on luokiteltu huumausaineeksi Suomessa.
Ilmari Arvola

Ilmari Arvola (8. huhtikuuta 1880 Paavola – 27. joulukuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, joka teki monikymmenvuotisen elämäntyön "Pellervo"-lehdessä.
Arvola syntyi maanviljelijäperheeseen, mutta ei jatkanut vanhempiensa ammattia, vaan valmistui opettajaksi Jyväskylän seminaarista 1902. Hän työskenteli valmistuttuaan opettajana Alatornion Ylivojakkalassa ja Hyrynsalmella, kunnes hänestä tuli Pellervo-Seuran konsulentti 1906 ja "Pellervo"-lehden toimittaja 1908. Arvola työskenteli lehden toimitussihteerinä yhtämittaisesti yli 30 vuotta, jona aikana lehden lukijakunta nousi useisiin satoihin tuhansiin. Lempinimen "Luterus" Arvola oli saanut jo Pellervo-Seuran konsulenttina, julkaistuaan kirjasen "Osuuskassojen kymmenet käskyt".
Suomen sisällissodan aikana Arvola osallistui Länkipohjan, Oriveden ja Lempäälän taisteluihin sekä Tampereen valtaukseen, jossa hän haavoittui. Hän julkaisi kirjoituksia Pellervo-Seuran julkaisuissa sekä teoksen "Keskisuomalaiset sotapolulla" ja kuvauksen Pohjois-Hämeen pataljoonan valheista sisällissodassa "Länkipohjasta Tampereelle".
Arvola kuoli sydänkohtaukseen 59-vuotiaana joulukuun lopulla 1939 Helsingissä.
John Roberts (pormestari)

John Roberts (1932 tai 1933 – 2017) oli walesilaisen Milford Havenin () kaupungin pormestari ja kunnanvaltuuston jäsen. Hänen väitetty palvelusaikansa Kuninkaallisessa laivastossa paljastui valheelliseksi vuonna 2013. Roberts oli käyttänyt itsestään titteliä ”komentajakapteeni John Roberts RNR RD”, missä kirjaimet "RNR" merkitsevät laivaston reserviä ja "RD" reservin upseerin mitalia.
Roberts kävi omien sanojensa mukaan koulunsa Milford Grammar Schoolissa. Hän liittyi Yhdistyneen kuningaskunnan kauppalaivastoon 24. toukokuuta 1956 ja työskenteli sen palveluksessa yli 30 vuotta vuoteen 1987 asti. Vuosina 1987–1992 hän toimi Pembrokeshiren kreivikunnan Punaisen Ristin johtajana. Roberts itse sanoi, että nimitys ”komentajakapteeni” syntyi tänä aikana, mutta että hänellä itsellään ei ollut asian kanssa tekemistä. Roberts väitti myös, että hänet oli kutsuttu vierailulle Buckinghamin palatsiin 18. heinäkuuta 1991 ja palkittu pitkästä urastaan kauppalaivastossa.
2000-luvulla Roberts toimi Milford Havenissa kunnanvaltuutettuna kahdentoista vuoden ajan alkaen huhtikuusta 2000 ja pormestarina vuodesta 2008 vuoteen 2009. Pormestarina Roberts oli mukana tarkastamassa uutta Qatariin perustettua Milford Havenin sataman kautta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan toimitettavan maakaasun varastointikeskusta huhtikuussa 2008. Milford Havenin pormestarina vuosina 1993–1994 toimineen ja entisen laivaston upseerin John Leen kuollessa marraskuussa 2009 Roberts väitti käyneensä laivaston oppiaikansa Davenportissa 1950-luvulla yhdessä Leen kanssa.
Kun paikallislehti "The Milford Mercury" alkoi saada paikallisilta yhteydenottoja Robertsin laivastouraa koskien tämä ilmoitti, ettei ollut tosiasiassa koskaan ollut laivaston palveluksessa. Myöskään Kuninkaallisella laivastolla ei ollut arkistoissaan merkintöjä Robertsin väitetystä palvelusajasta. Roberts ei suostunut kommentoimaan sitä, mistä hänen laivaston univormunsa oli peräisin. Hän jätti tehtävänsä kunnanvaltuutettuna 17. tammikuuta 2013 vedoten terveyssyihin ja kuoli vuonna 2017.
Markus Maulavirta

Markus Einari Maulavirta (os. "Virtanen"; s. 29. toukokuuta 1956 Järvenpää) on suomalainen keittiömestari, eräopas ja tietokirjailija. Hän tuli tunnetuksi suurelle yleisölle muun muassa esiinnyttyään vuosina 1988–1989 tv-sarjassa "Enkelten keittiö" ja vuosina 1999–2004 yli 40 kertaa tv-sarjassa "Kokkisota". Hän on kirjoittanut kymmenkunta keittokirjaa ja toiminut suomalaisen keittiötaidon kouluttajana usean vuosikymmenen aikana.
Koulutus.
Maulavirta kävi vuonna 1974 yksivuotisen kokin peruskurssin. Tämän jälkeen hän opiskeli kokki-kylmäköksi
Hotelli- ja ravintolakoulu Perhossa (1976–1978), ja suoritti Hotelli- ja ravintolaopisto Haagassa keittiön työnjohdollisen kurssin sekä keittiömestarikurssin (1984–1984). Hän täydensi opintojaan Haaga Instituutin keskijohdon täydennyskoulutuksella (1988–1989) ja lyhytkursseilla Cross Kitchen ja Maailman keittiöt The Culinary Institute of Americassa Yhdysvaltojen New Yorkissa (1995) ja Haaga Instituutissa (kouluttajakoulutus, 1996). Tämän lisäksi hän suoritti viinimestaritutkinnon Turun ammatti-instituutissa vuosina 2002–2003.
Työura.
Maulavirta työskenteli uransa alkuvuosina hotelli Hesperiassa, Presidentissä, Kalastajatorpassa, Palacessa ja Intercontinentalissa. Vuonna 1985 hän oli patisserien ja kokin tehtävissä hotelli Palacessa. Samana vuonna keittiömestari Eero Mäkelän johtama Palace Gourmet -ravintola valittiin Vuoden ravintolaksi 1985. 
Tämän jälkeen Maulavirta työskenteli Valtioneuvoston juhlahuoneiston banquet-kokkina. Sitten hän oli vuosina 1986–1989 ravintola Georgen keittiömestari. Ravintola valittiin Vuoden ravintolaksi vuonna 1987. Georgelle myönnettiin Michelin-tähti (1991), kun keittiössä vaikuttivat Maulavirran ohella Maija Silvennoinen ja Markus Aremo. Vuosina 1989–1993 Maulavirta oli hotelli Lordin keittiöpäällikkö. Lord sai Michelin-tähden vuonna 1993. Vuosina 1994–2001 Maulavirta oli keittiöpäällikkönä hotelli Palacen ravintola Palacessa ja vuosina 2002–2005 ravintola Nokassa ja samalla Royal Ravintoloiden pääkouluttajana (Royal Academy). Tämän jälkeen hän jatkoi 2005–2007 Klaus K -hotellin ravintola Ilmattaren keittiöpäällikkönä. Päätoimensa ohella hän on vieraillut lyhyitä jaksoja Italiassa, Norjassa ja Ranskassa sijaitsevissa ravintoloissa sekä luennoinut tai toiminut opettajina monilla suomalaista ruokaa tai sen eri osateemoja käsitelleillä kursseilla.
Giuseppe Amisani

Giuseppe Amisani (7. joulukuuta 1881 Mede Lomellina, Italia – 8. syyskuuta 1941 Portofino) oli italialainen taidemaalari. Hän oli yksi 1900-luvun merkittävimmistä italialaisista alallaan. Amisani tunnetaan myös ”kuninkaiden maalarina” ja ”Portofinon runoilijana”.
Tyyli.
Giuseppe Amisani ansioitui perinteiden rikkojana ja oman maalaustyylinsä luojana. Hän kuvasi todellisuutta ja liitti siihen tunteita. Hänen maalauksensa ovat luonnosta otettua ja nopeasti kankaalle kiinnittyvää ilmaisun tuoreutta ja helppoutta; hän onnistuu eleillä mallintamaan hahmot plastisesti ja käyttämään värejä materiaalisin siveltimenvedoin. Välittömänä maalarina hän on pysynyt poissa älyllisistä teorioista ja poikkeamista. Amisani on taiteilija, jonka on maalattava näkemästään tarttumalla todellisuuteen ja kääntämällä se nopeasti sisäisen näkemyksensä mukaan. Hänen mehukas ja rakeinen tyylinsä konfiguroi ja määrittelee kaiken tasoiksi ja pisteiksi: se on välitöntä realismia, joka on kytketty vahvasti Francesco Filippinin myöhäisen italialaisen impressionismin vanhaan virtaan. Amisani oli filipinismin taiteellisen liikkeen todellinen mestari..
Taidemarkkinat.
Giuseppe Amisanin arvokkaimmat ja halutuimmat teokset ovat naisten kasvot.
Giambattista Pittoni

Giovanni Battista Pittoni eli Giambattista Pittoni (20. kesäkuuta 1687 Venetsia, Italia – 17. marraskuuta 1767 Venetsia) oli italialainen taidemaalari. Hän oli yksi 1700-luvun merkittävimmistä italialaisista alallaan.
Antonio Rotta

Antonio Rotta (20. helmikuuta 1828 Gorizia, Italia – 10. syyskuuta 1903 Venetsia, Italia) oli italialainen taidemaalari.
Elämäkerta.
Rotta oli tärkeä 1800-luvun italialainen genremaalauksen edustaja. Rotta muutti Venetsiaan ja osallistui Venetsian-akatemiaan vuodesta 1841, jossa hän oli Ludovico Lipparinin (1800–1856) oppilas.
Rottan avioliitosta Lattanzio Querenan tyttären kanssa syntyi poika Silvio Giulio (1853–1913), josta tuli hänen oppilaansa.
Rotta osallistui vuonna 1853 taidenäyttelyyn Milanossa historiamaalauksella "Tiziano Vecellio opastaa Irene di Spilimbergoa maalaamisessa". Vuonna 1878 hän sai Pariisiin Salon du Louvren näyttelypalkinnon. Vuonna 1891 hänen töitään oli näytteillä Berliinissä. Vuonna 1894 hän osallistui Goriziain taiteelliseen näyttelyyn maalauksella "Stella marina".
Antonio Rottan teoksia on lukuisissa museoissa ympäri maailmaa, Philadelphian taidemuseossa sekä Helsingin museoissa ja Museo Revoltellaissa Triestessä. Hänen kotikaupungissaan on useita hänen töitään, erityisesti muotokuvia, sekä Gorizianin maakunnan historiallisissa ja taidemuseoissa. Monia hänen teoksiaan ​​on myyty ulkomaille ja niitä on tärkeissä yksityiskokoelmissa.
Venetsian biennaalissa vuonna 1932 esiteltiin Antonio Rottan teoksia. Tarkoituksena oli muistaa 1800-luvun lopun venetsialaisen maalaustaiteen intiimiä luonnetta, jota pidetään tärkeänä hetkenä maailman taiteen historiassa.
Gorizia on nimennyt kadun nimeltä Antonio Rotta.
Taidemarkkinat.
Sothebyn Lontoon huutokaupassa vuonna 2001 Antonio Rottan öljymaalaus "Venetsialainen vesijuhla" (Una festa Veneziana, 1863) myytiin 158 000 eurolla.
Salvatore Garau

Salvatore Garau (s. 1953 Santa Giusta, Italia) on italialainen taidemaalari.
Francesco Filippini

Francesco Filippini (18. syyskuuta 1853 Brescia, Italia – 6. maaliskuuta 1895 Milano, Italia) oli italialainen taidemaalari.
Taidemarkkinat.
Kanvasinsa tärkeyden ja erittäin korkeiden hintojen vuoksi Francesco Filippini on yhdessä Mario Schifanon kanssa väärennetyin italialainen taidemaalari. Yli 30 % Filippinin teoksista oletetaan olevan väärennöksiä, pätevien ”kopioijien” valmistamia vuodesta 1930. Kaikki Francesco Filippinin autenttiset teokset on signeerattu, vain harvoin on viitteitä päivämäärästä. Asiantuntijan ei kuitenkaan ole vaikeaa tunnistaa väärennettyä filippiiniä, kun otetaan huomioon taiteilijan äärimmäinen johdonmukaisuus. Hän maalaa samalla tavalla myös pienissä mitoissa, pitkällä rivillään työskennellessään pienennetyillä tuilla. Nykyään filippiiniliikkeen perustajan Francesco Filippinin alkuperäisteokset pitivät italialaista impressionismia toisin kuin ranskalaista, jonka isä on impressionisti maisemamaalari, joka inspiroi myös ”Umberto Boccionia”, talonpojan naisia ​​edustavat maalaismaisemat ovat erittäin harvinaisia ​​ja arvostukset ulkomaisilla markkinoilla voivat ylittää 2 miljoonan euron arvot intohimoisten yksityisten keräilijöiden keskuudessa.
Ho Kan

Ho Kan (; 23. heinäkuuta 1932 Nanjing, Kiina) on kiinalainen maalari. Hän on yksi 1900-luvun merkittävimmistä kiinalaisista alallaan.
Taidemarkkinat.
Sotheby'sin Hongkongin huutokaupassa vuonna 2021 Ho Kanin teos "Abstract Composition 抽象構圖" (1967) myytiin 149 974 eurolla.
Fathi Hassan

Fathi Hassan (; 10. toukokuuta 1957 Kairo, Egypti) on egyptiläinen kuvataiteilija. Hän oli yksi 1900-luvun merkittävimmistä afrikkalaisista alallaan.
Museot.
Fathi Hassanin teoksia on esillä useissa museoissa, mukaan lukien:
Bonito Generation

Bonito Generation on brittiläisen indiepop-yhtye Kero Kero Boniton esikoisalbumi, jonka julkaisi Double Denim Records 21. lokakuuta 2016. Kappaleille "Lipslap", "Break". "Trampoline" ja "Forever Summer Holiday" on julkaistu musiikkivideot. 
Lähteet.
Charles Linn

Charles Linn (alun perin "Carl Erik Engelbert Sjödahl"; 13. kesäkuuta 1814 Pohja, Suomen suuriruhtinaskunta – 7. elokuuta 1882 Birmingham, Alabama, Yhdysvallat) oli suomalaissyntyinen Yhdysvaltoihin muuttanut merikapteeni, tukkukauppias, pankkiiri ja teollisuusmies.
Sjödahlin isä Erik Johan Sjödahl oli tarkastajana Billnäsin ruukilla. Sjödahl lähti merille vuoden 1830 tienoilla. Hän ehti purjehtia 53 kertaa Atlantin yli ja kolme kertaa maapallon ympäri ennen kuin asettui asumaan Yhdysvaltoihin. Sjödahl avasi vuonna 1838 kauppaliikkeen Alabaman Montgomeryssä ja muutti nimensä Charles Linniksi koska hänen alkuperäinen nimensä oli liian vaikea lausuttavaksi paikallisille asukkaille. Linn menestyikin sitten hyvin kauppiaana. 
Yhdysvaltain sisällissodan alettua 1861 Linn meni etelävaltioiden laivaston palvelukseen kapteeniksi. Hän kuljetti puuvillaa etelävaltioista Englannin Liverpooliin. Puuvillasta saaduilla tuloilla etelävaltiot rahoittivat sodankäyntiään. Heinäkuussa 1863 pohjoisvaltioiden asettamaa merisaartoa valvova tykkivene "USS R. R. Cuyler" valtasi Floridan eteläkärjen vesillä "CSS Kate Dale" -aluksen, jonka kapteenina Linn oli. Linn vietiin poikansa kanssa vankina Washingtoniin mutta hän pääsi kuitenkin pian vapaaksi.
Sodan jälkeen Linn oli tukkukauppiaana ensin New Orleansissa ja sitten taas Alabaman Montgomeryssä. Linn värväsi vuonna 1869 Suomesta isohkon joukon siirtolaisia ja kustansi heidän matkansa Yhdysvaltoihin Alabamaan neljän vuoden työsitoumusta vastaan. Vuonna 1872 Linn perusti erään liikemiesryhmän pyynnöstä Alabaman Birminghamiin National Bank of Birmingham -pankin ja rakennutti pankille kaupunkiin kolmikerroksisen toimitalon. Hän oli perustamassa Birminghamiin myös Linn Iron Works ja Birmingham Car and Foundry Company -nimisiä teollisuusyrityksiä. 
Birminghamin Linn Park -puistossa paljastettiin toukokuussa 2013 Charles Linnin näköispatsas, jonka on tehnyt Branko Medenica. Linnin mukaan on kaupungissa nimetty myös kirjastorakennus Linn-Henley Research Library. Patsas kaadettiin ja turmeltiin touko–kesäkuun 2020 protestien yhteydessä.
Epoch

Epoch on yhdysvaltalaisen elektronista musiikkia tuottavan artistin Tychon neljäs albumi. Albumin julkaisi Ghostly International 20. syyskuuta 2016. 
"Epoch" oli ehdolla vuoden 2016 Grammy-palkintogaalassa vuoden parhaasta elektronisen musiikin albumista.
Jim Neidhart

James Henry Neidhart (8. helmikuuta 1955 – 13. elokuuta 2018) oli yhdysvaltalainen showpainija, jonka aktiivivuodet sijoittuivat 1980–1990-luvuille. Neidhart aloitti showpainiuransa vuonna 1979 ja debytoi World Wrestling Federationissa 21. tammikuuta 1985, Madison Square Gardenissa järjestetyssä tapahtumassa, nimellä Jim "The Anvil" Neidhart. Hän muodosti yhdessä Bret Hartin kanssa "The Hart Foundation" -duon, joka voitti kaksi kertaa World Tag Team -mestaruuden, ensimmäisen 7. helmikuuta 1987.
Neidhart oli naimisissa Ellie Hartin, Bret Hartin siskon, kanssa. Pari sai kolme tytärtä, joista yksi, Natalie, on hänkin showpainiammattilainen.
Neidhart kuoli äkilliseen sairaskohtaukseen, ja hänellä oli alkava Alzheimerin tauti.
Kenneth Cook

Bert Kenneth Cook, myös: "Kenneth Bernard Cook", kirjailijanimiä: "Alan Hale", "John Duffy" (5. toukokuuta 1929 Lakemba, Sydney, New South Wales, Australia – 18. huhtikuuta 1987 Narromine, New South Wales, Australia) oli australialainen toimittaja, kirjailija ja elokuvantekijä. Hän oli Australian yleisradioyhtiön Australian Broadcasting Commissionin (ABC1) palveluksessa 1952–1961 ja omistautui sitten kirjoittamiselle. Myöhemmin hän teki jälleen töitä ABC:lle tuottamalla kymmeniä lyhytelokuvia, lähinnä lastenfilmejä, oman yhtiönsä Patrician Filmsin kautta.
Ensimmäisen romaaninsa Cook kirjoitti 1950-luvun alussa. Ensin kustantaja hyväksyi sen, mutta piti sitä kuitenkin niin ala-arvoisena, että se jäi julkaisematta. Ensimmäinen julkaistu romaani on "Wake in Fright" vuodelta 1961. Sitä pidetään Cookin tuotannosta parhaana, ja kymmenkunta vuotta myöhemmin Evan Jones käsikirjoitti ja Ted Kotcheff ohjasi siitä elokuvan "Kova loma". Cook on liikkunut monissa kirjallisuudenlajeissa, kirjoittanut rikoskirjallisuutta, käsitellyt historiaa, Vietnamin sotaa, esittänyt aborttiin liittyviä moraalikannanottoja, kirjoittanut Australian elokuva-alasta. Hän on käsitellyt Eurekan kapinaa vaimonsa Patrician kanssa tekemässään näytelmässä. Hän pohti "Stockadessa" Vietnamin sotaa ja väkivallan oikeutusta vallankäytössä. Näytelmä esitettiin 1971 Independent Theatressa Sydneyssä, ja heti kauden päätteeksi näyttelijät tekivät siitä elokuvaversion. Kriitikot suhtautuivat siihen nuivasti, mutta se kertoi kuitenkin Australian elokuva-alan surkeasta tilasta ja erityisesti siitä, kuinka paikalliset elokuvantekijät ovat jääneet vaille viranomaisten tukea.
Ensimmäisen avioliiton Cook solmi Patricia Hickien kanssa. Avioliitto päättyi eroon. Cook ajautui konkurssiin ollessaan takaajana epäonnisessa elokuvahankkeessa. Sairaana ja masentuneena hän kirjoitti kirjan "The Killer Koala" (1986). Kirja menestyi ja palautti hänen itseluottamuksensa. Hän avioitui Jacqueline Frances Kentin kanssa tammikuussa 1987.
Cook oli myös poliittisesti aktiivinen. Hän oli kahdesti ehdokkaana parlamenttiin, mutta ei tullut valituksi. Ensimmäisen kerran 1966 ja toisen kerran 1969. Cook kuoli sydänkohtaukseen.
Tapiolan ortodoksinen kirkko

Tapiolan ortodoksinen kirkko eli Pyhittäjä Herman Alaskalaisen kirkko on Espoon Tapiolassa sijaitseva ortodoksinen kirkkorakennus. Kirkko kuuluu Helsingin ortodoksiseen seurakuntaan.
Varhaisvaiheita.
Ensimmäiset palvelukset.
Ortodoksiset jumalanpalvelukset Espoossa aloitti tapiolalainen, alkujaan vepsäläistaustainen rovasti Serafim Fiilin (1903–82) vuonna 1954. Hän toimitti palvelukset kotonaan.
Luterilaisten suojissa.
Fiilinin jälkeen toimituksissa oli vuosien ajan katko, kunnes tapiolalainen Kirill Gluschkoff yhdessä isä Timo Lehmuskosken kanssa ryhtyi elvyttämään niitä. He saivat Tapiolan luterilaisen seurakunnan kirkkoherralta Samuel Lehtoselta luvan käyttää Tapiolan kirkon kerhotilaa palvelusten järjestämiseen. Ensimmäinen jumalanpalvelus oli paastonajan liturgia 8.3.1981, johon osallistui 60 henkeä. Jumalanpalvelukset kerhotilassa jatkuivat 10 vuoden ajan siten, että niitä oli 3–4 vuodessa ja osallistujia oli 60–120. Isä Serafim toimi kuolemaansa vuoteen 1982 asti palveluksissa rippi-isänä. Isä Timon kansainvälisten kontaktien kautta Tapiolassa vieraili muun muassa kreikkalainen kirkkokuoro vuonna 1987.
Välivaihe.
Kerhotilan jälkeen espoolaisten ortodoksien yhteisö eli kiertolaiselämää, kun palveluksia toimitettiin milloin missäkin lähiössä. Espoon ortodoksien papiksi vuonna 1989 tullut isä Heikki Huttunen kehitti tästä yhteisölle uuden työmuodon, lähiöpalvelukset, joita on toimitettu noin kymmenessä espoolaislähiössä.
Suomen kellomuseon tiloissa.
Vuodesta 1992 lähtien palveluksia järjestettiin Suomen kellomuseon tiloissa sijainneessa kappelissa, joka vihittiin 4.10.1992 ja pyhitettiin Herman Alaskalaiselle. Ajatus Herman Alaskalaisesta tuli Kirill Gluschkoffilta, joka oli kuullut hänestä viettäessään vuoden vaihto-opiskelijana New Yorkissa 1980-luvun alussa. Hänen mukaansa Suomessa oli jo tarpeeksi venäläisille pyhille, venäläisille jumalanäidin ikoneille ja pyhälle Nikolaokselle omistettuja kirkkoja ja tšasounia, kun taas Herman Alaskalainen edusti jotain uutta ja kiinnostavaa, ja hänellä oli myös yhteys Suomeen Valamon luostarin kautta. Kellomuseon kappelissa vieraili muun muassa Viron setukaisten kuoro Värskasta vuonna 1993.
Oma kirkko.
Esitys Tapiolan kirkon rakentamisesta tehtiin seurakunnan valtuustolle ensimmäisen kerran vuonna 1985. Kirkko rakennettiin vuosina 1997–1998 ja sen vihki käyttöön Helsingin metropoliitta Leo lokakuussa 1998. Kirkon suunnittelijana toimi arkkitehti Paul Hesse (s. 1946), joka on valmistunut teologian kandidaatiksi Joensuun yliopistosta vuonna 1992. Kirkon seinämaalaukset maalasi Alexander Wikström, joka sai työnsä valmiiksi vuonna 2008. Kirkon ikonostaasin on maalannut taiteilija Ulla Vaajakallio.
Yhteisön pitkäaikaisina emäntinä ovat toimineet Raisa Tuomola 10 vuoden ajan ja Heli Witting 20 vuoden ajan. Kirkonisäntänä toimi kappelivaiheesta alkaen yli 20 vuoden ajan Seppo Ketola.
Diamonds from Sierra Leone

Diamonds from Sierra Leone on yhdysvaltalaisen hip hop -artistin Kanye Westin kappale, joka julkaistiin vuonna 2005 hänen toisen studioalbuminsa "Late Registration" ensimmäisenä singlenä. Kappale sisältää samplen vuoden 1971 "James Bond" -elokuvan "Timantit ovat ikuisia" tunnuskappaleesta, jonka laulaa Shirley Bassey. Basseyn kerrotaan olleen hyvin vaikuttunut Westin performanssista ja kertoi, että haluaisi työskennellä hänen kanssaan tulevaisuudessa. Kappale sijoittui Billboard Hot 100 -musiikkilistan sijalle 43. ja Britannian singlelistan sijalle 8. Suomessa se puolestaan sijoittui Suomen virallisen listan sijalle 17. ja oli listalla yhteensä 27 viikkoa. Kappale voitti Grammy-palkinnon 48. Grammy-palkintogaalassa kategoriassa "Grammy Award for Best Rap Song". 
Kappaleet.
Digitaalinen lataus
Yhdysvaltain promosingle
Britannian promosingle
Britannian maxisingle
Britannian CD-single
Saksan CD-single
Euroopan maxisingle
Pajukirppa

Pajukirppa ("Crepidodera fulvicornis") on lehtikuoriaisten ("Chrysomelidae") heimoon kuuluva kiiltokirppalaji. Pajukirpat ovat vihreän tai pronssin hohtoisia kuoriaisia ja niillä on kirpoille tyypilliset paksuuntuneet takajalat. Kooltaan ne ovat noin 3 mm. Aikuiset pajukirpat voivat esiintyä suurina määrinä syöden pajujen lehtiä, mutta voivat ruokailla myös haavan lehdillä. Aikuisena pajukirpat talvehtivat maassa ja puiden kuorten raoissa. Toukkavaiheessa pajukirpat syövät kasvien juuria.
Jarmo Vähä-Savo

Jarmo Vähä-Savo (s. tammikuu 1960 Noormarkku) on arvostettu suomalainen keittiömestari. Hän johti gourmet-ravintola G. W. Sundmansin keittiötä Helsingin Etelärannassa vuonna 2001, kun ravintola valittiin Vuoden ravintolaksi. Hänen aikanaan ravintolalla oli kansainvälisesti arvostettu Michelin-tähti (vuosina 2001–2007). Vähä-Savon alaisuudessa olivat myös Sundmans Krogin ja kalaravintola Haviksen keittiöt. 
Jarmo Vähä-Savo toimi kokkien suomenmestaruuskilpailuna tunnetun Vuoden kokki -kilpailun päätuomarina vuonna 2010. Hän on toiminut Suomen kokkimaajoukkueen valmentajana ja tuomarina Lyonissa järjestetyissä Bocuse d’Or -kokkikilpailuissa.
Syksyllä 2014 Jarmo Vähä-Savo aloitti Taitotalon kongressikeskuksen à la carte -ravintola Talentin keittiömestarina Helsingin Pitäjänmäessä. Sitä ennen hän työskenteli Sodexholla.
Tomppabeats

Tomi Lahtinen tai Tomppabeats on helsinkiläinen hip-hop tuottaja, joka on tuottanut vuodesta 2013 asti hip-hop ja lo-fi musiikkia. Lahtinen on ottanut vaikutteita musiikkiinsa J Dillalta, Nujabesilta, Madlibilta, Flying Lotusilta ja Black Moth Super Rainbowilta.
Diskografia.
Albumit
EP - levyt
Kokoelma - levyt
Otto Theodor von Manteuffel

Otto Theodor von Manteuffel (3. helmikuuta 1805 Lübben – 26. marraskuuta 1882 Krossen (nyk. Krosno Odrzańskie, Puola)) oli saksalainen paroni ja konservatiivinen valtiomies, joka toimi Preussin pääministerinä vuosina 1850–1858.
Otto Theodor von Manteuffel kuului vanhaan pommerilaiseen Manteuffelin aatelissukuun. Hän oli kenraali Edwin von Manteuffelin serkku. Hän opiskeli oikeus- ja kameraalitieteitä Hallen yliopistossa ja aloitti uransa Luckaun piirin maaneuvoksena ("landrat"). Hänet valittiin vuonna 1837 edustajaksi Brandenburgin provinssin maakuntapäiville. Vuodesta 1841 hän oli ylihallitusneuvoksena ("oberregierungsrat") Königsbergissä.
Manteuffel nimitettiin vallankumousvuoden aikana 8. marraskuuta 1848 sisäministeriksi kenraali Friedrich Wilhelm von Brandenburgin johtamaan Preussin hallitukseen. Manteuffelilla oli keskeinen rooli vanhoillisen perustuslain säätämisessä joulukuussa 1848 ja sen muuttamisessa entistä vanhoillisemmaksi tammikuussa 1850. Marraskuussa 1850 hän siirtyi ulkoministeriksi ja solmi Itävallan kanssa Olmützin sopimuksen. Joulukuussa 1850 kuningas Fredrik Vilhelm IV nimitti Manteuffelin ministeripresidentiksi (pääministeriksi), ja hän jatkoi myös ulkoministerinä. Manteuffel kannatti itsevaltiutta ja pyrki jarruttamaan perustuslailliseen hallintoon siirtymistä. Ulkopolitiikassa hän kuunteli Preussin lähettiläänä Saksan liiton liittopäivillä toiminutta Otto von Bismarckia. Manteuffel joutui väistymään hallituksen johdosta, kun prinssi Vilhelm tuli veljensä sijaishallitsijaksi marraskuussa 1858. Pääministerikautensa jälkeen Manteuffel oli vuosina 1859–1860 maapäivien edustajainhuoneen jäsenenä ja vuodesta 1866 herrainhuoneen elinikäisenä jäsenenä.
In memoriam (Sibelius)

In memoriam op. 59 on Jean Sibeliuksen säveltämä hautajaismarssi Eugen Schaumanin muistoksi.
Sibelius sävelsi marssin Schaumanin ammuttua Nikolai Bobrikovin ensimmäisen sortokauden lopulla.
Sävellys valmistui 14. joulukuuta 1909, mutta Sibelius oli tyytymätön ja sävellys saavutti lopullisen muotonsa maaliskuussa 1910. Ensiesitys lykkääntyi lokakuuhun 1910.
Sävellys soitettiin Sibeliuksen omissa hautajaisissa vuonna 1957.
Rudolf von Auerswald

Rudolf Ludwig Cäsar von Auerswald (1. syyskuuta 1795 Königsberg – 14. tammikuuta 1866 Berliini) oli saksalainen valtiomies, joka toimi Preussin pääministerinä vallankumousvuoden aikana kesäkuusta syyskuuhun 1848.
Auerswald palveli vuosina 1812–1820 upseerina Preussin armeijassa ja viljeli sen jälkeen suurtilaansa Itä-Preussissa. Hän oli 1824–1834 Heiligenbeilin piirin maaneuvos ("landrat"), 1838–1842 Königsbergin ylipormestari ja 1842–1848 hallintojohtaja ("regierungspräsident") Trierissä, minkä ohella hän kuului Itä-Preussin maakuntapäivien ritarihuoneeseen. Vuoden 1848 maaliskuun vallankumouksen jälkeen liberaalina pidetty Auerswald nimitettiin Itä-Preussin ylipresidentiksi ("oberpräsident"). Hänet valittiin myös edustajaksi Preussin kansalliskokoukseen ja hän oli kesäkuusta syyskuuhun 1848 maan pää- ja ulkoministerinä. Vallankumousta seuranneen konservatiivisen reaktion vuosina hän oli maapäivien edustajainhuoneen liberaaliin opposition johdossa ja kuului lyhytaikaiseen Erfurtin liiton parlamenttiin.
Auerswald palasi Preussin hallitukseen, kun sijaishallitsijaksi tullut hänen lapsuudenystävänsä, prinssi Vilhelm nimitti hänet vuonna 1858 Karl Anton von Hohenzollern-Sigmaringenin hallitukseen salkuttomaksi ministeriksi. Prinssihallitsija Vilhelmin tuki teki Auerswaldista hallituksen vahvan miehen ja hän yritti uudistaa Preussin sotavoimia. Hallituksen kaaduttua maaliskuussa 1862 Auerswald vetäytyi julkisesta elämästä.
Rudolf von Auerswaldin veli oli Frankfurtin kansalliskokouksen edustajana toiminut kenraalimajuri Hans von Auerswald, jonka vallankumoukselliset surmasivat syyskuussa 1848.
Ludolf Camphausen

Gottfried Ludolf Camphausen (10. tammikuuta 1803 Hünshoven, Geilenkirchen – 3. joulukuuta 1890 Köln) oli saksalainen liikemies ja poliitikko, joka toimi Preussin pääministerinä vallankumousvuoden aikana maaliskuusta kesäkuuhun 1848.
Camphausen perusti vuonna 1826 August-veljensä kanssa pankin Kölniin. Seuraavan kahden vuosikymmenen aikana hän vaikutti liike-elämän ohella edustajana Kölnin kaupunginraadissa ja Reininmaan maakuntapäivillä. Vuoden 1848 maaliskuun vallankumouksen yhteydessä reininmaalaisten liberaalien johtohahmona pidetty Camphausen nimitettiin Preussin pääministeriksi 29. maaliskuuta. Hän erosi jo 20. kesäkuuta, kun Preussin kansalliskokous torjui hänen hallituksensa valmisteleman perustuslakiesityksen. Camphausen nimitettiin heinäkuussa 1848 Preussin lähettilääksi Frankfurtin kansalliskokouksen perustaman väliaikaisen hallituksen luo. Hän puolusti tarmokkaasti Preussin itsenäisyyttä ja jarrutti kansalliskokouksen yritystä perustaa saksalainen liittovaltio. Hän luopui lähettilään tehtävästä huhtikuussa 1849 ja oltuaan vielä jonkin aikaa Preussin maapäivien edustajana hän palasi pankinjohtajan uralle. Camphausen omisti myös Rüngsdorfissa Bonnin lähellä sijainneen yksityisen observatorion ja suoritti siellä astrofysikaalisia tutkimuksia.
Ludolf Camphausenin toinen veli oli valtiomies Otto von Camphausen, joka toimi myöhemmin valtiovarainministerinä Otto von Bismarckin hallituksessa.
Ilmavoimien kiltaliitto

 Ilmavoimien Kiltaliitto ry on Suomen ilmavoimien toiminnan piiriin liittynyt kiltaliitto. Siihen kuuluvat jäseninä Lapin Lennoston Kilta, Satakunnan Lennoston Kilta, Karjalan Lennoston Kilta, Ilmasotakoulun Kilta, Lentosotakoulun Kilta, Lentovarikon Kilta, Viestikoelaitoksen Kilta, Ilmavoimien viestikilta, Lentotekniikan Kilta ja Utin Ilmakilta.
Paikallispataljoona

Paikallispataljoona on Suomen puolustusvoimien 1. tammikuuta 2015 perustama joukkoyksikkötyyppi, mikä käsittää paikallisjoukkojen yksiköitä. Paikallispataljoonan maakuntakomppaniat on muodostettu vapaaehtoisista reserviläisistä.
Piispajärven koulu

Piispajärven koulu oli Suomussalmen Piispajärven kylässä Kainuussa vuosina 1923–2015 toiminut kyläkoulu, vuoteen 1973 asti kansakoulu ja sitten peruskoulun alakoulu. Koulussa oli 1930-luvulla yli 80 oppilasta, kun taas viime vaiheessa 2010-luvun puolessavälissä oppilaita oli enää kymmenkunta ja opettajia kaksi. Koulu sijaitsee valtatie 5:n varrella. Lakkautuksen jälkeen alueen lähimmät koulut ovat Taivalkosken Hutun koulu noin 20 kilometrin päässä ja Ruukinkankaan koulu Ämmänsaaressa, jonne on matkaa 56 kilometriä.
Historiaa.
Piispajärven kansakoulun toiminta alkoi pari vuotta oppivelvollisuuslain voimaantulon jälkeen vuonna 1923, samanaikaisesti kuin Laajan ja Kerälän koulujen toiminta. Aluksi koulu toimi vuokratiloissa Alassalmella. Opettajana toimi kiertokoulunopettaja Kaisa Lyydia Juntunen Ruhtinansalmelta. Oppilaita oli aluksi 41. Parin vuoden päästä saatiin tilat myös keittolalle ja oppilasasuntolalle. Vuonna 1928 oppilaita oli 51, joista asuntolassa majoittui 21. Kaikkiaan Suomussalmen kouluissa oli tuolloin 16 oppilasasuntolaa, joihin majoittui pitkien välimatkojen vuoksi yli kolmannes kunnan koululaisista. Tammikuussa 1928 kaksi Piispajärven asuntolan oppilasta eksyi ja yöpyi metsässä kotimatkalla, minkä jälkeen kunnan kouluvaliokunta määräsi lapsille saattajan kotimatkalle.
Piispajärven oma hirsirakenteinen koulutalo valmistui vuonna 1930, jolloi koulussa oli 83 oppilasta, 62 majoitettuna asuntolan viiteen huoneeseen. Opettajaksi tuli Siiri Kinnunen, myöhemmin Luukkonen, joka jatkoi työtään vuoteen 1971 saakka. Joulukuussa 1939 koulu paloi talvisodan kranaattikeskityksessä, mutta koulunpitoa voitiin jatkaa säilyneessä asuntolarakennuksessa. Uusi kivirakenteinen koulu valmistui 1953. Piispajärven koulun opettajaksi tuli 1960-luvun alussa Simo Viinikkala, joka julkaisi vuonna 2001 muistelmateoksensa "Pyhämaan poika Piispajärvellä".
Peruskouluun siirtymisvuodesta 1973 lähtien Piispajärven oppilasmäärä alkoi laskea viidestäkymmenestä niin, että 1990-luvulle tultaessa oppilaita oli enää 19 oppilasta. Koulu lakkautettiin vuonna 2015, jolloin oppilasmäärä oli jäämässä alle kymmeneen. Koulukiinteistö myytiin 10 000 eurolla kyläläisten perustamalle osuuskunnalle.
Real Love

Real Love on John Lennonin kirjoittama The Beatles -kappale, joka julkaistiin 4. maaliskuuta 1996. Yhtyeen hengissä olleet jäsenet Ringo Starr, George Harrison ja Paul McCartney levyttivät kappaleen uudelleen helmikuussa 1995 jo edesmenneen John Lennonin äänittämän demonauhan päälle. Anthology 2 -albumille sisältyvä kappale ilmestyi myös singlenä. Real Love oli The Beatlesin viimeinen uusi kappale ennen Now and Then -kappaleen julkaisua vuonna 2023.
Jelizaveta Zarubina

Jelizaveta Julijevna Zarubina (, synt. "Lisa Rozensweig"; 1. tammikuuta 1900 – 14. toukokuuta 1987) oli neuvostoliittolainen vakoilija. Yhdysvalloissa oleskellessaan hän käytti nimeä Elizabeth Zubilin ja hänet tunnettiin myös nimellä Lisa Gorskaja. Hänellä oli keskeinen rooli atomipommin valmistustietojen toimittamisessa Neuvostoliiton haltuun.
Zarubina syntyi Bessarabiassa Rozensweigin juutalaisperheeseen. Hän liittyi paikalliseen kommunistinuorten järjestöön vuonna 1919. Vuonna 1924 hän sai työn Neuvostoliiton lähetystössä ja siirtyi 1925 vastaavaan tehtävään Wienissä. Vuodesta 1929 hän toimi Turkissa laittoman kommunistipuolueen tehtävissä. Vuonna 1929 hän avioitui Jakob Blumkinin kanssa. Yhdessä he toimivat vakoilutehtävissä Tanskassa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Tanskassa oleskellessaan hän urkki ydinaseen toimintaperiaatteen tieteilijä Niels Bohrilta.
Vuodesta 1941 alkaen Zarubinin pariskunta ja heidän työtoverinsa Maria Konnenkova vakoilivat Manhattan-projektia saadakseen selville ydinaseen valmistustavan. Heillä oli yhteyksiä erityisesti projektinjohtaja Robert Oppenheimerin vaimoon sekä tieteilijä Albert Einsteiniin, jota Konnenkova liehitteli. Vakoiluryhmän tieteellisenä asiantuntijana toimi Jelena Kozeltseva. Ryhmä pystyi toimittamaan Neuvostoliittoon erittäin tarkat tiedot ydinaseen valmistamisesta. Heidät kutsuttiin takaisin Moskovaan elokuussa 1944.
Vesikulkuneuvo

Vesikulkuneuvot tai alukset ovat vedessä liikkuvia kulkuneuvoja, joihin luetaan mm. laivat, veneet, lautat, ilmatyynyalukset ja sukellusveneet. Vesikulkuneuvoilla voidaan liikennöidä vaihtelevissa olosuhteissa ja niitä voidaan käyttää niin matkustajien tai rahdin kuljettamiseen kuin sotilastarkoituksiinkin. Vesikulkuneuvoilla on yleensä jokin liikkumisen mahdollistava työntövoima (purje, airo tai moottori) ja siten ovat erillään yksinkertaisista laitteista jotka vain kelluvat vedessä, kuten tukkilautta tai ponttoonilaituri.
Maaefektialukset eli pintaliitäjät, jotka ”lentävät” vedenpinnan yläpuolella niin kutsutun maavaikutuksen avustamana, ja ilmatyynyalukset ovat ilma-alusta muistuttavasta toimintaperiaatteestaan huolimatta vesikulkuneuvoja ja niitä koskevat merenkulkuun liittyvät säädökset.
Nivan koulu (Suomussalmi)

Nivan koulu oli Suomussalmen Vaarannivan kylässä Kainuussa sijainnut peruskoulun alakoulu. Koulussa oli 21 oppilasta lukuvuonna 2015–2016. Enimmillään koulussa on ollut yli sata oppilasta.
Nivan koulun nykyinen keltainen koulurakennus on vuodelta 2008, sen tieltä purettu, liian suureksi käynyt kivikoulu vuodelta 1954. Uusi koulu oli ensimmäinen Suomussalmelle rakennettu uusi koulurakennus sitten 1960-luvun.
Koulu lakkautettiin vuonna 2019.
Historiaa.
Nivan (Polvelan) kansakouluun tuli perustamisvuonna 1927 oppilaita alakouluun 17 ja yläkouluun 27. Tilat oli vuokrattu Korkeaisen talosta: luokkahuone, veistohuone, keittiö sekä opettajan kamari. Alusta asti kouluun kuului myös oppilasasuntola pitkämatkalaisia varten.
Vuonna 1954 saatiin vuokratilojen korvaajiksi omat uudet tilat oppilasmäärän kasvettua lähes 80:een. Oppilaista puolet käytti asuntolaa, ja koulussa oli kolme opettajaa. Autoistumisen myötä koulukuljetukset tekivät asuntolan tarpeettomaksi vuonna 1963. Vuonna 1972 siirryttäessä kansakoulusta peruskouluun oppilaita oli 61, vuonna 1980 enää 52 ja vuonna 1995 kahdeksantoista. Uuden koulun valmistuessa 2008 Suomussalmen muita kouluja olivat Nivan lisäksi vielä Piispajärvi, Ruhtinansalmi, Pesiönlahti, Haukila ja Jumaliskylä, mutta kun Piispajärven koulukin vuonna 2015 lakkautettiin, Nivan koulu jäi Suomussalmen viimeiseksi kyläkouluksi.
Bahrain kesäolympialaisissa 2012

Bahrain osallistui Lontoon olympialaisiin vuonna 2012 12 urheilijan joukkueella. Maa osallistui historiansa kahdeksansiin kesäolympialaisiin. Bahrain sai myös kritiikkiä osallistumisestaan maassa tapahtuneen kansannousun vuoksi.
Bahrainin olympiakomitea valitsi kaksitoistahenkisen joukkueen edustamaan maata. Edustajista 8 oli naisia ja 4 miehiä. Urheilijat osallistuivat yleisurheiluun, ampumalajeihin ja uimiseen. Ensimmäistä kertaa maan historiassa joukkueessa oli enemmän naisia kuin miehiä. 
Bahrain voitti näissä olympialaisissa maan ensimmäisen olympiamitalin Maryam Yusuf Jamalin voitettua naisten 1500 metrin juoksussa pronssia.
Lentävä sirkus (vuoden 1912 elokuva)

Lentävä sirkus () on vuonna 1912 valmistunut tanskalainen mykkäelokuva. Alfred Lindin ohjaaman sirkusaiheisen melodraaman pääosia esittävät Rasmus Ottesen, Emilie Otterdahl, Richard Jensen ja Lilli Beck.
Juoni.
Kiertävä sirkusseurue saapuu pikkukaupunkiin. Nuorallatanssija Laurento rakastuu tulipalosta pelastamaansa pormestarin tyttäreen Ernaan, mutta pormestari kieltäytyy antamasta tytärtään sirkustaiteilijalle. Mustasukkainen käärmeenlumoaja Ulla Kiri-Maja tavoittelee hänkin nuorallatanssijaa. Laurento todistaa rakkautensa nousemalla köyttä pitkin kirkontorniin ja Erna pelastaa hänet irti päässeeltä kuristajakäärmeeltä. Pariskunta saa toisensa, ja sirkus jatkaa matkaansa ilman nuorallatanssijaa.
Tuotanto ja vastaanotto.
Skandinavisk-russiske Handelshusin tuottama "Lentävä sirkus" oli yksi monista 1910-luvun alun tanskalaisista sirkusaiheisista melodraamoista. Sen ohjaaja Alfred Lind tunnetaan myös useista sirkuselokuvistaan. Elokuvan vahvuuksia ovat Lindin persoonallinen tyyli ja sirkusmiljöön realistinen kuvaus.
"Lentävä sirkus" oli suuri yleisömenestys ja sai kiittäviä arvosteluja myös Tanskan lehdistössä. Sitä myytiin 228 kopiota, lähes saman verran kuin Nordisk Filmsin suosituimpia Valdemar Psilander -elokuvia. Suomessa "Lentävää sirkusta" esitettiin jo kuukauden kuluttua Tanskan ensi-illasta. Lehtimainoksissa tätä ”biografifilmien kuningasta” verrattiin edellisenä vuonna valmistuneeseen "Neljään paholaiseen" ("De fire Djævle"), jota Alfred Lind oli myös ollut tekemässä. "Savottaren" mukaan "Lentävän sirkuksen" näyttämöllepano oli ehkä ”suuremmoisin mitä milloinkaan olemme nähneet”. Elokuvan ulkomaanlevitys oli myyty Nordisk Filmsille, joka oli vähentänyt välitekstien määrän 50:stä 35:een, mutta ohjelmalehtisen perusteella Suomessa esitettiin Ruotsin tavoin alkuperäistä tanskalaista versiota.
DVD-julkaisu.
"Lentävä sirkus" ja sen jatko-osa "Käärmetanssijatar" ("Bjørnetæmmeren", 1912) on julkaistu DVD:llä vuonna 2003. Julkaisu on varustettu englanninkielisillä väliteksteillä ja Neil Brandin pianosäestyksellä.
Sakaran koulu (Suomussalmi)

Sakaran koulu oli Suomussalmen Sakaran kylässä Kainuussa vuosina 1940–1998 toiminut kyläkoulu, suurimmillaan 72 oppilaan kansakoulu ja vuodesta 1972 lähtien peruskoulun alakoulu. Nyt koulurakennus toimii majoitus- ja kokoustiloina. Se sijaitsee viitostien varressa, 20 kilometriä Suomussalmen keskustasta etelään.
Historiaa.
Sakaran kansakoulu aloitti 32 oppilaan yläkouluna vuonna 1940 Anttosen talon vuokratiloissa. Alakoulu oli yhteinen Kerälän koulupiirin kanssa. Sakaran opettajana toimi Yrjö Vuorialho. Vuonna 1950 saatiin oma koulutalo, jossa opettajia oli kaksi ja oppilasmäärä suurimmillaan 72 lukuvuonna 1954–1955. Läpi 1960-luvun Sakaran koulun oppilasluku pysyi 50 paikkeilla mutta laski nopeasti peruskouluun siirtymisen jälkeen. Lukuvuonna 1974–1975 oppilasmäärä putosi neljääntoista, mutta vuonna 1994 se oli 22.
1990-luvulla Sakaran koulun opettajina olivat Marja Huovinen ja Martti Keränen. 
Koulu lakkautettiin 1998, ja vuonna 2013 Sakaran koulukiinteistö myytiin yrittäjä Veikka Juntuselle, joka on ostanut muitakin Suomussalmen lakkautettuja kyläkouluja. Hän on remontoinut Sakaran koulun majoitus- ja kokoustiloiksi. Koululla on majoittunut muun muassa thaimaalaisia marjanpoimijoita.
Alfred Lind

Søren Estrup Alfred Lind (27. maaliskuuta 1879 Højelt – 29. huhtikuuta 1959 Kööpenhamina) oli tanskalainen elokuvaohjaaja, elokuvaaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan yhtenä varhaisen tanskalaisen mykkäelokuvan omaperäisimmistä ohjaajista, jonka elokuvat sijoittuvat usein sirkusympäristöön.
Alfred Lind oli koulutukseltaan huonekalupuuseppä. Hän kuvasi ensimmäiset elokuvansa Nordisk Filmsille vuonna 1906 ja avasi samana vuonna ensimmäisen elokuvateatterin Reykjavikiin. Sittemmin Lind teki uutiselokuvia eri puolilla Skandinaviaa.
Vuodesta 1909 lähtien Lind toimi kuvaajana ja ohjaajana eri tanskalaisyhtiöllä. Vuosina 1911–1913 hän työskenteli Skandinavisk-russiske Handelshusilla, jossa hän ohjasi menestyselokuvat "Lentävä sirkus" ("Den flyvende Cirkus") ja "Käärmetanssijatar" ("Bjørnetæmmeren", molemmat 1912).
Vuonna 1912 Lind solmi sopimuksen saksalaisten kanssa ja perusti oman tuotantoyhtiön, joka ei menestynyt. Hän työskenteli sen jälkeen Saksassa, Italiassa ja Sveitsissä, jossa hän ohjasi muun muassa elokuvat "Kuoleman kilparatsastus eli Elävä luuranko" ("Jockey della morte", 1915), "Sirkus Wolfsonin viimeinen juhlanäytäntö" ("Il circo della morte", 1916), "Die Arena des Todes" (1917–1918) ja "Ilman valtijatar" ("La fanciulla dell’aria", 1923). Lindin ura alkoi hiipua jo ennen äänielokuvan tuloa, ja vuonna 1938 hän palasi puusepäksi Tanskaan.
Laajan koulu

Laajan koulu oli Suomussalmen Laajan kylässä vuosina 1923–1980 toiminut kyläkoulu, aluksi kansakoulu ja vuodesta 1972 lähtien peruskoulun alakoulu.
Historiaa.
Laajan kansakoulu perustettiin vuokratiloihin vuonna 1923, ensimmäisinä opettajinaan Iida Maria Rauhala ja Aleksi Väisänen. Koulu tunnettiin vuoteen 1938 nimellä Pesiön koulu, kunnes Pesiölle saatiin oma koulu. Pitkämatkalaiset asuivat aluksi kylän taloissa, mutta 1920-luvun loppupuolella toimi jo koulun oma asuntola parille kymmenelle oppilaalle. Oma koulutalo saatiin syksyksi 1930. Luokkatiloja oli kaksi, ja rakennukseen kuului myös kaksi opettajien asuntoa. Oppilaita oli tuolloin 78, ja oppilasasuntolaan mahtui 40 koululaista.
1930-luvun lopulla Ämmänsaaren ratatyömaa Laajan kylän kaakkoispuolella toi kouluun lisää oppilaita eri puolilta Suomea tulleiden ratatyöntekijöiden perheistä. Koulu keskeytettiin talvisodan takia, mutta jo lukuvuonna 1940–1941 koulu toimi taas supistetuin kurssein. Evakkoperheet nostivat oppilasmäärän 1940-luvun lopulla yli sataan, opettajamäärän kolmeen, ja 40 hengelle mitoitetussa asuntolassakin majoittui enimmillään 76 koululaista. Teiden parantumisen ja autoistumisen myötä oppilasasuntola lopetettiin vuonna 1962. Läpi 1950- luvun oppilasmäärä pysyi suurena ja alkoi pienetä 1960-luvulla, kunnes vuonna 1972 peruskouluun siirryttäessä oppilaita oli 34. Koulu lakkautettiin vuonna 1980.
Sinkkiasetaatti

Sinkkiasetaatti on suola, joka on muodostunut sinkki-ionista ja siihen liittyneistä kahdesta orgaanisesta asetaatti-ionista. Sinkkiasetaatin kemiallinen kaava on Zn(O2CCH3)2, joskin yleensä suolan kiderakenteessa on myös vettä. Sinkkiasetaatin kummatkin suolamuodot ovat värittömiä, ja huoneenlämmössä kiinteitä aineita. Sinkkiasetaattia käytetään kemiallisissa synteeseissä sekä ravintolisissä. Sinkkiasetaattia voi muodostaa muun muassa etikkahapon ja sinkki­karbonaatin reaktiolla.
Käyttö lisäaineena.
Sinkkiasetaatin E-koodi on E650. Sitä saa käyttää aromin­vahventeena vain purukumeissa.
Käyttö flunssan hoidossa.
Sinkkiasetaattia käytetään erityisesti flunssan hoidossa. Helsingin yliopiston dosentin Harri Hemilän meta-analyysin perusteella suuriannoksinen sinkkiasetaattikuuri vähentää flunssan kestoa 42 %:lla plaseboon verrattuna. Meta-analyysi kokosi kolme tutkimuslaadultaan tasokasta sinkkiasetaattitutkimusta, joiden sinkkiasetaatin päiväannos oli yli 75 mg. Hemilä analysoi myös viisi muuta suuriannoksista sinkkitutkimusta (annos yli 75 mg/päivä), joissa sinkki ei kuitenkaan ollut sidottuna asetaattiin. Näiden viiden tutkimuksen koonti osoitti myös flunssan keston vähenevän (20 %), mutta ei yhtä paljon kuin asetaattikokeissa.
Pieniannoksisista sinkkikuureista ei havaittu olevan hyötyä, kun meta-analyysissä koottiin yhteen viiden alle 75 mg päivässä annosteltujen sinkkitutkimuksien tulokset.
Sinkin asetaattimuodon paremmuus flunssan hoidossa selittynee sinkin ja asetaatin heikolla sitoutumisella, jonka vuoksi sinkki vapautuu tehokkaasti nielun alueella. Esimerkiksi sitraattiin sidottu sinkki (sinkkisitraatti) ei todennäköisesti vapaudu läheskään yhtä tehokkaasti vielä nielun alueella, vaan vasta myöhemmin ruuansulatuskanavassa.
Vaikutusmekanismi.
Flunssan todennäköisin aiheuttaja on rinovirus, joita tiedetään olevan satoja erilaisia. Sinkin tehosta rhinoviruksia vastaan on näyttöä jo 70-luvun soluviljelmäkokeista, jolloin sinkkiasetaatin osoitettiin estävän useiden eri tyyppisten rhinoviruksien lisääntymistä ihmissoluissa. Tutkijat huomasivat myös, että sinkin annosteluajankohdalla ei ole merkitystä, sillä virusten lisääntymissyklin eri vaiheissa lisätyt sinkkiannokset estävät virusten lisääntymisen yhtä tehokkaasti.
Korant ym. (1974) tutkivat myös rinovirusten esiasteproteiinien käsittelyä infektoituneissa ihmissoluissa ja huomasivat, että sinkki esti kyseisten proteiinien pilkkoutumisen viruksien aktiivisiksi rakenneosiksi. Normaalisti, virukset kaappaisivat ihmissolun proteiinituotannon haltuunsa, tuotetut esiasteproteiinit pilkottaisiin valmiiksi viruspartikkelien rakenneosiksi ja virukset poistuisivat soluista tavoitteenaan infektoida taas lisää terveitä soluja. Tutkijat siis ehdottivat, että sinkki estää virusten lisääntymisen häiritsemällä niiden proteiinirakenneosien käsittelyä.
Pyykkölän koulu

Pyykkölän koulu oli Suomussalmen Kerälän kylässä vuosina 1925–1995 toiminut kyläkoulu, aluksi kansakoulu ja vuodesta 1972 lähtien peruskoulun alakoulu.
Historiaa.
Suomussalmen Kerälässä koulutoiminta alkoi 22 alakansakoululaisen voimin Pyykkösen talosta vuokratussa pirtissä vuonna 1925, ensimmäisenä väliaikaisena opettajana kiertokoulunopettaja Kaarlo Haapamäki Ala-Vuokin kylästä. Vuonna 1928 ala- ja yläluokkia kävi yhteensä jo 53 koululaista, joista 15–20 pitkämatkalaista majoittui koulun oppilasasuntolassa. Uusi koulurakennus valmistui 1932, jolloin oppilaita oli 67 mutta opettajia yhä vain yksi. Vuonna 1935 saatiin toinenkin opettaja.
1950-luvulla oppilasmäärä kasvoi niin, että koulun remontoinnin ohella rakennettiin lisärakennus. Vuonna 1957 opettajiksi tulivat Kati ja Jukka Perälä. Muiden kyläkoulujen tapaan oppilasmäärä alkoi alentua 1960-luvulla, ja 1990-luvulle tultaessa Pyykkölän koulua kävi enää alle 20 oppilasta. Koulu lakkautettiin 1995, ja oppilaat jaettiin Sakaran ja Jumaliskylän kouluihin.
Richard Jensen

Richard Vilhelm Immanuel Jensen (28. maaliskuuta 1883 Kööpenhamina – 20. lokakuuta 1935) oli tanskalainen balettitanssija ja elokuvanäyttelijä.
Richard Jensen valmistui Tanskan kuninkaallisen teatterin balettikoulusta vuonna 1901 ja nimitettiin soolotanssijaksi vuonna 1908. Hän aloitti elokuvauransa "Bioramalla" vuonna 1910 ja esitti sen jälkeen huimapäisiä sankarinrooleja noin kahdessakymmenessä Skandinavisk-russiske Handelshusin ja Filmfabriken Danmarkin elokuvassa.
Lilli Beck

Lilli Beck (myös "Lili Bech", 29. joulukuuta 1885 Kööpenhamina – 20. tammikuuta 1939 Aarhus) oli tanskalainen näyttelijä.
Beck aloitti näyttelijänuransa Folketeatretissa vuonna 1905, kierteli sen jälkeen Jens Trap Walterin teatteriseurueen kanssa ja työskenteli vuosina 1910–1913 jälleen Folketeatrissa. Vuodesta 1912 lähtien hän esiintyi Skandinavisk-russiske Handelshusin, Nordisk Filmsin ja ruotsalaisen Svenska Bion elokuvissa. Beckin elokuvaura päättyi vuonna 1924, ja jo sitä ennen hän oli palannut teatteriin. Hän oli naimisissa ruotsalaisen elokuvaohjaajan Victor Sjöströmin kanssa vuosina 1914–1916.