Ankeriasliskot

Ankeriasliskot eli ankeriassalamanterit (Amphiumidae) on pyrstösammakoiden lahkoon kuuluva heimo. Siihen kuuluu vain yksi suku, Amphiuma, ja kolme lajia. Lajit muistuttavat paljon toisiaan, ja niitä pidettiin aiemmin yhtenä "Amphiuma means" -lajina. Ankeriasliskot ovat maailman suurimpien sammakkoeläinten joukossa.
Ulkonäkö ja koko.
Ankeriasliskot ovat pitkänomaisia pyrstösammakoita, jotka muistuttavat päällisesti puolin ankeriaita. Ne eivät kuitenkaan liiku sulavan notkeasti kuten ankeriaat. Ankeriasliskot matelevat usein hitaasti eteenpäin, mutta rimpuilevat voimakkaasti häirittäessä. Ne kasvavat lajista riippuen 33–117 sentin mittaisiksi. Lieriömäisestä ruumiista neljäsosa on pyrstöä, joka kapenee kärkeen päin. Niillä on neljä pientä, yleensä alle sentin mittaista raajaa, joissa kussakin on lajista riippuen 1–3 varvasta. Ne ovat aikuisella käyttökelvottomat, mutta toukkavaiheessa raajat ovat suuremmat verrattuna ruumiin kokoon, ja eläin käyttää niitä kävelemiseen. Pää on pitkä ja suippo seä päälaki litteä. Ankeriasliskot ovat tummia, väriltään joko kauttaaltaan ruskeanharmaita tai selkäpuolelta harmaita ja vatsapuolelta vaaleampia. Niiden silmät ovat pienet ja ihon peittämät, joten ne näkevät luultavasti huonosti.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Ankeriasliskoja tavataan Yhdysvaltain kaakkoisosissa. Niiden elinympäristöä ovat erityisesti suot, ojat, järvet ja hitaat virrat. Ne voivat olla varsin yleisiä kaupunkien ojissa ja kanavissa, myös kun vesi on tilapäistä.
Elintavat.
Ankeriasliskot saalistavat monenlaisia pieniä vesieläimiä yöaikaan. Niiden vahvat leuat pystyvät murskaamaan pehmeäruumiisten matojen ja hyönteisten toukkien lisäksi kotiloita ja rapuja. Ne syövät myös matelijoita, kaloja sekä muita sammakkoeläimiä, joiden kimppuun ne syöksyvät nopeasti vangiten saaliin. Ankeriasliskot puolestaan ovat samalla alueella elävien sateenkaarikäärmeen ("Farancia erytrogramma") ja liejukäärmeen ("Farancia abacura") saaliseläimiä, ja luultavasti liejukäärmeen pääasiallista ravintoa. Ankeriasliskot nousevat joskus kosteina öinä myös maalle.
Jos oja tai lampi kuivuu, ankeriasliskot piiloutuvat koloihin kesähorrostamaan. Niitä on löydetty metrin syvyydestä. Ne voivat selvitä kolme vuotta ilman ruokaa ja niiden tiedetään eläneen ainakin 27-vuotiaksi.
Lisääntyminen.
Naaras munii talvella 50–150 munaa liejuun veden lähelle. Naaraat huolehtivat munia noin 20 viikkoa kunnes ne kuoriutuvat. Vasta kuoriutuneet poikaset hakeutuvat veteen, usein silloin kun sataa. Ankeriasliskot saavuttavat sukukypsyyden yleensä 4–5-vuotiaana. 
Ankeriasliskot ja ihminen.
Ankeriasliskot ovat vankeudessa pitkäikäisiä ja oppivat syömään kädestä. Ne eivät kuitenkaan ole kovin suosittuja eläintarhoissa tai lemmikkieläiminä. Ne liikkuvat harvoin, mutta tappelevat helposti. Ankeriaslisko voi purra myös ihmistä kun sen ottaa käteen.
Ankeriasliskojen liha on syötävää ja maistuu sammakonreisiltä, mutta sitä syödään harvoin, koska nahka on vaikea poistaa lihasta.
Luokittelu ja evoluutio.
Ankeriasliskot luokitellaan salamanterimaisten (Salamandroidea) alalahkoon, johon kuuluvat kaikki sisäisesti parittelevat pyrstösammakot. Ne sijoitettiin aiemmin omaan Amphiumoidea-alalahkoonsa. Ankeriasliskot eivät näytä olevan sukua millekään elossa olevalle pyrstösammakolle, mutta ne saattavat muodostaa keuhkottomien salamantereiden sisarryhmän.
Kolme fossiilista ankeriasliskolajia olivat levinneet laajalle Pohjois-Amerikassa myöhäiseltä liitukaudelta myöhäiselle eoseenille. Liitukaudelta tunnetaan yksi suku, "Proamphiuma". Pleistoseenilla fossiiliset ankeriasliskot olivat rajoittuneet Yhdysvaltain kaakkoisosiin.
Lajit.
Ankeriasliskoihin kuuluu kolme nykyistä lajia: