Kevätuhri

Kevätuhri (; ) on venäläisen Igor Stravinskyn säveltämä baletti. 
Stravinsky sävelsi teoksen Sergei Djagilevin Ballets russes -seurueelle, ja sen alkuperäisen koreografian teki Vatslav Nižinski. Teos edustaa primitivismiä, ja sitä pidetään modernismin läpimurtona taidemusiikissa. "Kevätuhri" kantaesitettiin 29. toukokuuta 1913 Pariisin Théâtre des Champs-Élysées’ssä. Skandaalimainen ensi-ilta, jossa teoksen modernistisuudesta järkyttynyt yleisö häiritsi esitystä, on jäänyt musiikin historiaan.
Baletin virallinen nimi on kokonaisuudessaan "Le Sacre du printemps: tableaux de la Russie païenne en deux partie" (Kevätuhri: kuvia pakanalliselta Venäjältä kahdessa osassa). Venäjänkielinen nimi "Vesna svjaštšennaja" tarkoittaa sananmukaisesti ”pyhää kevättä”.
Juoni.
Baletti kuvaa muinaista pakanallista Venäjää, jossa pienen yhteisön asukkaat suorittavat kevään tuloon liittyviä rituaalisia menoja. Baletin ensimmäinen osa kuvaa erilaisia riittejä. Toisessa osassa uhriksi valittua tyttöä valmistellaan eri tavoin, kunnes hän lopuksi joutuu tanssimaan itsensä kuoliaaksi. Uhria lukuun ottamatta "Kevätuhrissa" ei ole varsinaisia päähenkilöitä, mutta vanha mies ja vanha nainen erottuvat muiden hahmojen yhtenäisesti pukeutuneista ja tanssivista ryhmistä.
Baletin kohtauksilla on seuraavat otsikot:
Historia.
Ennen "Kevätuhria" Stravinsky oli tehnyt Djagilevin Ballets russesille kaksi menestysbalettia, "Tulilinnun" ja "Petruškan", jotka molemmat olivat ammentaneet aiheensa venäläisestä kulttuurista. "Kevätuhri" sai alkunsa Djagilevin vuonna 1910 Stravinskylle esittämästä toimeksiannosta. Stravinsky kertoi myöhemmin useita erilaisia versioita siitä, mitä häneltä oli alkujaan tilattu, ja väitti "Kevätuhrin" syntyneen ”puhtaana” musiikkina ilman juonta tai tarinaa. Tosiasiassa Stravinsky suunnitteli jo ennen sävellystyöhön ryhtymistä baletin juonen yksityiskohtaisesti taiteilija ja arkeologi Nikolai Roerichin kanssa. Teos on omistettu Roerichille, joka myös suunnitteli ensi-illassa käytetyt puvut. "Tulilinnun" sävellystyön aikana Stravinsky kertoi nähneensä näyn, jota hän kuvaa omaelämäkerrassaan "Chroniques de ma vie" (1935): suuri pakanallinen riitti, vanhat tietäjät istumassa kehässä kevään jumalalle uhrattavan, kuolemantanssiaan tanssivan nuoren tytön ympärillä. Hän kertoi näystään pakanallisiin rituaaleihin perehtyneelle ystävälleen Roerichille ja Djagileville ja sai heidät innostumaan aiheesta.
"Kevätuhrin" aihe ei valikoitunut tyhjästä, sillä kiinnostus pakanalliseen menneisyyteen oli 1900-luvun alun Venäjän kulttuuripiireissä suuri. Musiikkihistorioitsija Richard Taruskin on arvellut, että Stravinskyn innoittajina saattoivat toimia runoilija Sergei Gorodetskin esikoiskokoelmaan "Jar" (1907) sisältynyt ihmisuhria kuvaava runo, jolla on juonellisia yhtäläisyyksiä baletin kanssa, sekä mahdollisesti Aleksandr Serovin ooppera "Rogneda", jossa myös on uhrauskohtaus. Stravinsky sai ilmeisesti idean aiheeseen viimeistellessään "Tulilintua" keväällä 1910 ja suunnitteli baletin sisällön Roerichin kanssa samana kesänä. Juonta suunnitellessaan Roerich yhdisteli aineksia muinaisista kiovalaisista kronikoista, Aleksandr Afanasjevin julkaisemista slaavien perinteitä kuvanneista teoksista ja Herodotoksen kuvaamista skyyttien rituaaleista.
Vatslav Nižinski, jonka oli määrä tehdä koreografia, ei kokemattomuuttaan ja muilta töiltään ehtinyt paneutua työhön, ja ensi-ilta oli pakko siirtää seuraavaan vuoteen. Yhteistyö säveltäjän ja koreografin välillä oli vaivalloista ja eteni äärimmäisen hitaasti. Nižinskiltä puuttuivat Stravinskyn mukaan alkeellisimmatkin tiedot musiikista, vaikka hän oli loistava tanssija. 
Stravinsky sävelsi "Kevätuhrin" musiikin syyskuun 1911 ja maaliskuun 1913 välisenä aikana. Ensi-ilta oli 29. toukokuuta 1913 Pariisissa Théâtre des Champs-Élysées’ssä. Ranskankielisen nimen "Le Sacre du printemps" keksi taidemaalari Léon Bakst. Kapellimestarina ensi-illassa oli Pierre Monteux. Uhrin eli ”valitun tytön” roolin piti alun perin tanssia Nižinskin sisar Bronislava Nižinska. Hänen tultuaan raskaaksi harjoitusten aikana hänen tilalleen tuli suhteellisen tuntematon Maria Piltz. 
Baletin kantaesitys oli skandaali, musiikin historian pahamaineisimpia ensi-iltoja. Yleisön äänekäs buuaus häiritsi esitystä, osa katsojista poistui teatterista kesken kaiken, ja kriitikot haukkuivat sen lyttyyn. Musiikin ohella nimenomaan Nižinskin koreografia herätti tunteita. Teoksen kannattajat ja vastustajat aloittivat lähes mellakan. Vihellysten, huutojen, tömistysten ja yleisen sekasorron hillitsemiseksi Djagilev käski välillä sammuttaa teatterin valot, ja Stravinsky oli jo alkusoiton aikana, kun ensimmäiset naurunremahdukset alkoivat kuulua katsomosta, poistunut kulisseihin, jossa hän seisoi tanssijoille tahtinumeroita huutavan Nižinskin rinnalla. Kenraaliharjoitus, jossa oli ollut läsnä taiteilijoita, muusikkoja, kirjailijoita ja muita kulttuurielämän vaikuttajia, oli sujunut täysin rauhallisesti. Teoksen šokkivaikutus johtui siitä, ettei ensi-iltayleisö ollut varautunut kuulemaan musiikkia, jonka jälkeen itse musiikin käsite ei enää ollut aivan entisellään.
Koreografia oli niin vaikea, että Djagilev kutsui eurytmiikkaa opiskelleen Marie Rambertin Nižinskin apulaiseksi auttamaan tanssijoita selviämään rytmeistä. Eräs tanssijoista kuvaili, että hypyt täräyttivät kaikkia sisäelimiä. Nižinskin koreografiaa esitettiin seitsemän kertaa ennen kuin se korvattiin Léonide Massinen laatimalla koreografialla. 
Musiikki.
Mieleenpainuvia "Kevätuhrissa" ovat lukuisat riitasoinnut ja barbaarisiksi luonnehditut rytmit. Teoksessa rytmi on tärkeämpi kuin melodia ja lyömäsoittimet ovat hallitsevassa asemassa.
Stravinsky kieltäytyi itse pitämästä "Kevätuhria" vallankumouksellisena, koska vallankumous hänen mukaansa merkitsi kaaosta ja oli taiteen olemukseen kuuluvan kurin ja järjestyksen vastakohta. Hän korosti päinvastoin "Kevätuhrin" musiikin täsmällisyyttä, joka ilmenee erityisesti sen jatkuvasti symmetriaa rikkovassa rytmisessä organisaatiossa, vaihtuvissa tahtilajeissa ja mutkikkaissa ostinato-rakenteissa.
Richard Taruskinin mukaan Stravinsky lainasi "Kevätuhrin" musiikkiin ainakin yhdeksässä kohdassa venäläisiä kansanlauluja, vaikka myöhemmin kiistikin sen. Stravinsky on muunnellut kansanlauluista lainattuja melodioita hyvin radikaalisti, joten ne pystyy usein jäljittämään vain hänen työmuistiinpanoistaan eikä niitä välttämättä enää tunnista valmiista musiikista.
Myöhempi maine.
"Kevätuhrin" menestystarina alkoi varsinaisesti sen konserttiesityksistä Moskovassa ja Pariisissa vuonna 1914 ja Lontoossa vuonna 1921. Balettina se esitettiin Pariisissa uudelleen näytäntökaudella 1920–1921 Léonide Massinen koreografiaan ja Ernest Ansermet’n musiikinjohdolla. Uhrin osan ovat tanssineet Bronislava Nižinska, Lydia Sokolova ja Martha Graham.
"Kevätuhrista" on tullut 1900-luvun musiikin keskeisiä orkesteriteoksia, ja se kuuluu suurten orkesterien kantaohjelmistoon, mutta sitä esitetään myös tanssiteoksena eri koreografien tulkitsemana. Teoksesta on tehty yli sata koreografiaa. Nižinskin alkuperäinen koreografia jäi unohduksiin. Vasta vuonna 1987 yhdysvaltalainen Joffrey-baletti ennallisti sen muistiinpanojen ja aikalaishavaintojen pohjalta. Stravinsky laati "Kevätuhrin" musiikista vuonna 1947 uuden sovituksen, joka oli tarkoitettu esitettäväksi konserttikappaleena ilman tanssijoita. Tätä versiota on esitetty myöhemmin yleisimmin.