Maastohiihto

Maastohiihto ("murtomaahiihto", usein myös pelkkä "hiihto") on tasamaalla, mäkisessä maastossa tai vesistöjen jääpeitteellä tapahtuva hiihtomuoto, josta käytännössä kaikki hiihtolajit ovat kehittyneet. Maastohiihdossa hiihtäjä liikkuu usein valmiilla ladulla suksia ja sauvoja käyttäen, mutta myös umpihangella hiihtäminen on mahdollista.
Hiihtotapoja ovat "perinteinen" ja "luistelu". Hiihto on tehokas liikuntamuoto: se parantaa sydämen suorituskykyä, hapenottokykyä ja vahvistaa useita lihasryhmiä, kuten selkää, hartioita ja jalkoja. Monet arvostavat myös luonnossa olemista osana hiihtoelämystä.
Hiihto on suosittu liikuntamuoto erityisesti Pohjoismaissa, Venäjällä ja Kanadassa pitkän ja lumisen talven vuoksi. Esimerkiksi Suomessa oli vuonna 2006 maastohiihdon harrastajia lähes miljoona.
Hiihtotavat.
Kaikelle hiihdolle ominaista on suksien liu’un hyväksi käyttäminen lumen päällä liikuttaessa, useimmiten varsinkin tasamaalla ja ylämäessä käytetään apuna sauvoja. Hiihtotyylejä on yhtä monta kuin hiihtäjää. Hiihtotapoja on kuitenkin vain kaksi erilaista: "luistelu" eli "vapaa hiihtotapa" ja "perinteinen hiihtotapa". 
Perinteinen.
Perinteisellä hiihtotavalla edetään sukset suoraan eteenpäin useimmiten valmiilla latu-uralla. Ylämäissä käytetään myös haarakäyntiä.
Perinteisen hiihtotekniikat:
Vapaa hiihtotapa.
Vapaan hiihtotavan kilpailussa urheilija saa käyttää haluamaansa hiihtotyyliä, ja useimmiten käytetään luistelutyyliä. 
Luistelutyyli on hiihtotapa, jossa suksien liike muistuttaa luistelua. Luistelu on huomattavasti nopeampi hiihtotapa kuin perinteinen. 
Luistelutyylin tekniikat:
Luistelutavan historiaa.
Nykyinen kahden suksen luistelutyyli on melko uusi keksintö. Luistelupotku yleistyi 1970-luvulla ylipitkissä hiihtokilpailuissa. Erityisesti sitä käytti Keski-Euroopassa suomalainen pitkien matkojen hiihtäjä Pauli Siitonen ja potku myös hetkellisesti nimettiin Siitosen mukaan.
Julkiseen keskusteluun luistelupotku tuli voimakkaasti ensimmäisellä virallisella hiihdon maailmancupin kaudella ja erityisesti 1982 Oslon MM-hiihdoissa amerikkalaisen, silloisen maailmancupin kokonaiskilpailun voittajan, Bill Kochin myötä. Tuolloin luistelupotku ei ollut vielä kehittynyt nykyiseen muotoonsa pääasiassa sen vuoksi, että latu-urat olivat kapeita ja usein latu oli vedetty keskelle uraa. 
Talvella 1984 lisääntyi merkittävästi niin sanotun toispuolisen luistelupotkun käyttö. Sarajevon olympialaisissa sitä käytettiin melko yleisesti. Keväällä 1984 pitovoiteet väistyivät lopullisesti syrjään ja hiihdettiin toispuolisesti vauhtia potkien. Tuolloin hiihdon suurmaan Neuvostoliiton kilpailijat, jotka olivat eläneet kuukauden eristyksissä, saivat tiedon vallankumouksesta vasta samana keväänä huhtikuussa Kiirunassa käydyissä keväthiihdoissa. Samana keväänä luistelupotkua alettiin laajalti harjoitella 1985 Seefeldin MM-kisoja silmällä pitäen. 
Kansainvälisessä hiihtoliitossa FIS:ssä oltiin luisteluhiihdon suhteen sekavissa tunnelmissa. Myös hiihtäjät kehittelivät erilaisia ratkaisuja, muun muassa pitoteippejä, jotka saatettiin raskaan nousun jälkeen repiä suksen pohjasta pois. Seefeldin MM-kisoissa 30 kilometrillä avausmatkalla laduille oli pysytetty muoviaitoja, joilla pyrittiin estämään luistelupotkun käyttö. Saman vuoden keväänä pidetyssä kongressissa FIS melko yllättäen päätti eriyttää toisistaan vapaan ja perinteisen hiihtotavan ja ensimmäistä kertaa hiihdon arvokilpailuissa kilpailtiin kahden eri hiihtotavan sarjoissa jo seuraavissa MM-kisoissa 1987 Oberstdorfissa.
Varusteet.
Luistelussa ja perinteisessä tyylissä käytetään hieman erilaisia välineitä. Luistelussa sauvat ovat pidempiä, mutta sukset lyhyempiä ja jäykempiä. Sopiva perinteisen tyylin suksi on oma pituus lisättynä 15–25 senttimetrillä. Sopiva sauva on puolestaan 83–86 prosenttia hiihtäjän pituudesta, suunnilleen kaulakuoppaan asti. Perinteisen sääntöuudistuksen mukaan perinteisen hiihtotavan kilpailussa sauvan pituus saa olla enintään 83 % omasta pituudesta. Sopiva luistelusuksi on oma pituus lisättynä 10–15 senttimetrillä. Sopiva luistelusauva on 88–91 % omasta pituudesta. Vapaan hiihtotavan kilpailuissa sauva saa olla maksimissaan saman pituinen kuin hiihtäjä itse. Pituus mitataan niin, että hiihtäjä seisoo tasaisella alustalla hiihtokengät jalassa ilman päähinettä. Pituus on tason alareunasta pään korkeimpaan kohtaan.
Alla olevasta taulukossa on luisteluun ja perinteiseen käytettävien sauvojen pituudet senttimetreinä.
Luistelumonot ovat varreltaan korkeampia ja tukevat enemmän nilkkaa kuin perinteisen tyylin monot. Suksen siteet ovat luistelussa jäykemmät, jolloin ne rajoittavat monon nousua toisin kuin perinteisen tyylin siteissä. Vain toiselle tyylille suunniteltujen välineiden lisäksi harrastekäyttöön on olemassa myös combi-välineitä, jotka soveltuvat sekä luisteluun että perinteiseen.
Suomalaisten arvokisamenestys.
Suomi on ollut alusta asti mukana talviolympialaisissa vuodesta 1924. Suomi on saanut talviolympialaisissa eniten mitaleja maastohiihdosta, 86 kappaletta, joista 22 kultaa, 27 hopeaa ja 27 pronssia. Lisäksi Suomi on ollut alusta asti mukana hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa. Mitaleja Suomi on saanut maastohiihdosta yhteensä 147. Suomesta on tullut arvokisoissa miehissä 70 mitalistia ja naisissa 37 mitalistia.
Miesten arvokisamitalit.
Painotettu menestys on laskettu kertoimilla, joilla olympiamenestys arvotetaan MM-menestystä edelle. Lisäksi kertoimessa otetaan huomioon mitalien keskinäinen arvostus. Luku on siis itsessään vain suhteellinen. Sinisellä on korostettu urheilijat, jotka edelleen kilpailevat aktiivisesti.
Naisten arvokisamitalit.
Painotettu menestys on laskettu kertoimilla, joilla olympiamenestys arvotetaan MM-menestystä edelle. Lisäksi kertoimessa otetaan huomioon mitalien keskinäinen arvostus. Luku on siis itsessään vain suhteellinen. Sinisellä on korostettu urheilijat, jotka edelleen kilpailevat aktiivisesti.