Wehrmacht

Wehrmacht (saks. kirjaimellisesti 'Puolustusvoimat') oli kansallissosialistisen Saksan sotavoimien nimi vuosina 1935–1945. Wehrmacht perustettiin Saksan sotavoimista säädetyllä lailla 16. maaliskuuta 1935 vanhan Reichswehrin tilalle. 
Wehrmachtin perustaminen liittyy vuoden 1919 Versailles’n rauhansopimusta rikkovaan päätökseen ottaa Saksassa käyttöön yleinen asevelvollisuus vuonna 1935. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska sopeutuivat "fait accompli" -tilanteeseen ja käytännössä hyväksyivät rauhansopimusta rikkovat toimet.
Wehrmacht lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen 20. elokuuta 1946, jolloin suurin osa sen jäsenistä oli liittoutuneiden sotavankeina. Nykyisen Saksan liittotasavallan sotavoimien nimi on Bundeswehr. 
Perustaminen.
Vielä vuonna 1933 Saksan puolustusvalmius oli hyvin heikko. Versailles’n rauhansopimus oli rajannut armeijan enintään 100 000 miehen ammattisotilasjoukkoon, ja ilmavoimien perustaminen oli kielletty. Saksassa alettiin kaivata varustelutasaveroisuutta, mutta länsivallat pyrkivät säilyttämään aseellisen ylivoimansa. Osana Geneven aseidenriisuntaneuvotteluita Iso-Britannia ja Ranska esittivät huhtikuussa 1933, että he myöntäisivät Saksalle 200 000 miehen armeijan, mutta samalla kaikki puolisotilaalliset järjestöt tulisi kieltää. Koska Saksassa ei haluttu suostua niin pieniin asevoimiin, neuvottelut lykkääntyivät ja, ja lokakuussa 1933 Saksan valtakunnankansleri Adolf Hitler erotti maansa Kansainliitosta ja irrotti Saksan aseidenriisuntaneuvotteluista. Saksan diplomaattiset suhteet kärsivät, ja maassa jatkettiin jälleenvarustelua varovaisesti.
Elokuussa 1934 Hitler sai presidentti Paul von Hindenburgin kuoleman yhteydessä säädetyllä lailla diktatuurisen valta-aseman, ja samalla hänestä tuli Saksan asevoimien ylipäällikkö. Helmikuussa 1935 Britannia ja Ranska antoivat julkilausuman, jossa tuomittiin yksipuolinen jälleenvarustelu. Maaliskuun alussa Britannia ilmoitti korottaneensa omia puolustusmenojaan Saksan jälleenvarustelun vuoksi. Maaliskuun 10. päivänä Saksa ilmoitti perustaneensa ilmavoimat, ja maaliskuun 15. päivänä Ranska reagoi pidentämällä asevelvollisuusaikaansa vuodesta kahteen vuoteen. Hitler päätti palauttaa voimaan yleisen asevelvollisuuden, ja Wehrmachtin miesvahvuudeksi määrättiin 550 000. Hän ilmoitti asiasta ulkomaisille lähettiläille 16. maaliskuuta, jota voidaan pitää Wehrmachtin perustamispäivänä. Sodanjohto piti päätöstä pöyristyttävänä senhetkisessä ulkopoliittisessa tilanteessa, mutta kansa osoitti Hitlerille suosiotaan: saksalaiset ajattelivat, että maalla oli oikeus varustautua, koska Ranska ei ollut riisunut aseitaan lainkaan. Julkisesti Hitler puhui rauhan puolesta ja ilmoitti jälleenvarustelun olevan vain maansa suojelemista eikä kilpailua länsivaltoja vastaan; erityisesti Ison-Britannian kanssa ei Hitlerin mukaan kilpailtaisi, sillä Saksa ei havitellut siirtomaita ja kasvattaisi merivoimiensa vahvuuden vain 35 prosenttiin Kuninkaallisen laivaston vahvuudesta. Britannia, joka piti Japania suurempana uhkana laivastolleen, myöntyi ja allekirjoitti kesäkuussa 1935 merivoimasopimuksen, joka antoi Saksalle luvan rakentaa laivaston. Ehto 35 prosentin laivastovahvuudesta suhteessa Britanniaan koski vain muita aluksia kuin sukellusveneitä, ja Saksa sai sopimuksen mukaan rakentaa sukellusveneitä saman verran kuin Britannialla.
Toiminta ennen toista maailmansotaa.
Reininmaan miehitys.
7. maaliskuuta 1936 Wehrmacht suoritti pienellä joukolla Reininmaan miehityksen. Saksa oli kuitenkin valmistautunut perääntymään, mikäli Ranskan armeija olisi ryhtynyt vastatoimiin. Mihinkään vastatoimiin ei kuitenkaan ryhdytty ja näin Reininmaan demilitarisointi, joka oli määrätty Versailles’n rauhassa, purkaantui Locarnon sopimusten vastaisesti.
Espanjan sisällissota.
Ennen toista maailmansotaa Wehrmachtin kouluttamat joukot osallistuivat Espanjan sisällissotaan italialaisten rinnalla. Reichswehrin aikainen yhteistyö, jota oli jatkunut Rapallon sopimuksesta alkaen katkesi lähinnä poliittiseen vastakkainasetteluun Neuvostoliiton kanssa.
Organisaatio.
Wehrmacht muodostui kolmesta puolustushaarasta:
Armeijan ylipäällikkönä toimi koko Wehrmachtin olemassaolon ajan Adolf Hitler. Hitlerin apuna toimi sotilasesikunta Oberkommando der Wehrmacht (OKW).
Wehrmachtin osuus toisen maailmansodan sotarikoksiin on kaksijakoinen: Toisaalta Wehrmachtin johtohenkilöstö koostui lähinnä vanhan saksalaisen sotilasperinteen konservatiivisista seuraajista, jotka eivät varsinaisesti olleet muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta kansallissosialisteja. Toisaalta preussilaiseen sotilasperinteeseen kuului uskollisuus ylemmille, joka takasi lojaalisuuden hallintoa kohtaan sodan loppumetreille asti. 
Sotavuodet.
Hyvin organisoidut panssari- ja ilmavoimat mahdollistivat uudenlaisen taktiikan käytön, salamasodan (). Sodan alkuvaiheessa maa toisensa jälkeen valloitettiin ja miehitettiin viikkojen sisällä. Tämä vakuutti sotajohtajat uudesta ideasta, "laaja-alaisesta aseistuksesta". Joka tapauksessa vihollisvoimien aloittaessa sinnikkään vastarintansa, salamasotataktiikoita ei kyetty enää käyttämään ja reservien vähyydestä tuli ongelma Wehrmachtille.
Wehrmachtin sotilaallinen vahvuus oli johtaa taktiikoitaan tehtäväpohjaisesti (käskypohjaisen sijasta) ja miehistön keskuudessa vallitsi hyvä mieliala. Nykyään Wehrmachtia pidetään toisinaan huipputeknisenä armeijana, sillä monet sen toisen maailmansodan aikana kehittämät aseteknologiat olivat aikansa moderneimpia, kuten esimerkiksi V1- ja V2-ohjukset, V3-tykki, Messerschmitt Me 262 -suihkuhävittäjä, raskas panssarivaunu Maus ja sen sukellusvenelaivasto. Wehrmachtin varustelutaso oli kuitenkin epätasainen ja yleisesti matalalla tasolla, esimerkiksi vain 40 prosenttia joukoista oli motorisoitu, joten huoltokuljetukset olivat usein riippuvaisia hevosista ja useat sotilaat liikkuivat jalan tai toisinaan polkupyörillä.
Wehrmachtissa palveli myös useita ulkomaalaisia toisen maailmansodan aikana. Heihin kuuluivat etnisiä saksalaisia, hollantilaisia, baltteja, pohjoismaalaisia ja heitä tuli jopa Balkanin niemimaalta. Venäläiset palvelivat erityisessä Venäjän vapautusarmeijassa ja muut neuvostokansat muodostivat Ostlegionenin. Nämä yksiköt olivat kenraali Ernst August Köstringin alaisuudessa ja muodostivat noin viisi prosenttia Wehrmachtin miesvoimasta.
Wehrmachtin osallisuutta holokaustiin ja sotarikoksiin itärintamalla alettiin käsitellä Saksassa laajemmin vasta 1990-luvulla. Sitä ennen vallalla olivat muun muassa Franz Halderin esittämät näkemykset Wehrmachtin syyttömyydestä.
Sodan jälkeen.
Saksan ehdoitta antautumisen jälkeen 8. toukokuuta 1945 siltä kiellettiin modernin armeijan pitäminen. Virallisesti armeija lakkautettiin vasta 1946. Kymmenen vuoden päästä kylmän sodan jännitteiden vuoksi Saksan liittotasavallassa ja Saksan demokraattisessa tasavallassa (DDR) luotiin omat erilliset asevoimansa. Saksan liittotasavallan asevoimat ottivat nimekseen Bundeswehr ja DDR:n vastaava nimettiin Nationale Volksarmeeksi. Kumpikaan puoli ei pärjännyt ilman kokeneita sotilaita, joten molempien armeijoiden joukossa oli lukuisia upseereita, jotka olivat palvelleet Wehrmachtissa.