Tuohikirje 403

Tuohikirje numero 403 on Novgorodin tuohikirje, jossa on kyrillisin kirjaimin kirjoitettua tekstiä sekä muinaisvenäjäksi että jollain itämerensuomalaisella kielellä. Kirjettä ei ole ajoitettu kunnolla stratigrafisesti, mutta tyyliltään sen on päätelty olevan 1300-luvun lopulta, jolloin se olisi parisataa vuotta uudempi vanhinta tunnettua itämerensuomalaista tekstiä, tuohikirjettä 292. Kirjeen löysi sattumalta vuonna 1960 rakennusmies nimeltään Klopov kaivettaessa rakennuksen perustuksille kuoppaa Novgorodissa, minkä vuoksi stratigrafista ajoitusta ei pystytty tekemään.
Teksti.
Tuohen yläosassa on vähän yli kaksi riviä juoksevaa kyrillistä tekstiä, jonka venäläiset tutkijat ovat tulkinneet ongelmitta jo 1960-luvulla: "U Marka koroběja. U Gymujeva brata polutorě bělki v Sandalakši. U Mundanahta 2 bělě. U Pjuhtino koroběja. To v Pogii u naimita bělka." ’Markilla [miehennimi] vakkoja. Gymuj(evi)n ("Himoi(nen)?") veljellä puolitoista oravaa Sandalakšassa ("Sa(a)ntalaksi?")"." Mundanahtilla [miehennimi] 2 oravaa. Pyhtinillä [miehennimi] vakkoja. Sekä Pogijassa ("Pohja?") palkkalaisella orava.’ 
Tekstissä, joka vaikuttaa olevan luettelo kaupoista tai saatavista, esiintyy joitakin itämerensuomalaisia henkilön- ja paikannimiä "(Himoi, Pyhtin," jota on arveltu johdokseksi "pyhä"-sanasta, "Pohja, Sa(a)ntalaksi"). J. S. Jelisejevin mielestä "Mundanaht" olisi germaaninen nimi, jota hän vertaa saksan sanaan "Mondnacht" ‘kuu(tamo)yö’, mutta Helimskin mukaan kyseessä on itämerensuomalaiseen "Monto"-nimistöön liittyvä nimi.
Ongelmallisempi tulkittava on tuohen alaosa, jossa on sinne tänne kirjoiteltuja itämerensuomalaisia ja venäläisiä sanoja. Vasemmassa alakulmassa lukee "soromo (соромо)" ja sen alapuolella "gulkija (гулкия)," sen oikealla puolella samoin allekkain "věli (вѣли)" ja "kjaski (кяски)," niistä edelleen oikealle "kiselo (кисело)" ja "hapala (хапала)." Oikeassa alakulmassa on kolme epätasaista riviä: ylimpänä lukee "cerevo (церево)," sen alapuolella "socilekohti" (социлекохти, "kohti" on "cerevo"-sanan alapuolella), ja sen alapuolella "kjuzuvělěkadonindaly (кюзувѣлѣкадониндалы)."
J. S. Jelisejev on yrittänyt tulkita näitä sanapareja tai -rykelmiä fraaseiksi tai lauseiksi. "Soromo gulkija" tarkoittaisi jonkun olevan ’häpeällinen (ven. "sorom, sram" ’häpeä’) hylkiö’, sen oikealla puolella lukisi ’veli käski (käymään) Haapalan kylässä’ (ven. "selo" ‘kylä’), ja oikean alakulman teksti tarkoittaisi ’turkista ("cerevo" ’vatsanahka’) vaihtoa varten (”vaihdolle kohti”, "socile" olisi allatiivimuoto venäjän "sočit’"-verbistä muodostetusta substantiivista), kysyä veljeä pitää ("kado"-sanan sijasta Jelisejev lukee "nado" ven. ’täytyy’), niin antoivat (ven. "dali" ‘(he) antoivat’)’. Myöhemmin Jelisejev muokkasi tulkintaansa: "vělěnado" tarkoittaisi ’veljen nato’, "nindaly" olisi tulkittava ’niintä riittää’ (karj. "lieu" ‘tulee olemaan’).
Eugen (Jevgeni) Helimskin mukaan Jelisejevin tulkinta ei ole uskottava. Sanojen omituinen asettelu selittyy paremmin siten, että ne ovat sanapareja eli kirjoittaja on merkinnyt muistiin itämerensuomalaisia sanoja tai ilmauksia ja niiden venäläisiä vastineita. Helimskin tulkintaa on oikean alakulman sanaryhmän osalta edelleen täsmentänyt Willem Vermeer: 
Tämän tulkinnan mukaan kyseessä olisi vanhin itämerensuomalaisista kielistä tunnettu eräänlainen pienoissanakirja.