tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Parhaan naissivuosan Golden Globe -palkinto

Parhaan naissivuosan Golden Globe on yksi palkinnoista, joita Hollywood Foreign Press Association jakaa vuosittain. Palkinto jaettiin ensimmäisen kerran vuonna 1943.
Vuoden 2025 gaalasta alkaen Zoë Saldaña on kaikkein tuorein voittaja tässä kategoriassa roolistaan elokuvassa "Emilia Pérez" (2024).
SIMBAD

SIMBAD (the Set of Identifications, Measurements, and Bibliography for Astronomical Data) on Centre de Données astronomiques de Strasbourgin ylläpitämä tähtitieteellinen tietokanta, joka sisältää aurinkokunnan ulkopuolisiin taivaankappaleisiin liittyviä tietoja. Tietokannassa olevien kohteiden tietoja on mahdollista tutkia SIMBAD:in verkkosivujen kautta.
Kesäkuuhun 2006 mennessä tietokantaan oli kerätty tiedot 2 000 000 tähdestä ja 1 500 000 muusta taivaankappaleesta. 29. maaliskuuta 2013 tietokanta oli laajentunut 7 071 823 kohteeseen, joihin liittyi 17 607 860 eri tunnistetta. Tietokannan kohteisiin oli liitetty 279 578 bibliografista viitettä ja 9 480 015 tietokannan kohteisiin liittyvää viittausta tieteellisiin julkaisuihin.
Didrik Wrangel af Adinal

Didrik Wrangel af Adinal (12. maaliskuuta 1637 Liivinmaa – 15. joulukuuta 1706 Tukholma) oli aatelinen hallintomies, joka toimi Pohjanmaan läänin maaherrana.
Elämäkerta.
Wrangelin vanhemmat olivat kapteeni Herman Wrangel ja Beata Wachtmeister. Hän palveli Ruotsin laivastossa vuodesta 1653, otti osaa Tanskan sotaan ja yleni 1670 amiraaliluutnantiksi. Wrangel teki meriväen pääkatselmuksen Suomessa 1671 ja 1674, jolloin hänet nimitettiin Pohjanmaan maaherraksi. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1685 asti. Wrangel toimi 1680-luvulla tarmokkaasti ruotujakolaitoksen hyväksi, jota talonpojat kuitenkin vastustivat Pohjanmaalla. Kajaanin suunnalla syntyi sen sijaan sopimus 1681 Kajaanin linnan ja läänin puolustamisesta. 1683 Wrangel onnistui myös järjestämään laivaväen ruodut länsirannikolle ja Ahvenanmaalle. Pohjanmaan läänin taloudellisen tilanteen parantamiseksi hän ehdotti muun muassa uutta maanmittausta, verollepanoa ja lainamakasiinin perustamista. 1685 Wrangelista tuli Närken ja Värmlannin maaherra, 1693 kuninkaan neuvos ja vuorikollegion presidentti. 1680 hänet korotettiin vapaaherraksi ja 1693 kreiviksi. Hankoon Wrangel rakennutti majakan ja piti sitä yllä korvauksena 1672 Tenholasta saamistaan tiloista.
Wrangelin puoliso oli Magdalena Clerck (k. n. 1715).
Mogami (1908)

Mogami () oli 1908 valmistunut keisarillisen Japanin laivaston panssaroimaton risteilijä, joka poistettiin palveluksesta 1. huhtikuuta 1928. Alus romutettiin vuotta myöhemmin.
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1904 hankinnoissa Mitsubishilta Nagasakista, missä köli laskettiin 3. maaliskuuta 1907. Alus laskettiin vesille 25. maaliskuuta 1908 ja valmistui puoli vuotta myöhemmin 16. syyskuuta.
Palvelus.
Alus sijoitettiin koulutukseen ja rannikkopartiointiin. Se luokiteltiin 12. lokakuuta 1912 ensimmäisen luokan tykkiveneeksi. Ensimmäisen maailmansodan alettua se liitettiin Japanin 2. laivastoon. Alus osallistui Qingdaon taistelussa Saksan keisarikunnan laivaston torpedovene "SMS S90:n" upotukseen. Vuosina 1917–1921 "Mogami" partioi Japanin miehittämillä Karoliineilla ja Mariaaneilla. Se partioi Siperian rannikolla vuosina 1921–1928 ollen muun muassa kalastuksenvalvonnassa.
Alus poistettiin poistettiin palveluksesta 1. huhtikuuta 1928 ja myytiin romutettavaksi 31. tammikuuta 1929. Purettaessa hitsausliekki sytytti tankeissa kaasuuntuneen polttoaineen aiheuttaen räjähdyksen. Alus paloi kaksi tuntia muuttuen hylyksi. Aluksen päämasto oli sijoitettuna Nakanoshima-puistoon Osakassa, kunnes se siirrettiin 9. helmikuuta 2009 Kuren merenkulkumuseoon.
Naisen vallassa

Naisen vallassa () on Ranald MacDougallin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1955. Draaman pääosissa ovat Joan Crawford, John Ireland, Fay Wray, Betsy Palmer ja Barry Sullivan. "Naisen vallassa" kertoo perheestä, jota dominoi armoton nainen nimeltään Eva Phillips (Crawford). Eva Phillips on manipuloiva seurapiirihenkilö, joka tuhoaa jokaisen häntä lähellä olevan elämän. Kysymys kuuluu: voiko kukaan pysäyttää häntä?
"Naisen vallassa" perustuu Edna L. Leen romaaniin "The Queen Bee" (1949), jonka pohjalta ohjaaja MacDougall laati käsikirjoituksen. Columbia Pictures toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana. "Naisen vallassa" sai kaksi Oscar-ehdokkuutta.
Tuotanto.
"Naisen vallassa" -elokuvan tuotanto alkoi maaliskuussa 1955. "Naisen vallassa" on Ranald MacDougallin ohjausdebyytti. Joan Crawford oli ostanut Edna L. Leen alkuperäisen romaanin oikeudet.
Julkaisu ja vastaanotto.
"Naisen vallassa" sai ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa 7. marraskuuta vuonna 1955. New Yorkin ensi-ilta oli 22. marraskuuta. Suomessa elokuva julkaistiin 27. huhtikuuta vuonna 1956. "The New York Times" ja "New York Herald Tribune" kehuivat Crawfordin roolisuoritusta.
"Naisen vallassa" julkaistiin VHS:lle 17. lokakuuta vuonna 1995. DVD:lle elokuva julkaistiin 18. joulukuuta vuonna 2001.
Kierettijoki

Kierettijoki () on Vienanmeren Kantalahteen laskeva joki Karjalan tasavallan Louhen piirissä Venäjällä. Sen pituus on 80 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 3 360 neliökilometriä.
Lohijokena tunnettu Kierettijoki saa alkunsa Petrijärvestä, joka on Njukki- ja Plotitšnojejärvien kautta yhteydessä Kierettijärveen. Tärkeimmät sivujoet ovat Kapustnaja, Kulat, Tšornaja ja Jelet. Kierettijoen suussa sijaitsee entinen Kieretin kylä.
Myytinmurtajat (9. tuotantokausi)

Myytinmurtajat ("MythBusters") on yhdysvaltalainen televisiosarja. Jokaisessa jaksossa keskitytään kahteen tai useampaan kaupunkitarinaan, yleiseen uskomukseen, elokuvakohtaukseen tai nettihuhuun.
Kauden 9 jaksot 160 - 178 esitettiin Yhdysvalloissa vuonna 2011.
Myytinmurtajat (10. tuotantokausi)

Myytinmurtajat ("MythBusters") on yhdysvaltalainen televisiosarja. Jokaisessa jaksossa keskitytään kahteen tai useampaan kaupunkitarinaan, yleiseen uskomukseen, elokuvakohtaukseen tai nettihuhuun.
Kauden 10 jaksot 179 - 197 esitettiin Yhdysvalloissa vuonna 2012.
Matvei Korgujev

Matvei Mihailovitš Korgujev (, 1883 Kieretti – 4. heinäkuuta 1943 Kieretti) oli venäläisten kansansatujen taitaja.
Matvei Korgujevin isä oli venäläinen pomori ja äiti karjalainen talonpoikaisnainen. Hän työskenteli lapsesta saakka paimenena, metsätöissä ja matruusina sekä myöhemmin sahalla, Muurmannin radan rakennustöissä ja sadunkertojana pomorien kalastusartteleissa. Elämänsä loppuvaiheessa Korgujev toimi kalastuskolhoosin työnjohtajana.
Korgujevilla oli ilmiöimäinen muisti sekä monimutkaisten satuaiheiden yhdistämisen taito. Hänen repertuaarinsa käsitti etupäässä ihmesatuja, joissa heijastuu pohjolan luonto sekä kalastajan, maanviljelijän ja metsästäjän arkielämä. Korgujev osasi myös karjalankielisiä satuja ja kansanrunoja.
Kansanperinteen tutkija Aleksandr Netšajev kirjoitti 1930-luvulla muistiin yli 120 Korgujevin satua, jotka julkaistiin kaksiosaisena teoksena. Vuonna 1938 Korgujev hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi.
Tšuupan keskikoulun yhteydessä toimii Korgujeville omistettu museo.
Poltava (1894)

Poltava () oli vuonna 1899 valmistunut Venäjän keisarikunnan laivaston Petropavlovsk-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva. Alus oli yksi kahdeksasta keisarillisen Japanin laivaston Venäjän–Japanin sodassa valtaamasta taistelulaivasta. Alus upposi Port Arthurin taistelussa joulukuussa 1904, mutta japanilaiset nostivat aluksen liittäen sen laivastoonsa nimellä "Tango".
Ensimmäisessä maailmansodassa alus osallistui Qingdaon piiritykseen ennen kuin Japani palautti sen vuonna 1916 liittolaiselleen Venäjälle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "Chesma" (). Venäjän vallankumouksessa se liittyi lokakuussa 1917 vallankumoukselliseen laivastoon, mutta britit valtasivat sen käyttäen alusta parakkina. Brittien vetäydyttyä alus palasi Neuvosto-Venäjän hallintaan, kunnes se romutettiin vuonna 1924.
Valmistus.
Alus tilattiin Amiraliteetin uudelta telakalta Pietarista ja sen köli laskettiin 19. toukokuuta 1892. Alus laskettiin vesille 6. marraskuuta 1894 ja se valmistui vuonna 1899.
Palvelus.
Venäjän-Japanin sodan alkaessa alus oli Port Arthurin laivastotukikohdassa. Keltaisen meren taistelussa 10. elokuuta 1904 alukseen osui 14 kappaletta 12 ja 8 tuuman kranaattia, jotka aiheuttivat alukselle merkittävät vauriot. Port Arthurin piirityksen aikana alukseen osui kuusi 11 tuuman haupitsin kranaattia, joista yksi sytytti aluksen ammuvaraston tuleen. Port Arthurin antauduttua japanilaiset nostivat hylyn satamasta.
Kunnostuksen jälkeen alus liitettiin keisarillisen Japanin laivastoon nimellä "Tango". Se oli palveluksessa vuoteen 1916, jolloin se myytiin Venäjälle. Alus liitettiin laivastoon nimellä "Tchesima" ja sijoitettiin Valkoiselle merelle. Alus romutettiin 1923.
En unohda sinua koskaan

En unohda sinua koskaan () on vuonna 1953 ensi-iltansa saanut Charles Waltersin ohjaama yhdysvaltalainen musikaalidraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Joan Crawford ja Michael Wilding. Sivuosissa ovat muun muassa Gig Young ja Marjorie Rambeau, joka sai roolisuorituksestaan Oscar-ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta. "En unohda sinua koskaan" kertoo temperamenttisesta Jenny Stewart -nimisestä Broadway-musikaalitähdestä, joka ei ota keneltäkään kritiikkiä vastaan. Mutta on eräs, Jennyn harjoituksissa soittava sokea pianisti, joka saattaa pystyä murtamaan hänen kovan ulkokuorensa.
"En unohda sinua koskaan" perustuu I. A. R. Wylien tarinaan "Why Should I Cry?", jonka pohjalta John Michael Hayes ja Jan Lustig laativat käsikirjoituksen.
"En unohda sinua koskaan" on saanut huomiota musiikkinumeronsa "Two-Faced Woman" takia, jossa Crawford esiintyy blackfacena. "En unohda sinua koskaan" on Joan Crawfordin ensimmäinen värielokuva. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana.
Tuotanto.
"En unohda sinua koskaan" -elokuvan tuotanto alkoi 27. huhtikuuta 1953 ja loppui toukokuun lopussa. "En unohda sinua koskaan" kuvattiin värillisenä Technicolor-menetelmällä. Elokuvan työnimenä oli "Why Should I Cry?". Joan Crawford sai palkaksi 125 000 dollaria elokuvan tekemisestä.
"En unohda sinua koskaan" on ensimmäinen Crawfordin elokuva MGM:lle kymmeneen vuoteen. Crawford oli ollut MGM:n sopimusnäyttelijä vuodet 1925–1943, mutta palasi MGM:lle tekemään "En unohda sinua koskaan" -elokuvan.
India Adams dubbasi Joan Crawfordin laulun musiikkinumeroissa. Kuitenkin Crawfordin alkuperäiset lauluäänitykset, joita ei käytetty elokuvassa, ovat säilytetty ja ne on julkaistu DVD-julkaisujen lisämateriaalissa.
Julkaisu ja vastaanotto.
"En unohda sinua koskaan" sai ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa 1. lokakuuta vuonna 1953 Ohion Columbuksessa, New Yorkin Syracusessa ja Virginian Richmondissa. New York Cityn ensi-ilta oli 12. lokakuuta ja maanlaajuinen 23. lokakuuta. Suomessa elokuva julkaistiin 20. toukokuuta vuonna 1955. "En unohda sinua koskaan" ei ollut taloudellinen menestys; elokuva tuotti Yhdysvalloissa vain 1,2 miljoonaa dollaria, joka on vuoden 2008 dollareissa 9 318 741 dollaria. "En unohda sinua koskaan" oli vuoden 1953 153. menestynein elokuva. "New York Herald Tribunen" Otis Guernsey, Jr. kehui Crawfordin roolisuoritusta.
Marjorie Rambeau sai roolisuorituksestaan Oscar-ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta vuonna 1954. Samana vuonna Joan Crawford voitti roolisuorituksestaan Laurel-palkinnon parhaasta musikaaliroolisuorituksesta.
Metro-Goldwyn-Mayer julkaisi "En unohda sinua koskaan" -elokuvan DVD:lle 12. helmikuuta vuonna 2008.
Tatu Nissinen

David (Tatu) Nissinen (22. elokuuta 1883 Maaninka – 2. helmikuuta 1966 Kuopio) oli suomalainen kansanedustaja edistyspuolueesta, agronomi ja maanviljelysneuvos, joka vaikutti alan järjestöissä.
Hän toimi Kuopion Maanviljelysseuran karjatalouskonsulenttina 1912–1916, "Savon" päätoimittajana 1916–1917, Suomen Maatalous-Osake-Pankin Kuopion konttorin johtaja 1917–1919 ja Karjanjalostusyhdistys ISK:n sihteeri 1920–1950. Hän oli eduskunnan jäsen vuosien 1920–1922 valtiopäivillä, jonne hänet valittiin edistyspuolueesta.
Sisällissodan aikana Nissinen osallistui Vienan retkelle everstiluutnantti C. W. Malmin joukoissa. Hän toimi esikuntatehtävissä.
Jatkosodan aikaan suomalaisten vallattua Itä-Karjalan maanviljelysneuvos Tatu Nissinen määrättiin Itä-Karjalan sotilashallinon kansanhuoltotoimiston päälliköksi tehtävänä järjestää alueen siviilien elintarvikehuolto, säännöstelyn alaisten elintarvikkeiden ja tuotteiden hoitaminen ja työvelvollisuusasioiden hoitaminen. 
Nissinen sai maanviljelysneuvoksen arvonimen vuonna 1938.
Hansle Parchment

Hansle George Parchment (s. 17. kesäkuuta 1990 Saint Thomas, Jamaika) on jamaikalainen pika-aitajuoksija ja olympiavoittaja.
Parchment karsiutui 110 metrin aitajuoksun välierissä Ostravan alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2007. Hän sijoittui 2010 viidenneksi sekä Mayagüezin Keski-Amerikan ja Karibian kisoissa että Delhin Kansainyhteisön kisoissa. Hän voitti kultaa Shenzhenin universiadeissa 2011 ajalla 13,24 sekä Keski-Amerikan ja Karibian-mestaruuskilpailujen 4 × 100 metrin viestissä, jonka alkuerissä hän juoksi.
Parchment voitti 110 metrin aitajuoksun Jamaikan-mestaruuden 2012. Lontoon olympialaisissa hän teki välierissä maansa ennätyksen 13,14. Loppukilpailussa hän paransi Jamaikan ennätyksen aikaan 13,12, jolla saavutti olympiapronssia. Hän paransi maansa ennätyksen 13,05:een Eugenessa 1. kesäkuuta 2013. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän keskeytti välieräjuoksunsa. Timanttiliigan kilpailussa Pariisissa 5. heinäkuuta 2014 hän paransi maansa ennätystä aikaan 12,94. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui toiseksi ajalla 13,03. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän oli kahdeksas. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän saavutti hopeaa ajalla 13,22 ja voitti samana vuonna Pohjois- ja Keski-Amerikan sekä Karibian-mestaruuden. Tokion olympialaisissa hän voitti kultaa ajalla 13,04. Seuraavana vuonna hän voitti 110 metrin aitajuoksun Jamaikan-mestaruuden, muttei osallistunut Eugenen MM-kilpailujen loppukilpailuun. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti hopeaa ajalla 13,07. Hän juoksi ennätyksensä 12,93 Eugenessa syyskuussa 2023. Hän sijoittui kahdeksanneksi Pariisin olympialaisissa 2024.
Robert Gordonin yliopisto

Robert Gordonin yliopisto ("Robert Gordon University", RGU) on Aberdeenissä Skotlannissa sijaitseva yliopisto. Se ansaitsi yliopistostatuksen vuonna 1992, mutta sen juuret oppilaitoksena yltävät 1700-luvulle, jolloin koulun perustaja, vauras kauppias Robert Gordon loi koulun tarjoamaan aikuiskoulutusta ja teknistä opetusta. Se on toinen kahdesta yliopistosta kaupungissa (joista toinen on vanhempi Aberdeenin yliopisto).
"Times Good University Guiden" mukaan RGU on paras moderni yliopisto Britanniassa, kun taas The Guardian University Guide 2013 kertoo sen olevan paras moderni yliopisto Skotlannissa ja toiseksi paras Britanniassa. Vuonna 2011 kandidaatin tutkinnon suorittaneista 97,1 prosenttia oli saanut töitä tai teki jatko-opintojaan puolen vuoden sisällä valmistuttuaan, mikä oli eniten verrattuna maan muihin yliopistoihin.
Robert Gordonin yliopisto tarjoaa kursseja BA/BSc- ja PhD-tasolla, ensisijaisesti ammatillisilla, teknisillä, taiteellisilla sekä elinkeinoelämään liittyvillä aloilla. Opetettaviin aineisiin kuuluvat mm. yhteiskuntatieteet, biotieteet, tekniikka, tietojenkäsittelytieteet, farmasia, sairaanhoitoala, sosiaalityö, lakitiede, laskentatoimi, liiketaloustieteet, journalismi, viestintä, visuaaliset taiteet ja muotoilu sekä arkkitehtuuri.
RGU:lla on kaksi kampusaluetta Aberdeenissä. Toinen sijaitsee kaupungin keskustassa Schoolhill/St.Andrew Streetillä ja toinen Garthdeessa Dee-joen varrella. Garthdeen kampukselle valmistui uusia rakennuksia vuonna 2013, ja tarkoitus on siirtää kaikki opetus sinne.
Francena McCorory

Francena Lynette McCorory (s. 20. lokakuuta 1988 Los Angeles) on yhdysvaltalainen pikajuoksija, jonka päämatka on 400 metrin juoksu.
McCorory voitti 400 metrin NCAA-mestaruuden sisäradoilla 2009 ja 2010 sekä ulkoradoilla 2010. Hän sijoittui Daegun MM-kilpailuissa 2011 400 metrillä neljänneksi ja juoksi ankkuriosuuden kultaa voittaneessa Yhdysvaltojen joukkueessa 4 × 400 metrin viestissä. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui 400 metrillä seitsemänneksi ja juoksi kolmannen osuuden Yhdysvaltojen kultajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä.
McCorory sijoittui Moskovan MM-kilpailuissa 2013 kuudenneksi 400 metrillä ja juoksi ankkuriosuuden hopeaa saaneessa Yhdysvaltojen 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Hän voitti Yhdysvaltojen hallimestaruuden 400 metrillä 2014. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden 400 metrin juoksussa Sopotissa 2014 ajalla 51,12 ja juoksi kolmannen osuuden Yhdysvaltojen voitokkaassa 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Hän voitti 2014 myös kotimaansa 400 metrin ulkoratamestaruuden ja saman matkan maanosien cupissa.
McCorory saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa 2015 kultaa 4 × 400 metrin viestissä. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän juoksi samalla matkalla ankkuriosuuden toiseksi sijoittuneessa Yhdysvaltojen joukkueessa. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän juoksi alkuerissä Yhdysvaltojen 4 × 400 metrin viestijoukkueessa, joka toisella kokoonpanolla voitti loppukilpailussa kultaa.
McCorory juoksi 300 metrin junioreiden sisäratojen maailmanennätyksen 36,67 Blacksburgissa 12. tammikuuta 2007. Hän juoksi 400 metrin sisäratojen Yhdysvaltojen ennätyksen 50,54 Fayettevillessä 13. maaliskuuta 2010.
Andrew Tang

Andrew Tang (; s. 13. marraskuuta 1994) on singaporelainen moottoriurheilija. Hän kilpaili karting-sarjoissa vuosina 2009–2012 parhaana tuloksenaan Asian Open Karting -sarjan mestaruus Formula 125 Senior Open -luokassa vuonna 2011. Vuonna 2013 Tang kilpaili Toyota Racing Series -sarjassa sijoittuen viidenneksitoista. Samana vuonna Tang kilpaili Formula Renault Alps -sarjassa Jenzer-tallissa saavuttaen 18 pistettä. Vuonna 2014 Tang jatkoi Toyota Racing Series -sarjassa ja onnistui voittamaan sarjan mestaruuden. Hänestä tuli sarjan ensimmäinen mestaruuden vienyt kuljettaja, joka ei ole uusiseelantilainen. Vuodesta 2015 Tang on kilpaillut Porsche Carrera Cup Asia -sarjassa.
One Step at a Time

One Step at a Time on yhdysvaltalaisen jazzkitaristi Ray Crawfordin studioalbumi vuodelta 1978.
Kansitekstissä todetaan Crawfordin tyylin muistuttavan Wes Montgomeryn kitarointia. Pääosa kappaleista on Crawfordin omia sävellyksiä. Lisäksi mukana on Porgy and Bessistä tuttu "It Ain't Necessarily So".
Levy-yhtiö on Dobre Records. Äänittäjänä on toiminut Don Snyder. Kannen suunnittelusta on vastannut Grace Lawrence. Takakannen valokuvan Ray Crawfordista puoliakustisine Gibson-kitaroineen on ottanut Bela Keresztes-Fischer. Levyjen jakelija on ollut Ray Lawrence Ltd., Studio City, Kalifornia.
Ray Crawford (muusikko)

Ray Crawford (7. helmikuuta 1924 Pittsburgh, Pennsylvania – 30. joulukuuta 1997 Pittsburgh, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen jazz-muusikko ja säveltäjä.
Crawford soitti aluksi tenorisaksofoni ja klarinetti, ja hännen varhainen soittokumppaninsä oli Art Blakey. Vuodesta 1941 lähtien Crawford soitti kaksi vuotta Fletcher Hendersonin yhtyeessä. Hän sairastui tuberkuloosiin ja joutui vaihtamaan puhallinsoittimet kitaraan.
Kitaristina häntä on verrattu muun muassa Wes Montgomeryyn. ja Grant Greeniin Melody Maker -lehden musiikkikriitikko Richard Williams on nimennyt Crawfordin suosikikseen jazz-kitaristeista.
Vuosina 1949–1955 Crawford oli mukana Ahmad Jamalin yhtyeissä. Hänellä oli tuolloin omaperäinen perkussiivinen soittotyyli, joka sai kitaran kuulostamaan bongorummuilta. Herb Ellis sai vaikutteita tyylistä. Vuonna 1959 Crawford oli mukana Gil Evansin albumilla "Great Jazz Standards" ja 1961 ilmestyneellä Evansin albumilla "Out of the Cool", jossa hänen panoksensa oli huomattava muun muassa kappaleella ”La Nevada”.
Helmikuussa 1961 Crawford oli New Yorkissa Nola Penthouse -studioilla äänittämässä sooloalbumia Candid Recordsille. Sessiossa olivat mukana Johnny Coles (trumpetti), Cecil Payne (baritonisaksofoni), Junior Mance (piano), Ben Tucker (basso) ja Frankie Dunlop (rummut). Albumi jäi kuitenkin julkaisematta levy-yhtiön kaaduttua ja tultua myydyksi Barnaby-yhtiölle. Vuonna 1978 sessiosta ilmestyi japanilaisena painoksena albumi "I Know Press" (Candid SMJ-6196), joka sisältää nimikappaleen lisäksi sävellykset ”Smoove Groove”, ”Miss April”, ”Impossible” ja ”The Compendium Suite”. Kaikki kappaleet on merkitty Crawfordin nimiin. Tuottajana Candidilla oli tunnettu jazz-vaikuttaja Nat Hentoff. Sessiosta on ilmestynyt myös albumi nimeltä "Smooth Groove".
1960-luvulla Crawford asettui Los Angelesiin ja toimi muun muassa kitaransoiton opettajana. Crawford oli satunnaisesti mukana Jimmy Smithin albumeilla ja kiertueilla vuodesta 1958 1980-luvulle. Muita yhteistyökumppaneita olivat Curtis Amy ja Sonny Criss sekä Lou Rawls, Richard ”Groove” Holmes ja Ray Charles. 
Vuonna 1978 Crawfordilta ilmestyi sooloalbumi "One Step at a Time". Samana vuonna hän oli mukana Tom Waitsin albumilla "Blue Valentine", missä soitti sähkökitaraa kappaleilla ”Romeo Is Bleeding”, ”Wrong Side of the Road” ja ”Blue Valentines”. Vuonna 2003 ilmestyi postuumististi albumi "Doubletimes".
Bianca Knight

Bianca Knight (s. 2. tammikuuta 1989 Jackson, Mississippi) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.
Knight voitti Marrakechin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2005 kultaa 100 metrillä ajalla 11,38 ja hopeaa 200 metrillä ajalla 23,33. Hän voitti alle 20-vuotiaiden Pan-Amerikan mestaruuden 200 metrillä São Paulossa 2007 ajalla 23,17. Hän voitti NCAA:n sisäratojen mestaruuden 200 metrillä Fayettevillessä 2008 nuorten maailmanennätysajalla 22,40.
Knight juoksi avausosuuden Yhdysvaltojen joukkueessa, joka voitti maailmanmestaruuden 4 × 100 metrin viestissä Daegussa 2011. Lontoon olympialaisissa 2012 hän juoksi kolmennen osuuden Yhdysvaltojen voittaessa kultaa maailmanennätysajalla 40,82.
Sevastopol (1895)

Sevastopol () oli vuonna 1899 valmistunut ja seuraavan vuoden alussa palvelukseen otettu Venäjän keisarikunnan laivaston Petropavlovsk-luokan pre-dreadnought-taistelulaiva. Miehistö upotti aluksensa 2. tammikuuta 1905 Port Arthurin kukistuessa estääkseen sen joutumisen Japanille.
Valmistus.
Alus tilattiin Amiraliteetin uudelta telakalta Pietarista ja sen köli laskettiin 19. toukokuuta 1892. Alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1895 ja se valmistui 1999 ja se otettiin palvelukseen vuoden 1900 alussa.
Palvelus.
"Sevastopol" määrättiin sisaraluksineen Port Arthuriin sijoitettuun Venäjän Tyynenmeren laivaston 1. laivueeseen. Alukselle asennettiin syyskuussa 1900 Popov-radio, jolloin siitä tuli sisaraluksensa "Poltavan" kanssa ensimmäiset radioilla varustetut taistelulaivat Venäjän laivastossa. Alus lähti Port Arthutiin, jonne se saapui 13. huhtikuuta 1901. Alueen rauhantilan vuoksi alus makasi pääosan ajasta satamassa.
Helmikuun alussa 1904 keisarillisen Japanin laivasto teki yllätyshyökkäykseen Port Arthuriin, jolloin "Sevastopoliin" osui yksi joko kuuden tai kahdeksan tuuman kranaatti haavoittaen kahta miehistönjäsentä. Alus avasi tulen saamatta osumia hyökkääjiin. "Peresvet" törmäsi 26. maaliskuuta 1904 aluksen perään vaurioittaen potkureita. Laivaston yrittäessä 23. kesäkuuta ulosmurtautumista alus osui miinaan, jolloin yksitoista miehistönjäsentä sai surmansa ja alus sai suuren vuodon. Se kykeni jatkamaan matkaansa satamaan. Aluksen korjaaminen kesti kuusi viikkoa, jonka aikana syttyi kahden miehistönjäsenen hengen ja 28 loukkaantuneen vaatinut tulipalo.
Japanin 3. armeijan hyökättyä 9. elokuuta ulkovarustuksia vastaan. Laivasto pyrki murtmaan saartorenkaan, jonka seurauksena käytiin Keltaisenmeren taistelu. Taistelussa "Sevastopoliin" osui useita kranaatteja. Taistelun jälkeen alus palasi laivaston mukana Port Arthuriin, jossa se osallistui tykistöllään Port Arthuria piirittäneiden japanilaisjoukkojen torjuntaan. 
Keisarillisen Japanin laivasto teki 18. joulukuuta torpedohyökkäyksen satamaan, jolloin "Sevastopoliin" osui neljä torpedoa. Kolme räjähti torpedoverkossa ja neljäs propelleissa. Vaurioituneenakin alus upotti kaksi hyökkääjistä ja vaurioitti kuutta muuta. Alusta vastaan lähetetty japanilaisristeilijä tuhoutui osuttuaan miinaan sataman suulla.
Port Arthurin antautuessa alus upotettiin toisen puolen pohjaluukut avaamalla viidenkymmenenviiden metrin syvyyteen. Aluksenpäällikkö von Essen palkittiin aluksen upottamisesta Pyhän Yrjön ristillä. "Sevastopol" oli ainoa satamaan upotetuista taistelulaivoista, jota japanilaiset eivät nostaneet ja liittäneet laivastoonsa.
Kaj Blomqvist

Kaj Otto Johannes Blomqvist (29. marraskuuta 1931 Helsinki – 1. huhtikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen muotoilija, joka on suunnitellut muun muassa lasi- ja hopeaesineitä. 
Blomqvist toimi muotoilijana muun muassa Kumelan lasitehtaalla. Inspiraationa hänellä oli muun muassa Suomen puhdas luonto, erityisesti Etelä-Suomen saariston karut kalliomaisemat, sekä muu saariston luonto. Harvinaisemmat valupronssityöt, joita on valmistettu käsityönä pieniä sarjoja, ovat keräilijöiden keskuudessa Kaj Blomqvistin töistä tavoitelluimpia harvinaisuutensa vuoksi. Muun muassa Lohjan Pyhän Laurin kirkossa on tällainen suuri valupronssimalja kastemaljana. Blomqvist on myös suunnitellut hopeaesineitä Kultakeskukselle.
Blomqvist valmistui vuonna 1956 Taideteollisen oppilaitoksen metallitaiteen osastolta. Hän aloitti Georg Jensenin yrityksessä Tanskassa piirtäjänä sekä hopeakorujen ja käyttöesineiden suunnittelijana, ja jo vuonna 1957 Kaj Blomqvistin ruokailuvälineitä oli esillä Milanon triennaalissa. Vuodet 1960–1965 Blomqvist työskenteli Hopeakeskuksessa (myöhemmin Kultakeskus) Hämeenlinnassa. Hän piti tämän jälkeen 1966–1996 omaa toimistoa Helsingissä ja teki Freelance lasisuunnittelua Kumelalle 1968–1976, Humppilalle vuodesta 1976, ja Iittala-Nuutajärvelle 1988–1999. Kumelassa Kaj Blomqvist oli 1970-luvun keskeisin ja myyvin designer. Ainoan yksityisnäyttelynsä Kaj Blomqvist piti vuonna 1979 Suomen lasimuseossa teemalla "Kumelan lasia ja metalliesineitä".
Omassa studiossa syntyi metalli- ja lasitaiteen lisäksi näyttelysuunnittelua muun muassa Suomen Messuille, Habitareen ja Stockmannin taideteollisuusosastolle, julkaisujen taittoa ja teollista muotoilua. Kaj Blomqvist sulki studionsa vuonna 1996.
Noemi Zbären

Noemi Zbären (s. 12. maaliskuuta 1994 Langnau im Emmental) on sveitsiläinen yleisurheilija, joka kilpailee 100 metrin aitajuoksussa.
Alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011 Zbären saavutti hopeaa. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2012 hän saavutti niin ikään hopeaa juostuaan ajan 13,42 sekuntia. Lontoon olympialaisissa 2012 Zbären jäi alkueriin ajalla 13,33.
Zbären voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden Rietissä 2013 ajalla 13,17. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui alkuerissä. Hän karsiutui välierissä 100 metrin aitajuoksussa Zürichin EM-kilpailuissa 2014 ja 60 metrin aitajuoksussa Prahan sisäratojen EM-kilpailuissa 2015.
Zbären voitti alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden Tallinnassa 2015 ennätyksellään 12,71. Lisäksi hän kuului pronssia saaneeseen Sveitsin joukkueeseen 4 × 100 metrin viestissä. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui 100 metrin aitajuoksussa kuudenneksi ajalla 12,95.
60 metrin aidat hän on juossut aikaan 7,95 sekuntia Belgradissa maaliskuussa 2022. Hän karsiutui 60 metrin aitajuoksun välierissä sisäratojen EM-kilpailuissa 2021 ja MM-kilpailuissa 2022. Hän karsiutui vuonna 2022 välierissä myös Eugenen MM-kilpailuissa ja Münchenin EM-kilpailuissa.
Oulun Rotuaarin Pallo

Oulun Rotuaarin Pallo (lyh. ORPa) on vuonna 2004 perustettu oululainen urheiluseura, jolla on toimintaa jalkapallossa ja jääkiekossa. Seura perustettiin nimellä Oulun Palloseura Juniorit, mutta siirtyi nykyisen nimen käyttämiseen vuonna 2013.
Seuran miesten jalkapallojoukkue nousi Suomen kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle Kakkoseen kaudeksi 2013. Joukkue sijoittui kaudella 2012 Pohjois-Suomen Kolmosessa toiseksi Tervareiden jälkeen ja sai paikan Kakkoseen täydennysmenettelyn kautta FC Santa Clausin tehtyä konkurssin.
Vuosina 2009–2013 seuralla oli myös nyrkkeilyjaosto.
Mapusaurus

Mapusaurus (nimen merkitys: ”maalisko”) on sukupuuttoon kuollut suurikokoinen karnosaurisuku, joka eli myöhäisliitukaudella noin 97–93,5 miljoonaa vuotta sitten Etelä-Amerikassa. Se kuului Carcharodontosauridae-heimoon ja oli läheistä sukua "Giganotosaurukselle". "Mapusaurus" oli yksi suurimmista petodinosauruksista.
Löytäminen ja ulkonäkö.
"Mapusaurus" nimettiin Rose Letwinin mukaan, joka sponsoroi fossiilien etsimisretkeä, jolla "Mapusaurus roseae" löydettiin. "Mapusaurus" oli noin 10,2 metriä pitkä, 3–4 metriä korkea ja noin kolmen tonnin painoinen. Se oli lihansyöjä. "Mapusauruksen" eturaajat olivat yhtä pienet kuin "Tyrannosaurus rexillä", ja ne olivat hyödyttömiä. "Mapusaurus" saattoi saalistaa pienissä ryhmissä kuten leijonat. Ruokalistalla olivat erilaiset sauropodit, kuten "Saltasaurus" ja "Argentinosaurus".
Ditsosilpiini

Ditsosilpiini tai MK801 on dissosiatiivinen anestesialääke ja gluatamaattireseptoreiden agonisti. Sitä käytetään useimmin eläinlääketieteessä nukutuslääkkeenä, ja koska se voi aiheuttaa epämiellyttäviä haittavaikutuksia, sitä ei juuri käytetä ihmisiin. Pitkäaikainen käyttö on myös aiheuttanut laboratoriokokeissa rotilla Olneyn leesioita aivoissa.
Ditsosilpiini on dissosiatiivi, ja sen tavallinen annostus on 50–100 mikrogrammaa, ja yliannostusriski on suuri. Monet sitä käyttäneet ovat kuvanneet vaikutuksia epämiellyttäviksi ja voimakkaiksi verrattuna muihin dissosiatiiveihin, kuten esimerkiksi PCP:hen tai ketamiiniin.
Ditsosilpiini vaikuttaa myös huomattavasti pidemmän aikaa verrattuna muihin dissosiatiiveihin.
Silosimput

Silosimput (Anoplopomatidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo, joka esiintyy Tyynenmeren pohjoisosissa.
Lajit ja anatomia.
Silosimppujen heimossa on nykyisin vain kaksi lajia, jotka kuuluvat eri sukuihin: silosimppu ("Anoplopoma fimbria") ja isosilosimppu ("Erilepis zonifer"). Ne ovat litteähköjä ja pitkänomaisia kaloja. Isosilosimppu voi kasvaa 180 cm pitkäksi ja silosimppukin metrin mittaan. Silosimppulajien päässä ei ole monille muille simppukalaheimoille tyypillisiä piikkejä. Tyypillisiä piirteitä ovat kaksi selkäevää, pienet suomut ja hampaat. Silosimpuilla ei ole uimarakkoa. Fossiiliaineistossa varhaisimmat silosimppujen heimoon luetut kalat on ajoitettu mioseenikaudelle. 
Levinneisyys ja elintavat.
Silosimppulajeja tavataan Tyynenmeren pohjoisosista alueelta, joka ulottuu Japanista Beringinmeren kautta Alaskaan ja etelään Kaliforniaan asti. Ne elävät tyypillisesti lähellä mutapohjaa. Silosimppuejn ravintoa ovat äyriäiset, mustekalat, kalat ja madot. Silosimppulajit ovat taloudellisestikin merkittäviä ruokakaloja ja niitä myydään erityisesti savustettuna.
Hotline Miami

Hotline Miami on Dennaton Gamesin kehittämä ylhäältä päin kuvattu 2D-toimintapeli, jonka Devolver Digital julkaisi Microsoft Windowsille lokakuussa 2012. Dennaton Gamesin muodostavat Jonatan Söderström ja Dennis Wedin. Peli yhdistelee hiiviskelyä, äärimmäistä väkivaltaa ja surrealistista tarinankerrontaa 1980-luvun kulttuurista vaikutteita saaneeseen ääniraitaan ja visuaaliseen ilmeeseen. Kehittäjät ovat maininneet suureksi inspiraation lähteeksi Nicolas Winding Refnin neo-noir-rikoselokuvan "Drive", ohjaajaa kiitetään lopputeksteissä.
Pelaaminen.
"Hotline Miami" jakaantuu kappaleisiin, jotka puolestaan jakaantuvat tasoihin. Jokaisen kappaleen alussa nimetön päähahmo herää asunnossaan ja kuuntelee puhelinvastaajaansa tulleen kryptisen viestin. Viesteissä hänelle annetaan tehtäväksi jokin mielivaltainen askare tietyssä paikassa; viestit ovat metaforia sille, että pelaajan tulee tappaa jokainen kohteessa oleva henkilö. Ennen tehtävän aloittamista pelaaja valitsee puettavaksi yhden eläinnaamarin, joista jokainen antaa jonkin edun tai rajoitteen pelaamiseen. Jokaisessa tehtävässä pelaaja kulkee rakennuksessa tavoitteenaan tappaa jokainen paikalla oleva henkilö. Toisinaan pelaajan täytyy myös kohdata erillinen loppuvastus tai löytää avaimia tai muita tärkeitä esineitä tason läpäisemiseksi. Pelaajalla on saatavilla laaja valikoima erilaisia tuli- ja lähitaisteluaseita. Tehtävät voi pelata läpi taktisesti hiiviskellen tai voimalla rynnien. Pelaajan hahmo ei kuitenkaan ole vihollisia vahvempi, joten yksikin virhe on yleensä kuolettava. Vihollisten tekoäly vaihtelee: toisinaan viholliset liikkuvat arvaamattomasti, jolloin pelaajan on vaikea suunnitella reittiään. Pelaaja voi kuitenkin aloittaa tason välittömästi uudelleen kuoltuaan, mikä mahdollistaa pelistrategian nopean hiomisen. Peli arvioi pelaajan suoritusta jokaisen kappaleen lopussa ja antaa pisteitä, jotka avaavat uusia aseita, ja jos tulos on hyvä, myös uusia naamareita.
Vastaanotto.
"Hotline Miami" sai myönteisen vastaanoton kriitikoilta. GameRankingsin laskema arvostelujen keskiarvo pelille on 85,18 % ja MetaCriticin laskema painotettu keskiarvo 86/100. 
Jatko-osa.
Pelin jatko-osa on nimeltään "Hotline Miami 2: Wrong Number", ja se julkaistiin 10. maaliskuuta 2015. Dennis Wedin, joka on toinen pelin kehittäjistä, on sanonut, että kyseessä on sarjan viimeinen peli.
Jatko-osa sisältää myös fanien toivoman kenttäeditorin.
Sisoi Veliki

Sisoi Veliki () oli syyskuussa 1896 valmistunut ja 18. lokakuuta palvelukseen otettu Venäjän keisarikunnan laivaston pre-dreadnought-taistelulaiva. Alus upposi Tsushiman meritaistelussa 28. toukokuuta 1905.
Valmistus.
Alus tilattiin Amiraliteetin uudelta telakalta Pietarista, missä köli laskettiin 7. elokuuta 1891. Alus laskettiin vesille 2. kesäkuuta 1894 ja valmistui syyskuussa 1896. Alus otettiin palvelukseen 18. lokakuuta.
Palvelus.
Välittömästi palvelukseenoton jälkeen alus määrättiin Välimeren laivueeseen, joka osallistui vuoden 1896 Kreetan piiritykseen. Yksintehty neitsytmatka ilmitoi useita vikoja aluksella. Puutteellinen peräsinhuoneen ilmastointi oli niin vaikea, että aluksen päällikkö osti omilla varoillaan ensimmäisestä satamasta tuulettimia.
Alus upposi Tsushiman taistelun jälkeen japanilaisten yrittäessä hinata antautunutta alusta satamaan.
Pierre Waldeck-Rousseau

Pierre Marie René Ernest Waldeck-Rousseau (2. joulukuuta 1846 Nantes – 10. elokuuta 1904 Corbeil) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1899–1902.
Pierre Waldeck-Rousseaun isä René Waldeck-Rousseau oli ollut vuonna 1848 kansalliskokousedustajana ja toimi myöhemmin Nantesin pormestarina. Waldeck-Rousseau oli alkujaan lahjakkaana ja konservatiivisena pidetty lakimies. Hän järjesti vuonna 1870 paikallisen puolustuksen Saint-Nazairessa, jossa oli juuri aloittanut asianajajana. Vuodesta 1873 hän harjoitti ammattian Rennesissä ja vuodesta 1886 Pariisissa. Waldeck-Rousseau valittiin Ranskan edustajainkamariin vuonna 1879 ja kaksi vuotta myöhemmin hänestä tuli sisäministeri Leon Gambettan hallitukseen. Waldeck-Rousseau oli sisäministeri myös Jules Ferryn hallituksessa 1883–1885. Hänen tuellaan säädettiin 1884 nimellä "Loi Waldeck-Rousseau" tunnettu laki, joka laillisti ammattiliittojen toiminnan tietyin rajoituksin. Hän vetäytyi vuonna 1889 politiikasta omistautuakseen asianajajan uralleen. Hän muun muassa puolusti taitavasti Ferdinand de Lessepsiä ja Gustave Eiffeliä vuonna 1893 Panama-skandaaliin liittyneessä lahjusoikeudenkäynnissä.
Waldeck-Rousseau palasi politiikkaan vuonna 1894, jolloin hänet valittiin senaattiin. Hän oli yksi vuoden 1895 presidentinvaalin ehdokkaista, mutta vetäytyi toisella äänestyskierroksella Félix Fauren hyväksi. Waldeck-Rousseau kohosi pääministeriksi kesäkuussa 1899 Dreyfus-kiistan velloessa pahimmillaan. Poliittisen kuohunnan keskellä häntä pyydettiin muodostamaan ”tasavallan puolustuksen” hallitus, joka koostui pääasiassa Alfred Dreyfusia tukeneista maltillisista tasavaltalaisista. Koalitiohallituksessa oli mukana myös Ranskan ensimmäinen sosialistinen ministeri, Alexandre Millerand. Samaan aikaan sotaministerinä toimi vasemmiston kammoama kenraali Gaston de Galliffet.
Kun sotaoikeus totesi syyskuussa 1899 toistamiseen Dreyfusin syylliseksi maanpetokseen kyseenalaisin perustein, hallitus painosti presidenttiä armahtamaan tämän. Waldeck-Rousseaun hallituksen muista saavutuksista merkittävin oli vuoden 1901 yhdistyslaki, joka kumosi kaikki yhdistymisvapauden rajoitukset laillisiin päämääriin tähdänneiltä järjestöiltä. Eräät uskonnolliset yhteisöt jätettiin näiden oikeuksien ulkopuolelle, koska niiden katsottiin olevan ulkomailta käsin johdettuja. Waldeck-Rousseau vastusti kuitenkin seuraajansa Émile Combesin tiukkaa laintulkintaa, joka johti tuhansien katolisten koulujen sulkemiseen. Lisäksi Waldeck-Rousseaun pääministerikaudella Ranskan armeijaa puhdistettiin epäluotettavina pidetyistä upseereista ja monarkistien toimintaa rajoitettiin. Vuoden 1900 maailmannäyttely Pariisissa toi paljon myönteistä julkisuutta. Waldeck-Rousseau erosi terveyssyistä pääministerin tehtävistä kesäkuussa 1902. Hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin maksasyöpään.
Ruskonarsku

Ruskonarsku ("Netta erythrophthalma") on sorsalintu.
Levinneisyys.
Ruskonarskuja elää Etelä-Amerikassa ja Afrikassa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, mutta kannankehitys on laskeva.
Elinympäristö.
Ruskonarskut elävät enimmäkseen tyynissä makean veden ympäristöissä, joissa on runsaasti vedenalaista kasvillisuutta. Yleensä laji välttää jokia, sameita vesiä, matalia, tilapäisiä lampia sekä tulva-alueita.
Ravinto.
Ruskonarsku käyttää ravinnokseen pääasiassa kasvinosia, mutta myös eläinperäistä ravintoa. Laji syö erityisesti siemeniä, mutta myös juuria ja muita vesikasvien osia sekä vedessä eläviä selkärangattomia.
Lisääntyminen.
Maljamainen pesä rakennetaan kasvinosista ja se sijaitsee vedessä, rantapenkereellä tai vähän matkan päässä vedestä heinien seassa. Pesien on joskus raportoitu sijainneen myös patoseinämissä, vanhoissa muurahaiskarhun koloissa tai muiden vesilintujen vanhoissa pesissä.
Mesonychia

Mesonykit ("Mesonychia") on sukupuuttoon kuollut nisäkkäiden lahko.
Mesonykit kehittyivät pian liitukauden massasukupuuton jälkeen, noin 64 miljoonaa vuotta sitten ja olivatkin sen ajan ensimmäisiä suuria petoja. Myöhäisemmällä paleoseenilla oli kehittynyt uusia maapetoja. Niitä olivat Oxyaenidae (esimerkiksi "Oxyaena)" sekä kreodontit (esimerkiksi "Hyaenodon"). Myöhemmin ilmestyivät vielä varsinaiset petoeläimet ("Carnivora") (esimerkiksi "Amphicyon"). Mesonykit joutuivat kilpailemaan niiden kanssa. Ne alkoivat vähentyä eoseenikauden lopulla ja hävisivät oligoseenin alussa noin 30 miljoonaa vuotta sitten.
Mesonykit olivat peräisin Aasiasta ja levittäytyivät Pohjois-Amerikkaan ja Eurooppaan noin 50 miljoonaa vuotta sitten.
Kaikki tunnetut mesonykit olivat petoja.
Mesonykit olivat aluksi pieniä, mutta suurempiakin lajeja kehityi myöhemmin, ja suvun viimeinen laji Mongolonyx oli suuren karhun kokoinen.
Jotkut tutkijat uskovat mesonykien olevan valaiden kantamuotoja tai läheisiä sukulaisia esimerkiksi niiden leukarakenteen yhtäläisyyksistä.
Édouard Herriot

Édouard Herriot (5. heinäkuuta 1872 Troyes – 26. maaliskuuta 1957 Lyon) oli ranskalainen poliitikko, joka johti vuosien ajan Radikaalipuoluetta ja toimi Ranskan pääministerinä kolmesti: vuosina 1924–1925, 1926 ja 1932.
Herriot oli upseerin poika ja hän valmistui École Normale Supérieure -korkeakoulusta vuonna 1894. Hän toimi aluksi lyseonopettajana Nantesissa ja Lyonissa ja saavutti mainetta kirjallisuudentutkijana. Hän tutki muun muassa historiallisia kirjeitä. Herriot valittiin Lyonin kaupunginvaltuustoon vuonna 1904 ja seuraavana vuonna kaupungin pormestariksi. Hän toimi sen jälkeen Lyonin pormestarina muun uransa ohessa kuolemaansa asti, lukuun ottamatta toisen maailmansodan aiheuttamaa muutaman vuoden katkosta. Menestys pormestarina toi hänelle suuren paikallisen arvostuksen. Herriot valittiin vuonna 1910 Rhônen departementin yleisneuvostoon ja 1912 paikalliseen senaattiin.
Radikaalipuoluetta koko uransa ajan edustanut Herriot toimi ministerinä yhdeksässä hallituksessa, ensi kerran Aristide Briandin hallituksessa joulukuusta 1916 maaliskuuhun 1917. Tultuaan vuonna 1919 valituksi edustajainkamariin hän kohosi pian puolueensa johtohahmoksi. Ensimmäistä maailmansotaa seuranneet vuodet olivat Ranskassa oikeiston vallan aikaa ja Herriot toimi oppositiojohtajana. Hänen johtamansa radikaalien ja sosialistien yhteinen Cartel des Gauches -vasemmistoliittouma saavutti voitin toukokuun 1924 parlamenttivaaleissa. Painostettuaan oikeistoa tukeneen presidentti Alexandre Millerandin eroamaan Herriot kohosi kesäkuussa pää- ja ulkoministeriksi. Herriotin ensimmäinen hallitus hyväksyi Dawesin suunnitelman ja lopetti Ruhrin alueen miehityksen Saksassa. Hallitus joutui huhtikuussa 1925 vaikeuksiin, kun frangin kurssi laski jyrkästi ja valuuttavaranto hupeni. Tällöin valtiovarainministeri Étienne Clémentel erosi tehtävästään. Ranskan senaatti sääti poikkeuslakeja talouden vakauttamiseksi, mutta Herriotin hallitus joutui silti eroamaan.. Herriotin toinen hallitus kesäkuussa 1926 oli virassa vain kolme päivää, minkä jälkeen Herriot toimi 1926–1928 opetusministerinä Raymond Poincarén hallituksessa.
Herriot oli kolmannen kerran pääministerinä kesäkuusta joulukuuhun 1932. Lisäksi hän oli varapääministerinä Gaston Doumerguen ja Pierre-Étienne Flandinin hallituksissa 1934–1935. Hän toimi edustajainkamarin puhemiehenä 1936–1940. Parlamentin luovuttaessa ylimmän vallan marsalkka Philippe Pétainille heinäkuussa 1940 Herriot pidättäytyi äänestämästä. Vichyn hallitus vangitsi hänet syksyllä 1942 sen jälkeen kun hän oli kritisoinut parlamentin pysyvien valiokuntien lakkauttamista. Hänet vietiin myöhemmin vankina Saksaan, josta neuvostojoukot vapauttivat hänet huhtikuussa 1945. Herriot palasi vielä sodan jälkeen aiempiin tehtäviinsä sekä Radikaalipuolueen puheenjohtajaksi. Hänet nimitettiin 1946 myös Ranskan akatemian jäseneksi. Vuosina 1947–1954 Herriot toimi neljännen tasavallan kansalliskokouksen puhemiehenä. Hän oli mukana myös Euroopan neuvoston toiminnassa.
Apinankukat (Mimulus)

Apinankukat ("Mimulus") on kasvisuku apinankukkakasvien ("Phrymaceae") heimossa. Aikaisemmin suku luokiteltiin osaksi naamakukkaiskasvien ("Scrophulariaceae") heimoa.
Apinankukat ovat monivuotisia ruohoja. Niiden rönsyt ovat lehdelliset, lehdet ovat vastakkain. Suvun kasveilla on suuret, silmiinpistävän värikkäät kukat, jotka ovat yksittäin lehtihangoissa tai harsuina latvakukintoina.
Sukuun kuuluu nyt vain seitsemän lajia, joista kaksi on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista ja viisi muuta Aasiasta, Australiasta, Afrikasta tai Madagaskarista. Aikaisemmin tähän sukuun sijoitettiin noin 150 lajia, joista suurin osa on sittemmin luokiteltu muihin suvuihin, suurin osa "Erythranthe"-suvun apinankukkiin.
Suvun kasvit ovat pääosin kotoisin Pohjois-Amerikan länsiosista. Euroopassa apinankukkia ei tavata alkuperäislajeina, mutta jotkut lajeista ovat levinneet maanosaan tulokkaina.
Joissakin Euroopan maissa eräät apinankukkalajit on luokiteltu haitallisiksi vieraslajeiksi.
Apinankukat suosivat kosteita tai kosteita alueita, eivätkä ne kestä kuivuutta. Useita viljellään puutarhan koristekasveina.
Cundinamarca

Cundinamarca on yksi Kolumbian 32 departementista. Se sijaitsee pääkaupunki Bogotán ympärillä. Bogotá on departementin pääkaupunki, vaikkakaan kaupunki ei ole osa departementtia. Vuonna 2011 departementissa oli 2 517 200 asukasta.
Cundinamarcassa on hedelmällinen maaperä ja ilmastotyypit vaihtelevat alueen eri osissa. Departementti on Kolumbian tärkeimpiä maanviljelyalueita. Alueen maatalous painottuu erityisesti kukkien tuotantoon.
Nälkäpeli (elokuvasarja)

Nälkäpeli on sarja tieteiselokuvia, jotka perustuvat Suzanne Collinsin samannimiseen kirjasarjaan. Elokuvasarja koostuu viidestä elokuvasta, joiden pääosissa ovat Jennifer Lawrence, Josh Hutcherson ja Liam Hemsworth. Vuonna 2020 kirjasarjaan, johon elokuvasarja perustuu, julkaistiin uusi kirja, ja vuonna 2022 kerrottiin uudesta tähän kirjaan pohjautuvasta elokuvasta.
Tuotanto.
Suzanne Collinsin kirjasarjan ensimmäinen osa "Nälkäpeli" julkaistiin syyskuussa 2008. Pieni ja itsenäinen elokuvayhtiö Color Force osti oikeudet kirjasarjaan vuonna 2009. Lionsgate tuli mukaan, koska Color Force oli liian pieni julkaistaakseen elokuvaa itse. Lionsgate myös levitti elokuvat. Collins sai valmiiksi ensimmäisen elokuvan käsikirjoituksen samalla kun Gary Ross palkattiin ohjaajaksi syyskuussa 2010. Elokuvan päärooleja alettiin hakea vuoden 2011 alussa. Katniss Everdeenin näyttelijäksi kaavailtiin muun muassa Lyndsy Fonsecaa, Chloë Moretzia ja Emma Robertsia, mutta maaliskuussa 2011 Katnissin rooliin valittiin Jennifer Lawrence. Huhtikuussa valittiin Josh Hutcherson esittämään Peeta Mellarkia ja Liam Hemsworth Gale Hawthornea.
Ensimmäisen elokuvan jälkeen ohjaaja Gary Rossin tilalle tuli Francis Lawrence, joka palkkasi Simon Beaufoyn ja Michael Arndtin käsikirjoittamaan toisen elokuvan "Vihan liekit". Vuoden 2012 lopulla päätettiin, että viimeinen kirja "Matkijanärhi" jaettaisiin kahtia, kuten esimerkiksi "Twilight"- ja "Harry Potter" -elokuvasarjoissa oli tehty aiemmin. Lawrence ohjasi kaksi viimeistä elokuvaa ja Danny Strong käsikirjoitti ne yhdessä Peter Craigin kanssa.
Kuvaukset.
Elokuvasarjan kuvaukset alkoivat 24. toukokuuta 2011 Pohjois-Carolinassa. Ensimmäisen elokuvan kuvaukset päättyivät 15. syyskuuta 2011. "Toisen" elokuvan kuvaukset alkoivat vuotta myöhemmin 10. syyskuuta 2012 ja se kuvattiin Atlantassa ja Havaijilla. Kahden viimeisen elokuvan kuvaukset alkoivat 23. syyskuuta 2013 Atlantassa.
Plutarch Heavensbeeta näyttelevä Philip Seymour Hoffman löydettiin kuolleena kotoaan New Yorkissa 2. helmikuuta 2014. Lionsgate julkaisi tiedotteen, jonka mukaan Hoffman oli kuvannut kaikki kohtauksensa elokuvasta "Matkijanärhi, osa 1" ja hänellä oli viikko jäljellä "osan 2" kuvauksista. Lionsgaten mukaan "osan 2" ensi-iltaa ei jouduta siirtämään, koska suurin osa Hoffmanin kohtauksista oli saatu kuvattua.
Peugeot 204

Peugeot 204 on Peugeot’n valmistama henkilöauto. Automalli oli tuotannossa vuosina 1965–1976. Sitä valmistettiin noin 1,6 miljoonaa kappaletta.
Malli oli ranskalaisen valmistajansa ensimmäinen etuvetoinen tuotantoauto. Saapuessaan automarkkinoille sitä pidettiin erittäin modernina, etuvetoisuuden ohella auto oli levyjarruin varusteltu. Lisäksi siinä oli pitkä akseliväli, mikä lisäsi auton tilojen käytettävyyttä ja antoi paremman ohjattavuuden. 1 130 kuutiosenttimetrin mittatilavuuden OHC-moottori oli 58 SAE-hevosvoiman tehoinen. Nelisylinterisen moottorin sijoitus oli edessä poikittain ja kallistettuna.
Edistyksellisessä automallissa oli omat haittapuolensakin. Peugeot 204:n hinta oli saapuessaan Suomen automarkkinoille monia muita vastaavia korkeampi: 11 000 Suomen markkaa. Vertailun vuoksi mainittakoon, että esimerkiksi kirjaviitelähteen samalla sivulla mainitut, japanilaiset Isuzu Bellett 1500 ja Datsun Bluebird 1300 maksoivat tuolloin vain 8 000 mk. Lisäksi auto oli herkkä ruostumaan, sen varustelutaso oli matalan puoleista ja sisätilojen lämmityslaitteen teho puutteellinen.
Automallin edeltäjä oli Peugeot 203. Sen seuraajaksi tuli Peugeot 304.
Paul Reynaud

Paul Reynaud (15. lokakuuta 1878 Barcelonnette – 21. syyskuuta 1966 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä toisen maailmansodan aikana vuonna 1940. Hän edusti keskustaoikeistolaista Alliance démocratique -puoluetta.
Reynaud oli koulutukseltaan lakimies ja palveli armeijassa ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän oli edustajainkamarin jäsen vuosina 1919–1924 ja uudelleen vuodesta 1928. Vuosina 1930–1932 hän oli useassa lyhytikäisessä hallituksessa valtiovarain-, siirtomaa-asioiden sekä oikeusministerinä. Sen jälkeen Reynaud oli kuuden vuoden ajan sivussa hallituksista kannattaessaan lähes yksinään tiukkaa Saksan-vastaista politiikkaa ja sotilaallista varustautumista. Hän kannatti myös Charles de Gaullen ajatusta motorisoituun sodankäyntiin valmistautumisesta. Huhtikuussa 1938 oikeusministeriksi nimitetty Reynaud vastusti Britannian ja Ranskan myönnytyspolitiikkaa Saksan suhteen ja jopa erosi protestina omasta puoluestaan Münchenin konferenssin jälkeen. Toimiessaan valtiovarainministerinä marraskuusta 1938 maaliskuuhun 1940 Reynaud ajoi tiukkaa talouspolitiikkaa.
Édouard Daladierin hallituksen kaaduttua Reynaudinsta tuli pääministeri 21. maaliskuuta 1940. Hän nimitti suosikkinsa de Gaullen sota-asioiden alivaltiosihteeriksi. Ranskan puolustuksen luhistuessa Reynaud kannatti vastarinnan jatkamista ja Ranskan pysymistä Britannian liittolaisena. Vahvistaakseen hallitustaan hän kutsui apulaispääministeriksi iäkkään sotamarsalkan Philippe Pétainin, joka neuvoi tekemään aselevon saksalaisten kanssa. Enemmistön ministereistä asettuttua samalle kannalle Reynaud erosi 16. kesäkuuta, sillä hän ei halunnut olla osallisena antautumisessa. Hänet vangittiin pian sen jälkeen ja hän pysyi vangittuna koko lopun sodan ajan.
Sodan jälkeen Reynaud oli kansalliskokouksen jäsenenä vuosina 1946–1962 ja toimi lyhytaikaisesti ministerinä 1948 ja 1950. Hän yritti muodostaa toista hallitusta huonolla menestyksellä vuosina 1952 ja 1953. Reynaud oli myös viidennen tasavallan perustuslakia valmistelleen komitean puheenjohtajana.