Indoeurooppalaiset kielet

Indoeurooppalaiset kielet muodostavat kielikunnan, johon kuuluvia kieliä puhuttiin alun perin Euroopasta Intiaan ulottuvalla alueella, mutta nykyaikana kautta maailman. Indoeurooppalaiset kielet ovat kehittyneet indoeurooppalaisesta kantakielestä, jota puhuttiin noin 6 000 vuotta sitten luultavasti Mustanmeren pohjoispuolella. Tätä kieltä puhuvat protoindoeurooppalaiset.
Määrä ja levinneisyys.
Maailmassa puhutaan nykyisin noin 437:ää indoeurooppalaista kieltä, ja niillä on yhteensä noin kolme miljardia äidinkielistä puhujaa. Indoeurooppalaiset kielet ovatkin maailman suurin kielikunta puhujien määrässä, vaikka muutamassa muussa kielikunnassa kieliä onkin suurempi määrä.
Vielä 2 000 vuotta sitten indoeurooppalaisten kielten levinneisyysalue ulottui vain Euroopasta Intiaan. Nykyaikana indoeurooppalaisia kieliä puhutaan ympäri maailmaa, koska ne levisivät Euroopasta siirtomaakaudella kaikkialle: englanti Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja Afrikkaan, espanja ja portugali latinalaiseen Amerikkaan, ja ranska Afrikkaan. Indoeurooppalaisten kielten merkitystä maailmassa korostaa se, että länsimailla on ollut huomattavan paljon taloudellista ja kulttuurista vaikutusvaltaa.
Alkuperä.
Indoeurooppalaisilla kielillä on yhteinen kantamuoto, indoeurooppalainen kantakieli, jolla uskotaan olleen myös omia murteitaan. Siitä on kyetty mallintamaan noin 1 500 leksikaalista osaa, mikä on kuitenkin vain murto-osa kielen koko sanastosta.
Indoeurooppalaista kantakieltä puhuttiin noin 6 000 vuotta sitten. Nykyisin arvellaan, että nykyisistä indoeurooppalaisten kielten pääryhmistä ensimmäisenä kantakielestä erkaantuivat anatolialaiset kielet ja seuraavaksi tokaarilaiset kielet.
Indoeurooppalaisen kantakielen puhujien kotiseudusta on erilaisia teorioita. Yleisimmin hyväksytty teoria on ollut niin sanottu kurgaaniteoria, joka sijoittaa indoeurooppalaiset nykyisen Ukrainan ja eteläisen Venäjän aroille Mustanmeren pohjoispuolelle. 2020-luvulla on tultu siihen tulokseen, että jamnat toivat mukanaan indoeurooppalaiset kielet Eurooppaan. Jo tätä ennen on tiedetty, että nykyeurooppalaisten geeneistä 80 prosenttia on peräisin jamnoilta. Kielten alkukodin teoria perustuu muinais-DNA:n tutkimiseen.
Indoeurooppalaisten kielten sukulaisuussuhteista muihin kielikuntiin ei ole päästy yksimielisyyteen. Useimmin lähisukulaiseksi ehdotetaan uralilaisia kieliä niiden kieliopillisten samankaltaisuuksien vuoksi. Niiden on ehdotettu muodostavan yhdessä kieliperheen, jota kutsutaan indouralilaiset kieliksi.
Tutkimus.
Indoeurooppalaisia kieliä tutkiva kielitieteen ala on indoeuropeistiikka. Jo antiikin ajalla huomattiin, että latinassa ja kreikan kielessä on joitain samankaltaisia sanoja. Näitä yhtäläisyyksiä ei kuitenkaan vielä silloin osattu selittää. Keskiajalla jotkut uskoivat, että kielten yhteiset piirteet johtuivat siitä, että ne polveutuivat kaikki hepreasta, pyhästä kielestä.
Leidenin yliopiston professori Marcus van Boxhorn esitti vuonna 1647 teorian, jonka mukaan kreikka, latina, persia, vanha saksi, hollanti, saksa, gootti, venäjä, tanska, ruotsi, liettua, tšekki, kroaatti ja kymri polveutuivat kaikki skyytin kielestä. Vähän myöhemmin Claudius Salmasius lisäsi sanskritin edellä mainittujen kielten luetteloon. 1800-luvulla indoeurooppalaisten kielten juuria alkoivat tutkia tieteellisesti ensimmäisinä Jacob Grimm, Rasmus Rask ja Franz Bopp. Käsitteen ”indoeurooppalainen” otti käyttöön Thomas Young vuonna 1813.
Jaottelu.
Indoeurooppalaiset kielet jaetaan kymmeneen pääryhmään, jotka ovat aakkosjärjestyksessä (ristillä merkitty kuolleet kieliryhmät, suluissa esimerkkejä kielistä):
Albania, armenia ja kreikka ovat yhden tunnetun kielen muodostamia ryhmiä. Pääryhmistä kokonaan kuolleita ovat anatolialaiset kielet ja tokaarilaiset kielet.
Kymmenen pääryhmän lisäksi on joitain epätäydellisesti osoitettuja kuolleita kieliä, kuten lusitanian kieli, veneetin kieli, messaapin kieli, traakian kieli, fryygian kieli, liguuri, illyyrin kieli, daakian kieli ja muinaismakedonia.