Suomen kielen äännerakenne

Suomen kielen äännerakenne käsittää suomen äännejärjestelmän eli foneemien, niiden yhdistämistä säätelevien sääntöjen eli fonotaksin, tavu- ja sanarakenteen ja prosodian eli painon ja sävelkulun kuvauksen.
Äännejärjestelmä.
Vokaalit.
Suomessa on kahdeksan vokaalia: /i/, /y/, /u/, /e/, /ø/, /o/, /æ/ ja /ɑ/. Oikeinkirjoituksessa niitä merkitään kirjaimilla "i", "y", "u", "e", "ö", "o", "ä" ja "a". Se, että ne ovat itsenäisiä foneemeja, voidaan todistaa esimerkiksi minimipareilla "mikin", "mykin", "mukin", "mekin", "mökin", "mokin", "mäkin" ja "makin".
Kielitypologisesti /i/, /u/, /e/, /o/ ja /ɑ/ ovat tavallisia, eli ne esiintyvät monissa maailman kielissä, mutta /y/, /ø/ ja /æ/ ovat harvinaisempia. Etenkin pyöreät etuvokaalit /y/ ja /ø/ ovat epätavallisia, koska yleensä pyöreät vokaalit ovat takavokaaleita. Maailman kielissä on tavallisimmin viisi vokaalifoneemia, joten suomessa vokaaleita on vähän keskimääräistä enemmän, mutta toisaalta esimerkiksi saksassa vokaaleita on jopa 14. Suomessa on kuitenkin melko paljon vokaaleita suhteessa konsonantteihin. Konsonanttifoneemeita on vain 1,6 yhtä vokaalifoneemia kohden, kun eri kielten mediaani on 3,6. Juoksevassa tekstissä vokaaleita esiintyy vielä enemmän, sillä suomenkielisessä kirjoitetussa tekstissä tai litteroidussa puheessa vokaaleita on 48–49 % kaikista kirjainmerkeistä.
Puolisuppeat vokaalit /e, ø, o/ ovat tarkemmin sanottuna keskisiä eli [e̞, ø̞, o̞]. 
Suomen vokaalifoneemeilla ei ole muita allofoneja, eli ne äännetään aina suurin piirtein samalla tavalla. Nasaalikonsonanttien välissä vokaalitkin tosin nasaalistuvat, esimerkiksi sanassa "mamma", mutta painolla tai puhenopeudella ei ole vaikutusta vokaalien ääntämiseen.
Konsonantit.
Suomessa on 13–17 konsonanttia. Omaperäisissä sanoissa tunnetaan 13 konsonanttifoneemia: /p/, /t/, /d/, /k/, /m/, /n/, /ŋ/, /s/, /h/, /r/, /l/, /ʋ/ ja /j/. Velaarinen nasaali /ŋ/ eli ”äng-äänne” esiintyy omaperäisissä sanoissa vain geminaattana /ŋŋ/, jota merkitään oikeinkirjoituksessa kirjainyhdistelmällä "ng". Se voidaan todistaa foneemiksi esimerkiksi minimiparilla /kannas/ – /kaŋŋas/ ("kangas"). Lainasanoissa /ŋ/ voi esiintyä myös konsonanttiyhtymissä, kuten sanoissa "magneetti" /maŋneːtːi/ tai "englanti" /eŋlanti/, mutta ei vokaalien välissä.
Lisäksi lainasanojen mukana yleiskieleen on tullut neljä konsonanttia: /b/, /g/, /f/ ja /ʃ/ (”hattu-” tai ”suhuässä”), jota merkitään kirjaimella "š". Niistä /f/ kuuluu jo selvästi konsonanttijärjestelmään, mutta /b/ ja /g/ ovat sen raja-alueella ja /ʃ/ on ilmeisesti kaikkein marginaalisin. Esimerkiksi osa suomen puhujista voi ääntää sanat "baletti" ja "paletti" samalla tavalla /paletti/, tai sana "šokki" voidaan ääntää /ʃokki/ tai /sokki/. Todennäköisyys vierasperäisten foneemien ääntämiseen kasvaa, jos puhuja on koulutettu, puhuu hitaasti ja tilanne on muodollinen.
Suomen konsonanttijärjestelmää voi pitää melko yksinkertaisena siinä mielessä, että maailman kielissä on keskimäärin yli 20 konsonanttia ja joissakin kielissä paljonkin enemmän. Suomessa ei myöskään esiinny sellaisia konsonantteja, jotka olisivat epätavallisia maailman kielissä. Toisin kuin vokaaleilla, suomen konsonanteilla on allofonista vaihtelua. Esimerkiksi konsonanttifoneemi /h/ ääntyy sanan alussa soinnittomana glottaalifrikatiivina [h], mutta palataalikonsonantin edellä palataalisena frikatiivina, kuten sanassa [viçko] "vihko". Vokaalien välissä /h/ ääntyy soinnillisena, esimerkiksi [vaɦa] "vaha". Myös sibilantti /s/:n ääntämys vaihtelee, niin että pyöreiden vokaalien jäljessä se voi ääntyä postalveolaarisena kuin [ʃ], mutta vokaalien välissä soinnillisena kuin [z]. Nasaaliassimilaation vaikutuksesta nasaalikonsonantit mukautuvat seuraavan konsonantin ääntöpaikkaan, niin että esimerkiksi sana "ranka" äännetään [raŋka].
Äänteiden pituus.
Suomen kielessä äänteiden pituus eli kvantiteetti erottelee merkityksiä. Pituusasteita on kaksi, ja oikeinkirjoituksessa lyhyet äänteet merkitään yhdellä ja pitkät kahdella kirjaimella. Esimerkiksi sanoilla "taakka", "taakkaa", "takka", "takkaa" ja "takaa" on eri merkitys. Konsonanteista käytetään yleensä nimityksiä yksinäiskonsonantti ja geminaatta, vokaaleista taas lyhyt ja pitkä vokaali.
Suomi on täysi kvantiteettikieli siinä mielessä, että pituus ei ole sidoksissa sanapainoon ja sekä lyhyet että pitkät konsonantit voivat esiintyä samassa sanassa toisistaan riippumatta. Pituusero koskee kaikkia vokaaleita ja lähes kaikkia konsonantteja. Omaperäisistä konsonanteista "v", "j", "h" ja "d" esiintyvät vain lyhyinä; tosin geminaatta "hh" on sanassa "hihhuli" ja "dd" joissain vierassanoissa, kuten "addikti". Puhekielessä nämäkin konsonantit voivat pidentyä yleisgeminaation vaikutuksesta, esimerkiksi "rahhaa", "ajjaa", mutta niitä ei voi silloinkaan pitää pitkinä foneemeina, koska geminaatio on automaattista eikä pituus erottele merkityksiä.
Vokaalien pituusero esiintyy monissa maailman kielissä, mutta konsonanttien pituusero on harvinaisempi ilmiö. Suomi on kuitenkin kielitypologisesti melko harvinainen kieli siinä mielessä, että äänteiden pituus ja sanapaino eivät ole sidoksissa toisiinsa: paino on aina sanan ensimmäisellä tavulla, mutta pitkiä ja lyhyitä äänteitä voi olla kaikissa tavuissa.
Fonotaksi.
Vokaalisointu.
Suomen kielessä vallitsee vokaalisoinnuksi kutsuttu fonotaktinen rajoitus, jonka mukaan yhdessä sanassa voi olla vain joko takavokaaleja ("a", "o", "u") tai etuvokaaleja ("ä", "ö", "y"). Vokaalisointu koskee paitsi sanavartaloita, myös niihin liittyviä suffikseja, kuten taivutuspäätteitä ("tuhmassa" – "tyhmässä") ja johtimia ("tuhmuus" – "tyhmyys"). Vokaalisointu ei kuitenkaan koske yhdyssanoja, kuten "kesäloma" ja "isoisä".
Vaikka vokaalit "e" ja "i" ovat foneettisesti etuvokaaleja, ne ovat vokaalisoinnun suhteen neutraaleja eli voivat esiintyä myös yhdessä takavokaalien kanssa. Tämä näkyy esimerkiksi sanapareissa "selkä" – "velka" ja "kiista" – "kiistää". Jos sanavartalossa on vain neutraaleja vokaaleita, suffiksi on kuitenkin etuvokaalinen, esim. sanassa "itkevät".
Vokaalisointu on maailman kielissä suhteellisen harvinainen ilmiö. Suomessakaan vokaalisointu ei koske lainasanoja, kuten "analyysi", "olympialaiset", "papyrus" tai "föönata". Tällaisissa sanoissa myös suffiksi voi vaihdella, etenkin jos etuvokaali on "y": voidaan sanoa esimerkiksi "analyyttista" tai "analyyttistä".
Diftongit ja vokaaliyhtymät.
Suomessa on paljon diftongeja ja vokaaliyhtymiä, ja pitkät vokaalijonot ja vokaalien monenlaiset yhdistymismahdollisuudet erottavat suomen monista maailman kielistä.
Suomen yleiskielessä on 18 diftongia, jotka voidaan jakaa kolmeen ryhmään. Suppenevissa diftongeissa alkukomponentti on väljä ("ä", "a") tai puolisuppea ("e", "ö", "o") ja jälkikomponentti on suppea ("i", "y", "u"). Suppeissa diftongeissa sekä alku- että jälkikomponentti ovat suppeita. Väljenevissä diftongeissa alkukompenentti on suppea ja jälkikomponentti puolisuppea. Diftongeista harvinaisimpia ovat "ey", "iy", "öi" ja "yi", jotka esiintyvät lähinnä vain taivutusmuodoissa tai johdoksissa, siis vartalon ja suffiksin rajalla: "peseytyä", "kääriytyä", "töitä", "hyinen".
Diftongien lisäksi suomessa on paljon vokaaliyhtymiä eli vokaalijonoja, joiden välissä on tavuraja. Kahden vokaalin yhtymiä on 20, joista ensimmäisen ja toisen tavun rajalla esiintyy 16, esimerkiksi "a"."e" ("tae"), "a"."o" ("vaot"), "e"."a" ("seassa"), "e"."o" ("seos"), "i"."a" ("lian"), "i"."ä" ("iän"), "o"."a" ("loan"), "o"."e" ("koe"), "u"."e" ("puen"), "y"."e" ("kyetä"), "ä"."e" ("näen") ja "ä"."ö" ("näön"). Periaatteessa kaikki suomen vokaalit voivat esiintyä peräkkäin joko diftongeina tai vokaaliyhtyminä, kun vokaalisointu otetaan huomioon. Toisaalta jotkin vokaaliyhtymät ovat harvinaisia, kuten "i"."ö" ("lieriö", "säiliö") tai "e"."ö" ("lipeöidä"). Vokaaliyhtymän ja diftongin raja ei ole aina selvä, vaan joissain vokaalijonoissa tavuraja voidaan ääntää tai jättää ääntämättä: "hi"(.)"en", "te"(.)"in", "rakka"(.)"us", "eri"(.)"yttää", "pi"(.)"ano", "te"(.)"ologi".
Triftongeja suomessa ei ole, vaan kolmen vokaalin yhtymissä on aina tavuraja: toisessa tavussa on lyhyt vokaali, toisessa pitkä vokaali tai diftongi. Esimerkkejä: "au"."a" ("kauan"), "iu"."a" ("kiuas"), "ai"."e" ("aie"), "aa"."a" ("raa’an"), "aa"."o" ("kaaos"), "uu"."i" ("ruuissa"), "ii"."e" ("liietä"), "i"."öi" ("viheriöi"), "i"."äi" ("pääsiäinen"), "u"."ai" ("munuainen"), "y"."ää" ("nykyään"), "u"."aa" ("jaguaari"), "i"."oo" ("idiootti"). Neljän vokaalin yhtymissä tavurajan edellä on pitkä vokaali tai diftongi ja tavurajan jäljessä diftongi: "aa"."oi" ("raaoissa"), "ii"."ai" ("niiailla"), "eu"."oi" ("leuoissa"), "ai"."oi" ("aioin").
Konsonanttiyhtymät.
Suomen kielessä ei ennen tunnettu sananalkuisia konsonanttiyhtymiä, mikä ilmenee esimerkiksi lainasanoissa "ranta" ja "ruuti" (&lt; ruots. "strand", "krut"). Nykyään ne ovat kuitenkin yleisiä paitsi lainasanoissa, myös slangissa ja deskriptiivisessä sanastossa, kuten "prätkä" ja "plörö". Yleisimmät sananalkuiset konsonanttiyhtymät koostuvat klusiilista ("k", "p" tai "t") ja likvidasta ("l" tai "r"): "klinikka", "kristillinen", "planeetta", "prosentti" ja "traktori". Yleisiä ovat myös "s"-alkuiset yhtymät, kuten sanoissa "skaala", "spekulatiivinen" ja "status". Kolmen konsonantin yhtymät sanan alussa ovat harvinaisia, mutta sellainen on esimerkiksi sanoissa "strategia" ja "struktuuri". Sanan lopussa konsonanttiyhtymiä esiintyy niin ikään lähinnä interjektioissa ("naks", "auts") ja lainasanoissa, kuten "preesens" ja "jazz" /jats/.
Sanan sisällä kahden konsonantin yhtymät ovat tavallisia. Yleisiä ovat esimerkiksi "st", "ht", "lt", "rt", "ts", "ks", "ns" ja "sk", jotka voivat esiintyä sekä sanan ensimmäisellä että myöhemmällä tavurajalla ja sekä lyhyen että pitkän vokaalin tai diftongin jäljessä. Omaperäisessä sanastossa on useita fonotaktisia rajoituksia, joita lainasanat voivat rikkoa. Esimerkiksi /d/ voi omaperäisessä sanastossa esiintyä vain yhdistelmässä /hd/ ja /ŋ/ yhdistelmässä /ŋk/, mutta lainasanoissa muutkin yhdistelmät ovat mahdollisia, esimerkiksi /nd/ sanassa "kandidaatti" ja /ŋn/ sanassa "kognitio". Omaperäisissä sanoissa ei myöskään ole klusiilin ja nasaalin yhtymiä eikä /ʋ/ voi olla konsonanttiyhtymän alussa. Lainasanoissa voivat kuitenkin esiintyä esimerkiksi /pn/ ("hypnoosi"), /km/ ("rykmentti") ja /ʋn/ ("klovni").
Kolmen konsonantin yhtymille on tavallista, että ensimmäinen konsonantti on resonantti (/l/, /r/, /m/, /n/ tai /ŋ/) ja toinen ja kolmas konsonantti obstruentti (/p/, /t/, /k/ tai /s/). Yksinäiskonsonantin ja geminaatan yhtymiä on esimerkiksi sanoissa "palkka", "tarkka", "kimppu", "kontti", "kanssa" ja "sankka", kolmen eri konsonantin yhtymä sanoissa "palsta", "pirske", "rempseä", "konsti", "virtsa" ja "vinksahtaa". Pelkästään lainasanoissa tunnetaan muunkinlaisia kolmen konsonantin yhtymiä, kuten /ntr/ ("intressi"), /str/ ("katastrofi") ja /kst/ ("teksti"). Neljän konsonantin yhtymiä on lähinnä lainasanoissa, kuten "demonstraatio" ja "abstrakti".
Tavu- ja sanarakenne.
Suomessa on 10 perustavaa tavutyyppiä, jos konsonanttiyhtymillä alkavia tavuja ei lasketa mukaan. Tavun ytimessä on lyhyt vokaali (V) tai pitkä vokaali tai diftongi (VV). Ne voivat muodostaa tavun yksinkin, mutta niiden edessä voi olla yksi konsonantti (K) ja jäljessä yksi tai kaksi konsonanttia.
Lisäksi kahdella konsonantilla alkavia tavutyyppejä ovat KKV ("pro"."sentti"), KKVK ("pris"."ma"), KKVV ("kruu"."nu"), KKVVK ("staat"."tinen") ja KKVKK "(prons"."si"). Harvinaisempia ovat kolmella konsonantilla alkavat KKKV ("stra"."tegia"), KKKVK ("stres"."si") ja KKKVKK ("sprint"."teri").
Sanan sisällä konsonanttiyhtymät jakautuvat tavuihin yleensä niin, että jälkimmäisen tavun alkuun jää vain yksi konsonantti, esim. "myrs"."ky", "hart"."si". Vierassanoissa fonologinen taivutus kuitenkin vaihtelee eikä seuraa aina oikeinkirjoituksen mukaista tavutusta: esimerkiksi "maist"."raatti ~ "mais"."traatti" tai "de"."skriptio" ~ "des"."kriptio" ~ "desk"."riptio".
Suomen perussanojen vartalot ovat tyypillisesti kaksitavuisia ja vokaaliloppuisia. Yleisiä rakenteita omaperäisissä, kaksitavuisissa perussanoissa ovat KVK.KV ("pen"."tu"), KVV.KV ("jou"."si"), KV.KV ("ka"."la"), KVVK.KV ("juus"."to"), KVKK.KV ("lamp"."pu") ja VK.KV ("ah"."ma"). Konsonanttiloppuisia niistä on vain runsaat 10 %. Yksitavuisia sanoja on vähän, ja niistä suurin osa on funktiosanoja, kuten pronomineja ("me", "te", "hän", "se"), konjunktioita ("ja", "kun", "jos"), kieltoverbi "ei" ja kopulaverbin yksikön 3. persoona "on". Lyhyimmät sisältösanat ovat "ui" (&lt; "uida") ja "yö", ja lisäksi KVV-tyyppisiä on jonkin verran, kuten "puu" ja "kuu". KVK-tyyppiset lainasanat mukautuvat helposti KVK.KV-rakenteeseen, kuten "pop" &gt; "poppi". Kolmi- ja useampitavuiset sanat ovat usein johdoksia ("kalaisa", "kalastaa") tai yhdyssanoja ("kalakeitto", "kalankasvatus"). Teoriassa suomen kielen sanat voivat olla hyvinkin pitkiä, koska yhdessä sanassa voi olla useita johtimia ja sen lisäksi vielä taivutussuffikseja. Jonkin verran kaukaa haettu esimerkki on "järjestelmällistyttämättömyydellänsäkään". Kielitoimiston sanakirjan pisimmät sanat ovat yhdyssanoja, kuten "pyyhkäisyelektronimikroskooppi" ja "elintarviketurvallisuusvirasto".
Kaikki suomen vokaalit voivat esiintyä sekä sanan alussa että lopussa, mutta konsonanteilla on joitain rajoituksia. Sanan alussa voivat esiintyä kaikki muut konsonantit paitsi "ŋ". Omaperäisten sanojen alussa tuntematon on myös "d", mutta vierassanoissa se on tavallinen, esimerkiksi "demokraattinen", "dialogi" ja "dynamiitti". Sanan lopussa voivat esiintyä vain "t", "n", "s", "l" ja "r", lainasanoja ("golf", "talmud", "doping") tai interjektioita ("aih", "kop kop") lukuun ottamatta.
Prosodia.
Sanapaino.
Suomessa sanan pääpaino on aina ensimmäisellä tavulla ja sanan viimeinen tavu on painoton. Nelitavuisissa ja pidemmissä sanoissa voidaan erottaa myös sivupaino. Paino on yleensä joka toisella tavulla, esimerkiksi "ˈperuˌnassa" (sivupaino 3. tavulla) tai "ˈkirjoiˌtettaˌvissa" (sivupaino 3. ja 5. tavulla). Jos kolmas tavu on lyhyt, sivupaino siirtyy seuraavalle pitkälle tavulle, esimerkiksi sanoissa "ˈtapaamiˌsesta" (sivupaino 4. tavulla) ja "ˈopiskeliˌjoina" (sivupaino 5. tavulla). Sanan viimeinen tavu on aina painoton. Yhdyssanoissa sivupaino on jälkimmäisen osan ensimmäisellä tavulla: "ˈmaanˌtie", "ˈmatalaˌpalkkainen". Pääpainon sijoittuminen ensimmäiseen tavuun on tyypillistä uralilaisissa kielissä.
Suomessa paino ei ole sidoksissa kestoon: sekä painolliset että painottomat tavut voivat olla pitkiä tai lyhyitä. Painottomat tavut eivät redusoidu, vaan kaikki äänteet äännetään samalla tavalla painoasemasta riippumatta, toisin kuin esimerkiksi englannissa. Koska pääpaino on aina sanan alussa, sananrajat korostuvat erityisen selvästi.
Lausepaino ja sävelkulku.
Normaalipainotuksessa suomen väitelauseen sävelkulku eli intonaatio on laskeva. Se alkaa puhujan äänialan keskivaiheilta ja laskee vähitellen niin, että painottomat tavut äännetään matalammalta kuin painolliset. Viimeisen pääpainollisen tavun jälkeen sävelkorkeus laskee jyrkästi ja lausuma voi päättyä narinaan. Lausepaino liittyy lausuman informaatiorakenteeseen niin, että uutta asiaa sisältävä sana tai lauseke (reema) saa lausepainon. Esimerkiksi lauseissa "Pääministeri Vanhanen on matkustanut Intiaan ja "Eilen kävin ostamassa kengät lausepaino on viimeisen sanan pääpainollisella tavulla. Intonaatiossa tämä näkyy siten, että sävelkorkeus nousee hieman reeman alussa ja laskee sitten suhteellisen jyrkästi.
Kysymys- ja käskylauseissa intonaatio on myös laskeva, mutta ne alkavat korkeammalta kuin väitelauseet ja laskevat muutaman tavun jälkeen äänialan keskivaiheille. Tämä voidaan selittää lausepainon avulla, sillä esimerkiksi lauseissa "Tule meille illalla" tai "Tuletko meille illalla?" lausepaino on sanoilla "tule" ja "tuletko". Toisaalta esimerkiksi kysymyslauseessa "Tuletko töihin jo huomenna?" reema on sanassa "huomenna", jonka kohdalla sävelkulku nousee ennen lopullista laskua.
Sävelkulun lasku on myös merkki siitä, että puhuja on lopettamassa puheenvuoronsa. Jos sävelkulku ei laske, puhuja on vielä aikeissa jatkaa puheenvuoroaan tai jättää jotakin avoimeksi, esimerkiksi "Sovitaanko asia näin vai…"
Vaikka suomessa intonaatio laskee yleensä lausuman lopussa, se voi myös nousta esimerkiksi kohteliaissa ilmauksissa, kuten "huomenta" tai "kiitos". Nouseva intonaatio voi liittyä myös tunteita, kuten harmistumista, epäilyä tai pelkoa, ilmaiseviin lausumiin.
Sananrajaiset äänneilmiöt.
Rajakahdennus ja glottalisaatio.
Suomen kielelle tyypillinen sandhi-ilmiö eli sanarajan yli vaikuttava äänneilmiö on rajakahdennus. Se ilmenee seuraavan sanan alkukonsonantin kahdentumisena: esimerkiksi "mene pois" äännetään /meneppois/ [menepːois]. Jos seuraava sana alkaa vokaalilla, sanarajalla voi esiintyä pidentynyt glottaaliklusiili: [meneʔ ʔulos]. Rajakahdennus vaikuttaa myös yhdyssanan osien rajalla ja liitepartikkelien edellä, kuten [sɑdekːɑtos] ja [rikkɑillekːin].
Historiallisesti rajakahdennuksen laukaisevat muodot ovat päättyneet konsonanttiin, joka on kuitenkin kadonnut nykykielestä. Kielitieteellisessä tekstissä rajakahdennuksen laukaisijaksi voidaan olettaa ”x-morfeemi”, joka merkitään rivinylisellä x-kirjaimella, esimerkiksi "sadex". Rajakahdennuksen esiintyminen vaihtelee, mutta se on säännöllisintä seuraavissa sananmuototyypeissä:
Rajakahdennuksen lisäksi glottaaliklusiili tai heikompi glottaalinen supistuma esiintyy myös vokaalialkuisten sanojen edessä, missä se toimii sananrajan osoittimena. Esimerkiksi sanaparit "saa tavata" ja "saat avata" ääntyvät eri tavalla niin, että jälkimmäisessä on glottalisaatio: [sɑːtʔɑʋɑtɑ]. Glottalisaatiota esiintyy myös yhdyssanan osien rajalla, kuten sanassa "juhannusyö" [juhɑnːusʔyø]. Glottalisaatiota on pidetty tyypillisenä etenkin savolaismurteiden puhujille.
Loppukonsonantin kato ja assimilaatio.
Sanan lopussa konsonantit /n/ ja /t/ voivat kadota kokonaan tai assimiloitua seuraavan sanan alkukonsonanttiin.
Sananloppuinen /n/ redusoituu tai katoaa herkästi silloin, kun se kuuluu taivutustunnukseen mutta ei muodosta sitä yksin. Tällaisia muotoja ovat esimerkiksi illatiivi ja passiivi: "tyttäreen" [tytːäreː], "pantiin" [pɑntiː]. Kato on tavallisinta lausuman lopussa. Nasaaliassimilaatiossa /n/ assimiloituu seuraavaan konsonanttiin. Klusiilin edellä nasaali mukautuu klusiilin ääntöpaikkaan: "tytön pää" [tytømpæː], "tytön kello" [tytøŋkelːo]. Loppu-/n/ voi myös assimiloitua kokonaan seuraavaan konsonanttiin, jos se on /m/, /j/, /v/, /l/ tai /r/, esimerkiksi "järven muta" [jærʋemːutɑ], "järven ranta" [jærʋerːɑntɑ].
Sananloppuinen /t/ katoaa lähinnä NUT-partisiipissa, kuten "tullut" [tulːu], "kadonnut" [kɑdonːu], ja sanassa "nyt". Kato voi laukaista myös rajakahdennuksen, esimerkiksi "älä nyv viitti".
Vokaalien loppuheitto ja elisio.
Sanan lopussa myös vokaalit voivat kadota, mitä kutsutaan loppuheitoksi. Yleisintä on sanaloppuisen /i/:n kato, etenkin jos se kuuluu taivutuspäätteeseen ja sen edellä on /s/. Tällaisia tapauksia ovat eräiden verbien imperfektimuodot ("hyppäs", "osas"), 3. persoonan konditionaali ("ottais", "hyppäis"), translatiivi ("suureks") sekä lukusanat "yks", "kaks", "viis" ja "kuus". Loppuheittoa voi esiintyä epäsäännöllisemmin muissakin muotoryhmissä ja vokaaleissa, kuten "täl taval". Vokaalialkuisen sanan edellä loppuheitto voi aiheuttaa elisiota, eli kaksi sanaa äännetään yhteen: "siinä on" [siːnon].