Perusta ja ylärakenne

Perusta ja ylärakenne, tavallisemmin perusta ja päällysrakenne ovat marxilaisen historiallisen materialismin kaksi keskeistä yhteiskuntaan ja tuotantotapaan liittyvää käsitettä ihmiskunnan kulloisessakin historiallisessa tilanteessa. Perusta käsittää tuotantovoimat ja tuotantosuhteet, eli työnantajien ja työntekijän väliset työehdot, teknisen työnjaon sekä omistussuhteet, joihin ihmiset sijoittuvat tuottamaan välttämättömyystarvikkeita ja mukavuuksia. Nämä suhteet määrittävät yhteiskunnan muita suhteita ja ideoita, jotka on kuvattu sen ylärakenteessa. Yhteiskunnan ylärakenne sisältää sen kulttuurin, instituutiot, poliittiset valtarakenteet, roolit, rituaalit, ja valtion. Perusta määrittää (olosuhteet) ylärakenteen, mutta niiden suhde ei kuitenkaan ole ehdottoman kausaalinen, koska myös ylärakenne vaikuttaa usein perustaan. Perustan vaikutus on kuitenkin vallitsevana. Perinteisessä marxismissa perusta määrittää ylärakenteen yksisuuntaisella suhteella. Marxilaisen ajattelun kehittyneemmissä muodoissa ja muunnelmissa niiden suhde ei ole kuitenkaan ehdottoman yksisuuntainen. Jotkut teoriat väittävät, että aivan kuten perusta vaikuttaa ylärakenteeseen, myös ylärakenne vaikuttaa perustaan.
On huomioitavaa, että joissakin ei-germaanisissa kielissä tämä käsite on käännetty "infrastruktuuriksi ja superstruktuuriksi (ylärakenteeksi)", mikä voi johtaa harhaan. ”Perustalla” on vain epämääräistä käsitteellistä sukulaisuutta sanan ”infrastruktuuri” englanninkieliselle käännökselle.
Malli ja sen pätevyys.
Alexis de Tocquevillen havaintoihin perustuen Marx tunnisti kansalaisyhteiskunnan taloudelliseksi perustaksi ja poliittisen yhteiskunnan poliittiseksi ylärakenteeksi. Marx esitti olennaiset edellytykset perusta-ylärakenne -konseptille hänen "Kansantaloustieteen arvostelua" -kirjansa (1859) esipuheessa: 
Marxin "perusta määrittelee ylärakenteen" -aksiooma vaatii kuitenkin tiettyjä edellytyksiä:
Teorian sovellukset, versiot ja kritiikki.
Marxilaisen koulukunnan edustajat ovat soveltaneet Marxin teoriaa perustasta ja ylärakenteesta sosiologiassa, antropologiassa ja psykologiassa. Näillä eri tieteenaloilla perustan ja ylärakenteen suhde sekä näiden luokkien sisältö voivat olla erilaisia.
Weberin näkökulma.
Varhainen sosiologi Max Weber piti strukturalistista mallia parempana kuin perustan ja ylärakenteen yhteiskuntamallia. Hän esitti, että perusta ja ylärakenne vaikuttavat toisiinsa vastavuoroisesti, eli taloudellinen rationaalisuus eikä normatiiviset ideat hallitse yhteiskuntaa. East Elbia -tutkimuksensa yhteenvetona hän toteaa, että vastoin hänen käsitystään perusta ja ylärakenne -mallista, hän totesi molempien olevan vastavuoroisessa suhteessa toisiinsa.
Gramscin työ.
Italialainen poliittinen filosofi Antonio Gramsci jakoi Marxin ylärakenteen kahteen osaan: poliittiseen yhteiskuntaan ja kansalaisyhteiskuntaan. Poliittinen yhteiskunta koostuu yhteiskunnan järjestäytyneestä voimasta (kuten poliisi ja armeija). Kansalaisyhteiskunta viittaa yhteiskunnan konsensusta luoviin elementteihin, jotka edistävät hegemoniaa. Molemmat yhteiskunnan elementit ovat kuitenkin tietoisia perustan arvoista, palvellen ja valvoen näiden arvojen vahvistamista yhteiskunnassa.
Marxilais-freudilaisuus ja "seksitalous".
Marxilais-freudilaisen Wilhelm Reichin ”seksitaloutena” tunnettu oppihaara on yritys ymmärtää perustan ja ylärakenteen poikkeamia, jotka tapahtuivat maailmanlaajuisen talouskriisin aikana vuosina 1929–1933. Ymmärtääkseen ilmiötä Reich uudelleenkategorioi sosiaalisen ideologian osaksi perustaa, ei ylärakennetta. Tässä uudessa luokittelussa sosiaalinen ideologia ja sosiaalipsykologia on materiaalinen prosessi, joka pitää itseään yllä. Samalla tavalla taloudellisten järjestelmien perusta ylläpitää itseään. Reich keskittyi seksuaalisen sorron rooliin patriarkaalisessa perhesysteemissä keinona ymmärtää sitä, miten fasismin massakannatus voisi syntyä yhteiskunnassa.
Kriittisen teorian kritiikki.
Nykyajan marxilaiset tulkinnat, kuten kriittinen teoria, kritisoivat käsitystä perustan ja ylärakenteen vuorovaikutuksesta, tutkien miten ne vaikuttavat ja määrittävät toisiaan. Esimerkiksi Raymond Williams kritisoi löysiä ja popularisoituja tapoja käyttää perustaa ja ylärakennetta erillisinä entiteetteinä, mikä hänen mukaansa ei ollut Marxin ja Engelsin tavoite:
Voiko perustaa erottaa ylärakenteesta?
John Plamenatz tekee kaksi vastaväitettä koskien perustan ja ylärakenteen selkeätä erottamista. Ensinnäkin talouden rakenne on riippumaton tuotannosta monissa tapauksissa, joissa tuotantosuhteilla tai omistussuhteilla on myös vahva vaikutus tuotantoon. Toiseksi, tuotantosuhteet voidaan määritellä vain normatiivisilla ehtoilla. Tästä seuraa, että sosiaalinen elämä ja ihmisyyden moraali ei voi olla todella erotettu, koska molemmat määritellään normatiivisessa mielessä.
Laillisuuskysymys.
Perustan ja ylärakenteen teoriaa kritisoidaan siitä, että omistussuhteet (oletettavasti osa perustaa ja historiaa liikkeellepanevaa voimaa) tosiasiallisesti määritellään oikeudellisilla suhteilla, eli ylärakenteen osalla. Teorian puolustajat väittävät, että Marx uskoi omistussuhteiden ja tuotannon sosiaalisten suhteiden olevan kaksi erillistä entiteettiä.
Uusliberalismi ja valtio.
Colin Jenkins kritisoi kapitalistisen valtion roolia uusliberalismin aikakaudella käyttäen perustan ja ylärakenteen teoriaa sekä Níkos Poulantzásin työtä. Erityisesti koskien kehitystä Yhdysvalloissa tällä aikakaudella (karkeasti 1980–2015). Jenkins korostaa ympäristöä, jossa poliittiset puolueet ja poliittinen järjestelmä itsessään ovat luonnostaan suunniteltu suojaamaan kapitalismin taloudellista perustaa. Näin tehdessään siitä on tullut "yhä keskitetympi, koordinoidumpi ja synkronoidumpi menneen puolen vuosisadan aikana." Jenkinsin mukaan tämä on johtanut "korporaatio-fasistiseen olotilaan", joka on haastaa tätä hauraan suhteen tasapainoa. Hänen analyysinsä käsittelee erityisesti molempien suurten puolueiden, demokraattien ja republikaanien, roolia Yhdysvalloissa: