Lause

Lause on sanoista muodostuva rakenne ja yksi kielen perusyksiköistä. Toisiinsa rinnasteisesti tai alisteisesti kytkeytyvien lauseiden kokonaisuutta voidaan kutsua "yhdyslauseeksi" eli kompleksiseksi lauseeksi.
Lause rakentuu persoonamuotoisen verbin ympärille.
Kirjoituksessa lause tai yhdyslause ilmenee tavallisesti virkkeenä, joka alkaa suuraakkosella ja päättyy pisteeseen, kysymysmerkkiin tai huutomerkkiin. Puheessa lause ilmenee lausumana, joka edustaa jotain tilanteeseen sopivaa puhetoimintoa, kuten käskyä, kysymystä tai vastausta. Virkkeistä ja lausumista puhuttaessa näkökulma on kuitenkin toisenlainen kuin lauseista puhuttaessa, sillä pikemmin kuin rakenteellisiksi kokonaisuuksiksi ne hahmottuvat jonkin tekstin tai keskustelun osiksi.
Lauseen määritteleminen on tuottanut kielitieteilijöille päänvaivaa antiikista lähtien, eikä täsmällistä määritelmää oikeastaan ole. Perinteisesti lauseen on ajateltu olevan "kielellinen ilmaus, joka kuvaa yhden kokonaisen ajatuksen", mutta tällaista semanttista määritelmää ei voi pitää kovin tieteellisenä. Se ei tarkkaan ottaen päde sivulauseisiin eikä oikeastaan sellaisiin päälauseisiinkaan, joihin sivulause liittyy täydennyksenä.
Lauseen rakenne.
Kielten välillä on suuriakin eroja siinä, miten lauseet rakentuvat, mutta tiettyjä perusominaisuuksia pystytään nimeämään. Strukturalistisen kielioppiteorian mukaan lause rakentuu peräkkäisistä ja osin sisäkkäisistäkin lausekkeista, jotka puolestaan muodostuvat edussanasta ja sen mahdollisista laajennuksista. Edussana on lausekkeen ydin, joka lauserakenteessa voi yksinään edustaa koko lauseketta ja toisaalta toimii lausekkeen sisäisessä rakenteessa laajennustensa pääsanana. Laajennukset voivat olla joko täydennyksiä eli pääsanan välttämättömiä seuralaisia tai määritteitä, jotka antavat lisätietoa pääsanan tarkoitteesta mutta ovat lauseopillisesti valinnaisia.
Lausekkeet muodostuvat ja liittyvät toisiinsa kielelle ominaisten sääntöjen mukaan. Näitä sääntöjä ja lainalaisuuksia tutkii syntaksi eli lauseoppi.
Lauseenjäsenet.
Lauseen rakenneosat luokitellaan lauseenjäseniksi niiden kieliopillisen tehtävän tai lauseopillisen roolin perusteella. Tyypillisesti lauseenjäsenenä toimii yhdestä tai useammasta sanasta koostuva lauseke mutta joskus myös toinen lause tai jopa usean lauseen ryhmä. Suomen kieliopissa lauseenjäsenet on tapana jakaa viiteen tai (vanhemman jäsennystavan mukaan) kuuteen perusluokkaan:
 "Sataa."
 "Tuulee."
 "Maija nauraa."
 "Lintu lentää."
 "Pesäpuu on talon vieressä."
 "Linnun täytyy etsiä ruokaa."
 "Pesässä on poikasia."
 "Lintu löytää ruokaa."
 "Lintu ruokkii poikaset."
 "Maija huomaa pesän."
 "Maija on iloinen."
 "Lintu on varis."
 "Pesä on variksen."
 "Poikueesta tuli iso."
 "Eilen oli lämmintä."
 "Maijalla on nälkä."
 "Maija nappaa Matilta omenan."
 "Matti parkuu keittiössä."
 "Onneksi äiti tulee kotiin."
 "Äiti toruu Maijaa ankarasti."
 "Matti saa kohta uuden omenan."
 ["Nälkäinen Maija"] "otti omenan."
 "Maija söi" ["Matin omenan"].
 "Maija on" ["hävytön tyttö"].
Predikaatio lauseessa.
Lauseen lähes yleismaailmalliseksi ominaisuudeksi ajatellaan usein, että se kuvaa jotain tilaa, tapahtumaa, muutosta, tunnetta, ajatusta tai tulosta. Lähes kaikissa maailman kielissä tätä ilmaistaan predikaatilla, jona toimii tai johon sisältyy finiittinen verbi. Finiittisiksi määritellään muoto-opillisin perustein ne verbimuodot, jotka ilmentävät persoonataivutusta. Esimerkiksi jokaisessa kieliopillisesti korrektissa suomenkielisessä lauseessa on yksi persoonamuotoinen verbi (kun myös passiivi lasketaan persoonamuodoksi). Jos predikaattina toimii verbin liittomuoto, finiittiverbi on apuverbi (suomen kieltolauseessa kieltoapuverbi).
Persoonataivutukseen perustuva finiittisyyden määritelmä ei tosin ole kovin hyödyllinen tarkasteltaessa esimerkiksi englantia, jossa persoona usein ei mitenkään ilmene verbin muodosta. Tällöin finiittisyys saattaakin paremmin olla todettavissa lauseopillisin perustein.
Lauseita koskeva säännöstö on osin sopimuksenvarainen ja keinotekoinen. Käytännössä täyden lauseen voi välillä korvata elliptisesti vajaa lause, jossa predikaatti jätetään mainitsematta, koska se on mainittu jo edeltävässä lauseessa. Seuraavassa esimerkkivirkkeessä on kaksi rinnasteista lausetta, joista ensimmäisen predikaatti "tekee" hahmottuu myös jälkimmäisen lauseen predikaatiksi:
 "Saija tekee päivätyötä ja Henri yötyötä."
Etenkin puheessa esiintyy runsaasti lausumia, joista predikaatti puuttuu joko elliptisesti tai muutoin. Predikaatittomistakin lausumista (tai niitä kirjoituksessa jäljittelevistä virkkeistä) voi muodostua tilannekohtaisesti ymmärrettäviä keskusteluita tai ainakin keskustelunkatkelmia:
 "– Kuka?"
 "– Tuo tuolilla istuva mies."
 "– Kiitos tiedosta. Hei, sinä siellä!"
 "– Ai minäkö? Mitä asiaa?"
Suomen kielioppi tunnistaa lauseiden ohella myös lauseenvastikkeita eli lauseiden kaltaisia rakenteita, joissa persoonamuotoista predikaattia vastaa verbin nominaalimuoto (infinitiivi tai partisiippi).
Joskus predikaatin paikan lauseessa voi täyttää niin sanottu kopula eli merkitykseltään tyhjä verbi, jonka tehtävänä on oikeastaan vain kuvata kieliopillisia suhteita. Kopula kytkee jotkin lauseen osat toisiinsa, mutta sen merkitys ei ole ymmärtämisen kannalta olennainen. Suomessa kopulana voidaan pitää "olla"-verbiä. Esimerkiksi lauseessa "nainen on kaunis" kopulan tehtävä on yhdistää subjekti ja predikatiivi toisiinsa ja täyttää suomen syntaktiset vaatimukset. Merkitys ei muuttuisi, vaikka kopulan jättäisi pois, mutta tulos olisi lauseopillisesti epänormaali: "nainen kaunis". – Lauseessa "minulla on koira" puolestaan "olla"-verbillä voidaan ajatella olevan omistamista ilmaiseva funktio, jolloin se ei ole tyhjä. Tosin tässäkin tapauksessa "olla"-verbi oikeastaan vain täydentää adessiivi-sijaa ("minulla"), joka varsinaisesti ilmaisee omistajan.
Lausetyypit.
Lauseita voidaan jakaa alatyyppeihin ilmausten hierarkian ja niiden esiintymisvapauden perusteella. Vaihtoehtoisesti lauseita voidaan luokitella sisällöllisesti niiden edustaman puhetoiminnon (toteamus, kysymys, käsky tms.) perusteella.
Pää- ja sivulauseet.
Päälause.
Päälause voi esiintyä itsenäisenä ja näin muodostaa kirjoituksessa yksinäänkin virkkeen. Semanttisesti ajateltuna päälause (joskus täydentävine sivulauseineen) ilmaisee yhden kokonaisen ajatuksen:
 "Saija tuli kotiin."
Päälauseet voivat yhdistyä niin toisiin päälauseisiin kuin sivulauseisiinkin. Mikäli kaksi päälausetta muodostaa yhdyslauseen, ne ovat keskenään rinnasteisia. Tällöin molemmat yhdyslauseen osat ovat samanarvoisia eli ne ilmaisevat rakenteen kannalta kaksi yhtä oleellista asiaa. Rinnasteiset päälauseet yhdistetään rinnastavalla sidesanalla eli rinnastuskonjunktiolla ("ja, sekä, sekä–että, ‐kä, eli, tai, joko–tai, vai, mutta, vaan, sillä"). Usein rinnasteisilla lauseilla on jokin yhteinen lauseenjäsen (kuten seuraavassa esimerkissä subjekti "Saija"), jota on tarpeetonta toistaa:
 "Saija tuli kotiin ja kurkisti jääkaappiin."
Mikäli päälauseilla ei ole merkittävää yhteistä lauseenjäsentä, sidesanan eteen kirjoitetaan pilkku:
 "Saija tuli kotiin, ja Henri lähti töihin."
On huomattava, että rinnasteisissa lauseissa erikseen esiintyvät sanat eivät ole yhteinen lauseenjäsen, vaikka ne samassa lauseopillisessa roolissa viittaisivat samaan tarkoitteeseen (esimerkiksi subjekteina henkilön nimi "Saija" ja samaan henkilöön viittaava pronomini "hän"). Tällöinkin päälauseet siis erotetaan toisistaan pilkulla:
 "Saija oli nälkäinen, sillä hän ei ollut syönyt mitään aamupalan jälkeen."
Jos yhteinen subjekti sen sijaan ilmenee pelkästään predikaatin persoonamuodosta, se tulkitaan tavallisesti yhteiseksi lauseenjäseneksi eikä lauseiden väliin merkitä pilkkua:
 "”Ensin haukkaan pikaisesti jotain ja menen sitten kylpyyn.”"
Jos lauseet ovat hyvin lyhyitä, pilkun voi jättää pois, vaikkei mitään yhteistä lauseenjäsentä olisikaan:
 "Sataa ja tuulee."
Sivulause päälauseen laajennuksena.
Sivulause täydentää tai määrittää päälausetta tai jotain sen lauseenjäsentä eikä voi koskaan esiintyä yksin. Sen esiintymisvapaus on siis rajattu. Sivulauseen suhde päälauseeseen on aina alisteinen, sillä päälause on rakenteen "hallitseva lause". Kirjoituksessa pää- ja sivulause erotetaan toisistaan pilkulla:
 "Hänen täytyy käydä kaupassa, jos jääkaappi on tyhjä."
Jotkin sivulausetyypit voivat esiintyä päälauseensa edelläkin, mutta joka tapauksessa lauseet erotetaan toisistaan pilkulla:
 "Jos jääkaappi on tyhjä, hänen täytyy käydä kaupassa."
Jos sivulause jää kahden rinnasteisen päälauseen väliin, se erotetaan kummastakin pilkulla:
 "Hän näki, että jääkaappi oli tyhjä, ja harmistui."
Toisinaan sivulause voi työntyä päälauseen keskellekin (esimerkiksi subjektin ja predikaatin väliin), mikä tosin helposti antaa kömpelöhkön vaikutelman, jos sivulause on pitkä. Myös tällaisen niin sanotun kiilalauseen alkuun ja loppuun lisätään pilkku:
 "Henri, joka oli luvannut huolehtia jääkaapin täydentämisestä, oli jo häipynyt."
Jos virke alkaa sanaparilla "se että, se joka" tai "se mikä", ensimmäinen pilkku jää kuitenkin usein pois:
 "Se että Henri söi sanansa, ei ollut mitään uutta."
Rinnasteiset ja alisteiset sivulauseet.
Toiseen sivulauseeseen nähden sivulause voi olla rinnasteinen tai alisteinen. Rinnasteisia sivulauseet ovat, kun ne laajentavat samaa päälausetta. Tällöin kummankin sivulauseen voi ajatella alkavan alistussanalla, joka yleensä kuitenkin mainitaan vain ensimmäisessä sivulauseessa. Kahden rinnastuskonjunktiolla yhdistetyn sivulauseen väliin ei merkitä pilkkua:
 "Henri huomasi, että myöhästyy pian bussista ja joutuu juoksemaan pysäkille."
Alisteinen lause erotetaan pilkulla hallitsevasta lauseesta riippumatta siitä, onko tämä päälause tai toinen sivulause:
 "Henri huomasi, että myöhästyy bussista, jollei juokse pysäkille."
Joskus sivulause voi kiilautua suoraan ylemmäntasoisen konjunktion perään, niin että muodostuu konjunktiopari (esimerkiksi "ja että, ja kun, ja jos, ja vaikka, että jos, että kun, että vaikka, mutta jos, mutta kun, tai että, tai kun, tai vaikka"). Tällaisten konjunktioparien välistä pilkku jää pois:
 "Henri huomasi, että jollei juokse pysäkille, hän myöhästyy bussista."
Sivulauseiden tyypit.
Sivulauseita on kolmenlaisia:
 "Tiedän, että pidät tästä."
 "Näin kadulla miehen, joka näytti oudolta."
 "Hän oli sonnustautunut hännystakkiin, josta puuttui toinen hiha."
 "Hän eteni hypähdellen, mikä herätti huomioni."
 "Kerron sen, minkä näin."
 "Se oli hullunkurisinta, mitä olen nähnyt."
* Kumpi tahansa relatiivipronomini voi kuitenkin viitata superlatiivin määrittämään sanaan (tosin "mikä" on tällöin tavallisempi) sekä jotain paikkaa tarkoittavaan sanaan:
 "Se oli hämmentävin tilanne, mihin/johon tänään törmäsin." 
 "Mies jatkoi matkaansa kauppatorille, josta/mistä olin tulossa."
* Puhekielessä on lisäksi varsin yleistä viitata aineelliseen elottomaan kohteeseen pronominilla "mikä"; ihmiseen voidaan joskus viitata myös pronominilla "kuka", vaikka sitä ei ole perinteisesti luokiteltu relatiivipronomiksi.
 "En tiedä, miksi hän ei tullut."
 "Tiedätkö sinä, miksi hän ei tullut?"
Jaottelu sisällöllisin kriteerein.
Lauseet voidaan jakaa myös sen perusteella, mitä ne ilmaisevat. Näin erotetaan muun muassa väitelause, kysymyslause ja huudahduslause. 
Historiallisen kehityksen aikana lauseita on eroteltu lukemattomin kriteerein, sillä voi osin olla vaikea vetää rajaa siihen, kuinka syvälle tyyli- ja vivahde-eroihin on syytä mennä.