tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gran Turismo 6

Gran Turismo 6 (lyhennettynä GT6) on Polyphony Digitalin kehittämä ajopeli. Peli on julkaistu Japanissa 6. joulukuuta 2013 PlayStation 3-konsolille. Peli kuuluu "Gran Turismo" -pelisarjaan.
Pelistä on julkaistu GameStop-yksinoikeudella "Gran Turismo 6 15th Anniversary Edition", jossa on mukana muun muassa 16 lisäautoa ja virtuaaliesineitä.
Pelaaminen.
Pelissä on yli 1200 autoa.
Vastaanotto.
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 8/10.
Peli on saanut Eurogamerin arvostelussa arvosanaksi 9/10.
Gran Turismo Sport

Gran Turismo Sport (lyhyesti GT Sport) on Polyphony Digitalin kehittämä ajopeli, joka julkaistiin PlayStation 4:lle 17. lokakuuta vuonna 2017. Peli kuuluu "Gran Turismo" -pelisarjaan.
Peli tukee PlayStation VR -laitetta.
Sony ilmoitti syyskuussa 2023 että peli poistuu digitaalisista kauppapaikoista ja pelin palvelimet suljetaan 31. tammikuuta 2024. Palvelimien sulkemisen jälkeen vain yksinpelattava osuus on pelattavissa ja verkkopalveluita vaativat toiminnot eivät enää toimi.
Pelaaminen.
Peli poikkeaa sarjan edeltävistä osista karsimalla yli tuhanteen autoon paisunutta automäärää alle kahteen sataan. Pelissä mukana olevat autot ovat pääasiassa kilpa-autoja.
Peli sai päivityksessä "GT League" -tilan, joka muistuttaa sarjan aiempien pelien yksin pelattavaa kampanjamoodia.
Vastaanotto.
V2.fi antoi pelille arvioksi 4,5/5 tähteä arvostelussaan.
Muropaketti antoi pelille arvioksi 4/5 tähteä arvostelussaan.
Myynti.
Kesäkuuhun 2019 mennessä peli oli myynyt noin kahdeksan miljoonaa kappaletta.
IRacing.com

iRacing on iRacing.com Motorsport Simulationsin kehittämä ja julkaisema ajosimulaatiopeli. Peli on julkaistu vuonna 2008 Windowsille. 
Peliä julkaistaan tilauspohjaisena palveluna (Software as a Service). Pelaaja asetetaan tasonsa mukaiseen ryhmään (iRating-luokitus) kilpailussa muita pelaajia vastaan.
Radat ja autot maksavat ovat maksullisia.
Pelissä on yhteensä 74 laserskannattua rataa, joista yhdeksän on ilmaisia. Ilmaisista radoista neljä on ovaalin muotoisia ja kolme on tieratoja. Autoja on yhteensä 49, joista kahdeksan on ilmaisia.
iRacingin ympärille on rakennettu monipuolinen sivusto, jonka ympärillä koko homma toimii, statistiikkaa omasta ja muiden kuskien toiminnasta voi tarkkailla. Kisoja ja harjoituksia järjestetään jatkuvasti. iRacing on rakennettu valmiiksi paketiksi, jossa on mm. ranking systeemit ja törmäilyistä rangaistaan automaattisesti.
George Halonen

George Halonen (alun perin Yrjö Halonen, 15. joulukuuta 1891 Helsinki – 12. toukokuuta 1954 Superior, Wisconsin) oli amerikansuomalainen toimittaja ja osuustoimintaliikkeen vaikuttaja.
Yrjö Halonen valmistui ylioppilaaksi ja muutti Amerikkaan vuonna 1912. Hän työskenteli Kanadan Port Arthurissa ilmestyneen "Työkansan" toimittajana vuosina 1912–1913 ja Massachusettsin Fitchburgissa ilmestyneessä "Raivaajassa" vuosina 1914–1919. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Halosesta tuli yksi amerikansuomalaisen kommunistisen liikkeen johtajista. Hän työskenteli "Työmiehen" päätoimittajana vuosina 1921–1923, hoiti Neuvosto-Karjalan edustustoa 1920-luvun alussa ja toimi amerikansuomalaisen Keskusosuuskunnan neuvonta- ja valistusosaston johtajana Wisconsinin Superiorissa vuodesta 1924. Kommunistisen Suomalaisen Työväenjärjestön ja Keskusosuuskunnan valtataistelussa Halonen puolusti osuuskunnan itsenäisyyttä, minkä johdosta hänet erotettiin työväenjärjestöstä ja kommunistipuolueesta vuonna 1929. Myöhemmin Halonen toimitti Keskusosuuskunnan julkaisemaa "Työväen Osuustoimintalehteä".
Halonen jätti Keskusosuuskunnan vuonna 1942 ja muutti Tyynenmeren rannikolle, jossa hän työskenteli sotatarviketehtaassa, opiskeli Stanfordin yliopistossa ja luetteloi suomenkielistä aineistoa Palo Alton Hoover-kirjastossa.
Yrjö Halosen veli oli toimittaja Arne Halonen.
Los Pacos

Los Pacos on Espanjan Aurinkorannikolla sijaitsevan Fuengirolan kaupungin lähiö, joka sai alkunsa suomalaisen Teuvo Hakulisen 1960-luvun loppupuolella rakentamasta lomakylästä.
Los Pacosilla, kuten muillakaan Fuengirolan alueilla, ei ole tarkasti määriteltyjä rajoja, mutta lähiö sijaitsee kaupungin pohjoisosassa Arroyo Pajaresin takana. Los Pacosissa asuu noin 5 000 suomalaista, mikä tekee siitä ehkä suurimman suomalaisyhdyskunnan Pohjoismaiden ulkopuolella.
Historiaa.
Yrittäjä Teuvo Hakulinen rakensi 1960-luvulla suomalaisten lomakyläksi aiotut rakennukset mäkiseen Los Pacosin maastoon. Hän oli tullut Espanjan Aurinkorannikolle alun perin reumaansa hoitamaan ja rakensi Los Pacosiin aluksi ratsastustallin perustaakseen ratsastuskoulun. Kun tuttavatkin alkoivat haaveilla asumisesta Espanjassa, Hakulinen muutti suunnitelmiaan ja alkoi rakentaa alueelle rivitaloja. Ensimmäinen valmistui vuonna 1967, ja Hakulisen yhtiö osti vähitellen lisää maata ja pystytti 20 vuoden aikana yli 400 asunnon lomakylän.
Hakulinen sai yhteistyökumppanikseen Suomen Urheiluliiton, ja Los Pacosia alettiin kehittää urheilukeskukseksi. Lomakylä nousikin mäkisen maastonsa ansiosta suomalaisten yleisurheilijoiden suosioon, ja siellä harjoittelivat muiden muassa Lasse Virén, Sari Essayah ja Juha Väätäinen.
Suomalainen kirjasto ja terveydenhoitoasema Los Pacosiin saatiin 1975. Suomen valuuttasäännöstelyn vapauduttua 1980-luvulla yhä useammat suomalaiset halusivat loma- tai eläkeasunnon ulkomailta, ja Los Pacos kasvoi nopeasti. Se oli myös haluttu työpaikka paikallisille asukkaille, koska siinä missä useimmat Aurinkorannikon turistipalvelut sulkivat ovensa talveksi, Los Pacos toimi ympäri vuoden.
Suomen 1990-luvun alun lamassa Hakulinen menetti omaisuutensa ja palasi Suomeen.
Sittemmin Los Pacos on laajentunut isoksi lähiöksi, jossa on sekä omakoti- ja rivitaloja että kerrostaloja. Alkuperäiset Hakulisen rakentamat rakennukset ovat Diakonissalaitoksen Säätiön omistuksessa.
Markku Veijalainen teki Teuvo Hakulisesta ja Los Pacosista vuonna 2003 Yleisradion Tosi tarina -sarjaan dokumenttiohjelman "Mies joka rakensi kaupungin". Pentti Pirhonen on kirjoittanut seudulle sijoittuvan toimintaseikkailun "Vaarallista peliä Los Pacosissa" (Karisto 1986).
Palvelut.
Los Pacosin suomalaisten toimintakeskuksessa Girasolissa toimii muun muassa kylpylä ja suomalaisyhdistys Suomela. Los Pacosissa tai sen liepeillä sijaitsevat muun muassa Aurinkorannikon suomalainen koulu, vuonna 2005 Suomen opetusministeriön tuella perustettu kansalaisopisto Sofia-opisto, Kulttuuriyhdistys Kaleva, Suomen evankelisluterilaisen kirkon toimipiste sekä vapaiden seurakuntien Pacosin Majakka. Tampereen urheiluhierojaopisto kouluttaa Los Pacosissa hierojia.
A Head Full of Dreams

A Head Full of Dreams on brittiläisen rockyhtye Coldplayn seitsemäs studioalbumi. Albumi ilmestyi kansainvälisesti 4. joulukuuta 2015 Parlophone-levymerkillä. Pohjois-Amerikassa albumin julkaisi Atlantic Records. Albumin tuottivat yhtyeen pitkäaikainen yhteistyökumppani Rik Simpson sekä norjalainen Stargate-tuottajakaksikko Tor Erik Hermansen ja Mikkel Storleer Eriksen.
Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale ”Adventure of a Lifetime” vuoden 2015 marraskuussa. 
Albumi nousi Suomen virallisen listan ensimmäiselle sijalle.
Yōji Shinkawa

Yōji Shinkawa (, s. 25. joulukuuta 1971) on japanilainen taiteilija. Hän on kuuluisin "Metal Gear" ja "Zone of the Enders" -pelisarjoihin tekemästään graafisesta työstä. 
Shinkawa syntyi Hiroshimassa ja alkoi työskennellä Konami -pelitalolla 1994 valmistuttuaan Kyōto Seika -yliopistosta. Hänen ensimmäinen projektinsa oli PC-98-versio "Policenautsista". Hän toimi vastaavana taiteilijana pelin myöhemmissä konsolikäännöksissä ja tämän jälkeen hahmosuunnittelijana "Metal Gear Solid" -sarjassa. Sittemmin hän on toiminut päätaiteilijana monissa Konamin peleissä.
Shinkawa listaa inspiraatioikseen japanilaisista piirtäjistä Yoshikazu Yasuhikon ja Yoshitaka Amanon, ja länsimaisista taiteilijoista Frank Millerin, Aubrey Beardsleyn, Willy Poganyn ja Mœbiuksen.
Vammalan keskustaajama

Vammalan keskustaajama on Sastamalan kaupungin keskusta. Se sijaitsee Vammaskosken molemmin puolin Rautaveden ja Liekoveden välissä. Vuonna 2011 taajaman asukasluku oli 10 226.
Taajama on hieman suurempi kuin alkuperäinen Vammalan kauppalan alue. Vammala on ollut kauan tärkeä Kokemäenjoen vesistön ylityskohta, ja paikalla on ollut Vammaskosken silta jo 1600-luvulla. Taajamassa sijaitsevat Sastamalan kaupungin tärkeimmät palvelut. Taajamassa ovat muun muassa aluesairaala, kaupungintalo ja Vammalan lukio sekä ammattikoulu.
Keskustassa sijaitsevat Vammalan tori ja kauppakeskus Torikeskus. Tyrvään kirkko sijaitsee aivan Vammaskosken kupeessa.
Yrjö Mäkelä

Yrjö (George) Armas Mäkelä (11. syyskuuta 1886 Pikkarala, Oulujoki – 8. kesäkuuta 1957 Fitchburg, Massachusetts) oli amerikansuomalainen toimittaja ja työväenliikkeen aktivisti.
Mäkelä kävi kansakoulun ja muutti vuonna 1904 Yhdysvaltoihin, missä hän työskenteli kaivostyöläisenä. Hän opiskeli Työväen Opistossa ja työskenteli vuodesta 1909 lähtien "Työmiehen" toimittajana. Vuosina 1911–1913 tai mahdollisesti vuoteen 1915 saakka Mäkelä työskenteli kanadalaisessa "Työkansassa", vuosina 1915–1917 "Työmiehessä" ja "Raivaajassa", vuosina 1917–1918 kanadalaisessa "Vapaudessa" ja vuosina 1918–1952 jälleen "Raivaajassa". Hän oli "Raivaajan" päätoimittaja vuosina 1918–1924 ja 1931–1952.
Mäkelä oli Amerikan Suomalainen Sosialistijärjestön aktivisti. Hän johti Yhdysvaltain Sosialistipuolueen suomalaisen järjestön uudelleen organisointia 1920-luvun alussa.
Limca

Limca on The Coca-Cola Companyn valmistama sitruunan- ja limetinmakuinen virvoitusjuoma. Limcaa tuotetaan ja myydään pääasiassa Intiassa.
Limca on Parle Agro -yhtiön vuonna 1971 lanseeraama juoma. Coca-Cola Company osti Limca-tuotemerkin yhdessä monen muun Parle Agron valmistaman tuotteen kanssa vuonna 1993. Kaupan hinta oli 40 miljoonaa dollaria.
Limca on päämarkkina-alueensa kuluttajien keskuudessa suosittu virvoitusjuoma. Sen suurimmat kilpailijat ovat samankaltaiset juomat Sprite, 7 up ja Mirindan sitruunamuunnelma.
HMS Princess Charlotte (1825)

HMS Princess Charlotte oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1825 vesillelaskettu 110-tykkinen Princess Charlotte -luokan ensimmäisen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 6. tammikuuta 1812 Portsmouthin telakalta 98-tykkisenä toisen luokan linjalaivana. Sen vastaavana rakennusmestarina oli Nicholas Diddams tammikuuhun 1823 ja sen jälkeen John Nolloth. Alus luokiteltiin 1817 ensimmäisen luokan alukseksi. Köli laskettiin marraskuussa 1818. Alus laskettiin vesille 11. marraskuuta 1825, jolloin se sijoitettiin reserviin. Valmistuskustannukset takiloituna olivat 89 126 puntaa.
Palvelus.
Alus oli vuodesta 1837 Välimeren laivaston komentajan vara-amiraali Sir Robert Stopfordin lippulaivana, minä aikana se osallistui Syyrian sotaan sekä Algerin pommitukseen. 
Aluksesta tehtiin vuonna 1858 vastaanottoalus Hongkongiin. Se myytiin vuonna 1875.
Viiksipeukaloinen

Viiksipeukaloinen ("Pheugopedius genibarbis") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Viiksipeukaloista tavataan Boliviassa, Brasiliassa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 5 960 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mustaposkipeukaloinen

Mustaposkipeukaloinen ("Pheugopedius coraya") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mustaposkipeukaloista tavataan Etelä-Amerikan pohjoisosissa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 3 790 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mayapeukaloinen

Mayapeukaloinen ("Pheugopedius felix") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mayapeukaloista tavataan Meksikossa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 296 000 km2. Lajin populaatioksi on arvioitu 500 000–4 999 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pisamapeukaloinen

Pisamapeukaloinen ("Pheugopedius maculipectus") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pisamapeukaloista tavataan Meksikossa ja Keski-Amerikassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 582 000 km2. Lajin populaatioksi on arvioitu 500 000–4 999 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punarintapeukaloinen

Punarintapeukaloinen ("Pheugopedius rutilus") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Punarintapeukaloista tavataan Kolumbiassa, Costa Ricassa, Panamassa, Trinidad ja Tobagossa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 206 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
HMS Royal Adelaide

HMS Royal Adelaide oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1825 vesillelaskettu Princess Charlotte -luokan 104-tykkinen ensimmäisen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 6. tammikuuta 1812 Plymouthin telakalta 98-tykkisenä toisen luokan linjalaivana. Alus luokiteltiin 1817 ensimmäisen luokan alukseksi, jonka köli laskettiin toukokuussa 1819. Alus laskettiin vesille 28. heinäkuuta 1828, jolloin se siirrettiin reserviin. Sen valmistuskustannukset olivat 98 796 puntaa varustettuna. Alus varustettiin heinäkuussa 1835 lippulaivaksi Plymouthissa, jolloin sen kannelle valmistetut majoitustilat poistettiin.
Palvelus.
Alus muutettiin 1860 emälaivaksi ja myytiin 1905.
Princess Charlotte -luokka

Princess Charlotte -luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden 104-tykkisen ensimmäisen luokan linjalaivan muodostama alusluokka. Luokka tilattiin alun perin 98-tykkisinä toisen luokan aluksina, mutta ne luokiteltiin uudelleen 104-tykkisiksi ensimmäisen luokan aluksiksi tammikuussa 1817 eli ennen alusten kölinlaskua.
Suunnittelu.
Luokka oli alun perin suurennettu versio vuoden 1801 Boyne-luokasta ja siten edelleen kehitetty Sladen "HMS Victorystä". Suunnitelmaan lisättiin 19. kesäkuuta 1813 pyöristetty keula. Rakennustöiden aikana aluksia levennettiin 17 tuumalla, jotta lisätty aseistus kyettiin hallitsemaan. Keskilaivaan lisättiin etrin jatkokappale, jotta purjehdusominaisuudet säilyisivät leventämisen jälkeen.
Alusten aseistuksena oli tilattaessa alakannella 26 kappaletta 56 cwt:n tykkiä ja kaksi 8 tuuman 68 naulan 65 cwt:n tykkiä. Keskimmäisellä tykkikannella oli kaksi 32 naulan tykkiä enemmän, mutta ne olivat 48 cwt:n tykkejä. Yläkannella oli jälleen kaksi 32 naulan tykkiä enemmän, ja ne olivat 32 cwt:n tykkejä. Lisäksi yläkannella ei ollut 68 naulan tykkejä. Puolikannella oli kaksi kappaletta 12:n ja 12 kappaletta 32 naulan 17 cwt:n karronadia. Etukannella oli kaksi 32 naulan 17 cwt:n karronadia. Lisätyn pituuden seurauksena aluksille asennettiin vielä kullekin tykkikannelle lisättiin pari 32 naulan tykkiä, jolloin alusten aseistus kasvoi 110 tykkiin.
Rauma Marine Constructions

Rauma Marine Constructions Oy (RMC) on suomalainen laivanrakennusyhtiö, joka on erikoistunut monitoimimurtajien, matkustaja-autolauttojen ja viranomaisalusten rakentamiseen ja huoltoon.
RMC:n suurin yksittäinen omistaja on pääomasijoittaja Tesin kautta Suomen valtio.
Australialaisen ABC Newsin mukaan Suomen valtio on tukenut RMC:tä noin 50 miljoonalla eurolla.
Helmikuussa 2022 telakalla alettiin rakentaa sisaraluksia M/S "Spirit of Tasmania IV" ja "V". Tasmanian osavaltion omistamalle TT-Line-varustamolle.
HMS Trafalgar (1820)

HMS Trafalgar oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1820 vesillelaskettu 106-tykkinen ensimmäisen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus oli virallisesti laivaston pääarkkitehtien yhdessä suunnittelema, mutta todellisuudessa sen suunnittelijana oli Sir William Rule. Suunnitelma 98-tykkisenä kolmikantisena toisen luokan linjalaivana hyväksyttiin 11. kesäkuuta 1807, mitä muutettiin "HMS Impregnablen" mukaiseksi. Alun perin alukselle ei pitänyt tulla peräkantta, mutta sellainen lisättiin parantamaan kykyä toimia lippulaivana. Vuonna 1813 aluksen leveyttä kasvatettiin :etrillä :etriin vakauden parantamiseksi. Suunnitelmien mukaisena valmistui vain yksi alus, kun todettiin 98-tykkiset kolmikantiset linjalaivat vanhentuneiksi. Alus muutettiin 1. tammikuuta 1817 106-tykkiseksi.
Alus tilattiin 15. tammikuuta 1806 98-tykkisenä toisen luokan linjalaivana Chathamin telakalta, missä vastaavana rakennusmestarina oli George Parkin. Köli laskettiin toukokuussa 1813. Alus laskettiin vesille 26. heinäkuuta 1820 ja valmistui 7. syyskuuta, jolloin se sijoitettiin reserviin. Valmistuskustannukset olivat 85 082 puntaa, mikä sisälsi varustamisen. Alus siirrettiin Sheernessiin, jossa se katettiin.
Palvelus.
Alus nimettiin 22. helmikuuta 1825 uudelleen "HMS Camperdowniksi". Se siirrettiin 1854 satamapalvelukseen ja muutettiin hiiliproomuksi kolme vuotta myöhemmin. Alus nimettiin 29. heinäkuuta 1882 "HMS Pittiksi" ja myytiin toukokuussa 1906.
BES-järjestelmä

BES-järjestelmä (sanasta Betonielementtistandardi) on Suomessa vuosina 1968–1970 kehitetty avoin elementtijärjestelmä. Sen kantavina rakenteina ovat väli- ja päätyseinät, välipohjana ontelolaatat ja ulkoseininä ei-kantavat sandwich-elementit. Suomen ennätyksellinen asuntotuotanto 1970-luvulla ei olisi ollut mahdollista ilman BES-järjestelmää. 1980-luvulla järjestelmästä jatkokehitettiin Runko-BES-järjestelmä toimitila- ja teollisuusrakentamista varten. Molemmat järjestelmät ovat edelleen käytössä rakentamisessa.
Historia.
1960-luvulta lähtien Suomeen oli perustettu lukuisia elementtitehtaita, usein ilman varmuutta tulevasta tuotannosta. Ala oli huonosti järjestäytynyt. Lukuisat 1960-luvulla kehitetyt, suurlevytekniikkaan perustuneet betonielementtijärjestelmät olivat yhteensopimattomia, ja näytti myös siltä, että näin monilla eri järjestelmillä ei kyetty täyttämään vuotuisia asuntotavoitteita. Ongelman ratkaisemiseksi käynnistettiin BES-tutkimus, jonka tarkoituksena oli kehittää ja rationalisoida elementtimuotoista asuntotuotantoa kaikkien käytettävissä olevaksi, avoimeksi kotimaiseksi järjestelmäksi. Asuminen ja arkkitehtuuri eivät ohjanneet suunnittelua, vaan niissä tapahtuvat muutokset olivat alisteisia tuotantotekniikalle.
Suomen Betoniteollisuuden Keskusjärjestö aloitti tutkimuksen vuonna 1968, ja sitä rahoitti muun muassa asuntohallitus 220 000 markalla. Tutkimuksen johtajana toimi Teuvo Koivu ja suunnittelijoita oli yhteensä noin 30. Suunnittelua valvoi asuntohallituksen pääjohtaja Olavi Lindblomin johtama toimikunta. BES-järjestelmällä ei pyritty tuottamaan tyyppitaloa, vaan erilaisia toteutustapoja mahdollistava tuotantojärjestelmä. Päätavoite oli kustannusten alentaminen. Teknisenä tavoitteena oli tuottaa mittajärjestelmä, jonka puitteissa yritykset voivat tuottaa ”täysin standardoituja asunnon- ja talonosia pitkinä sarjoina tai massatuontantona”. Osia oli tarkoitus kyetä yhdistelemään eri tavoin, jolloin olisi saanut aikaan erilaisia taloja. Tutkimusta ei rajattu pelkästään kantavaan rakennusrunkoon – tarkoituksena oli selvittää asumisen vaatimukset sekä kaikki suunnitteluun ja rakentamiseen liittyvät osatekijät.
Tutkimuksen aluksi tehtiin kansainvälinen vertailu elementtijärjestelmistä, joista päädyttiin tarkastelemaan 25:ttä. Ne jaoteltiin neljään ryhmään (kantavat seinät, pilaripalkit, pilarilaatat, tilaelementit), joista kantavat seinät -malli todettiin parhaiten järjestelmän vaatimuksiin soveltuvaksi. Se oli jo käytössä muissa Pohjoismaissa ja sen käyttöönottoon tarvittavaa teknistä tietämystä oli myös suomalaisilla valmistaijlla. 
BES-Tutkimus valmistui 1970. Tutkimusraporttiin sisältyi tavoite ”siirtojoustavuudesta”: ”BES-järjestelmällä toteutetun rakennuksen tulisi olla purettavissa, siirrettävissä uuteen paikkaan ja pystytettävissä kokonaan uudelleen”.
BES:n merkitys syntyi sen alaa kokoavasta vaikutuksesta, ei niinkään varsinaisten järjestelmien kehittämisestä. Merkittävää oli erityisesti arkkitehtikunnan myötämielinen osallistuminen tutkimukseen; vielä 1960-luvun puolivälissä suhtautuminen oli epävarmempaa.
Yhdysvaltain Suomalainen Työväenjärjestö

Yhdysvaltain Suomalainen Työväenjärjestö () oli Yhdysvalloissa vuosina 1927–1941 toiminut amerikansuomalaisten kommunistien kulttuuri- ja valistusjärjestö.
Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön hajottua sen enemmistö liittyi vuonna 1922 kommunistiseen Workers Party of America -puolueeseen. Vuonna 1924 se otti nimen Workers Partyn Suomalainen järjestö ("Finnish Federation of the Workers Party of America"). Vuonna 1925 Komintern päätti kommunistipuolueiden kansallisten järjestöjen lakkauttamisesta ja puoluetoiminnan organisoimisesta työväenjärjestöjen sisällä toimiviksi monikansallisiksi fraktioiksi. Workers Party vahvisti päätöksen elokuussa 1925 ja perusti päämajansa yhteyteen suomalaisten työväenyhdistysten toimintaa ohjanneen suomalaisen toimiston. Suomalainen järjestö lakkautettiin sen marras-joulukuussa 1925 pidetyssä edustajainkokouksessa.
Järjestön yli seitsemästä tuhannesta jäsenestä vain vajaat kaksi tuhatta liittyi uusien puoluesolujen jäseniksi. Workers Partyn suomalainen toimisto sai tehtäväkseen muodostaa uuden järjestön, jonka avulla laajemmat joukot säilytettäisiin kommunistisen liikkeen tukijoina. Kominternin, puoluejohdon ja suomalaisen toimiston kontrolloima Suomalainen Työväenjärjestö perustettiin Chicagossa tammikuussa 1927. Puolueen tiukka kontrolli ei kuitenkaan miellyttänyt kaikkia sen jäseniä. Erimielisyyksien takia suuri joukko suomalaisia erotettiin työväenjärjestöstä ja kommunistipuolueesta vuosina 1928–1930. Erotettujen joukossa olivat muun muassa Henry Askeli, Aaro Hyrske, Aarne Halonen, Elis Sulkanen ja Vilho Boman sekä myöhemmin Yrjö Halonen, Severi Alanne ja Henry Koski. Linjaristiriidat huipentuivat taisteluksi Wisconsinin Superiorissa toimineesta Keskusosuuskunnasta, joka lopulta irtautui kommunistisesta liikkeestä. Työväenjärjestö menetti jäseniään myös 1930-luvun alussa, kun tuhannet amerikansuomalaiset muuttivat Neuvosto-Karjalaan. Viimeisen kriisinsä järjestö koki talvisodan aikana, jolloin kommunistit asettuivat tukemaan Neuvostoliiton tarkoitusperiä Suomessa.
Vuonna 1932 Yhdysvaltain Suomalaisessa Työväenjärjestössä oli 251 yhdistystä ja yli 9 000 jäsentä. Järjestö panosti voimakkaasti nais- ja nuoriso-osastojen toimintaan. Sen johtavina toimitsijoina työskentelivät Henry Puro, Knut Einar Heikkinen, Taavi Heino, Matti Wick, Arne Mynttinen, Ida Rovio, Theodore Mäki, Evi Suvanto, Hans Johnson, Carl Päiviö, Siiri Anderson ja Karl Rautio. Järjestön päämaja siirrettiin Chicagosta New Yorkiin kesällä 1929. Sen äänenkannattajina ilmestyivät sanomalehdet "Työmies", "Eteenpäin", "Toveri", pilalehti "Punikki" ja naistenlehti "Toveritar" (myöhemmin "Työläisnainen" ja "Naisten Viiri"). Järjestön lehtikustantamot julkaisivat vuosittain kymmeniä kirjoja. Sen Näyttämöliittoon kuului yli sata harrastajateatteria.
Suomalainen Työväenjärjestö liittyi toukokuussa 1941 kommunistiseen International Workers’ Order -kattojärjestöön nimellä Amerikan Suomalainen Keskinäisen Avun Järjestö ("Finnish American Mutual Aid Society"). IWO:n lakkauttamisen jälkeen 1950-luvun alussa järjestön toiminta jatkui piirikomiteoiden johdolla.
Škoda Octavia (1959)

Škoda Octavia oli tšekkoslovakialaisen AZNP:n keskiluokan perheauto, jota valmistettiin vuosina 1959–1964. Uusi samanniminen malli esiteltiin vuonna 1996.
Škoda Octavia (1959–1964).
Tekniikaltaan Škoda 440/445:een perustuvaa Octaviaa valmistettiin Mladá Boleslavin tehtaalla neljällä eri moottorivaihtoehdolla sekä sedanina vuodesta 1959 että farmarimallina vuodesta 1961. Sedania valmistettiin vuoteen 1964 jolloin se korvattiin malleilla Škoda 1000/1100MB. Farmarimallin valmistus lopetettiin 1971. Octaviasta oli myös niin sanottu urheilumalli Octavia TouringSport (1 089 cm³) sekä TS1200 (1 221 cm³). Molemmat mallit oli varustettu kahdella kaasuttimella, erikoiskannella, nokka-akselilla, männillä ja jäähdytetyllä öljypohjalla. TS-malleja käytettiin kilpailuissa, joissa muun muassa Esko Keinänen ja Rainer Eklund loivat mainetta "lentäville suomalaisille".
Moottorit.
Sedan
Farmari
International Workers’ Order

The International Workers’ Order oli Yhdysvalloissa vuosina 1930–1954 toiminut kansallisten työväenjärjestöjen katto-organisaatio.
Järjestö sai alkunsa New Yorkissa vuonna 1892 perustetusta juutalaisten työväenyhdistysten kattojärjestöstä Arbeiter Ring – Workmen’s Circle. 1920-luvun alussa se jakautui kommunisteihin ja sosiaalidemokraatteihin. Kommunistit ryhtyivät laajentamaan International Workers’ Orderia kansalliselta pohjalta järjestetyksi keskinäisen avun järjestöksi. 1930-luvun puolivälissä se käsitti juutalaisten ja englanninkielisten lisäksi 13 kansallista liittoa. Yhdysvaltain kommunistisen puolueen johtama järjestö tarjosi jäsenilleen halpoja terveys- ja henkivakuutuksia, ylläpiti siirtolaisten omakielistä kulttuuritoimintaa ja organisoi poliittisia mielenilmauksia. Sen toiminta oli aktiivisinta toisen maailmansodan jälkeen, jolloin liitoissa oli lähes 200 000 jäsentä.
Yhdysvaltain Suomalainen Työväenjärjestö liittyi IWO:n jäseneksi toukokuussa 1941 nimellä Amerikan Suomalainen Keskinäisen Avun Järjestö (eng. "Finnish American Mutual Aid Society"). Sen paikallisyhdistykset järjestettiin "lodgeiksi", jotka erotettiin toisistaan järjestysnumeroilla. Suomalaisen järjestön sihteerinä työskenteli ensin Onni Kaartinen ja sittemmin kuolemaansa saakka Carl Päiviö. Sen toimeenpanevan komiteaan kuuluivat muun muassa Julius Ranta, Toivo Vuorela, Emma Mattila, Michael Wästilä, Helen Kruth, Alex Nyberg, Richard Björkbacka ja Jenny Mulari.
Toisen maailmansodan jälkeen alkaneen kylmän sodan aikana järjestö joutui kommunisminvastaisen ajojahdin kohteeksi. Viranomaiset luokittelivat IWO:n kumoukselliseksi järjestöksi vuonna 1947 ja New Yorkin osavaltion tarkastusvirasto lakkautti sen vakuutuslainsäädännön vastaisena. Yhdysvaltain korkein oikeus vahvisti päätöksen vuonna 1953.
Paavo Pekkanen

Paavo Armas Pekkanen (29. tammikuuta 1922 Ähtäri – 9. lokakuuta 2003 Helsinki ) oli suomalainen juristi. Hän oli varatuomari ja sai maaneuvoksen arvonimen vuonna 1982. Hän oli vuodesta 1970 Suomen Kunnallisliiton toimitusjohtaja.
Pekkanen oli useiden komiteoiden ja neuvottelukuntien jäsen 1950–1980-luvuilla. Lisäksi hän toimi keskeisten urheilu- ja kansanterveysjärjestöjen sekä säätiöiden hallintoelimissä. Pekkanen oli myös vuonna 1974 asetetun liikuntalakikomitean puheenjohtaja. 
Hänen veljensä oli Matti Pekkanen.
Jalkapallon Suomen Cup 1987

Jalkapallon Suomen Cup 1987 on jalkapallon Suomen Cupin 33. järjestämiskerta. Cupin voitti Lahden Kuusysi, joka voitti loppuottelussa OTP Oulun 5–4.
Sisuviina

Sisuviina on suomalainen Anora Groupin valmistama viina, jota myydään 37,5 ja 39 prosenttin vahvuisena. Tuotetta myydään sekä 0,70 että 1,0 litran muovipulloissa.
Vuonna 2015 Sisuviina oli Suomen 7. myydyin viina. 0,7 litran pullo Sisuviinaa sisältää 1 470 kilokaloria energiaa.
Lautasmalli

Lautasmalli on ympyrädiagrammi, joka kuvaa suositeltua ateriakoostumusta. Se on kehitetty helpottamaan Valtion ravitsemusneuvottelukunnan julkaisemien ravitsemussuositusten toteuttamista jokapäiväisessä ruokavaliossa. 
Vuonna 2014 julkaistujen ravitsemussuositusten mukainen lautasmalli koostetaan täyttämällä runsas puolet lautasesta kasviksilla, neljännes perunalla (vaihtoehtoisesti riisiä, pastaa tai muita viljavalmisteita) ja neljännes kala- liha- tai munaruualla, jonka voi korvata palkokasveja, pähkinöitä tai siemeniä sisältävällä kasvisruoalla. Lisäksi täysjyväleipää ja pehmeää kasvisrasvalevitettä, maitovalmiste ja jälkiruuaksi marjoja tai hedelmiä. Halutessaan maitovalmisteen ja jälkiruuan voi siirtää nautittavaksi välipalana. Lautasmallista on julkaistu vuonna 2017 omat versiot lapsille ja vegaaniruokavaliota noudattaville.
Hydratsiinit

Hydratsiinit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla RNNR. Hydratsiineja voidaan pitää epäorgaanisen hydratsiinin (N2H4) johdannaisina, joiden rakenteessa yksi tai useampia vetyatomeja on korvautunut hiilivetyryhmillä.
Ominaisuudet ja valmistus.
Hydratsiinit voidaan jakaa kolmeen ryhmään substituutioasteen mukaan ja samaan ryhmään kuuluvat hydratsiinit käyttäytyvät kemiallisilta ominaisuuksiltaan samankaltaisesti. Monosubstituoidut hydratsiinit ja niin kutsutut asymmetrisesti disubstituoidut hydratsiinit, joissa vain toiseen typpiatomiin on sitoutunut kaksi hiilivetyryhmää, muistuttavat ominaisuuksiltaan toisiaan. Ne ovat värittömiä nesteitä ja alifaattiset hydratsiinit ovat hyvin vesiliukoisia, voimakkaasti emäksisiä ja hyviä pelkistimiä. Aromaattiset monosubstituoidut ja asymmetrisesti disubstituoidut hydratsiinit liukenevat huonosti veteen ja ovat heikommin emäksisiä ja heikompia pelkistimiä. Alifaattisten hydratsiinien valmistukseen käytetään hydratsiinin reaktiota alkyloivien yhdisteiden kuten alkyylihalogenidien kanssa, hydratsiinia käytetään ylimäärin, tai pelkistämällä nitrosojohdannaisia ja aromaattisia hydratsiineja valmistetaan pelkistämällä aromaattisia diatsoniumsuoloja.
Asymmetrisissä disubstituoiduissa hydratsiineissa kumpaankin hydratsiinin typpiatomiin on sitoutunut hiilivetyryhmä. Ne ovat asymmetrisesti disubstituoitujen hydratsiinien tavoin nesteitä, mutta niiden kiehumispisteet ovat tyypillisesti korkeampia. Erityisesti alifaattiset yhdisteet ovat emäksisiä ja pelkistimiä ja liukenevat veteen. Aromaattiset ryhmän yhdisteet eivät liukene veteen. Symmetrisesti disubstituoituja hydratsiineja valmistetaan pelkistämällä nitroyhdisteitä emäksisissä olosuhteissa tai pelkistämällä atsiineja.
Tri- tai tetrasubstituoidut alifaattiset hydratsiinit ovat veteen liukenemattomia heikosti emäksisiä yhdisteitä. Vastaavat aryylihydratsiinit ovat kiinteitä värittömiä aineita, jotka ovat veteen liukenemattomia eivätkä juurikaan emäksisiä. Ne reagoivat väkevän rikkihapon kanssa muodostaen violetin tai tummansinisen yhdisteen.
Koukussa (televisiosarja)

Koukussa on suomalainen draamasarja, jonka ensimmäinen osa esitettiin marraskuussa 2015. Sarjan pääkäsikirjoittajana on toiminut Laura Suhonen ja sen on ohjannut Marja Pyykkö.
Sarjan ensimmäinen tuotantokausi esitettiin vuodenvaihteessa 2015–2016. Sarjan toinen ja samalla viimeinen kausi kuvattiin 2017–2018 ja sen esittäminen alkoi Yle TV2:lla 19. joulukuuta 2018.
Ensimmäinen tuotantokausi.
Juoni.
Ensimmäisellä kaudella entinen narkomaani Krista (es. Matleena Kuusniemi) palaa Suomeen oltuaan pitkään ulkomailla, missä hän on pakoillut huumetuomiotaan. Hän yrittää päästä elämässään eteenpäin tuomionsa vanhennuttua, mutta vanhojen kuvioiden imu on suuri. Kristan ensirakkaus Oskari (es. Tommi Eronen), jolla hänelläkin on huumetausta, työskentelee huumerikostutkijana. Oskarin avulla Krista yrittää päästä takaisin yhteiskuntakelpoiseen elämään. Heillä on teini-ikäisenä saatu yhteinen poika, Niko (es. Santeri Helinheimo Mäntylä).
Kristasta tulee Oskarin vinkkimies suureen huumerinkiin. Oskari joutuu kuitenkin koko ajan peittelemään Kristan toimintaa, jottei Krista ja heidän yhteinen menneisyytensä tulisi ilmi.
Vastaanotto.
Sarja valittiin vuoden 2015 parhaaksi draamasarjaksi Kultainen Venla -gaalassa ja sai myös neljä tekijäpalkintoa: vuoden käsikirjoittaja (Laura Suhonen), vuoden ohjaaja (Marja Pyykkö), paras miesnäyttelijä (Tommi Eronen) ja paras naisnäyttelijä (Matleena Kuusniemi). Myös Eero Milonoff oli roolistaan ehdolla parhaaksi miesnäyttelijäksi.
Jaksot.
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä televisiossa
Toinen tuotantokausi.
Juoni.
Ensimmäisen ja toisen tuotantokauden välissä on kulunut aikaa kolme vuotta. Oskarin suojeltua edellisellä kaudella Kristaa hän lopulta menetti työnsä poliisissa. Oskari on menettänyt myös kotinsa juomisen vuoksi ja asuu nyt pienessä mökissä ja työskentelee rakennustyömaalla. Lisäksi hän on päässyt entisen pomonsa, Pentin (es. Antti Virmavirta), vinkkimieheksi.
Krista on muuttanut Thaimaahan, jossa hän pyörittää uuden miesystävänsä kanssa matkailuyritystä ja pienimuotoista kannabiskauppaa.
Remo – aseeton ja vaarallinen

Remo – aseeton ja vaarallinen (engl. "Remo Williams: The Adventure Begins" tai "Remo: Unarmed and Dangerous") on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, jonka on ohjannut Guy Hamilton. Elokuva perustuu Warren Murphyn ja Richard Sapirin kirjoittamaan Remo-kirjasarjaan. Suuri osa elokuvan kohtauksista sijoittuu Vapaudenpatsaalle.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen moittii elokuvan ”kankeaa väkivaltakuvastoa” ja antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla.
Majalampi (Ikaalinen, Tevaniemi)

Majalampi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Tevaniemessä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Majalampi on osa Kyrösjärven lähialuetta.
Maantietoa.
Lampi on 300 metriä pitkä, 120 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,5 hehtaaria. Se sijaitsee maaston notkelmassa ja sen 700 metriä pitkät rannat ovat soistunutta metsää. Siihen laskee lounaasta metsä- ja pelto-oja, etelästä pelto-oja, jonka latvat kulkevat metsässä. Lammen pohjoispäästä lähtee 900 metriä pitkä laskuoja, joka laskee Aliseen Kotajärveen. Ojaan yhtyy myös Ylisen Kotajärven laskuoja. Lounaasta järveen rajautuu peltokappale ja pohjoisrannalla sijaitsee vapaa-ajan asuonto. Sen yhteyteen on kaivettu lammikko. Alueelle johtaa kärrypolkuja Tevaniemeltä.
Ylinen Kotajärvi (Ikaalinen)

Ylinen Kotajärvi on Pirkanmaalla Ikaalisissa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Ylinen Kotajärvi on osa Kyrösjärven lähialuetta.
Maantietoa.
Järvi on 600 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 6,4 hehtaaria. Se sijaitsee Ylisen Kotajärven nevalla, joka on ojitettu suo. Itse järvi on soistumassa umpeen. Sen suurin järvialla on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Siihen laskee 10 suo-ojaa. Toinen järviallas jää alle 20 metriä leveän salmen taakse. Tämä osa on 300 metriä pitkä ja 80 metriä leveä. Siihen laskee kolme osaa. Järven luusua sijaitsee järven länsipäässä ja 1,1 kilometriä pitkä laskuoja yhtyy Majalammin laskuojaan lammin pohjoispuolella. Järvi on rakentamaton eikä sinne johda teitä.
Carl Gustaf Fabian Wrede

Carl Gustaf Fabian Wrede (af Elimä) (24. lokakuuta 1819 Anjala – 18. heinäkuuta 1892 Anjala) oli suomalainen eversti ja Vaasan läänin kuvernööri.
Wreden vanhemmat olivat aliluutnantti, vapaaherra Otto Rabbe Wrede (k. 1842) ja Johanna Ulrika Aminoff. Hän kävi Haminan kadettikoulua 1835–1836 ja pääsi ylioppilaaksi Helsingissä 1838. Wrede meni tykkimieheksi 4. kevyeen ratsutykistöpatteriin 1839 ja hänestä tuli patterissa junkkari 1839 ja portepéjunkkari 1840. Hän palveli sitten suuriruhtinatar Maria Nikolajevnan kyrassiäärirykmentissä kornettina vuodesta 1841 ja luutnanttina vuodesta 1843 eroten rykmentistä aliratsumestarina 1846. Wrede oli sitten Krimin sodan aikana 2. Vaasan ruotujakoisessa tarkk’ampujapataljoonassa luutnanttina vuodesta 1854 ja alikapteenina vuodesta 1855. Hän sai siirron 9. Viipurin ruotujakoiseen tarkk'ampujapataljoonaan 1856 ja hänestä tuli majuri 1858 ja eversti armeijan jalkaväessä 1862. Wrede erosi armeijan palveluksesta 1863. Wrede oli viimeksi Vaasan läänin vt. kuvernöörinä 1862–1863 ja vakinaisena kuvernöörinä 1863–1884. Hän omisti Rabbelugnin kartanon Anjalassa.'
Wrede oli naimisissa 1845–1864 Margareta Sofia Eleonora Glansenstiernan (k. 1864) kanssa. Heidän lapsiaan olivat:
Barbecue

Barbecue tai barbeque on ruuan pitkäkestoista epäsuoraa paahtamista grillissä ja kuumassa savussa.
Etymologia.
Sana "barbecue" on englantia. Se tulee espanjan sanasta "barbacoa", joka puolestaan lainattiin 1500-luvulla Haitilla puhutusta arawakkikielestä, jossa "barbakoa" tarkoitti puista rakennelmaa, jonka päällä kypsytettiin lihaa.
Menetelmät.
Barbecuemenetelmä on hyvin perinteinen kypsennysmenetelmä, joka tunnetaan monissa kulttuureissa. Kaikkia barbecuemenetelmiä yhdistää se, että ruoka paahdetaan tulen ja savun avulla. 
Barbecuen tunnetuin versio on yhdysvaltalainen low &amp; slow -tekniikka. Yhdysvaltalaisessa barbecuessa ruoka ja lämmönlähde ovat etäällä toisistaan, ja hiilien tuottama lämpö siirtyy ruokaan hitaasti kuuman ilman ja savun välityksellä. Savustimeen syötetään tasaisesti puuta, ja sen tulipesästä nousee kuumaa ilmaa ja savua laitteen kypsennyskammioon, jossa ruoka on.
Eurooppalais- ja japanilaistyylisessä barbequessa lämmönlähde on niin lähellä ruokaa, että se säteilee siihen lämpöä suoraan. Kuumuuden ansiosta ruoan kuoresta tulee rapeaa, eikä sen sisus kuivu. Japanilaisessa barbecuessa hehkuvien hiilien lämmön siirtymistä ruokaan tehostetaan usein tuulettimilla. Ruoka marinoidaan tai sivellään usein teriyakilla tai muulla hapanimelällä kastikkeella, joka karamellisoituu kuumuudessa.
Eurooppalaista, eteläamerikkalaista ja eteläafrikkalaista barbecueta valmistetaan joskus perinteisesti nuotion tuottamassa hiilloksessa.
Eräs Tyynenmeren saarilla yleinen tapa kypsyttää barbecueruoka on maakuopassa, joka on vuorattu kivillä tai metallilla. Kuoppaan sytytetään nuotio, ja kun se on palanut hiillokseksi, ruoka sijoitetaan sen päälle kypsymään ja peitetään maalla.
Käyttö.
Barbecue-menetelmällä kypsennettyjä ruoka-aineksia käytetään pikaruokiin ja ruoan lisukkeisiin. Barbecue-menetelmällä valmistetuille ruoille sopivat BBQ-kastikkeet, joita löytyy kaupoista. Nämä kastikkeet sopivat myös marinointiin ja glaseeraukseen.
Laskiaisrieha

Laskiaisrieha on helsinkiläinen opiskelijoiden ulkourheilutapahtuma. Se järjestetään vuosittain laskiaistiistaina Helsingin Kaivopuistossa Ullanlinnanmäellä. 
Riehan pääjärjestäjä on Aalto-yliopiston Vapaateekkarit-yhdistys, ja jatkoina toimii Teekkarijaoston Gravitaatio-bileet Helsingin yökerhoissa.
Osa riehaa on Akateeminen mäenlaskukilpailu, jossa joukkueet kisaavat Laskiaisen huikeimman mäenlaskuvälineen tittelistä. Rinteessä on nähty junia, autoja, hävittäjiä, tankkeja sekä Lohikäärmeen kuolema.
Vuonna 2014 tapahtuma järjestettiin leudosta talvesta huolimatta. Ullanlinnanmäelle kuljetettiin suuret määrät lunta, jotta pulkalla laskeminen onnistuisi.
UM. Uusi maailma

Uusi Maailma oli alkuaan "Uuden Suomen" julkaisema kerran kahdessa viikossa ilmestynyt yleisaikakauslehti. Lehti ilmestyi nimellä "Uusi Maailma" vuosina 1963–1979. 
Lehti syntyi, kun "Naisten Maailma" ja "Uusi Kuvalehti" yhdistyivät elokuussa 1963. Näistä kahden lehden nimiyhdistelmästä muodostettiin lehdelle nimeksi "Uusi Maailma". Myöhemmin nimeen lisättiin iskevämpi lyhenne "UM". Taloudellisten vaikeuksien vuoksi "Uusi Suomi" myi "Uuden Maailman" ja "Katso"-lehden A-lehdille alkutalvesta 1976. A-lehdet joutui kuitenkin levikin laskiessa lopettamaan "Uuden Maailman" huhtikuussa 1979.
"UM Uuden Maailman" päätoimittajana oli melkein koko lehden ilmestymisen ajan 1963–1976 kirjailija ja toimittaja Jussi Talvi. A-lehtien omistuksessa lehden päätoimittajana oli Erkki Ihanainen.
Suhde politiikkaan.
Päätoimittaja Talvi julisti ensimmäisessä numerossa: ”lehtemme on puolueeton, eikä harrasta politiikkaa”. Lehden varhaiset vuodet kuluivatkin politiikan suhteen rakentavassa hengessä kirjoittajien korostaessa maaseutu- ja kaupunkiväestön välisen vastakkainasettelun haitallisuutta. 1960-luvun loppua kohden lehdessä julkaistujen poliittisten sisältöjen sävy ja painopiste kuitenkin muuttuivat. Maaseutuhenkinen rakentavuus hylättiin ja tilalle tuli vuonna 1967 lehden kolumnistina aloittaneen Wolf H. Halstin viitoittamana vasemmiston valtapyrkimyksiä ja väärinkäytöksiä kohtaan kriittisesti suhtautuva katsanto. Yksi keskeisemmistä vasemmistokritiikin teemoista oli lehdessä pääasiassa 1970-luvun alkupuolella käyty keskustelu Yleisradion ohjelmatoiminnan ja siihen vaikuttavien tahojen puolueellisuudesta. 1970-luvun puoliväliin tultaessa vasemmistokriittinen kirjoittelu väheni ja aiemmin hajanaisemmin eri puolille lehteä sijoittuneista politiikan sisällöistä kolmannes keskitettiin vuonna 1977 aloittaneeseen Jouko Havan luotsaamaan ”Kulissien takana” -osioon. Siinä huomion ja kriitikin kohteina ovat enimmäkseen hallituspuolueet. Eri puolueiden kohtelu vaihteli lehdessä aikakaudesta ja kirjoittajasta riippuen, mutta yleisesti ottaen lehti näyttää suhtautuneen vasemmistoon huomattavasti oikeistoa kriittisemmin: sitä käsiteltiin useammin negatiivisissa asiayhteyksissä ja määrittelyn kohteena olevana objektina.
Citra

Citra on The Coca-Cola Companyn valmistama limetinmakuinen virvoitusjuoma, jota tuotetaan ja myydään Intiassa.
Citra on Parle Agro -yhtiön 1980-luvulla markkinoille tuoma juoma. Coca-Cola Company osti Citra-tuotemerkin yhdessä Limca, Thums Up, Gold Spot ja Maaza -tuotemerkkien kanssa vuonna 1993. Kaupan hinta oli 40 miljoonaa dollaria. Citran valmistus lopetettiin vuonna 2000, kun Coca-Cola Company suosi samankaltaista ja maailmalla tunnetumpaa tuotemerkkiä Spriteä. Vuonna 2012 Coca-Cola Company elvytti Citra-brändin kahdessa Intian osavaltiossa, luodakseen tuotteen joka on 20% halvempi kuin muut kilpailevat tuotteet.
Taistelu on alkanut

Taistelu on alkanut on Kari Peitsamon single vuodelta 2002. Se on ensimmäinen hänen kolmesta SKP-singlestään, jotka liittyivät vuoden 2003 eduskuntavaaleihin. Peitsamo pyrki vaaleissa eduskuntaan SKP:n sitoutumattomana ehdokkaana. Singlen B-puolena on ”Liityn SKP:hen” Peitsamon edelliseltä "Pelle Show" -albumilta. "Taistelu on alkanut" julkaistiin seuraavana vuonna Peitsamon kokoelma-albumilla "Lähde autoiluretkelle suureen etelän kanjoniin".
Uusi Kuvalehti

Uusi Kuvalehti oli suomalainen vuosina 1952–1963 ilmestynyt aikakauslehti, jota kustansi "Uuden kuvalehden kustannusosakeyhtiö".
Vuonna 1959 Uusi Kuvalehti toi julki sotamies Emil Hytin ampumistapauksen jatkosodan loppuvaiheissa elokuussa 1944. Hytin oli ampunut 21. prikaatin I pataljoonan komentaja majuri S. O. Lindgren. Lehti toi myös julki Mannerheimin lastensuojeluliiton taloudelliset väärinkäytökset. Liitossa työskennellyt Karin Sauramo tuomittiin lokakuussa 1959 yli 30 miljoonan markan kavalluksesta viiden vuoden kuritushuonerangaistukseen, ja tuomio johti myös henkilövaihdoksiin liiton johdossa.
Uusi Kuvalehti julkaisi helmikuussa 1961 jutun, jonka mukaan Ähtävän Muovi Oy:n Kaarlelassa sijaitsevasta teuraskeittämöstä toimitettiin eläinten raadoista keitettyä rasvaa Etelä-Suomeen margariinitehtaille margariinin raaka-aineeksi. Margariiniskandaali johti margariinin menekin laskuun, ja margariinia valmistaneet Raision tehtaat ja Paasivaara-yhtymä tuomittiin oikeudessa margariinivalmistelain rikkomisesta. Uusi Kuvalehti joutui skandaalin seurauksena ilmoittajien boikottiin, ja tämä johti siihen, että lehti yhdistettiin vuonna 1952 perustetun Naisten kuvalehti -lehden kanssa vuonna 1963 Uusi maailma -nimiseksi lehdeksi.
Uuden Kuvalehden päätoimittajana oli koko sen ilmestymisen ajan varatuomari, kirjailija Ilmari Turja, joka oli saanut potkut Suomen Kuvalehdestä vuonna 1951.
Taavi Heino

Taavetti (Taavi) Heino (synt. Tuohikorpi, Yhdysvalloissa myös David, 7. kesäkuuta 1885 Lavia – 27. lokakuuta 1941 New York) oli amerikansuomalainen toimittaja, joka 1910-luvulla oli mukana syndikalistisen Industrial Workers of the World -ammattiliiton toiminnassa, mutta siirtyi myöhemmin kohti kommunismia. 
Elämä.
Taavetti kävi lapsuudessaan kirkonkylällä Lavian ensimmäistä kansakoulua vanhemman veljensä Kallen kanssa. Hän kasvoi Kytän talon torpassa Tuohikorvessa töitä tehden isänsä ja veljiensä kanssa. 
Seuraava merkintä Taavetista on Antrean seurakunnan kirkonkirjoista vuodelta 1907. Jouluaattona vuonna 1907 hän oli siirtynyt kirjoille Antrean seurakuntaan Karjalaan vanhemman veljensä Kallen kanssa. Pojat olivat jossakin vaiheessa muuttaneet sukunimensä Heinoksi. Antreaan he lähtivät matkarahoja tienaamaan. Metsätöissä tai sahalla Viipurin lähellä he olivat muutaman vuoden ajan, mutta tähtäsivät Amerikkaan. Siirtolaisinstituutin tietojen mukaan Taavetti oli saanut jo passin 14. heinäkuuta1905, ja hän lähti Kallen jälkeen vuotta myöhemmin 21. kesäkuuta 1911 White Star Line -varustamon Titania-laivalla ensin Southamptoniin Englantiin ja sitten Adriatic-laivalla 28. kesäkuuta 1911 kohti Red Lodgea Amerikassa. 
Lokakuussa 1915 Heino nimitettiin Minnesotan Duluthissa ilmestyneen suomenkielisen "Sosialisti"-sanomalehden apulaispäätoimittajaksi yhdessä Fred Jaakkolan kanssa. Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön julkaiseman lehden linja oli muuttunut syndikalistiseksi, ja siitä oli samalla tullut IWW-ammattiliiton kannattaja. "Teollisuustyöläiseksi" seuraavana vuonna nimensä vaihtaneen lehden päätoimittajana oli tuolloin Leo Laukki. Myöhemmin Heino lähti mukaan kommunistien toimintaan ja työskenteli Massachusettsin Worcesterissa ilmestyneessä "Eteenpäin"-lehdessä, jonka päätoimittajaksi hänet valittiin Henry Puron seuraajana vuonna 1925. Vuosina 1929–1931 Heino oli "Työmiehen" päätoimittajana Wisconsinin Superiorissa. 1930-luvulla hän oli aktiivisesti mukana myös kommunistisen Yhdysvaltain Suomalaisen Työväenjärjestön toiminnassa.
Taavetti jäi Amerikkaan ja eli siellä elämänsä loppuun asti. Hänen tyttärensä Heidi Heino s. 1931 (myöh. Mattik) kuoli New Yorkissa vuonna 1997.
Intercontinental Le Mans Cup

Intercontinental Le Mans Cup oli Automobile Club de l’Ouest (ACO) järjestämä kestävyys- ja urheiluautokilpailusarja. Sarjaa ajettiin vuosina 2010 ja 2011. 
Vuodelle 2012 ACO ja FIA ilmoittivat FIA World Endurance Championship -sarjan aloittamisesta.
Automobile Club de l’Ouest

Automobile Club de l’Ouest (lyhenteeltään ACO) on vuonna 1906 perustettu suurin autoalan ryhmä Ranskassa. Se järjestää muun muassa Le Mansin 24 tunnin ajot.
ACO ja IMSA ovat tehneet sopimuksen urheilu- ja teknisten sääntöjen parissa työskentelystä ja molemmilla on aikomuksena käyttää FIA GT3 -määrittelyä sarjoissaan. ACO on työskennellyt vuodesta 2018 lähtien vedyn tuomiseksi polttoaineeksi lajiin.
Ilmastotavoitteet.
ACO pyrkii hiilineutraaliksi vuoteen 2030 mennessä. FIA on myöntänyt kahden tähden akkreditoinnin FIA World Endurance Championship -sarjan ja Le Mansin 24 tunnin ajon siirtymisestä uusiutuvaan biopolttoaineeseen ja ACO pyrkii kolmeen tähteen. Polttoaine ja renkaat vastasivat vuonna 2022 noin 1,4 prosenttia kokonaispäästöistä, joka oli aiemmin 2,5 prosenttia.
GTC.
GTC on ACO:n gran turismo -autojen kilpaluokka, joka on esitelty vuonna 2011.
Tavoitteeksi kerrottiin edullisempi osallistuminen kestävyysajokilpailuihin käyttämällä autoja olemassa olevista yhden merkin luokista. Lisäksi tiettyjä osia on käytettävä kestävyysajoja varten sovittamiseen ja suorituskyvyn tasaamiseen.
Skabadabaduu

Skabadabaduu on suomalainen televisio-ohjelma, jota esitettiin MTV3-kanavalla. Ohjelmaa juonsi Marianna Alanen, ja se oli suunnattu lapsille. Vuosina 2003–2005 kuvattiin Skabadabaduu!-seikkailukilpailu. Ohjelma painottuu koulujen välisiin kilpailuihin ja joukkueiden yhteistyöhön. Kilpailuun osallistuvat kymmenen joukkuetta koostuvat neljästä ala-astelaisesta – kahdesta tytöstä ja kahdesta pojasta, jotka kaikki ovat eri luokkatasoilta.
Kilpailulajeina on erilaisia luonnossa selviytymiseen, suunnistamiseen, nokkeluuteen ja suorittamiseen liittyviä tehtäviä, joista joukkueiden tulee selviytyä yhteishengen ja taitojensa avulla. Seikkailun leikkimieliset, mutta haastavat kilpailut käydään Naantalissa sijaitsevalla Väskin saarella.
On uuden vasemmiston aika

On uuden vasemmiston aika on Kari Peitsamon single vuodelta 2003. Se on toinen hänen kolmesta SKP-singlestään, jotka liittyivät vuoden 2003 eduskuntavaaleihin. Peitsamo pyrki vaaleissa eduskuntaan SKP:n sitoutumattomana ehdokkaana. Singlen B-puolena on Peitsamon toisen studioalbumin "Vedestä nousee kasvi" nimikkobiisi vuodelta 1978. "On uuden vasemmiston aika" julkaistiin Peitsamon kokoelma-albumilla "Lähde autoiluretkelle suureen etelän kanjoniin" myöhemmin samana vuonna.
Peace &amp; Love (kappale)

Peace &amp; Love on Kari Peitsamon single vuodelta 2003. Se on kolmas ja viimeinen hänen SKP-singleistään, jotka liittyivät vuoden 2003 eduskuntavaaleihin. Peitsamo pyrki eduskuntaan SKP:n sitoutumattomana ehdokkaana jääden kuitenkin valitsematta 1 803 äänellä, mikä oli puolueen suurin äänisaalis. Peitsamo muisteli singleä vuonna 2014: Singlen B-puolena on uusi kappale ”Viiala”, josta julkaistiin uusi, bändille sovitettu versio Peitsamon seuraavalla "Taistelujen tiellä" -albumilla. "Peace &amp; Love" -kappaletta ei ole toistaiseksi julkaistu albumilla; se ei muista SKP-singleistä poiketen päätynyt myöhemmin samana vuonna julkaistulle "Lähde autoiluretkelle suureen etelän kanjoniin" -kokoelmalevylle.