tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tšokki

Tšokki (aiemmin myös "Saavanvaara") oli kylä Korpiselän kunnan keskiosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Tšokin kyläkeskus sijaitsi Korpiselän kirkonkylästä Suojärvelle johtavan maantien varrella noin 10 kilometriä kirkonkylästä itään. Tšokin naapurikyliä olivat lännessä kirkonkylä ja Hominvaara, pohjoisessa Karali ja Tšikki, idässä Kokkari ja etelässä Kilpijärvi. Tšokin eteläpuolelta virtaa Vuotsenjoki, joka on Jänisjoen vesistön latvajoki ja itäpuolelta Kilpijärvien laskujoki, joka puolestaan on Vuoksen vesistön Pielisen reitin latvajoki.
Tšokissa sijaitsi yksi Korpiselän ortodoksisen seurakunnan tsasounista. Tšokin tsasouna oli rakennettu todennäköisesti ennen vuotta 1786 ja pyhitetty "Kristuksen kirkastumisen" muistolle. Jo ennen sotia huonokuntoinen tsasouna kärsi vaurioita talvisodassa ja on sittemmin tuhoutunut. Tšokilla ja läheisellä Kokkarin kylällä oli yhteinen hautausmaa.
Kokkarin ja Tšokin yhteinen maamiesseura perustettiin vuonna 1922. Oma seurojentalo valmistui vuonna 1936 ja sen rakennustarpeet lahjoitti Aunuksen Puuliike Oy. Talvisodan jälkeen talo jäi Neuvostoliiton puolelle ja kun Suomi valtasi kylän takaisin 1941, totesivat kyläläiset talon olevan huonossa kunnossa. Talon korjaustyöt valmistuivat juuri ennen uutta evakkotaivalta 1944.
Historia.
Tšokin kylä on perustettu 1500-luvulla ja se tunnettiin alkujaan nimellä Saavanvaara. Alue kuului tuolloin Venäjälle. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 kylä siirtyi osana Käkisalmen lääniä Ruotsille. Heti rauhanteon jälkeen vuonna 1618 laaditussa maakirjassa ja myöhemmin vuoden 1631 maakirjassa mainitaan kylässä olleen neljä taloa. Kyläläisten sukunimien joukossa esiintyy 1600-luvulla Tšokki, joka sittemmin vakiintui koko kylän nimeksi. Ruotsin harjoittama luterilaistaminen ja raskas verotus aiheutti Käkisalmen läänin ortodoksiväestön keskuudessa laajamittaista muuttoliikettä Venäjälle. Tšokista tähän muuttajien joukkoon liittyi 27 henkeä. Kylä kärsi vaurioita 1600-luvun lopun Ruptuurisodassa ja 1700-luvun alun Suuressa Pohjan sodassa, jonka päättäneessä Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721 kylä siirtyi Venäjälle. Vuonna 1764 mainitaan Tšokista kaksi kantatilaa ja uudisasutukset mukaan lukien 11 viljelmää. Venäjän vallan aikana tšiipakkalaisistakin tuli lahjoitus­maa­talon­poikia. Vuonna 1812 Vanha-Suomi liitettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan, ja vuonna 1880 Suomen valtio lunasti Korpiselän lahjoitusmaat, jonka jälkeen lahjoitusmaatalonpojista tuli kruunun vuokralaisia lampuoteja, kunnes he saivat tilat omikseen.
Talvisodassa Neuvostoliitto ei vallannut Tšokkia, mutta 1940 Moskovan rauhanehtojen mukaan se oli luovutettava Neuvostoliitolle ja kyläläiset evakuoitiin jäljelle jääneeseen Suomeen. Jatkosodan alussa 1941 kylä vallattiin takaisin ja asukkaat pääsivät jälleenrakentamaan kotejaan, mutta 1944 alueelta oli vetäydyttävä ja väestö evakuoitiin uudelleen.
Bernhardinerakkorapu

Bernhardinerakkorapu ("Pagurus bernhardus") on Koillis-Atlantilta kotoisin oleva kymmenjalkainen äyriäinen, joka kuuluu erakkorapujen heimoon "Paguridae". Muiden erakkorapujen tapaan se suojaa pehmeän takaruumiinsa kuolleen kotilon kuorella.
Ulkonäkö ja koko.
Täysikasvuisen bernhardinerakkoravun pituus on keskimäärin 10 senttimetriä. Sillä on 3,5 senttimetriä leveä, punaoranssi selkäkilpi sekä neljä raajaparia, joista kaksi on surkastunut. Saksien pinnalla on harjanteita ja teräviä kyhmyjä, ja oikea saksi on yleensä huomattavasti suurempi kuin vasen. Silmät sijaitsevat pitkien varsien päässä.
Koska bernhardinerakkoravun selkäkilpi on varsin pehmeä, se hakee yleensä suojaa hylätystä kotilonkuoresta. Jos se ei löydä sopivaa kuorta, se saattaa riistää sellaisen väkivalloin lajikumppaniltaan. Erakkorapu pystyy ujuttautumaan helposti kuoren sisälle, sillä sen takaruumis on pehmeä ja taipuisa. Täysikasvuiset yksilöt valitsevat kodikseen yleensä kuningaskotiloiden kuoria, kun taas nuoret yksilöt suosivat rantakotiloita ja muita pienikokoisia kotiloita.
Bernhardinerakkorapu kiinnittää joskus suojakuorensa pinnalle yhden tai useampia merivuokkoja – sen suosikkilaji on "Calliactis parasitica". Merivuokon polttiaislonkerot suojelevat äyriäistä vihollisilta ja samalla merivuokon ravinnonsaanti helpottuu, koska se ei ole sidottu yhteen paikkaan merenpohjassa.
Levinneisyys.
Bernhardinerakkorapu on suurin ja yleisin Koillis-Atlantilla tavattavista erakkorapulajeista. Sen levinneisyysalue ulottuu Norjan rannikolta pohjoisessa Portugalin rannikolle etelässä. Erityisen yleinen se on Pohjanmeressä.
Elinympäristö.
Bernhardinerakkorapu elää vuorovesivyöhykkeellä tai sen alapuolella. Se viihtyy kalliorannoilla ja simpukkayhdyskuntien joukossa sekä hiekkaisessa tai hiesuisessa merenpohjassa 140 metrin syvyyteen asti. Liejua se välttelee.
Lisääntyminen.
Bernhardinerakkorapujen parittelua edeltää pitkäkestoinen soidin, jonka tarkoitus on varmistaa parittelun onnistuminen. Varsinainen parittelu on ohi alle minuutissa. Ranta-alueilla lisääntymisaika rajoittuu tammi–helmikuuhun, mutta syvemmissä vesissä naaraat voivat kantaa munia ympärivuotisesti. Naaras kantaa munia keskimäärin kaksi kuukautta, minkä jälkeen niistä kuoriutuu vedessä uivia toukkia. Toukista tulee täysikasvuisia erakkorapuja noin vuoden kuluttua kuoriutumisesta.
Ravinto.
Bernhardinerakkorapu syö enimmäkseen kuollutta eloperäistä ainesta. Lisäksi se pystyy suodattamaan merivedestä orgaanisia hiukkasia ravinnokseen.
Suojelu ja uhat.
Bernhardinerakkorapu on runsaslukuinen ja laajalle levinnyt laji. Sen yleisin loinen on siimajalkaisiin kuuluva "Peltogaster paguri", joka kiinnittyy sen alapinnalle kellertävänä massana.
Tšiipakka

Tšiipakka oli kylä Korpiselän kunnan länsiosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Tšiipakan kyläkeskus sijaitsi Korpijärven etelärannalla Korpiselän kirkonkylästä Soanlahdelle ja Värtsilään vievän maantien varrella noin kuusi kilometriä kirkonkylästä etelään. Tšiipakan naapurikyliä olivat lännessä Saarivaara ja Meriinaho, pohjoisessa Saaroinen ja kirkonkylä, idässä Hominvaara sekä etelässä Soanlahden puolella Havuvaara. Tšiipakassa sijaitsi yksi Korpiselän ortodoksisen seurakunnan tsasounista ja hautausmaa. Tsasouna on tuhoutunut. Tšiipakan kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1922 ja se toimi aluksi maanviljelijä Lipitsäisen talossa, kunnes oma koulutalo valmistui vuonna 1937. 
Korpijärven ympäryskylät perustivat vuonna 1919 Korpijärven maamiesseuraan, josta Hoilola erosi omaksi seurakseen vuonna 1930 hankalien kulkuyhteyksien vuoksi. Seura hankki maataloustyökoneita kyläläisten käyttöön ja rakensi oman seurantalon Tšiipakkaan vuonna 1935. Kylässä toimi urheiluseura "Tšiipakan Sisu".
Historia.
Tšiipakan kylä on syntynyt 1500-luvulla, jolloin alue kuului Venäjälle. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 kylä siirtyi Käkisalmen läänin mukana Ruotsille, jonka harjoittama verotus ja luterilaistaminen aiheuttivat Käkisalmen läänin alueelta ortodoksien pakolaisvirran Venäjän puolelle, asuttamaan siellä sodan aikana autioituneita kyliä. Tšiipakasta tähän pakolaisjoukkoon mainitaan liittyneen 47 asukasta. Muuttoliike laski kylän talolukua, sillä kun se vuonna 1631 oli seitsemän, oli se vuoteen 1651 mennessä vähentynyt kolmella. Vuonna 1657 alkoi Ruptuurisota, jossa Venäjä yritti vallata Käkisalmen läänin takaisin, mutta epäonnistui ja lisää ortodokseja pakeni Venäjälle. Paenneiden ortodoksien tilalle alkoi siirtyä luterilaista väestöä, joita Tšiipakassa mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1685. 
Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721 kylä siirtyi Venäjälle ja vuonna 1764 mainitaan Tšiipakasta kaksi kantataloa ja uudisasutukset mukaan lukien seitsemän viljelmää. Venäjän vallan aikana tšiipakkalaisistakin tuli lahjoitus­maa­talon­poikia. Vuonna 1812 Vanha-Suomi liitettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan ja vuonna 1880 Suomen valtio lunasti Korpiselän lahjoitusmaat, jonka jälkeen lahjoitusmaatalonpojista tuli kruunun vuokralaisia lampuoteja, kunnes he saivat tilat omikseen.
Talvisodassa Neuvostoliitto ei vallannut Tšiipakkaa, mutta 1940 Moskovan rauhanehtojen mukaan se jäi aivan uuden rajan tuntumaan Neuvostoliiton puolelle ja kyläläiset evakuoitiin jäljelle jääneeseen Suomeen. Jatkosodan alussa 1941 kylä vallattiin takaisin ja asukkaat pääsivät jälleenrakentamaan kotejaan, mutta 1944 alueelta oli vetäydyttävä ja väestö evakuoitiin uudelleen.
Žvelgaitis

Žvelgaitis eli Suelgate oli ensimmäinen kirjallisissa lähteissä mainittu liettualainen ruhtinas. Hän johti liettualaisia semgalleja ja Kalparitaristoa vastaan, joita vastaan käydyssä taistelussa hän sai surmansa vuonna 1205. Tärkeimpiä Žvelgaitisista kertoavia aikalaislähteitä on Henrikin Liivinmaan kronikka, jossa hän esiintyy nimellä "Suelgate".
Žvelgaitis Henrikin kronikassa.
Henrikin kronikan mukaan vuonna 1205 Žvelgaitis johti 2 000 ratsumiestä sotaretkelle nykyiseen Viroon. Saksalaiset ristiretkeläiset ja liettualaiset olivat käyneet sotaa jo ristiretkien alusta lähtien, vaikkakin Riian piispanistuimen ja liettualaisten välille oli solmittu rauhansopimus jo samana vuonna. Žvelgaitisin joukot kulkivat Väinäjokea kohti Riikaa ja heidän ohittaessaan kaupunkia Žvelgaitis vieraili kaupungissa muutaman muun liettualaisen kanssa. Kaupungissa eräs Martin-niminen henkilö tarjosi liettualaisille juotavaa, minkä kronikan mukaan liettualaiset tulkitsivat pelon merkiksi. Liettualaiset jatkoivat kuitenkin retkeään kohti Viroa. Tällä välin semgallien johtaja Vesthard, ehdotti saksalaisille sotaretkeltä palaavien liettualaisten tuhoamista yhteisvoimin. Saksalaiset suostuivatkin tähän ja semgallien ja saksalaisten joukot yrittivät yllättää retkeltään palaavat liettualaiset. Tämä ei kuitenkaan onnistunut, vaan liettualaiset järjestäytyivät puolustusmuodostelmiin. Semgallit olisivat halunneet peräytyä, mutta saksalaiset päättivät hyökätä. Seuranneessa Rodenpoisen taistelussa Henrikin kronikan mukaan kuoli 1 200 liettualaista. Eräs kalparitari nimeltä Teoderik Schilling tappoi samaten kronikan mukaan Žvelgaitisin keihäällä hänen istuessaan reessä. Tämän jälkeen semgallit leikkasivat irti tämän pään ja kuljettivat sen Semgalliaan.
Risto Vuorimies

Risto Vuorimies (s. 3. huhtikuuta 1948) on suomalainen valokuvaaja, muusikko ja musiikkitoimittaja.
Vuorimies on kuvannut levyjen kansia Love Recordsin artisteille ja yhtyeille, esimerkiksi Hurriganesille, Dave Lindholmille, Rauli Badding Somerjoelle ja Mikko Alatalolle. 
1970-luvun alussa Vuorimies opiskeli valokuvausta Tukholmassa Anders Petersenin johdolla. Opiskelutoverinsa Ben Kailan kanssa Vuorimies kuvasi tuolloin ruotsinsuomalaisia maahanmuuttajia. Itsenäisyyspäivänä 1972 kuvista koottiin Helsingin Vanhalle ylioppilastalolel näyttely ja parikymmentä vuotta myöhemmin tehtiin valokuvateos "Siirtosuomalainen" (Musta Taide, 1994), joka toi tekijöille valokuvataiteen valtionpalkinnon.
Vuorimies on jäsenenä vuonna 1973 perustetussa SAFTRA-valokuvaosuuskunnassa, jonka muut jäsenet ovat Ben Kaila, Timo Kelaranta, Matti Koivumäki ja Veli-Heikki Uusitupa.
Vuorimies on suuri kuubalaisen musiikin ystävä ja hän on laulanut ja soittanut Septeto Son -yhtyessä sekä tehnyt radio-ohjelmia nimellä Papá Montero.
Robert Sterling

Robert Sterling (oik. William Sterling Hart, 13. marraskuuta 1917 New Castle, Pennsylvania – 30. toukokuuta 2006 Brentwood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän solmi elokuvasopimuksen Columbia Picturesin kanssa vuonna 1939, jolloin hän otti käyttöön nimen Robert Sterling välttyääkseen sekoittumasta näyttelijä William S. Hartiin. Columbialla ollessaan hän näytteli muun muassa kokoillan elokuvassa "Kultapoika" (1939) ja lyhytelokuvissa. Vuonna 1941 Sterling siirtyi Metro-Goldwyn-Mayerille, jolla sodan jälkeen päätyi esittämään lähinnä sivuosia.
Sterling näytteli 1953–1955 televisiossa tilannekomediasarjassa "Topper", jossa näytteli myös hänen toinen vaimonsa Anne Jeffreys. Sterlingin muihin televisiotöihin kuuluvat "The 20th Century Fox Hour", jota hän isännöi 1957–1957 ja vuonna 1961 esitetty komediasarja "Ichabod and Me". Häntä harkittiin myös Perry Masonin rooliin, joka lopulta päätyi Raymond Burrille. Sterling lopetti näyttelemisen 1970-luvulla ja siirtyi tietokonealalle. Sterling on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Pelimanni Orchestra

Pelimanni Orchestra on vuonna 1986 perustettu suomenkielinen orkesteri Thunder Bayssa Kanadassa. Orkesteri esittää kansanmusiikkia, hengellistä musiikkia, viihdemusiikkia ja perinteistä tanssimusiikkia.
Ryhmä on toiminut yhtäjaksoisesti koko ajan, ja orkesteria johtaa nykyisin Kauko Ylinen . Kokoonpano on käsittänyt 20–25 soittajaa ja laulajaa. Orkesteri on julkaissut cd-levyjä sekä live-dvd:n "Pelimanni Orchestra 20th Anniversary Concert".
Pelimanni Orchestra kuuluu Suomen Kansanmusiikkiliittoon ja esiintyy myös liiton julkaisulla. Pelimannit osallistuvat säännöllisesti Finn Grand Fest eli Pohjois-Amerikan suomalaisten festivaaleille. Finn Grant Fest televisioidaan ja radioidaan ympäri Pohjois-Amerikkaa.
Pelimanni Orchestra toimii Finlandia Clubissa Thunder Bayssa, jossa toimii myös muita suomenkielisiä kulttuuriryhmiä.
Aiheesta muualla.
Pelimanni orchestra
Henrik Tawast

Henrik Tawast (s. 1979) on suomalainen urheilija, joka pelasi pääsarjatasolla kahta lajia, pesäpalloa ja jääpalloa.
Pesäpallossa Tawast on Jyväskylän Kirin kasvatti. Tawast edusti myös Haminan Palloilijoita, Hamina Pesistä ja Juvan Palloa. Hänet tunnettiin pesäpallokentillä persoonallisista tuuletuksistaan, erityisesti baseball-syöksystä.
Jääpallon bandyliigassa Tawast edusti ainoastaan Jyväskylän Seudun Palloseuraa (JPS).
Sarita Skagnes

Sarita Skagnes (synt. Satwant Kaur Khenth, ent. Satwant Paulsen, s. 1969 Punjab, Intia) on norjalainen kirjailija ja ihmisoikeusaktivisti.
Hänen esikoisteoksensa, omaelämäkerta "Vain tytär" ("Bare en datter", Gyldendal, 2007), on kuvaus tytön kasvusta perinteisessä punjabilaisessa patriarkaalisessa yhteisössä.
Skagnes syntyi intialaiseen perheeseen ei-toivottuna kolmantena tyttärenä. Hänen lapsuuttaan leimasivat pakkotyö, toistuvat pahoinpitelyt ja omien sukulaisten harjoittama seksuaalinen hyväksikäyttö. Muun perheen muuttaessa Norjaan hänet vaihdettiin miespuoliseen serkkuun ja hän jäi Intiaan kotiapulaiseksi tätinsä perheeseen. Vasta kuusitoistavuotiaana Skagnes seurasi perhettään Norjaan. Arkea synkensi perhettään väkivaltaisesti hallitseva isä, jolle erityisesti tyttäret olivat vain taakka. Skagnesin rakastuttua norjalaismieheen isä uhkasi häntä kunniamurhalla. Uhan vuoksi Skagnes joutui läheisineen vaihtamaan sekä asuinpaikkaa että nimeään.
Kirjan julkaisun jälkeen Skagnes on keskittynyt erityisesti ajamaan tyttöjen ja naisten olojen parantamista lähisuhde- ja perheväkivaltaa sekä pakkoavioliittoja vastaan. Hän on toiminut asiantuntijana ja neuvonantajana seminaareissa, paneeleissa sekä toimikunnissa. Hän on kiertänyt kouluissa luennoimassa aiheesta. 
Kirjansa tekijänoikeustuotot Skagnes lahjoittaa lyhentämättömänä kehitysyhteistyöjärjestö Planin kansainväliseen "Koska olen tyttö" -kampanjaan, joka edistää kehitysmaiden – erityisesti kaikkein heikoimmassa asemassa olevien – tyttöjen koulutusta, suojelua ja oikeuksia.
Giancarlo Giannini

Giancarlo Giannini (s. 1. elokuuta 1942 La Spezia, Liguria, Italia) on italialainen näyttelijä ja ääninäyttelijä. Gianninilla on poika, Adriano Giannini, joka on myös näyttelijä ja ääninäyttelijä.
Ura.
Giannini opiskeli roomalaisessa Accademia Nazionale d'Arte Drammaticassa näyttelemistä, ja hänen ensiesiintymisensä oli italialaisessa elokuvassa "Fango sulla metropoli" vuonna 1965. Giannini oli ehdokkaana vuoden 1976 Parhaan miespääosan Oscar-palkintoon Lina Wertmüllerin elokuvasta "Mies joka osti elämänsä" ("Pasqualino Settebellezze"). Hänen hyvän englannin kielen taitonsa ansiosta hän on saanut useita hyviä rooleja Hollywoodissa, yksi huomattavimmista rooleista on komisario Renaldo Pazzi elokuvassa "Hannibal".
Gianninin tunnetuin viimeaikainen roolisuoritus on ranskalainen agentti René Mathis James Bond -elokuvissa "Casino Royale" ja "007 Quantum of Solace". 
Giannini sai oman muistolaattansa Hollywood Walk of Famelle vuonna 2023.
Insalata caprese

Insalata caprese (caprilainen salaatti) on yksinkertainen tuoreesta basilikasta, siivutetusta tomaatista ja siivutetusta mozzarellasta valmistettu salaatti. Se maustetaan mustapippurilla, suolalla ja oliiviöljyllä. 
"Insalata caprese"a joskus kutsutaan "insalata tricoloreksi" eli kolmiväriseksi salaatiksi. Trikolori viittaa Italian lippuun, jonka värit ovat samat kuin caprilaisella salaatilla.
U Nu

U Nu (; 25. toukokuuta 1907 – 14. helmikuuta 1995) oli burmalainen nationalisti ja poliitikko. Hän toimi maansa ensimmäisenä pääministerinä 4. tammikuuta 1948 – 12. kesäkuuta 1956, toisen kerran 28. helmikuuta 1957 – 28. lokakuuta 1958 ja viimeisen kerran 4. huhtikuuta 1960 – 2. maaliskuuta 1962.
U Nu opiskeli Rangoonin (Yangon) yliopistossa ja valmistui 1929. Hän työskenteli rehtorina, ja jatkoi opintojaan vuonna 1934 oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Hän lähti opiskelijapolitiikkaan.
Japanilaisten miehittäessä Burmaa U Nu oli Ba Mawin hallituksen ulkoministeri. Kun 
Aung San murhattiin 1947, U Nu nousi puolueen johtoon, ja seuraavana vuonna maan itsenäistyessä U Nusta tuli sen ensimmäinen pääministeri.
U Nu oli mukana perustamassa Sitoutumattomien maiden liikettä 1950-luvun puolivälissä yhdessä Intian, Indonesian, Jugoslavian ja Egyptin kanssa.
Mozzarellatikut

Mozzarellatikut ovat pitkänomaisia ​​​​taikinoituja tai paneroituja mozzarellan paloja. Niitä tarjoillaan perinteisesti esimerkiksi erilaisten maustekastikkeiden kera.
Mozzarellatikkujen kehittäjämaana pidetään Yhdysvaltoja, jossa ne kehitettiin 1970-luvulla. Tähän oli syynä, että 1960-luvulla mozzarellan saatavuus lisääntyi ja uusien tehokkaiden paistotekniikoiden kehittäminen mahdollisti tuotteen valmistuksen. Mozzarellatikkuja myytiin esimerkiksi erilaisissa urheilutapahtumissa katsojille.
Kuitenkin vuonna 1393 julkaistussa ranskalaisessa keittokirjassa "Le Ménagier de Paris" oli resepti, jossa mainitaan ruokalajista, jossa juustoa leivitetään kananmunakeltuaisesta, jauhoista, suolasta ja viinistä valmistetussa taikinassa ennen paistamista rautapannulla. Ruokahistorioitsija Joel Jensenin mukaan kuitenkin kyseisellä ruokalajilla ei ole tekemistä nykyaikaisten mozzarellatikkujen kanssa.
Mozzarellatikkuja myydään myös kuluttajille päivittäistavarakaupoissa valmiina pakastetuotteena. Lisäksi mozzarellatikkuja on saatavilla myös esimerkiksi eri pikaruokaketjuista.
Valmistus.
Valmistuksessa ensin kastellaan mozzarellan palat ensin kananmunalla, minkä jälkeen ne pyöritellään korppujauhoissa. Vaihtoehtoisesti leivitykseen voi käyttää myös vehnä-, panko- tai maissijauhoja tai tempuraa. Tämän jälkeen leivitetyt mozzarellapalat laitetaan pakastimeen, joka mahdollistaa sen, että juusto ei sula liian nopeasti paistamisen aikana. Pakastamisen jälkeen lämmitetään paistoöljy 180 asteeseen, jossa tikut uppopaistetaan kullanruskeiksi. Valmiit tikut nostetaan talouspaperin päälle, jotta niistä ylimääräinen rasva valuu pois.
Vaihtoehtoisesti mozzarellatikkujen kypsentämiseen voi käyttää myös airfryeriä tai paistinpannua.
Sean Sherk

Sean Keith Sherk (s. 5. elokuuta 1973 St. Francis, Minnesota, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen entinen vapaaottelija joka otteli Ultimate Fighting Championshipissä, jossa oli entinen kevyensarjan mestari.
Sherk on voittanut urallaan kovia nimiä kuten Tyson Griffin, Hermes Franca, Karo Parisyan, Manvel Gamburyan, Kenny Florian, Nick Diaz ja Evan Dunham. 
Sherk aloitti uransa välisarjassa jossa kärsi tappiot Matt Hughesille ja Georges St. Pierrelle. Vuonna 2006 Sherk päätti pudottaa painoaan ja siirtyä pysyvästi kevyeen sarjaan.
Ensimmäisessä ottelussaan kevyessä sarjassa Sherk voitti Kenny Florianin yksimielisellä tuomaripäätöksellä saavuttaen täten kevyen sarjan mestaruuden. Sherk ehti puolustaa titteliään menestyksekkäästi brasilialaista Hermes Francaa vastaan kunnes 8. joulukuuta 2007 antoi anabolisia steroideja sisältäneen doping-näytteen ja joutui luopumaan mestaruudestaan. 
Sherk palasi kehään toukokuussa 2008 ottelussa yhdysvaltalaista B.J Penniä vastaan. Penn voitti ottelun tyrmäyksellä ja säilytti kevyen sarjan mestaruutensa. 
Perhe.
Seanilla on yhdessä vaimonsa kanssa kaksi poikaa, Kyler ja Tegan.
John Payne (näyttelijä)

John Howard Payne (23. toukokuuta 1912 Roanoke, Virginia – 6. joulukuuta 1989 Malibu, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän opiskeli Columbian yliopistossa ja Juilliard Schoolissa. Opiskekuaikanaan hän elätti itsensä muun muassa laulajana vaudevillessa ja ammattipainijana. Payne liittyi näytelmäseurueeseen 1934 ja seuraavana vuonna hän sai elokuvasopimuksen Samuel Goldwynilta. Sopimus jäi lyhytaikaiseksi, ja sen jälkeen Payne näytteli useissa pienen budjetin elokuvissa, kunnes hän sai uuden studiosopimuksen 20th Century Foxille. Foxilla hän näytteli muun muassa musikaaleissa kuten "Rosita tanssii ja hymyilee" vuonna 1942. Toisen maailmansodan aikana Payne palveli Yhdysvaltain armeijan ilmavoimissa. Viimeisimpien Paynen Foxilla tekemien elokuvien joukkoon kuuluu "Susanin kääntymys" vuodelta 1947.
1950-luvulla Payne näytteli muun muassa elokuvissa "Neljän naamion salaisuus" (1952) ja "Punainen jälki" (1956). Payne myös perusti 1950-luvun jälkipuoliskolla oman tuotantoyhtiön, joka tuotti vuosina 1957–1959 televisiosarjaa "The Restless Gun", jossa hän itse näytteli pääosan. 1960-luvun alussa Payne jäi auton alle New Yorkissa. Hän pystyi palaamaan takaisin työhönsä vasta vuosien kuluttua. Hänen ensimmäinen elokuvansa onnettomuuden jälkeen oli "They Ran for Their Lives", jossa hän näyttelemisen ohella toimi apulaisohjaajana. Vuonna 1973 Payne palasi näyttämölle ja esiintyi Broadwaylla musikaalissa "Good News".
Payne kuoli 77-vuotiaana vuonna 1989. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Timo Suomi

Timo Suomi on suomalainen tuottaja, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Maaliskuusta 2016 lähtien hän on toiminut Tampere-talon ohjelmapäällikkönä. Vuoteen 2016 saakka hän työskenteli Yleisradiolle. Yksi hänen suurimmista ohjaustöistään oli vuoden 2007 Euroviisujen ohjaaminen.
Yksityiselämä.
Hän avioitui näyttelijä-juontaja Sanna Stellanin kanssa kesällä 2019 ja heillä on huhtikuussa 2019 syntynyt lapsi. He erosivat keväällä 2023. Suomen tytär aiemmasta liitosta on näyttelijä Fanni Suomi.
Craig Blomberg

Craig L. Blomberg (s. 3. elokuuta 1955) on Uuden testamentin eksegetiikan professori coloradolaisessa korkeakoulussa "Denver Seminaryssä".
Blomberg väitteli tohtoriksi Aberdeenin yliopistossa, Skotlannissa.
Bellerophon

Bellerophon voi viitata seuraaviin:
Koboltti(III)oksidi

Koboltti(III)oksidi eli dikobolttitrioksidi (Co2O3) on yksi koboltin oksideista.
Yhdiste on ruskeaa tai mustaa kiteistä ainetta, joka on veteen liukenematonta. Happoliuoksiin se sen sijaan liukenee koboltti(III)yhdisteiksi, jotka pelkistyvät helposti koboltti(II)suoloiksi. Koboltti((III)oksidia valmistetaan kuumentamalla kobolttikarbonaattia tai kobolttinitraattia. Yhdistettä kuumentamalla muodostuu koboltti(II)oksidin ja koboltti(III)oksidin sekaoksidia, jonka kaava on Co3O4). Koboltti(III)oksidia käytetään katalyyttinä.
Daugerutis

Daugerutis oli liettualainen ruhtinas, joka mainitaan Henrikin Liivinmaan kronikassa. Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan Daugerutis surmasi itsensä vankeudessa vuonna 1213. 
Daugerutis Henrikin kronikassa.
Vuonna 1209 Henrik kertoi kronikassaan Jersikan latgallilaisen ruhtinaskunnan ruhtinas Vissewaldin ("Vselovodin") olleen sukua liettualaiselle hallitsijalle, jonka takia Jersikan ruhtinaskunnasta tuli liettualaisten tukialue heidän järjestäessään retkiä saksalaisia vastaan.Myöhemmin kronikassa liettualainen hallitsija saa nimen "Daugeruthe" ja hänen kerrotaan olleen Vselovodin vaimon isä. Riian piispa Albert von Buxhövden kävi sotaa Jersikaa vastaan, poltti Jersikan linnan ja otti vangiksi ruhtinattaren, eli Daugerutisin tyttären. Vuonna 1213 sovittiin piispalle edullinen rauha Vselovodin kanssa. Kronikan mukaan samoihin aikoihin Daugerutis teki matkan Novgorodiin, jossa hän solmi rauhan liettualaisten ja Novgorodin välille. Sopimuksen sisältöä ei tiedetä tarkemmin. Siitä että novgorodilaiset solmivat rauhan Daugerutisin kanssa on päätelty tämän olleen merkittävässä asemassa liettualaisten keskuudessa. Paluumatkalla Novgorodista kalparitarit hyökkäsivät liettualaisten kimppuun ja ottivat Daugerutisin vangiksi. Tämän jälkeen hänet vietiin vankilaan nykyiseen Cēsisin kaupunkiin. Usean vankilassa vietetyn päivän jälkeen Daugerutisin luokse tuli vierailijoita Liettuasta ja vähän tämän jälkeen Daugerutis tappoi itsensä miekalla. Daugerutis surmasi itsensä luultavasti siksi, etteivät liettualaiset saaneet kokoon hänestä pyydettyjä lunnaita.
Fifa Order of Merit

Fifa Order of Merit on korkein Fifan jakama tunnustuspalkinto, joka myönnetään merkittävästä jalkapallon hyväksi tehdystä työstä. Palkinnon on saanut muun muassa João Havelange, Jules Rimet, Henry Kissinger, Nelson Mandela, Zico, Santiago Bernabéu, Bobby Moore, Gerd Müller, Franz Beckenbauer ja Pelé.
Vykintas

Vykintas oli Žemaitijan ruhtinas ja Liettuan suuriruhtinaskunnan perustaneen Mindaugasin kilpailija. Vykintas oli liettualaisten johtaja Saulen taistelussa, jonka seurauksena Kalparitaristo heikkeni merkittävästi ja joutui sulautumaan osaksi Saksalaista ritarikuntaa.
Žemaitijan ruhtinaana.
Ensimmäiset maininnat Vykintasista ovat vuodelta 1236 käydyn Saulen taistelun ajoilta. Riian maaherra Volkwin johti saksalaisia ja heidän pihkovalaisia liittolaisiaan ristiretkelle Žemaitijaan vuoden 1236 syksyllä ja he kohtasivat Vykintasin johtamat žemaitijalaiset 22. syyskuuta 1236. Mahdollisesti Šiauliain lähellä käydyssa taistelussa Volkwin ja 48 kalparitaria saivat surmansa ja žemaitijalaiset saivat merkittävän voiton. Liivinmaan riimikronikan mukaan Mindaugas oli vuoteen 1238 mennessä yhdistänyt liettualaiset maat ja Vykintas oli näin siis tämän alainen. Vuonna 1248 Vykintas oli yhdessä Tautvylasin ja Edivydasin kanssa Mindaugasin määräämällä Smolenskin valtausretkellä, joka päättyi liettualaisten tappioon. Mindaugas karkotti tappion kärsineet ruhtinaat Liettuasta vuonna 1249 ja Vykintas pakeni Volynian hallitsija Danielin luokse. 
Tämän jälkeen sotaretkelle osallistuneiden kesken solmittiin Mindaugasin vastainen liitto, johon osallistuivat myös Saksalainen ritarikunta, sekä Galitsian ja Volynian hallitsijat. Vykintas sai puolelleen osan jotvingialaisista ja žemaitijalaisista. Mindaugas kuitenkin torjui Tautvylasin johtaman hyökkäyksen hyökkäyksen Vorkutan linnaa vastaan vuonna 1251. Vykintas kukistettiin ja ilmeisesti surmattiin vuonna 1253.
C. Aubrey Smith

Charles Aubrey Smith (21. heinäkuuta 1863 Lontoo, Iso-Britannia – 20. joulukuuta 1948 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli brittiläinen näyttelijä ja kriketinpelaaja.
Kriketinpelaajana Smith edusti Cambridge University Cricket Clubia, Sussex County Cricket Clubia ja Transvaal cricket teamia. Hän pelasi myös yhden ottelun Englannin krikettimaajoukkueessa Etelä-Afrikkaa vastaan maaliskuussa 1889 ollen joukkueensa kapteenina.
Smith päätti siirtyä näyttelijänuralle vuonna 1892 ja liittyi A. B. Tappings Stock Company -näyttelijäseurueeseen. Elokuvadebyyttinsä hän suoritti 1914, ja seuraavana vuonna hän siirtyi Yhdysvaltoihin. Myöhemmin hän vakiinnutti asemansa erityisesti perienglantilaisten roolien esittäjänä, kuten esimerkiksi sotilaana tai aristokraattina. Smithin viimeiseksi elokuvaksi jäi "Pikku naisia", joka sai ensi-iltansa vuosi hänen kuolemansa jälkeen.
Smith sai OBE-arvonimen vuonna 1938 ja KBE:n 1944. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
José Roman

José Roman, lempinimeltään King (s. 17. joulukuuta 1946) oli puertoricolainen raskaansarjan nyrkkeilijä, joka piti hallussaan Puerto Ricon kansallista mestaruutta. Hän haastoi raskaansarjan maailmanmestari George Foremanin otteluun maailmanmestaruudesta ja kohtasi tämän Tokiossa Japanissa 1. syyskuuta 1973 käydyssä ottelussa, jonka hän hävisi teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä.
José Roman oli ensimmäinen puertoricolainen, joka on koskaan otellut maailmanmestaruudesta. 
Ottelutilastot.
Ottelutilastot Boxrecissa
Annikki Reijonen

Annikki Reijonen (24. toukokuuta 1897 Helsinki – 16. elokuuta 1934 Tali Vl.) oli suomalainen kirjailija ja suomentaja.
Reijonen tuli ylioppilaaksi 1915 ja hän kävi Lepaan puutarhaopiston sekä teki useita opintomatkoja Englantiin ja Ruotsiin. Hän toimi opettajana Kulmakoulussa ja Epistolassa. Viron vapaussodan aikana Reijonen oli hoitajana pakolaisleireillä ja sairastui itse vaikeaan kulkutautiin.
Reijonen kirjoitti Viron vapaussodan ajoilta romaanin "Jumalten jano" ja lisäksi teoksia puutarhanhoidosta ("Puutarhakauneus") ja käsialatutkimuksesta (grafologinen käsikirja "Ihminen ja hänen käsialansa"). Hän oli mukana teosofien toiminnassa, oli Ruusu-Ristin johtavia henkilöitä ja laati muun muassa englanninkielisen esitteen Pekka Ervastista. Kuollessaan häneltä jäi kesken melkein valmis elämäkerta Pekka Ervastista. Reijonen kuului myös Helsingin Sanomien avustajiin.
Annikki Reijonen kuoli 37-vuotiaana sydänkohtaukseen Viipurin maalaiskunnan Talissa elokuussa 1934.
Toni Valtonen

Toni Valtonen (s. 15. joulukuuta 1978) on suomalainen ammattilaisvapaaottelija, joka asuu Helsingin Puistolassa. 
Hän aloitti uransa vuonna 2003 ja on aktiivisimpia suomalaisia ammattilaisottelijoita. Hän edustaa MMA Mansionia ja ottelee raskaassa ja kevytraskaassa sarjassa. 42 ottelua otellut Valtonen oli vuonna 2013 Suomen kokeneimpia ammattilaisottelijoita.
Maaliskuussa 2013 ottelussa puolalaista Michał Kitaa vastaan Valtoselta katkesi sääriluu ja pohjeluu.
Deltasiipi

Deltasiipi on kolmiomainen lentokoneen siiven muoto. Nimitys tulee kreikan kielen delta-kirjaimesta (Δ).
Deltasiipi kehitettiin yhdistämään nuolisiiven taaksepäin viisto etureuna ilmanvastuksen vähentämiseksi, sekä suuri siipipinta-ala nostovoiman lisäämiseksi. Siivestä voitiin myös tehdä ohut ja silti rakenteellisesti vahva. Tuulitunnelitutkimuksissa havaittiin siiven edut suurissa nopeuksissa. Alhaisissa nopeuksissa deltasiivet toimivat heikosti ja ovat epävakaita.
Historia.
Ensimmäinen patentti deltasiivelle myönnettiin vuonna 1867 J.W. Butlerille ja E. Edwardsille. 1940-luvulla professori Alexander Lippisch aloitti deltasiiven kehityksen rakentamalla puisen liidokin Saksassa. Sodan jälkeen liidokki lähetettiin Yhdysvaltoihin ja myös Lippisch siirtyi työskentelemään siellä.
Convair kehitti XF-92 -koneen ja teki sillä koelentoja Murocin tukikohdasta vuonna 1948.
Deltasiipisiä lentokoneita ovat muun muassa MiG-21, Mirage III ja Avro Vulcan. Suomessa ja Ruotsissa suositusta, jo käytöstä poistetussa hävittäjäkoneessa Saab 35 Draken, oli kaksoisdeltasiivet.
Erik de Bruin

Erik de Bruin (s. 25. toukokuuta 1963 Hardinxveld-Giessendam) on alankomaalainen yleisurheilija, joka kilpaili kiekonheitossa ja kuulantyönnössä. Hän edusti seuratasolla haagilaista V&amp;L-TC:tä. De Bruin voitti kiekonheitossa hopeaa MM-kisoista 1991, EM-kilpailuista 1990 ja vuoden 1989 universiadeista. Hän osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1984 ja 1988. De Bruin sijoittui kiekonheitossa molempina vuosina yhdeksänneksi, minkä lisäksi hän oli kahdeksas kuulantyönnössä Los Angelesin kisoissa 1984.
De Bruin voitti urallaan peräti 38 maansa mestaruutta. Mestaruuksista 13 tuli sisä- ja 25 ulkoradoilta. Hän paransi useasti kuulantyönnön ja kiekonheiton Alankomaiden ennätyksiä. Kuulantyönnössä hänen ennätyksensä 20,95 säilyi maansa ennätyksenä vuoteen 2005 asti, jolloin sen rikkoi Rutger Smith. Kiekonheittoennätys 68,12 säilyi maan ennätyksenä vuoteen 2025 asti, jolloin sen rikkoi Shaquille Emanuelson.
Erikin sisko Corrie oli kiekonheittäjä ja vaimo Michelle uimari.
Henkilökohtaiset ennätykset.
"Lähde: WA"
Amazoniantulikärki

Amazoniantulikärki ("Campephilus rubricollis") on eteläamerikkalainen tikka. Sen esiintymisalue ulottuu Kolumbian ja Ecuadorin itäosista Venezuelaan, Guyanaan, Surinameen, Brasiliaan, Boliviaan ja Koillis-Peruun. Lajista tunnetaan kolme alalajia. Pieter Boddaert kuvaili lajin holotyypin Cayennesta vuonna 1783.
We R Who We R

"We R Who We R" on Keshan neljäs single, joka julkaistiin 22. lokakuuta 2010 Australiassa, Kanadassa ja Yhdysvalloissa, sekä 26. lokakuuta muualla maailmassa.
Single debytoi ykkössijalla Billboard Hot 100 -listalla, sillä singleä myytiin ensimmäisellä viikolla 280 000 kappaletta.
Saad Shaddad Al-Asmari

Saad Shaddad Al-Asmari (; s. 24. syyskuuta 1968) on saudiarabialainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili este-, kestävyys- ja maastojuoksussa. Al-Asmari voitti yhden mitalin MM-kisoista, Aasian kisoista ja maastojuoksun Aasian-mestaruuskilpailuista sekä viisi mitalia Aasian-mestaruuskilpailuista. 
Al-Asmari pitää hallussaan maansa ennätystä 3 000 metrin estejuoksussa ajallaan 8.08,14.
Lähteet.
Hermogenes (filosofi)

Hermogenes (; 400/300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli Hipponikos III:n poika ja Kallias III:n veli.
Hermogenes esiintyy yhtenä keskustelijana Platonin dialogissa "Kratylos", edustamassa kantaa, jonka mukaan kielen sanat ovat syntyneet ihmisten välisestä sopimuksesta. Vaikka Hermogenes kuului varakkaaseen Kalliasten ja Hipponikosten sukuun, Ksenofon mainitsee hänen itsensä olleen melko varaton; tämä voisi tarkoittaa, että Hermogenes olisi ollut Hipponikoksen avioton poika. Platon puolestaan antaa ymmärtää, että Kallias olisi riistänyt epäoikeudenmukaisesti hänen varansa itselleen.
Diogenes Laertioksen mukaan Hermogenes oli omaksunut Parmenideen ajattelun. Diogenes sanoo Hermogeneen toimineen yhtenä Platonin opettajista, mutta tätä ei mainita missään muussa antiikin ajan lähteessä, eikä hän vaikuta "Kratyloksen" perusteella olleen erityisen oppinut tai kyvykäs filosofian suhteen.
Cheikh Touré

Cheikh Tidiane Touré (s. 25. tammikuuta 1970 Dakar, Senegal) on ranskalainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili pituushypyssä. Hän edusti Senegalia vuoden 2000 elokuuhun saakka. Touré voitti kultaa Afrikan kisoista 1995 ja hopeaa Afrikan-mestaruuskilpailuista 1996. Hän osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1996 ja 2000. Touré sijoittui kahdeksanneksitoista Atlantan kisoissa 1996 ja oli 20. Sydneyssä 2000. 
Touré voitti yhteensä viisi Ranskan-mestaruutta, joista neljä edustaessaan vielä Senegalia. Hän pitää hallussaan Senegalin ennätystä hypättyään 846 senttimetriä kesäkuussa 1997.Tulos oli myös Afrikan ennätys ja kesti siihen asti kunnes Etelä-Afrikan Mokoena hyppäsi 850 heinäkuussa 2009.
Ennätykset.
"Lähde: IAAF"
Century Series -hävittäjät

Century Series-nimellä kutsuttiin Yhdysvaltain ilmavoimien hävittäjäkoneita, joiden tunnusnumero ylitti luvun 100. Nämä otettiin palveluskäyttöön 1960-luvun alkuun mennessä. Viimeiset sarjan koneet poistettiin käytöstä vasta 1990-luvulla. Monet sarjan koneista palvelivat Natomaiden ilmavoimissa. Pitkät palvelusurat huipentuivat päätökseensä Yhdysvaltain kansalliskaartin (ANG) riveissä. Koneet oli suunniteltu myöhemmin aseistettaviksi taktisin ydinasein, joista ensimmäinen oli Mk-7 "Thor".
Sarjaan kuuluneet palveluskäyttöön otetut hävittäjäkoneet ja rynnäkköpommittajat:
Näiden lisäksi osa jäi mock-up -tai prototyyppiasteelle:
Culcha Candela

Culcha Candela on saksalainen dancehall-yhtye, joka on perustettu vuonna 2001.
Yhtyeen perustivat Berliinissä Johnny Strange, Itchyban ja Lafrotino. Myöhemmin yhtyeeseen liittyivät laulajat Larsito, Mr. Reedoo, Don Cali ja DJ Chino con Estilo. Erilaiset kulttuurit mahdollistavat yhtyeen sekoittaa sanoja kappaleisiin eri kielillä, kuten saksaksi, englanniksi, espanjaksi ja patoisiksi.
Yhteensä yhtyeen albumeita on myyty 1,65 miljoonaa kappaletta.
Kymijoen kanava

Kymijoen kanava on suunnitelma kanavoida Kymijoki niin, että sitä voitaisiin käyttää vesiliikenteeseen Päijänteen ja Suomenlahden välillä. Kanavaa on suunniteltu useaan otteeseen 1800-luvun alusta lähtien, ja viimeksi suunnitelma hylättiin vuonna 2002. Kanavasuunnitelmiin on liittynyt myös yhteys Suomenlahdelta Kymijokea pitkin Saimaalle suunnitellun Mäntyharjun kanavan kautta.
Sulut ja linjaus.
&lt;mapframe text="Kymijoen kanavan suunniteltu linjaus" latitude="60.424699" longitude="26.378174" zoom="6" width="523" height="234" align="right"&gt; 
&lt;/mapframe&gt;
Kanavasuunnitelmaan olisi kuulunut kahdeksan sulkua. Sulut olisivat olleet 1) Kimolan sulku (nykyisessä Kimolan kanavassa), Voikkaan sulku, Kymintehtaan sulku, 2) Keltin sulku, 3) Myllykosken sulku, 4) Anjalan kartanon sulku sekä Kotkan alueella Kymijoen alajuoksun ohittavassa maakanavassa kaksi sulkua (Juurikorven jaYlänummen sulut). Lisäksi 5) Korian kohdalle olisi tullut kaivanto väylän oikaisemiseksi Korian siltojen kohdalla. 
Suunnitelman eteläosassa Kotkassa kanava olisi rakennettu Kymijoen muinaisen tulvauoman suuntaisesti nykyisen Nummenjoen vesistön kautta Kaarniemenlahteen (Tavastilan linja). Suunnitelmissa oli myös vaihtoehtoinen läntisempi linjaus, Korkeakosken linja, joka olisi kulkenut Suomenlahteen Kymijoen itäisimmän laskuhaaran Korkeakoskenhaaran kautta. Nämä linjaukset olisivat ohittaneet Kymijoen eteläosan koskiensuojelulailla suojeltuja koskialueita, muun muassa Pernoonkosket.
Kanavasuunnitelmien historiaa.
Kymijoen kanavointi on ollut ensimmäisen kerran esillä jo vuonna 1819, mutta vasta 1838 käynnistettiin ensimmäiset tutkimukset, jolloin luutnantti V. Favorin tutki reittiä Päijänteen ja Suomenlahden välillä. Hän suunnitteli linjauksen, johon olisi tarvittu 25 sulkua. Kymijoen kanavointi nousi uudelleen esille 1850-luvulla, jolloin Suomessa tutkittiin suuria kanavahankkeita, ja hanke oli esillä valtiopäivillä 1863–1864, mutta siitä ei tehty päätöstä. Kanavahanketta on käsitelty myös 1920-luvulla, mutta se arvioitiin liian kalliiksi.
Kymijoen kanavahanke nousi esiin taas 1990-luvulla. Ympäristöjärjestöt ovat vastustaneet voimakkaasti hanketta; ne huomauttivat, että Kymijoen pohjassa on vaarallisia myrkkyjä teollisuuden päästöinä ja rakentamisen seurauksena liikkeelle lähtiessään ne voisivat aiheuttaa ympäristötuhoja. Suomen hallitus päätti 2002, että kanava ei ole Suomen liikenne- ja viestintäministeriön laskelmien mukaan kannattava.
Vollsmose

Vollsmose on Odensen lähiö Tanskassa 3 km Odensen keskustasta koilliseen. Siellä asuu 12000 ihmistä.
65 % Vollsmosen asukkaista on ulkomaalaistaustaisia tai näiden jälkeläisiä enintään kolmannessa sukupolvessa. Vollsmose tunnetaan Tanskassa korkeista rikosluvuista. Vollsmosessa asuu 80 kansallisuuteen kuuluvia ihmisiä, eniten siellä asuu maahanmuuttajia Somaliasta, Irakista ja Palestiinan alueelta, mutta minkään kansallisuuden osuus ei ole kovin suuri. Tanskassa on 29 ulkomaalaisten asumia ongelmalähiöinä pidettyjä gettoja, jotka halutaan ongelmaperheiden pois siirroilla ja muilla toimilla rauhoittaa ja liittää takaisin yhteiskunnan osiksi .
Polybius holsatus

Polybius holsatus on pieni taskurapulaji, jota tavataan Koillis-Atlantissa.
Ulkonäkö.
"P. holsatuksen" leveää ja litteää ruumista peittää lähes soikeanmuotoinen selkäkilpi, joka on edestä sahalaitainen ja enintään 4 senttimetriä leveä. Sillä on jykevät ja keskenään samankokoiset sakset sekä neljä paria kapeita kävelyraajoja. Takimmaisten raajojen päät ovat levinneet litteiksi levyiksi. Sekä raajat että selkäkilpi ovat väriltään vihertävänruskeat. Selkää koristaa usein jono valkoisia täpliä.
Levinneisyys.
"P. holsatusta" tavataan Koillis-Atlantissa, varsinkin Britteinsaarten rannikolla sekä Pohjanmeressä.
Elinympäristö.
"P. holsatus" elää vuorovesilammikoissa sekä hiekkaisessa ja kivikkoisessa merenpohjassa noin 70 metrin syvyyteen saakka.
Lisääntyminen.
"P. holsatus" munii huhtikuusta heinäkuuhun ja sen poikaset syntyvät keväällä tai kesällä.
Ravinto.
"P. holsatus" on kaikkiruokainen opportunisti, joka syö pääasiassa katkaravun- ja kalanpoikasia sekä simpukoita. Se saalistaa yleensä vuorovesivirtausten aikaan.
Tulipalokärki

Tulipalokärki ("Dryocopus galeatus") on eteläamerikkalainen tikka. Sen esiintymisalue käsittää mantereen keskiosia Paraguaysta Argentiinan koillisosaan ja kaakkoiseen Brasiliaan. Coenraad Jacob Temminck kuvaili lajin holotyypin Brasiliasta vuonna 1822.
Tulipalokärjen yläselkä ja siivet ovat mustat ja alaselkä vaalea. Päälaella on kirkkaanpunainen pysty töyhtö, ja koiraalla on lisäksi punainen viiksijuova. Linnun elinympäristöä ovat vanhat korkeat metsät ja satunnaisesti bambutiheiköt. Lajin ravintoa ovat hyönteisten toukat. Tulipalokärkikantaa uhkaa elinympäristön häviäminen.
Tiitinen

Tiitinen on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Nalle Puh ja tuulinen päivä

Nalle Puh ja tuulinen päivä ("Winnie the Pooh and the Blustery Day") on Disney-yhtiön vuonna 1968 tekemä lyhyt Nalle Puh -animaatio, joka koostuu kolmesta (tai neljästä) pienestä lyhytelokuvasta. Elokuvassa Nasu ja Tiikeri tulevat mukaan Nalle Puhin seikkailuihin.
Elokuva on Disneyn toinen A. A. Milnen Nalle Puh -kirjoihin perustuva elokuva, ja kuten ensimmäisessä "Nalle Puh ja hunajapuu", Sterling Holloway antaa äänen Puhille ja Sebastian Cabot toimii kertojana. "Nalle Puh ja tuulinen päivä" voitti Oscar-palkinnon lyhytanimaatioiden sarjassa. Se on ainoa Disneyn Nalle Puh -lyhytanimaatioista, joka voitti Oscarin. Se on myös yksi niistä kolmesta lyhytelokuvasta, joiden sisältö käytettiin myöhemmin uudelleen osana pitkää elokuvaa "Nalle Puh".
Elokuvan laulut ovat Shermanin veljesten tekemiä.
Juoni.
Tarina alkaa Nasun talolta. Tuuli on niin kova, että se vie Nasun mukanaan, ja Nalle Puh yrittää auttaa häntä. Lopulta tuuli kaataa Pöllön kotina toimivan puun, ja kaikki ryhtyvät etsimään hänelle uutta kotia. Eräänä tuulisena yönä Nalle Puh kohtaa ensimmäistä kertaa Tikrun, joka saapuu pomppien hänen kotiinsa. Osana Puhin painajaisunta nähdään musiikkijakso ”Möhköfantit ja tärpät” ("Heffalumps and Woozles"). Herätessään Puh huomaa sateen aiheuttaneen vedenpaisumuksen Puolen hehtaarin metsään.
Nalle Puh ja Tiikeri kans!

Nalle Puh ja Tiikeri kans! () on yhdysvaltalainen lyhyt animaatioelokuva vuodelta 1974.
Se oli kolmas A. A. Milnen Nalle Puh -kirjohin perustuva Disney-elokuva. Siinä Puolen hehtaarin metsän asukkaat kyllästyvät Tiikerin ainaiseen pomppimiseen ja koettavat saada hänet pomppimaan hiukan vähemmän. Tämä ja kaksi aiempaa Nalle Puh -lyhytelokuvaa yhdistettiin vuonna 1977 pitkäksi elokuvaksi "Nalle Puh" ("The Many Adventures of Winnie the Pooh").
Elokuvan ääniraita sai parhaan lastenelevyn Grammy-palkinnon, ja itse elokuva oli Oscar-ehdokkaana lyhytanimaatioiden sarjassa.
Ääninäyttelijät.
Suomenkielinen ohjaus: Matti Ranin (1977), Pekka Lehtosaari (1997). 
Suomenkielinen käännös: Mikko Ranin ja Matti Ranin (1977), Pekka Lehtosaari ja Matti Ranin (1997). 
Suomenkielinen tuotanto: Suomi-Filmi Oy (1977).
Jari Kokko

Jari Kokko (s. 1961 Viitasaari) on suomalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Kokko on opiskellut Moskovan elokuvainstituutissa. Kokko asuu Helsingissä ja työskentelee omassa Kinokokko Ky -tuotantoyhtiössään.
Sarazm

Sarazm on kunta ("jamoat") Tadžikistanissa, Sugdin maakunnassa. Kunnan alueella sijaitsee Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva arkeologinen kohde. Sarazm oli Keski-Aasian varhaisen kaupungistumisen keskus, ja siellä on ollut kaupunkimaista asutusta jo 3000-vuosituhannella eaa.
Historia.
Sarazmin ensimmäinen kaupunkimainen asutus on 3000-vuosituhannen eaa. ensimmäiseltä puoliskolta. Se saattoi kehittyä neoliittisen kauden viljelijöiden kylästä. Sarazmin varhaisimpien löytöjen perusteella kaupunki oli merkittävä keskus 3500 eaa. Sarazm kehittyi paikallisen maanviljelyn ympärille, mutta se oli myös kulttuurinen keskus.
Kaupungista kehittyi 2000-vuosituhannella eaa. ensimmäinen Keski-Aasian kaupunki, jonka vaikutus levittyi laajalle alueelle. Sen vaikutuspiiri ulottui lännessä Turkmenistaniin Araljärvelle, koillisessa Euraasian aroille Siperiaan asti, lounaassa Iranin ylätasangolle ja Mesopotamiaan sekä etelässä Baktriaan, Balochistaniin ja Induksenlaaksoon. Sarazmista löytyi tinaa, pronssia, kuparia ja lyijyä. Kaupungissa valmistettiin lisäksi mm. keramiikkaa ja työkaluja. Vaurautta kaupunkiin toivat lisäksi paikallisten korukivien, kuten turkoosin, akaatin, lapislatsulin, ja villan sekä nahan hyödyntäminen.
Pronssikaudella Sarazm vauraustui entisestään, ja kaupunkiin rakennettiin koristelluita suuria rakennelmia. Sarazmiin kehittyi monipuolinen yhteiskunta, jossa oli tilaa monille eri ammattiryhmille. Arkkitehtuurista muodostui omaleimaista. Kaupunki joutui kuitenkin rappiolle vuosituhannen loppuun mennessä. Alueelta ei ole löytynyt myöhempää kaupunkimaista asutusta, ja nomadipaimentolaiset valtasivat uudestaan alueen. Sarazmin hylkäämiselle ei ole tiedossa syytä. Tutkijat ovat esittäneet hypoteeseinä muuttoliikettä, tautiepidemiaa tai sotilaallisia syitä.
Sarazm löydettiin uudestaan vahingossa 1976. Kaivaukset alueella aloitettiin 1979. Tämän jälkeen kaivauksia on tehty 13 kohteessa, noin 2,5 hehtaarin alueella. Vuonna 2010 Unesco listasi Sarazmin maailmanperintöluetteloonsa ensimmäisenä kohteena Tadžikistanista.
Valko-Venäjän kreikkalaiskatolinen kirkko

Valko-Venäjän kreikkalaiskatolinen kirkko on Valko-Venäjän alueella toimiva idän katolinen kirkko, jolla oli 20 seurakuntaa vuoden 2005 alussa. Ulkomailla asuu noin 2 000 valkovenäläistä kreikkalaiskatolista.
Historia.
Brestin unionin vuoksi kirkkoslaavia puhuneet kristityt pääsivät ehtoollisyhteyteen katolisen kirkon kanssa. 1700-luvulla kirkkoon liittyi myös ukrainalaisia, mutta valkovenäläisiä oli edelleen noin puolet.
Solmulevä

Solmulevä ("Ascophyllum nodosum") on suurikokoinen ruskolevä, jota tavataan Pohjois-Atlantissa.
Lajikuvaus.
Solmulevä on hidaskasvuinen mutta erittäin pitkäikäinen makrolevä: vanhimmat löydetyt kasvustot ovat olleet yli 400 vuotta vanhoja. Sillä on ruskeat ja nauhamaiset sekovarret, joihin on kiinnittynyt tasaisin välimatkoin munanmuotoisia kaasurakkuloita. Yleensä sekovarret ovat noin 50–200 senttimetriä pitkät ja voivat säilyä katkeamatta jopa 15 vuotta. Ne kasvavat tyvestä, joten solmulevä pystyy kasvattamaan katkenneiden varsien tilalle uusia. Kasvin päällä kasvaa usein pieninä töyhtöinä punaruskeaa, rihmamaista "Vertebrata lanosa" -punalevää.
Levinneisyys.
Solmulevää esiintyy lähes yksinomaan Pohjois-Atlantin rannikoilla. Sitä käytetään kalastusteollisuudessa äyriäisten pakkausmateriaalina, joten se saattaa tulevaisuudessa levitä myös muille merialueille. Yksittäisiä havaintoja on jo tehty San Franciscon lahdessa.
Elinympäristö.
Solmulevä kasvaa kiinnittyneenä vuorovesivyöhykkeen kalliopinnoille ja kiville. Sitä esiintyy niin suojaisissa jokisuistoissa kuin suojattomilla merenrannoillakin.
Käyttö.
Solmulevästä valmistetaan lisäaineita ja luontaistuotteita. Sitä on käytetty myös eläinten ravitsemuksessa sekä maanparannuksessa.