Suomen vanhat spirantit

Suomen vanhat spirantit tarkoittavat suomen lounaismurteissa 1500- ja 1600-luvuilla esiintyneitä äänteitä ɣ, ð ja θ. Ne ovat sittemmin kadonneet suomesta. 
Spirantti eli rakoäänne tarkoittaa tietyntyyppistä hankausäännettä ("frikatiivia"), jota äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi.
Soinnillinen palataalispirantti ɣ.
Soinnillinen palataalispirantti ɣ (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa γ) oli myöhäiskantasuomessa k:n allofoni. Se esiintyi astevaihtelun heikossa asteessa.
Suomen kielen erilliskehityksen aikana ɣ kehittyi itsenäiseksi foneemiksi. Se esiintyi "k":n astevaihteparina (/k/ : /ɣ/) ainakin 1500-luvun jälkipuoliskolle asti. Pisimpään äänne eli ilmeisesti lounais- ja alasatakuntalaismurteissa. Enää sitä ei tunneta mistään suomen murteesta.
Vanhassa kirjasuomessa ɣ-äännettä merkittiin vaihtelevasti. Useimmiten merkintätapa oli "g" tai "gh" kuten sanoissa "raghot" (lukuasu "raɣot"), "pelgon" ("pelɣon") tai "lugussa" ("luɣussa"). Kirjoitustapa vastasi ruotsin mallia, sillä keskiajan ruotsissa oli myös ɣ-äänne, joka kirjoitettiin "gh". 
1600-luvulle tultaessa ruotsin ɣ muuttui g:ksi ja kirjoituksessa "gh" vaihtui "g":ksi. Suomen kielessä kirjoitustavaksi vakiintui g-kirjain 1600-luvulla. Tuolloin ɣ oli suomessa jo melko harvinainen foneemi. Lukutavasta ei ole varmuutta: esimerkiksi sana "sugulle" on voitu lukea "suɣulle" tai "suvulle". Ilmeisesti spiranttiääntämys oli 1600-luvulle tultaessa kadonnut useimmista murteista, ja se lienee ollut lounaismurteissakin enää ahdasalainen. 
1700-luvulla ɣ oli jo tuntematon suurimmassa osassa suomen murteita; tosin Rauman seudulla se lienee säilynyt ainakin vuoden 1820 tienoille asti. Vaikka ääntämys oli jo muuttunut, g-kirjain säilyi k:n heikon asteen merkkinä eräissä sanoissa aina 1800-luvun alkupuolelle asti. Tällaisia sanoja olivat mm. "sugun" ja "tygö". Ne todennäköisesti äännettiin jo 1700-luvulla "suvun" ja "tykö"; kyseessä oli siis ortografinen relikti.
Soinnillinen dentaalispirantti ð.
Soinnillinen dentaalispirantti ð (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa δ), sama äänne kuin englannin sanassa "this", oli myöhäiskantasuomessa t:n allofoni astevaihtelun heikossa asteessa. 
Suomen kielen erilliskehityksen aikana ð kehittyi itsenäiseksi foneemiksi. Se esiintyi "t":n astevaihteparina (/t/:/ð/, /rt/:/rð/, /lt/:/lð/) suomen murteissa. 1500- ja 1600-luvulla sitä tavattiin ilmeisesti monissa suomen murteissa. Useimmista murteista ð kuitenkin hävisi. Itämurteista se katosi ja länsimurteissa se muuttui "l":ksi tai "r":ksi. 1980-luvulla ð tunnettiin enää pienellä alueella Rauman ympäristössä. Suomen murrekirjan näytteissä soinnillinen dentaalispirantti on kuultavissa Eurajoella, Hinnerjoella, Kiukaisissa, Laitilassa, Raumaan nykyisin kuuluvassa Lapissa sekä Säkylässä.
Vanhassa kirjasuomessa ð-äännettä merkittiin joko "d" tai "dh", esimerkiksi "sydemen" tai "sydhemen" (lukuasu "syðämen"). Kirjoitustapa "dh" oli peräisin ruotsin kielestä, jonka murteissa ð esiintyi vielä 1500-luvulla. Ruotsissa ð kirjoitettiin aluksi "dh".
1600-luvulle tultaessa ruotsin ð muuttui d:ksi ja kirjoituksessa "dh" vaihtui "d":ksi. Suomen kielessä kirjoitustavaksi vakiintui 1600-luvulla "d" siten, että vuoden 1642 Raamatussa on johdonmukaisesti d-kirjain. 
Kun ð-äänne oli useimmissa suomen murteissa käynyt vieraaksi, alettiin d-kirjain lukea d-klusiilina ruotsin ja muiden kielten mallin mukaan. Myös spiranttiääntämys kuitenkin lienee säilynyt pitkään, ainakin 1800-luvun lopulle asti. 1800-luvulla kysymys d:stä oli keskeinen kiista ns. murteiden taistelussa. Toiset olivat sitä mieltä, että d suomelle vieraana tulisi jättää pois. Toiset puolustivat d:n säilyttämistä. Loppujen lopuksi d säilyi.
Soinniton dentaalispirantti θ.
Soinniton dentaalispirantti θ (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa ϑ) tarkoittaa äännettä, joka esiintyy mm. englannin sanassa "thing". Äänne on esiintynyt suomen kielessä kaksoiskonsonanttina θθ ainakin Rauman seudulla.
Sanoihin, joissa nykykielessä on ts, merkitsi Mikael Agricola yleensä kirjainparin "tz", harvoin "dz": "itze", "catzoi", "radzahin". Merkintätavaksi yleistyi "dz" 1500-luvun lopulta alkaen siten, että vuoden 1642 Raamatussa se oli jokseenkin yksinomainen. Vuoden 1685 Raamatusta alkaen merkintätavaksi otettiin jälleen "tz". Tämä tapa säilyi melkein Ruotsin vallan loppuun asti.
Merkintöjen "tz" ja "dz" lukuasusta ei ole täyttä varmuutta. Vaihtoehdot ovat "ts" ja kaksoiskonsonantti "θθ". Ts-lukutapaan viittaa ortografia ja kaakkoismurteiden ääntämys. Kuitenkin on arveltu, että 1500- ja 1600-luvulla ääntämistapa olisi ollut "θθ". Tähän viittaavat mm. eräät vanhat kieliopit.
1700-luvulle tultaessa ääntäminen oli muuttunut. Länsimurteissa se oli "tt", itämurteissa "ht" tai "ss" ja kirjoitettua kieltä luettaessa "ts". Rauman seudulla θθ tosin säilyi ainakin 1980-luvulle asti.
Oikeinkirjoituksessa "tz" väistyi "ts":n tieltä vuodesta 1774 aina 1830-luvulle ulottuvan ajanjakson kuluessa.