tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hunga Munga

Hunga Munga on Afrikassa käytetty heittoveitsi, joka tunnetaan eri nimillä eri puolilla mannerta. Esimerkiksi azandet käyttävät siitä nimitystä Kpinga. Se on pituudeltaan noin 56 senttiä ja siinä on kolme erilaista, eri kulmissa ulkonevaa terää. Veistä käytettiin lähitaistelussa ja heittoaseena. Monet soturiryhmät pitivät Hunga Mungaa statussymbolina, ja niitä saivat omistaa vain ammattisotilaat. Veitsiä lahjoitettiin myös avioliiton solmimisen yhteydessä myötäjäisinä morsiamen perheelle.
Hunga Munga -nimitystä käytettiin myös yhdysvaltalaisessa TV-sarjassa Buffy, vampyyrintappaja, jossa sillä viitattiin päähenkilön käyttämään heittoveitseen.
Tellervo Krogerus

Tellervo Krogerus (s. 1944) on suomalainen kirjallisuustieteilijä ja tietokirjailija. Hän on Itä-Suomen yliopiston kotimaisen kirjallisuuden dosentti ja kirjoittanut muun muassa Matti Kuusen elämäkerran.
Ura.
Krogerus valmistui 1972 Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi yleisestä kirjallisuustieteestä ja estetiikasta, suomalaisesta ja vertailevasta kansanrunoudentutkimuksesta ja suomen kielestä. Joensuun yliopistosta hän valmistui 1983 filosofian lisensiaatiksi. Suomen Akatemiassa Krogerus työskenteli 1985–1989 humanistisen toimikunnan ylimääräisenä tutkimusassistenttina ja 1991–1993 virkaatekevänä nuorempana tutkijana.
Krogerus valmistui vuonna 1988 Joensuun yliopistosta tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa käsitteli kriitikko Anna-Maria Tallgrenin elämäntyötä. Se oli ensimmäinen suomalaisesta kriitikosta tehty monografia. Vuonna 1992 Krogerus julkaisi teoksen "Kirjallinen linja", jossa hän kirjoitti "Valvoja"- ja "Aika"-kulttuurilehdistä.
Krogerus on Itä-Suomen yliopiston kotimaisen kirjallisuuden dosentti.
Joensuun yliopistossa hän opetti 1997–2001 päätoimisesti kirjallisuutta ja ohjasi alan opinnäytetöitä. Määräaikaisena apulaisprofessorina hän oli 1997–1998 ja professorina 1999–2001.
Krogerus toimi 2008–2013 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Matti Kuusen elämäkertahankkeen vastaavana tutkijana. "Sanottu. Tehty. Matti Kuusen elämä 1914–1998" ilmestyi vuonna 2014. Krogerus sai teoksesta P. E. Svinhufvudin muistosäätiön kirjallisuuspalkinnon. Vuonna 2015 Krogerus palkittiin Suomen tietokirjailijoiden Tietokirjailijapalkinnolla.
Breakfast in America

Breakfast in America on brittiläisen pop rock -yhtye Supertrampin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1979. Albumi debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan ensimmäisellä sijalla. Sitä on myyty yli 20 miljoonaa kappaletta ja se on ylivoimaisesti yhtyeen suosituin ja kaupallisesti menestynein levy. Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat ”The Logical Song” ja nimikkokappale ”Breakfast in America”.
Maaliskuussa 1979 julkaistu ”The Logical Song” nousi Top 10 -listalle sekä Isossa-Britanniassa että Yhdysvalloissa ja listaykköseksi Kanadassa. Yhdysvalloissa kultalevyraja ylittyi jo 9. huhtikuuta ja platinalevyraja tasan kuukauden kuluttua 9. toukokuuta. Albumi pysyi yhtäjaksoisesti kuuden viikon ajan Yhdysvaltain listaykkösenä ja ylsi listaykköseksi myös Australiassa, Itävallassa, Kanadassa, Norjassa ja Ranskassa.
Albumi on myös ainoa yhtyeen tuotannosta, joka nousi myös Suomen albumilistalle.
Tausta ja musiikki.
Albumi äänitettiin Los Angelesissa Village Recorder -studiossa vuoden 1978 aikana yhteistyössä ääniteknikko Peter Hendersonin kanssa. Kaikki kappaleet lukuun ottamatta Roger Hodgsonin kappaletta ”Take the Long Way Home”, joka oli viime hetken lisäys, perustuivat Hodgsonin ja Rick Daviesin nauhoittamiin demoihin, jotka sisälsivät joko akustisen pianon tai sähköpianon sekä laulun.
”Gone Hollywood”, ”Goodbye Stranger”, ”Oh Darling”, ”Just Another Nervous Wreck” ja ”Casual Conversations” ovat Daviesin säveltämiä ja laulamia, kun taas ”The Logical Song”, ”Breakfast in America”, ”Take the Long Way Home”, ”Lord Is It Mine” ja ”Child of Vision” ovat Hodgsonin kappaleita.
Hodgson koki hengellisen heräämisen 1970-luvulla, ja Daviesin mukaan uskonnollinen teema tuli etenkin esille Hodgsonin kirjoittamassa kappaleessa ”Lord Is It Mine”. Davies sanoi lehdistölle tuomitsevansa uskonnollisuuden henkilökohtaisesti ja sanoi pysyvänsä mielummin nimettömänä kuin ryhtymällä uskonnolliseksi. Daviesin mukaan yhtyeessä oli useita jäseniä, jotka ”eivät välitä uskonnosta tippaakaan”. Hodgson on myöhemmin haastattelussa sanonut, että hänellä ja Daviesilla oli hyvin poikkeavat elämäntyylit ja Hodgsonista tuntui, että Davies ei pitänyt monista hänen tekemistään kappaleistaan. Hodgson on epäillyt, että Davies ei uskaltanut ilmaista oikeaa mielipidettään, sillä muuten hänet olisi saatettu erottaa yhtyeestä. Albumin tuottajana toiminut Henderson väitti myöhemmin, ettei nähnyt mitään merkkejä Daviesin ja Hodgsonin välisestä riidasta, mahdollisesti siksi, että musiikki oli ainoa asia, jonka kautta he pystyivät jatkamaan työskentelyä yhdessä.
Albumin keskeisiä teemoja vaikuttaisivat olevan ihmisten välinen kommunikaatio sekä kulttuurierot, erityisesti juuri amerikkalaisen ja brittiläisen kulttuurin välillä. Albumin alkuperäinen nimi olikin "Hello Stranger", sillä yhtye koki kommunikaation olevan teemallisesti läsnä monessa kappaleessa. Kuitenkin Hodgsonin ehdotuksesta albumi nimettiin "Breakfast in America" -kappaleen mukaan.
Madeleine Onne

Madeleine Onne (s. 9. syyskuuta 1960 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen balettitanssija ja balettipedagogi. Hän oli Suomen Kansallisbaletin taiteellinen johtaja. Onne aloitti tehtävässä elokuussa 2018 Kenneth Greven lopetettua 10-vuotisen kautensa. Hänen virkansa päättyi 31.7.2022. 
Onne aloitti balettitanssijana Tukholman Kuninkaallisessa baletissa vuonna 1978 ja kuusi vuotta myöhemmin hänet nimitettiin ensitanssijaksi. Hän työskenteli tanssijana vuoteen 2002, jolloin hänet valittiin Tukholman Kuninkaallisen baletin johtajaksi. Johtajana hän työskenteli vuoteen 2008 ja seuraavana vuonna hän aloitti Hongkongin baletin johtajana ja toimi siellä vuoteen 2017. 
Onne perusti 1990-luvun jälkipuolella Tukholmassa yhä toimivan tanssiryhmän Stockholm 59º North.
Vuonna 2012 Onne oli yksi Helsingin kansainvälisen balettikilpailun tuomareista. Vuonna 2017 Onne aloitti Houstonin balettiakatemian johtajana Yhdysvalloissa.
Ingeborg Norjalainen

Ingeborg Norjalainen eli Ingeborg Haakonintytär (, ; 1301 – 17. kesäkuuta 1361 tai 1366) oli Norjan perintöruhtinatar, joka toimi Norjan holhoojahallinnon johtajana poikansa Maunu Eerikinpojan alaikäisyyden aikana vuosina 1319–1323 ja oli periaatteessa vastaavassa asemassa myös Ruotsissa vuosina 1319–1322.
Ingeborgin vanhemmat olivat Norjan kuningas Haakon V Maununpoika ja Eufemia Rügeniläinen. Ingeborgin ollessa vasta yksivuotias hänen isänsä sopi hänen kihlaamisestaan Ruotsin kuningas Birger Maununpojan veljen Eerik Maununpojan kanssa. Haakon julisti Ingeborgin perillisekseen, jotta tämän puolisosta tulisi myös Norjan kuningas. Vuonna 1308 Haakon purki kihlaussopimuksen ja valitsi uudeksi sulhaseksi Ruotsin kruununprinssin Maunu Birgerinpojan, mutta päätti myöhemmin palata alkuperäiseen järjestelyyn. Ingeborg vihittiin vain 11-vuotiaana Eerik Maununpojan kanssa syyskuussa 1312. Liitosta syntyi kaksi lasta, vuonna 1316 poika Maunu ja seuraavana vuonna tytär Eufemia. Eerik Maununpoika murhattiin vuonna 1318.
Kun Haakon V kuoli toukokuussa 1319 ja hänen sukunsa mieslinja sammui, Ingeborgin kolmivuotiaasta pojasta tuli Norjan kuningas. Samoihin aikoihin Birger Maununpoika poikineen syrjäytettiin vallasta, jolloin nuori Maunu Eerikinpoika valittiin myös Ruotsin kuninkaaksi ja maiden välille syntyi personaaliunioni. Ingeborg, joka oli itsekin vasta 18-vuotias, tunnustettiin poikansa holhoojaksi. Nimellisesti hänellä ei ollut sijaishallitsijan asemaa Ruotsissa, mutta hänet nimitettiin myös Ruotsin valtaneuvoston jäseneksi. Ingeborg piti omaa hovia huomenlahjaksi saamassaan Axvallin linnassa ja hallitsi henkilökohtaisena läänityksenään myös Norjan Hallantia sekä Bohusia. Vuonna 1321 hän päätti liittoutua Mecklenburgin kanssa Tanskaa vastaan ja kihlasi nelivuotiaan tyttärensä Eufemian Mecklenburgin herttuan Henrik II:n pojan Albrektin kanssa. Valtaneuvokset katsoivat Ingeborgin ylittäneen valtuutensa ryhtyessään harjoittamaan omaa ulkopolitiikkaa, joten Ruotsin valtaneuvosto päätti heinäkuussa 1322 ja Norjan valtaneuvosto helmikuussa 1323 ottaa maansa johdon omiin käsiinsä. Norjassa Erling Vidkunsson asetettiin tällöin valtionhoitajaksi Ingeborgin tilalle. Vuonna 1326 Ruotsin valtaneuvosto vaati Ingeborgia palauttamaan huomenlahjansa, mutta lupasi maksaa hänelle korvauksen.
Ingeborg nai vuonna 1327 Hallannin herttua Knut Porsen, joka epäsuosittuna hahmona kuitenkin myös murhattiin vuonna 1330. Heille syntyi kaksi poikaa, Håkan ja Knut, jotka kuolivat molemmat ennen äitiään vuonna 1350. Ingeborgin tyttärestä Eufemiasta tuli aikanaan kuningas Albrekt Mecklenburgilaisen äiti.
Katukaluste

Katukalusteet, kadunkalusteet tai kaupunkikalusteet ovat taajamien julkisissa ulkotiloissa käytettäviä kalusteita ja varusteita, kuten aitoja, kaiteita, portteja, puomeja, betoniporsaita ja muita ajoesteitä, puistonpenkkejä, pysäkkikatoksia, jäte- ja tuhka-astioita, kirje- ja postilaatikoita, istutusastioita sekä pyörätelineitä ja -katoksia. Kaduilla, jalkakäytävillä, puistoissa ja julkisten rakennusten pihoilla tarvittavat katukalusteet pyritään etenkin suurissa kaupungeissa suunnittelemaan ja valikoimaan muotoilultaan, materiaaleiltaan ja väritykseltään toisiinsa sopiviksi yhtenäisen kaupunkikuvan muodostamiseksi.
Katukalusteiksi voidaan lukea myös liikennemerkit ja liikennevalot pylväineen, muut opasteet, ilmoitustaulut ja kyltit, ulkomainosrakenteet, katuvalot, viemärikannet ja -ritilät, katupuiden runkoa ja juuristoa suojaavat ritilät ja kehikot sekä siirrettävät käymälät.
Jacques Dubochet

Jacques Dubochet (s. 8. kesäkuuta 1942 Aigle, Sveitsi) on sveitsiläinen biofyysikko. Dubochet tunnetaan erityisesti elektronimikroskooppitutkimuksistaan. Dubochetille myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2017 yhdessä Joachim Frankin ja Richard Hendersonin kanssa biomolekyylien tutkimiseen käytetyistä korkeanresoluution kryoelektronimikroskopiamentelmistä.
Dubochet väitteli tohtoriksi Geneven yliopistosta vuonna 1974. Hänen aiheensa liittyi elektronimikroskopian pimeäkenttämenetelmiin ja Dubochet suoritti väitöskirjatutkimuksensa professori E. Kellenbergerin alaisuudessa. Vuosina 1974–1978 hän toimi tutkijana Baselin yliopistossa keskittyen elektronimikroskopiaan. Tämä aikana hän myös vieraili useissa yliopistoissa Yhdysvalloissa. Vuosina 1978–1987 Dubochet toimi elektronimikroskopialaboratorion johtajana Euroopan molekyylibiologian laboratoriossa EMBL) Heidelbergissä Saksassa. Dubochet suoritti Nobelin kemianpalkintoon johtaneet tutkimuksessa ollessaan EMBL:ssä. Elektronimikroskopiassa käytetty elektronisuihku tuohoaa biologiset näytteet, koska niiden sisältämä vesi haihtuu ja näytteet kuivuvat. Jää haihtuu vettä hitaammin, mutta jääkiteet tekevät elektronimikroskoopin kuvista hyvin heikkolaatuisia. Dubochet kehitti menetelmän, jossa näyte applikoitiin metallihilalle, joka asetettiin nestemäiseen etaaniin –196 °C:n lämpötilaan. Tässä lämpötilassa vesi jäätyi hyvin nopeasti niin kutsutuksi lasimaiseksi vedeksi, jolla ei ole selkeää kiderakennetta, eikä se häiritse elektronimikroskooppitutkimuksia. Dubochet tutki erityisesti virusten, DNA:n ja kromatiinin rakenteita ja julkaisi ensimmäiset kryoelektronimikroskooppikuvat virusten rakenteista vuonna 1984. Vuodesta 1987 vuoteen 2011 Dubochet toimi biofysiikan professorina Lausannen yliopistossa. Vuonna 2015 hänelle myönnettiin EMBL:n jakama Lennart Philipson -palkinto.
Addiewellin rautatieasema

Addiewellin rautatieasema () on rautatieasema Addiewellin kylässä Länsi-Lothianissa, Skotlannissa. Se sijaitsee Shottsin radan varrella.
Asema avattiin 1. heinäkuuta 1882. Sitä käytti 19 616 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Baby Love

Baby Love on tv-elokuva, jonka ensiesitys oli vuonna 1986. Elokuvan on ohjannut Kari Paljakka ja sen musiikin on säveltänyt Matti Inkinen. 
Juoni.
Elokuvan päähenkilöt Titi (Sari Sarlund) ja Mari (Baba Lybeck) pyrkivät rocktähti Mr X:n (Matti Inkinen) suosioon.
Heikki Seppälä (televisio-ohjaaja)

Heikki Juhani Seppälä (s. 13. kesäkuuta 1941 Helsinki) on suomalainen televisioalan vaikuttaja. Hän on työskennellyt ohjaajana, päällikkönä ja ohjelmistojohtajana Yleisradiossa. Lisäksi hän on toiminut Kolmostelevision ohjelmistojohtajana 1987–1994. Vastaavan tuottajan roolissa Heikki Seppälä oli monissa Eurovision laulukilpailu -lähetyksissä.
Johanneksen leipäpuu

Johanneksen leipäpuu on Matti Ijäksen ohjaama suomalainen televisionäytelmä vuodelta 1994. Sen on käsikirjoittanut Juha Lehtola Martti Joenpolven novellin "Johanneksenleipäpuu" pohjalta. Näytelmän pääosaa, yrittäjä Johannes Rantasta, esittää Sulevi Peltola.
"Johanneksen leipäpuu" esitettiin ensimmäisen kerran televisiossa 2. toukokuuta 1994.
Pyhän Markuksen kellotorni

Pyhän Markuksen kellotorni eli kampaniili () on Venetsian Pyhän Markuksen torilla sijaitseva 98,6-metrinen torni ja kaupungin korkein rakennus. Kellotornin rakentaminen aloitettiin vuosien 888 ja 911 välillä ja se valmistui doge Tribuno Memmon aikana 979–991. Tornin nykyinen asu on 1500-luvun alusta.
Venetsian kellotorneja käytettiin alun perin majakkoina ja tulipalojen torjunnassa. Torneihin ei useinkaan päästetty ulkomaalaisia, jotta he eivät voisi vakoilla kaupunkivaltion satamien toimintaa tai puolustusta. Varakkaat kaupunkilaiset sen sijaan saattoivat kilpailla sillä kuka pystyy ratsastamaan kellotornin huipulle. Vuonna 1609 Galileo Galilei demonstroi kehittämänsä kaukoputken toimintaa Pyhän Markuksen tornissa. Tornin viidellä kellolla oli tasavallan aikana kullakin oma tehtävänsä. Esimerkiksi "marangona"-kello ilmoitti työpäivän alkamisen ja loppumisen, kun taas "malefigo"-kello ilmoitti mestauksesta. Nykyisin kaikki viisi kelloa soivat tasatunnein.
Torni kesti siihen kohdistuneet salamaniskut ja tulipalot vuoteen 1902 asti, jolloin se romahti. Aluksi heinäkuun alkupuolella havaittiin murtumia tornin pohjoissivulla, ja 14. heinäkuuta torni kaatui pohjoisen suuntaan. Jälleenrakennus kesti vuoteen 1912. Vuonna 1962 torniin asennettiin hissi.
Pyhän Markuksen kampaniili on ollut mallina useille muille torneille, erityisesti entisen Venetsian tasavallan alueella. Lähes identtiset vaikkakin pienemmät tornit tehtiin 1700-luvulla Slovenian Piraniin ja Kroatian Rovinjiin. Myöhemmin vastaavia on tehty muun muassa Seattleen, Torontoon, Australian Brisbaneen, Saksan Kieliin, Yhdysvaltojen Denveriin ja Berkeleyhin sekä Etelä-Afrikan Port Elizabethiin.
Joachim Frank

Joachim Frank (s. 12. syyskuuta 1940 Siegen, Saksa) on saksalais-yhdysvaltalainen biofyysikko. Hänet tunnetaan erityisesti proteiinien elektronimikroskooppitutkimuksista. Frankille myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2017 yhdessä Jacques Dubochetin ja Richard Hendersonin kanssa biomolekyylien rakenteen tutkimisesta korkean resoluution kryoelektronimikroskopian avulla.
Frank väitteli tohtoriksi Münchenin teknillisestä yliopistosta vuonna 1970 aiheenaan hiilikalvojen järjestäytyminen. Väitöstutkimuksistaan hänelle myönnettiin Harkness Fellowship -stipendi, jonka avulla hän pääsi tutkijaksi NASAn Jet Propulsion Laboratoryyn. Tämän jälkeen vuosina 1970–1972 Frank toimi tutkijana muun muassa Kalifornian yliopistossa, jossa hän erikoistui elektronimikroskopiamenetelmiin ja erityisesti elektronimikroskopiakuvien kuvankäsittelyyn, ja Cornellin yliopistossa. Vuosina 1973–1975 hän oli tutkijana Cambridgen yliopistossa. Oltuaan kaksi vuotta Cambridgessa Frank sai kutsun Wadsworth Centeriin. Siellä hän kehitti laskennallisen tietokonemallin, jonka avulla proteiinien elektronimikroskooppikuvista saatiin aikaiseksi tarkka kaksiulotteinen malli. Menetelmä valmistui vuonna 1981. Tämän jälkeen Frank paransi mallia siten, että proteiinista oli mahdollista muodostaa kolmiulotteinen malli elektronimikroskooppikuvien avulla. Ensimmäisen mallin ribosomista hän julkaisi vuonna 1985. Wadsworth Centerissä Frank toimi vuoteen 1998 asti. Vuonna 1997 hän aloitti tutkimusprofessorina New Yorkin yliopistossa ja vuodesta 2008 Columbian yliopistossa. Frank on saanut kryoelektronimikroskopiatutkimuksistaan useita tunnustuksia, muun muassa Benjamin Franklin -mitalin vuonna 2014 ja Wiley-palkinnon biolääketieteissä vuonna 2017 yhdessä Richard Hendersonin ja Marin van Heelin kanssa.
Richard Henderson

Richard Henderson (s. 1945 Edinburgh, Skotlanti) on brittiläinen biologi ja biofyysikko. Henderson tunnetaan erityisesti proteiinien rakennetta käsittelevistä elektronimikroskopiatutkimuksista. Hänelle myönnettiin Nobelin kemianpalkinto vuonna 2017 yhdessä Jacques Dubochetin ja Joachim Frankin kanssa biomolekyylien rakenteen tutkimisesta korkean resoluution kryoelektronimikroskopian avulla.
Henderson väitteli tohtoriksi Cambridgen yliopistosta vuonna 1969. Vuosina 1970–1973 hän toimi post doc -tutkijana Yalen yliopistossa, mutta palasi tämän jälkeen takaisin Cambridgeen. Vuodesta 1986 Henderson on toiminut Cambridgessa olevan molekyylibiologian laboratorion johtajana. Henderson on tutkinut bakteerien fotosynteesiä katalysoivaa proteiinia bakteriorodopsiinia. Bakteriorodopsiini on kiinnittyneenä bakteerien solukalvoon, minkä vuoksi sen kiteyttäminen ja tutkiminen röntgendiffraktiolla on vaikeaa. Henderson eristi solukalvon ja proteiinin ja lisäsi näytteeseen glukoosiliuosta. Glukoosiliuos esti näytettä kuivumasta elektronimikroskoopin vakuumissa ja täten proteiini säilytti rakenteensa. Jotta elektronimikroskoopin elektronisuihku ei vaurioittaisi proteiinia Henderson käytti tavallista heikompaa elektronisuihkua. Näin hän sai kuvan, jonka yhdistämällä röntgendiffraktiosta saatuun informaation hän sai aikaiseksi mallin bakterioropodsiinista. Kolmiulotteisen molekyylimallin hän julkaisi vuonna 1975. Henderson oli ensimmäinen, joka käytti elektronimikroskopiaa membraaniproteiinin rakenteen selvittämiseen. Henderson jatkoi menetelmän kehittämistä ja vuonna 1990 hän julkaisi atomiresoluutioisen mallin bakteriorodopsiinin rakenteesta. Henderson on saanut tutkimuksistaan useita tunnustuksia. Näitä ovat muun muassa Ernst Ruska Prize vuonna 1980, Rosenstiel Award vuonna 1990, lääketieteen Louis-Jeantet-palkinto 1993 ja Wiley-palkinto biolääketieteissä vuonna 2017 yhdessä Joachim Frankin ja Marin van Heelin kanssa.
Jacopo Sansovino

Jacopo Sansovino (oik. Jacopo Tatti, 2. heinäkuuta 1486 – 27. marraskuuta 1570) oli italialainen arkkitehti ja kuvanveistäjä. Hän on Italian täysrenessanssin keskushahmo. Hän johti Venetsiassa rakennustöitä, joissa tärkeimpänä kohteena oli Pyhän Markuksen torin ja siihen liittyvän piazzettan uudelleenrakentaminen.
Tatti pääsi nuorena Andrea Sansovinon oppipojaksi ja otti myöhemmin tämän sukunimen. Hän pääsi vuonna 1529 Venetsian rakennustöiden johtajaksi. Hänen tunnetuin työnsä on Pyhän Markuksen kirjasto, jonka rakentaminen aloitettiin vuonna 1536. Hänen töitään on myös Pyhän Markuksen kellotornin juurella oleva pieni loggetta.
Tattin veistoksia ovat Firenzessä apostoli Jaakob vanhemman kuvapatsas tuomiokirkossa ja "Bacchus" Museo nazionalessa ja Roomassa madonnankuva San Agostino -kirkossa. Hänen tekemiään Venetsiassa ovat dogi Francesco Venierin hautamerkki San Salvatore -kirkossa, eräät pronssiovet Pyhän Markuksen kirkossa ja suuret Marsin ja Neptunuksen kuvapatsaat dogipalatsin portailla.
VHL-kausi 2017–2018

 VHL-kausi 2017–2018 on Venäjän toiseksi korkeimmain sarjatason VHL:n historian kahdeksas kausi. Kausi alkoi 8. syyskuuta 2017 ja sarjan mestari ratkesi 27. huhtikuuta 2018. Toista kauttaan sarjassa pelannut Dinamo Pietari voitti sekä runkosarjan, että VHL-liigan mestaruuden.
Sarjaan osallistui 27 joukkuetta. VHL laajentui nyt myös Kiinaan, josta kaksi uutta seuraa liittyivät laajennusjoukkueina liigaan. Viime kauden hallitseva mestari HK Dinamo Balašiha joutuu jättämään kauden väliin taloudellisten ongelmien vuoksi. Myös kolme muuta joukkuetta jättäytyi sarjasta talousvaikeuksien vuoksi. Uudet joukkueet VHL:ssä olivat KHL-liigasta siirtyvä Metallurg Novokuznetsk, VHL-B:stä nouseva TsSK VVS Samara ja MHL-B:n mestari Gornjak Utšaly.
Runkosarja.
Runkosarjassa pelattiin kaksinkertainen sarja. 16 parasta joukkuetta eteni pudotuspeleihin.
Arja Karivieri

Arja Karivieri (s. 17. elokuuta 1960) on suomalainen antiikintutkija. Hän on Tukholman yliopiston professori oppiaineessa "Antikens kultur och samhällsliv". Karivieri toimii Suomen Rooman-instituutin johtajana vuosina 2017–2021.
Karivieri on koulutukseltaan arkeologi. Hän väitteli tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 1997. Karivieri on työskennellyt muun muassa Suomen Ateenan-instituutin Paliámpela (Arethoúsa) -kaivausprojektin johtajana sekä Ruotsin Rooman-instituutin Pompeji-projektin kenttäjohtajana. Suomen Akatemian rahoittamassa tutkimuksessa hänen tutkimusryhmänsä selvittää Rooman satamakaupunki Ostian antiikinaikaisia väestöryhmiä.
Karivieri on Suomen Tiedeseuran jäsen.
Hannu Juusola

Hannu Matti Sakari Juusola (s. 10. toukokuuta 1963 Rovaniemi) on Lähi-idän tutkimuksen professori Helsingin yliopistossa. Juusolan tutkimusteemat käsittelevät demokratiaa, sekularisaatiota ja kansalaisuusdiskursseja Lähi-idässä, kuivuuden merkitystä Lähi-idän poliittisissa konflikteissa, juutalaista magiaa sekä orientalismia Suomessa. 
Opinnot ja ura.
Juusola valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1993 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1999 seemiläisten kielten ja kulttuurin alalta. 
Juusola toimi seemiläisten kielten ja kulttuurien yliopistonlehtorina Helsingin yliopistossa vuosina 2001–2010. Vuonna 2002 hän oli Suomen Akatemian tutkijatohtorina Yalen yliopistossa ja vuosina 2009–2010 Suomen Lähi-idän instituutin johtajana Damaskoksessa.
Vuonna 2011 Juusola nimitettiin Helsingin yliopiston seemiläisten kielten ja kulttuurien professoriksi. Vuonna 2013 hän toimi Berkeleyn yliopistossa vierailevana tutkijana. Juusola on Suomen Lähi-idän instituutin säätiön varapuheenjohtaja. 
Hannu Juusola valittiin Pohjois-Pohjalaisen Osakunnan uudeksi inspehtoriksi 2025 alkaen, osakunnan yleiskokouksessa 15. lokakuuta 2024.
Mielipiteet.
Juusola on tuominnut Israelin toiminnan Israelin ja arabimaiden välisessä konfliktissa ja pitää Israelin toimintaa pysyvänä miehityksenä ja kolonisaationa. Juusola on esiintynyt mediassa lukuisia kertoja pääasiassa Israeliin liittyvien kysymysten asiantuntijana ja kirjoittanut kirjan Israelin historiasta. Kirkkohistorioitsija André Swanström on arvostellut Juusolan asiantuntemusta ja suhtautumista Israeliin. Hänen mukaansa Juusola ei ole tutkimuksissaan missään käyttänyt israelilaisia arkistolähteitä. Juusola on ilmaissut toivovansa Israelin ”desionisaatiota” eli sitä, että Israel lakkaisi olemasta juutalainen valtio, ja että Israelin ja Palestiinan tilalle muodostettaisiin yksi demokraattinen valtio, jossa eri etniset ryhmät olisivat yhdenvertaisessa asemassa. Swanström pitää tätä näkemystä antisemitistisenä, minkä Juusola kiistää.
Advanced Programming in the UNIX Environment

Advanced Programming in the UNIX Environment on W. Richard Stevensin kirja ohjelmoinnista Unix-alustalle.
Kirja sisältää muun muassa tiedostojen, prosessien, signaalien ja prosessien välisen kommunikaation käsittelyt. Kirjassa on esimerkkiohjelmana tietokantakirjaston toteuttaminen C-kielellä.
OSnews-sivusto kutsuu kirjaa yhdeksi parhaista teknillisistä kirjoista, joita on koskaan julkaistu. Sivuston mukaan kirjasta on hyötyä myös Unix kaltaisille alustoille ohjelmoinnissa kuten Linux ja FreeBSD. Linux Journal on suositellut kirjaa arvostelussaan.
Kirsi Vainio-Korhonen

Kirsi-Maaria Vainio-Korhonen ("o.s. Vainio", s. 14. helmikuuta 1958 Helsinki) on suomalainen professori, historioitsija ja tietokirjailija. Hän toimii Turun yliopistossa Suomen historian professorina ja keskittynyt tutkimuksessaan sukupuolihistoriaan ja naisten työn historiaan. Hän on kirjoittanut urallaan useita tietokirjoja, ja niistä "Ujostelemattomat – kätilöiden, synnytysten ja arjen historiaa" palkittiin Vuoden tiedekirjana.
Ura.
Vainio-Korhonen aloitti tammikuussa 2003 Turun yliopiston Suomen historian professorina. Sitä ennen hän oli toiminut Suomen Akatemian tutkijana ja yliopiston luennoitsijana. Hän on perehtynyt tutkimustyössään erityisesti sukupuolihistoriaan ja naisten työn historiaan.
Vainio-Korhonen julkaisi vuonna 2008 teoksen "Sophie Creutzin aika – aateliselämää 1700-luvun Suomessa". Sen päähenkilö on kreivitär Sophie Creutz, ja se käsittelee 1700-luvun historiaa, elämäntapaa ja ajatusmaailmaa kaakkoissuomalaisen aatelisperheiden näkökulmasta. "Suomen herttuattaren arvoituksen" keskushenkilö puolestaan on porvaristyttö Eva Merthen, joka oli Zacharias Topeliuksen varhainen Suomi-neito.
Vuonna 2012 Vainio-Korhoselta ilmestyi kaksi teosta. "Sophie Creutzin aika" -teoksen eräänlainen jatko-osa oli "Sofie Munsterhjelmin aika – aatelisnaisia ja upseereita 1800-luvun Suomessa". "Ujostelemattomat – kätilöiden, synnytysten ja arjen historiaa" puolestaan kertoo kätilöiden ammattikunnan historian kautta 1700-luvun käsitystä perheestä, lapsista ja seksuaalisuudesta. Teos palkittiin Vuoden tiedekirjana. Palkintolautakunta kehui teosta ansiokkaasta mikro- ja makrotasojen yhdistämisestä. Se sai myös Lauri Jäntin säätiön kunniamaininnan ja ehdokkuuden Kanava-palkintoon.
Vainio-Korhosen ja Anu Lahtisen kirjoittama "Lemmen ilot ja sydämen salat – suomalaisen rakkauden historiaa" ilmestyi vuonna 2015. Se on ensimmäinen suomalaisen rakkauden ilmenemismuotoja käsittelevä laajamittainen teos. Vainio-Korhonen sai vuonna 2016 Suomen tietokirjailijoiden tunnustuspalkinnon Tietokirjailijapalkinnon ja vuonna 2020 Suomen Tiedeseuran myöntämän Professori Theodor Homénin Isänmaan historian palkinnon.
Yksityiselämä.
Kirsi Vainio-Korhonen on syntynyt Helsingissä Esko Vainion ja Liisa Heikolan perheeseen. Hänen puolisonsa on filosofian tohtori, arkistopäällikkö Gustav Mikael Korhonen. Pariskunnalla on kaksi lasta.
Signaali (tietotekniikka)

Signaali on tietotekniikassa ohjelmallinen keskeytys. Signaaleja käytetään Unixeissa, Unixin kaltaisissa ja POSIX-yhteensopivissa käyttöjärjestelmissä asynkronisien tapahtumien välittämiseen.
Varhaisissa BSD ja AT&amp;T -versioissa signaalit olivat epäyhteensopivia ja epäluotettavia. POSIX.1:stä lähtien käytössä on ollut standardoitu luotettava mekanismi signaalien välitykseen.
Esimerkkejä signaaleista ovat codice_1 (ohjelman lopettaminen) ja codice_2 (muistiviittausvirhe). Tyypillisiä käyttäjän määrittämiä signaaleja ovat codice_3 ja codice_4.
Signaalin välittäminen ohjelmalle keskeyttää ohjelman suorituksen signaalin käsittelyn ajaksi. Ohjelma voi toteuttaa signaalinkäsittelijäfunktion, jota kutsutaan oletustoteutuksen sijaan.
Esimerkki.
Yksinkertainen esimerkki signaalin käsittelystä sovellusohjelmassa:
int g_stop = 0;
void s_handler(int signo)
 g_stop = 1; /* triviaali toiminto signaalin käsittelemiseksi */
int main()
 if (signal(SIGUSR1, s_handler) &lt; 0) /* aseta käsittelijäfunktio signaalille SIGUSR1 */
 return -1;
 while (g_stop == 0) /* tarkista.. */
 sleep(100); /* ..odota */
 return 0;
Esimerkissä codice_5 on funktio, jota kutsutaan kun prosessille välitetään signaali codice_3. Käsittelijäfunktio ja signaalitunniste liitetään funktiolla codice_7.
Signaali voidaan antaa prosessille komennolla codice_8, jossa pid on prosessin tunnistenumero. Huomaa, että ohjelman pääsäie on odottamassa toistorakenteessa normaalin suorituksen ajan eikä kutsu käsittelijää itse suoraan lainkaan.
POSIX-yhteensopivissa alustoissa on tyypillisesti codice_9 -funktio, jolla ohjelman suorituksen voi pysäyttää kunnes sille välitetään signaali.
Ongelmatilanteet.
Signaalikonseptissa on mahdollista syntyä kilpatilanne, jossa prosessin tunnusnumero (ID) käytetään uudestaan eri prosessille. Linuxiin on esitetty eri ratkaisuvaihtoehtoja toteutustavoille saman ongelman välttämiseen. Linux-ytimen versiossa 5.1 on lisätty "pidfd"-rajapinta ongelman ratkaisuksi.
Khalkis (Aitolia)

Khalkis (, ), myös "Hypokhalkis" (, ) tai "Khalkeia" (, ), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Aitoliassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Nafpaktían kunnan Chálkeian alueella.
Maantiede.
Khalkis sijoitetaan nykyisin nimellä Agía Triáda tunnetulle kukkulalle, joka sijaitsee Patraksenlahden pohjoisrannalla itään Káto Vasilikín kylästä. Kukkula on laaksossa, joka sijaitsee Euenos-joen (nyk. Évinos) ja Antirrhionin (nyk. Antírrio) niemen välisellä alueella sijaitsevan kahden vuoren, Varásovan (antiikin Khalkis) ja Klókovan (Paliovoúna, antiikin Tafiassos), välissä.
Historia.
Khalkiin paikka on ollut asuttu viimeistään helladisella kaudella. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen "Iliaan" laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä aitolialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Khalkiin sijainti oli strateginen, sillä se hallitsi alueen merenkulkua ja kauppaa. Viljava tasanko oli hyvä maanviljelykseen. Khalkis mainitaan peloponnesolaissodan yhteydessä 400-luvulla eaa., ja se oli olemassa ainakin 200-luvulle eaa. saakka. Kaupunki oli ilmeisesti lakannut olemassa ensimmäiselle vuosisadalle jaa. tultaessa.
Rakennukset ja löydökset.
Kukkulalta on löydetty linnoitteiden ja rakennusten jäänteitä. Paikalta on tunnistettu muun muassa temppelin jäänteet 400-luvulta eaa. sekä muiden pyhäköiden jäänteitä 500-luvulta eaa. lähtien. Kukkulan rinteiltä ja juurelta on löydetty helladisen, geometrisen, arkaaisen ja klassisen kauden asutuksen jäänteitä. Kukkulan kaakkoisrinteestä on löydetty hellenistisen kauden talojen jäänteitä sekä ajan keramiikkaa ja rahoja. Kukkula itsessään oli hellenistisellä kaudella linnoitettuna.
Varásova-vuoren itärinteessä noin 1,5 kilometriä Agía Triádan kukkulasta länteen sijaitsi toinen linnoitus, joka oli rakennettu myöhäisellä klassisella kaudella 300-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla. Se saattoi olla khalkislaisten turvapaikakseen rakentama. Linnoituksesta on säilynyt muurien ja tornien jäänteitä.
Krane

Krane () eli Kranioi (, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Kefallenian (nyk. Kefaloniá) saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Koútavoksen kylän lähellä noin 2,5 kilometriä kaakkoon Argostólista.
Historia.
Krane oli klassisella ja hellenistisellä kaudella yksi saaren neljästä kaupungista Samen, Palen ja Pronnoin ohella. Kaupungit muodostivat tetrapoliin eli neljän kaupungin liiton. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä Kefaloksen pojasta nimeltä Kranios.
Kranen huippukautta oli 400-luku eaa. Kaupunki liittyi saaren muiden kaupunkien tavoin Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon vuonna 431 eaa. Tämän seurauksena korinttilaiset tekivät sotaretken alueelle, mutta se jäi vaille menestystä. Vuonna 421 eaa. ateenalaiset asuttivat kaupunkiin Pyloksesta vetäytyneet messenialaiset. Kaupungin tiedetään lyöneen omaa hopea- ja pronssirahaa. Kranen itsenäisyys päättyi vuonna 189 eaa., kun se antautui neuvotteluissa roomalaisille. Kaupungin mainitsevat sekä Strabon että Plinius vanhempi.
Rakennukset ja löydökset.
Krane sijaitsi saaren länsirannikolla. Sen akropolis eli linnavuori sijaitsee Koútavoksen itäpuolella kukkulalla, joka tunnetaan nykyisin nimellä Ráchi. Sen korkeus meren pinnasta laskettuna on noin 251 metriä. Kukkulalla on säilynyt jäänteitä linnoitusmuurista sekä joistakin rakennuksista. Linnoitusmuurin säilyneet jäänteet jakautuvat kahteen osaan. Eteläisempi osa ympäröi akropolista. Paremmin ja laajemmin säilynyt pohjoinen osa, joka on rakennettu hellenistisellä kaudella, käsittää pitkän yhtenäisen osuuden, jossa on jäänteitä lukuisista torneista.
Kranen paikalla on myös keskiaikaisen Pyhän Kolminaisuuden ("Agía Triáda") kirkon rauniot. Kirkko rakennettiin antiikin aikaisen Demeterille ja Persefonelle omistetun temppelin paikalle.
Krommyon

Krommyon (, joskus , "Kromyōn"; ) oli antiikin aikainen kaupunki Megariissa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Loutráki-Perachóra-Ágioi Theódoroin kunnassa lähellä Ágioi Theódoroin kaupunkia.
Krommyon oli satamakaupunki ja sijaitsi Saroninlahden rannalla noin 120 stadioninmittaa eli noin 21 kilometriä Korintista itään. Kaupungin nimi viittaa mahdollisesti alueella kasvatettuihin sipuleihin. Kreikkalaisessa mytologiassa Krommyon sai nimensä Kromoksesta, Poseidonin pojasta. Mytologiassa paikka tunnetaan ennen kaikkea Krommyonin emakosta, joka oli kauan seudulla kauhua aiheuttanut metsäsika, ja jonka Theseus surmasi.
Kaupunki on ollut asuttu viimeistään geometriselta kaudelta noin 1000–700 eaa. lähtien. Se oli alun perin Megarista, ja Megara ja Korintti sotivat sen hallinnasta. Myöhemmin Krommyon kuului Korintin alaisuuteen ja Korinthiaan. Kaupunki ja sen satama oli linnoitettu ainakin klassisella kaudella.
Krommyonin paikka löydettiin Ateenan ja Kórinthoksen välisen valtatien rakennustöiden yhteydessä vuonna 1961. Pieni arkeologinen alue sijaitsee A8-valtatien varressa. Paikalta on löydetty muun muassa teatteri, hautoja 700-luvulta eaa. aina roomalaiselle kaudelle saakka sekä keramiikkaa.
Lasaia

Lasaia (, ) oli antiikin aikainen kaupunki Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Faistóksen kunnassa lähellä nykyistä Chrysóstomoksen kylää.
Lasaia oli suhteellisen pienikokoinen kaupunki. Se sijaitsi Kreetan etelärannikolla noin kolme kilometriä itään niin kutsutuista Hyvistäsatamista (nyk. Kaloí Liménes). Lasaia mainitaan "Apostolien teoissa" Hyviensatamien yhteydessä, mutta ei muutoin antiikin kirjallisuudessa. Kaupungin paikka löydettiin vuonna 1856.
Lasaian paikan edustalla sijaitsee pieni Tráfoksen saari. Paikalla on muun muassa rakennusten perustuksia sekä Tráfoksen Kreetan pääsaareen yhdistäneen aallonmurtajan jäänteet.
Leben

Leben () eli Lebena (, "Lebēna") oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Górtynan kunnan Léntaksen kylän paikalla.
Maantiede.
Leben sijaitsi Kreetan etelärannikolla Libyanmeren rannalla. Paikan pohjoispuolella kohoavat Asterousia-vuoret. Leben oli sisämaassa noin 14 kilometriä pohjoisempana sijainneen Gortynin kaupungin satama. Kaupungin nimen oletetaan olevan foinikialaista alkuperää ja viittaavan leijonaan ("labi"). Nimi on mahdollisesti peräisin siitä, että kaupungin lähellä sijaitseva niemi muistuttaa leijonan päätä.
Historia.
Lebenin seutu on ollut asuttuna viimeistään myöhäisellä neoliittisella kaudella. Alueelta on löydetty myös varhaisen minolaisen kauden hautoja, millä perusteella alueella on todennäköisesti ollut pysyvä asutus tuolloin. Sillä oli kauppayhteyksiä Egyptiin, Lähi-itään ja Kykladeille.
Lebenin kaupunki kukoisti hellenistisellä kaudella ja erityisesti roomalaisella kaudella, jolloin Gortyn oli noussut saaren merkittävimmäksi kaupungiksi. Kaupunki kärsi suuria vaurioita maanjäristyksessä ensimmäisellä vuosisadalla jaa., ja tuolloin rantaviivan alueella kerrotaan siirtyneen jopa kilometrin verran. Kaupunki rakennettiin uudelleen, ja oli olemassa vielä varhaisella bysanttilaisella kaudella. Se autioitui 600–700-luvuilla jaa. saaren arabivalloitusta edeltäneiden saraseenien hyökkäysten vuoksi.
Rakennukset ja löydökset.
Lebenissä oli Asklepieion eli Asklepiokselle ja Hygieialle omistettu temppeli, joka oli antiikin aikana hyvin tunnettu koko Kreetalla sekä muun muassa Libyassa. Se sijaitsi kuumien lähteiden paikalla ja toimi parantolana. Gortynin asukkaat perustivat temppelin Epidauroksen Asklepieionin mallin mukaan 300-luvulla eaa. Pyhäköstä on säilynyt sen terassitasanne ja seinien jäänteitä, kaksi marmoripylvästä sekä Asklepioksen ja Hygieian kuvapatsaiden jalusta.
Pyhäkön pohjoispuolella oli siihen liittynyt pitkä stoa eli pylväshalli, jossa potilaat yöpyivät, mikä oli osa hoitoprosessia. Itäpuolella oli lähdekaivo ja länsipuolella aarrekammio, jonka maanalaisessa kryptassa säilytettiin votiivilahjoja.
Bysantilaisella kaudella kaupunkiin rakennettiin kaksi basilikakirkkoa, joiden rauniot ovat jäljellä. Toinen niistä rakennettiin 400-luvun jaa. puolessa välissä ja uudelleen sen tuhouduttua 500-luvun jaa. puolessa välissä. Basilikassa oli kolme laivaa ja nartheks, ja sen rakentamisessa oli käytetty antiikin aikaisten rakennusten kiviä.
Lissos (Kreeta)

Lissos (, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Kántanos-Sélinon kunnassa saaren etelärannikolla nykyisten Soúgian ja Palaióchoran kylien välisellä alueella, noin 2,2 kilometriä Soúgiasta länsilounaaseen.
Historia.
Lissos kukoisti hellenistisellä, roomalaisella ja varhaisella bysanttilaisella kaudella. Se oli yksi saaren sisäosissa sijainneen Elyroksen kaupungin satamista. 200-luvulla eaa. Lissos oli osa vuoriston kaupunkivaltioiden liittoa, johon kuuluivat myös Elyros, Syia, Tarrha, Poikilassos ja Hyrtakina. Kaupunki löi omaa rahaa, jossa oli kuvattuna Artemis ja delfiini. Lissos tuhoutui saraseenien hyökkäyksessä 700- tai 800-luvulla jaa.
Lissoksen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuosina 1957–1960 Nikólaos Platónin johdolla. Nykyisin kaupungin arkeologinen alue on suosittu patikointikohde Soúgiasta ja Palaióchorasta.
Rakennukset ja löydökset.
Lissoksen nykyisin paikalla olevat rauniot ovat pääosin peräisin roomalaiselta kaudelta. Raunioihin lukeutuu julkisia rakennuksia, yksityistaloja, holvattuja hautoja ja satamaan liittyneitä rakennelmia. Lissos tunnettiin muun muassa Asklepiokselle omistetusta temppelistä, joka edusti doorilaista tyyliä ja rakennettiin hellenistisellä kaudella. Temppelistä on säilynyt perustuksia ja muun muassa mosaiikkilattiaa.
Kaupungissa tiedetään olleen myös muun muassa teatteri ja kylpylä. Hautoja on löydetty ainakin 118 kappaletta. Lisäksi on löydetty osia teistä, jotka yhdistivät Lissoksen Elyrokseen ja Hyrtakinaan. Kaupungin alueelta on löydetty lukuisia veistoksia, muun muassa Asklepioksen, Hygieian ja Plutonin kuvapatsaat. Ne ovat nykyisin Chanián arkeologisessa museossa.
Varhaiskristillisellä kaudella 500-luvulla jaa. kaupungissa oli basilikakirkkoja. Niiden päälle rakennettiin myöhemmin paikalla nykyisin olevat Pyhän Kerykoksen ("Ágios Kírykos") kirkko sekä Neitsyt Marian ("Panagía") kirkko, joihin on käytetty paljon antiikin aikaisten rakennusten sekä basilikakirkkojen osia.
Milatos

Milatos () tai Miletos () oli minolaisaikainen kaupunki ja antiikin aikainen kaupunkivaltio ("polis") Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologiset alueet sijaitsevat Ágios Nikólaoksen kunnassa lähellä nykyistä Mílatoksen kylää.
Milatoksen seutu on ollut asuttu viimeistään myöhäisellä neolittisella kaudella. Alueelta on löydetty kolme esihistoriallista asutuspaikkaa, jotka tunnetaan tutkimuksessa nimillä "Milatos I", "Milatos II" ja "Milatos Kastello". Ne kaikki sijaitsevat Mílatoksen tasangon eli nykyisen Mílatoksen kylän ja merenrannan välisen rannikkotasangon itälaidalla, ja ovat olleet käytössä myöhäiseltä neoliittiselta kaudelta varhaiselle minolaiselle kaudelle I (EM I) ja myös myöhempinä aikoina. Milatos Kastelloksi kutsuttu paikka on näistä korkeimmalla sijaitseva akropolis, joka on ollut käytössä myös varhaisella rautakaudella ja antiikin aikana.
Varhaisin maininta Milatoksesta on Homeroksen "Iliaan" laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä kreetalaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Milatos oli merkittävä siirtokuntien perustaja. Sen perustamaksi esitetetään kreikkalaisessa perinteessä muun muassa Joonian Miletos, joka olisi saanut myös nimensä kaupungista (Milatos on saman nimen doorilainen, Miletos joonialainen muoto). Kreikkalaisessa mytologiassa asuttaminen tapahtui Sarpedonin johdolla. Lyktos tuhosi Milatoksen 200-luvulla eaa.
Nimeä ”Milatos” on ehdotettu myös suhteellisen lähellä sijainneen Málian minolaisen palatsikeskuksen ja kaupungin alkuperäiseksi nimeksi.
Minoa

Minoa (, myös "Minyia", ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio ("polis") Amorgoksen (nyk. Amorgós) saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee kukkulalla lähellä saaren pohjoisrannikkoa, noin kilometrin etelälounaaseen nykyisestä Katápolan kylästä.
Historia.
Minoan paikka on ollut asuttu myöhäiseltä neoliittiselta kaudelta 3000-luvulta eaa. lähtien ja tämän jälkeen varhaisella kykladisella kaudella. Tuon ajan asutus oli kukkulan huipulla. Keskisellä ja myöhäisellä kykladisella tai mykeneläisellä kaudella asutus siirtyi lähemmäksi merta lähelle nykyistä Xylokeratídin kylää. Kaupungin sanotaan saaneen nimensä siitä, että paikallisen perinteen mukaan kukkula olisi ollut kuningas Minoksen hautapaikka. Perinne voi kertoa yhteyksistä minolaiseen kulttuuriin, mutta yleensä antiikin kreikkalaiset sijoittivat kyseisen haudan Kreetalle.
Asutus palasi kukkulan alueelle Kreikan pimeinä vuosisatoina protogeometrisen kauden alussa noin 1000 eaa. Tuolloin Minoasta tuli Samoksen siirtokunta, ja uudet asukkaat olivat joonialaisia. Antiikin ajalla Minoa oli yksi Amorgoksen kolmesta kaupungista Aigialen ja Arkesinen ohella. Asutus linnoitettiin 700-luvun loppupuolella eaa. Minoa säilyi asuttuna läpi hellenistisen ja roomalaisen kauden. Roomalaisella kaudella saari toimi karkotuspaikkana. Tuolla ajalla asutuksen painopiste siirtyi jälleen lähemmäksi merenrantaa. Kaupunki hylättiin 300-luvulla jaa.
Minoan löysi Ludwig Ross vuonna 1837. Alueen pienimuotoiset arkeologiset kaivaukset aloitti École française d’Athènes eli Ranskan arkeologinen koulu vuonna 1888. Järjestelmällisemmät kaivaukset alkoivat vuonna 1981 Evangelía ”Líla” Maragkoún (Marangoún) johdolla.
Rakennukset ja löydökset.
Minoan arkeologinen alue sijaitsee Katápolan kylän yläpuolella kukkulan etelärinteessä. Kukkulan korkeus on noin 255 metriä merenpinnasta laskettuna.
Minoan esihistoriallinen asutus on yksi Kykladien parhaiten säilyneitä. Kykladisella kaudella osa kukkulan luolista toimi ilmeisesti pyhäköinä. Esihistoriallisen ajan esinelöytöihin lukeutuu muun muassa keramiikkaa, kykladisia idoleita, savisia pienoisfiguriineja ja obsidiaanista tehtyjä nuolenkärkiä ja muita esineitä.
Antiikin ajan kaupungin linnoitusmuurit kulkivat erityisesti kukkulan itäpuolella ja alarinteessä, missä kukkula ei tarjonnut luonnonlinnoitusta. Muurit oli varustettu tornein. Muuria on säilynyt kukkulan itärinteessä noin 40 metrin matkalta ja jopa yli kolmen korkeudelta.
Arkaaiselta ja klassiselta kaudelta kaupungista on löydetty suhteellisen vähän rakennusjäänteitä. Rakennuksia on enemmän hellenistiseltä kaudelta. Tuolloin kaupungissa oli marmorinen temppeli, joka rakennettiin 200-luvulla eaa. Se oletetaan kuvapatsaan, joskin päättömän, perusteella Apollonin temppeliksi. Toinen löydetty pyhäkkö oletetaan esinelöytöjen perusteella Dionysokselle omistetuksi. Roomalaisella kaudella tämä yhdistettiin paikalla Serapikseen.
Hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta on löydetty myös muita julkisia rakennuksia, kuten 300-luvulla eaa. rakennettu gymnasion sekä roomalaisaikainen marmorinen monumentaaliportti.
SUSE (yritys)

SUSE on vuonna 1992 perustettu saksalainen ohjelmistoyritys, joka kehittää ja myy Linux-pohjaisia tuotteita yrityksille. Yritys julkaisee SUSE Linux -jakelua ja tukee myös openSUSE-jakelua. SUSE ja sen Linux-jakelu ovat olleet osa yhdysvaltalaista Novell-yhtiötä.
Historia.
Yrityksen perustivat vuonna 1992 Roland Dyroff, Thomas Fehr, Burchard Steinbild ja Hubert Mantel nimellä S.u.S.E ().
Vuonna 2003 Novell osti yrityksen, jonka jälkeen Attachmate osti Novellin vuonna 2011. Attachmate yhdistyi Micro Focus -yritykseen vuonna 2014. Micro Focus on kertonut aikeesta myydä SUSE ruotsalaiselle sijoitusrahasto EQT:lle, joka valmistuisi kalenterivuoden 2019 alussa.
Kauppa toteutui vuonna 2019.
SUSE listattiin Frankfurtin pörssiin 2021. Elokuussa 2023 yrityksen suurin omistaja 79 %:n osuudella Marcel LUX III SARL ilmoitti aikovansa lunastaa osakkeet ja vetää yhtiön pois pörssistä.
Yhtiö tarjoutui lunastamaan osakkeet hintaan 16,00 euroa osakkeelta, jolla yhtiön arvoksi tulisi 572 miljoonaa euroa.
Vuonna 2019 yrityksen toimitusjohtajaksi tuli Melissa Di Donato, joka korvasi eläkkeelle jäävän Nils Brauckmannin.
Suurosa yrityksen asiakkaista ovat ”perinteisiä” yrityksiä kuten pankit ja suuret jälleenmyyntiyritykset, joiden järjestelmät ovat hajanaisia. Di Donaton mukaan asiakkaat eivät halua ottaa käyttöön ohjelmistoa, joka ei ole läpäissyt ohjelmiston laadunvalvontaa.
Tuotteet.
openSUSE on Linux-jakelu, joka pohjautui alun perin Suse Linux GmbH:n jakeluun. openSUSE erosi SUSE Linuxista versiossa 10.2, jonka jälkeen sen nimi muutettiin jotta se ei sekoittuisi SUSE Linux Enterprise -julkaisuun.
Muun muassa Crayn Cray Linux Environment perustuu yrityksen SUSE Linux Enterprise Serveriin (SLES). SLES on julkaistu myös IBM System z suurtietokoneille.
SUSE CaaS Platform ja SUSE Cloud Application Platform ovat säiliöiden ja pilvipalveluiden hallintaan tarkoitettuja ratkaisuja.
Speedball 2

Speedball 2: Brutal Deluxe on Bitmap Brothersin kehittämä futuristinen toiminta-/urheilupeli. Peli on julkaistu vuonna Amigalle ja myöhemmin muille alustoille kuten Amiga CD32, Atari ST ja Sega Master System.
Peli on seuraaja pelille "Speedball".
Peli on Wiredin mukaan yksi kymmenestä merkittävimmistä peleistä Amigalla.
Vastaanotto.
Peli on saanut "Amiga Format" -lehden arvostelussa arvosanaksi 94%.
Uusintaversiot.
Pelistä on julkaistu useita uusintaversioita:
Otto Ferdinand Helminen

Otto Ferdinand Helminen (3. huhtikuuta 1886 Tampere – 29. tammikuuta 1970 Helsinki) oli diplomi-insinööri. Hän toimi tamperelaisen Aaltosen Kenkätehtaan teknillisen johtajana 1912–1961.
Tausta ja koulutus.
Otto Helmisen vanhemmat olivat kauppias Gustaf Helminen ja Hilda Helenius. Helminen tuli ylioppilaaksi Tampereen Realilyseosta vuonna 1905 ja diplomiinsinööriksi Helsingin Teknillisen korkeakoulun koneenrakennusosastolta vuonna 1909. Korkeakouluopintonsa päätettyään hän ryhtyi tutkimaan jalkineiden koneellista valmistusta. Vuonna 1910, Helminen oli harjoittelijana Saksassa kenkätehtaissa ja suoritti kurssin alan ammattiopistossa. 
Aaltosen Kenkätehtaan teknillisen johtajana.
Palattuaan Suomeen vuonna 1912 hän tuli Aaltosen Kenkätehdas-yhtymän teknilliseksi johtajaksi. Helminen oli ensimmäinen korkeakoulukasvatuksen saanut teknikko suomalaisen kenkäteollisuuden palveluksessa. Vuonna 1914 Helminen sai valtion stipendin tutkiakseen kenkäteollisuusalaa Yhdysvalloissa. Vuodesta 1917 hän toimi Aaltosen kenkätehdas oy :n, Lokomo oy/n ja Sarvis oy :n johtokunnan jäsenenä). Otto Helminen siirtyi eläkkeelle vuonna 1961. Näin ollen hän tuli olleeksi yli 50 vuotta saman yhtiön palveluksessa. Aaltosen kenkätehtaasta kasvoi Pohjoismaiden suurin, ja se työllisti sodan jälkeen 1 500 henkilöä Tampereella.
Taiteilija Martta Helminen (1890–1983) oli hänen sisarensa ja arkkitehti Matti Tausti on (1924–2016) hänen poikansa.
Olla joku

Olla joku on Pelle Miljoonan järjestyksessään 35. studioalbumi sekä viides Pelle Miljoona United -kokoonpanon kanssa tehty albumi, joka julkaistiin 8. syyskuuta 2017. Pelle on sanonut albumin ”piirtävän totuuden jälkeistä aikaa, elämäniloisella otteella ja surrealistisella siveltimellä”.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 30.
Carurú

Carurú on Vaupésin departementissa sijaitseva Kolumbian kunta. Departementin pääkaupunki Mitú sijaitsee 175 kilometrin päässä. Guaviaren departementti sijaitsee naapurissa. Maasto on pääasiassa viidakkoa. Kylän läpi virtaa Vaupésjoki. Alkuperäisasukkaat muodostavat asukkaiden enemmistön. Valtaosa asukkaista on miehiä. Kunnan asukasluku on noin 3 300. Carurún kunta perustettiin vuonna 1993. Sen rajat määriteltiin vuonna 1997. Kunnan talous perustuu valtaosin kalastukseen ja metsien hyödyntämiseen.
Ilmasto.
Keskilämpötila on 25−32 astetta. Alueella on kosteaa ja sateita saadaan runsaasti. Vuosittainen sademäärä on 3500 millimetriä. Joulukuun ja marraskuun välinen aika on kuivinta.
Nähtävyydet.
Carurússa voi käydä esimerkiksi Cubayn pyhäköllä. Lähistöllä virtaa Vaupésjoki ja maasto on vuoristoista. Elokuussa järjestetään urheilutapahtumia 16 alkuperäisasukkaan yhteisön kesken.