Suomen maaherrat

Maaherra (ruots. "landshövding") oli Suomen valtionhallinnon virkamies, joka johti lääninhallituksen toimintaa. Maaherrat nimitti tasavallan presidentti. Maaherran virkanimike perustettiin vuonna 1634, jolloin Ruotsin hovin kansleri Axel Oxenstierna kehitti siviilihallintoa Suomeen. Aluksi valittiin viisi maaherraa. Ruotsin vallan aikana maaherrat edustivat kuningasta hallintoalueillaan. Suomen itsenäistyttyä edustus siirtyi keskushallinnon suuntaan. Vuosina 1837–1918 maaherran virkanimike oli kuvernööri.
Vuoden 2009 lopussa maaherran virat Suomessa lakkautettiin Suomen läänien lakkauttamisen myötä. Ainoan poikkeuksen muodostaa Ahvenanmaan valtionvirasto, jonka ylimmän johtajan virkanimike on edelleen maaherra.
Viran toimenkuva.
Maaherran tehtävät 1930-luvulla.
Maaherran toimeen kuuluvat asiat käsiteltiin lääninhallituksessa eli "maaherranvirastossa" kahdella osastolla, lääninkansliassa ja lääninkonttorissa. Lääninkanslian esimiehenä toimi lääninsihteeri ja lääninkonttorin esimiehenä lääninkamreeri. Jokainen lääni oli jaettu eri kihlakuntiin ja nämä puolestaan nimismiespiireihin.
Maaherran nimitti virkaan tasavallan presidentti valtioneuvoston esityksestä, ja toimessaan hän oli valtioneuvoston ja erityisesti sisäasiainministeriön alainen. Maaherra oli lääninhallituksen esimies ja samalla ulosotonhaltija läänin alueella lukuun ottamatta kaupunkeja, joissa maistraatti oli ulosotonhaltijana.
Maaherra oli läänin korkein järjestyksen valvoja ja hallinnon edustaja. Tässä ominaisuudessa hänen tuli pitää huolta siitä, että:
* yleinen järjestys ja turvallisuus säilyvät läänin alueella;
* tehdyt rikokset saatetaan syytteeseen, ja tässä ominaisuudessa maaherra oli kaikkien poliisiviranomaisten esimies sekä läänin alueella olevissa kaupungeissa että maaseudulla;
* läänissä olevat virkamiehet täyttävät velvollisuutensa;
* kunnallisia asioita hoidetaan lakien ja asetusten mukaisesti;
* julkaistavat lait ja asetukset tulevat oikealla tavalla kuulutetuiksi läänissä.
Lisäksi maaherran tuli seurata julkisten laitosten toimintaa sekä pyrkiä hankkimaan tietoa siitä, mikä eri aloilla oli soveliasta edistämään läänin ja sen asukkaiden etuja. Hänen tuli myös valvoa kruununverojen ja muiden kruununtulojen kantoa sekä köyhäinhoito- ja terveydenhoitolaitoksia.
Muuten maaherra valvoi, että rikosjutuissa annetut päätökset pantiin täytäntöön ja että alemmat ulosottomiehet täyttivät tehtävänsä riitajutuissa annettujen tuomioiden ja päätösten toimeenpanemisessa.
Maaherra antoi passin ulkomaille matkustaville, tarkasti lääniin tulevien ulkomaalaisten passit sekä antoi ulkomaalaisille ololippuja maassa oleskelua varten.
Ulosotonhaltijana maaherra käsitteli lainhakuasioita ja ulosmittausvalituksia. Erinäisissä hallinnolliseen lainkäyttöön kuuluvissa asioissa maaherranvirasto oli ensimmäinen oikeusaste.
Luettelo maaherroista.
Turun ja Porin lääni 1634–1997.
Lääni liitettiin Länsi-Suomen lääniin 1997.
Uudenmaan ja Hämeen lääni 1634–1831.
Lääni jaettiin Uudenmaan lääniksi ja Hämeen lääniksi 1831.
Pohjanmaan lääni 1634–1775.
Lääni jaettiin Vaasan lääniksi ja Oulun lääniksi 1775.
Viipurin ja Savonlinnan lääni 1634–1721.
Läänin kaakkoisosa luovutettiin Venäjälle 1721; Ruotsille jäänyt osa yhdistettiin Käkisalmen läänin jäännösten kanssa Savonlinnan ja Kymenkartanon lääniksi.
Käkisalmen lääni 1634–1721.
Läänin itäosa luovutettiin Venäjälle 1721; Ruotsille jäänyt osa yhdistettiin Viipurin ja Savonlinnan läänin jäännösten kanssa Savonlinnan ja Kymenkartanon lääniksi.
Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni 1721–1747.
Läänin eteläosa luovutettiin Venäjälle 1743; läänin tilalle perustettiin Kymenkartanon ja Savon lääni 1747.
Kymenkartanon ja Savon lääni 1747–1775.
Lääni jaettiin Kymenkartanon lääniksi ja Savon ja Karjalan lääniksi 1775.
Vaasan lääni 1775–1997.
Lääni liitettiin Länsi-Suomen lääniin 1997.
Oulun lääni 1775–2009.
Kaikki Suomen läänit lakkautettiin 2010.
Kymenkartanon lääni 1775–1831.
Läänin eteläosa liitettiin Uudenmaan lääniin 1831; läänin tilalle perustettiin Mikkelin lääni.
Savon ja Karjalan lääni 1775–1831.
Läänin eteläosa liitettiin Mikkelin lääniin 1831; läänin tilalle perustettiin Kuopion lääni.
Viipurin lääni 1812–1945.
Läänin itäosa luovutettiin Neuvostoliitolle 1940/1944; Suomelle jääneestä osasta muodostettiin Kymen lääni 1945.
Uudenmaan lääni 1831–1997.
Lääni liitettiin Etelä-Suomen lääniin 1997.
Hämeen lääni 1831–1997.
Läänin eteläosa liitettiin Etelä-Suomen lääniin ja pohjoisosa Länsi-Suomen lääniin 1997.
Mikkelin lääni 1831–1997.
Läänin pääosa liitettiin Itä-Suomen lääniin ja läntisin osa (Heinolan kihlakunta ja seutukunta) Etelä-Suomen lääniin 1997.
Kuopion lääni 1831–1997.
Lääni liitettiin Itä-Suomen lääniin 1997.
Ahvenanmaan lääni 1918–2009.
Kaikki Suomen läänit lakkautettiin 2010.
Ahvenanmaan maaherrat vuodesta 2010 lähtien, ks. Suomen maaherrat - Ahvenanmaan valtionvirasto.
Petsamon lääni 1921–1921.
Lääni liitettiin Oulun lääniin 1922.
Lapin lääni 1938–2009.
Kaikki Suomen läänit lakkautettiin 2010.
Kymen lääni 1945–1997.
Lääni liitettiin Etelä-Suomen lääniin 1997.
Keski-Suomen lääni 1960–1997.
Lääni liitettiin Länsi-Suomen lääniin 1997.
Pohjois-Karjalan lääni 1960–1997.
Lääni liitettiin Itä-Suomen lääniin 1997.
Etelä-Suomen lääni 1997–2009.
Kaikki Suomen läänit lakkautettiin 2010.
Länsi-Suomen lääni 1997–2009.
Kaikki Suomen läänit lakkautettiin 2010.
Itä-Suomen lääni 1997–2009.
Kaikki Suomen läänit lakkautettiin 2010.
Västernorrlandin ja Västerbottenin läänien maaherrat sekä Pietarin ja Viipurin kuvernementtien kuvernöörit.
Västernorrlandin ja Västerbottenin läänien maaherrat hallitsivat vuosina 1634–1809 myös Lapin historiallista maakuntaa ja Tornionlaakson itäpuolta. Pietarin ja Viipurin kuvernementtien kuvernöörit hallitsivat Uudenkaupungin rauhassa 1721 ja Turun rauhassa 1743 Venäjälle luovutettuja alueita vuosina 1721–1812.