Joukkohysteria

Joukkohysterialla tai massahysterialla tarkoitetaan sosiologiassa ja psykologiassa jotain useamman ihmisen kokemaa harhakuvitelmaa tai käytösmallia, joka voi levitä yhteisössä varsin nopeastikin. Joukkohysteriaa esiintyy monissa muodoissa, jonka vuoksi sen tarkka määritelmä ja luokittelu on vaikeaa. Joukkohysteriaa kuvaillaan myös konversiohäiriöksi eli dissosiaatiohäiriöksi (aiemmin hysteria), jossa ihminen kokee fyysisiä oireita ilman fyysistä syytä. 
Yhdysvaltalaisessa mielenterveyden ja käyttäytymisen häiriöiden diagnoosijärjestelmässa DSM-5:ssä (Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders, Fifth Edition) joukkopsykogeenistä häiriötä (mass hysteria tai mass psychogenic illness, MPI) ei ole nimetty omaksi erilliseksi diagnoosikoodikseen, mutta ilmiö sijoittuu somatisaatiohäiriöiden kategoriaan.
Lähimpänä vastaavaan ilmiöön viitataan DSM-5:ssä käsittelemällä seuraavia diagnoosiluokkia:
Conversion disorder – F44.4–F44.7, eli konversiohäiriö
Somatic symptom disorder – F45.1, eli somatisaatiohäiriö
Factitious disorder – F68.1, eli Münchhausenin oireyhtymä 
Lisäksi "Culture-related diagnostic issues" -osioissa viitataan kulttuurispesifeihin ilmiöihin, joita on historiallisesti havaittu yhteisöissä ilman selkeää biologista aiheuttajaa.
Massahysteria voi alkaa nopeasti, esimerkiksi keskeltä suurta väkijoukkoa, kun yksi henkilöistä luulee paikalla olevan pommin. Kauhu leviää nopeasti väkijoukon läpi, ja ihmiset alkavat kauhuissaan juosta pakoon, jopa talloen ja vammauttaen muita ihmisiä. Ihminen alkaa toimia vaiston varassa, eikä kyseenalaista pommin olemassaoloa. Massahysteria voi myös syntyä hitaasti. Näissä tapauksissa oireet ovat yleensä dramaattisempia kuin nopeasti alkaneessa massahysteeriassa. 
Tansaniassa tiedetään 20 oppilaan joukkopyörtymistapaus, jossa 20 oppilasta pyörtyi kesken loppukokeen. Ilmiölle haettiin selitystä mm. yliluonnollisista ilmiöistä, mutta todennäköisempi syy lienee ahdistus. Oppilaiden pyörtyminen sai näin aikaan ketjureaktion.
Lääketieteessä termillä tarkoitetaan ilmiötä, jossa useampi henkilö luulee kärsivänsä jostain oireesta. Jopa tuhansia terveitä ihmisiä saattaa hakeutua hoitoon taudin vuoksi, joka ei edes voisi tarttua ihmiseen. Joukkohysterian ehkäisyssä asianmukainen tiedotus on usein tärkeässä roolissa.
Syyt ja riskitekijät.
Massapsykogeeninen sairaus eroaa muista kollektiivisista tai massaluontoisista harhaluuloista siinä, että siihen liittyy fyysisiä oireita. Joukkohysteriaepidemioille on usein ominaista seuraavat piirteet:
oireet, joille ei ole uskottavaa elimellistä selitystä,
oireet ovat ohimeneviä ja hyvänlaatuisia,
oireiden puhkeaminen ja toipuminen tapahtuvat nopeasti,
esiintyminen rajatussa ryhmässä,
poikkeuksellisen korkea ahdistuneisuuden taso,
oireiden leviäminen näkö-, kuulo- tai puhekontaktin kautta,
leviäminen ikäasteikolla alaspäin, alkaen vanhemmista tai korkeamman aseman omaavista yksilöistä.
Brittiläinen psykiatri Simon Wessely erottaa joukkohysteriasta kaksi muotoa:
1. Massiivinen ahdistushysteria (mass anxiety hysteria) koostuu akuuteista ahdistusjaksoista, joita esiintyy pääasiassa koululaisilla. Edeltävä jännitys puuttuu, ja leviäminen tapahtuu nopeasti visuaalisen kontaktin kautta.
2. Massiivinen motorinen hysteria (mass motor hysteria) sisältää poikkeavuuksia motorisessa käyttäytymisessä, voi esiintyä missä ikäryhmässä tahansa, ja siihen liittyy edeltävää jännitystä. Akuperäiset tapaukset ovat tunnistettavissa, ja leviäminen tapahtuu vähitellen. Epidemia saattaa olla pitkäkestoinen.
Esiintyvyys ja intensiteetti.
Joukkohysteriatapaukset koskettavat usein ensisijaisesti nuoria ja lapsia, ja naiset ovat usein yliedustettuina tapauksissa. Hypoteesia siitä, että ekstroversioon tai neuroottisuuteen taipuvaiset henkilöt, tai ne, joilla on matala älykkyysosamäärä, olisivat alttiimpia joukkohysterialle, ei ole tutkimuksissa johdonmukaisesti vahvistettu.
Bartholomew ja Wessely toteavat: 
Median laaja ja sensaationhakuisuuteen taipuva raportointi näyttää usein pahentavan tai kiihdyttävän epidemioiden kulkua. Oireilu saattaa myös uusiutua alkuperäisen epidemian jälkeen.
John Waller huomauttaa, että kun on määritetty, että oireilu on psykogeenista, viranomaisten ei tulisi enää antaa sille uskottavuutta. Esimerkiksi Singaporen tehdastapauksessa "parantajan" kutsuminen suorittamaan manausta näyttäytyi epidemiaa ylläpitävänä tekijänä.