tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Guzheng

Guzheng (古箏, pinyin gǔzhēng) on perinteinen kiinalainen sitrasoittimiin kuuluva näppäiltävä soitin. Sen arvellaan kehittyneen jo noin vuonna 220 eaa. Soitin tunnetaan myös nimellä "zheng". Se on Qin-dynastian (206 eaa.) ajalta löydettyjen dokumenttien mukaan yksi vanhimmista kiinalaisista soittimista, ja sitä on soitettu Kiinassa jo 2 500 vuotta. Guzheng on kautta aikojen ollut hyvin suosittu Kiinassa ja se nähdään yhtenä tärkeimpänä soittimena sekä kiinalaisessa soolo- että kamarimusiikissa. Guzhengista on kehittynyt muun muassa japanilainen kielisoitin nimeltä koto. 
Guzheng on noin 170 cm pitkä ja 35 cm leveä. Alun perin guzhengissa oli vain 12 kieltä. Nykyaikaisissa guzhengeissa on yleensä 21–25 kieltä. 
Guzheng on teknisesti hankala soittaa. Perinteisessä kiinalaisessa musiikissa soittaja näppäilee kieliä oikean käden sormilla, joihin on kiinnitetty merikilpikonnan kilvestä valmistetut “apukynnet”. Vasemmalla kädellä kieliä painelemalla saadaan aikaan sävelkorkeuden nousut ja laskut ja erilaiset glissando- ja vibratoäänet.
Pipa

Pipa (, pinyin pípá) on perinteinen kiinalainen kielisoitin, joka tunnetaan myös nimellä kiinalainen luuttu. Pipa on yksi kiinalaisen musiikin tärkeimmistä soittimista. Se on hieman samankaltainen kuin japanilainen biwa.
Pipan varhaisimpia prototyyppejä soitettiin jo Qin-dynastian aikakaudella (221–206 eaa.). Nykyisessä muodossa oleva pipa on kehitetty Keski-Aasian silkkitien vaikutuksesen kautta eteläisten ja pohjoisten dynastioiden aikana (486–589 jaa.). Siitä tuli yksi osa kiinalaisia perinteisiä soittimia Qing-dynastian (1644–1911 jaa.) kaudella.
Pipassa on tavallisesti neljä kieltä. Soittimen päärynänmuotoiseen puiseen runkoon on kiinnitetty 12–26 otelautaa. Lyhyen kaulan päässä on neljä viritystappia. Kaikukoppa on päällystetty ohuilla puuviilulevyjä. Pipaa soitetaan istuen, soittimen ollessa sylissä pystyasennossa. Oikea käsi näppäilee kieliä ja vasen käsi etsii oikeaa sävelkorkeutta otelaudalta. Aiemmin kielet valmistettiin silkistä mutta nykyisin käytetään metallia. Pipan nimi kuvailee tapaa, jolla soitinta näppäillään sormien kärkiin kiinnitetyillä plektroilla: pi tarkoittaa ”"soittaa eteenpäin"” ja pa ”"soittaa taaksepäin"”.
Aak

Aak (, hanja 雅樂) on korealaista hovimusiikkia. Se on lähtöisin kiinalaisesta "yayue"-musiikista. Japanissa vastaavat kirjoitusmerkit lausutaan "gagaku". Muita korealaisen hovimusiikin tyylejä ovat "dangak" ja "hyangak".
Aakia esitettiin Koreassa valtiollisten, kungfutselaisten rituaalien yhteydessä. Musiikkityyli saapui Koreaan Kiinasta vuonna 1116 keisarin lähettämän valtavan lahjan muodossa: siihen kuului paitsi satoja soittimia myös rituaaliasuja ja muusikoita. Vastaava musiikkityyli muuntui kiinassa pian, eikä aak muistutakaan kiinalaisia tai japanilaisia vastineitaan, vaan se on säilyttänyt 1100-luvun Song-dynastian yayuen piirteet. Se onkin käytännössä kiinalaisin soittimin esitettävää kiinalaistyylistä musiikkia, joten sillä on korealaisen musiikin historiassa erityinen asema.
Vanhojen lähteiden mukaan 1400-luvulla aak-kappaleita oli jopa 456. Nykyaikaan kappaleita on säilynyt vain kaksi. Ne ovat molemmat neljän minuutin pituisia ja koostuvat 32 nuotista.
Hyangak

Hyangak (, hanja 鄕樂, ’kylämusiikki’, ’kotimainen musiikki’) on yksi korealaisen hovimusiikin kolmesta muodosta. Toiset kaksi ovat "aak" ja "dangak", joita on säilynyt vain muutamia kappaleita. Hyangak muodostaakin ylivoimaisen enemmistön nykyään esitettävästä hovimusiikista.
Hyangak on alkuperältään korealaista musiikkia, jota on esitetty lukuisissa eri konteksteissa. Siinä käytetään pentatonista asteikkoa, ja kappaleet luokitellaan niitä soittavan orkesterin koostumuksen mukaisesti viiteen eri kategoriaan. Myös "jeongak"-kamarimusiikki, jota esitettiin hovin sijaan yläluokan piirissä, on käytännössä samaa musiikkia kuin hyangak. Termi "jeongak" keksittiin 1900-luvun alussa Japanin miehityskaudella hoviseremonioiden lakkauttamisen jälkeen.
Pisin hyangak-kappale on noin 80 minuutin kestoinen "Yeomillak", joka perustuu 1400-luvun ylistysrunoon. Toinen merkittävä kappale on erityisen arvostettu, 15 minuutin pituinen "Sujecheon". Jongmyon pyhäkön kuninkaallisille esi-isille omistetuissa uhriseremonioissa kätyetty musiikki on pääosin hyangakia: tämä musiikki on nimitetty kansalliseksi kulttuuriaarteeksi, ja sitä esitetään Korean kuninkaallisen hovin tuhosta huolimatta edelleen alkuperäisessä kontekstissaan.
Dangak

Dangak (, hanja 唐樂) on yksi korealaisen hovimusiikin kolmesta lajityypistä. Muut kaksi ovat "aak" ja "hyangak". Kuten aakia, dangakia on säilynyt nykypäivään vain kaksi kappaletta.
Dangak merkitsee kirjaimellisesti Tang-dynastian musiikkia ja sillä on kiinalainen alkuperä, vaikka se onkin korealaistunut. Se saapui maahan yhdistyneen Sillan aikana ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella, kun Kiina lahjoitti Korealle soittimia kungfutselaisia rituaaleja varten. Sitä esitettiin hovin erilaisissa tapahtumissa. Dangakissa käytetään pentatonista asteikkoa ja se säestää "dangak jeongjae" -tanssiesitystä. 
Toinen säilyneistä dangak-kappaleista on "Nakyangchun" eli ”kevät Luoyangissa”, josta yhdysvaltalainen säveltäjä Lou Harrison on tehnyt oman sovituksensa vuonna 1961.
Piri (soitin)

Piri (, hanja 觱篥) on korealainen kaksoisruokolehdykkäsoitin. Oboen kaltainen piri valmistetaan bambusta, ja siinä on seitsemän sormireikää etupuolella ja yksi takapuolella. Pirin kaltaisia soittimia tunnetaan jo yhdistyneen Sillan kaudelta ensimmäiseltä vuosituhannelta.
Piri-puhaltimia on kolmenlaisia. Sylinterin muotoinen, äänekäs "hyang-piri" (향피리, hanja 鄕觱篥, ’korealainen piri’) on niistä suurin. Sitä käytetään hovimusiikissa, kansanmusiikissa ja šamanistisessa musiikissa. Hieman kartiomainen "dang-piri" (당피리, hanja 唐觱篥, ’kiinalainen piri’) tuottaa vielä terävämmän äänen, ja sitä käytetään nimensä mukaisesti "dangak"-musiikin esittämiseen. Pehmeämpiääninen "se-piri" (세피리, hanja 細觱篥, ’pieni piri’) on hyang-piriä pienempi soitin, jota suositaan "gagok"-laulujen säestyksessä.
Sepultura

Sepultura (portugalinkielinen nimi tarkoittaa ’hautaa’) on brasilialainen groove metal/thrash metal -yhtye. Tarkempaa lajityyppiä yhtyeen musiikille on vaikea määrittää, sillä sen varhainen tyyli vaihtelee thrash metalin ja death metalin välillä ja myöhemmillä albumeilla on vaikutteita muun muassa hardcore punkista ja perinteisestä brasilialaisesta musiikista. Yhtye oli suosionsa huipulla 1990-luvun puolivälissä. Igor Cavaleran lähdettyä yhtyeestä, yhtyeessä ei ole yhtään alkuperäisjäsentä.
Historia.
Yhtye perustettiin Belo Horizontessa vuonna 1984. Kitaristi-laulaja Max Cavalera keksi yhtyeen nimen kääntäessään Motörheadin kappaleen "Dancing On Your Grave" sanoituksia. Yhtyeen ensimmäinen julkaisu oli EP "Bestial Devastation" vuonna 1985. Sepulturan lopullinen läpimurto oli yhtyeen toinen täysimittainen albumi, vuoden 1987 "Schizophrenia". Sitä seurasivat kaksi thrash metallin klassikkoa "Beneath the Remains" vuonna 1989 ja "Arise" vuonna 1991. Kaksi vuotta myöhemmin julkaistulla albumilla "Chaos A.D." (1993) oli ensimmäistä kertaa yhtyeen historiassa vaikutteita myös hardcore punkista. Vuonna 1996 julkaistulla albumilla "Roots" on vaikutteita hardcoren lisäksi brasilialaisesta kansanmusiikista. Kyseisellä levyllä kitarat möyrivät alavireisen raskaasti. "Roots" luokitellaan usein myös nu metaliksi johtuen levyllä vierailevista Jonathan Davisista (Korn) ja Dj Lethalista, joka on ollut dj:nä muun muassa Limp Bizkitissä ja House of Painissa.
Laulaja Max Cavalera jätti yhtyeen joulukuussa 1996 manageroinnista johtuneen kiistan vuoksi ja perusti oman yhtyeen nimeltä Soulfly. Johtohahmon ja keulakuvan poistumisen jälkeen Sepulturan suosio laski. Uudeksi vokalistiksi palkattiin yhdysvaltalainen Derrick Green, jonka aikana Sepultura on julkaissut viisi pitkää studioalbumia: "Against" (1998), "Nation" (2001), "Roorback" (2003), "Dante XXI" (2006) ja "A-Lex" (2009). Näiden albumien myötä Sepultura liikkui kauemmas alkuperäisestä thrash metal -soundistaan lisäten kappaleisiinsa hardcore punk -elementtejä. Yhtyeen kehittyminen ei kuitenkaan ole miellyttänyt suurta yleisöä ja levyt eivät ole saavuttaneet lähellekään samanlaisia myyntilukuja kuin Max Cavaleran aikaiset teokset. 
Sepultura on julkaissut cover-kappaleita sisältäneen EP:n "Revolusongs" vuonna 2002 sekä live-albumin ja DVD:n "Live in São Paulo" vuonna 2005. Yhtyeen albumi, "Dante XXI", ilmestyi 17. maaliskuuta 2006 ja on saavuttanut useita hyviä arvosteluja musiikkilehdissä. Max Cavaleran veli, rumpali Igor Cavalera ilmoitti eroavansa Sepulturan riveistä 12. kesäkuuta 2006. Syyskuussa 2006 yhtyeen entinen levy-yhtiö Roadrunner Records julkaisi kokoelman "The Best of Sepultura", joka sisälsi yhtyeen kappaleita vuosilta 1989-1996.
8. joulukuuta 2023 Sepultura julkisti aloittavansa maaliskuussa 2024 puolitoista vuotta kestävän jäähyväiskiertueen "Celebrating Life Through Death". Kiertue juhlistaa myös yhtyeen 40-vuotista uraa ja "kattaa koko maapallon".
Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Inner Self”, "Troops of Doom", "Refuse/Resist", "Arise", "Mass Hypnosis", "Territory" ja "Roots Bloody Roots".
Diskografia.
Studioalbumit
Hellsing

Hellsing (ヘルシング) on Kōta Hiranon tekemä mangasarja. Siitä on tehty kaksi animaatiosovitusta - 13-osainen TV-anime vuonna 2001, sekä OVA(Original Video Animation, tunnetaan myös nimellä Hellsing Ultimate), jonka tuotanto alkoi vuonna 2006.
Televisiosarja on juoneltaan hyvin erilainen kuin manga, koska se tehtiin mangan ollessa vasta alkuvaiheissaan. Sarjassa ei esimerkiksi esiinny ollenkaan natsijärjestö Millenniumia, joka mangassa on hyvin keskeisessä osassa. Monet muutkin henkilöt ovat animesta jääneet pois. Sarja on kuitenkin muistettava visuaalisen ilmeensä ja Yasushi Ishiin luoman erikoisen soundtrackinsa vuoksi.
OVA sarjasta on julkaistu kaikki 10 osaa, ensimmäinen 10. helmikuuta 2006. OVAn animaatiotyyli on huomattavasti televisiosarjaa uskollisempi Hiranon piirrostyylille (mm. ääriviivanpaksuuden vaihtelun ja hahmojen ilmeiden suhteen), ja lisäksi se pohjautuu televisiosarjaa tiukemmin mangan juoneen.
Mangaa on ilmestynyt suomeksi, englanniksi ja japaniksi kaikki 10 osaa. Egmont Kustannus on julkaissut mangan suomeksi vuoden 2008 lokakuusta 2010 syyskuuhun.
Juoni.
Pahaa-aavistamattomien ihmisten keskuudessa elää, ja on aina elänyt vampyyrejä ja muita yliluonnollisia olentoja. Näiden hirviöiden tappamiseen on kuitenkin erikoistunut monia organisaatioita joista Englannin kuningattaren alaisuudessa toimiva Hellsing organisaatio on jo vuosisatoja ollut vastuussa normaali-ihmisten varjelusta näiltä pimeyden olennoilta. Hellsingin voimakkain ase onkin organisaation taltuttama ja orjuuttama vampyyri Alucard, joka käyttää voimiaan Hellsingin hyväksi tuhoten muita vampyyrejä. Samanaikaisesti kun Hellsing sotii Vatikaanin Iscariot organisaation kanssa jonka arkkipiispa tahtoo tuhota protestanttisen Englannin ja tämän väestön, jokin suurempi uhka paljastuu kun Hellsing tajuaa että jonkinlainen järjestö ohjailee suurentunutta määrää vampyyrien hyökkäyksissä ja on valmis syöksemään koko Englannin tuhoon vain
Alucardin tuhoamisen tähden.
Industrial metal

Industrial metal tai konemetalli on eräs metallimusiikin alalajeista. Termillä tarkoitetaan musiikkia, jossa raskaaseen rockmusiikkiin sekoitetaan konemusiikin elementtejä, erityisesti raastavan korkeita, matalia tai usein toistuvia syntetisaattoriääniä luomaan tunnelmaa.
Industrial metalille tyypillistä on tasaisesti toistuva bassorumpupainotteinen, yksinkertainen ja nopea komppi, joka pieniä vaihteluita lukuun ottamatta jatkuu samana ilman rytmivaihdoksia. Sanat voidaan lausua laulamisen sijaan, ja laulu on usein elektronisilla efekteillä rikottua. Lyhyiden lauseiden koneenomainen toistaminen on myös yleistä. 
Tyylilajin edelläkävijöitä ovat muun muassa Godflesh, Ministry ja KMFDM. Nykyään tunnetuimpia industrial metal -yhtyeitä ovat esimerkiksi Rammstein, Rob Zombie, Static-X, Nine Inch Nails, Ministry ja Marilyn Manson. 
Suomessa tyyliä edustaa muun muassa Turmion Kätilöt, Velcra, Ruoska, Black Light Discipline, Cold Cold Ground, Project Silence, Scorngrain ja Itä-Saksa.
Zimbabwelainen musiikki

Zimbabwelainen musiikki käsittää sekä perinteistä että populaarimusiikkia. Kummassakin tärkein soitin on mbira, joka tunnetaan Zimbabwen ulkopuolella paremmin nimellä "thumb piano" eli "sormipiano". Zimbabwelainen populaarimusiikki on saanut hieman suosiota myös valtion ulkopuolella.
Mbira.
Zimbabwelainen ksylofoni mbira, jota usein kutsutaan "sormipianoksi", on olennainen osa zimbabwelaista musiikkia. Vaikka soitin oli 1900-luvun alussa vaipua unohduksiin, se tuli uudelleen zimbabwelaisen musiikin tärkeimmäksi soittimeksi 1960-1970-luvuilla. Tunnetuimpia mbiransoittajia ovat muun muassa Dumisani Maraire, Ephat Mujuru, Forward Kwenda, Stella Chiweshe ja Tute Chigamba.
Sungura.
Sungura on eräs paikallinen populaarimusiikin tyyli. Se syntyi Zimbabwessa 1980-luvulla. Tunnetuin sungura-artisti on James Chimombe.
Chimurenga.
Chimurenga on Zimbabwen ulkopuolella tunnetuinta zimbabwelaista musiikkia. Tunnetuin chimurenga-artisti lienee Thomas Mapfumo. Vaikka hän aloitti uransa 1960-luvulla esittämällä covereita suosituista länsimaisista hiteistä, 1970-luvulla hän alkoi esittää vahvasti zimbabwelaisvaikutteista musiikkia ja laulaa shonan kielellä. Thomas Mapfumon tunnetuin seuraaja on Oliver "Tuku" Mtukudzi.
Jit.
Jit on populaarimusiikkia, jossa sähkökitaralla on merkittävä osa. Mainitsemisen arvoisia yhtyeitä ovat muun muassa New Black Eagles, Four Brothers ja Bhundu Boys. Näistä erityisen suosittu on Bhundu Boys. Yhtye on saavuttanut paljon suosiota myös kotimaansa ulkopuolella ja on päässyt työskentelemään myös eräiden länsimaalaisten muusikkojen kanssa.
Rumba.
Afrikkalaisen rumba-musiikin keskus on Kongo-Kinshasa, mutta myös Zimbabwesta tulee lukuisia arvostettuja rumba-artisteja, kuten Simon Chimbetu ja Leonard Karikoga Zhakata.
Gospel.
Zimbabwelaisen gospel-musiikin suurin tähti on Jonathan Wutawunashe. Aluksi zimbabwelainen gospel ei ollut kovin tunnettua, mutta sen suosio on kasvussa.
Baikonur

Baikonur (, ), vuoteen 1995 Leninsk, on kaupunki Kazakstanin Qızılordan alueella. Sen on vuokrannut Venäjä, joka ylläpitää alueella Neuvostoliiton aikaan perustettua Baikonurin kosmodromia. Kaupungissa on noin 70 000 asukasta (2006).
Paikkakunta perustettiin 1955 ja sai kaupunkioikeudet 1966. Se oli Neuvostoliiton aikana suljettu kaupunki. Kazakstan muutti kaupungin nimen Baikonuriksi virallisesti 20. joulukuuta 1995. Alkuperäinen Baikonur-niminen paikkakunta on kaivoskylä 320 km kosmodromista koilliseen. Aikoinaan Neuvostoliiton tärkeimmälle avaruuskeskukselle, jossa oli sen alkuvuosina myös sotilaallisia toimintoja, annettiin tarkoituksella harhaanjohtava nimi ja sijainti osana Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välisen kylmän sodan toimintoja.
Mosambikilainen musiikki

Mosambikilainen musiikki on toisinaan portugalilaisvaikutteista, koska Mosambik kuului ennen itsenäistymistään Portugalille. Tärkeimmät mosambikilaisen musiikin lajityypit ovat timbila ja marrabenta.
Timbila.
Timbila on Inhambanen alueella Mosambikissa elävien chopien kansanmusiikkia. Sitä soitetaan mbila-nimisillä ksylofoneilla. Eduardo Durão ja Venancio Mbande ovat tunnetuimmat timbila-artistit.
Marrabenta.
Marrabenta on Maputossa kehittynyttä urbaania tanssimusiikkia. Siinä on vaikutteita mosambikilaisesta kansanmusiikista, portugalilaisesta kansanmusiikista ja länsimaisesta populaarimusiikista. Marrabenta tuli ulkomailla tunnetuksi 1980-luvulla.
Ica

Ica (Ica-Chincha) on kaupunki Perussa ja siellä asuu noin 310 000 asukasta.
Ica-Chincha oli Chancayn tapainen paikallinen valtio noin 1000–1476 Perun etelärannikolla. 
Kaupunki ja sen ympäristö vaurioituivat pahoin 15. elokuuta 2007 tapahtuneen 8.0 richterin maanjäristyksen seurauksena.
Kotosh

Kotosh on Keski-Andien ylätasangolla sijaitseva arkeologinen kohde. Esikolumbiaanisella ajalla se oli merkittävä uskonnollinen keskus. Kotoshissa oli asutusta myöhäisarkaaiselta kaudelta varhaiseen horisonttiin noin vuosina 3000–1000 eaa.
Maantiede.
Kotosh sijaitsee nykyisen Perun alueella lähellä Huánucon kaupunkia noin metrin korkeudessa. Paikka on Perun ylätasangon keskiosissa Huallagan valuma-alueella.
Kotoshissa on kaksi suurta kumpua, joiden sisässä on muinaisten monumenttirakennusten jäänteitä. Ne ovat syntyneet useiden vuosisatojen aikana, kun vanhempia rakennuksia täytettiin ja niiden päälle rakennettiin uusi. Esihistoriallisina aikoina kummut koostuivat pyramidimaisista maatasanteista. Suuremman korkeus oli noin 13,5 metriä.
Historia.
Kotoshin esihistorialliset löydöt on ajoitettu esikeraamiselle kaudelle, varhaiskeraamiselle kaudelle ja varhaisen horisontin ajalle noin vuosiin 3000–1000 eaa. Kerrostumat jaetaan neljään pääjaksoon.
Vanhimmat kerrostumat ("Mito") ovat esikeraamisen kauden lopulta. Sen tärkein rakennus on Ristittyjen käsien temppeli. Rakennuksen pohjapiirros on neliömäinen, ja siinä on yksi oviaukko. Kummallakin sivuseinällä on rakennuksen sisäpuolella syvennys, jonka alle on asetettu mutakipsistä tehty ristittyjä ihmisen käsivarsia esittävä veistos. Itäseinän käsiparissa vasen käsivarsi on oikean päällä. Länsiseinän käsipari on hiukan isompi ja oikea käsivarsi on päällimmäisenä. Kokoerot viittaavat ehkä mies- ja naissukupuoleen. Käsivarret lukeutuvat Amerikan esihistorian vanhimpiin julkisiin taideteoksiin, ja niiden edustama vastakohtaisuuden tematiikka sai Andien sivilisaation ajattelussa tärkeän aseman. Lattian keskellä on tulikuoppa ja sen ympärillä kivinen penkki.
Toinen vaihe ("Waira-Jirca") tunnetaan keramiikastaan. Kotoshin asukkaat olivat maanviljelijöitä, jotka täydensivät ruokavaliotaan peuran ja muiden riistaeläinten metsästyksellä. Se ajoittuu noin vuosiin 1800–1150 eaa.
Kolmannessa vaiheessa ("Kotash") vanha temppeli purettiin ja tilalle rakennettiin uusi. Maissinviljely Kotoshissa alkoi samoihin aikoihin. Keramiikka poikkeaa aiemmasta, ja joukossa on kahdella juoksuputkella varustettuja astioita. Wairajirca- ja Kotash-keramiikan muotoilussa ja koristelussa on yhtäläisyyksiä sekä sademetsän, ylänköalueen että rannikkotasangon kulttuureihin, mikä osoittaa Amazonin kulttuurien vaikuttaneen Andien sivilisaation kehitykseen. Vaihe ajoituu noin vuosiin 1000–900 eaa.
Neljännessä vaiheessa ("Chavín") Kotoshiin omaksuttiin Chavínin kulttuurille ominainen keramiikka ja arkkitehtuuri. Väestön siteet Chavín de Huantariin olivat voimakkaat.
Kotoshin perinne.
Esikeraamisen kauden lopulta tunnetaan useita Ristittyjen käsien temppeliä muistuttavia julkisia rakennuksia, muiden muassa Huánucon Shillacoto, Callejón de Huaylasin Huaricoto ja Tablachacan La Galgada. Arkkitehtuurin samankaltaisuudet viittaavat myös kulttimenojen ja uskomusten yhtäläisyyksiin, ja ilmiötä nimitetään Kotoshin uskonnolliseksi perinteeksi.
Gito Baloi

Gito Baloi (30. syyskuuta 1964 – 4. huhtikuuta 2004 Johannesburg, Etelä-Afrikka) oli mosambikilainen muusikko. Hänen musiikkinsa on pääasiassa marrabentaa. Vuonna 1987 Baloista tuli Tananas-yhtyeen laulaja ja basisti. Hän erosi yhtyeestä vuonna 1994. Sen jälkeen hän teki muun muassa kaksi sooloalbumia vuosina 1995 ja 1997. Gito Baloi kuoli henkirikoksen uhrina. 39-vuotias muusikko oli ollut kotimatkalla esiintymästä Pretoriasta, kun ryöstömurhaajat ampuivat häntä kolmesti auton ikkunan läpi.
Marrabenta

Marrabenta on Maputossa, Mosambikin pääkaupungissa kehittynyttä urbaania tanssimusiikkia. Siinä on vaikutteita mosambikilaisesta kansanmusiikista, portugalilaisesta kansanmusiikista ja länsimaisesta populaarimusiikista. Ensimmäisinä marrabenta-artisteina voidaan pitää muun muassa Fany Pfumoa ja vuonna 1939 uransa aloittanutta Dilon Djindjiä. Marrabenta tuli ulkomailla tunnetuksi 1980-luvulla muun muassa sellaisten yhtyeiden kuin Eyuphuron ja Orchestra Marrabenta Star de Moçambiquen ansiosta. Mabulu-yhtye on kehittänyt tyylilajin, jossa yhdistellään rap-musiikkia ja marrabentaa.
Cygnaeus

Cygnaeus oli suomalainen pappissuku, jonka muutamilla jäsenillä oli huomattava vaikutus Suomen sivistyksessä 1800-luvulla. Suvun kantaisä oli vuonna 1721 kuollut Joutsenon kappalaisena toiminut Johannes Martinpoika, jonka puoliso Birgitta Svahn (Svanaeus) oli Joutsenon kirkkoherra Georgius Jouseniuksen tytär. Birgitta Svahn oli Herkepaeus-suvun jälkeläinen isälinjan kautta. Heidän poikansa ottivat äidin joutsenta tarkoittavasta sukunimestä itselleen nimen Cygnaeus (lat. "cygnus" = joutsen).
Valdivian kulttuuri

Valdivian kulttuuri oli Ecuadorin rannikon esikolumbiaaninen arkeologinen kulttuuri. Se vallitsi Tyynenmeren rannikon trooppisilla alangoilla Etelä-Amerikan varhaisessa muotoutumisvaiheessa ja oli Etelä-Amerikan varhaisimpia keramiikkaa suuria määriä tuottaneita kulttuureja. Kulttuuri sai alkunsa 4. vuosituhannen eaa. jälkipuoliskolla ja jatkui suunnilleen vuoteen 1600 eaa.
Valdivian kulttuuri on määritelty samannimisen arkeologisen kohteen mukaan. Guayasin maakunnassa sijaitsevan kohteen löysi ecuadorilainen Emilio Estrada. Betty Meggers ja Clifford Evans tekivät alueella kaivauksia 1950-luvun lopulla. Myöhemmin on tutkittu useita muita Valdivian kohteita sekä rannikolla että sisämaassa.
Meggers ja Evans pitivät Valdivian kulttuuria puolipysyvään asutukseen perustuneena yhteiskuntana, jonka pääelinkeinot olivat kalastus ja simpukoiden keräily. Rannikon hyödyntämiseen perustunutta ruokavaliota täydennettiin alkeellisella maataloudella. Valdivian keramiikka oli Amerikan varhaisinta siihen mennessä tunnettua. Meggers ja Evans uskoivat intiaanien omaksuneen keramiikan ja muodokkaita naisia kuvaavien pienoispatsaiden valmistuksen Japanin Jomon-kalastajilta.
Tuoreempi tutkimus osoittaa Valdivian olleen Etelä-Amerikan trooppisille metsille tyypillinen kulttuuri, jonka asutus keskittyi jokien varsille. Väestö oli todennäköisesti saapunut Amazonin altaasta. Sekä viljelyllä (maissi, pavut, maniokki, intiankanna, chili, puuvilla, kurpitsa) että metsästyksellä, kalastuksella ja keräilyllä oli tärkeä osa Valdivian elinkeinossa. Rannikolla esiintyi Valdivian arkeologisen kohteen tapaisia meren ja estuaarin hyödyntämiseen erikoistuneita yhteisöjä. Asutus oli täysin pysyvää ja väestönkasvu nopeaa. Yhteiskunta kehittyi kaksi vuosituhatta kestäneen Valdivia-kauden avulla hierarkkiseksi ja epätasa-arvoiseksi. Kauden puolivälin hautalöydöt viittaavat iäkkäiden naisten nauttimaan perinnölliseen valta-asemaan. Kauden lopulla rannikkokauppa ulottui Perun rannikon monimutkaisiin yhteiskuntiin saakka, mikä mahdollisesti joudutti Valdivian yhteiskunnan muutosta.
Valdivian kulttuuri levittäytyi jo varhain Guayasista etelään ja pohjoiseen. Tyynenmeren La Plata- ja Puná-saaret asutettiin Valdivia-kauden puolivälissä. Sisämaahan perustettiin suuria seremoniakeskuksia aivan Valdivia-kauden lopussa. Suurimmissa keskuksissa oli monumentaalisia julkisia rakennuksia, ja niiden alaisuudessa oli pienempiä asutuskeskuksia. Valdivian kulttuuria seurasi Machalillan kulttuuri.
Kerahaihdutus

Kerahaihdutus eli atseotrooppinen haihdutus () on kemian erotusmenetelmä, jolla voidaan erottaa haihtuva epäpuhtaus liuottimen avulla. Tuotteen on kestettävä keittämistä valitussa liuottimessa. Haihdutukseen tarvitaan asianmutkainen kerahaihdutusputki, säädettävä lämmönlähde ja palautusjäähdytin. Kerahaihdutusputki on alhaalta suljettu tai suljettava putki, jossa on tislausmutka sivussa (niin sanottu Dean–Stark-laite tai Bidwell-Sterling-laite.)
Esimerkiksi kosteita synteesituotteita voidaan kuivata tolueenin avulla kerahaihdutuksella. Tolueeni ja vesi yleensä ottaen erottuvat toisistaan omiksi kerroksikseen, kuten öljy ja vesi. Tolueeni kuitenkin liuottaa jonkin verran vettä ja muodostaa "kera" seoksen, jolla on tolueenia (kiehumispiste 110 °C) ja vettä (kiehumispiste 100 °C) alempi kiehumispiste, noin 84 °C. Tämä on "atseotrooppinen seos" — molemmat aineet kiehuvat samassa lämpötilassa (eli vesi ei ala kiehumaan pois tolueenista). Siksi kaasun ja nesteen vesipitoisuus on sama.
Kerahaihdutuksessa tämä höyry kondensoidaan koeputkeen palautusjäähdyttimen avulla. Kondensaatista vesi erottuu omaksi kerroksekseen. Vesi on tolueenia raskaampaa, joten se jää koeputken pohjalle, ja tolueeni valuu takaisin liuokseen. Näin kuivatettava vesi-tolueeniliuos laimenee, joten sen kiehumispiste (atseotrooppi) nousee kunnes vesi on ajettu pois kokonaan ja seos saavuttaa tolueenin oman kiehumispisteen 110 °C:ssa. Vesi kerätään sitten pois koeputkesta, ja itse synteesituote erotetaan tolueenista esimerkiksi kiteyttämällä. Vesi ei välttämättä poistu aivan täysin tällä menetelmällä, eikä mitään haihtumattomia aineita kuten mineraalisuoloja saada poistettua.
Toinen mahdollinen tapa on veden poisto absolutoidulla etanolilla (99,5 %), koska se liuottaa vettä, ja haihtuessaan vie sen mukanaan. Alkoholit tai hiilivedyt kuten tolueeni haihtuvat näytteistä huomattavasti helpommin ja täydellisemmin kuin vesi, jota jää aina pieniä määriä haihdutuksenkin jälkeen.
Antimoni

Antimoni on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Sb () ja järjestysluku 51. Antimoni luokitellaan usein puolimetalliksi, sillä se on muutoin metallin kaltainen ja muistuttaa erityisesti lyijyä, mutta johtaa huonosti sähköä. Se on hopeanhohtoinen kova ja hauras aine. Sen sulamispiste on 630 °C ja kiehumispiste 1 635 °C. Sen erikoinen ominaisuus on, että se laajenee jähmettyessään.
Historia.
Antimoni tunnettiin jo esihistoriallisena aikana. Egyptistä on löydetty 5. ja 6. dynastian aikaisia (noin 2400–2300 eaa.) antimonilla päällystettyjä astioita, ja myös Mesopotamiasta on löydetty lähes yhtä vanhoja antimonista valmistettuja esineitä.
Jo varhain tunnettiin myös luonnossa esiintyvä antimonihohde (Sb2S3) eli stibniitti, jota itä­maiden naiset käyttivät kulma­karvojen maalaamiseen, jotta silmät näyttäisivät suuremmilta.
Antimonin vanha nimi on "stibium", josta myös sen kemiallinen merkki Sb on peräisin. Nykyinen nimi antimoni ("anti-monakhos" – munkkia vastaan, munkin myrkky) on perimä­tiedon mukaan saanut alkunsa 1400-luvulla tapauksesta, joissa erfurtilainen munkki Basil Valentine myrkytti useita virkaveljiään antimonilla.
Myrkyllisyydestään huolimatta antimonia ja sen yhdisteitä on aikoinaan käytetty lääke­aineina, mutta tällöin ne saattoivat aiheuttaa myös kuoleman­tapauksia. Muun muassa Mozartin on epäilty kuolleen kalium­antimonyyli­tartraatin eli oksennus­viini­kiven aiheuttamaan myrkytykseen.
Keskiajalla antimonia käytettiin jopa vatsalääkkeenä. Silloin ummetuksesta kärsivät ottivat noin herneen kokoisen antimonipillerin, ja vatsa tyhjentyi nopeasti. Pilleri otettiin ulosteesta uudelleen käytettäväksi.
Isotoopit.
Antimoni esiintyy luonnossa kahtena stabiilina isotooppina, 121Sb ja 123Sb, joiden esiintyvyydet ovat lähes samat.
Antimonin radioisotooppeja tunnetaan 34 ja niiden massaluvut vaihtelevat välillä 104–139. Pitkäikäisin radioisotooppi on vuonna 1951 löydetty 125Sb, jonka puoliintumisaika on 2,76 vuotta. Isotoopit, jotka ovat keveämpiä kuin pysyvä 123Sb, hajoavat yleensä β+-hajoamisella ja raskaammat β−-hajoamisella, mutta tästä on joitain poikkeuksia.
Käyttö.
Antimoni on käytössä lyijy- ja tinametalliseoksissa kovuuden lisäämiseen (laakerit ja kirjapainolaatat). Puhtaana antimonia käytetään infrapunailmaisimissa ja diodeissa. Antimonitrisulfidia on tulitikkujen sytytys­massassa, nalleissa ja väriaineena. Antimonitrioksidia lisätään muoveihin palamista hidastavaksi kemikaaliksi. Palon sattuessa se reagoi palavan aineen kanssa muodostaen tahmean kerroksen, joka tukahduttaa liekit.
Käyttöturvallisuus ja myrkyllisyys.
Antimoni ja sen yhdisteet ovat toisen luokan myrkkyjä. Akuutti myrkytys muistuttaa arseenimyrkytystä, ja sen hoito on samanlaista. Hienojakoinen antimoni on myrkyllisempää kuin useimmat antimoniyhdisteet. Pieninä annoksina oireina on päänsärkyä, väsymystä ja masentuneisuutta. Suuret annokset aiheuttavat voimakasta ja taajaa oksentelua ja kuoleman muutamassa päivässä.
Antimonin aiheuttamat myrkytykset ovat teollisuudessa harvinaisia.
Antimoniyhdisteistä stibiini (SbH3) on huomattavan myrkyllistä. Se vaikuttaa keskushermostoon ja aiheuttaa akuuttia hemolyysia. Kuolemaan riittää 0,01 %:n pitoisuus ilmassa.
Kaldera

Kaldera on tulivuoren romahtamisesta syntynyt kulhon muotoinen tuliperäinen muodostuma. Se voi olla täynnä vettä, jolloin se muodostaa kraatterijärven. Nimitys tulee espanjan kielen kattilaa tarkoittavasta sanasta "caldera".
Muodostuminen.
Kaldera syntyy yleensä, kun suuren tulivuoren magmapesäke tyhjenee tulivuorenpurkauksessa. Jos tarpeeksi suuri määrä magmaa purkautuu, tyhjentynyt pesäke ei pysty kannattelemaan yläpuolella olevaa tuliperäistä rakennelmaa. Kammion laitamille syntyy murtumia, yleensä lähes ympyrän muotoon. Nämä "rengasmurtumat" voivat toimia tuliperäisinä purkautumisteinä. Kun magmapesäke tyhjenee, tulivuoren keskus rengasmurtumien sisällä romahtaa. Romahtaminen voi tapahtua yhden suuren purkauksen seurauksena tai vaiheittain useiden purkauksien tuloksena.
Haihdutus

Haihdutus on erotusmenetelmä, jossa haihtuva aine poistetaan haihtumattomasta pelkästään lämpöä tai paineenalennusta käyttämällä. Aineet erottava ominaisuus on siis haihtuvuus. Haihdutus voi vaatia erillistä lämmitystä. Haihdutettava seos voi olla niin homogeeninen kuin heterogeeninenkin; esimerkiksi merisuola valmistetaan homogeenisesta seoksesta eli merivedestä haihduttamalla, sipsit taas heterogeenisesta seoksesta eli märästä perunajauhomassasta.
Haihdutus ei ole sama prosessi kuin tislaus, jossa pyritään erottamaan kaksi haihtuvaa ainetta toisistaan niiden höyrynpaineen mukaan. Tämän takia tislauksessa lämpötila on säädettävä tarkkaan, jottei tuotteesta tulisi liian laimeaa. Haihdutuksessa lämpötilaa ei tarvitse tarkalleen säätää, kun kaikki haihdutettava aine kuitenkin halutaan pois. Kerahaihdutusta taas voidaan pitää haihdutusmenetelmänä, vaikka se muistuttaakin tislausta, koska itse menetelmän tarkoitus on poistaa haihdutettava epäpuhtaus kokonaan.
Elintarvikkeiden kuivaaminen.
Elintarvikkeiden kuivaaminen haihduttamalla niistä vesi pois on yksi säilöntämenetelmä. Kuivaamalla voidaan säilöä esimerkiksi sieniä, joitakin marjoja kuten mustikkaa, yrttejä. Ennen vanhaan on kuivattu kalaa. Kuivaukseen voidaan käyttää esimerkiksi kasvikuivuria, kiertoilmauunia tai lämmintä pannuhuonetta.
Vinoviiva

Vinoviivaa (myös kauttaviiva) ( / ) käytetään typografisena välimerkkinä useissa kirjoitetuissa kielissä.
Vinoviiva suomen kielessä.
Vinoviivaa käytetään suomen kielessä seuraavissa yhteyksissä:
 3/4, 100 km/h
 asiakastiedote 1/2005, kaupparekisterilaki (129/1979)
 asunto-osakkeet/kiinteistöt
 Mikä elo onnellinen / Keinuvassa kehtolinnass’! (Aleksis Kivi)
 kenkä 
Vinoviiva tietotekniikassa.
Vinoviivaa käytetään tietotekniikassa erotinmerkkinä Unix-tyyppisten käyttöjärjestelmien hakemistopoluissa: (Tällöin polun aloittava vinoviiva viittaa niin sanottuun juurihakemistoon, ja lyhyimmillään polku voikin muodostua pelkästä vinoviivasta.) 
 codice_1
Vastaavalla tavalla vinoviivaa käytetään erotinmerkkinä Internetin verkko-osoitteissa:
 codice_2
MS-DOS-järjestelmässä vinoviivaa käytetään komentorivivalitsimien tunnuksena:
 codice_3
Useissa ohjelmointikielissä vinoviiva on jakolaskun merkki:
 codice_4
HTML:ssä ja vastaavissa merkintäkielissä elementin tunnisteeseen sisältyvä vinoviiva osoittaa elementin loppukohdan. Tavallisesti elementillä on erikseen aloitus- ja lopetustunniste, joiden välissä on elementin sisältö, ja vinoviiva tulee heti lopetustunnisteen alkumerkkinä toimivan kulmasulkeen perään. 
 codice_5
Jos elementillä ei ole sisältöä, lopetustunniste voidaan jättää pois, mutta XML- ja XHTML-kielissä elementin loppuminen on tällöinkin merkittävä vinoviivalla, joka tulee tunnisteen loppumerkkinä toimivan kulmasulkeen eteen:
 codice_6
Vaihtoehtoiset vinoviivamerkit.
Perinteikäs ASCII-merkistö sisältää vain yhden vinoviivamerkin, jota voidaan yleisesti käyttää vinoviivana eri tehtävissä, ja erityisesti tietokoneen tulkittavaksi tarkoitetussa koodissa se onkin luotettavin vaihtoehto vinoviivaksi.
Unicode-merkistöön sisältyy kuitenkin myös erityinen murtoluvun vinoviiva, joka typografisesti on usein tavallista vinoviivaa voimakkaammin kallellaan (tai joissain fonteissa ehkä jopa vaakasuorassa). Kun julkaisuohjelma kohtaa numeroita, joiden välissä on murtoluvun vinoviiva (esim. 1⁄2), ohjelman pitäisi automaattisesti muuntaa vinoviivaa välittömästi edeltävät ja seuraavat numerot tai numerosarjat ylä- ja alaindekseiksi, niin että kokonaisuus näyttäisi samalta kuin vastaava koostemerkki (esim. ½). Käytännössä esimerkiksi nettiselaimet eivät kuitenkaan aina osaa käsitellä murtoluvun vinoviivaa oikein, joten lopputulos voi olla typografisesti heikkotasoinen tai pahimmillaan suorastaan hämmentävä.
Lisäksi Unicodessa on erityinen jakolaskun vinoviiva, joka on periaatteessa oikeaoppisin merkki käytettäväksi matemaattisena operaattorina. Sekin voi olla tavallista vinoviivaa voimakkaammin kallellaan, mutta jakolaskun yhteydessä on joka tapauksessa aiheellista lisätä vinoviivan kummallekin puolelle sitova välilyönti (1 ∕ 2). 
Sekä murtoluvun että jakolaskun vinoviivaa on hankalaa kirjoittaa tavanomaisella tietokonenäppäimistöllä, eivätkä ne välttämättä sisälly kaikkiin fontteihin.
Tolueeni

Tolueeni (C6H5CH3, empiirinen kaava C7H8) eli "toluoli", "metyylibentseeni" tai "fenyylimetaani", on aromaattinen hiilivety, joka on muuten samanlainen kuin bentseeni, paitsi että renkaaseen on liittynyt yksi metyyliryhmä. Olomuodoltaan se on kirkas neste, jonka haju on makean tinnerimäinen ja muistuttaa bentseenin hajua. Tolueeni ei liukene veteen, koska se pelkkänä hiilivetynä ei pysty särkemään veden vahvoja vetysidoksia, mutta se kyllä liuottaa pienen määrän vettä. Tolueenia käytetään niin liuottimena kuin raaka-aineenakin. Liuottimena se on maaleissa, tinnereissä, painomusteissa, liimoissa ja lakoissa. Tolueenia käytetään myös nahan parkitsemiseen ja desinfioivana aineena. Raaka-aine se on muun muassa fenolin, TNT:n sekä (tolueenidi-isosyanaatin kautta) polyuretaanin valmistuksessa.
Tolueeni eristettiin ensimmäisen kerran Amerikan trooppisissa osissa kasvavan rohtobalsamipuun ("Myroxylon balsamum") niin kutsutusta tolu-uutteesta, josta se on saanut alkuperäisen nimensä "toluoli". Tolueeni ei ole kuitenkaan alkoholi, vaan tyydyttymätön hiilivety, joten se on nimettävä "-eeniksi", ei "-oliksi". Tolueenia esiintyy raakaöljyssä, mistä se bensiinin mukana tislautuu. Bensiiniä erityisesti käsitellään reformoinnilla, jotta bensiinin aromaattipitoisuus, ja sen mukana tolueenipitoisuus kasvaisi, koska aromaatit nostavat bensiinin oktaanilukua. Ellei oktaaniluku ole riittävän korkea, tolueenia voidaan erityisesti lisätä bensiiniin. Myös koksin valmistuksessa voi valmistaa tolueenia.
Tolueeni on ärsyttävä ja helposti syttyvä aine (leimahduspiste 4 °C, itsesyttymislämpötila 480 °C), joka kuivattaa ihoa. Tolueenin nieleminen saattaa aiheuttaa kemiallisen keuhkotulehduksen vastaavasti kuten tärpätti. Tolueenin hengittäminen voi aiheuttaa päihtymistä pienissä määrissä ja pahoinvointia, sydämen rytmihäiriöitä sekä tajuttomuuden suurissa määrissä. Jatkuva altistuminen tolueenille (kuten sen imppaus) voi aiheuttaa aivovaurioita sekä lisääntymiskyvyn vahingoittumista. Kehossa suurin osa (95 %) tolueenista metaboloituu bentsyylialkoholiksi, joka ei ole erityisen vaarallinen, koska se metaboloituu bentsoehapoksi. Kuitenkin 5 % muuttuu aineenvaihdunnassa myrkyllisiksi epoksideiksi (2,3-, ja 3,4-tolueenioksidit), joista suurimman osan tekee vaarattomaksi glutationi mutta jotka voivat silti aiheuttaa soluvaurioita. Tolueeni ei ole kuitenkaan IARC:n mukaan karsinogeeni.
Yhdistettä esiintyy kasveissa ja kukkien tuoksuissa sekä semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Monien turboahdettujen Formula 1 -autojen polttoaineena käytettiin 1980-luvulla seosta, josta 86 % oli tolueenia.
Päihdekäyttö.
Tolueenia käytetään päihtymistarkoituksessa imppaamalla. Tolueenin tiedetään vaikuttavan ainakin NMDA-reseptorin estäjänä sekä GABAA-agonistien voimistajana.
Alidiakoni

Alidiakoni, ipodiakoni tai hypodiakoni () on ortodoksisen kirkon jumalanpalveluksissa piispan apulaisena toimiva mieshenkilö. Alidiakoni kuuluu lukijoiden ohella alempaan papistoon ja on vihitty kheirotesialla. Varsinaiseen papistoon kuuluvat diakoni, pappi ja piispa. Alidiakoneja eli subdiakoneja on ollut myös katolisessa kirkossa mutta siellä virka on Vatikaanin vuoden 1962 kirkolliskokouksen päätöksellä lakkautettu. Anglikaanisessa kirkossa anglokatolisissa seurakunnissa messussa subdiakonin tehtävä on usein edelleen epävirallisesti olemassa.
Historiallisesti alidiakonin tehtävä perustettiin avustamaan diakoneja köyhien ja leskien avustamisessa. Varhaisessa kirkossa haluttiin pitää kiinni periaatteesta, että kaupungissa on apostolien esimerkin mukaan vain 7 diakonia (Ap. t. 7). Köyhiä ja leskiä saattoi kuitenkin olla kaupunkia kohti satoja. Tämän vuoksi 7 diakonia kohden oli useita alidiakoneja.
Alidiakoni on tavallisesti piispan toimittamissa jumalanpalveluksissa piispaa ja papistoa avustava mieshenkilö. Nimensä mukaisesti toimi on palvelustehtävä, mutta varsinaisen diakonin tointa vähäisempi. Jumalanpalveluksissa alidiakoni käyttää stikaria, jonka päälle rinnan ympäri on ristinmuotoisesti kiedottu orari. Alidiakoniksi voidaan vihkiä 19 vuotta täyttänyt naimisissa oleva tai selibaattilupauksen tehnyt mies. Samoin kuin diakoneita ja pappeja, alidiakonia ei vihkimyksen jälkeen enää voida vihkiä avioliittoon. Tämä avioliittosääntö ei koske lukijoita.
Charles Fourier

François Marie Charles Fourier (7. huhtikuuta 1772 Besançon – 10. lokakuuta 1837 Pariisi) oli ranskalainen utopistisosialisti.
Fourier esitti perustettavaksi pieniä yhdyskuntia, falangeja, joissa olisi 400 perhettä. Jokainen harjoittaisi haluamaansa ammattia, mutta asuisi samassa rakennuksessa, falansterissa. Työn tulokset jaettaisiin sen mukaan, miten kukin oli ottanut osaa tuotantoon (työn, pääoman ja erikoistaidon perusteella).
Magyar Posse

Magyar Posse oli vuonna 2000 perustettu porilainen instrumentaalista post-rockia esittänyt yhtye. Yhtyeen jäsenet kertovat hakeneensa musiikillisia vaikutteita muun muassa elokuvamusiikista. 
Magyar Possen ensilevy oli "We Will Carry You Over the Mountains". Toinen levy "Kings of Time" nousi Suomessa Top40-listalle ja valittiin useissa kriitikkoäänestyksissä vuoden 2004 levyksi.
Vuonna 2006 julkaistulle "Random Avenger" -albumille Magyar Posse laajeni kuusihenkiseksi, kun yhtyeeseen liittyi viulisti Sandra Mahlamäki.
Magyar Possen musiikkivideo ”Whirpool of Terror and Tension” voitti Oulun musiikkivideofestivaaleilla Kultapumpeli- ja Kansanpumpeli-palkinnot eli oli tuomariston ja yleisön suosikki. Videon ohjanneet Lauri Warsta ja Jouni Karttunen saivat 2 500 euron rahapalkinnon. Sama video voitti myös Kultaisen Muuvin vuoden parhaana kotimaisena musiikkivideona.
Yhtye kiersi uransa aikana myös jonkin verran ulkomailla, muun muassa Baltiassa, Venäjällä ja Kiinassa. Kesäkuussa 2012 yhtye ilmoitti Facebook-sivullaan lopettaneensa toimintansa.
Viikset

Viikset ovat ylähuulen päälle yleensä vain miehillä kasvava karvoitus. Viiksiin voi liittyä tai olla liittymättä parta eli karvoitus kasvojen alaosassa riippuen siitä, ajellaanko parta. Joskus myös naisilla kasvaa ohutta karvoitusta ylähuulessa, mutta kosmeettisista syistä tämä ajetaan usein pois. Useissa kulttuureissa viiksiä on pidetty tärkeänä maskuliinisuuden ja miehuuden elementtinä (esim. preussilaiset sotilasviikset, Jon Lord tai Charles Bronson).
Mainosohjelma

Mainosohjelma eli adware on tietokoneen haittaohjelma, joka esittää käyttäjälleen mainoksia ohjelman normaalin käytön yhteydessä. Mainoksilla ei välttämättä ole minkäänlaista yhteyttä itse ohjelman käyttötarkoitukseen. Tavallisesti mainosohjelmat ovat ilmaisohjelmia, jotta ohjelma saavuttaisi mahdollisimman suuren käyttäjä- ja katsojamäärän.
Riemannin zeeta-funktio

Matematiikassa Riemannin zeeta-funktio on kompleksitason kuvaus, joka liittyy alkulukujen jakaumaan ja on siksi mielenkiintoinen mm. lukuteorian kannalta. 
Määritelmä.
Riemannin zeeta-funktio formula_1 on määritelty kompleksiluvuille formula_2, joiden reaaliosa formula_3, summaksi
formula_4.
Alueessa formula_5 tämä sarja suppenee ja zeeta-funktio on analyyttinen. Bernhard Riemann keksi, että zeeta-funktiota voidaan analyyttisesti jatkaa meromorfiseksi funktioksi, joka on määritelty koko kompleksitasossa lukuun ottamatta pistettä formula_6. Tämä funktio on kyseessä Riemannin hypoteesissa.
Integraaleja.
Jos formula_7 pätevät kaavat
 formula_8
ja
 formula_9
Jos formula_10 on
 formula_11.
Integraali zeetafunktion derivaatalle on
formula_12
joka pätee kaikille kompleksiluvuille paitsi kun "s"=1.
formula_13
Kaavoja jotka sisältävät zeetafunktion.
missä "ψ"0 on digammafunktio.
formula_14
formula_15
formula_16
formula_17
formula_18
formula_19
formula_20
formula_21
formula_22
formula_23
Sarjoja Eulerin vakiolle:
formula_24
formula_25
formula_26
formula_27
formula_28
Sarja Catalanin vakiolle:
formula_29
formula_30
formula_31
formula_32
formula_33
formula_34
formula_35
formula_36
Zeetafunktion arvoja.
Zeetafunktio saa seuraavia arvoja eri kokonaisluvuilla:
formula_37
formula_38
formula_39
formula_40
formula_41
Ammunta

Ammunta (rinnakkaisnimenä ampumaurheilu tai joskus myös ampuminen) on yleisnimitys joukolle kilpaurheilulajeja, joissa on tarkoitus lajikohtaisten sääntöjen puitteissa ampuma-aseella ampumalla osua ennalta määriteltyyn maaliin tai maaleihin. Paremmuuden voi ratkaista osumien tarkkuus, lukumäärä, niihin käytetty aika tai näiden eri yhdistelmät. Kaikissa ampumalajeissa on tarkat määräykset käytettävien aseiden ja varusteiden suhteen sekä tiukat turvallisuusmääräykset. Ammuntaa harrastetaan eri pistooli-, kivääri- ja haulikkolajeissa.
Ampumalajit.
Ampumalajit voidaan jaotella seuraavasti ISSF:n (International Shooting Sport Federation -Kansainvälinen Ampumaurheiluliitto) mukaan:
(Olympiakisojen ampumalajit sisältyvät pistoolin, kiväärin ja haulikon lajiryhmään. Riistamaalilajit (ns. olympiakivääri) esiintyivät olympialaisissa viimeisen kerran Ateenan kisoissa 2004)
Muut lajit.
Ammunta kuuluu osana myös ampumahiihtoon ja -juoksuun, nykyaikaiseen viisiotteluun sekä moniin sotilasmoniotteluihin. Lisäksi se on kiinteä osa sotilas- ja poliisikoulutusta sekä vähäisessä määrin myös vartijakoulutusta.
Ampumaurheilu Suomessa.
Suomessa ammuntaa voi harrastaa ampuma- ja metsästysseuroissa sekä reserviläisjärjestöissä. Suomen Ampumaurheiluliittoon kuuluu 312 ampumaseuraa, joissa on yhteensä yli 34 000 jäsentä; näistä aktiiviharrastajia on noin 15 000. Ampumaratoja on Suomessa noin 706. Suomessa ruutiaseen hankinta ja omistaminen edellyttää aina poliisiviranomaisen myöntämää aseen hallussapitolupaa.
Astatiini

Astatiini eli astaatti on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on At (), järjestysluku 85 ja CAS-numero 7440-68-8. Se on halogeeneihin kuuluva erittäin radioaktiivinen alkuaine.
Astatiinin isotooppeja 218At ja 219At syntyy luonnossa väli­vaiheina uraanin radio­aktiivisessa hajoamisessa. Molemmat ovat hyvin lyhyt­ikäisiä. Pitkäikäisin isotooppi on 210At, jonka puoliintumisaika on 8,1 tuntia. Astatiinin nimikin johtuu kreikan sanasta αστατος (astatos), joka tarkoittaa epä­vakaata. Maapallon kuoressa astatiinia on arvioitu olevan yhteensä korkeintaan teelusikallinen, vähemmän kuin 30 grammaa. Uusin arvio (2020) astatiinin määrästä maapallolla on vain 0,07 grammaa.
Ensimmäisen väitetyn havainnon astatiinista teki Fred Allisonin ryhmä vuonna 1931. Tämän paikkansapitävyys on kuitenkin myöhemmin kiistetty. Keino­tekoisesti sitä valmistivat ensimmäisinä Dale Corson, Kenneth MacKenzie ja Emilio Segre Kalifornian yliopistossa vuonna 1940. Sitä saadaan pommittamalla vismuttia energisillä alfa­hiukkasilla. Sitä on valmistettu vähemmän kuin yksi mikrogramma, eikä sen ominaisuuksia ole kovinkaan tarkoin tutkittu. 
Alkuaineen elektroniaffiniteetti saatiin mitattua vasta 2020. Se on 2,416 elektronivolttia eli 233 kJ/mol ja vuonna 2013 ensimmäisen kerran mitattu ionisoitumisenergia on 9,318 eV eli 899 kJ/mol. Astatiinin elektroniaffiniteetti on pienempi kuin muilla halogeeneilla, mutta suurempi kuin halogeeniryhmän ulkopuolisilla alkuaineilla. Mullikenin asteikolla astatiinin elektronegatiivisuus on 5,87 eV, mikä Pauling-asteikolle muunnettuna vastaa arvoa 2,36.
Astatiinin harvinaisuuden ja epävakaisuuden vuoksi kukaan ei tähän mennessä tiedä, miltä astatiini edes näyttää. Vaikka voitaisikin valmistaa sen verran suuri kappale puhdasta astatiinia, että sen voisi paljain silmin nähdä, sen oma säteily kehittäisi nopeasti niin paljon lämpöä, että kappale höyrystyisi välittömästi.
Vuonna 2023 Jyväskylän yliopiston fysiikan maisteriopiskelija Henna Kokkonen löysi ensimmäisenä astatiinin isotoopin 190At, joka on kevyin astatiinin tunnetuista isotoopeista. Sen ydin koostuu 105 neutronista ja 85 protonista.
Bohrium

Bohrium on transuraaneihin kuuluva keinotekoinen radioaktiivinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Bh () ja järjestysluku 107. Pysyvin tuotettu isotooppi on 270Bh, jonka puoliintumisaika on noin 3,8 minuuttia. On jotain viitteitä, että vielä pitemmän puoliintumisajan isotooppeja on olemassa, mutta tämä on epävarmaa.
Bohrium kuuluu jaksollisen järjestelmän 7. ryhmän siirtymäalkuaineisiin ja kemialtaan muistuttaa sen yläpuolella olevaa reniumia, mutta sen kemiallisia ominaisuuksia ei täysin tunneta. Bohriumilla ei ole käyttöä perustutkimuksen ulkopuolella.
Historia.
Ensimmäisenä jälkiä bohriumista havaitsi vuonna 1976 neuvostoliittolaisen Juri Oganesjanin ryhmä Dubnassa pommittamalla vismutti-isotooppia 204Bi raskailla kromiytimillä 54Cr.
Vuonna 1981 saksalainen tutkimusryhmä, jota johtivat Peter Armbruster ja Gottfried Münzenberg, Darmstadtin GSI-instituutissa (, ) pommitti 204Bi-kohtiota 54Cr-ytimillä, jolloin syntyi viisi atomia bohriumin 262Bh-isotooppia:
209Bi + 54Cr → 262Bh + n
IUPAC:n ja IUPAP:in yhteinen Transfermium Working Group (TWG) tunnustivat virallisesti vuonna 1992 GSI-ryhmän alkuaineen löytäjiksi.
Nimestä on ollut kiistaa, mutta 1997 lähtien nimeksi on hyväksytty bohrium, joka on johdettu tanskalaisen fyysikon Niels Bohrin (1885–1962) nimestä.
Isotoopit.
Bohriumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Sille tunnetaan 11 radioaktiivista isotooppia, näiden massaluvut ovat välillä 260–274. Massalukujen 263, 268, 269 ja 273 isotooppeja ei ole löydetty. Isotoopeista vakain on 270Bh, jonka puoliintumisaika on noin 3,8 minuuttia. Isotooppi 271Bh saattaa olla tätäkin pitkäikäisempi, mutta tästä ei ole varmuutta. Seuraavaksi stabiileimmat ovat 274Bh, jonka puoliintumisajaksi on mitattu 60±30 s, 267Bh (22±10 s) ja 272Bh (11,3±1,8 s). Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle kymmenen sekuntia, useimmiten vain joitain sekunnin murto-osia. Lisäksi bohriumilla on yksi meta­stabiili ydinisomeeri 262mBh.
Bohriumin isotoopit hajoavat lähes yksinomaan alfahajoamisella ja joskus harvoin spontaanilla fissiolla. Teoreettisesti on laskettu eräiden isotooppien kykenevän β+-hajoamiseen, mutta tällaista ei ole kokeellisesti havaittu (merkintä β+ ? taulukossa). Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden olemassaolo ja puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti varmentamaan (vuonna 2016):
Mu isamaa, mu õnn ja rõõm

Mu isamaa, mu õnn ja rõõm () on Viron kansallislaulu. Se otettiin käyttöön vuonna 1920 ja uudelleen vuonna 1990. Sanat kirjoitti Johann Voldemar Jannsen melodiaan, jonka Fredrik Pacius sävelsi vuonna 1848 ja joka on myös Maamme-laulun melodia. Laulu esitettiin ensimmäisen kerran Tarton laulujuhlilla 1869, ja siitä tuli nopeasti Viron kansallisen heräämisen symboli.
Laulu esitetään ilman kertosäettä, joka on vakiintunut Maamme-laulun laulutapaan.
Neuvostoliiton miehityksen aikana vuosina 1945–1990 oli käytössä "Viron sosialistisen neuvostotasavallan hymni".
Liiviläisten kansallislaulussa Min izāmō ('Minun isänmaani') on sama sävelmä kuin Viron ja Suomen kansallislauluissa. Sävellyksen valinnalla haluttiin korostaa liiviläisten yhteenkuuluvuutta suomalaisten ja virolaisten kanssa.