Etelä-Nigerian protektoraatti

Etelä-Nigerian protektoraatti () oli vuosina 1900–1914 brittiläisen imperiumin protektoraatti nykyisen Nigerian rannikkoalueilla. 
Lagosin siirtomaa liitettiin protektoraattiin vuonna 1906, jolloin alueen viralliseksi nimeksi muuttui Etelä-Nigerian siirtomaa ja protektoraatti. Vuonna 1914 Etelä-Nigeria yhdistettiin Pohjois-Nigerian protektoraatin kanssa, jolloin kokonaisuudesta tuli Nigerian siirtomaa ja protektoraatti. Yhdistäminen tehtiin ennemminkin taloudellisista kuin poliittisista syistä. Yhdistämisen toteutti brittivirkamies Frederick Lugard.
Historia.
Britannia oli sekaantunut Nigerian rannikkoon 1600-luvun orjakaupan ajoista. Brittikauppiaat toivat tavallisia valmistettuja tuotteita ja vaihtoivat ne sisämaan orjiin. Britit pitivät alueen olosuhteita liian ankarina ja tauteja vaarallisina. He eivät halunneet liikkua sisämaahan, eivätkä jättää laivojaan tai tehtaitaan. Rannikko suojasi helteeltä ja vähensi tautien saannin riskiä. Paikkaa kutsuttiinkin ”valkoisen miehen haudaksi”. Orjakaupan tarjoaman mahdollisuuksien sekä tuottojen vuoksi monet eurooppalaiset tosin ottivat riskin vaikeissa olosuhteissa. 
1700-luvun loppua kohden brittiyritykset olivat miltei täysin syrjäyttäneet muiden valtioiden yritykset Nigerian rannikolla. Tästä huolimatta eurooppalaisten pääasiallisena kauppatavarana olivat silti orjat. Rannikon heimot olivat runsasväkisiä ja vaikutusvaltaisia. Heimot hyötyivät myös orjakaupasta ja vaihtoivat orjia eurooppalaisten parempiin aseisiin. Britit pitivät tehtaansa sekä linnakkeensa suurien jokien suilla, jotka laskivat Benininlahteen ja Bonnynlahteen. 
Kun Britannia kielsi orjakaupan 1800-luvun alussa, kauppatavaraksi tuli palmuöljy. Palmuöljykaupasta tuli niin tärkeää, että aluetta alettiin kutsua ’Öljyjoeksi’ (. Palmuöljyä tarvittiin voiteluaineeksi uusille koneille teollisessa Euroopassa, ja siitä tehtiin myös saippuaa. 
Britannian kuninkaallinen laivasto kasvatti vaikutustaan alueella, sillä se yritti kukistaa vielä jatkuvan orjakaupan. Britannian orjakaupan kielto oli ollut yksipuolista, sillä muut Euroopan valtiot vielä jatkoivat sitä. Joet ja saaret tarjosivat orjakauppiaille erinomaisia piilopaikkoja. Kuninkaallinen laivasto miehitti läheisen Fernando Pon saaren tukikohdakseen. Espanja tosin vaati saarta takaisin vuonna 1855, minkä johdosta kuninkaallinen laivasto siirsi tukikohtansa Lagosin saarelle vuonna 1861. Kuudesosa laivastosta varattiin estämään orjakauppaa. 
Britit olivat olleet tyytyväisiä asuttaessaan vain rannikkoa ja joensuita. 1880-luvulla ranskalaiset esittivät haluavansa lisätä vaikutustaan alueella. He olivat lähettäneet retkikuntia Länsi-Afrikasta ympäröimään Kultarannikon ja Sierra Leonen siirtomaita. Britit yrittivät estää saman tapahtumista myös Etelä-Nigerian tapauksessa. George Goldie oli liikemies, joka oli kiinnostunut alueesta. Hän käytti United African Company -kauppakomppaniaansa ostaakseen maata alueelta ja yhdistääkseen sen Britannian alueeseen. 
Myös saksalaisten saapuminen alueelle kannusti brittejä toimenpiteisiin. He olivat liittäneet Togomaan ja Kamerunin imperiumiinsa ja näyttivät myös haluavansa lisää alueita. Tässä vaiheessa Euroopan suurvallat pitivät Berliinin konferenssin selvittääkseen asian alueiden omistuksesta.
Otto von Bismarckia kiinnosti kolonialismi vain siksi, että se kasvattaisi hänen vaikutusvaltaansa Euroopassa. Britannian piti ilmaista haluavansa niin Pohjois- kuin Etelä-Nigeriankin, tai muuten se vaarantaisi alueiden joutumista Ranskalle tai Saksalle.
Pohjois-Nigeria ja Etelä-Nigeria yhdistettiin vuonna 1914.