tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aune Kallinen

Aune Kallinen (s. 1975) on suomalainen, Raaseporissa asuva teatteriohjaaja ja esitystaiteilija. 
Kallinen toimii Teatterikorkeakoulussa yhteisen opetuksen keskuksen johtajana ja esittävien taiteiden professorina, opetusalanaan nykyteatteri. Koulutukseltaan hän on Teatteritaiteen maisteri (TeM) ja opiskellut Teatterikorkeakoulussa vuosina 1996–2000 ohjaajantyön koulutusohjelmassa. Hän toimi Ylioppilasteatterin taiteellisena johtajana vuosina 2001–2004 yhdessä ohjaaja Minna Harjuniemen kanssa. Heidät palkittiin Vuoden Kiila -kulttuuripalkinnolla vuonna 2004. Kallinen on toiminut myös Esa Kirkkopellon johtamassa Toisissa tiloissa -taiteilijakollektiivissa ja opettanut teatterikoulussa Mosambikissa. 
Kallinen on kirjoittanut artikkelin teatterin uudesta poliittisuudesta "Nykyteatterikirja - 2000-luvun alun uusi skene" -teokseen (toim. Annukka Ruuskanen LIKE 2011), jossa hän pohtii oman työskentelynsä periaatteita. Hän on problematisoinut töissään eturyhmäpolitiikaksi typistyvää yhteiskunnallista taidetta, valtaa sekä viihdettä. Hän haluaa töissään näyttää sen, että erilaiset poliittiset totuudet voivat elää yhtä aikaa. Henkilökohtaisuus ei tarkoita hänelle itseilmaisua tai halua paljastaa itsestään jotain. Henkilökohtainen on hänelle töissään arvokasta koska se on myös yleistä ja poliittisesti tunnustettua. Hän on pyrkinyt etenkin Yhteiskunnallista liikettä -trilogiassa luomaan yhteisen, moniäänisen, ennalta määrittelemättömän näyttämön yhdessä yleisön kanssa. Esitystä on kuvailtu nykypäivän Joseph Beuysin tyyliseksi.
Aune Kallinen on tehnyt yhteistyötä muun muassa ohjaaja Minna Harjuniemen, kuvataiteilija Teemu Mäen, kuvataiteilija Jaana Kokon, muusikko Laura Murtomaan, koreografi Jenni Koistisen ja dramaturgi Tuomas Timosen kanssa.
Irma Optimisti

Irma Optimisti (oik. Irma Anita Luhta; os. Yliaho, s. 1952 Vaasa) on Helsingissä asuva matemaatikko, performanssitaiteilija ja kuraattori. Hän on yksi suomalaisen performanssitaiteen varhaisista uranuurtajista, jonka esitykset ovat saaneet myös kansainvälisestä huomiota. Luhta valmistui maisteriksi Oulun yliopistosta ja väitteli vuonna 1997 Vaasan yliopistossa tohtoriksi kaaosteoriasta aiheena rakenteelliset muutokset kompleksisessa systeemissä. Vuosina 1984-1999 hän työskenteli Vaasan yliopistossa tutkijana ja opettajana, ja toimi vuodesta 2001 alkaen Turun kauppakorkeakoulun matematiikan lehtorina. Irma Optimistin ironisissa ja parodisoivissa performanssiesityksissä aiheiksi nousivat usein feminismi, matematiikka ja kaaos. 
Taiteellinen työskentely.
Irma Luhta esitti ensimmäisen performanssinsa Hopeataivas vuonna 1989 Pekka Luhdan näyttelyn avajaisissa. Vuonna 1991 Luhta muutti perheineen Turkuun ja alkoi tehdä väitöskirjaa kaaosteoriasta. Toisaalta osallistuminen Helsingin Juhlaviikkojen Performanssikavalkadiin aiemmin samana vuonna vahvisti hänen identiteettiään performanssitaiteilijana. Taiteilijanimeä Irma Optimisti Luhta alkoi käyttää vuonna 1991. Irma Optimistin tuotantoon kuuluu sekä eläviä performanssiesityksiä että videoperformansseja, ja hän on esiintynyt museoissa, gallerioissa ja festivaaleilla sekä Suomessa että ulkomailla. Irma Optimisti on toiminut myös taiteiljajärjestö MUU ry:ssä ja järjestänyt mm. Amorph!-festivaalia vuosina 1998 ja 2001. 
Là-bas.
Vuonna 1999 Irma Optimisti palasi Helsinkiin ja perusti poikansa Lauri Luhdan kanssa työhuoneelleen Helsingin Kaapelitehtaalla Là-bas-tilan ja on järjestänyt kansainvälistä elävän ja kokeellisen taiteen tapahtumaa Là-bas vuodesta 2020 alkaen. Tapahtumia on järjestetty myös muualla kuin Kaapelitehtaalla. Tilan ympärille muodostui löyhä ryhmä taiteen eri alojen toimijoita, jotka järjestivät ensimmäisen Là-bas-biennaalin vuonna 2010 Kiasmassa. Vuonna 2012 Là-bas järjestettiin Kiasmassa ja vuonna 2014 Helsingin taidehallilla.
Yksityiselämä.
Irma Optimistin aviopuoliso on taiteilija ja kriitikko Pekka Luhta (s.1954). Myös heidän poikansa Lauri Luhta (s. 1980) on taiteilija.
Dan Perjovschi

Dan Perjovschi (s. 1961 Sibiu) on romanialainen kuvataiteilija, pilapiirtäjä ja kolumnisti. Perjovschi on tullut tunnetuksi piirustusinstallaatioistaan, jotka kommentoivat politiikan ja taidemaailman ajankohtaisia aiheita.
Perjovschi opiskeli taidemaalariksi, mutta Nicolae Ceaușescun diktatuurin luhistuminen ja poliittiset muutokset rohkaisivat Perjovschia kohti poliittisempaa taidetta ja karikatyyrejä. Hän on työskennellyt romanialaisen "Revista 22" -lehden pilapiirtäjänä ja kolumnistina vuodesta 1991 alkaen.
Perjovschi piirtää installaationsa suoraan näyttelytilan seinään, lattiaan tai ikkunaan. Installaatioiden teemat vaihtelevat yleismaailmallisista ongelmista makrotason kysymyksiin. Usein toistuvia aiheita ovat muun muassa rahatalous, Euroopan unioni, globalisaatio, uskonto sekä idän ja lännen suhteet. Keskeinen osa Perjovschin työskentelyä on paikallisen kulttuurin ja ympäristön havainnointi ja niistä ammentaminen. Taiteilija kerää ja hahmottelee jatkuvasti uusia kuva-aiheita luonnoskirjaansa, joka kulkee mukana kaikkialle. Perjovschin kuvakielen juju on monimutkaisten asioiden pelkistämisessä. Hänen töissään on myös paljon huumoria, ironiaa ja satiiria.
Vuonna 1999 Perjovschi edusti Romaniaa Venetsian biennaalissa. Lattiaan toteutettu romanialaista identiteettiä ja Eurooppa-suhdetta pohtiva teos oli symbolisesti biennaalikävijöiden tallottavana. Viimeisen kymmenen vuoden aikana Perjovschin installaatioita on ollut esillä lukuisissa taidemuseoissa ympäri maailman, kuten Pariisin Pompidou-keskuksessa, Lontoon Tate Modernissa, New Yorkin Museum of Modern Artissa ja Tukholman Moderna Museet'ssa. Perjovschin ensiesiintyminen Suomessa on Nykytaiteen museo Kiasmassa keväällä 2013.
Lauri Anttila

Lauri Juhani Anttila (24. huhtikuuta 1938 Oulu – 9. kesäkuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija ja suomalaisen käsitetaiteen edelläkävijöitä. Hän oli merkittävä kuvataidemaailman taustavaikuttaja opettajana ja eri järjestötehtävissä. Anttila kirjoitti taiteesta monilla foorumeilla.
Ura.
Anttila opiskeli Lahden Taideyhdistyksen koulussa vuosina 1959–1960 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1960–1961. Hän valmistui vuonna 1965 sisustusarkkitehdiksi Taideteollisesta oppilaitoksesta. Anttila työskenteli Alppilan yhteislyseon käsityönopettajana vuosina 1964–1965 ja Helsingin yhtenäiskoulussa vuonna 1974. Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1965–1969 ja 1970–1971. Vuosina 1969–1982 hän oli Arkkitehtitoimisto Arno Ruusuvuoren suunnittelijana.
Vuosina 1973–1976 ja 1978–1981 Anttila opetti Taideteollisessa korkeakoulussa sekä vuosina 1981–1984 Suomen Taideakatemian koulussa. Kuvataideakatemiassa hän oli yliopettaja 1986–1989, rehtori 1988–1994 ja professori 1989–2001. Anttila oli Kuvataideakatemiaan perustamansa tila-aikataiteen osaston emeritusprofessori. Hän oli kunniatohtori sekä Kuvataideakatemiassa että Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa.
Tuotannosta.
Anttilan taidekäsitystä luonnehtii tutkiva asenne. Hänen taiteensa lähtee usein luonnon havainnoinnista, mihin hän käyttää tieteen menetelmiä. Havaintonsa hän esittää taiteen keinoin. Anttila liikkuu tieteen ja taiteen rajamailla ja hänen teostensa taustalla on usein muiden kuvataiteilijoiden, kirjailijoiden, säveltäjien tai tutkijoiden teoksia. Esimerkkinä Anttilan työskentelystä ovat hänen lukuisat julkiset tilataideteoksensa, joissa hän hyödyntää esimerkiksi omia tähtitieteeseen perustuvia havaintojaan. Tällainen on muun muassa vuonna 2010 Helsingin Kaivopuistoon valmistunut aurinkokelloveistos "Helios".
Teoksessa "Kunnianosoitus Werner Holmbergille" on lähtökohtana taide: Anttila viittaa 1850-luvun maisemamaalaukseen. Hän selvitti, missä Werner Holmberg luonnosteli tunnetun maalauksensa "Maantie Hämeessä (Helteinen kesäpäivä)" 1860 ja käveli samoilla seuduilla keräten esineitä, nauhoittaen ääniä, valokuvaten, piirtäen ja kirjoittaen päiväkirjaa. Tulokset hän esitteli vitriinissä. 
Anttila on alusta lähtien soveltanut taiteessaan toisaalta satunnaisuutta, toisaalta systematiikkaa ja haastanut siten käsitystä taiteesta, joka perustuu taiteilijan tietoisiin päätöksiin tai itseilmaisuun.
Collegium Musicum Turku

Collegium Musicum Turku (CMT, ent. Kampus sinfonietta) on Turun yliopiston piirissä toimiva sinfoniaorkesteri, jonka soittajista suurin osa opiskelee turkulaisissa korkeakouluissa. Vuoden 2013 alusta lähtien orkesterin kapellimestarina ja taiteellisena johtajana on toiminut Satu Simola. Keväällä 2019 orkesteri voitti 1. palkinnon European Music Festival for Young People -orkesterikisoissa Belgian Neerpeltissä.
Historia.
Orkesteri perustettiin alun perin vuonna 1927 ja sen toiminta jatkui aina 1990-luvun alkupuolelle asti. Uusi opiskelijaorkesteri Turun yliopistolle syntyi vuonna 2004, kun kapellimestari Markus Yli-Jokipii perusti Kampus sinfonietan. Vuoden 2012 alusta Kampus sinfonietta otti käyttöönsä vanhan emo-orkesterinsa nimen ja jatkaa näin Turun yliopiston orkesteriperinteitä nimellä Collegium Musicum Turku.
CMT:n kapellimestareina ovat vuosien 1927-2012 aikana toimineet mm. Rudolf Nienstedt, Juhani Numminen, Ilari Lehtinen, Osmo Vänskä sekä Markus Yli-Jokipii, joka johti orkesteria vuosina 2004-2012. Vuosina 2008-2010 orkesterin nimikkosäveltäjänä toimi Lauri Mäntysaari. Orkesterin solisteina ovat viime vuosina esiintyneet mm. sopraanot Kaisa Ranta, Mia Heikkinen ja Pia Pajala, urkurit Markku Hietaharju ja Marko Hakanpää, klarinetisti Henna Jämsä sekä alttoviulisti Riikka Repo.
Ohjelmisto ja kokoonpano.
CMT esiintyy erilaisissa kokoonpanoissa jousikvartetista aina sinfoniaorkesteriin saakka. Sen ohjelmistoon kuuluu useita klassis-romanttisen orkesterimusiikin perusteoksia, kuten Ludwig van Beethovenin, Franz Schubertin ja Jean Sibeliuksen sinfonioita. Orkesteri soittaa myös kevyttä musiikkia, ja sen viime vuosina järjestämät Swing &amp; Dance -tanssiaiset ovat olleet suosittuja tapahtumia.
Orkesterin taustaorganisaatio on Collegium Musicum Turku ry, joka on Turun yliopiston ylioppilaskunnan alajärjestö.
Aiheesta muualla.
Collegium Musicum Turku
Petri Virtanen (taiteilija)

Petri Heikki Virtanen (s. 12. helmikuuta 1961 Lohja) on suomalainen taiteilija ja valokuvaaja. Hänet tunnetaan myös taiteilijanimillä ”Visio” ja ”Graveyard Virtanen”. Virtanen on tehnyt musiikkia, taidevalokuvaa ja videotaidetta.
Virtanen oli mukana Kiasman kokoelmanäyttelyssä Yöjuna – surrealistisia reittejä Kiasman kokoelmiin (2003), jossa esillä ollut valokuvateos hankittiin Kiasmaan. 
Virtasella on ollut näyttely Hippolytessä 1995 ja 2000.
Musiikki.
Petri Virtanen on ennen nykyistä yhtyettään Petroleum Basea kuulunut Elastic Boredomiin, AAARGHH!iin, Purple Vomitiin, Dark Pulpiin, Succubusiin ja Aquasaurukseen.
Joakim Eskildsen

Joakim Eskildsen (s. 1971 Kööpenhamina) on tanskalainen valokuvataiteilija.
Eskildsen oli Kööpenhaminassa Rigmor Mydtskovin oppilas ja lähti vuonna 1994 Suomeen Taideteolliseen korkeakouluun opiskelemaan valokuvauskirjan tekoa Pentti Sammallahden oppiin. Eskildsen asuu Kööpenhaminan lähellä.
Vuosina 2000–2006 Eskildsen tutki yhdessä kirjailija Cia Rinteen kanssa romaneja useissa maissa (lähinnä Itä-Euroopassa), sekä muita etnisiä kansoja Intiassa, jotka ovat todennäköisesti sukua romaneille. He julkaisivat matkoistaan teoksen "The Roma Journeys", joka kertoo romanien elämästä tekstien ja yli 200 valokuvan kautta.
Elina Saloranta

Elina Saloranta (s. 1968 Helsinki) on suomalainen kuva- ja mediataitelija ja tutkija. Hän työskentelee pääasiassa liikkuvan kuvan parissa.
Saloranta on opiskellut taidetta Taideteollisessa korkeakoulussa (1988–1989), Kuvataideakatemiassa (1989–1996) sekä The School of the Art Institute of Chicago -oppilaitoksessa (1999–2002) valmistuen taiteen maisteriksi (MFA) 2001. Hän väitteli Kuvataideakatemiasta kuvataiteen tohtoriohjelmasta aiheella "Laatukuvia ja kirjallisia kokeiluja" vuonna 2017.
Vuonna 1997 Saloranta oli vapaaehtoisena Sambiassa opettamassa taidetta. Pakolaisleirillä hän kuvautti itsestään kuvasarjan, jossa hän osallistuu leirin asukkaiden arkisiin askareisiin nunnan asuun pukeutuneena. Kuvasarjan kuvia oli mukana Kiasman ARS 11 -näyttelyssä.
Teoksia.
Lähde
Mihail Clodt von Jürgensburg

Paroni Mihail Konstantinovitš Clodt von Jürgensburg (; 11. tammikuuta 1833 Pietari – 29. toukokuuta 1902 Pietari) oli venäläinen realistinen maisemamaalari.
Mihail Clodt syntyi vapaaherralliseen Clodt von Jürgensburgin perheeseen. Hänen isänsä Konstantin Clodt oli Venäjän ensimmäinen puukaivertaja ja hänen setänsä Peter Clodt von Jürgensburg oli kuuluisa venäläinen kuvanveistäjä. Mihail Clodt von Jürgensburgin sisko oli Suomeen asettunut kulttuurivaikuttaja Elisabeth Järnefelt, ja hän oli näin muun muassa taidemaalari Eero Järnefeltin eno.
Hän oppi piirtämään Pietarin Kaivosinstituutissa, sitten Keisarillisessa taideakatemiassa vuosina 1851–1858. Saatuaan kultamitalin hänelle myönnettiin kolmivuotinen apuraha maalauksen opiskeluun Ranskassa, Sveitsissä ja Italiassa, mutta hän palasi matkoiltaan vuoden kuluttua. Hän valitti, etteivät ulkomaalaiset maisemat inspiroineet häntä ja että ranskalainen ja italialainen maalauskoulukunta on venäläistä huonolaatuisempaa. Palaamisensa jälkeen Clodt sai luvan käyttää loput apurahoistaan Venäjällä matkusteluun. 
Vuonna 1863 Clodt sai tunnustusta teoksestaan "Iso tie syksyllä". Jopa korkeammat ylistykset hän sai teoksestaan "Kynnöksellä" (1872) ja "Metsätie puolenpäivän aikaan" (1878). Tarkkailijat ylistivät hänen omistautumistaan venäläiselle maisemalle, yksityiskohtien huomioimiselle ja hänen teostensa stereoskooppisuutta. Toisaalta suosittu taidekriitikko Vladimir Stasov näki monissa Clodtin teoksissa pikkumaista naturalismia ja "orjallista todellisuuden seuraamista". Esimerkkinä tällaisesta teoksesta hän piti teosta "Lehmät juomassa" (1879). Niin omistautumisellaan venäläiselle maisemalle ja pikkumaisessa naturalismissaan Clodt oli todennäköisesti Ivan Šiškinin edeltäjä. 
Mihail Clodt oli Vaeltajien perustajajäsen, mutta Vaeltajat eivät pitäneet häntä yhtenä omistaan. Se johtui osittain Clodtin terävästä kritiikistä ja erityisesti sen vuoksi, että hän piti professuurinsa Keisarillisessa taideakatemiassa (1871–1886). Kritisoituaan erityisen terävästi Arhip Kuindžia Clodt pakotettiin katkaisemaan välinsä Vaeltajiin. Pian hän vetäytyi myös Taideakatemiasta.
Clodt ei maalannut mitään arvokasta 1870-luvun jälkeen. Puoliksi sokea ja taloudellisesti murtunut taiteilija kuoli vuonna 1902.
IC-98

IC-98 on vuonna 1998 perustettu turkulainen taiteilijaryhmä, jonka taidetta on luonnehdittu käsitetaiteeksi. Ryhmän muodostavat Patrik Söderlund (s. 1974) ja Visa Suonpää (s. 1968).
Kotisivuillaan ryhmä kertoo tähtäävänsä vapaan ajattelun ihanteeseen. Se on kiinnostunut tapahtumista, joita ei ole järjestetty, asioiden mielikuvituksellisista yhteyksistä ja historian läsnäolosta arjessa. Tärkeitä asioita IC-98:n taiteessa ovat myös ruumiin politiikka, sosiaaliset rakenteet ja arkkitehtoniset rakennelmat, seurannan mekanismit ja tavat paeta niitä. Piirrokset, animaatiot ja kirjat, jotka ovat ryhmän tavallisimpia mediumeja, ovat monitulkintaisia yhdistelmiä erilaisista tiedon lähteistä. Ne ovat "näyttämöitä, eläviä tauluja; teatteri, jossa maailma IC-98:n mukaan esitetään."
Vuonna 2009 IC-98 sai Kuvataiteen valtionpalkinnon sekä voitti Turku biennaalin. Valtion kuvataidetoimikunnan palkintoperusteluissa kuvattiin ryhmän yhdistävän filosofisen ajattelun, tutkivan asenteen ja kuvataiteellisen ilmaisun. IC-98 on toteuttanut teoksiaan esimerkiksi kirjoina, animaatioina ja installaatioina.
Söderlund ja Suonpää tapasivat opiskellessaan kulttuurihistoriaa Turun yliopistossa, ja alun perin ryhmän tarkoitus oli tuoda akateeminen kirjoittaminen julkiseen tilaan. Ryhmän alkuperäinen nimi oli Iconoclast ja siihen kuului kolmantena jäsenenä Juha Vitikainen.
Lokakuussa 2013 IC-98 nimettiin Ars Fennica -ehdokkaaksi. He voittivat lopulta yleisöäänestyksen.
Tammikuussa 2014 IC-98 valittiin Suomen edustajaksi Venetsian biennaaliin 2015.
Joulukuussa 2015 IC-98:n projekti "Khronoksen talo" valittiin raumalaisen Lönnströmin taidemuseon ensimmäiseksi nykytaiteen projektiksi.
Venetsian biennaali 2015.
IC-98 edusti Suomea Alvar Aalto -paviljongissa Venetsian biennaalissa 2015 installaatiollaan "Tunnit, ajat, iäisyydet". Teos tutkii ihmisen jälkeistä aikaa ja yhdistelee piirrosanimaatiota, ääntä ja materiaalisia elementtejä. Teos on itsenäinen osa taiteilijaduon "Abendland"-teossarjaa. Äänimaiseman sävelsi Max Savikangas. Näyttelyn kuratoi Framen ohjelmapäällikkö Taru Elfving.
Khronoksen talo.
Lönnströmin taidemuseo ja IC-98 toteuttavat yhteistyössä "Khronoksen talo" -projektin vuosina 2016–2017. "Khronoksen talo" on asumaton kiinteistö, joka on ympäröity portittomalla aidalla ja jätetty ajan jumala Khoronoksen asunnoksi. Aika tekee kiinteistöllä tehtävänsä. IC-98 pyrkii takaamaan kiinteistön koskemattomuuden virallisilla luvilla ja sopimuksilla. Tavoitteena on perustaa suojelualue, ihmisistä vapaa ei-kenenkään maa. "Khronoksen talo" on yhdistelmä ihmisen rappeutuvaa kulttuuriperintöä sekä kuolevaa ja uudelleen kasvavaa luontoa.
"Khronoksen talo" sijaitsee Pöytyällä Varsinais-Suomessa. IC-98 löysi sopivan kiinteistön syksyllä 2016 ja lahjoitti sen Pöytyän kunnalle.
Pedro Morales

Pedro Andrés Morales Flores (s. 25. toukokuuta 1985 Hualpén, Chile) on chileläinen jalkapalloilija. Hän edustaa kanadalaista Vancouver Whitecapsia ja on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura.
Morales siirtyi vuonna 2007 kasvattajaseurastaan Club Deportivo Huachipatosta Universidad de Chileen. Hän teki ensiesiintymisensä joukkueessa kesällä 2007 hieman ennen kevätkauden (Clausura) alkua. Hän teki kevätkauden aikana yhteensä 13 maalia ja oli näin sarjan toiseksi paras maalintekijä.
11. kesäkuuta 2008 Morales teki viisivuotisen sopimuksen kroatialaisen Dinamo Zagrebin kanssa. Hän sai toisella kaudellaan lisää vastuuta ja nousi joukkueen avauskokoonpanoon.
Tammikuussa 2013 hän siirtyi loppukauden kestävällä lainasopimuksella espanjalaisseura Málagaan.
Harri Pälviranta

Harri Pälviranta (s. 27. heinäkuuta 1971 Tampere) on suomalainen valokuvataiteilija, joka tarkastelee dokumentaarissa teoksissaan väkivaltaa ja maskuliinisuutta. Pälviranta on käsitellyt kuvissaan muun muassa pahoinpideltyjä ihmisiä, kouluampumisia ja asekulttuuria. Pälvirannan erityiskiinnostus on dokumentarismi, jota hän pohtii paitsi teoksissaan myös väitöskirjassaan.
Elämä ja ura.
Pälviranta valmistui valokuvaajaksi Turun taideakatemiasta vuonna 2000 ja filosofian maisteriksi Turun yliopiston mediatutkimuksen oppiaineesta vuonna 2005. Vuonna 2012 hän väitteli taiteen tohtoriksi Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulusta.
Pälvirannan mielestä väkivallan ja yhteiskunnallisten aiheiden käsittely taiteen keinoin on tärkeää, koska eräs taiteen tarkoituksista on katsoa tavallisuutta – ja väkivalta on jotain, joka on läsnä arjessamme päivittäin. Pälvirannan mielestä kuvataiteenkin tulisi käsitellä yhteiskunnallisia asioita ja osallistua hyvästä elämästä käytävään keskusteluun samalla tavalla kuin mitä teatterissa ja kirjallisuudessa tehdään. Pälvirannan mukaan yksi väkivaltaa kuvaavan taiteen tehtävistä on eettisten kysymysten pohtiminen. 
Vuonna 2012 Pälviranta teki väitöskirjan väkivaltaa kuvaavan dokumentaarisen taiteen vastaanotosta. Väitöskirjassa katsojien kokemuksia ja tulkintoja selvitettiin kyselylomakkein ja haastatteluin. Tutkimuksessa käy ilmi, että kuvat herättävät katsojissa tunteita ahdistuksesta ja inhosta sääliin ja myötätuntoon. Kuvat kuitenkin vetävät samaan aikaan houkuttelevina vaikka ne koetaan samalla luotaantyöntäviksi. Tutkimuksessa katsojat pohtivat myös väkivallan kuvaamisen hyväksyttävyyttä. Pälvirannan väitöskirja "Toden tuntua galleriassa" palkittiin vuoden 2012 kauneimpana tietokirjana.
Pälvirannan teokset ovat herättäneet kiinnostusta myös kansainvälisessä lehdistössä. Vuonna 2007 hänen "Hakatut"-sarjansa palkittiin PhotoEspana-festivaaleilla Descubrimientos-palkinnolla. Pälvirannan teoksia on ollut esillä yli sadassa näyttelyssä yli kahdessakymmenessä maassa ja hänen teoksistaan on useissa suomalaissa taidekokoelmissa.
Arhip Kuindži

Arhip Ivanovitš Kuindži (; ; 27. tammikuuta 1841 tai 1842 Mariupol – 24. heinäkuuta 1910 Pietari) oli venäläinen maisemamaalari.
Arhip Kuindži syntyi tammikuussa 1841 Mariupolissa nykyisessä Ukrainassa, mutta vietti nuoruutensa Taganrogissa. Hän kasvoi köyhässä perheessä, ja hänen isänsä oli kreikkalainen suutari Ivan Hristoforovitš Kuindži. Arhip menetti vanhempansa kuuden vuoden iässä, joten hänen täytyi itse hankkia elantonsa työskentelemällä kirkonrakennustöissä, laiduntamalla kotieläimiä ja työskentelemällä kauppiaan apulaisena. Viiden vuoden ajan 1860–1865 Arhip Kuindži työskenteli Isakovitšin valokuvastudion retusoijana Taganrogissa. Kuindži yritti perustaa oman valokuvastudion, mutta se ei menestynyt. Tämän jälkeen Kuindži muutti Pietariin.
Hän opiskeli maalaamista etupäässä itsenäisesti Keisarillisessa taideakatemiassa vuodesta 1868 alkaen (täysjäsen 1893 alkaen). Hän oli yksi Vaeltajien perustajista vuonna 1870. Hänen varhaisimmissa töissään voidaan nähdä Ivan Aivazovskin vaikutusta.
Vuonna 1872 taiteilija jätti akatemian ja alkoi toimia itsenäisesti. Maalaus "Valamon saarella" oli ensimmäinen Pavel Tretjakovin taiteilijalta hankkima teos. Vuonna 1873 Kuindži asetti näytteille teoksensa "Lumi", josta hän sai pronssimetallin Lontoon Kansainvälisessä taidenäyttelyssä vuonna 1874. 1870-luvun puolivälissä Kuindži teki lukuisia maalauksia, joiden maisema-aihe oli suunniteltu konkreettiseksi sosiaaliseksi mielleyhtymäksi Vaeltajien hengessä ("Unohdettu kylä", 1874, Tretjakovin galleria).
Kypsällä kaudellaan Kuindži tavoitteli ilmaisuvoimaisinta luonnontilaisen valaistuksen siirtämistä kankaalle. Hän käytti silmämääräistä sommitelmaa luoden panoraamamaisia näkymiä. Valoefektejä ja voimakkaita värejä pääasiallisina sävyinä käyttämällä hän loi illuusion valaistuksesta ("Ilta Ukrainassa", 1876; "Koivulehto", 1879; "Ukonilman jälkeen", 1879; kaikki Tretjakovin Galleriassa – "Yö Dneprillä", 1880, Venäläinen museo). Hänen myöhäisiä töitään leimaa värien käytön koristeelliset efektit.
Kuindži luennoi Keisarillisessa taideakatemiassa professorina vuodesta 1892 alkaen ja johtavana maisemamaalauksen professorina vuodesta 1894. Hänet erotettiin vuonna 1897 hänen tuettuaan protestoivia opiskelijoita. Hänen oppilaidensa joukossa olivat muun muassa Arkadi Rylov, Nikolai Roerich, Konstantin Bogajevski sekä muita.
Arhip Kuindži kuoli Pietarissa vuonna 1910. Hänet haudattiin Aleksanteri Nevskin luostarin Tihvinän hautausmaalle.
Tranebergs Idrottsplats

Tranebergs Idrottsplats oli vuonna 1911 käyttöön otettu jalkapallostadion, joka sijaitsi Tukholmassa Tranebergin kaupunginosassa. Djurgårdens IF:n rakentama stadion toimi seuran kotikenttänä vuoteen 1935, jolloin alueen vuokrasopimus päättyi ja seura siirtyi nykyiselle kotiareenalleen Tukholman olympiastadionille.
Tranebergs IP:llä pelattiin vuonna 1912 kolme Tukholman olympialaisten jalkapallo-ottelua; Suomi–Italia, Suomi–Venäjä sekä Itävalta–Norja. Usean kilometrin päässä kaupungin keskustasta sijainneella kentällä pelatut ottelut eivät muodostuneet suureksi menestykseksi, jokaista kamppailua seurasi vain muutamia satoja katsojia.
Nykyään Tranebergin kentän alue on pääosin puistona. Sen laidalle on myös rakennettu asuintaloja.
Kondan piiri

Kondan piiri () on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan lounaisosassa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue. Kunnallispiiri on saanut nimensä Obin vesistöön kuuluvan Irtyšin sivujoki Kondasta, jonka varrella piiri sijaitsee. Alue on historiallisesti ollut mansien maata. Sittemmin muun muassa neuvostovalta ja piirikunnasta löytyneet öljykentät ovat aiheuttaneet muuttoliikkettä ja merkittävää väestönkasvua piirissä, jolloin alkuperäisasukkaiden suhteellinen osuus on vähentynyt.
Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 34 494 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus on Mežduretšenski, joka on 11 058 asukkaan (2010) kaupunkityyppinen taajama. Se sijaitsee linnuntietä noin 233 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijskista lounaaseen. Maantieteellisesti Kondan kunnallispiirin sisälle sijoittuu Urain kaupunkipiiri (39 457 as. 2010), joka on erillinen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa.
Piirin kaupunki- ja maalaiskunnat.
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Kondan kunnallispiiri jakautuu viiteen kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja viiteen maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Mikäli kaupunkikuntien väestö asui kuntakeskuksena toimivassa kaupunkityyppisessä taajamassa, heidät katsotaan kaupunkilaisiksi. Kahden kaupunkikunnan väestöstä osa asui kuitenkin maaseudulla. Heidät katsotaan maaseutuväestöksi maalaiskuntien asukkaiden tapaan. Kondan piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen:
Degerby (täsmennyssivu)

Degerby voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Suomessa:
Ruotsissa:
Sovetskin piiri (Hanti-Mansia)

Sovetskin piiri () on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan länsiosassa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue. 
Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 48 059 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus on Sovetskin kaupunki (26 495) henkeä (vuonna 2010); yli puolet piirin väestöstä asui tässä kaupungissa. Se sijaitsee linnuntietä 296 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijskista länteen. Maantieteellisesti Sovetskin piirin sisälle sijoittuu Jugorskin kaupunkipiiri (34 067 as. 2010), joka on erillinen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa.
Piirikeskukseen on maantie- ja rautatieyhteys. Sillä on myös oma lentoasema, joka palvelee myös Jugorskin kaupunkia.
Piirin kaupunki- ja maalaiskunnat.
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Sovetskin kunnallispiiri jakautuu seitsemään kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja yhteen maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Kaupunkikuntien keskuksena on joko kaupunki (Sovetski) tai kaupunkityyppinen taajama. Piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen:
Adobe InCopy

Adobe InCopy on Adobe Systemsin kehittämä ammatillinen tekstinkäsittelyohjelma. Se on integroitu Adobe InDesigniin, mutta siitä huolimatta InCopya myydään myös erikseen. Tätä työpöytäjulkaisuohjelmaa käytetään pääasiallisesti sanoma- ja aikakauslehtien julkaisemiseen ja sitä käyttävät lähinnä toimittajat.
InCopy antaa käyttäjän kirjoittaa, muokata ja suunnitella (tyyli, fontti jne.) julkaistavaa kopiota. Ohjelma sisältää standardit tekstinkäsittelyominaisuudet kuten "oikeinkirjoituksen tarkistimen", "muokkausmerkinnät" ja "sanamäärän" jne. ja siinä on myös esikatselutila tekstin oikeinasettelua varten, antaen käyttäjän visuaalisesti selvittää jokaisen designelementin sopimaan jokaisen julkaisun asettelumuotoon.
Kaupallisesti InCopy suora kilpailija Quark CopyDeskille, joka julkaistiin vuonna 1991. 27. lokakuuta 2008 uutisoitiin että Quark tulee yhteensopimaan Adobe InDesignin sekä InCopyn kanssa.
Disa

Disa on Ruotsissa ja Suomessa esiintyvä naisen etunimi. Nimi johtuu skandinaavisten kielten "utua" tai "usvaa" tarkoittavasta sanasta.
Piispa Olaus Magnus kertoo "Pohjoisten kansojen historiassa" Disan olleen kuningattaren, joka piti käräjiä Uppsalassa. Skandinaavisessa mytologiassa Disa oli taistelun jumalatar ja tarunomainen kuningatar. Saagojen Disa oli myös päähenkilönä Johannes Messeniuksen vuonna 1611 kirjoittamassa näytelmässä "Disa".
Suomessa nimi Disa on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 417 henkilölle, jotka kaikki ovat naisia.
Disan nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 2. helmikuuta. Ruotsissa nimipäivä on 3. helmikuuta. Aiheena nimipäivän sijoittamiseen juuri tähän ajankohtaan on ollut Uppsalassa entisaikaan helmikuun alussa pidetyt talvikäräjät, joista käytettiin nimeä "Disting".
Adobe Fireworks

Adobe Fireworks (ennen Macromedia Fireworks) on Adobe Systemsin kehittämä bittikartta- ja vektorigrafiikkaeditori. Sitä kehitti alun perin Macromedia, jonka Adobe osti vuonna 2005. Fireworks on suunnattu verkkosivujen suunnittelijoille nopeaan verkkosivujen prototyyppien sekä käyttöliittymien luomiseen. Adobe Fireworks on suunniteltu sopimaan yhteen muiden Adobe-ohjelmien kuten Adobe Dreamweaverin ja Adobe Flashin kanssa. Sitä on saatavilla sekä erillisenä tuotteena että Adobe Creative Suiten mukana. Aiemmat versiot oli saatavilla Macromedia Studion kanssa.
Makrillihauet

Makrillihauet (Scomberesocidae) on nokkakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan lämpimistä ja lauhkeista valtameristä.
Lajit ja anatomia.
Varhaisimmat makrillihaukien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu 2 sukua ja 4 lajia. Aikaisemmin kaikki lajit katsottiin kuuluvaksi omiin sukuihinsa. Ruumiinrakenteeltaan makrillihauet ovat pitkulaisia kaloja ja suurin laji makrillihauki ("Scomberesox saurus") voi saavuttaa 45 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä heimon kaloille ovat nokkamaisiksi pidentyneet ylä- ja alaleuat ja ruumiin takaosassa, lähellä pyrstöä sijaitseva selkäevä ja peräevä. Näiden evien takana on useita pieniä eväkkeitä. Makrillihaukilajeilla ei ole uimarakkoa.
Levinneisyys.
Makrillihaukilajeja tavataan Atlantista, osasta Intian valtamerta ja Tyynestämerestä. Niitä elää sekä trooppisissa että lauhkeissa vesissä. Eräät heimon lajit ovat kaupallisestikin merkittäviä ruokakaloja. Näitä ovat makrillihauki ja saira ("Cololabis saira")
Jacob Dahlgren

Jacob Ivar Dahlgren (s. 20. helmikuuta 1970 Tukholma) on ruotsalainen taiteilija. 
Taiteellinen työskentely.
Dahlgrenin tausta on maalaustaiteessa, mutta hän käyttää teoksissaan monia eri materiaaleja. Hänen teoksensa ovat usein suurikokoisia installaatioita, jotka koostuvat arkisista materiaaleista kuten tikkatauluista, henkilövaaoista, polyesterinauhoista, henkareista tai kertakäyttökahvikupeista. Yhteistä teoksille on toisto ja siitä syntyvä graafisuus. Lukuisista yksittäisistä esineistä syntyy laajoja raidallisia tai ruudullisia pintoja. Raidat toistuvat myös Dahlgrenin maalauksissa. Hän maalaa usein akryyliväreillä MDF-levylle. 
Dahlgren edusti Ruotsia vuonna 2007 pohjoismaisessa paviljongissa Venetsian biennaalissa. Vuonna 2002 hän oli ehdolla Ars Fennica -palkinnon saajaksi. 
Dahlgren on tehnyt useita julkisia taideteoksia, jotka sijaitsevat Ruotsissa.
Opinnot.
Jacob Dahlgren on opiskellut Kuninkaallisessa taidekorkeakoulussa Tukholmassa ja Tukholman grafiikkakoulussa. 
Teoksia kokoelmissa.
Jacob Dahlgrenin teoksia on seuraavissa kokoelmissa: Nykytaiteen museo Kiasma, Helsinki, Sara Hildénin taidemuseo, Tampere, Moderna Museet, Tukholma, Nationalmuseum, Tukholma, Vehbi Koc Vakfi, Istanbul, Daimler Collection, Berliini, Eskilstunan taidemuseo, Göteborgin taidemuseo, Norrköpingin taidemuseo, Uppsalan taidemuseo, Sundsvalls museum, Västeråsin taidemuseo, Statens Konstråd, Tukholma, British Museum, Lontoo, Euroopan keskuspankki, Frankfurt, Bonnierin kokoelma, Tukholma.
Jyrki Sinkkilä

Jyrki Sinkkilä (s. 1962) on suomalainen arkkitehti, joka toimii maisema-arkkitehtuurin professorina Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Sinkkilä kiinnostui maisema-arkkitehtuurista opiskeluaikana puutarhataiteen historian teoreettisten kysymysten kautta ja teki diplomityönsä maisema-arkkitehtuurin alalta. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta arkkitehdiksi vuonna 1988. 
1990-luvulla hän toimi vasta perustetussa maisema-arkkitehtuurin koulutusohjelmassa. 2000-luvun alkupuolen Sinkkilä työskenteli korkeakoulun ulkopuolella, kunnes aloitti maisema-arkkitehtuurin professorina 2005.
Dzamil Kamanger

Dzamil Kamanger (s. 1948 Mariwan) on Iranissa syntynyt ja Suomessa asuva kuvataiteilija. Vuodesta 2000 lähtien hän on usein työskennellyt parina taiteilija Kalle Hammin kanssa. Heidän teostensa toistuvia aiheita ovat kulttuurien kohtaaminen ja ihmisten ja tavaroiden globaali liikkuminen. Hamm ja Kamanger ovat monissa teoksissaan kyseenalaistaneet alkuperäisyyden ajatuksen ja myös pohtineet erilaisia tapoja olla mies.
Taiteen aiheita omasta elämästä.
Kamangerin ja Hammin ensimmäisiä yhteistöitä olivat näyttelyt "Pizzeria Babylon I" ja "II". Ensimmäisessä niistä (2000) pitseriatyössä toisiinsa tutustuneet taiteilijat esittelivät valokuvia pitsalaatikoissa. Osa kuvista oli Kamangerin perhealbumista, osa hänen matkaltaan Iranista Suomeen. Toisessa näyttelyssä laatikoissa oli Hammin piirroksia muun muassa Istanbulin kurdeista. "Emigranttitarha"-projektissaan taiteilijat tutkivat tuttujen koriste- ja hyötykasvien globaaleja reittejä.
Monet Kamangerin teokset liittyvät hänen omaan henkilöhistoriaansa. Vuonna 2012 kurditaustainen taiteilija esitteli Suomen valokuvataiteen museossa "Vankilalakanan", muliinilangalla kirjotun suurennoksen valokuvasta, joka oli otettu hänestä ja hänen vankitovereistaan irakilaisessa Al-Romadin vankilassa. Kamanger oli kymmenen vuotta Irakin-Iranin sodan siviilivankina 1980-luvulla. Punainen risti lähetti kuvan Kamangerin perheelle todisteeksi siitä, että tämä on elossa.
Viime vuosina Kamanger on tehnyt lukuisia teoksia iranilaisella helmikudontatekniikalla. Kiasman "Tosi kyseessä" -kokoelmanäyttelyssä (2.11.2012-10.3.2013) oli esillä hänen lasihelmistä kutomiaan matkustusasiakirjoja. Teokset ovat tuhansista helmistä koostuvia suurennettuja kopioita eri maiden passeista ja viisumeista. Kamanger kertoo, että myös passit ja viisumit ovat saaneet innoituksen hänen omasta elämästään: hän pakeni Iranista ilman passia vuonna 1994. Kurdiperheelle ei poliittisista syistä myönnetty Iranin matkustusasiakirjoja. 
Vuonna 2014 Kamanger ja Hamm saivat Suomi-palkinnon ajankohtaisten ja haastavien yhteiskunnallisten kysymysten esiinnostamisesta. Kamangerille myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2017.
Koulutus.
Dzamil Kamanger valmistui keraamikoksi Kermanshahin taideyliopistosta 1973. Sen jälkeen hän opiskeli metsäkoulussa, koska perhe ei hyväksynyt taiteen tekemistä ammatiksi.
Astral Sabbat

Astral Sabbat on suomalaisen okkultistisen rockin yhtyeen Jess and the Ancient Onesin EP-levy. Se julkaistiin 22. helmikuuta 2013.
Kappale "Long and Lonesome Road" on cover-versio hollantilaisen rock-yhtyeen Shocking Bluen kappaleesta. Albumin kansitaiteen on toteuttanut Adam Burke.
Anna-Mari Karvonen

Anna-Mari Karvonen (s. 1982) on suomalainen teatteriohjaaja ja esitystaiteilija, joka on valmistunut Teatterikorkeakoulusta dramaturgian koulutusohjelmasta vuonna 2010. Hän on työskennellyt freelancer-ohjaajana, dramaturgina ja koreografina sekä toimii Und er libet -ryhmässä. Vuosina 2006-2009 hän oli myös Toisissa tiloissa -kollektiivin jäsen. Hän aloittaa helsinkiläisen Teatteri Takomon taiteellisena johtajana vuoden 2022 alusta. 
Und er libet on vuonna 2006 perustettu nykyteatterin ja uuden tanssin käytäntöjen ja ajatusten parissa työskentelevä ryhmä. Ryhmän viimeisin esitys Gisellen keveys ja kuolema (korografia ja ohjaus: Anna-Mari Karvonen ja Anna Mustonen) esitettiin Zodiak - Uuden tanssin keskuksessa vuonna 2010. Teos vieraili myös Stamsund International Theatre Festivalilla Norjassa sekä Théâtre de Gennevilliersin (tjcc)-festivaalilla.
Karvonen on määritellyt, että Und er libet -ryhmän jäseniä yhdistää kiinnostus keholliseen työskentelyyn ja kehon rajoituksilla leikkimiseen.
Vuosina 2006-2009 ryhmä toteutti sarjan esityksiä, joiden lähtökohtana oli Euripideen tragedia Bakkantit. Esityksiä ei kuitenkaan valmistettu tekstilähtöisesti. Trilogiaa työstäessään ryhmä kehitteli mm. teknoksi nimeämäänsä liikemateriaalia, johon he liittivät ajatuksen väsyttämisestä ja toisaalta sen todistamisen herättämistä kinesteettis-empaattisista kokemuksista. Esityksissä esiintyjät ajoivat itsensä maitohapoille ja fyysisen sietokykynsä rajoille.
Karvonen on työskennellyt muun muassa äänisuunnittelija Heidi Soidinsalon (ent. Lind), koreografi Anna Mustosen ja säveltäjä-dramaturgi-koreografi Masi Tiitan, skenografi Hanna Käyhkön ja lavastaja Milja Ahon kanssa. Blaue Frau-teatteriryhmän kanssa toteutettu näytelmä Wall to Wall voitti ruotsinkielisen teatteritaiteen Antonia-palkinnon vuonna 2012.
Vuorimajava

Vuorimajava eli vuoristomajava ("Aplodontia rufa") on pohjoisamerikkalainen jyrsijälaji. Se on heimon Aplodontiidae ainoa elossa oleva laji.
Nimestään huolimatta vuorimajava ei ole läheistä sukua varsinaisille majaville. Laji on fysiologialtaan alkeellinen, ja sitä onkin nimitetty eläväksi fossiiliksi.
Levinneisyys.
Vuorimajavaa tavataan Kalifornian, Oregonin ja Washingtonin osavaltioissa Yhdysvaltain länsirannikolla sekä Brittiläisessä Kolumbiassa Kanadassa. Laji on levinneisyysalueellaan yleinen, ja kannanarvio vaihtelee kymmenestätuhannesta jopa yli miljoonaan yksilöön.
Elinympäristö.
Vuorimajavat elävät kosteissa metsissä ja suosivat umpeenkasvaneita tiheikköjä.
Ravinto.
Vuorimajava käyttää ravinnokseen erilaisia kasveja.
Mogador (saari)

Mogador () on Marokolle kuuluva pieni asumaton saari Atlantissa Essaouiran kaupungin edustalla. Saari on noin kolme kilometriä pitkä ja noin 1,5 kilometriä leveä.
Mogadorin saari ja muut Îles Purpuraires -ryhmän saaret ovat nykyisin luonnonsuojelualuetta, jolla tavataan esimerkiksi välimerenhaukkoja. Välimerenhaukat pesivät saarella huhtikuusta lokakuuhun. Saarille pääsee vain erikoisluvalla.
Historia.
Mogadorin saaren ja mantereen välinen Mogadorinlahti on voimakkailta tuulilta suojainen luonnonsatama, minkä ansiosta alueella purjehtineet foinikialaiset perustivat saarelle 700–500-luvulla eaa. asutuskeskuksen, jota he kutsuivat nimellä "Migdal" tai "Migdol". Nimi tarkoittaa vartiotornia tai pientä linnoitusta. Foinikialaiset perustivat saarelle purppurantuotantotilat, sillä Mogadorilla ja lähisaarilla elävästä "Hexaplex trunculus" -kotilosta saatiin ylellisyysvaatteiden värjäyksessä käytettyä purppuraa. Îles Purpuraires -saarten purppuran maine oli kiirinyt Roomaan saakka ja vuosina 25 eaa.–24 jaa. hallinnut Rooman valtakuntaan kuuluneen Mauretanian kuningaskunnan kuningas Juba lähetti saarille valtuuskunnan, jonka tarkoituksena oli käynnistää purppurantuotanto uudelleen. Alaouiten hallitsijasukuun kuuluva sulttaani Muhammad III rakennutti saarelle 1700-luvun lopulla neljä puolustuslinnoitusta. Sulttaani Abd al-Rahman rakennutti kaksi lisää omalla valtakaudellaan. Sulttaani Abd al-Aziz rakennutti saarelle vuonna 1897 moskeijan ja vankilan, johon vangittiin Rhamna-heimon kapinallisia. Nykyisin vankila on käyttämätön.
Nathan Mayer Rothschild

Nathan Mayer Rothschild (16. syyskuuta 1777, Frankfurt am Main, Saksa - 28. heinäkuuta 1836, Frankfurt am Main) oli juutalaistaustainen Lontoossa vaikuttanut pankkiiri, Rothschildin pankkiirisuvun menestynein jäsen, ja yksi 1800-luvun alun vaikutusvaltaisimmista ja rikkaimmista miehistä.
Rothschild lähti vuonna 1798 Frankfurtista laajentamaan suvun liiketoimintaa Englantiin. Aluksi hän kauppasi tekstiilejä Manchesterssa ja perusti muutamaa vuotta myöhemmin investointipankki "N M Rothschildin" Lontooseen.
Lontoosta käsin vuosina 1813−1815 Nathan Rothschild toimi keskeisenä brittien sotaponnistelujen rahoittajana Napoleonin sodissa. Hän järjesti jalometalliharkkoja Wellingtonin herttuan armeijalle sekä brittien taloudelliset avustukset mannermaan liittolaisille. Yksinomaan vuonna 1815 Rothschildit käyttivät brittien Euroopan-liittolaisten lainoittamiseen 9,8 miljoonaa puntaa, joka nykyrahassa olisi 566 miljoonaa puntaa nykyajan jälleenmyyntihinnalla tai keskiansioihin suhteutettuna 6,58 miljardia puntaa.
Rothschildien suvun verkosto mahdollisti sen, että Nathan Rothschild sai poliittista ja taloudellista informaatiota ennen kilpailijoitaan, mikä antoi hänelle etulyöntiaseman markkinoilla tehden Britannian hallituksen entistä riippuvaisemmaksi Rothschildien suvusta. Hän onnistui esimerkiksi saamaan tiedon Waterloon taistelun voitosta päivää ennen kuin brittihallitus. Kirjailija Frederic Mortonin mukaan Rothschildin ensimmäinen huolenaihe oli kuinka hyötyä tästä ensitiedon edusta mistä syystä hän ja hänen apulaisensa eivät ensitöikseen kertoneetkaan uutisia hallitukselle. Myöhemmin tätä korostettiin monissa sukua käsittelevissä populaariesityksissä.
Rothschildien tuottavin liiketoimi toteutettiin sen jälkeen, kun brittien voitto oli ilmoitettu julkisuudessa. Nathan Rothschild laskeskeli, että rauhan myötä tapahtuva hallituksen velanoton vähentäminen aiheuttaisi valtion joukkovelkakirjojen nopean nousun kahden vuoden stabiliteetin jälkeen, mikä viimeistelisi sodanjälkeisen talouden uudelleenjärjestelyn. Nathan Rothschild toteutti tämän jälkeen yhden taloushistorian rohkeimmista liikkeistä ja osti välittömästi valtion joukkovelkakirjoja, joita pidettiin silloin kalliina, odotti kaksi vuotta ja myi ne hintapiikin aikana vuonna 1817 saaden niistä 40% voiton. Kun otetaan huomioon, mikä oli Rothschildien suvun sijoitusvolyymi, summa oli valtava.
Vuonna 1818 Rothschild järjesti 5 miljoonan punnan lainan Preussin hallitukselle. Keskeisin osa hänen liiketoimiaan oli joukkovelkakirjojen liikkeelle laskeminen. Lopulta hänellä oli niin paljon valtaa, että vuosina 1825–1826 Rothschild onnistui rahoituksellaan pelastamaan Englannin pankin likvideettikriisiltä.
Jaakko Karvonen

Juho Jaakko Karvonen (20. lokakuuta 1863 Pudasjärvi – 2. toukokuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori, joka sai arkkiatrin arvon 1933. 
Karvonen oli Helsingin yliopiston iho- ja sukupuolitautien ylimääräinen professori 1903–1917, Lääkintöhallituksen pääjohtaja 1917–1920. Sittemmin hän oli jälleenvakuutusyhtiö Varman ylilääkäri vuodesta 1920, Henkivakuutusyhtiö Suomen ylilääkäri vuodesta 1926 ja Suomen Vakuutusyhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1932, Duodecimin puheenjohtaja 1907 ja 1917 ja kunniapuheenjohtaja 1931. Hän julkaisi tutkimuksia syfiliksen paikallistumisesta munuaisissa sekä julkaisun "Kuolleisuus ja kuolinsyyt Suomi-yhtiössä 1890–1915" (1922).
Karvonen oli naimisissa hammaslääkäri Anna Robina Wikströmin kanssa. Iho- ja sukupuolitautien erikoislääkäri Viljo Jaakko Karvonen (s. 1901) oli heidän poikansa. Tytär Inger Majlis Tiililästä (s. 1905) tuli puolestaan hammaslääkäri.
Martti Karvonen

Martti Juhani Karvonen (24. kesäkuuta 1918 Nurmes – 10. maaliskuuta 2009) oli suomalainen lääkäri, fysiologi, Ilmavoimien päällikkölääkäri sekä puolustusvoimien ylilääkäri vuosina 1974–78. 
Karvosen vanhemmat olivat rovasti Ilmari Karvonen ja Ida Maria Lakka ja puoliso vuodesta 1941 Annikki Toikka. Hän tuli ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta lyseosta 1937 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1950. Tohtorin tutkinnon Karvonen suoritti Cambridgen yliopistossa 1950. Helsingin yliopiston fysiologian laitoksen assistenttina Karvonen toimi 1945–1950 ja farmakologian laitoksen ylimääräisenä opettajana 1948–1950. Hän oli Eläinlääketieteellisen korkeakoulun fysiologian professori 1966–1970 ja korkeakoulun rehtori 1969–1970. Karvonen oli myös Työveterveyslaitoksen fysiologian osaston johtaja ja Helsingin yliopiston voimistelulaitoksen urheilulääketieteen opettaja 1950–1956, vt. johtaja 1953–1956, fysiologian dosentti vuodesta 1951 ja Ilmavoimien päällikkölääkäri vuodesta 1956. Karvonen tutki työn ja urheilun fysiologiaa. Hän oli Pohjois-Karjala-projektin käynnistämisessä keskeinen vaikuttaja. Sotilasarvoltaan Karvonen oli lääkintäkenraalimajuri.
Lucky Luke sotapolulla

Lucky Luke sotapolulla ("La Ballade des Dalton") on vuonna 1978 ensi-iltansa saanut Morrisin ja René Goscinnyn Lucky Luke -sarjakuviin perustuva animaatioelokuva. Elokuva on tunnettu eri medioissa myös suomenkielisillä nimillä "Balladi Daltoneista" ja "Daltonien taru". Elokuvan ranskankielisessä ääniraidassa Goscinny toimii itse Lucky Luken hevosen Jolly Jumperin äänenä. Elokuva valmistui vuosi Goscinnyn kuoleman jälkeen.
Juoni.
Daltonin veljekset perivät hirtetyltä sedältään Henry Daltonilta suuren omaisuuden. Omaisuus luovutetaan veljeksille vain sillä ehdolla, että he surmaavat tuomarin ja valamiehistön, joka tuomitsi heidän setänsä. Daltonit pakenevat vankilasta ja alkavat suorittaa tehtävää. Testamentissa Lucky Luke on määrätty valvomaan toimenpidettä, ja hän liittyy Daltonien seuraan teeskennellen olevansa mukana juonessa. Lucky Luke auttaa lavastamaan jokaisen uhrin kuoleman, jolloin Daltonit luulevat heidän kuolleen, vaikka todellisuudessa ketään ei tapeta. Lopussa totuus paljastuu Daltoneille. Rantanplan seuraa koko juonen ajan Daltoneita, koska uskoo heidän varastaneen vankilan.
Ääninäyttelijät.
Alkuperäiset äänet:
Englanninkieliset äänet:
Elokuva Suomessa.
Select Video julkaisi elokuvan suomeksi tekstitettynä VHS-kasettina. Elokuvaa ei toistaiselksi ole julkaistu Suomessa DVD-versiona. Elokuvasta tehtiin myös kirja- ja sarjakuvaversiot. Kirja on tunnettu nimellä "Daltonien taru" ja sarjakuva nimellä "Balladi Daltoneista".
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 elokuvaa luonnehdittiin paikoin vauhdikkaaksi lännenpiirretyksi, jossa on mainio ”iskelmäkimara”. Elokuva sai kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Lähteet.
Edvin Kaslin

Edvin Efraim Kaslin (7. syyskuuta 1856 Vaasa – 17. joulukuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen vakuutusjohtaja.
Edvin Kaslinin vanhemmat olivat kauppias Henrik Kaslin ja Anna Katarina Smeds. Hänen puolisonsa vuodesta 1883 oli näyttelijä Anni Hacklin. Kaslin tuli ylioppilaaksi 1873, mutta keskeytti jatko-opintonsa ja työskenteli konttoristina. Vuonna 1878 hän siirtyi vakuutusyhtiö Kalevan palvelukseen, toimien samalla sanomalehden oikolukijana ja aputoimittajana. Kaslin oli Henkivakuutusyhtiö Suomen perustaja sekä johtaja vuodesta 1890, hänen johdollaan Suomi-yhtiöstä tuli henkivakuutuskannaltaan yksi Pohjoismaiden suurimpia.
Pankovka

Pankovka () on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Novgorodin alueen Novgorodin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Novgorodin lounaispuolella kaupungin välittömässä läheisyydessä. Asukkaita on 10 300 henkeä (vuonna 2009).
Kunnan pinta-ala on 21,7 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa Novgorodin kaupunkiin, idässä Novgorodin piirin Rakomon, etelässä ja lännessä Borkin sekä pohjoisessa Jermolinon kuntiin. Pinta-alasta 64,0 % on maatalousmaata ja 36,0 % asuinaluetta. Huomattavin joki on Ilmajärveen laskeva Verjažka. Hyötykaivannaisiin kuuluu suuri saviesiintymä.
Paikalla sijainnut Mostištšin luostari mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1412. Nykyinen taajama on muodostunut 1800-luvun lopulta lähtien.
Pankovkan kautta kulkee Novgorodin ja Pihkovan välinen maantie. Työvoimasta 88,8 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista työnantajista tärkeimmät ovat valtionhallinto ja armeija (33,3 %) sekä tukku- ja vähittäiskauppa (28,3 %). Taajamassa toimii armeijan korjauspaja ja yli tuhannen asukin vankila.
Taajama koostuu mukavuuksilla varustetuista matalista kivitaloista ja kerrostaloista. Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, ammattikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja poliklinikka. Pankovkassa on kotiseutumuseo.
Vzvad

Vzvad () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Staraja Russan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ilmajärveen laskevan Lovatjoen suistossa 20 kilometriä Staraja Russasta pohjoiseen. Kylässä on vajaat 300 ja kunnassa noin 650 asukasta (vuonna 2011).
Kunnan pinta-ala on 165,34 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Ilmajärveen, idässä Novgorodin alueen Parfinon piiriin, etelässä Staraja Russan piirin Mednikovon kuntaan ja Staraja Russaan sekä lännessä Nagovon kuntaan. Seudun jokia ovat Lovat, Polist, Tuleblja, Korpovka, Raplja ja Podborovka. Pinta-alasta suuri osa on soistunutta.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu viisi kylää: Korpovo, Mirogoštša, Otvidino, Podborovka ja Tšertitsko. Yli sadan asukaan kyliä ovat Vzvadin ohella Korpovo ja Tsertitsko.
Vzvad mainitaan ensimmäisen kerran 1100-luvulla. Sen kautta kulki aikoinaan viikinkien idäntie.
Kunnan pääelinkeino on kalastus (57,8 %). Siellä toimii yksi Novgorodin alueen suurimmista kalastusyrityksistä Krasnyi rybak. Muita työnantajia ovat terveydenhuolto (11,7 %) ja koulutus (10,10 %). Työvoimasta 21 % käy töissä kunnan ulkopuolella.
Palveluihin kuuluu lastentarha, peruskoulu, kulttuuritalo, kirjasto, Podborovkan vanhainkoti ja lääkintäasema, posti sekä muutama kauppa. Vzvadissa toimii kalastajia ja metsästäjiä palveleva pieni lomakylä.
Pekka Katara

Väinö Pekka Katara (28. huhtikuuta 1882 Tyrvää – 15. joulukuuta 1971) oli suomalainen kielitieteilijä. 
Katara kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1900, valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1906 ja lisensiaatiksi vuonna 1912. Hän oli Helsingin kauppakorkeakoulun saksan kielen lehtori 1913-1937, vararehtori 1919-1937, Helsingin yliopiston saksan filologian ylimääräinen professori 1938-1953. Viimeksi mainittua virkaa hän oli hoitanut viransijaisena vuosina 1929–1937 professori Hugo Suolahden toimiessa yliopiston kanslerina. Katara julkaisi tutkimuksia erityisesti alasaksan alalta ja "Suomalais-saksalaisen sanakirjan" (WSOY, 1925, us. p.). Hänelle myönnettiin Goethe-mitali 1957. Lisäksi hän laati oppikirjoja Vuonna 1941 Katara kutsuttiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi..