Immanuel Kant

Immanuel Kant (22. huhtikuuta 1724 Königsberg, Preussin kuningaskunta – 12. helmikuuta 1804 Königsberg) oli vaikutusvaltainen preussilainen filosofi. 
Hän oli saksalainen filosofi, jonka kattava ja systemaattinen työ epistemologian (tietoteorian), etiikan ja estetiikan parissa vaikutti suuresti kaikkeen myöhempään filosofiaan, erityisesti kantilaisuuden ja idealismin eri koulukuntiin.
Kant oli yksi valistuksen ajan merkittävimmistä ajattelijoista ja kiistatta yksi kaikkien aikojen suurimmista filosofeista. Häneen sulautuivat uudet virtaukset, jotka olivat alkaneet René Descartes'n rationalismista (järjen korostamisesta) ja Francis Baconin empirismistä (kokemuksen korostamisesta). Hän aloitti näin uuden aikakauden filosofisen ajattelun kehityksessä.
Kant katsoi, että filosofiassa oli puhjennut ajattelun ”kopernikaaninen vallankumous”. Kantin perustana tälle vallankumoukselle olivat toisaalta hänen transsendentaaliseen idealismiin perustunut tietoteoriansa ja toisaalta hänen itsenäiseen järkeen perustunut moraalifilosofiansa. Nämä asettivat järjen ohjaaman ihmissubjektin tiedollisen ja moraalisen maailman keskipisteeseen. 
Teoksessaan "Puhtaan järjen kritiikki" 1781–1787 Kant katsoi, että tietoa todellisuudesta ei voi saavuttaa pelkän aistimusten kasautumisen kautta. Sen sijaan tieto muodostui sääntöihin perustuvan synteesin avulla. Tämä koostui aistimuksia hyödyntävien ”ymmärryksen kategorioiden” käsitteellisestä yhdistämisestä ihmismielessä. Aistimukset ovat kyllä välttämättömiä kaikelle kokemukselle, mutta luonnon järjestys ja siinä vaikuttavat kausaaliset välttämättömyydet ovat mielen tuotteita, jotka syntyvät sen vuorovaikutuksesta mielen ulkopuolella olevien asioiden (”olio sinänsä”) kanssa.
"Käytännöllisen järjen kritiikissä" 1788 Kant käsitteli velvollisuusetiikkaa. Kant katsoi, että hyvän alkuperä ei ollut missään ihmisten ulkopuolisessa, ei sen enempää luonnossa kuin Jumalassa, vaan pelkästään hyvässä tahdossa. Hyvä tahto on sellainen tahto, joka toimii niiden yleispätevien moraalilakien mukaan, jotka itsenäinen ihmisolento antaa itselleen vapaasti. Nämä lait velvoittavat ihmisiä kohtelemaan toisia ihmisiä päämääränä, ei ainoastaan keinoina päästä päämäärään.
Suku ja koulutus.
Immanuel Kant – joka kastettiin nimelle ”Emanuel” mutta vaihtoi nimensä myöhemmin muotoon ”Immanuel” – syntyi vuonna 1724 Saksan Königsbergissä, nykyisessä Kaliningradissa, joka oli tuohon aikaan Itä-Preussin pääkaupunki. Hän vietti koko elämänsä kotikaupungissaan tai sen liepeillä. Hänen isänsä oli Johann Georg Kant (k. 1746), memeliläinen satulaseppä, Kantin itsensä mukaan skotlantilaisen maahanmuuttajan jälkeläinen, nykyisen Liettuan Klaipėdasta. Hänen äitinsä Anna Regina Reuter (k. 1737) oli merkittävä tekijä poikansa luonteen ja älykkyyden kehittymiselle. Hänellä oli kahdeksan sisarusta, joista hän oli neljänneksi vanhin ja ensimmäinen joka eli aikuiseksi asti. 
Paikallisen pastorin vaikutuksesta Immanuel pääsi kahdeksanvuotiaana pastorin johtamaan pietistiseen kouluun. Kyseessä oli latinakoulu, ja oletettavasti juuri niiden kahdeksan ja puolen vuoden aikana, jotka hän opiskeli siellä, hän sai elinikäisen rakkautensa latinakielisiin klassikoihin, erityisesti naturalistiseen runoilija Lucretiukseen. Hän opiskeli muun muassa kaupungin lukiossa, Collegium Fridericianumissa. Nuoruudessaan Kant oli tasainen mutta ei huomiota herättävä oppilas. Hänen kasvatettiin pietistisessä kodissa painottaen hartautta, nöyryyttä ja Raamatun kirjaimellisuutta ja opettamalla että uskonto kuuluu sisäiseen elämään, joka ilmenee yksinkertaisuutena ja moraalisen lain noudattamisena. Näin Kant sai ankaran ja kurinalaisen koulutuksen, joka suosi latinaa ja uskonnollisia aiheita matematiikan ja luonnontieteen sijasta. Myöhemmin Kant kuvasi tuota aikaa onnettomaksi. Kantin äiti kuoli vuonna 1737.
Immanuel kirjautui Königsbergin yliopistoon 16-vuotiaana vuonna 1740. Vaikka hän kävi teologian kursseilla ja jopa saarnasi muutaman kerran, häntä kiehtoivat pääasiassa matematiikka ja fysiikka. Hän opiskeli Gottfried Leibnizin ja rationalistisen systematisoija Christian Wolffin filosofiaa nuoren professori Martin Knutsenin johdolla. Knutsen oli rationalisti, joka oli tietoinen myös brittiläisen filosofian ja tieteen kehityksestä ja opetti Kantille myös Isaac Newtonin matemaattista fysiikkaa. Kantin isän äkillinen kuolema vuonna 1746 keskeytti hänen opintonsa. Hän ei onnistunut saamaan sijaisopettajan virkaa yhdestäkään yliopiston yhteydessä olevasta tiedekunnasta mikä pakotti hänet vetäytymään akateemiselta uralta ja etsimään keinoja elättää itsensä. Kantista tuli Königsbergin ympärillä olleissa pienissä kaupungeissa toiminut yksityisopettaja, mutta hän jatkoi myös tutkimuksiaan. Kant alkoi lukea Isaac Newtonin teoksia ja aloitti vuonna 1744 ensimmäisen teoksensa, "Gedanken von der wahren Schätzung der lebendigen Kräfte" (1746; Ajatuksia elävien voimien todellisesta arvioinnista), kirjoittamisen, jossa hän käsitteli kineettisiin voimiin liittyvää ongelmaa. Vuonna 1749 hän julkaisi ensimmäisen filosofisen teoksensa, "Gedanken von der wahren Schätzung der lebendigen Kräfte". Tämän jälkeen hän julkaisi useita muita teoksia luonnontieteellisistä asioista. 
Immanuel Kant valmistui maisteriksi vuonna 1755, ja saman vuoden syksyllä valmistui väitöskirja "Principiorum Primorum Cognitionis Metaphysicae Nova Dilucidatio". Vuoden lopulla hänestä tuli yliopiston lehtori. Nimityksestä lähtien hän suuntautui yhä enemmän filosofisiin aiheisiin, mutta jatkoi myös luonnontieteistä kirjoittamista koko elämänsä.
Tieteellinen ura.
Immanuel Kant kirjoitti 1760-luvun alkupuolella joukon merkittäviä filosofisia teoksia. Logiikkaa käsitellyt "Die falsche Spitzfindigkeit der vier syllogistischen Figuren" julkaistiin vuonna 1762. Seuraavana vuonna ilmestyivät "Versuch den Begriff der negativen Größen in die Weltweisheit einzuführnen" ja "Der Einzig Mögliche Beweisgrund zu einer Demonstration des Dasein Gottes". Vuonna 1764 Kant kirjoitti teoksen "Beobachtungen über das Gefühl des Schönen und Erhabenen" ja sijoittui teoksellaan "Untersuchungen über die Deutlichkeit der Grundsätze der Natürlichen Teologie und der Moral" Moses Mendelssohnin jälkeen toiseksi Berliinin akatemian kilpailussa. Vuonna 1766 Kant nimitettiin kuninkaallisen linnan kirjaston apulaiskirjastonhoitajaksi, jossa virassa hän toimi vuoteen 1772 saakka.
Kant oli hakenut professuuria useita kertoja jo 1750-luvun loppupuolella. Vuonna 1770 Kant nimitettiin 45-vuotiaana lopulta Königsbergin yliopiston logiikan ja metafysiikan vakinaiseksi professoriksi. Hän kirjoitti professorinväitöskirjansa "De mundi sensibilis atque intelligibilis forma et principiis" tämän nimityksen puolustamiseksi. Tässä teoksessa alkoivat kehittyä monet hänen kypsän iän filosofiansa keskeiset teemat, mukaan lukien ero älyn kykyjen ja aistillisen havaitsemiskyvyn välillä.
Kriittinen käänne.
46-vuotiaana Kant oli vakiinnuttanut asemansa oppineena, ja hänen vaikutusvaltansa filosofina kasvoi jatkuvasti. Häneltä myös odotettiin paljon. Vastauksessa oppilaalleen Markus Herzille Kant havaitsi, että hän oli epäonnistunut professorinväitöskirjassaan selittämään havaintokyvyn ja älyllisten kykyjemme välistä suhdetta. Hän myös kiitti David Humea ja erityisesti tämän teosta "Tutkimus inhimillisestä ymmärryksestä" siitä, että oli herännyt ”dogmaattisesta unesta”. Tämä tapahtui joskus vuonna 1770. Seuraavan yhdentoista vuoden aikana Kant ei julkaissut filosofisia teoksia.
Kant käytti hiljaisen vuosikymmenensä pohtien ratkaisua esitettyyn ongelmaan. Kun hän lopetti hiljaisuuden toukokuussa 1781, hänen vastauksensa oli "Puhtaan järjen kritiikki". Vaikka "Kritiikki" on nykyään eräs filosofian historian kuuluisimmista teoksista, siitä ei välitetty juuri lainkaan sen ensimmäisellä julkaisukerralla. Kirja oli pitkä, alkuperäisenä saksankielisenä painoksena yli 800 sivua, ja se oli kirjoitettu kuivalla koulufilosofisella tyylillä. Se sai vain muutamia arvosteluja, ensimmäisen ilmestyessä vasta tammikuussa 1782, eivätkä arvostelijat ymmärtäneet "Kritiikin" vallankumouksellista luonnetta. Kant pettyi teoksen saamaan vastaanottoon. Hän kuitenkin ymmärsi teoksen epäselvyyden ja kirjoitti teoksen "Prolegomena", joka teki yhteenvedon "Kritiikin" pääkohdista. Kant myös rohkaisi ystäväänsä Johann Schultzia julkaisemaan lyhyen selitysteoksen "Kritiikkiin".
Kantin maine kasvoi vähitellen 1780-luvun mittaan. Tätä vauhdittivat useat merkittävät teokset: vuonna 1784 hän julkaisi esseen "", vuonna 1785 teoksen "Grundlegung zur Metaphysik der Sitten" (suom. "Moraalin metafysiikan perustus", 2014), joka oli hänen ensimmäinen moraalifilosofinen teoksensa; ja vuonna 1786 teoksen "Metaphysiche Anfangsgründe der Naturwissenschaft". Kantin maineen kasvu sai kuitenkin alkunsa odottamattomasta lähteestä. Vuonna 1786 Kantin oppilas Karl Reinhold alkoi julkaista avoimia kirjeitä kantilaisesta filosofiasta. Näissä kirjeissä Reinhold esitti Kantin filosofian vastauksena silloiseen kiistaan panteismista. Friedrich Jacobi oli syyttänyt hieman aiemmin edesmennyttä Gotthold Ephraim Lessingiä spinozalaisuudesta. Lessingin ystävä Moses Mendelssohn kiisti tämän. Heidän välilleen kehittyi kitkerä julkinen kiista. Reinhold esitti kirjeissään, että Kantin "Kritiikki" voisi saada riidan asettumaan puolustamalla järjen auktoriteettia ja rajoja. Reinholdin kirjeitä luettiin laajalti, ja ne tekivät Kantista aikansa kuuluisimman filosofin. Vuonna 1786 Kant valittiin Königsbergin yliopiston rehtoriksi sekä Preussin tiedeakatemian jäseneksi.
Kantin myöhemmät teokset.
Kant julkaisi toisen painoksen "Puhtaan järjen kritiikistä" vuonna 1787. Tässä uudessa painoksessa kirjan alkuosaa oli muokattu laajalti. Suurin osa hänen myöhemmistä teoksistaan keskittyi muihin filosofian osa-alueisiin, kuten moraalifilosofiaan ja estetiikkaan. Hän jatkoi moraalifilosofiansa kehittämistä erityisesti vuonna 1788 julkaistussa "Käytännöllisen järjen kritiikissään", joka tunnetaan myös nimellä ”toinen "Kritiikki"”, ja vuonna 1797 ilmestyneessä teoksessa "Metaphysik der Sitten". Vuonna 1790 ilmestynyt "Arvostelukyvyn kritiikki" (”kolmas "Kritiikki"”) sovelsi kantilaista järjestelmää estetiikkaan ja teleologiaan. 
Hän kirjoitti myös joukon osittain yleistajuistettuja esseitä historiasta, uskonnosta, politiikasta ja muista aiheista. Nämä teokset saivat Kantin aikalaisilta hyvän vastaanoton ja takasivat hänen keskeisen asemansa 1700-luvun filosofiassa. Tuohon aikaan ilmestyi useita aikakausjulkaisuja, jotka oli tarkoitettu pelkästään kantilaisen filosofian puolustamiseen ja arvosteluun. Vuonna 1791 filosofi Johann Gottlieb Fichte saapui Königsbergiin tapaamaan Kantia. Vuonna 1794 Kant valittiin Venäjän tiedeakatemian jäseneksi.
Kriittistä filosofiaa opetettiin pian jokaisessa tärkeässä saksankielisessä yliopistossa, ja nuoret miehet kerääntyivät Königsbergiin filosofian pyhättöön. Joissakin tapauksissa Preussin hallitus jopa otti vastuun heidän tukemisestaan. Kantia alettiin konsultoida oraakkelina kaikenlaisissa kysymyksissä, kuten esimerkiksi rokotusten laillisuus. Tällainen kunnioitus ei kuitenkaan keskeyttänyt Kantin säntillisiä ja piintyneitä ​​tapoja.
Kantin suosiosta huolimatta filosofiset virtaukset alkoivat kuitenkin kulkea toiseen suuntaan. Monet Kantin merkittävimmistä oppilaista, kuten Reinhold, Fichte ja Jakob Sigismund Beck, etenivät kantilaisuudesta yhä jyrkempään idealismiin. Tämä sai aikaan saksalaisen idealismin nousun. Kant vastusti tätä kehitystä ja arvosteli Fichteä avoimessa kirjeessään vuonna 1799. Tämä oli yksi hänen viimeisiä filosofisia tekojaan. 
Vuodesta 1790 Kantin terveys alkoi heikentyä merkittävästi. Hänellä oli edelleen monia kirjallisia projekteja, mutta hän huomasi mahdottomaksi kirjoittaa enempää kuin muutaman tunnin päivässä. Hänen tuolloin valmiiksi saattamansa kirjoitukset koostuivat osittain sellaisten aiheiden tarkentamisesta, joita ei aiemmin ollut käsitelty yksityiskohtaisesti, osittain vastauksista kritiikkiin ja väärinkäsitysten selventämisestä. Julkaistuaan vuonna 1793 teoksensa "Die Religion innerhalb der Grenzen der blossen Vernunft" (Uskonto pelkän järjen rajoissa) Kant joutui kiistaan ​​Preussin viranomaisten kanssa oikeudesta ilmaista uskonnollisia mielipiteitä. Kirjan todettiin olevan oikeaoppiseen makuun aivan liian rationalistinen. Häntä syytettiin filosofiansa väärinkäytöstä "monien pyhien kirjoitusten ja kristinuskon johtavien ja perustavanlaatuisten oppien vääristelyyn ja väheksymiseen", ja hallitus määräsi hänet olemaan luennoimatta tai kirjoittamatta enempää uskonnollisista aiheista. Kant suostui, mutta tulkitsi kiellon yksityisesti henkilökohtaiseksi lupaukseksi kuningas Fredrik Vilhelm II:lle, josta hän tunsi vapautuneensa jälkimmäisen kuoltua vuonna 1797.
Joka tapauksessa hän palasi kiellettyyn aiheeseen viimeisessä merkittävässä esseessään "Der Streit der Fakultäten" (1798; "Tiedekuntien konflikti"). Vuonna 1797 Kant julkaisi teoksen "Die Metaphysik der Sitten" (Moraalin metafysiikka), joka sisälsi "Metaphysische Anfangsgründe der Rechtslehren" (Oikeusfilosofia) ja "Metaphysische Anfangsgründe der Tugendlehren" (Hyveoppi). Edellinen oli hänen poliittisen filosofiansa tärkein kannanotto, jota hän käsitteli myös teoksessa "Zum ewigen Frieden" (1795) ja esseessä "“Uber den Gemeinspruch: Das mag in der Theorie richtig sein, taugt aber nicht für die Praxis”" (1793).
Laaja teos, jonka parissa hän työskenteli kuolemaansa asti – jonka katkelmat täyttävät hänen teostensa suuren Berliinin laitoksen kaksi viimeistä osaa – oli ilmeisesti tarkoitettu merkittäväksi panokseksi hänen kriittiseen filosofiaansa. Jäljelle jäänyt ei kuitenkaan ole niinkään keskeneräinen teos kuin muistiinpanosarja teokseen, jota ei koskaan kirjoitettu. "Opus postumumina" tunnetun teoksen alkuperäinen nimi oli "Übergang von den metaphysische Anfangsgründe der Naturwissenschaft zur Physik" (”Siirtyminen luonnontieteen metafysikaalisista perusteista fysiikkaan”). Kantin tarkoituksena tässä teoksessa on saattanut olla viedä eteenpäin "Metaphysische Anfangsgründe der Naturwissenschaftissa" (1786; Luonnontieteen metafysikaaliset perusteet) esitettyä argumenttia osoittamalla, että on mahdollista rakentaa a priori paitsi luonnontieteen yleinen hahmotelma myös useita sen yksityiskohtia. Mutta jäljellä olevien katkelmien perusteella, olivatpa ne kuinka lukuisia tahansa, on edelleen arveluttavaa, olisiko sen valmistuminen ollut merkittävä lisä hänen filosofiaansa ja sen maineeseen. Hänen terveytensä, joka oli pitkään ollut huono, kääntyi yhä huonommaksi. Hänen keskeneräinen viimeinen teoksensa, katkelmallinen "Opus Postumum", julkaistiin nimensä mukaisesti postuumisti.
Asteittaisen, sekä hänen ystävilleen että hänelle itselleen tuskallisen heikentymisen syksystä 1803 lähtien Immanuel Kant kuoli 79-vuotiaana Königsbergissä 12. helmikuuta 1804. Viimeisinä kuukausina hän ei enää pystynyt syömään eikä juomaan eikä tunnistanut läheisiään. Kun hänelle annettiin veteen sekoitettua viiniä, hänen viimeiset sanansa olivat: ”Es ist gut!” (”Se on hyvää!”). 
Hänen muistotauluunsa Köningsbergin linnan sisäänkäynnillä vuonna 1905, joka hävisi vuonna 1945, nykyisin vuodelta 1955 olevassa kaksikielisessä muistotaulussa Neuvostojen talon alapuolella olevan sillan päädyssä, kaiverrettiin saksaksi: ""Zwei Dinge erfüllen das Gemüt mit immer neuer und zunehmender Bewunderung und Ehrfurcht, je öfter und beharrlicher sich mein Denken mit ihnen beschäftigt: der gestirnte Himmel über mir und das moralische Gesetz in mir." — Kritik der praktischen Vernunft [5:161-2]" (”Kaksi asiaa täyttää mieleni aina uudella ja kasvavalla ihailulla ja kunnioituksella, mitä useammin ja sitkeämmin ajatukseni niihin keskittyvät: yläpuolellani oleva tähtitaivas ja sisimmässäni oleva moraalilaki.”) Hänet haudattiin ensin Professorien kryptaan tuomiokirkkoon. Katedraalin ja Albertina yliopiston väliin rakennettiin pieni kappeli vuonna 1880. Hänen jäännöksensä siirrettiin sinne, jotta hän voisi olla lähempänä rakastamaansa työpaikkaa, jossa hän opetti. 
Perintö.
Vuosina 1873–1881 kerättiin rahaa Kantin hautamuistomerkin rakentamiseksi. Hänen pilareitten ympäröimä hautamonumenttinsa, joka rakennettiin vuonna 1924 arkkitehti Friedrich Lahrsin suunnitelmien mukaan Königsbergin katedraalin viereen Pregoljajoen varrella on yksi harvoja saksalaisajan muistoja, jotka neuvostoliittolaiset säästivät vallattuaan kaupungin vuonna 1945. Katedraali kärsi vahinkoja pommituksissa huhtikuussa 1945. 
Hänen vuonna 1864 pystytetty patsaansa poistettiin. Kantin alkuperäinen hauta tuhoutui pommituksessa aiemmin samana vuonna. 
Kantin mukaan nimetyn yliopiston edessä seisovan uuden Kantin patsaan lahjoittivat saksalaiset vuonna 1991. Se oli valettu uudelleen vuonna 1990 ja pystettiin Kaliningradiin vuonna 1992.
Immanuel Kantin persoona.
Immanuel Kant oli pidetty seuramies. Hän piti myös suosittuja maantiedon luentoja, vaikkei koskaan itse poistunut Königsbergistä. Kant sanoi, että olisi halunnut nuorena naimisiin, mutta hänellä ei ollut tarpeeksi varallisuutta siihen. Vanhempana hänellä taas olisi ollut rahaa, mutta hän ei ollut enää kiinnostunut ajatuksesta.
Tuskin puolentoista metrin pituinen mies, jonka rintakehä oli epämuodostunut ja joka kärsi heikosta terveydestä, noudatti koko elämänsä ajan ankaraa elämäntapaa. Se oli järjestetty niin säännöllisesti, että ihmiset asettivat kellonsa hänen päivittäisen kävelynsä mukaan hänen mukaansa nimettyä katua, "Filosofin polkua" pitkin. Vanhuuteen asti hänen kerrotaan jättäneen tämän säännöllisen esiintymisen väliin vain silloin, kun Rousseaun "Émile" kiehtoi häntä niin paljon, että hän pysyi kotona useita päiviä. Vuonna 1778 Kantille tarjottiin professuuria ja hovineuvoksen arvonimeä Hallessa, mutta Kant kieltäytyi, koska se olisi häirinnyt liikaa hänen tottumuksiaan.
Terveydellisten pakkomieltymystensä takia Kant pelkäsi niin kovasti vilustumista, ettei koskaan ottanut ketään mukaansa kävelyilleen, koska silloin hän olisi joutunut hengittämään suunsa kautta, ja hän pelkäsi siten sairastuvansa. Hän myös inhosi hikoontumista niin, että piti aina työhuoneensa lämmittämättömänä, oli ulkona pakkasta kuinka paljon tahansa, ja puhui paidassaan olevasta hikitahrasta palvelijalleen kuin maailman pahimmasta asiasta.
Vanhoilla päivillään Kant omaksui tiukan päivärutiinin energiansa hallitsemiseksi ja säästämiseksi. Tämä on saattanut tapahtua suunnilleen samaan aikaan, kun hän muutti uuteen kotiinsa. Nuoreen Kantiin tämä ei päde.
Filosofia.
Dogmaattisesta unesta herääminen.
Kant oli nuorena metafyysikko perinteisemmässä mielessä, mutta hän sanoi David Humen herättäneen hänet ”dogmaattisesta unesta”. Hume esitti esimerkiksi, että syysuhdetta eli kausaliteettia ei voida havaita aistein eikä myöskään johtaa ihmisen järjestä. Kant piti tällaisia ajatuksia tieteenfilosofian perustan murentavina, ja pyrki luomaan filosofisen järjestelmän, jossa syysuhde ja muut havaitun todellisuuden säännönmukaisuudet voidaan ”pelastaa” skeptisiltä vastaväitteiltä. Kantin filosofian yhtenä lähtökohtana oli myös kristinuskon moraalisten periaatteiden puolustaminen.
Transsendentaalinen idealismi.
Kantin transsendentaalisen idealismin mukaan ihminen tuo tietokyvystään lähtöisin olevia muotoja ja käsitteitä todellisuudesta käsitteleviin havaintoihin, joita ei muuten kyettäisi tulkitsemaan. Ajatus yhdistää kaksi vastakkaista näkemystä: rationalismin, jonka mukaan varmaa tietoa voidaan saada vain järjellä, ja empirismin, jonka mukaan tieto perustuu kokemukseen. Kant nimesi kaksitoista ymmärryksen peruskategoriaa, joiden avulla ihminen hänen mukaansa ymmärtää todellisuuden ilmiöitä. Ihminen ei siis voi koskaan saada tietoa maailmasta sinänsä, koska emme voi käsittää asioita ilman näitä kategorioita. Kantin kaksitoista kategoriaa ovat: 
Näiden luokkien lisäksi Kant painotti, että jo syntyessään ihmiselle on annettu käsitys ajasta ja paikasta. Jonkin asian ymmärtääkseen tai kuvitellakseen ihminen siis luontaisesti liittää olion johonkin aikaan ja paikkaan. Tämän apriorisen tiedon lisäksi Kant teki perinteiseen tiedon luonnetta käsittelevään keskusteluun uuden jaon. Hän pilkkoi tiedon lajit edelleen analyyttiseen tietoon, joka on totta jo termien perusteella eikä kaipaa siksi erityisiä todisteluita, sekä synteettiseen tietoon, joka taas käsittää kokemuksesta riippuvaisen, kontingentin tiedon kuten esimerkiksi värit.
Moraalifilosofia.
Moraalifilosofiassa Kant oli velvollisuusetiikan kannattaja. Hänen mielestään ihminen voi nähdä järjellä tietyt käskyt objektiivisesti oikeiksi moraalin ohjenuoriksi. Näiden oikeiden käskyjen perustana on kategorinen imperatiivi, jonka mukaan "ihmisen on toimittava aina siten, että hänen toimintansa kantava ajatus voi periaatteessa tulla laiksi kaikkina aikoina". Esimerkiksi valehtelu on väärin, koska jos valehtelusta tulisi yleinen ohjenuora, silloin puhumisesta menisi merkitys, jota valehtelija ei itsekään halua.
Kantin mukaan kategorinen imperatiivi on selkeä, yksittäinen moraalinen velvoite, joka on johdettu velvollisuuden käsitteestä. Kategorinen imperatiivi on siis ehdottoman velvoittava, eli se velvoittaa toimijaa riippumatta tämän tahdosta tai haluista. Näin se on vastakkainen hypoteettiselle imperatiiville. Kantin mukaan kaikki muut moraaliset velvoitteet on johdettu kategorisesta imperatiivista ja voidaan koetella sitä vastaan. Kant uskoi, että moraalilaki on itsessään järjen periaate, eikä perustu satunnaisiin tietoihin maailmasta, kuten tietoon siitä, mikä voisi tehdä meidät onnelliseksi. Vastaavasti hän uskoi, että tämä moraalinen velvoite pätee kaikkiin ihmisiin.
Ajatus myötätunnosta kuuluu myös kiinteästi tähän ajatteluun. Aina jonkin teon tehdessään moraalisen toimijan tulisi asettua täydellisesti toisen henkilön asemaan ja pohtia näin, miten muita tulee kohdella tietyissä tilanteissa. Kant painotti yhteisöllisessä vuorovaikutuksessa etenkin, että "toisia ihmisiä tulee aina käsitellä päämääränä sinänsä eikä välineenä jonkin asian hankkimiseen".
Kant muotoili kategorisen imperatiivin kolmella tavalla, jotka hän itse katsoi kuitenkin suunnilleen yhtäläisiksi:
Esimerkki universaalista laista.
Ensimmäinen muotoilu voidaan tulkita ”yleispätevyyskokeena”. Kantin mukaan moraalisen toimijan maksiimi on hänelle ”subjektiivinen tahdon periaate” eli se, mitä agentti uskoo tai tahtoo, on hänen syynsä toimia. Yleispätevyyskokeessa on viisi askelta:
Uskonto.
Vaikka Kant ei osallistunut säännöllisesti kirkonmenoihin, hän ilmaisi "Puhtaan järjen kritiikissä" uskonsa Jumalaan ja esitti moraalisen perustelun Jumalan olemassaolon puolesta sanoen: ”Jotta moraalilla olisi merkitystä, meidän täytyy olettaa täydellisen hyvä ja oikeudenmukainen olento moraalin perustaksi.”
Estetiikka.
Estetiikassa Kant kannatti näkemystä, jonka mukaan esteettinen arvostelma tehdään tunteella, mutta tunne voi olla objektiivisessa mielessä joko oikeassa tai väärässä. Kantin panos estetiikan alueella on nähtävissä jo "Puhtaan järjen kritiikissä". Kant oli ensimmäisiä, jotka ottivat estetiikan osaksi filosofista järjestelmäänsä, ja sen ajatukset olivat merkittävässä osaa hänen filosofiassaan.
"Kritiikin" osassa ”Kauneuden analytiikka” Kant sanoi, että kauneus ei ole taide-esineen tai luonnonilmiön ominaisuus vaan mielentila – nautinto, joka seuraa mieltymystä koskevasta arvostelmasta. Vaikka vaikuttaa siltä, että käytämme järkeämme päättäessämme mikä on kaunista ja tunnemme, että voimme saada toiset vakuuttuneeksi mielipiteestämme, mieltymystä koskeva arvostelma on puhtaasti subjektiivinen eikä perustu mihinkään muuhun kuin olion arvostukseen itseensä: se on epäitsekäs nautinto. Kant uskoi myös, että mieltymystä koskevien arvostelmien tekemiseen käytetyt kyvyt ovat samoja joita käytetään moraalisten arvostelmien tekemiseen: kummatkin ovat epäitsekkäitä ja katsomme kummankin olevan universaaleja. Hän väitti myös, että jalouden ja ylevyyden kokeminen auttaa moraalisen luonteen kehittymisessä.
Poliittinen filosofia.
Kant on myöhemmin liitetty klassisen liberalismin perinteeseen. Hänen mielestään ”laki ei saa erotella ihmisiä syntyperän, varallisuuden tai sukupuolen mukaan. – – Ihmisten tasa-arvoisuus kansalaisina on sen sijaan täysin yhteensopivaa sen kanssa, että heidän välillään vallitsee suuria varallisuuseroja”.
Kantin mukaan ajatus yhteiskuntasopimuksesta on kategorisen imperatiivin kaltainen käytännöllisen järjen puhdas ajatus. Tämä tarkoittaa sitä, että ihmisen järki ymmärtää luonnostaan, että valtion olemassaolo on oikeutettu niin kauan kuin se kykenee ylläpitämään järjestystä. Oikeudenmukainen valtiomuoto ja lainsäädäntö voidaan tunnistaa siitä, että kaikkia kansalaisia kohdellaan tasapuolisesti. Kantin mukaan riitti kuitenkin se, että tasapuolisuus täyttyy, jos voidaan periaatteessa ajatella, että jokainen kansalainen antaisi valtiomuodolle ja laeille hyväksyntänsä.
Valtiomuodoista Kant kannatti perustuslaillista tasavaltalaisuutta. Hän vastusti demokratiaa, ajatellen enemmistön vallan uhkaavan yksilönvapauksia. Hän sanoi: ”Demokratia on välttämättä despotismia, koska se asettaa toimeenpanovallan yleistahdon vastaisesti; kun kaikki voivat tehdä päätöksen yhtä vastaan, jonka mielipide saattaa olla toinen, kaikkien tahto ei täten ole kaikkien tahto, mikä on ristiriitaista ja vastakkaista vapauden kanssa” ("Ikuiseen rauhaan" II). 
Kantin mukaan kansalaisilla ei ollut oikeutta vastustaa valtiovaltaa, sillä valtiovallan toiminta, joka takasi yhteiskuntarauhan, perustui sen oikeuteen määrätä ja rangaista. Kansalaisilla tuli kuitenkin olla täysi vapaus ilmaista mielipiteitään ja osallistua tällä tavoin yhteiskunnan kehittämiseen.
Kantin mukaan vapaus on vapautta pakottamisesta ja valtiolla ei ole oikeutta rajoittaa kenenkään vapautta muuten kuin estääkseen tätä loukkaamasta toisten vapautta.
Teokset.
Immanuel Kantin kuuluisin teos "Puhtaan järjen kritiikki" (1781) käsittelee tieto-oppia ja ontologiaa. Kirja on pyrkimys pelastaa tieteenfilosofia David Humen esittämiltä skeptisiltä väitteiltä ja luoda pohjaa uudelle ihmisen tietokykyyn huomiota kiinnittävälle ajattelutavalle filosofiassa. Kantin kaksi muuta pääteosta ovat nimeltään "Käytännöllisen järjen kritiikki" (1788), joka käsittelee etiikkaa, sekä "Arvostelukyvyn kritiikki" (1790), joka käsittelee estetiikkaa. "Moraalin metafysiikan perustus" (1785) on ehkä vielä "Käytännöllisen järjen kritiikkiä" merkittävämpi etiikan teos.
Vaikutus.
Filosofi Arthur Schopenhauer sai paljon vaikutteita Kantin transsendentaalisesta idealismista. Hän hyväksyi eron kahden tiedon lajin, maailman havaittuna ilmiöinä ja maailman ajateltuna ei-ilmiöinä ("Ding an sich", ’olio sinänsä’), välillä. Kantille oleva sellaisenaan ei voi olla aistikokemuksella tunnettu olio. Schopenhauerille oleva sellaisenaan voi olla suoraan ja välittömästi koettu perustana sellaiselle, mikä eläimen elämässä tunnetaan tahtona, haluna, pyrkimisenä, himoitsemisena tai viettinä. Schopenhauer katsoi, että tahto on maailmassa ilmenevien ilmiöiden takana oleva perimmäinen todellisuus, eli ”olio sinänsä”.