tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jarkko Martikainen

Jarkko Ilari Martikainen (s. 24. lokakuuta 1970 Greifswald, Itä-Saksa) on suomalainen muusikko. Hän on YUP-yhtyeen laulaja ja sanoittaja ja on kirjoittanut kolumneja, toiminut musiikkituottajana ja tehnyt dokumenttielokuvia sekä julkaissut kaksi kirjaa. Koulutukseltaan hän on medianomi.
Lapsuus ja nuoruus.
Martikainen syntyi Itä-Saksan Greifswaldissa, jossa hänen suomalaiset vanhempansa olivat tavanneet lääkäriopintojen parissa. Perhe muutti takaisin Suomeen Martikaisen ollessa nelivuotias. Martikaisen oli aluksi vaikea löytää leikkikavereita, koska hän puhui vain saksaa. Kun muut lapset eivät ymmärtäneet, mitä Jarkko puhui, hänet suljettiin leikkien ulkopuolelle.
Ura muusikkona ja kuvittajana.
YUP:n lisäksi Martikainen on musisoinut muun muassa Lataamon Laulajissa, Keinuvassa Lahnassa ja Eternal Fleshissa. Punk-yhtye Euthanasiassa hän toimi solistina. Hieman myöhemmin, Savonlinnan Taidelukiossa opiskellessaan, Martikainen perusti ystäviensä kanssa YUP:n, jonka ura kesti yli 20 vuotta.
Martikaisen neljäs sooloalbumi "Toivo" julkaistiin 14. lokakuuta 2009. Albumin ensimmäinen single "Polte päästä paratiisiin" nousi julkaisuviikollaan virallisen singlelistan 1. sijalle.
Martikainen on kuvittanut muun muassa YUP:n levyn "Toppatakkeja ja Toledon terästä" ja soololevynsä "Mierolainen" kannet, kirjansa "Pitkät piikit ja muita kertomuksia" sekä Heikki Salon kirjan "Kahlekuningaslaji". Martikainen on sanoittanut Timo Rautiainen &amp; Trio Niskalaukaus -yhtyeen kappaleita sekä tuottanut sen albumeja.
Elokuvat, televisio ja radio.
Martikainen näyttelee Ossia elokuvassa "Toinen jalka haudasta" (2009). Vuonna 2011 hän oli yksi Yle Teeman esittämän "Suojele minua!" -ohjelmasarjan juontajista. Hänellä on ollut myös oma radio-ohjelma Yle Puhe -kanavalla.
Polarisaatio

Polarisaatio on poikittaiseen aaltoliikkeeseen liittyvä käsite, jolla tarkoitetaan aaltoliikkeen värähtelyjen amplitudin suuntariippuvuutta aallon etenemissuuntaan nähden kohtisuorassa tasossa. Poikittaiset mekaanisetkin aallot voivat olla polarisoituneita, mutta tavallisimmin polarisaatiosta puhutaan valon tai muun sähkömagneettisen säteilyn yhteydessä. Étienne-Louis Malus ensimmäisenä löysi valon polarisoitumisen sen heijastuessa pinnasta.
Sähkömagneettisen säteilyn sähkö- (ja magneettikenttä) värähtelevät säteilyn etenemissuuntaan nähden kohtisuorassa tasossa. Polarisaatio kertoo, miten sähkökenttävektorin suunta käyttäytyy tässä tasossa. Polarisaation erikoistapauksia ovat mm. polarisoitumattomuus, "lineaarinen-" ja "ympyräpolarisaatio". 
Tavanomaisen valolähteen, kuten lampun ja kynttilän, lähettämässä valossa sähkö- ja magneettikenttä värähtelevät satunnaisesti kaikkiin suuntiin eli valo on polarisoitumatonta. Sinitaivaan valo on heikosti polarisoitunutta. Nestekidenäytöissä on polarisoiva kalvo, jonka takia niiden lähettämä valo on voimakkaasti polarisoitunutta. Jotkut ihmiset pystyvät havaitsemaan polarisaation paljain silmin Haidingerin lyhteen avulla.
Jos sähkökenttä värähtelee vain yhteen suuntaan, valon sanotaan olevan täysin polarisoitunutta. Tavallisesti polarisoidusta valosta puhuttaessa tarkoitetaan tasopolarisoitua (lineaarista) valoa.
formula_2
missä formula_1 on säteilyn etenemissuuntaa vastaan kohtisuorassa tasossa oleva yksikkövektori ja formula_4 on säteilyn kulmataajuus.
formula_6
missä yksikkövektorit formula_7 ja formula_8 ovat sekä toisiaan että säteilyn etenemissuuntaa vastaan kohtisuorassa. Polarisaatio voi olla oikea- tai vasenkätistä sen mukaan muodostavatko yksikkövektorien suunnat ja etenemissuunta oikea- vai vasenkätisen koordinaatiston.
Polarisaatiota voi aiheuttaa aallon heijastuminen eristeestä kuten lasista tai vedestä tai aallon kulkeminen erittäin ohuen raon läpi. Valo polarisoituu myös kulkiessaan tietyistä aineista koostuvien kiteiden läpi, ja tällaisista aineista voidaankin valmistaa polarisaattori. Radioaaltoja voidaan polarisoida eri tavoin lähetysantennien avulla.
Metallipinnasta heijastunut valo polarisoituu erittäin heikosti. 
Jos polarisoitumaton valo kokonaisheijastuu kahden optisesti läpinäkyvän väliaineen rajapinnasta, se on edelleenkin polarisoitumatonta. Valo polarisoituu silloin, kun se tulee vinosti väliaineiden rajapintaan, jossa se heijastuu ja mahdollisesti taittuu. Tällöin sekä heijastunut- että taittunut valo ovat osittain polarisoituneet. 
"Lineaarisesti polarisoitunut aalto (tasopolarisoitunut)"
"Ympyräpolarisoitunut aalto"
"Elliptisesti polarisoitunut aalto"
&lt;br style="clear:both"&gt;
Brewsterin kulma.
Jos säteily tulee rajapinnalle sellaisessa kulmassa formula_9, että heijastunut säteily ja taittunut säteily muodostavat suoran kulman, heijastunut säteily polarisoituu törmäyspinnan suunnassa. Kulma formula_9 on nimeltään Brewsterin kulma. Se voidaan laskea yhtälöstä
formula_11
missä formula_12 ja formula_13 ovat aineiden taitekertoimet. Läpinäkyvän aineen taitekerroin voidaan määrittää mittaamalla sen Brewsterin kulma kun valo tulee siihen esimerkiksi ilmasta.
Richard Axel

Richard Axel (s. 2. heinäkuuta 1946, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen hermotutkija. Hän sai lääketieteen Nobel-palkinnon vuonna 2004 yhdessä Linda B. Buckin kanssa. He saivat sen uraauurtavista hajuaistia koskevista tutkimuksistaan. 
Axel syntyi puolanjuutalaisille siirtolaisille ja varttui Brooklynissa. Hän valmistui Columbian yliopistosta 1967 ja Johns Hopkinsin yliopistosta 1971.
Linda B. Buck

Linda B. Buck (s. 29. tammikuuta 1947 Seattle, Washington) on yhdysvaltalainen fysiologian ja biofysiologian tutkija, jolle myönnettiin yhdessä Richard Axelin kanssa vuonna 2004 Nobelin lääketieteen palkinto uraauurtavista hajuaistia koskevista tutkimuksista.
Buck valmistui kandidaatiksi mikrobiologian ja psykologian aloilta vuonna 1975 Washingtonin yliopistosta. Hän suoritti tohtorintutkintonsa immunologiassa vuonna 1980 Texasin yliopiston Southwestern Medical Centerissä. 1980-luvun alussa hän työskenteli ensimmäistä kertaa yhdessä Axelin kanssa Columbian yliopistossa New Yorkissa, missä Axel oli professori ja Buck jatko-opiskelija. Buck työskenteli Howard Hughes Medical Institute -tutkimuslaitoksessa (HHMI) sekä Harvardin lääketieteellisessä tiedekunnassa vuosina 1984–2002. Tämän jälkeen hän siirtyi Fred Hutchinson Cancer Research Centeriin Seattleen.
Buckin äiti oli ruotsalaisten siirtolaisten tytär, ja isän suvulla oli irlantilaisia juuria. Hän oli keskimmäinen kolmesta tytöstä. Äiti oli kotiäiti ja isä sähköinsinööri.
Vuonna 1994 hän tapasi biologin Roger Brent, josta tuli hänen kumppaninsa. Vuonna 2006 he menivät naimisiin.
Reichswehr

Reichswehr (suomeksi käytetty myös nimitystä Saksan valtakunnanpuolustus) oli Saksan asevoimien nimi vuodesta 1921 vuoteen 1935, jolloin kansallissosialistinen hallitus nimesi sen uudelleen Wehrmachtiksi ("Puolustusvoima"). Versailles’n rauhansopimus rajoitti armeijan koon 100 000 mieheen, mikä oli huomattava lasku vuodesta 1913, jolloin se koostui 780 000 sotilaasta. Tämä vaikutti miehistön laatuun positiivisesti: vain parhailla miehillä oli mahdollisuus jäädä armeijaan. Yhteensä noin 400 000 sotilasta palveli "Reichsheerissä" sen olemassa olon aikana.
Taustaa.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä Saksan keisarikunnan joukot hajaantuivat ja niiden miehistö palasi kotiin yksin tai pienissä ryhmissä. Monet liittyivät vapaaehtoisista koottuihin puolisotilaallisiin vapaajoukkoihin (Freikorps), joiden tehtävänä oli turvata yhteiskuntarauhaa vallankumouksellisessa Saksassa sekä turvata valtakunnan raja-alueita 1918–1923.
Perustaminen.
Nuoreen Weimarin tasavaltaan perustettiin 6. maaliskuuta 1919 "Vorläufige Reichswehr" (”väliaikainen valtakunnanpuolustus”), joka koostui "Vorläufige Reichsheerista" (”väliaikainen valtakunnanarmeija”) ja "Vorläufige Reichsmarinesta" (”väliaikainen valtakunnanlaivasto”). Saksalla ei saanut olla panssaroituja ajoneuvoja, raskasta tykistöä eikä ilmavoimia Versailles’n rauhan rajoitusten mukaisesti. Maavoimiin kuului aluksi 43 prikaatia.
30. syyskuuta armeija uudelleen järjesteltiin "Übergangsheeriksi" (”väliaikainen armeija”). Joukkojen määrä laskettiin 20 prikaatiin. Maavoimissa palveli noin 400 000 miestä, mikä väheni edelleen toukokuuhun 1920 mennessä puoleen. Samalla organisaatio muutettiin käsittämään seitsemän jalkaväki ja kolme ratsuväkidivisioonaa. Prikaatit korvattiin rykmenteillä 1. lokakuuta ja miesmäärä laski rauhansopimuksen mukaiseen 100 000:een. Tämä vaihe kesti 1. tammikuuta 1921 asti, jolloin Reichswehr perustettiin virallisesti.
Berliinissä sijainnut yleisesikunta 1 johti neljää jalkaväkidivisioonaa ja kahta ratsuväkidivisioonaa. Kasseliin sijoitettu yleisesikunta 2 johti kolmea jalkaväkidivisioonaa ja ratsuväkidivisioonaa.
Vuosina 1933 ja 1934, Hitlerin tultua valtakunnankansleriksi Reichswehr aloitti salaisen laajennusohjelman, josta tuli julkinen Wehrmachtin perustamisen myötä 1935.
Jürgen Habermas

Jürgen Habermas (s. 18. kesäkuuta 1929 Düsseldorf) on Frankfurtin koulukuntaan lukeutuva saksalainen filosofi ja yhteiskuntateoreetikko, joka tunnetaan erityisesti kommunikatiivisen rationalismin ja julkisuuden () teorioiden kehittäjänä. Habermas edustaa kriittistä teoriaa ja pragmatismia.
Habermas itse näkee jatkavansa Immanuel Kantin ja valistusajan sekä demokraattisen sosialismin perinnettä painotuksellaan, jonka mukaan ihmiskunta kykenee saavuttamaan järjenkäytön avulla inhimillisemmän ja tasa-arvoisemman maailman.
Tausta.
Habermas vietti lapsuutensa Gummersbachin pikkukaupungissa, jossa hänen isänsä toimi teollisuus- ja kauppakamarin johtajana. Hän opiskeli vuosina 1949–1954 Göttingenin, Zürichin ja Bonnin yliopistoissa. Hänen väitöskirjansa (1954) käsitteli filosofi Friedrich von Schellingiä. Vuonna 1955 hän siirtyi Frankfurt am Mainiin Theodor Adornon assistentiksi. Professoriksi Habermas tuli 1961 ja vuosina 1971–1983 hän johti Max Planck -instituuttia, joka tutki tieteellis-teknisen maailman elinolosuhteita. Vuonna 1983 hän palasi professoriksi Frankfurtiin.
Filosofia.
Habermasin ensimmäinen laajaa huomiota herättänyt työ oli habilitaatioväitöskirja "Strukturwandel der Öffentlichkeit" (1962). Sen mukaan moderni porvarillinen yhteiskunta synnyttää ajatuksen julkisuudesta, joka perustuu vapaaseen ja argumentoivaan keskusteluun. Se on välittäjänä kansalaisyhteiskunnan ja päättäjien välisessä suhteessa. Vuonna 1968 Habermas julkaisi tietoteoriaan keskittyvän tutkimuksen "Erkenntnis und Intresse". Se on sekä positivistisen tietoteorian kritiikki että kriittisen yhteiskuntateorian metodologinen perustelu. Teoksessa hän pitää kriittisenä tieteenä esimerkiksi psykoanalyysiä, sillä se pyrkii ihmisten vapauttamiseen sisäisistä ja ulkoisista pakoista.
Habermas pitää tärkeimpänä saavutuksenaan kommunikatiivisen järjen tai kommunikatiivisen rationalismin käsitteen ja teorian kehittämistä, joka eroaa perinteisestä rationalismista sijoittamalla järjen henkilöidenvälisen viestinnän rakenteisiin eikä niinkään tietoisiin henkilöihin. Hänen pääteoksenaan on pidetty vuonna 1981 julkaistua "Kommunikatiivisen toiminnan teoriaa" ("Theorie des kommunikativen Handelns"). Teoksessaan Habermas erittelee rationaalistumiskehitystä, joka on johtanut moderniin kapitalismiin. Lisäksi hän perustelee, miksi "yhteiskunta"-käsitettä olisi laajennettava liittämällä siihen systeemiteorian ja toimintateorian näkökulmat.
Monet suhtautuvat Habermasin ajatuksiin kriittisesti, etenkin postmodernistit, poststrukturalistit ja feministit.
Reichsführer-SS

Reichsführer-SS () oli natsi-Saksan SS-joukkojen ylipäällikön arvo vuosina 1925–1945. Varsinaiseksi SS:n sotilasarvoksi se otettiin vuonna 1934 pitkien puukkojen yön jälkeen, jolloin siitä tuli Saksan armeijan sotamarsalkan arvoa vastaava.
Reichsführer SS:n mukaan nimettiin myös 16. SS-panssarikrenatööridivisioona "Reichsführer SS".
Kimola

Kimola on noin 200 asukkaan kylä Kouvolassa Pyhäjärven rannalla. Kylä on tunnettu erityisesti Kimolan kanavasta, jonka itäpäässä se sijaitsee. Kimolan postinumeroalueen (47650 Kimola) väkiluku oli 194
vuonna 2020. Kesäisin kylä täyttyy kesäasukkaista. Kimola kuului Jaalan kuntaan vuoteen 2008 saakka, jolloin se liitettiin kuntaliitoksen myötä osaksi nykyistä Kouvolaa.
Isopunasarja

Isopunasarja eli kliivia ("Clivia miniata") on narsissikasvien heimoon (Amaryllidaceae) kuuluva kasvi, joka tuotiin Eurooppaan Etelä-Afrikasta 1800-luvulla. Kasvi on saanut nimensä lady Charlotte Cliven mukaan, joka kasvatti sitä ensimmäisenä Englannissa.
Lajista on jalostettu useita huonekasveina kasvatettavia lajikkeita. Yleisimpiä ovat oranssikukkaiset lajikkeet, mutta kliivioita on myös puna-, kelta- ja valkokukkaisia sekä kaksivärisiä.
Tuntomerkit.
Kliivialla on paksut juuret, joiden yläosa muistuttaa jonkin verran sipulia. Kapeat, noin puolen metrin mittaiset tummanvihreät lehdet lähtevät suoraan juurakosta. Eri kantaa olevien kasvien lehdet eroavat toisistaan: toisella lehdet ovat kapeat, pitkät ja teräväkärkiset, toisen lehdet ovat lyhyemmät, leveämmät ja pyöreäkärkiset. Lehdet kasvavat viuhkamaisesti kahteen vastakkaiseen suuntaan. Kukkavarsi nousee keväällä lehtien välistä. Noin viiden sentin läpimittaiset kukat muodostavat kukkavarren latvaan pallomaisen kukinnon, jossa voi olla useita kymmeniä kukkia. Vanhassa yksilössä kukkavarsia voi nousta useita, jolloin kukinta voi kestää jopa kaksi kuukautta.
Kliivian lehtien ja kukkavarsien maitiaisneste sekä juuret ovat myrkyllisiä. Juuret ovat kasvin myrkyllisin osa. Kliivian lisäksi huonekasveina kasvatetaan myös sen sukulaislajeja pikkupunasarjaa ("Clivia nobilis"), "Clivia gardeniita" ja "Clivia caulescensia".
Hoito.
Kliiviaa on kaunis viherkasvi varjoisassakin paikassa. Kukinta vaatii kuitenkin kohtalaisesti valoa ja talvisen lepokauden viileässä, noin 10–15 °C:n lämpötilassa. Talvilevon aikana kasvia kastellaan niukasti.
Multa vaihdetaan keväällä kukinnan jälkeen. Nuoret yksilöt tarvitsevat uuden mullan vuosittain, vanhat viihtyvät samassa mullassa useita vuosia. Kesällä kasvia kastellaan varsin runsaasti, mutta niin että mullan pinta saa kastelujen välillä kuivahtaa. Juuret kärsivät liiasta märkyydestä. Keskikesällä kasvin voi sijoittaa varjoisaan paikkaan ulos. Kasvukauden aikana kasvia lannoitetaan parin viikon välein.
Lisääminen.
Kliivia kasvattaa vanhetessaan sivuversoja, jotka vähitellen täyttävät ruukun. Kasvia voi lisätä jakamalla mullanvaihdon yhteydessä. Kullakin istutettavalla osalla pitää olla omat juuret ja vähintään neljä lehteä.
Aisti

Aisti on eliön keino havainnoida ympäristöään erilaisten ärsykkeiden avulla. Kuhunkin aistiin liittyy sille ominainen aistinelin.
Ihmisen aistit.
Ihmisen viisi perusaistia ovat makuaisti, hajuaisti, näköaisti, kuuloaisti ja tuntoaisti.
Ihmisen aistien kokonaismäärä voidaan määritellä eri tavoin. Esimerkiksi tuntoaistin alueella on erittäin monta erilaista vastaanotinta eli reseptoria, jolloin vaikkapa kutituksen aistiminen sisältää vaikeita määrittelykysymyksiä. Näiden lisäksi on perinteisen määritelmän ulkopuolelle jääviä aisteja ovat lämpötila-aisti, kipuaisti, tasapainoaisti ja sisätuntemusaisti. Määritelmä vaihtelee, mutta yhden tavan mukaan tuntoaisti voidaan jakaa kosketus-, värinä- lämpö- kylmä- kipu- asento- ja paineaistiin. Näin ollen se sisällyttäisi myös lämpötila-aistin ja kipuaistin. Määritelmät kuitenkin vaihtelevat. Esimerkiksi. nälkä yms. on sisätuntemus. Näitä aisteja ilmenee myös pinnallisilla limakalvoilla. Ihon aistien reseptoreita ovat vapaat hermopäätteet ja pääte-elimet, jotka esimerkiksi reagoivat erikseen paineeseen ja värinään. Normaalisti kehittyvän lapsen aistit integroituvat toimimaan hyvin yhdessä ja ihmisen havainto itsestään ja ympäristöstään koostuu monien aistien antamaan kokonaiskuvaan (ns. "sensorinen integraatio").
"Kuudennesta aistista" puhuttaessa tarkoitetaan vaistoa tai muuta paranormaaliksi luokiteltavaa aistimistoimintaa, kuten kykyä tietää asioita ennakolta. Tällaisia aisteja ei ole tieteellisesti pystytty todentamaan.
Ihmisen kykyä aistia muuta sähkömagneettista säteilyä kuin valoa ja lämpösäteilyä on myös tutkittu, mutta todisteita tällaisesta sähköyliherkkyydestä ei ole saatu. Maailman terveysjärjestö WHO:n mukaan sähköyliherkkien oireet ovat varmasti todellisia, mutta niiden yhteyttä sähkömagneettiseen säteilyyn ei ole voitu osoittaa.
Eläinten aistit.
Eläinkunnassa muilla eläimillä esiintyy aisteja, joita ihmisellä ei ole. Esimerkiksi hait paikantavat saaliitaan niiden elintoiminnoillaan lähettämien heikkojen sähköimpulssien perusteella. Myös nokkaeläimillä on sähköaisti. Linnuilla on todettu olevan magneettiaisti, jonka avulla ne suunnistavat maan magneetti­kentässä. Lepakot taas käyttävät lähettämiensä äänien kaikumiseen perustuvaa kaikuluotausta ympäristön esineiden havainnointiin ja saaliiden löytämiseen. Kaloilla on kylkiviiva-aisti, jolla aistitaan ympäristön värähtelyjä, petokalat käyttävät aistia saalistukseen ja saaliskalat suojautumiseen petokaloilta. Joillakin käärmeillä, esimerkiksi kalkkarokäärmeillä on infrapuna-aisti.
Monilla eläimillä aistit ovat tarkempia kuin ihmisellä tai ne toimivat eri osassa valon tai äänen spektriä kuin ihmisen aistit. Koiria käytetään monissa tehtävissä niiden erinomaisen hajuaistin takia.
Härmistyminen

Härmistyminen on olomuodonmuutos suoraan kaasusta kiinteäksi ilman nestemäistä välitilaa.
Härmistymisen vastakohta on sublimoituminen, muutos kiinteästä kaasuksi.
Esimerkiksi vesihöyry härmistyy kuuraksi auton tuulilasiin pakkasaamuina. Marsin kaasukehässä hiilidioksidi vuoroin härmistyy hiilihappojääksi, vuoroin sublimoituu takaisin kaasuksi. 
Teollisuudessa härmistymistä käytetään monissa prosesseissa. Muun muassa sinkki valmistusprosessissaan härmistyy puhdasta sinkkiä sisältäviksi kiteiksi. Myös mahdollisuus tulostaa tietokoneelta kuvia tavalliselle kankaalle, esimerkiksi T-paitaan, on härmistymisen sovellus. Siinä kuva tulostetaan ensin mustesuihkukirjoittimella peilikuvana paperille. Paperi ja kangas asetetaan vastakkain, puristetaan yhteen ja kuumennetaan nopeasti yli 200 asteeseen. Väri sublimoituu ja härmistyy kankaan kuitujen pintaan.
Ansari X-Prize

Ansari X-Prize oli kilpailu, jossa tavoitteena oli suorittaa kahden viikon sisällä kaksi onnistunutta avaruuslentoa yksityisin varoin rakennetulla aluksella. Vaatimuksena oli yli 100 kilometrin lentokorkeus ja mukana kuljetettava 180 kg:n paino, joka vastasi lentäjän ja kahden ylimääräisen matkustajan painoa. Palkinnon rahoittaja on kansainvälinen X Prize Foundation -säätiö.
"Scaled Composities" -yhtiön alus SpaceShipOne teki hyväksyttävät kaksi lentoa 29. syyskuuta ja 4. lokakuuta 2004 ja voitti 10 miljoonan Yhdysvaltain dollarin palkintosumman. Toinen joukkue, jonka katsottiin pystyvän haastamaan SpaceShipOnen palkinnonvoittajana, oli kanadalaislähtöinen "da Vinci Project".
Säännöt.
Molemmat kilpailulennot tuli suorittaa samalla aluksella. Polttoainetta lukuun ottamatta aluksesta sai vaihtaa lentojen välillä vain 10 prosenttia. Edes NASAn avaruussukkula ei täytä näitä vaatimuksia, sillä sukkulan lähtövalmistelut vievät yli kaksi viikkoa. Aluksen tuli olla toisen lennon jälkeen kunnossa sekä periaatteessa valmis uudelleenkäyttöä varten, ja miehistön tuli palata vahingoittumattomana.
Saavutettu lentokorkeus mitattiin kolmen erillisen järjestelmän avulla. Jokaisen kilpailulennon mukana oli korkeusmittari, jota sanottiin ”kultaiseksi laatikoksi”. Tämän lisäksi käytettiin kahta erillistä tutkajärjestelmää. Virallinen lentokorkeus oli näiden kolmen järjestelmän antama keskiarvo.
Joukkueet eivät saaneet ottaa vastaan rahoitusta hallituksilta. Yksityiset sponsorit olivat kuitenkin sallittuja.
Kilpailun tavoite.
Kilpailu suunniteltiin edistämään avaruusteknologian hyödyntämistä yksityisellä sektorilla, minkä vuoksi kilpailijat eivät saaneet rahoittaa toimintaansa julkisella rahalla. Tarkoitus oli osoittaa, että avaruuslennot ovat mahdollisia niin yksityisille kuin yrityksillekin, mikä puolestaan mahdollistaa kaupalliset avaruuslennot ja avaruusturismin. Lisäksi toivottiin, että kilpailu edistää teknis-tieteellistä kehitystä, jolloin saatettaisiin löytää halvempia tapoja päästä Maan kiertoradalle.
Plzeň

Plzeň () on kaupunki Tšekin tasavallassa läntisessä Böömissä. Se on Plzeňin läänin pääkaupunki, ja se sijaitsee noin 90 kilometriä Prahasta lounaaseen. Kaupungissa asui vuoden 2020 arvion mukaan 174 842 asukasta.
Plzeň sijaitsee viljavalla Plzeňin tasangolla, jossa monet pienet sivujoet yhtyvät Berounka-jokeen. Sen kautta kulkee vanha kauppareitti Prahasta Baijeriin.
Plzeň mainitaan historiassa ensimmäistä kertaa vuonna 976 prinssi Boleslaus II:n ja keisari Otto II:n välisen sodan taistelupaikkana. Kaupunki siitä tuli vuonna 1295. Toisen maailmansodan lopussa kenraali Pattonin joukot vapauttivat kaupungin (ja läntisen Böömin), kun taas puna-armeija saapui ensinnä muuhun osaan Tšekkoslovakiaa.
Plzeň on tullut kuuluisaksi pilsener-oluttyypistä, jolle kaupunki on antanut nimensä ja jota pantiin ensi kertaa Plzeňissä. Baijerilainen panimomestari Josef Groll teki ensimmäisen erän pohjahiivaolutta vuonna 1842. Tämä olut tuli myöhemmin maailmankuuluksi nimellä pilsneri, Pilsner Urquell – tšekiksi "Plzeňský prazdroj".
Valdštejn-Vartenberkin aatelisperhe perusti Plzeňissä teollisuusyrityksen vuonna 1859. Kymmenen vuotta myöhemmin sen osti Emil Škoda, jonka nimi säilyi konsernilla nykypäiviin asti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Škoda valmisti tykkejä ja työllisti 35000 henkeä Plzeňin alueella. Tehtaat vaurioituivat pahoin toisessa maailmansodassa. Kommunistivallan aikana yritys kansallistettiin, 1989 siitä tuli osakeyhtiö.
Jääkiekkojoukkue HC Škoda Plzeň ja jalkapallojoukkue FC Viktoria Plzeň pelaavat maan pääsarjoissa.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut

Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut ovat yleisurheilun omat ulkoratojen maailmanlaajuiset mestaruuskilpailut, jotka järjestetään joka toinen vuosi. Järjestävänä organisaationa toimii Kansainvälinen yleisurheiluliitto (WA, ent. IAAF). Yleisurheilun sisäratojen maailmanlaajuiset pääkilpailut ovat sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut. Yleisurheilun MM-kilpailut ovat monien laskentatapojen mukaan maailman kolmanneksi suurimmat urheilukilpailut, ainoastaan olympialaiset ja jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut ovat niitä suurempia. Kisat järjestettiin aluksi joka neljäs vuosi, mutta vuodesta 1991 lähtien ne on järjestetty joka toinen vuosi. Vuoden 2021 kisat siirrettiin vuoteen 2022 sen jälkeen kun koronapandemian vuoksi vuoden 2020 olympialaiset oli siirretty vuoteen 2021.
Historiaa.
Yleisurheilun arvokilpailut järjestettiin pitkään olympialaisten yhteydessä, mutta olympialaisten lajikirjon kasvaessa tunnettiin tarvetta järjestää omat MM-kilpailut. IAAF hyväksyi omien maailmanmestaruuskilpailujen järjestämisen valtuustonsa kokouksessa Puerto Ricossa 1976. Vuonna 1978 päätettiin, että ensimmäiset MM-kisat järjestettäisiin vuonna 1983 ja maaliskuussa 1980 ensimmäiseksi kisaisännäksi valittiin Helsinki. Myös vuoden 2005 MM-kisat järjestettiin Helsingissä. Tuolloin Lontoo, jolle kisat oli jo myönnetty, ei voinut taata stadioninsa valmistumista ajoissa.
Kisaohjelmaan lisätyt lajit.
Seuraavat lajit on lisätty kisaohjelmaan:
Lähde: &lt;br&gt;
Lähde: WA
Lähde: WA
Lähde: WA
Mitalitaulukko.
Taulukko sisältää mitalit maailmanmestaruuskilpailuista 1983–2023 sekä vuosien 1976 ja 1980 kilpailuista. Yhteensä-sarakkeeseen on lisäksi laskettu vuodesta 2019 lähtien kisattu sekaviesti.
Lähde: Butler, Mark (toim.): "World Athletics Championships Budapest 23 – Statistical Booklet". 2023. World Athletics&lt;br&gt;2023 MM-kisojen mitalitaulukko
Paleontologia

Paleontologia on geotieteiksi kutsuttujen luonnontieteiden osa-alue, joka tutkii Maan muinaisaikojen elämää ja sen kehitystä. Tutkimuskohteena ovat erityisesti fossiilit, joiden perusteella voidaan rekonstruoida yksittäisiä eliöitä, niiden edustamien lajien evolutiivisia kehityslinjoja ja joskus jopa kokonaisia ekosysteemejä. Paleontologian lähitieteitä ovat geologia ja biologia. Termi tulee kreikan kielestä: "παλαιός (palaios)" tarkoittaen "vanha, muinainen", "ὄν, ὀντ-" ("on, ont"-), tarkoittaen "olento" ja "λόγος (logos)", tarkoittaen "tutkimus".
Määritelmä.
Paleontologia tutkii elämän historiaa erityisesti fossiilien avulla. Vaikka se tutkiikin elämää, se luokitellaan yleensä geologian haaraksi. Muinaista elämää ei pysty kunnolla tutkimaan, ellei tunne myös kivien ikää ja rakennetta.
Paleontologia voidaan jakaa useisiin osa-alueisiin. Paleozoologia tutkii muinaisia eläimiä, paleobotaniikka kasveja ja palynologia muinaisia itiöitä, siitepölyä ja mikrobeja. Mikropaleontologian tutkimusaiheena puolestaan ovat mikroskooppiset fossiilit. Paleontologian avulla voidaan myös selvittää muinaisina aikoina tapahtuneita muutoksia maapallon ilmastossa. Tätä paleontologian osa-aluetta kutsutaan paleoklimatologiaksi.
Historia.
Fossiileja on käytetty, tutkittu ja ymmärretty eri tavoin ihmiskunnan historian aikana. Vaikka jotkin antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset tutkijat pitivätkin niitä eläinten jäänteinä, ne liitettiin pitkään mytologisiin eläimiin, kuten lohikäärmeisiin, tai yliluonnollisiin tapahtumiin. Paleontologia tieteenä alkoi käytännössä 1700-luvulla, kun tutkijat alkoivat määritellä ja kartoittaa kivimuodostelmia ja luokitella fossiileja. 1800-luvun alussa vaikuttaneita Georges Cuvier’ta ja William Smithiä pidetään paleontologian pioneereina.
Charles Lyell ja Charles Darwin vaikuttivat 1800-luvulla siihen, miten maapallon ja elämän historia käsitettiin. Lyellin "Principles of Geology" osoitti, että eri mantereilta löytyneillä fossiileilla voi olla enemmän yhtäläisyyksiä kuin lähekkäisiltä paikoilta löytyneillä fossiileilla. Hänen mukaansa samasta kerrostumasta löytyneet fossiilit olivat samanlaisia mutta kerrostumien välillä on eroja. Darwin puolestaan osoitti "Lajien synnyssä" sen, miten eliöt kehittyivät. Tämän ansiosta palentologit pystyivät ymmärtämään paremmin fossiileja tutkimalla nykyisiä eläimiä.
Kivikerrosten ja fossiilien iänmäärittäminen mullistui 1800-luvun lopulla, kun radioaktiivisuus löydettiin. Radiometrisen iänmäärityksen avulla paleontologit pystyvät määrittämään kerrostumien ikää ja samalla kerrostumasta löydettyjen fossiilien iän.
Pareto-tehokkuus

Pareto-tehokkuus tai Pareto-optimaalisuus on peliteoreettinen kriteeri, joka viittaa tilanteeseen, jossa kenenkään asemaa ei voida parantaa huonontamatta jonkun muun asemaa. Pareto-parannus parantaa jonkun asemaa huonontamatta kenenkään muun asemaa. Pareto-tehokkuus on tärkeä käsite taloustieteessä. Käsite on nimetty italialaisen taloustieteilijän Vilfredo Pareton mukaan, joka kehitti sen tutkiessaan taloudellista tehokkuutta ja tulonjakoja.
Yleiskatsaus.
Voidaan osoittaa, että teoriassa vapaat markkinat tuottavat aina Pareto-tehokkaan lopputuloksen. Tulos tunnetaan nimellä "ensimmäinen hyvinvointiteoreema". Matemaattisen todistuksen esittivät ensimmäisenä Kenneth Arrow ja Gérard Debreu. Tosin todistuksessa tarvitaan hyvin rajoittavia oletuksia, minkä vuoksi tulos ei välttämättä kuvaa talouden toimintaa käytännössä. Tarvittavat oletukset ovat:
Sosiaalinen optimi.
Pareto-tehokkuus ei ole yksinään riittävä kriteeri oikeudenmukaisen resurssien jaon tekemiseen. Esimerkiksi yhteiskunta, jossa diktaattori omistaa kaiken omaisuuden on Pareto-tehokas, koska kenenkään asemaa ei voida parantaa huonontamatta diktaattorin asemaa. Aina on siis olemassa useita Pareto-tehokkaita resurssijakoja, eikä niitä voi laittaa paremmuusjärjestykseen ilman lisäoletuksia. Hyvinvointitaloustiede tutkii vaihtoehtoisia lisäoletuksia.
"Toinen hyvinvointiteoreema" todistaa, että jos lisäksi preferenssit ovat konvekseja, mikä tahansa Pareto-tehokas resurssijako saadaan aikaan markkinoiden toiminnan lopputuloksena, kunhan tehdään tietyt tulonsiirrot.
Tehottomuuksien kuitenkin usein katsotaan oikeuttavan valtiolle muutakin roolia kuin siirtää rahaa rikkailta tarvitseville.
Pluralismi (yhteiskuntatieteet)

Pluralismi tarkoittaa politiikan teoriassa usean poliittisen puolueen tunnustamista, tai sellaista järjestelmää, jossa valta on jaettu usean auktoriteetin kesken, mukaan lukien viranhaltijat.
Piirteet.
Poliittinen pluralismi on liberaalin demokratian oleellinen piirre. Poliittiseen pluralismiin kuuluvat demokratia, edustuksellisuus, osallistuminen, taloudellinen oikeudenmukaisuus, sitoutuminen kansalaisoikeuksiin sekä vapaat ja rehelliset vaalit, joihin osallistuu useita puolueita tavoittelemaan vallan jakamista.
Historia.
Poliittisen pluralismin ajatukset pohjautuvat varhaiseen liberaaliin poliittiseen filosofiaan, etenkin John Locken ja Montesquieun ajatuksiin. Pluralismin ensimmäinen järjestelmällisen esityksen kirjoitti James Madison federalistikirjoituksissaan 1787–1789. Niissä Madison kannatti vallanjako-oppia, kaksikamarijärjestelmää ja federalismia enemmistövallan rajoittamiseksi ja vähemmistöjen äänen kuulumiseksi.
Pluralismin muotoja.
Klassisessa pluralismissa valta halutaan jakaa yhteiskunnassa tasaisesti. Vallan ei haluta keskittyvän eliitin tai hallitsevan luokan käsiin, eikä yhdelläkään ryhmällä haluta olevan hallitsevaa asemaa. Ryhmien johdot ovat tilivelvollisia ryhmänsä jäsenille. Valtio suhtautuu eri ryhmiin neutraalisti. Ryhmien välillä on konsensus poliittisen järjestelmän luonteesta sekä avoimuuden ja kilpailun avoista.
Eliittipluralismissa joillakin ryhmillä halutaan olevan enemmän valtaa kuin toisilla. Tämä voidaan oikeuttaa esimerkiksi varallisuuseroilla, ja se voi ilmentyä niin, että varakkaat lahjoittajat ja yritykset saavat tukea haluamiaan ehdokkaita rajoittamattomilla summilla, mikä antaa niille runsaasti valtaa.
Uuspluralismissa eri ryhmien, etenkin politiikantekijöiden muodostamien ryhmien, katsotaan kilpailevan toisiaan vastaan hallinnollisissa instituutioissa. Uuspluralistit näkevät valtion koostuvan useista erilaisista ja keskenään kilpailevista eturyhmistä, virastoista ja osastoista, jotka kaikki pyrkivät edistämään omia tavoitteitaan. Lobbaavilla yrityksillä on paljon valtaa vaikuttaa hallitukseen.
Korporatismissa ajatellaan, että joillain suurimmilla lobbaavilla eturyhmillä on enemmän vaikutusvaltaa kuin pienemmillä.
Agonistisessa pluralismissa erimielisyyksiä pidetään mahdollisesti hyödyllisenä asiana, koska harkinta ja neuvottelu parantavat lopputulosta.
Generatiivisessa pluralismissa esitetään, että politiikka voi olla produktiivinen prosessi, josta voi seurata pluralistisia päätöksiä, valintaprosesseja sekä poliittisia instituutioita tai järjestöjä, jotka ovat aiempaa herkempiä eroavaisuuksille ja monimuotoisuudelle.
Pluralismi

Pluralismi on näkemys, joka korostaa moniarvoisuutta yksiarvoisuuden sijaan. Se voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Pluralismi (ontologia)

Pluralistinen ontologia eli monijakoinen todellisuuskäsitys on filosofis-ontologinen näkökulma, jonka mukaan perusaineksia eli substansseja, joista todellisuus rakentuu, on olemassa useampia kuin yksi (monistinen ontologia) tai kaksi (dualistinen ontologia).
Johannes Jacobus Poortman on tehnyt luokittelun useista ontologisista teorioista tässä kategoriassa.
Posthumanismi

Posthumanismi on sekulaarin ja rationaalisen humanismin perinteestä nouseva ajatussuuntaus, joka pyrkii päivittämään alkuperäisen humanistisen aatteen vastaamaan paremmin 2000-luvun tieteellistä todellisuuskäsitystä. Posthumanismin taustasuuntauksia ovat esimerkiksi kybernetiikka, poststrukturalismi, ekokritiikki, eläintutkimus, tieteen- ja teknologiantutkimus, uusmaterialismi sekä antihumanismi.
Posthumanistinen ajattelu ei ole varsinaisesti uutta, mutta termi on otettu käyttöön kattokäsitteeksi erilaisten teknologiaa ja sen vaikutuksia ihmisyyteen ja ympäristöön tarkastelevien tutkimusalojen risteyksissä. Posthumanismi kyseenalaistaa ihmisen olemusta puhtaasti tavoitteellisena toimijana sekä kritisoi kielellisesti käsitettyä subjektiutta. Posthumanistinen todellisuuskäsitys on luonteeltaan aineellinen: todellisuus ei ole vain sosiaalisesti konstruoitu. Posthumanistinen tutkimus ottaa etäisyyttä kielellis-kulttuuriseen suuntaukseen ja hakeutuu aineen ja objektien pariin.
Posthumanismiksi kutsutulle ajatussuuntaukselle on ominaista ihmisen ja luonnon välisen yhteyden painottaminen. Ihminen on osa luontoa ja riippuvainen ei-inhimillisistä asioista. Posthumanismi kyseenalaistaa ihmisen ja eläimen välisen rajan selkeyden. Useat posthumanistit ovat myös muistuttaneet ihmiskäsitysten historiallisuudesta. Ne kehittyvät tietynlaisissa olosuhteissa ja ovat taipuvaisia muuttumaan. Posthumanistien kritiikin mukaan ihmiskeskeisyys johtaa luonnon kestämättömään hyväksikäyttöön. Toisaalta posthumanismi jakaa humanistisen ajatuksen, että ihminen pystyy vaikuttamaan omaan kehitykseensä. Posthumanismi on myös humanismin itsekritiikkiä.
Posthumanismi ei ole yksi yhtenäinen ajatteluperinne, vaan siitä on erotettavissa ainakin kaksi toisilleen jokseenkin vastakkaista suuntausta. Yksi keskeisistä filosofisen posthumanismin ajattelijoista on Donna Haraway. 
Transhumanismi muistuttaa posthumanismia siinä, että molemmat sisältävät ajatuksen ihmisen muokkaamisesta teknologian avulla ja pyrkimyksen jättää humanismin ihmiskeskeisyys taakse, mutta Francesca Ferrandon mukaan posthumanismi eroaa transhumanismista, koska posthumanismi suhtautuu kriittisesti valistuksen perinteeseen, jota se kritisoi esimerkiksi harhaanjohtavasti yleistävästä ihmiskäsityksestä, dualistisesta ajattelusta ja yksipuolisesta välineellisestä suhtautumisesta teknologiaan.
Kuvankäsittelyohjelma

Kuvankäsittelyohjelma on tietokoneohjelma, jolla muokataan digitaalisia kuvia. Kuvatiedosto koostuu kuvankäsittelyohjelmassa pikseleistä, ja usein käsitelty kuva tulostetaan paperille väripisteinä tai rasteroituna. Kuvankäsittelyohjelmalla voidaan muuttaa pikseleiden määrää, pikselien kokoa, väriä, kirkkautta ja sijaintia kuvatiedostossa. 
Suosittuja kuvankäsittelyohjelmia ovat muun muassa Photoshop, Photoshop Elements, Lightroom, Affinity Photo, GIMP, Pixel32, Paint.NET ja PaintShop Pro, Applen Aperture ja iPhoto sekä lähinnä kuvakansio-ohjelmana pidetty mutta monipuolistunut Picasa. Jotkin kuvankäsittelyohjelmat ovat ilmaisia, mutta ominaisuuksiltaan monipuolisia. Internetin yleistyttyä päivitetyn version lataaminen ilmaisesta kuvankäsittelyohjelmasta ei vaadi käyttäjältä erityisosaamista. 
Käyttökelpoisia kuvatiedostomuotoja ovat JPEG, GIF, EPS, TIFF, PNG ja PSD (Adobe Photoshopin oma tiedostomuoto). 
Kuvankäsittely on digitaalisessa kuvatuotannossa työvaihe, jonka aikana kuvatiedostoa muokataan käyttötarkoitusta varten aineisto- ja laatuvaatimusten mukaisesti. Valokuvia käsiteltäessä muutetaan muun muassa kuvan sävyalaa, valkotasapainoa, terävyyttä, värikylläisyyttä, kontrastia, resoluutiota ja väritilaa, jotta kuva saataisiin näyttämään kuvankäsittelijän haluamalta, useimmiten luonnolliselta.
Kuvatiedostoa käsitellään tasojen, säätötasojen, värikanavien, maskien, algoritmien ja käyrien avulla. Pikseleitä muokataan valitsemalla, kopioimalla, liittämällä, säätämällä, häivyttämällä ja tallentamalla. 
Kuvankäsittelyn lisäksi digitaalisia kuvia voidaan tehdä niin sanotuissa piirto-ohjelmissa kuten Deluxe Paint ja Microsoft Paint. Vektorigrafiikan tekemiseen on omat ohjelmansa.
Piirto-ohjelmat.
Piirto-ohjelma voivat simuloida muun muassa vesivärejä, öljyvärejä, pastellivärejä ja hiilipiirustusta. Piirtämiseen voi käyttää tietokoneen hiirtä tai piirtopöytää. Ohjelmia on harrastajille ja ammattilaisille.
N

N (n) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 14. kirjain. "N"-kirjaimen nimi suomen kielessä on "än" (aiemmin myös "en"). "N"-kirjain ääntyy suomessa pääasiassa (soinnillisena) alveolaarisena nasaalina .
Latinalaista "N"-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain nyy (Ν, ν) ja kyrillisessä kirjaimistossa kyrillinen Н (н). Suuraakkosten yhdennäköisyydestä huolimatta latinalainen N ja kreikkalainen Ν ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
Historiaa.
"N"-kirjaimen alkuperänä on kreikan "nyy"-kirjain (Ν), joka lainattiin ensin etruskin ja siitä latinan aakkostoon. Kreikan kirjaimen edeltäjä puolestaan on foinikialaisen aakkoston "nūn", joka muodoltaan vaihteli, mutta oli yleisesti samankaltainen kuin "M" mutta vähemmin sakaroin. Kuten "M":n kreikkalaisen vastineen "myyn", varhaisissa nyyn muunnelmissa jommankumman puolen ensimmäinen pystyviiva oli yleensä muita pidempi.
N suomen kielessä.
"N"-kirjaimella merkitään niin suomessa kuin kaikissa latinalaista kirjaimistoa käyttävissä kielissä yleisesti (soinnillista) alveolaarista nasaalia [n], joka suomessa yleisesti edustaa foneemia /n/. Suomessa /n/ kuitenkin assimiloituu laajalti sitä seuraavan konsonantin ääntymäpaikkaan:
Bilabiaalisten äänteiden "p":n ja "m":n edellä esiintyy [m], joka kuitenkin kuuluu toiseen foneemiin (/m/; esim. "pojan pyörä" [pojɑm pyøræ]). Lisäksi etenkin länsimurteissa sananloppuinen "l" usein täydellisesti (regressiivisesti) assimiloituu seuraavaan resonanttiin tai "h":hon, esim. "tytön laukku" [tytøl lɑukku], "tytön huivi" [tytøɦ ɦuiʋi] jne. 
Suomen kielen vanhassa sanastossa /ŋ/ voi esiintyä vain geminaattana sanan sisässä vokaalien välissä, jolloin se kirjoitetaan "NG" (esim. "rangat" [rɑŋːɑt]), mutta uusissa lainasanoissa /ŋ/ esiintyy myös yksinäiskonsonanttina, esimerkiksi "pingviini" [piŋʋiːni], "magneetti" [mɑŋneːtːi], puhujittain myös "kognitio" [koŋnitio] jne. Yhdistelmässä "NK" esiintyvä sen sijaan on yksi /n/-foneemin allofoneista ("ranka" [rɑŋkɑ]).
N-kirjaimen merkityksiä.
Pienen "n":n merkityksiä:
Ison "N":n merkityksiä:
Greg Egan

Greg Egan (syntynyt 20. elokuuta 1961) on australialainen tieteiskirjailija ja ohjelmoija. Egan erikoistuu kovan science fictionin kirjoittamiseen. Hänen teoksissaan yleisiä teemoja ovat matematiikka, genetiikka ja tekoälyt. 
Teokset (valikoima).
"Permutation City" sai vuonna 1995 John W. Campbell Memorial Award-palkinnon. Eganin novelli Oceanic voitti Hugo-, Locus- ja Asimov's Readers-palkinnot vuonna 1998.
Nuija (työkalu)

Nuija on paksu- ja raskaspäinen varrellinen iskemiseen käytettävä työkalu. Nuija on yksi ensimmäisiä ihmisen keksimiä työkaluja. Nuijan osat ovat varsi ja varren päässä oleva paino, pää. Nuijalla sen varren ja pään rotaatioenergia muutetaan tangentin suuntaiseksi translaatioenergiaksi. 
Nuijalla isketään kappaletta joko suoraan tai taltan tai muun työstimen välityksellä, niin että energia siirtyy nuijan päästä työstimen kärjen kautta työstettävään esineeseen, jolloin syntyy työstöjälki ja irronnut pala tai tomua. Nuija voi olla suurempikin ja kaksin käsin käytettävä. Nuijan pää voi olla tehty esimerkiksi puusta, kumista tai muovista. 
Metallista lyömävälinettä sanotaan yleensä lekaksi, moukariksi, moskaksi tai vasaraksi.
Nuija voi olla myös lähitaisteluase, jonka varren päässä tai varteen kiinnitetyn ketjun päässä on paino tai levenemä, jossa saattaa olla piikkejä. Piikkinuija tunnetaan myös nimellä "kurikka" tai "aamutähti". Aseen teho perustuu lähinnä kärkiosan painoon ja iskuvoimaan. Ketjukuulanuija on ase, jossa piikikäs kuula, "lyömäri", on kiinnitetty ketjulla varteen. Näin iskuun saadaan suurempi hitausmomentti, ja aseella kyetään lyömään myös kilven sisäpuolelle.
"Puheenjohtajan nuijaa" käytetään myös määrämuotoisissa kokouksissa esimerkiksi eduskunnan täysistunnoissa ilmoittamaan, että asiaa käsitellään tai että käsittely on päättynyt.
Ruoanlaitossa käytetään muun muassa "lihanuijaa" lihan mureuttamiseen sekä "puunuijaa" eli survinta esimerkiksi perunoiden tai marjojen soseuttamiseen.
Rajahyöty

Rajahyöty eli marginaalihyöty on kuluttajan saama hyödyn lisäys tarkasteltavan tuotteen tai palvelun yhdestä lisäyksiköstä. Rajahyöty osoittaa, kuinka paljon henkilö on valmis maksamaan tuotteesta. Rajahyötyteoria on uusklassisen taloustieteen (ks. marginalismi) vallitseva selitys hintojen määräytymiselle, ja sen kehitti 1800-luvulla itävaltalainen Friedrich von Wieser.
Laskeva rajahyöty tarkoittaa, että jokaisesta uudesta yksiköstä saatava hyödyn lisäys on pienempi edelliseen yksikköön nähden. Jos on nälkä, ensimmäisestä voileivästä saatava hyöty on suuri. Kymmenen voileivän jälkeen yhdestoista voileipä tuottaa enää vähän lisähyötyä (eli on vaikea lisätä myyntiä, jos markkinat ovat pullollaan kyseistä tuotetta). Laskevan rajahyödyn vallitessa ihmiset eivät halua lisätä tiettyä asiaa eivätkä sen enempää tiettyä muutakaan, vaan vähän molempia. 
Täydellisen substituutin tilanne, jossa hyödykkeet korvaavat täysin toisensa, on joillekin ihmisille esimerkiksi voi ja margariini. Ne ovat substituutteja, jolloin niiden yhteinen kulutus on vakio ja vaihtelua on vain siinä, missä suhteessa niitä kulutetaan. Täydellisen komplementin tapauksessa hyödykkeitä halutaan kuluttaa aina yhdessä. Voi ja leipä voidaan ajatella komplementeiksi ja niitä halutaan kuluttaa aina samassa suhteessa. Laskeva rajahyöty vastaa konveksia indifferenssikäyrää. Se kuvaa graafisesti niitä yhdistelmiä, joissa kuluttaja pitää kahta hyödykettä samanarvoisina.
Siinä missä rajahyöty määrittää kuluttajien käyttäytymistä, rajakustannus määrittää tuotannon laajentumista tyydyttämään kuluttajien tarpeita.
Geologinen ajanlasku

Geologinen ajanlasku on geologiassa ja paleontologiassa käytetty stratigrafiaan perustuva mittausmenetelmä, joka jakaa maapallon historian kansainvälisesti sovittuihin ajanjaksoihin. Ajanjaksoilla voi olla päällekkäisiä historiallisia ei-kansainvälisiä nimityksiä. Kansainvälinen International Commission on Stratigraphy -järjestö (ICS) on perustettu muun muassa standardisoimaan ajanjaksojen nimityksiä ja ajoituksia.
Geologisen kalenterin ajanjaksojen pituus vaihtelee miljoonista vuosista miljardeihin vuosiin. Ajanjaksot luokitellaan aioneihin, maailmankausiin, kausiin ja epookkeihin. Myös epookit voidaan jakaa edelleen lyhyempiin ajanjaksoihin vaiheisiin. Geologiset aikakaudet perustuvat sedimenttikivikerrostumien tutkimukseen, muun muassa muinaisten merien pohjaan kerrostuneiden kuolleiden eliöiden fossiilien analysointiin. Ajanjaksoja erottaa esimerkiksi selvä muutos tietyn lajin osuudesta verrattuna kaikkiin lajeihin joukkosukupuuton vuoksi, kuten liitukauden/paleogeenin raja. Ajanjaksot esitetään yleensä alaspäin vanhenevassa järjestyksessä, joka symboloi karkeasti sedimenttikivikerrostumia. Täydellistä kaikki ajanjaksot kattavaa sedimenttikivikerrostumaa ei ole olemassa, joten tutkimustietoa on hankittu ympäri maapalloa sijaitsevista osakerrostumista. 
Geologiset ajanjaksot keksi Alcide d'Orbigny.
Geologinen aikataulukko.
Geologisen ajanlaskun kausia ja alkamisaikoja Kansainvälisen stratigrafian komitean (International Commission on Stratigraphy, ICS) kronostratigrafisen taulun suomennoksen mukaan (2024).
Maan historia 24 tunnissa.
Seuraava taulukko havainnollistaa geologisen ajanlaskun mittasuhteita. Maan historia aloitetaan 4 570 miljoonaa vuotta sitten jolloin Maa-planeetta muotoutuu osana Aurinkokuntaa. Kaikkeus syntyi alkuräjähdysteorian mukaan noin 13,7 miljardia vuotta sitten, eli ”noin 2 vuorokautta” ennen Maan syntymistä. Yksi sekunti vastaa 52 893,5 vuotta.
Epätäydellinen kilpailu

Epätäydellinen kilpailu tarkoittaa taloustieteissä tilannetta joillain markkinoilla, jolloin kaikki täydellisen kilpailun oletukset eivät täyty.
Epätäydellistä kilpailua esiintyy tyypillisesti markkinoilla joiden rakenne on:
Markkinoille saattaa syntyä myös epätäydellinen kilpailutilanne, mikäli ostajilla tai myyjillä ei ole tarpeeksi informaatiota vaihdettavista hyödykkeistä.
Epätäydellistä kilpailua voi esiintyä myös markkinoiden hitauden takia. Esimerkiksi 1990-luvulla työmarkkinoilla oli pula tietokoneohjelmoijista, mutta sellaiseksi kouluttautuminen kestää useita vuosia. Liiketaloustieteen mukaan yritysten kannattaa toimia siten, että kilpailu markkinoilla muuttuu epätäydellisemmäksi.
Indifferenssikäyrä

Indifferenssikäyrä on taloustieteessä käytetty kuvaaja, joka osoittaa ne yhdistelmät kahta hyödykettä joita kuluttaja pitää saman arvoisina, ilman preferenssiä suuntaan tai toiseen. Nimensä mukaisesti "(indifference = välinpitämättömyys)" samalla indifferenssikäyrällä olevat hyödykkeet ovat kuluttajalle samanarvoisia: kuluttajalle ei määritelmällisesti olisi mitään eroa millä indifferenssikäyrän pisteellä hänen omistamansa tuoteyhdistelmä on. Indifferenssikäyrä on yksi keskeisistä nykyaikaisen mikrotaloustieteellisen teorian osista: indifferenssikäyriin liittyvät ominaisuudet määrittelevät osaltaan kysyntään liittyvät ominaisuudet. Indifferenssikäyrän keskeinen sovellus liittyy taloudellisten toimijoiden valintojen analysoimiseen.
Mitä kauempana origosta indifferenssikäyrä sijaitsee, sitä enemmän tarkastelun alla olevia hyödykkeitä kyseisellä indifferenssikäyrällä on. Tyypillisesti kuluttajien oletetaan mieluummin olevan sillä indifferenssikäyrällä, joka on kauimpana origosta.
Vaikka indifferenssikäyrä vertaileekin vain kahden hyödykkeen yhdistelmiä, voidaan indifferenssikäyriin perustuvaa tarkastelua laajentaa koskemaan tietyn hyödykkeen kulutusta suhteessa kaikkeen muuhun kulutukseen määrittelemällä toinen hyödyke niin sanotuksi komposiittihyödykkeeksi, eli kattamaan kuluttajan kaiken muun kulutuksen. Tällä lähestymistavalla voidaan vastata kysymykseen "kuinka paljon kuluttaja on valmis luopumaan kaikesta muusta kulutuksestaan saadakseen yhden yksikön lisää hyödykettä X".
Indifferenssikäyriin perustuvan kuluttajan valinnan analysoinnin kehittivät Francis Ysidro Edgeworth, Vilfredo Pareto ja monet muut 1900-luvun alkupuolen taloustieteilijät. 
Ominaisuuksia.
Taloustieteessä oletetaan, että indifferenssikäyrillä on seuraavat ominaisuudet:
Indifferenssikäyriin liittyvät oletukset.
Edellä esitetyt indifferenssikäyrien ominaisuudet ovat seurausta seuraavista indifferenssikäyriin liittyvistä oletuksista:
Singulariteetti

Singulariteetti on astrofysiikassa aika-avaruuden vääristymä, jossa jokin suure on äärettömän suuri, joten se ei käyttäydy tunnettujen fysiikan lakien mukaan. Nykyisen fysiikan termein singulariteettia ei voida kuvailla, koska ei tunneta luonnonlakeja, jotka pätevät kun fyysisten suureiden arvot ovat äärettömän suuria. Koska luonnossa ei pitäisi esiintyä mitään ääretöntä, singulariteetit ovat käytännössä pikemminkin teoreettisia konstruktioita kuin todellisia luonnonilmiöitä. Esimerkiksi mustan aukon keskuksen ajatellaan olevan singulariteetti, jossa rajallinen massa on tiivistynyt äärettömän pieneksi pisteeksi, jolloin myös sen tiheys on ääretön. Tätä pistettä ympäröi tapahtumahorisontti, jonka sisällä pakonopeus mustasta aukosta ylittää valonnopeuden, eikä edes säteily pääse enää pakenemaan sen ulkopuolelle. Myös maailmankaikkeus saattoi olla alkuräjähdyksen hetkellä singulariteetti.
Singulariteettien olemassaolosta ei ole mitään varmaa todistetta, ja koska nykykäsityksen mukaan äärettömyyttä ei pitäisi esiintyä luonnossa, singulariteetti saattaa olla enemmän klassisen suhteellisuusteorian puutteellisuuden seuraus kuin todellinen luonnonilmiö. Klassiset teoriat eivät edes päde, kun on kyse singulariteetteihin liittyvistä ilmiöistä. Kvanttimekaniikan sisältävä yhä kehitteillä oleva yhtenäisteoria saattaa ratkaista singulariteettien ongelman.
Pohjois-Savon maakunta

Pohjois-Savo (ruots. "Norra Savolax", vuoteen 1998 Savon maakunta) on yksi Suomen 19 maakunnasta. Maakunnan asukasluku on 248 190 (tilanne 30.6.2023). Pohjois-Savo on asukasluvultaan Suomen kuudenneksi suurin maakunta. Maakunnan keskuskaupunki on Kuopio. Muita kaupunkikeskuksia ovat Varkaus ja Iisalmi. Alueen maakunnallisena yhteiselimenä toimii Pohjois-Savon liitto.
Vesistöisen maakunnan suurin järvi on Kallavesi (pinta-ala 513 km²) ja korkein kohta Rautavaaran Maaselänmäki, joka yltää 318 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Pohjois-Savoa ympäröivät seuraavat maakunnat: Keski-Suomi lännessä, Pohjois-Pohjanmaa luoteessa, Kainuu pohjoisessa, Pohjois-Karjala idässä ja Etelä-Savo etelässä.
28.2.1998 asti maakunnan nimi oli "Savon maakunta".
Historiallinen maakunta.
Pohjois-Savon historiasta, maantieteestä ja kulttuurista:
Aluejako.
Pohjois-Savon maakunta muodostuu 19 kunnasta, joista viisi on kaupunkeja (lihavoituina).
Seutukunnat.
Koillis-Savon seutukunta
Kuopion seutukunta
Sisä-Savon seutukunta
Varkauden seutukunta
Ylä-Savon seutukunta
Suurimmat taajamat.
Vuonna 2017 Pohjois-Savossa sijaitsi 42 taajamaa. Seuraavassa on lueteltu maakunnan 10 suurinta taajamaa.
Maakuntakeskusta vastaava keskustaajama on lihavoitu.
Väestönkehitys.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty maakunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2016 tilanteen mukainen.
Kristinusko.
Pohjois-Savo käsitetään yleisesti herännäishenkiseksi alueeksi, mikä antaa alueen seurakuntaelämälle tietyn pohjavireen. Selkeiden kannattajaryhmien toiminta Pohjois-Savossa on kuitenkin verrattain vähäistä. Herännäisyyden ilmentyminen omaleimaisena liikkeenä on Etelä-Pohjanmaata heikompaa. Voimakkainta herännäisyyden kannatus on Kiuruveden–Iisalmen sekä Nilsiän alueella. Varsinkin Kuopion länsipuolisilla seuduilla erityistä kannatusta on vähäisesti.
Lestadiolaisuutta esiintyy paikoitellen Pohjois-Savossa, erityisesti Leppävirran–Varkauden sekä Vieremän–Kiuruveden alueella. Kansanlähetys on saanut jalansijaa enimmäkseen Pohjois-Savon kaupunkipaikkakunnilla.