tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nouseva maa

Nouseva maa on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan viidestoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1985 Gummeruksen kustantamana.
Kirjan tapahtumat.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat 1940-luvun puolivälin sodanjälkeiseen Tampereelle ja sen lähiympäristöön. Kalle kulkee rakennustyömailla ja Laina osuuskaupan myyjänä. Edellisen kirjan raskaan Taivalkosken lomamatkan jälkeen Kallen ja Lainan välit ovat sopuisammat kuin koskaan. Kallen sisar Eeti muuttaa vuokraemäntä Alli Kuusisen yläkertaan. 
Vaikka Suomessa on pula kaikesta, yrittelijäisyyttä riittää. Paalilangan pätkistä ja oiotuista nauloista tehdään uuden veroisia, haaveillaan niin uusista auton renkaista kuin puvuista ja kahvista. Suomi on nousemassa jaloilleen itsenäisenä ja muuttuvana kansakuntana.
Ratkaisujen aika

Ratkaisujen aika on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan kuudestoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1986 Gummeruksen kustantamana.
Kirjan tapahtumat.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat 1940-luvun puolivälin sodan jälkeiseen Tampereelle ja sen lähiympäristöön. Pojasta saakka Kalle on ollut työmiehenä aikaansaava. Ahkeruus on ollut tie täyteen ihmisarvoon, ja sen omista sisäisistä mitoistaan tietoinen nuorukainen on tahtonut myös toisten tunnustamana saada. Nyt kuuluu ”rutina ja ruske” paitsi työmaalta, myös Kallen päästä: tavoitteet on asetettu järjestykseen. Ristiriitojen aiheuttamaa voimanhukkaa ei ole, ja lähes epäinhimilliseltä tuntuva ponnistelu tuottaa tehokkaasti tulosta.
Kalle kulkee Rousto-Villen, oppi-isänsä, kanssa rakennustöissä. Suuri kohde heillä on Ikaalisten korpeen tehtävä metsätyökeskus, Kallen oman entisen ammatin tukikohta. Iltaisin kortteerissaan Kalle koettaa opiskella. Taivalkoskellakin käydään, ja ensimmäistä kertaa vuosiin kaikki kolme Kallioniemen kotitalon miestä nähdään samassa pöydässä. Kallioniemessä on samaan aikaan vierailulla Kallen nuoruuden rakas, jonka kanssa sota esti yhteisen tien. Entisyys potkaisee myös epämukavasti: kotona Tampereella Kalle tapaa tuttavan Siiranmäen vankileiriltä Karjalankannakselta, ja nyt ovat asetelmat vaihtuneet.
Työn Suunta

Työn Suunta oli Tampereella vuosina 1935–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
Oman kustannusyhtiön julkaisema "Työn Suunta" perustettiin puolueen paikallisjärjestön "" jatkajaksi. Sen tehtävänä oli kaupungin työväestön käännyttäminen IKL:n kannattajiksi. Kahdesti tai kolmesti viikossa ilmestynyt lehti ei omasta kirjapainostaan huolimatta pystynyt vakavasti kilpailemaan "Aamulehden" kanssa. Sen tarina päättyi talvisotaa edeltäneeseen liikekannallepanoon.
Lehden päätoimittajina työskentelivät Osmo I. Aulamo (1935) ja Alku Kalske (1935–1939). Syksyllä 1939 "Työn Suunnan" kustannusyhtiö julkaisi Porin seudulle tarkoitettua rinnakkaispainosta nimellä "Maakuntalehti Satakunta".
Anne Leppäjärvi

Anne Leppäjärvi (s. 1973 Kolari) on suomalainen journalisti, joka on toiminut syksystä 2010 lähtien Haaga-Helia ammattikorkeakoulun journalismin tutkintojohtajana. Leppäjärvi on European Journalism Training Association -järjestön (EJTA) puheenjohtaja. Hän johtaa International Press Instituten (IPI) Suomen komiteaa ja kuuluu järjestön kansainväliseen johtokuntaan. Aiemmin hän on työskennellyt mm. Etelä-Suomen Sanomien (1998–1999) ja Turun Sanomien (1999–2010) toimituksissa. 
Anne Leppäjärvi on ollut voitti Suuri journalistipalkinto -kilpailussa sarjan Vuoden journalistinen teko 2015 journalismin koulutuksen uudistamisesta Suomessa ja alan kehittämisen edistämisestä. Hän on saanut ehdokkuuden myös kaksi kertaa myöhemmin alaa uudistaneista hankkeista.
Leppäjärvi on toiminut päätyönsä ohella vastaavana tuottajana Long Playn ja 11-kollektiivin Avaruus- ja seksimatka 2015 -hankkeessa sekä tehnyt oppimateriaaleja.
Lakeus (sanomalehti)

Lakeus oli Seinäjoella vuosina 1935–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
Etelä-Pohjanmaan IKL:läiset perustivat "Lakeuden", koska Kokkolassa ilmestynyt "Pohjanmaan Suunta" ei heidän mielestään kyennyt riittävästi palvelemaan puolueen synnyinmaakuntaa. "Lakeudesta" pyrittiin tekemään kilpailukykyinen maakuntalehti, joka kuusipäiväisenä ja myös maanantaiaamuisin ilmestyvänä pakotti "Vaasan" ja "Ilkan" muuttumaan seitsenpäiväisiksi. Kuusipäiväisen lehden rinnalla julkaistiin kolmipäiväistä painosta. Lehden ilmestyminen päättyi talvisodan edellä.
Sanomalehti Oy Lakeuden julkaiseman lehden päätoimittajina työskentelivät K. R. Kares ja Reino Ala-Kulju (1935–1936), O. J. Syväri (1936–1937), Ilmari Talvitie (1937–1938), Lauri Vihantola (1938) ja Jaakko Virkkunen (1938–1939). Yhtiön johtokunnan puheenjohtajina toimivat A. Koro ja Vilho Muilu ja toimitusjohtajina Severi Jokinen ja Veli Salmi.
Pyynikin rinteessä

Pyynikin rinteessä on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan seitsemästoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1987 Gummeruksen kustantamana. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin. 
Kirjan tapahtumat.
Eletään vuoden 1947 syksyä. Kalle on päässyt opiskelemaan Pyynikinharjun rinteessä sijaitsevan Tampereen teknillisen opiston huoneenrakennuksen opintosuunnalle tarkoituksenaan valmistua rakennusmestariksi. 
Kallen on kuitenkin jätettävä opinnot heti aluksi sikseen, kun kotipitäjästä Taivalkoskelta saapuu murheellinen tieto, Kallen veli Manne on saanut surmansa puukotuksen uhrina. Toisessa maailmansodassa saksalaisten Pohjois-Suomeen rakentama kenttärata on vaatinut vielä yhden uhrin. Useimmille teknillisen opiston kurssitovereilleen ja kaikille opettajilleen nimeltä tuntemattomaksi jäänyt leveäselkäinen mies häipyy kotiselkosiinsa Kainuun erämaahan. 
Matka Taivalkoskelle on aikaisempia raskaampi ja vielä raskaampaa on nähdä Kallen vanhempien Riitun ja Herkon kärsimys. Hautajaisten ja muiden selvittelyjen jälkeen Kalle palaa Tampereelle, ja alkaa lähes epätoivoinen takaa-ajo saavuttaa muut kurssitoverit opinnoissa samalla kun mielen pohjalla on alituinen huoli lapsuuskodista ja sinne jääneistä omaisista.
Reissutyössä

Reissutyössä on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan kahdeksastoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1988 Gummeruksen kustantamana. Kirjan tapahtumat sijoittuvat 1940- ja 1950-lukujen taitteeseen.
Kirjan tapahtumat.
Kalle lähtee Pyynikin rinteestä rakennusmestarin paperit taskussaan ja uutuuttaan kiiltävä ammattikunnan sormus sormessaan. Edessä on hakeutuminen koulutusta vastaavaan ammattiin ja sen mukanaan tuomaan vastuuseen. Enää ei riitä, että uuttera työmies ahertaa työtä yli kohtuullisen rajan, vaan tällä kertaa on saatava koko työmaan joukko työskentelemään tehokkaasti niin, että rakennus nousee perusmontusta katonharjaan. 
Venyvän reissutyön ohessa ehditään jälleen myös käydä kotiseudulla Taivalkoskella yhdistetyllä työ- ja lomamatkalla. Kallen sisaren Martan lapset pyörivät kotitalo Kallioniemessä isovanhempien Riitun ja Herkon iloksi ja joskus harmiksikin. 
Vuosikymmen vaihtuu 1950-luvulle ja Kalle täyttää juuri ennen sitä 30 vuotta. Merkkipaalulla Kallen ajatukset pyörivät niin menneessä kuin tulevassa. Kirjoitushalut on jätettävä taka-alalle, kunnes oma talo on saatu valmiiksi.
Edith Evans

Edith Mary Evans (8. helmikuuta 1888 Lontoo, Iso-Britannia – 14. lokakuuta 1976 Cranbrook, Kent, Iso-Britannia) oli brittiläinen näyttelijä. Hänet tunnettiin parhaiten lavanäyttelijänä, mutta hän teki myös useita elokuvarooleja. Evans muistetaan erityisesti siitä, että hän piti mielenkiintoisten ja vaikeiden roolihahmojen näyttelemisestä, minkä vuoksi hän kieltäytyi välillä pääroolista saadakseen itselleen kiinnostavamman sivuroolin. Parhaiten Evans muistetaan rouva Backnellin roolista Oscar Wilden kirjoittamassa näytelmässä "The Importance of Being Earnest".
Evans oli kolmesti ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi, mutta ei voittanut kertaakaan. Evans oli ehdolla parhaaksi naissivuosaksi rooleistaan elokuvissa "Tom Jones – hulivilihurmuri" ja "Kotiopettajattaren salaisuus" sekä parhaaksi naispääosaksi elokuvasta "Kuiskausten talo".
Molenbeek-Wersbeek

Molenbeek-Wersbeek on kunnanosa Bekkevoortin kunnassa, joka sijaitsee Hagelandin alueella, Flanderin Brabantin itäosassa, Belgiassa.
Etymologia.
Nimeä "Wersbeek" tiedetään käytetyn ainakin jo vuonna 1192 muodossa "Warsbeck" (). Nimi "Molenbeek" () taas on peräisin nykyisin nimellä Pijnbeek tunnetun virran varrella sijainneesta vesimyllystä.
Historia.
Wersbeekin seurakunta on mainittu paavillisessa bullassa vuodelta 1225. Molenbeekissä oli 1200-luvulla kappeliseurakunta, jolla oli oma pastori.
Molenbeek-Wersbeek oli pitkään itsenäinen kunta kunnes se vuonna 1977 yhdistettiin Assentin kanssa Bekkevoortiksi.
Maantiede.
Kunnanosa koostuu Molenbeekin ja Wersbeekin kylistä. Molenbeek-Wersbeekin pinta-ala on 7,75 km²; vuoden 2006 väestönlaskennassa siellä oli 1 151 asukasta.
Aage (Tanskan prinssi)

Tanskan prinssi Aage (koko nimeltään Aage Christian Alexander Robert, 10. kesäkuuta 1887 Kööpenhamina – 19. helmikuuta 1940 Taza, Marokko), Tanskan ja Islannin prinssi, oli Tanskan kuninkaan Kristian IX:n pojanpoika. Hänen serkkujaan olivat Tanskan kuningas Kristian X, Norjan kuningas Haakon VII, Kreikan kuningas Konstantin I, Ison-Britannian kuningas Yrjö V ja Venäjän keisari Nikolai II.
Elämä.
Prinssi Aage liittyi Tanskan armeijaan vuonna 1909 ja saavutti vuonna 1913 luutnantin arvon. Ensimmäisen maailmansodan aikana, jolloin Tanska oli puolueeton, hän palveli vuoden ajan sotilasasiamiehenä Italiassa. Palattuaan Tanskaan hänet ylennettiin kapteeniksi.
Prinssi Aage avioitui helmikuussa 1914 Torinossa italialaisen di Bergolon kreivin tyttären Mathilde Calvin kanssa. Koska avioliitolle ei ollut Tanskan kuninkaan lupaa eikä aviopuoliso kuulunut sallitun avioliiton mahdollistavaan ylhäisaatelistoon, prinssi Aage luopui kruununperimys­oikeudestaan Tanskan kruunuun. Tämän jälkeen hän sai käyttää prinssin titteliä henkilökohtaisesti ja hänen arvonimensä oli prinssi Aage, Rosenborgin kreivi. Heille syntyi tammikuussa 1915 poika Valdemar, Rosenborgin kreivi (1915–1995). Aagen ja Mathilden avioliitto päättyi eroon vuonna 1939.
Prinssi Aagen nimi kytkeytyy Suomen vuoden 1918 kuningaskuntahankkeeseen: Hän kertoi 1920-luvun alussa Suomen Kööpenhaminan-lähettiläälle Gustaf Idmanille, että kenraali Mannerheim oli syyskuussa 1918 Kööpenhaminassa käydessään kysynyt, olisiko prinssi halukas Suomen kuninkaaksi, jos hänelle tarjottaisiin kruunua. Idmanin mukaan Aage olisi antanut suostumuksensa.
Vuonna 1922 prinssi Aage sai Tanskan kuninkaalta luvan luopua Tanskan armeijasta siirtyäkseen Ranskan muukalaislegioonaan. Hän siirtyi legioonaan kapteenin arvoisena asemapaikkana Marokko, jossa Espanja ja paikallinen berberien Rifin tasavalta kävivät niin sanottua Rifin sotaa. Myös Ranska osallistui tähän sotaan vuodesta 1924. Prinssi Aage haavoittui sodassa jalkaan, ja hänelle myönnettiin ansioistaan ranskalainen kunniamerkki Croix de Guerre.
Prinssi Aage palveli muukalaislegioonassa 17 vuoden ajan yleten everstiluutnantiksi. Hän saavutti palvelustaan muukalaislegioonassa korkean ranskalaisen Kunnialegioonan kunniamerkin. Vuonna 1927 hän julkaisi toiminnastaan muukalaislegioonassa englanninkielisen kirjan "A Royal Adventurer".
Prinssi Aage kuoli keuhkopussitulehdukseen Marokossa 52-vuotiaana. Hänet haudattiin nykyisen Algerian länsiosaan Sidi Bel Abbèsiin. Ranskalaisten vetäytyessä Algerian sodan päättymisen myötä 1962 Pohjois-Afrikasta he päättivät symbolisesti tuoda kolmen sotilaan jäännökset Ranskaan. Yksi valituista oli prinssi Aage, jonka maalliset jäännökset siirrettiin Puyloubieriin eteläiseen Ranskaan muukalaislegioonan uuden päämajan läheisyyteen.
Oman katon alle

Oman katon alle on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan yhdeksästoista osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1989 Gummeruksen kustantamana. Kirjassa eletään 1950-luvun alkua Tampereella. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin. 
Kirjan tapahtumat.
Kallen ensimmäinen työmaa rakennusmestarina, osuuskaupan rakennus, saadaan kirjan alussa kunniakkaasti päätökseen. Tulevaisuus näyttää turvatulta jopa yli ihmisen ajallisen kaaren, sillä paikkakunnan omalaatuinen jättiläisseppä pestaa Kallen jälleenrakennustöihin.
Suomalainen asevelihenki kantaa kaunista hedelmää, kun Ilmari Vouvila vaimoineen muuttaa Lainan ja Kallen luokse Messukylään Kuusisen Allin yläkertaan. Ilmari pääsee kirvesmiehen oppiin Kallen seuraavalle mestarityömaalle, kokeneen Janne Mäkitörmän pariksi. Iltaisin ja sunnuntaisin Kalle, Ilmari ja Janne, erottamaton kolmikko, rakentavat taloa Kallen rintamamiestontille Kirvestielle.
Uusbetonin tehdasrakennuksen korotustyömaalla tavataan useita värikkäitä henkilöitä, kuten sujuvapuheinen ja koko ajan varkaita pelkäävä insinööri Sileharju. Kallen kaksi tärkeää työmaata edistyvät rinta rinnan, mutta epäinhimillinen ponnistelu alkaa vaatia veroaan. Oman talon kanssa tulee myös harmeja hieman samaan tapaan kuin Herkko-isälle tuli aikoinaan Kallioniemen ”paikkaansa hakevan” uunin kanssa.
Espoo Innovation Garden

Espoo Innovation Garden on innovaatiokeskittymä Espoossa Otaniemen, Keilaniemen ja Tapiolan alueella. Sen muodostavat kansainväliset yritykset, Startup Sauna, kulttuuritoiminta, urheiluseurat sekä tiede- ja tutkimusyhteisö. Keskittymän taustalla toimii ja toimintaa avustaa Espoon kaupunki. Alueella toimii 5 000 tutkijaa, 25 tutkimus- ja kehitysyksikköä ja suuri osa Suomen pörssiyrityksistä. Rakenteilla olevalla Länsimetrolla tulee olemaan keskeinen rooli alueen kehityksessä.
Tavoitteet.
Espoo Innovation Gardenin tavoitteena on tuoda alueen toimijat yhteen, vahvistaa yhteistyötä ja yhteisöllisyyttä. Tavoitteena on rakentaa kasvualustaa uusien työpaikkojen synnylle ja hyvän elinympäristön vahvistumiselle yritysten, yhteisöjen ja asukkaiden yhteistyönä.
Ilonen talo

Ilonen talo on Kreetta Onkelin kirjoittama romaani. Teos on ilmestynyt vuonna 1996 WSOY:n kustantamana.
Teos kertoo luhankalaisen Tomperin perheen elämästä 1970-luvulta 1980-luvun puoliväliin. Perheen isä on kuollut ja äiti on alkoholisti. Iloisessa talossa kaikuu sekä nauru että itku.
Ballusia

Ballusia on sukupuuttoon kuollut karhusuku, joka eli Euraasiassa mioseeniepookilla. Varhaisimmat lajit olivat eurooppalaiset "Ballusia elmensis" ja "Ballusia hareni", jotka kuuluvat samalla varhaisimpiin tunnettuihin karhulajeihin. Myöhemmin ilmestyivät "Ballusia orientalis" ja "Ballusia zhegalloi" Aasiassa.
"Ballusia" tunnetaan pääasiassa yksittäisten hampaiden ja leukojen sirpaleiden perusteella. Yksi laji, "Ballusia orientalis", on poikkeus, sillä siitä on löydetty kokonaisia luurankoja. Sen ruumiin luut ovat siroja ja poikkeavat huomattavasti nykyisistä karhuista. "Ballusia"-lajit olivat pieniä karhuja, joiden hampaat olivat samaa kokoluokkaa kuin ketulla. Geometristä morfometriaa hyödyntävien analyysien perusteella "Ballusia" oli kaikkiruokainen mutta söi enemmän hyönteisiä kuin myöhemmät karhut. Lisäksi se liikkui myöhempiä karhuja enemmän maassa.
"Ballusia"-sukua ehdotettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1998, ja siihen luokiteltiin aluksi vain kaksi lajia, "Ballusia elmensis" ja "Ballusia hareni". Aiemmin "Ballusia elmensis" oli laskettu "Ursavus"-sukuun ja "Ballusia hareni" "Hemicyon"-sukuun. Vuonna 2013 "Ballusia"-sukuun tuotiin "Ursavus"-suvusta myös "Ballusia orientalis", ja vuonna 2021 kuvattiin neljäs laji "Ballusia zhegalloi".
Trimetyyliboraani

Trimetyyliboraani (C3H9B) on organoboraaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää neutronilaskimissa ja booria sisältävien ohutkalvojen valmistukseen.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa trimetyyliboraani on voimakkaan pahanhajuista myrkyllistä kaasua. Se reagoi erittäin voimakkaasti hapen kanssa ja voi syttyä palamaan joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa. Se liukenee erittäin niukasti veteen ja paremmin etanoliin ja dietyylieetteriin. Kuumennettaessa veden kanssa yhdiste hydrolysoituu metyyliboronihapoksi. Trimetyyliboraani on Lewis-happo ja muodostaa stabiileja komplekseja ammoniakin ja useiden amiinien, esimerkiksi trimetyyliamiinin tai kinuklidiinin, kanssa. Näistä additiotuotteista trimetyyliboraani voidaan vapauttaa hapon avulla.
Valmistus ja käyttö.
Trimetyyliboraania voidaan valmistaa booritrifluoridin ja metyylimagnesiumbromidin välisellä reaktiolla. Liuottimena reaktiossa käytetään dibutyylieetteriä. Toinen tapa on natriummetyylitrikloroaluminaatin ja booritrikloridin välinen reaktio.
3 CH3MgBr + BF3 → C3H9B + 3 MgBrF
3 Na(CH3AlCl3) + BCl3 → C3H9B + NaAlCl4
Erittäin puhdasta trimetyyliboraania voidaan käyttää neutronilaskimissa neutroneja kaappaavana aineena. Yhdistettä voidaan käyttää myös valmistettaessa booriohutkalvoja kemiallisella kaasufaasipinnoitusmenetelmällä.
Iijoen kutsu

Iijoen kutsu on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan 20. osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1990 Gummeruksen kustantamana.
Kirjan tapahtumat.
Kalle työskentelee rakennustyömaan mestarina päivisin ja iltaisin viimeistelee uuden omakotitalonsa sisä- ja ulkotöitä. Ennen yli voimiensa työskentelevä Kalle on nyt muuttunut väsyneeksi ja haluttomaksi. Kirjoittamisen intoa olisi, mutta muut työt vievät liikaa aikaa. Kallesta tuntuu, että hän on jo menettänyt parhaat ikävuotensa. Oman lapsen kaipuu iskee myös, ja sen korvikkeeksi Kalle hankkii koiranpennun. Laina suhtautuu koiraan torjuvasti, ja jo ennestään epäsointuiseen avioliittoon tulee uusi särö.
Pääsiäislomalla Kalle matkustaa kotipitäjäänsä Taivalkoskelle. Hän saa tietää kunnan hakevan rakennusmestaria. Paikka tuntuu olevan jo valmiiksi päätetty Kallelle. Lopulliseen päätökseen vaikuttaa vanhan koti-ikävän lisäksi myös turhautuminen kirjoittaa Tampereelle keskentekoisessa kodissa. Ikävä vaihtaa suuntaa, kun Kalle ja Laina hyvästelevät maisemat, joihin he olivat jo ehtineet juurtua, ja muuttavat pohjoiseen.
Maailman hauskin vitsi

Maailman hauskin vitsi () on brittiläisessä komediasarjassa "Monty Pythonin lentävä sirkus" nähty sketsi. Se on yksi sarjan tunnetuimpia sketsejä ja esitettiin alkujaan sarjan ensimmäisessä jaksossa 5. lokakuuta 1969. Sketsin lyhyempi versio sisältyy myös vuonna 1971 valmistuneeseen elokuvaan "Elämä on Pythonia".
Sketsin aiheena on vitsi, joka on niin hauska, että jokainen sen kuullut kuolee nauruun. Vitsin sisältöä ei sketsin aikana paljasteta katsojille. Sketsissä kuullaan vitsin ”saksankielinen käännös”, joka ei todellisuudessa tarkoita saksaksi mitään.
Sketsin kulku.
Sketsin alussa Ernest Scribbler (Michael Palin) kirjoittaa kotonaan paperilapulle keksimänsä vitsin, jolle alkaa nauraa hysteerisesti ja kuolee nauruun. Pian paikalle ilmestyy hänen äitinsä (Eric Idle), joka järkyttyy nähdessään poikansa kuolleen ja ryhtyy lukemaan itsemurhaviestiksi luulemaansa lappua, kuollen pian itsekin nauruun. Myöhemmin televisioryhmä saapuu paikalle raportoimaan vaarallisesta vitsistä. Kaksi konstaapelia yrittää takavarikoida vitsin Scribblerin talosta. Hekin saavat surmansa luettuaan vitsin vahingossa, mutta toinen onnistuu ennen kuolemaansa kantamaan lapun pihalle saakka. Pian Britannian armeija kuulee tappavasta vitsistä ja alkaa käyttää sitä salaisena aseena sotatoimiin.
Tässä vaiheessa tarina siirtyy selittämättömästi toisen maailmansodan aikaan. Britit ovat kääntäneet vitsin sana kerrallaan saksaksi ja sitä huudatetaan Ardennien taistelun aikana rintamalla kovaäänisistä vihollisen puolelle, jolloin saksalaissotilaat kuolevat nauruun. Gestapo yrittää kiduttamalla saada sotavangiksi jääneen englantilaisen sotilaan (Michael Palin) paljastamaan vitsin. Kun sotilas kertoo vitsin saksaksi, kuulustelijan apulainen kuolee välittömästi nauruun, mutta tyhmä kuulustelija (John Cleese) kuolee vasta hieman myöhemmin tajuttuaan vitsin viiveellä. Saksalaiset kehittävät oman englanninkielisen vastavitsin, jota lähetetään häiriölähetyksenä brittiläisillä radiotaajuuksilla. Saksalaisten vitsi on kuitenkin kehno sanaleikki, joka ei naurata ketään. Lopussa sketsi muuttuu dokumentiksi, jossa juontaja (Eric Idle) kertoo, että maailman hauskimman vitsin viimeiset kappaleet haudattiin sodan jälkeen syrjäiseen paikkaan. Paikalla on hautakivi, jossa lukee ”To the Unknown Joke” (”tuntemattomalle vitsille”).
Dieselpunk

Dieselpunk on retrofuturistisen tekniikan estetiikkaa seuraileva tyylisuuntaus ja fiktion laji. Sen puitteissa on luotu elokuvia, kaunokirjallisuutta, kuvataidetta, musiikkia ja tekniikkaa. Nimi juontaa tunnetumman steampunkin (eli höyrypunkin) tapaan 1980-luvun tieteiskirjallisuuden alalajista kyberpunkista. Kirjailija Scott Westerfieldin mukaan dieselpunk on steampunkia pessimistisempi. Natseilla onkin usein osansa sen vaihtoehtohistorioissa. Gary G. Wolfen mukaan merkittävin ero steampunkiin on kuitenkin aikakaudessa: steampunk sijoittuu viktoriaaniseen ja dieselpunk hänen mukaansa maailmansotien väliseen aikaan.
Dieselpunkin teemat keskittyvät joko estetiikkaan tai aikakaudella syntyneisiin utopioihin. Dieselpunk-peleissä on usein teemana toinen maailmansota (muun muassa "Wolfenstein" ja ""). Dieselpunk-musiikkina pidetään uusswingiä eli swing-musiikin uutta tulemista sekä electro swingiä. Dieselpunk-muodissa 1920–1950-lukujen tyyli yhdistyy nykymuotiin. Dieselpunkin muunnelmia ovat krominkiiltävä "dekopunk" ja sotienjälkeisen ajan "atomipunk".
Kaakilan linnankallio

Kaakilan linnankallio on Pirkanmaalla Vesilahdessa viimeistään rautakaudella käytössä ollut linnavuori.
Linnavuori.
Linnankallio sijaitsee Vesilahden kirkosta 1,6 kilometriä pohjoiskoilliseen. Linnankallio sijaitsee noin viisi kilometriä pitkällä Kaakilanniemellä Pyhäjärven rannalla. Niemen pohjoispuolella sijaitsee Toutosenselkä ja eteläpuolella Kirkkolahti. Kaakila on ollut ihmisten käytössä irtolöytöjen perusteella jo kivikaudelta lähtien. Linnankallio on 260×40 metriä suuri luoteis-kaakko-suuntainen kalliomäki. Kallion lakialue on kooltaan 190×20 metriä ja se kohoaa noin 30 metriä Pyhäjärven yläpuolelle. Sen koillisrinteet ovat jyrkät ja niissä sijaitsee pitkä yhtenäinen jyrkänne. Muissa ilmansuunnissa mäen rinteet ovat loivat ja ovat vaatineet puolustusvarustuksen. Kallion lounaisrinteellä on nähtävissä vielä kivimuurin jäänteitä, joiden pituus on noin 90 metriä. Ne ovat todennäköisesti jäänteitä puuvarustuksesta, jota kivet tukivat. Mäen pohjois- ja luoteispuolella ei niiden loivuudesta huolimatta löydy kivivalleja. Linnavuoren pohjois- ja luoteispuolelle on rakennettu kesämökkejä 1970-luvulla.
Kaakilanniemen kärkeä kutsutaan Linnannokaksi ja Linnankallion eteläpuolella sijaitsevan peltotilkun nimi on Linnanmoisio.
Tutkimuksia.
Kohdetta ei ole koskaan tutkittu arkeologisilla kaivauksilla. Sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1924 (Julius Ailio), 1939 (Väinö Maajoki), 1946 (Jouko Voionmaa), 1988 (Jussi-Pekka Taavitsainen) ja 1995 (Jouko Pukkila ja Ville Laakso). Kohteen ympäristöä on raivattu avoimemmaksi vuonna 1992 (Olli Soininen).
Historiaa ja paikallisia tarinoita.
Kaakilan linnankallio on kansantarinoiden ja 1990-luvulla tehtyjen tutkimusten perusteella toiminut pakolinnana. Tarinat kertovat Kaakilan uljaasta Urtista, joka kuului kuuluisan pakanapäällikö Kirmukarmun joukkoihin. Heidän kerrotaan taistelleen aikanaan novgorodilaisia ja kristinuskon levittäjiä vastaan. Urtin mukaan nimetty Uurte-saari sijaitsee Kaakilanniemen länsipuolella. Perimätiedon mukaan kivimuurin sisäpuolella on ollut myös lähde. Linnankallion kerrotaan myös olleen lappalaisten viimeinen tukikohta Vesilahdessa, mistä todisteena ovat Kaakilan lappalaisperäiset nimet, kuten Lapinniemi ja Lapinlahti. Linnankalliolla on myös poltettu vainovalkeita varoittamaan lähiseudun asukkaita lähestyvistä vihollisista. Niemen eteläpuolella sijaitsevan Kirkkolahden rannalla kerrotaan poltetun myös helavalkeita vielä 1900-luvun alkupuolella.
Hoitaminen ja opastus.
Vuonna 1992 suoritettiin kolmen hehtaarin alueella perusraivaus, jonka tarkoituksena oli poistaa aluskasvillisuus rakenteiden ympäriltä ja poistaa kivivallien päältä puut. Myös alarinteille avattiin näkymä. Hoitoa on jatkettu useita vuosia poistamalla vesakkoa. Linnankalliolle johtaa polku, joka aiottiin merkitä puupaaluin. Polun alkuun pääsee henkilöautolla, jonka voi jättää vuoren juurelle. Linnavuori on eräs Vesilahden kunnan markkinoiman "Klaus Kurjen tien" kohteista.
Joël Quiniou

Joël Quiniou (s. 17. marraskuuta 1950 Pariisi) on ranskalainen jalkapalloerotuomari. Hän toimi kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena erotuomarina vuodet 1980–1994. 
Quiniou toimi Ranskan Ligue 1:n tuomarina vuodet 1979–1994. Hän toimi tuomarina kolmessa MM-lopputurnauksessa, vuosina 1986, 1990 ja 1994. Hän tuomitsi noissa kilpailuissa yhteensä kahdeksan ottelua, joka oli ennätys aina vuoteen 2014 asti, jolloin Ravshan Ermatov rikkoi sen. Vuoden 1984 kesäolympialaisissa Quiniou tuomitsi yhden ottelun. Hän tuomitsi urallaan kolme suurta finaalia, vuoden 1989 UEFA Super Cupin, vuoden 1991 UEFA Cupin finaalin ja vuoden 1993 Intercontinental Cupin.
Quiniou antoi Uruguayn José Batistalle punaisen kortin vain 45 sekunnin pelin jälkeen tämän taklattua Skotlannin Gordon Strachania vuoden 1986 MM-kilpailuissa. Kortti on MM-historian nopein punainen kortti.
Maruti Suzuki

Maruti Suzuki India Limited (MSIL, ennen vuotta 2007 nimeltään "Maruti Udyog Limited") on vuonna 1981 perustettu ja 1982 tuotannollisen toimintansa aloittanut intialainen autoteollisuuskonserni. Yhtiön osake noteerataan sekä Bombayn pörssissä (BSE) että Intian kansallisessa pörssissä (NSE). Yhtiön kotipaikka on New Delhi. Maruti Suzuki on japanilaisen auto- ja moottoripyörävalmistajan Suzuki Motor Corporationin tytäryhtiö. Intian Forbes-lehden budjettivuonna 2014–15 tekemässä vertailussa yhtiö katsottiin Intian neljänneksi ihailluimmaksi yhtiöksi. 
Budjettivuonna 2014–15 Maruti Suzukin nettomyynti oli kaudelta 496,1 miljardia INR (nousua). Yhtiö valmisti samalla kaudella 1,308 miljoonaa ja myi 1,292 miljoonaa autoa, joista 1,171 miljoonaa jäi Intian kotimarkkinoille ja vajaa 0,122 miljoonaa meni vientiin. Maruti Suzuki oli kappalemäärällä mitattuna Intian suurin autovalmistaja ja -myyjä. Yhtiö itse kertoo markkinaosuudekseen 45 % (2014–15), osuuden laskutapaa tarpemmin erittelemättä. Vuonna 2018 on uutisoitu, että Maruti Suzukin markkinaosuus henkilöautoissa olisi 50 prosenttia.
Intian autoteollisuus tuotti vuonna 2014–15 yhteensä 3,378 miljoonaa henkilöautoa ja 0,748 miljoonaa hyötyajoneuvoa, eli yhteensä 4,126 miljoonaa autoa. Kaudella 2015–16 Intian automarkkinoiden odotettiin kasvavan yhdeksän ensimmäisen kuukauden myynnin perusteella. OICA:n tilaston mukaan Suzukin Intian tehtaat (eli Maruti Suzuki: 1,2689 milj. autoa 2014) valmistivat kappalemääräisesti enemmän autoja kuin yhtiön Japanin tehtaat (Japani 1,0593 milj.). Kevyiden hyötyajoneuvojen kappalemäärässä Japanin tuotanto oli Intiaa suurempaa, mutta henkilöautoissa Intia oli Suzukin autojen suurin valmistajamaa.
Automallit.
Yhtiön valmistamiin, automerkillä Maruti, Maruti Suzuki tai Suzuki myytäviin automalleihin kuuluvat Omni (minivan), Gypsy (SUV), Zen (hatchback), Wagon R (hatchback), Grand Vitara (mini SUV), Swift Dzire (sedan), ja Ritz (hatchback), sekä 2014 julkaistut Stingray (hatchback), Ciaz (sedan), ja Celerio (hatchback). Yhtiö tiedotti maaliskuussa 2016, että Maruti Suzukin suosituinta automallia, pikkuauto Altoa oli myyty yhtiön historian aikana yhteensä yli kolme miljoonaa kappaletta.
Helmikuussa 2016 Intian kymmenestä myydyimmästä henkilöautomallista kuusi oli Maruta Suzuki Indian valmistamia: 1. Maruti Alto (21 286 myytyä autoa), 2. Maruti Swift Dzire (17 410 kpl), 3. Maruti Swift (15 475 kpl), 4. Maruti Wagon R (14 209 kpl), 8. Maruti Suzuki Baleno (6 888 kpl) ja 10. Maruti Suzuki Ciaz (5 162 kpl).
Vuonna 2018 autonvalmistaja on päättänyt panostaa kaasuautoihin Intian automarkkinalla. Yritys ei aio odottaa sähköautojen hintojen putoamista, kun Intian automarkkina on pienikokoisten autojen dominoima ja 75 prosenttia autoista maksaa alle 500 000 rupiaa (noin 6250 euroa).
Entertainment!

Entertainment! on englantilaisen post-punk -yhtye Gang of Fourin vuonna 1979 julkaistu debyyttialbumi. Albumilla on kuultavissa punkvaikutteet, mutta musiikissa on myös funk- ja reggaevaikutteita. Albumi on hyvin bassovoittoinen. Kappaleiden sanoitukset käsittelevät Pohjois-Irlannin poliittisten vankien kohtelua, työväenluokkaista elämää ja kapitalismia. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Dave Allen, Hugo Burnham, Andy Gill, and Jon King.
Vuoden 1995 painos.
"Infinite Zero Archive/American Recordings" CD-painoksen "Yellow EP":
Alireza Faghani

Alireza Faghani (, s. 21. maaliskuuta 1978 Kashmar) on iranilainen jalkapalloerotuomari. Hän on toiminut kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena tuomarina vuodesta 2008 alkaen. Siviiliammatiltaan Faghani on opettaja.
Kotimaansa Pro Leaguessa Faghani on tuominnut vuodesta 2007 alkaen. Vuonna 2014 hän tuomitsi AFC Champions Leaguen finaalin ensimmäisen osan. Samana vuonna hän toimi neljäntenä tuomarina MM-kilpailuiden avausottelussa Brasilian ja Kroatian välillä. Vuonna 2015 hän tuomitsi sekä Aasian-mestaruuskilpailuiden finaalin Australian ja Etelä-Korean välillä että seurajoukkueiden MM-kilpailuiden finaalin FC Barcelonan ja River Platen välillä.
Matti (kätkö)

Matti oli jatkosodan aikaisen kaukopartioiden täydennys- eli huoltojärjestelmän osana toiminut varustekätkö. Matit oli tarkoitettu partioille, jotka toimisivat neuvostojoukkojen selustassa suomalaisten vetäytyessä ja rintaman siirtyessä vastustajan mahdollisen suurhyökkäyksen takia. Varustekätköjä oli tehty aikaisemminkin täydennysten jakamiseksi pienempiin osiin, mutta Matti-järjestelmä perustettiin Karjalankannakselle keväällä 1944. 
Matteja rakensi erityisesti Erillinen pataljoona 4:n I komppania eli entinen Osasto Vehniäinen. Mattien perustamisasioilla liikkui toiminta-alueen tuntevia kaukopartiomiehiä, kuten Heikki Määttänen. 
Matteja ei tule sekoittaa sodanjälkeiseen asekätkentään, jossa tosin käytettiin osin samoja menetelmiä ja kätkijöinä oli samoja henkilöitäkin.
Anders Frisk

Per Stefan Anders Frisk (s. 18. helmikuuta 1963 Göteborg) on ruotsalainen jalkapalloerotuomari. Hän toimi kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena erotuomarina vuodet 1991–2005. Siviiliammatiltaan 184 senttimetriä pitkä ja 74 kilogrammaa painava Frisk on vakuutusasiamies.
Kotimaansa korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa Frisk debytoi vuonna 1989. Vuoden 2002 MM-kilpailuissa hän tuomitsi kaksi ottelua. EM-kilpailuissa Frisk tuomitsi yhteensä kahdeksan ottelua vuosina 1996, 2000, 2004. Vuoden 2000 EM-kilpailuissa hän tuomitsi finaalin Ranskan ja Italian välillä. Vuotta aiemmin hän tuomitsi Maanosaliittojen cupin finaalin Meksikon ja Brasilian välillä.
Frisk lopetti uransa vuonna 2005 saatuaan tappouhkauksia Chelsean faneilta, jotka suuttuivat Friskille tämän annettua Chelsean Didier Drogballe punaisen kortin Mestarien liigan ottelussa Barcelonaa vastaan. Tämän tapahtuman johdosta hän sai samana vuonna FIFA Presidential Awardin.
Ľuboš Micheľ

Ľuboš Micheľ (s. 16. toukokuuta 1968 Stropkov) on slovakialainen entinen jalkapalloerotuomari, joka toimi kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena tuomarina vuodet 1994–2008. Nykyisin hän toimii Kreikan Superliigassa pelaavan PAOK:in toimitusjohtajana.
Micheľ toimi kotimaansa Corgoň Ligassa tuomarina vuoteen 2008 asti. Hän tuomitsi muutamia otteluita myös muissa Euroopan maiden pääsarjoissa, kuten Ukrainan valioliigassa, Venäjän valioliigassa ja Puolan Ekstraklasassa. Micheľ tuomitsi kaksissa MM-kilpailuissa, vuosina 2002 ja 2006, joista jälkimmäisessä yhden puolivälierän Saksan ja Argentiinan välillä. EM-kilpailuissa hän tuomitsi niin ikään kahdesti, vuosina 2004 ja 2008. Vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä Micheľ tuomitsi kaksi ottelua. Kaudella 2007–2008 hän tuomitsi Mestarien liigan finaalin Manchester Unitedin ja Chelsean välillä. Muita Micheľin tuomitsemia finaaleita ovat muun muassa vuoden 2005 Maanosaliittojen cupin finaali ja vuoden 2003 UEFA Cupin finaali.
Micheľ on toiminut Kreikan Superliigan PAOK:in presidenttinä ja toimitusjohtajana helmikuusta 2016 alkaen. Aiemmin hän on työskennellyt muun muassa Šah’tar Donetskissa. Ennen uraansa jalkapallon parissa hän työskenteli rengasyrityksen johtajana ja opettajana.
Velkaorjuus

Velkaorjuus tarkoittaa sitä, että lainanottaja tai hänen läheisensä joutuu tekemään velan lyhentämiseksi työtä, mutta velkaa ei silti lyhennetä työn kohtuullisen arvon mukaan tai työn kestoa tai luonnetta ei ole määritelty. Velkaorjuus on orjuuden yksi muoto ja siten virallisesti rikos Suomessa ja kaikkialla maailmassa. Tosiasiassa velkaorjuudesta kuitenkin kärsii yhä noin 20 miljoonaa ihmistä.
Velkaorjuus voi alkaa hyvin pienestä lainasummasta, jota lainanottaja ei köyhyytensä vuoksi pysty maksamaan takaisin. Pikku hiljaa ihminen alistetaan pakkotyöhön. Velkaorjuus on usein järjestäytynyttä, ja sitä esiintyy yleensä maataloudessa ja siirtotyössä. Orjuus saattaa pahimmillaan periytyä myös orjan lapsen kohtaloksi.
Suomessa.
Suomessa siirtotyötä tehneiden marjanpoimijoiden aseman on sanottu muistuttavan velkaorjuutta. Vuonna 2013 Kainuussa Ber-Ex-yrityksessä työskennelleet thaimaalaiset marjanpoimijat ottivat Thaimaassa velkaa kyetäkseen matkustamaan Suomeen mutta eivät saaneet siirtotyönsä aikana palkkaansa. Tappiot kaatuivat poimijoiden niskaan. Suomeen saapuessaan poimijat eivät olleet tietoisia, että he eivät ole Suomen lain mukaan työsuhteessa vaan nimellisesti yrittäjiä, vaikka he ovat käytännössä sidottuja työnantajaansa. Poimijat maksoivat velkojaan yhä vuonna 2016, mutta he aikoivat viedä asian Suomessa oikeuteen.
Nepalissa.
Nepalissa on ongelmana 1600-luvulta peräisin oleva kamalari-velkajärjestelmä, jonka avulla rikkaat ihmiset orjuuttavat tharu-heimoon kuuluvia. Velkaiset vanhemmat joutuvat myymään tyttärensä maanomistajille kotiapulaisiksi. Velkaorjan työnkuvaan sisältyvät tavallisesti kotitaloustyöt, kuten siivous, pyykinpesu, tiskaus, ruuanlaitto, ostosten tekeminen, lastenhoito, kotieläimistä huolehtiminen ja maataloustyöt. Lapset eivät pääse kouluun, ja on yleistä, että he joutuvat pakkotyössään väkivallan, ahdistelun tai raiskauksen uhreiksi.
Nepalin hallitus julisti vuonna 2000 velkaorjuuden laittomaksi, mikä kohensi entisten velallisten elinoloja mutta ei puuttunut velallisten lasten orjuuteen. Korkein oikeus julisti vuonna 2006 kamalari-järjestelmän laittomaksi. Linjauksen ja järjestöjen työn ansiosta orjien määrä on vähentynyt yli 12 000:sta (2006) noin 500-600:aan (2014).
Rupit i Pruit

Rupit i Pruit (esp. Rupit y Pruït) on kunta Barcelonan maakunnassa Katalonian itsehallintoalueella Espanjassa. Kunnan asukasluku on noin 280 (2015). 
Kunta muodostuu kahdesta kylästä: Rupit ja Pruit. Kylissä on hyvin säilyneitä rakennuksia 1500–1600-luvulta.
Ola Onabule

Ola Onabule (syntynyt 30.3. Lontoossa) on brittiläis-nigerialainen soul- ja jazzlaulaja ja -lauluntekijä. 
Ura.
Onabule on luonut omaperäisen uran erityisesti sen vuoksi, että hän on julkaissut musiikkiaan vain oman Rugged Ram Records -merkkinsä alla.
Alexander Kielland (porauslautta)

Alexander Kielland oli norjalainen öljynporauslautta, joka sai nimensä kirjailija Alexander Kiellandin mukaan. Se toimi majoitustiloina Pohjanmerellä Ekofiskin öljykentällä 320 km Skotlannin Dundeesta, kunnes se kaatui myrskyssä maaliskuussa 1980. Onnettomuudessa sai surmansa 123 ihmistä.
Viiden tukijalan varassa seisonut "Alexander Kielland" oli rakennettu ranskalaisella telakalla vuonna 1976 alkujaan koeporauslautaksi, mutta se oli muutettu myöhemmin asuntolautaksi. Enimmillään lähes 400 työntekijästä puolet työskenteli aina viereisellä "Edda"-porauslautalla, ja puolet oli lepäämässä "Alexander Kiellandilla". Työjakso kesti kerrallaan kaksi viikkoa, jolloin yhden vuorokauden aikana tehtiin töitä 12 tuntia joko päivä- tai yövuorossa. Tämän jälkeen oli aina kaksi viikkoa vapaa-aikaa.
Onnettomuudesta pelastuneiden mukaan 27. maaliskuuta 1980 noin kello 18.30 kuului kova jysäys, jota seurasi kolmen sekunnin kuluttua voimakas rysähdys ja asuntolautta alkoi kallistua nopeasti. Parikymmentä minuuttia myöhemmin koko lautta kaatui mereen ylösalaisin. Onnettomuushetkellä lautalla oli kaikkiaan 212 henkilöä, ja surmansa saaneiden joukossa oli kaksi suomalaista. Kova merenkäynti vaikeutti pelastustöitä oleellisesti, ja viimeiset onnettomuudesta selvinneet saatiin poimituiksi pelastusveneistä helikopteriin vasta 11 tunnin kuluttua lautan kaatumisesta. Pelastuneet evakuoitiin Ekofiskin öljykentän keskuslautalle ja sieltä Stavangeriin. Onnettomuuden syyksi todettiin lautan yhden tukijalan pettäminen siinä olleen rakennevirheen aiheuttaman metallin väsymisen vuoksi. Lautta saatiin ylös merestä vasta pari vuotta myöhemmin, ja ruumiiden etsimisen ja viimeisten teknisten tutkimusten jälkeen se upotettiin mereen lähelle Stavangeria.
Muuttunut selkonen

Muuttunut selkonen on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan 21. osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1991 Gummeruksen kustantamana. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin. 
Kirjan tapahtumat.
Kalle on saanut paikan syntymäkuntansa Taivalkosken rakennusmestarina. Työtä vieroksumaton Kalle saa tosissaan painaa pitkää päivää, kun ensimmäisenä on vuorossa kahdeksan kansakoulun vuosikorjaukset. Useat koulut ovat märkien lämpöeristeiden johdosta pitkästi mädäntyneet. 
Vapaa-aikaa ei paljon jää, sillä vanhaan maalaistapaan kylänmiehet ja tuttavat tulevat vielä hoitamaan rakennuslupa-asioita vuorokauden aikaan katsomatta. Tilannetta ei helpota se, että periaatteen miehenä ja lapsuuden trauman (kunnalta saadut ruoka-apu jauholaput isä Herkon sairauden aikana) kärsineenä kunnan varoja ei kuluteta taksikyyteihin vaan polkupyörällä on kuljettava laajan pitäjän laidalta toiselle. 
Koti-ikävää potenut mies on palannut lapsuusmaisemiinsa, mutta kymmenen Tampereella vietetyn vuoden aikana ovat muuttuneet niin selkosen maisemat kuin ihmisetkin. Kipeimmältä tuntuu aistia muutos muuttumattomassa, siinä kaivatussa näkymässä, joka keskikesällä avautuu Kallioniemen kotitilan törmältä Jokijärvelle. Järkyttävän huonokuntoisessa Pesiönvaaran kunnalliskodissa Kallen menneisyys astuu vastaan kuin säilöttynä, lapsuuden tuttuina kasvoina. Virkansa puolesta Kalle joutuu suunnittelemaan uuden kunnalliskodin.
Epätietoisuuden talvi

Epätietoisuuden talvi on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan 22. osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1992 Gummeruksen kustantamana. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin. 
Kirjan tapahtumat.
Kalle ja Laina asuvat Taivalkoskella Kallen toimiessa kunnan rakennusmestarina. Kallea vaivaa ristiriita Tampereen ikävän ja Taivalkoskelle kotiutumisen välillä. Pimeän talven jälkeen Pohjois-Suomi tuntuu taas houkuttelevalta ja myös velvollisuudentunne sanoo, että aloitettu työ on saatava loppuun. Kirjoittamisesta ei tule mitään, sillä työaikaa on rajattomasti niin yöisin kuin viikonloppuisin. Epätietoisuus astuu myös aviopuolisoiden välille: Lainan käytös muuttuu ja Kallen vanha mustasukkaisuuden käärme nostaa päätään.
Sukupolvensa viimeinen edustaja, Ukkeli, Kallen isoisä sairastuu ja lopulta kuolee. Kallen setäkaima Kummun-Kalle myy Korean sodan aikaisen korkeasuhdanteen nostamilla hinnoilla metsää, lähtee Ouluun autokouluun ja ostaa auton. Kalle käy Oulussa työreissussa ja tapaa siellä armeijanaikaisen pioneerikaverin. Kyydin mentyä on jäätävä yökuntiin ja alkoholin vaikutuksen alle tulee tehtyä erehdys jos toinenkin.
Talven jo taittuessa kevääksi, Kalle ja Laina sekä kaksi tuttua osuuskaupan autonkuljettajaa tekevät hupimatkan Kallen sisaren ja tämän miehen luokse Poloon. Öisen saunomisen ja juhlimisen perästä on yksi ovi selittämättömästi lukossa ja yksi seurueen miehistä kateissa.
Sovitukset.
Hannu Kahakorven elokuva Päätalo, 2008.
Kirppusirkus

Kirppusirkus on sirkusesitys, jossa kirppuja on valjastettu (tai näyttää siltä kuin olisi) vetämään pieniä kärryjä tai tekemään muita temppuja pienillä välineillä. Yleensä kirppuja ei tosiasiassa ole, vaan kirppusirkuksen esittäjä luo niistä illuusion liikuttamalla välineitä muilla tavoin.
Historiaa.
Ensimmäisiä kirppusirkusesityksiä esittivät 1500-luvulla kellosepät esitelläkseen hienomekaniikan taitojaan. Vuonna 1578 Mark Scaliot teki lukon ja ketjun, joka kiinnitettiin kirppuun. Ensimmäinen tieto kirppusirkusesityksestä on 1820-luvun alusta, kun italialainen impressaari Louis Bertolotto mainosti ”työteliäiden kirppujen erikoislaatuista näyttelyä” () Lontoon Regent Streetillä. Yhdysvalloissa kirppusirkusesityksiä tehtiin 1960-luvulle asti, ja Britannian Manchesterissä Belle Vue Zoological Gardens järjesti niitä vielä vuonna 1970. Sen jälkeen kirppusirkuksia on nähty muun muassa Münchenin Oktoberfest-olutjuhlilla sekä klovnien ja taikureiden yksittäisinä ohjelmanumeroina, jotka perustuvat sähköisiin tai mekaanisiin laitteisiin oikeiden kirppujen sijasta.
Brittiläisen Michael Bentinen 1970-luvun tv-show’ssa "Bentine’s Potty Time" esiintyi säännöllisesti mekaaninen kirppusirkus.
María Fernanda Cardoso kiersi maailman viimeiseksi kirppusirkukseksi mainostetun esityksensä kanssa 1990-luvulla. Vuosituhannen vaihteessa Cardoso esiintyi täysille saleille muun muassa Sydneyn oopperatalossa ja Pariisin Pompidou-keskuksessa.
Elävien kirppujen käyttötekniikoita.
Kirput elävät vain muutamia kuukausia, eikä niitä voi kouluttaa. Kirpuista voidaan kuitenkin valikoida yksilöitä, jotka ovat erityisen taipuvaisia hyppäämään tai liikkumaan muutoin. Valittujen kirppujen kaulan ympärille kiedotaan ohut kultalanka valjaiksi. Langan toinen pää kiinnitetään vaunuihin, pieneen maailmanpyörään tai muuhun rekvisiittaan, jolloin nähdään että kirput saavat lihasvoimillaan liikkeelle paljon itseään suurempia esineitä. Hyppivät kirput saadaan hyppyliikkeellään ”potkimaan palloa”, koska kultalankavaljaat estävät niiden oman liikkumisen.
Iijoelta etelään

Epätietoisuuden talvi on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan 23. osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1993 Gummeruksen kustantamana. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin. 
Kirjan tapahtumat.
Kalle toimii Taivalkosken kunnan rakennusmestarina. Poutaisena alkavaan olympiakesään 1952 mahtuu monenlaista tapahtumaa. Suomi maksaa viimeiset sotakorvaukset ja Armi Kuusela valitaan Miss Universumiksi. Jättimäisen ponnistuksen päättyminen ja kansallisen itsetunnon kohoaminen johtaa Suomen pitkän hyvinvoinnin ajan alkuun. 
Metsähallituksen maiden kulotus karkaa metsäpaloksi, jotka muodostavat pahaenteisiä pilviä selkosen ylle. Kallen sisällä palava mustasukkaisuus pysyy hallinnassa ja avioelämä Lainan kanssa on ulkonaisesti rauhallista. Juhannusmatka tehdään yhdessä Kallen sisaren ja hänen miehensä kanssa Julma-Ölkyn jylhälle rotkojärvelle, jonne johtavia polkuja ovat vielä tallanneet enemmän porot kuin ihmiset. 
Vauhtia ja vaarallisia tilanteita syntyy kun Kummun Kalle saa lopulta ajokortin. Kallen äiti Riitu lentää lentokoneella Martan poikien kanssa. Hiltu-Iikan pirtissä selvitetään maapallon ikää. Ikävä yllätys kesken Helsingin olympiakisojen seuraamisen pakottaa Kallen eroamaan rakennusmestarin virasta, ja alkaa muutto takaisin kotiin Tampereen Kirvestielle. Ennen sitä Kallen on saatettava loppuun lupaamansa työt, joista mieluisin on lapsuudenkoti Kallioniemen pirtin maalaus hyvän kaveriporukan kanssa. Syksyinen Tampere ottaa tuttuna vastaan lopullisen asukkaansa, ja kirjoituskone napsahtelee tunnustelevasti Kirvestien talon yläkerrassa. 
Sovitukset.
Hannu Kahakorven elokuva Päätalo, 2008.
Happisburgh

Happisburgh on kylä ja kunta "(civil parish)" Norfolkin kreivikunnassa Englannissa, North Norfolkin hallintopiirissä. Siellä oli 889 asukasta vuonna 2011. Kylä on mainittu vuonna 1086 Domesday Bookissa, ja nimi kirjoitettiin siinä "Hapesburc".
Joutsenprinsessan joulu

Joutsenprinsessan joulu ("The Swan Princess Christmas") on yhdysvaltalainen animaatioelokuva vuodelta 2012. Se on "Joutsenprinsessa"-elokuvasarjan neljäs osa. Elokuvassa prinsessa Odette ja prinssi Derek viettävät ensimmäistä jouluaan avioparina, mutta ilkeä Rupert-velho haluaa tuhota joulun. Elokuvan ohjasi muutkin elokuvat ohjannut Richard Rich.
Elokuva julkaistiin suoraan DVD:lle. Se on elokuvasarjan ensimmäinen osa, joka on tietokoneanimoitu.
Tyypin 1934 hävittäjä

Tyyppi 1934 oli Saksan laivaston neljän hävittäjän muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa. 
Suunnittelu.
Tyypin 1934 alukset olivat ensimmäisiä Saksan laivastolle ensimmäisen maailmansodan jälkeen valmistettuja hävittäjiä. Niiden suunnittelu lähtökohtana oli uusien korkeapaineturbiinien käyttöönottaminen, mikä mahdollisti suuremman huippunopeuden ja samalla säästi tilaa ja pienensi miehistötarvetta. Moottori oli kuitenkin monimutkainen mekaanisesti ja siten vaurioaltis, mikä edellytti konemiehistön suuremman koulutustarpeen.
Alusten epävakaus aiheutti erityismääräyksiä, jotka rajoittivat niiden käyttöä. Näistä merkittävin oli käytettävän polttoainemäärän rajoittaminen puoleen, mikä supisti toimintasädettä. Tankeissa olevaa polttoainetta käytettiin painolastina vakauttamaan alusta. Alusten keularakenne osoittautui epäonnistuneeksi aiheuttaen aaltojenmurtumisen alusten etukansille. Tämä korjattiin myöhemmin muotoilemalla alusten keulat uudelleen vuoteen 1939 mennessä.
Aseistus.
Alusten pääaseina oli viisi Rheinmetallin valmistamaa 12,7 cm SK L/45 C/34 -tykkiä C/34-asennettuina yksittäin torneihin. Asennus mahdollisti 30 asteen korotuskulman ja -10 asteen alakulman. Torneista kaksi oli etukannella ja kolme takakannella. Niiden etuseinän, sivujen ja katon panssarointi oli 8 millimetriä.
Ilmatorjunta-aseina oli neljä 3,7 cm SK C30 kaksiputkisina C/30-asennuksina. Tykkien tulinopeus oli käytännössä noin 80 laukausta minuutissa per putki. Lisäksi aluksilla oli kuusi 2 cm tykkiä, joista kaksi oli yksiputkisina Rheinmetallin 2cm C30 -tykkeinä ja C/30 asennuksina kahta puolen etukantta sillan vieressä ja Mauser/Rheinmetallin 2cm Flak 35:nä, jossa oli neljä 2cm C38 -tykkiä neliputkisena C/38-asennuksena, kansirakenteiden päällä aluksen perässä.
Tulenjohtamiseen oli käytössä pääaseille kaksi 4 metrin kannalla olevaa optista etäisyysmittaria, joista toine oli sijoitettu sillalle ja toinen takaosan rakenteiden päälle. Raskaalla ilmatorjunnalla oli käytössä 1,25 metrin optinen etäisyysmittari ja keveille siirrettävä 70 cm optinen etäisyysmittari. Aluksilla oli äänimittausjärjestelmä, jossa oli 36 vastaanottavaa mikrofonia sijoitettuna riviin keulan kummallekin puolelle vesirajan alapuolelle.
Lisäksi aluksella oli kahdeksan 53,3 cm:n torpedoputkea, jotka oli asennettu kahtena neljän putken sarjana taaemman savuhormin oikealle ja vasemmalle puolelle. Vakiotorpedoina oli malli G7a, joka mahdollisti jopa 15 kilometrin kantaman 30 solmun nopeudella. Aluksilla oli mahdollisuus kuljettaa myös jopa 60 miinaa, joina tavallisimmin oli EMC-kosketusmiinat tai EMF-magneettimiinat. Alusten omasuojana oli paravaanin kaltainen raivain. Kaikilla aluksilla oli vielä syvyyspommeja, joita oli kahta tyyppiä (kevyt WBF ja raskas WBG), ja niiden laukaisuun tarvittavat heittimet.
Pato murtuu

Pato murtuu on Kalle Päätalon "Juuret Iijoen törmässä" -sarjan 24. osa. Teos on ilmestynyt vuonna 1994 Gummeruksen kustantamana. Kirja on rekisteröity Bookcrossingiin. 
Kirjan tapahtumat.
Kalle ja Laina ovat palanneet Taivalkoskelta takaisin omakotitaloonsa Tampereen Messukylän Kirvestielle. Suomessa eletään lievää taantuman ja työttömyyden aikaa, johtuen sotakorvausvelvollisuuden loppumisesta ja Korean sodan aiheuttamasta yleismaailmaillisesta suhdanteen taittumisesta. Kallella töitä kuitenkin riittää ja hänellä on nyt pitkästä aikaa tilaa ja rauhaa kirjoittaa. Kallen kirjoituksia julkaistaan yhä enemmän lehdissä.
Arkinen onni ja yhteenkuuluvuus eivät tahdo kotiutua Kirvestielle enää Taivalkoskelta paluun jälkeen. Laina vaihtaa työpaikkaa osuuskaupan myyjästä linja-auton rahastajaksi, jossa työ on luonteeltaan epäsäännöllistä ja liikkuvaa. Tessu-koira liittyy irtokoirien talvilaumaan ja vieraantuu kodistaan. 
Kalle saa mestaroitavakseen kansakoulun työmaan Tampereen lähipitäjästä. Työmaalla sattuneet kohtalokkaat tapahtumat koituvat vuoden 1955 alussa lopulliseksi niitiksi avioliiton hajoamiseen ja Kalle joutuu muuttamaan kalupakkeineen ja kirjoituskoneineen pois itse rakentamastaan kodista. Levoton mieli rauhoittuu vain kirjoituskoneen ääressä, tällä kertaa vuokraullakkohuoneistossa. Lainalle saapuu Kirvestielle pääsiäisenä pohjoisesta tuttu vieras.
Sovitukset.
Hannu Kahakorven elokuva Päätalo, 2008.
Orford Ness

Orford Ness on niemi Englannissa Suffolkin rannikolla. Se kiinnittyy mantereeseen Aldeburghissa ja ulottuu siitä pitkin rannikkoa Orfordiin. Sen erottaa mantereesta Aldejoki. Siellä on Orfordnessin majakka. 
Niemi on kansainvälisesti merkittävä luonnosuojelualue.