Lauri Viita

Lauri Arvi Viita (17. joulukuuta 1916 Pirkkala – 22. joulukuuta 1965 Helsinki) oli tamperelainen runoilija, prosaisti ja kirvesmies. Häneltä ilmestyi neljä runokokoelmaa ja kaksi romaania, joista tunnetuimpia ovat runokokoelma "Betonimylläri" (1947) ja romaani "Moreeni" (1950). Viita kuuluu sodanjälkeisen suomalaisen kirjallisuuden kärkinimiin.
Elämäkerta.
Lauri Viita syntyi 1916 Emil ja Alfhild Viidan kuusilapsisen perheen nuorimmaiseksi Pirkkalan kunnan Pispalan kylässä, joka on sittemmin liitetty Tampereen kaupunkiin. Emil Viita oli muuttanut Pispalaan Virroilta ja Alfhild Viidan (o.s. Nikander) vanhemmat olivat kotoisin Vesilahdelta ja Hämeenkyröstä. Viita kävi Tampereen klassillisessa lyseossa keskikoulun ja osan lukion ensimmäistä luokkaa mutta jätti koulun kesken. Vajavaiseksi jääneestä koulunkäynnistä huolimatta hän luki runsaasti maailmankirjallisuutta, kotimaista kaunokirjallisuutta sekä filosofisia ja psykologisia teoksia. 
Isäänsä seuraten Viita kouluttautui kirvesmieheksi ja työskenteli rakennustyömailla. Sotavuodet 1939–1944 hän palveli rintamalla. Vuonna 1939 hän solmi ensimmäisen avioliittonsa Kerttu Solinin kanssa. Se päättyi eroon 1948. Liitosta syntyi kaksi lasta.
Sodan jälkeen Viita julkaisi esikoisrunokokoelmansa "Betonimylläri" (1947), jonka omaperäinen, niukka tyyli sekä taitava rytmin ja riimien käyttö saivat innostuneen vastaanoton. Betonimyllärin menestyksen rohkaisemana Viita luopui kirvesmiehen ammatista ja ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Viidan toinen runoteos "Kukunor" (1949) oli vaatimattomampi menestys: pitkää, fantasiallista ja vertauskuvallista runoelmaa kritisoitiin liian vaikeaksi. Kahta runoteosta seurasi romaani "Moreeni" (1950), pitkälti omaelämäkerrallinen kertomus pispalalaisen työläisperheen vaiheista 1900-luvun alusta 1930-luvulle. Runokokoelmissaan "Käppyräinen" (1954) ja "Suutarikin, suuri viisas" (1961) Viita irtautui perinteisistä runokaavoista ja otti vaikutteita sekä modernista vapaamittaisesta runoudesta että kansanrunoista.
Viita avioitui 1948 Aila Meriluodon kanssa. Myös Meriluoto oli kohuttu nuori runoilija, ja hänen esikoiskokoelmansa "Lasimaalaus" (1946) oli ollut vielä suurempi menestys kuin Viidan "Betonimylläri". Viita ja Meriluoto saivat neljä lasta. Avioliittoa ja luomistyötä kuitenkin rasittivat Viidan mielenterveydelliset ongelmat, joiden vuoksi Viita joutui viettämään pitkiä kausia hoidossa mielisairaaloissa. Aila Meriluoto sanoi myöhemmin, että ”Viita ei ole kirjailija, vaan luonnonmullistus”.
Vuonna 1948 Viita muutti pois Pispalasta, ja vaikka hän oli syvästi juurtunut syntymäpaikkaansa, hän ei enää koskaan palannut sinne asumaan.
Viita sai skitsofrenia-diagnoosin 1940-luvun lopulla. Jälkikäteen psykiatrian professori Raimo K. R. Salokangas on esittänyt eriävän mielipiteensä Viidan elämää ja psykohistoriaa käsittelevässä teoksessaan "Kirjailijan kieli ja mieli" (2012). Hänen mukaansa Viita kärsi kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä.
Meriluoto otti avioeron 1956. Vaikeasta avioliitosta huolimatta Meriluoto kirjoitti 1970-luvulla julkaisemassaan elämäkerrassa "Lauri Viita – legenda jo eläessään" entisestä puolisostaan arvostavaan sävyyn.
Vuodesta 1959 lähtien Viita oli lähes pysyvästi hoidettavana Kellokosken sairaalassa, mutta jatkoi yhä kirjoittamista. Kolmannen avioliittonsa Viita solmi Anneli Kuurinmaan kanssa 1962, ja liitosta syntyi poika.
Vuonna 1965 Viita julkaisi toisen romaaninsa "Entäs sitten, Leevi", joka oli tarkoitettu romaanitrilogian ensimmäiseksi osaksi. Hän kuitenkin kuoli tapaturmaisesti saman vuoden joulukuussa. Viita oli matkalla Mäntsälään tapaamaan ystäväänsä kuvanveistäjä Heikki Varjaa, kun häntä kuljettaneeseen taksiin törmäsi maantiellä Mäntsälän keskustassa rattijuopon ajama kuorma-auto. Viita kuoli saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä Töölön sairaalassa 49-vuotiaana. Rattijuoppo sai vuoden ja viiden kuukauden vankeustuomion. Kuolinpäivänä ilmestyi kirjallisuuslehti Parnasson vuoden 1965 viimeisessä numerossa jäähyväisenä Viidan runosikermä "Onni". Tosin tilanpuutteen vuoksi siitä puuttui viimeinen, kahdeksas sikermä.
Viidan kuolema rattijuopon aiheuttamassa liikenneonnettomuudessa sai presidentti Urho Kekkosen ottamaan kantaa rattijuoppouteen vuoden 1966 uudenvuodenpuheessaan, jossa hän siteerasi Viidan viimeistä runoa ”Onni”. Tämän jälkeen rattijuopumuksesta langetettavia tuomiota kovennettiin.
Palkinnot ja tunnustukset.
Kirjallisuuspalkinnot.
Viita palkittiin teoksistaan "Betonimylläri", "Moreeni" ja "Suutarikin, suuri viisas". Elinaikanaan hän sai seuraavat palkinnot:
Muita tunnustuksia.
Kirjailijan perintöä vaalii Tampereella Lauri Viita -seura. Se pitää yllä kirjailijan lapsuudenkotiin Tampereen Pispalaan vuonna 1977 perustettua museota.
Pispalanharjun ja Pispankadun välisessä metsikössä Lauri Viita -museoon johtavan tien varrella sijaitsi taiteilija Pertti Mäkisen veistos "Betonimyllystä runon siivet" (1991), joka pystytettiin Lauri Viidan muistoksi. Veistos turmeltiin lokakuussa 2023 leikkaamalla siitä paloja pois. Kaupunki ei päässyt taiteilijan kanssa yhteisymmärrykseen rahasta ja päätti jättää teoksen korjaamatta. Veistoksen jäänteet on viety pois ja se on poistettu kaupungin taidekokoelmasta.
Viidan tekstejä on yllättävissäkin paikoissa. Hänen säkeitään on muun muassa Tampereen keskustan "Kivikirjasto"-muistomerkissä ja joidenkin hotelli Ilveksen 18. kerroksen huoneiden tapeteissa.
Tampereen kaupungin kulttuuriraittien sarjassa on julkaistu Lauri Viita -raitti. Sivustolla on tulostettava esite sekä lyhyt esittelyvideo.
Elokuva.
Heikki Kujanpää on ohjannut vuonna 2004 näytelmän ja sen pohjalta vuonna 2008 elokuvan "Putoavia enkeleitä", joka kertoo Viidan ja Aila Meriluodon myrskyisästä avioliitosta. Elokuvassa Viitaa näyttelee Tommi Korpela.