tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Noidan oppipoika

Noidan oppipoika eli Taikurinoppilas () on Johann Wolfgang von Goethen vuonna 1797 kirjoittama runo (balladi). Se kertoo noidan oppipojasta, joka on oppinut mestarinsa taikasanoja. Mestarin poistuttua hän komentaa luudat kantamaan vettä joesta kylpyynsä. Oppipoika on kuitenkin unohtanut lopetuskäskyn, ja pian talo on täynnä vettä. Epätoivoissaan oppipoika hakkaa luudan kirveellä kahtia, mutta palaset alkavat kantaa vettä taloon kahta ahkerammin. Lopulta oppipoika kutsuu mestariaan apuun, ja tämä komentaa luudan takaisin komeroon. Tarina-aihe on yli kaksituhatta vuotta vanha, ja Goethe lienee saanut innoituksensa Lukianoksen tarinasta "Filopseudes" (n. 150 jaa.).
Vuonna 1897 säveltäjä Paul Dukas sävelsi aiheen innoittamana orkesteriteoksen "L’Apprenti sorcier". Musiikkia ja tarinaa käytettiin vuonna 1940 Walt Disneyn elokuvassa "Fantasia".
Näyte runosta.
Saksankielinen teksti alkaa:
 Der Zauberlehring&lt;br&gt;
 &lt;br&gt;
Hat der alte Hexenmeister&lt;br&gt;
Sich doch einmal wegbegeben!&lt;br&gt;
Und nun sollen seine Geister&lt;br&gt;
Auch nach meinem Willen leben.&lt;br&gt;
Seine Wort’ und Werke&lt;br&gt;
Merkt’ ich, und den Brauch,&lt;br&gt;
Und mit Geistesstärke&lt;br&gt;
Thu’ ich Wunder auch.&lt;br&gt;
&lt;br&gt;
 Walle! walle&lt;br&gt;
 Manche Strecke,&lt;br&gt;
 Daß, zum Zwecke,&lt;br&gt;
 Wasser fließe,&lt;br&gt;
 Und mit reichem vollem Schwalle&lt;br&gt;
 Zu dem Bade sich ergieße.
Otto Mannisen suomennos alkaa seuraavasti:
 Taikurinoppilas&lt;br&gt;
 &lt;br&gt;
Meni matkoilleen jo kerran&lt;br&gt;
vanha taikamestar’ äsken;&lt;br&gt;
saavat henget uuden herran,&lt;br&gt;
nyt ma itse heitä käsken.&lt;br&gt;
Toistan sanoin, toimin&lt;br&gt;
taiat tarkalleen,&lt;br&gt;
heti henkivoimin&lt;br&gt;
ihmeit’ itse teen.&lt;br&gt;
 &lt;br&gt;
 Teitä, maita&lt;br&gt;
 joudu, juokse&lt;br&gt;
 virran luokse,&lt;br&gt;
 vettä kanna,&lt;br&gt;
 kyllitellen kylpy laita,&lt;br&gt;
 aallota kuin kosken anna!
Washingtonin metro

Washingtonin metro on metrojärjestelmä, joka palvelee Washington, D.C.:n kaupunkia ja sen lähialueita. Metrojärjestelmän ensimmäinen osa avattiin vuonna 1976, nykyään verkosto on noin 170 kilometrin pituinen ja sisältää viisi linjaa sekä 86 metroasemaa. Metroa ylläpitää Washington Metropolitan Area Transit Authority (WMATA). Washingtonin metro on toiseksi käytetyin metrojärjestelmä Yhdysvalloissa New Yorkin metron jälkeen. Metrolla tehtiin keskimäärin 793 515 matkaa arkipäivisin kesäkuussa 2011 ja 217 miljoonaa matkaa vuonna 2010.
Matkalipun hinta riippuu matkan pituudesta, vuorokaudenajasta ja maksutavasta. Metrojärjestelmän matkakortilla, SmarTrip-älykortilla, matkustettaessa kortti näytetään lukijalle matkan alussa ja lopussa. Matkan hinta veloitetaan poistuttaessa liikennejärjestelmästä.
Erik Hartvall

Knut Erik "Pekka" Hartvall (18. helmikuuta 1875 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 18. helmikuuta 1939 Sipoo) oli suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia.
Hartvall kuului suomalaisen "Heatherbell"-veneen miehistöön sen voittaessa 12mR-luokan olympiapronssia Tukholmasta 1912.
Jarl Hulldén

Jarl Viking Hulldén (26. joulukuuta 1885 Helsinki – 18. lokakuuta 1913 Inkoon saaristo) oli suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia.
Hulldén kuului suomalaisen "Heatherbell"-veneen miehistöön sen voittaessa 12mR-luokan olympiapronssia Tukholmasta 1912.
Hulldén, joka tunnettiin myös jääpallonpelaajana, katosi linnustusreissulla veneen kaaduttua Inkoon saaristossa yhdessä agronomi L. Mangströmin kanssa.
Sigurd Juslén

Sigurd Ludvig Juslén (25. marraskuuta 1885 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta – 4. huhtikuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia.
Juslén kuului suomalaisen "Heatherbell"-veneen miehistöön sen voittaessa 12mR-luokan olympiapronssia Tukholmasta 1912.
Eino Sandelin

Eino Kauno Sandelin (16. joulukuuta 1864 Virrat, Suomen suuriruhtinaskunta – 15. lokakuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, professori, kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia.
Eino Sandelinin vanhemmat olivat kirkkoherra, lääninrovasti Frans Viktor Sandelin (1833–1897) ja Emma Josefina Durchman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1885 Vaasan ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1888, filosofian maisteriksi ja lääketieteen kandidaatiksi 1890, lääketieteen lisensiaatiksi 1894 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1896. Sandelin teki opintomatkoja Saksaan, Tanskaan, Norjaan ja Ruotsiin.
Sandelin oli Helsingin yliopistossa kirurgian dosenttina 1900–1921. Hän oli Virtain kunnanlääkärinä 1894–1895, Helsingin yleisen sairaalan kirurgisen osaston apulaislääkärinä ja alilääkärinä 1895–1902, Marian sairaalan kirurgisen osaston ylilääkärinä 1902–1918 sekä Eiran sairaalan lääkärinä. Hän sai professorin arvonimen 1919. 
Sandelin toimi Sairaalalääkäriyhdistyksen sihteerinä ja rahastonhoitajana sekä 1919–1932 Helsingin kaupungin sairaalain hallituksen puheenjohtajana.
Sandelin kuului suomalaisen "Heatherbell"-veneen miehistöön sen voittaessa 12mR-luokan olympiapronssia Tukholmasta 1912. Hänen veljensä Torsten Sandelin kilpaili myös purjehduksessa Tukholman olympiakisoissa ja voitti joukkuevoimistelussa olympiapronssia Lontoossa 1908.
Eino Sandelin oli naimisissa vuodesta 1891 Sigrid Elisabet Hartmanin kanssa.
John Silén

John Fredrik Silén (19. kesäkuuta 1869 Turku, Suomen suuriruhtinaskunta – 3. lokakuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen kilpapurjehtija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia. 
Silén kuului suomalaisen "Heatherbell"-veneen miehistöön sen voittaessa 12mR-luokan olympiapronssia Tukholmasta 1912.
John Silénin isä oli turkulainen kauppias August Silén (1830–1883) ja äiti rovastintytär Hedvig o.s. Palmberg (1844–1932). Johnin sisko oli Hedvig Gebhard. John Silén opiskeli kauppatieteitä mm. Saksassa 1890-luvulla ja työskenteli 29 vuotta Pohjoismaiden Yhdyspankin tilintarkastajana. Purjehduksen lisäksi Silén oli innokas luistelija ja edusti Suomea Kansainvälisen luisteluliiton kongressissa Budapestissa vuonna 1913. Silén pysyi naimattomana ollessaan enemmän kiinnostunut miehistä. John Silén on haudattu Silénin sukuhautaan Turun vanhalle hautausmaalle. Hautakiven hän toi itse yhdeltä purjehdusmatkalta Turun saaristossa.
The Wanted

The Wanted on vuonna 2009 perustettu irlantilais-englantilainen poikabändi, johon kuuluu viisi jäsentä: Max George, Nathan Sykes, Siva Kaneswaran, Jay McGuiness ja Tom Parker. Yhtyeen manageri on Scooter Braun.
The Wantedin ensimmäinen single oli "All Time Low", mutta se tuli kuuluisaksi kappaleella "Glad You Came". Muita singlejä ovat olleet "Heart Vacancy", "Lose My Mind", "Gold Forever", "Lightning", "Warzone", "Chasing The Sun" ja "I Found You". Vuonna 2012 he alkoivat menestyä Yhdysvalloissa ja Kanadassa hitillään "Glad You Came". Vuonna 2013 he julkaisivat kappaleen "Walks Like Rihanna" sekä "We Own the Night".
Yhtyeen laulusolisti Tom Parkerilla diagnosoitiin syksyllä 2020 neljännen vaiheen glioblastooma, eli aivosyöpä. Kasvain on nopeasti kehittyvä, eikä siihen ole parannuskeinoa. Parker kuoli sairauteensa 30. maaliskuuta 2022.
Tesmayrttikasvit

Tesmayrttikasvit (Adoxaceae tai Viburnaceae) on kukkakasviheimo Dipsacales-lahkossa. Angiosperm Phylogeny Groupin luokittelussa se on toinen lahkon kahdesta heimosta. Tesmayrttikasveihin kuuluu noin 200 lajia, joita kasvaa läpi holarktisen alueen ja tropiikin vuoristoalueilla Amerikassa, Aasiassa ja Australiassa. Suurin osa lajeista (175) kuuluu heisien ("Viburnum") sukuun.
Suvut.
Heisiä lukuun ottamatta suvut muodostavat "Adoxoideae"-alaheimon. Heidet ja seljat on aiemmin luokiteltu kuusamakasveihin ("Caprifoliaceae").
Suomessa kasvavista kasvilajeista tesmayrttikasveihin on vanhastaan luokiteltu yksi laji, tesmayrtti ("Adoxa moschatellina"), joka on hento ja vaatimattoman näköinen keväisin kukkiva lehtojen ruohokasvi. Sen lisäksi tavataan luonnonkasveina kaksi kookasta pensasta, terttuselja ("Sambucus racemosa") sekä koiranheisi ("Viburnum opulus"). Näillä kolmella lajilla on hedelmänä luumarja.
Nothing but the Beat

Nothing but the Beat on ranskalaisen DJ:n David Guettan viides studioalbumi, joka ilmestyi 26. elokuuta 2011.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 7.
Kappaleet.
CD 1.
Kesto: 41:44
CD 2.
Kesto: 46:46
Nothing but the Beat 2.0.
Nothing but the Beat 2.0 on uusintapainos ranskalais-DJ David Guettan 26. elokuuta 2011 julkaistusta Nothing but the Beat -albumista. Nothing but the Beat 2.0 julkaistiin 10. syyskuuta 2012 ja se sisältää viisi ennenjulkaisematonta kappaletta.
Kappaleet.
Kappaleet:
Julius Wagner-Jauregg

Julius Wagner-Jauregg (7. maaliskuuta 1857 – 27. syyskuuta 1940) oli itävaltalainen psykiatrian professori. Hän kehitti hoitokeinoja muun muassa neurosyfiliksen hoitoon. Wagner-Jauregg sai näistä ansioistaan lääketieteen Nobelin palkinnon vuonna 1927.
Wagner-Jaureggin kehittämä hoitomuoto, malarian istutus keksittiin vuonna 1917, ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheissa. Jo vuonna 1887 oli Julius Wagner-Jauregg tullut tiedeartikkelissaan päätelmään, jonka mukaan psykoosia voitaisiin hoitaa aiheuttamalla kuume.
Nuoren Julius Wagner-Jaureggin opintosuunnitelma oli alun alkujaan valmistua sisätautilääkäriksi. Hän vaihtoi kuitenkin opiskelemaan psykiatriaa. Tähän valintaan vaikuttivat sekä Wagner-Jaureggin antisemitismi että elinolojen helppous psykiatreilla eli korkea elintaso, mikä tuolloin Wienissä vallitsi. Lääkäriksi valmistuminen tapahtui vuonna 1880.
Wagner-Jaureggin asuessa mielisairaalan miljöössä, hän teki erään merkittävän havainnon. Vuonna 1883 eräältä psykoosia sairastavalta naiselta todettiin ruusu, joka oli streptokokin aiheuttama. Nainen toipui psykoosistaan. Tämä havainto loi puolestaan pohjaa, Wagner-Jaureggin tekemälle tieteelliselle päättelylle.
Malariahoidolla yritettiin hoitaa moniaita systeemisia mielisairauksia, kuten skitsofreniaa, jossa tulokset olivat laihoja. Sen sijaan malarian istutus oli kaikkein ensimmäisin toimiva hoitomuoto, joka keksittiin mielialaan liittyviin sairauksiin.
Malaria lienee valikoituneen neurosyfiliksen sekä paralysian hoitoon lähinnä siitä syystä, että sitä voitiin hoitaa kiniinillä. Malariahoitoa on kuvailtu muun muassa sekä Kalle Päätalon romaaneissa että suomalaisessa draamaelokuvassa Prinsessa vuodelta 2010.
Hoito toteutettiin ottamalla malariapotilaan laskimoverta, sekä antamalla hoidettavalle injektiona sitä. Lyyli Kinnunen esittää teoksessaan vaiheittain sen, miten tuo toimenpide muine lääkityksineen toteutetaan. Neuroluesta eli kuppatautia hoidettiin salvarsaanilla. Se sisälsi arseenia. Toinen injektoitava hoitoaine oli vismutti (Bismutol). Nämä kuuluivat niin sanottuihin jälkihoitoihin, jotka annettiin malariahoidon jälkeisesti.
Syysprinssi

Syysprinssi on Anja Kaurasen (nyk. Snellman) romaani vuodelta 1996.
Kirja on 126-sivuinen, tuskin pienoisromaania laajempi. Teos on vahvasti omaelämäkerrallinen, eikä kirjailija itsekään peittele sen dokumenttiluonnetta. Romaani kuvaa minäkertojan nuoruudenrakkautta "syysprinssiin", jonka esikuvana on kirjailija Harri Sirola. Tarinan kehyskertomus sijoittuu nykyhetkeen. Siinä minäkertoja vierailee syysprinssin luona psykiatrisessa sairaalassa, jossa tämä on hoidettavana depression vuoksi. Sähköšokkihoidon vuoksi syysprinssi on tilapäisesti unohtanut menneisyytensä, joten minäkertoja kertaa hänelle heidän rakkaustarinansa. 
Alli Haapasalo ohjasi romaanista samannimisen elokuvan, joka sai ensi-iltansa syksyllä 2016.
Ihon aika

Ihon aika on Anja Kaurasen (nyk. Snellman) romaani vuodelta 1993. Sen kustansi WSOY.
Romaanissa "Ihon aika" Snellman kertoo naisesta, joka hoitaa äitiään viimeisien kuukausien aikana. Äidin kuoleman jälkeen hän havaitsee, että äidillä oli kolmas lapsi, joka on ollut hänelle tuntematon siihen asti. Nainen lähtee hakemaan tietoa isosiskostaan. Nainen yrittää kuvitella, minkälaista hänen äitinsä elämä oli ennen ensimmäisen lapsen syntymää ja ajattelee paljon lapsuuttaan.
Jogla

Jogla () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Borovitšin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Mstajoen rannalla kymmenen kilometriä Borovitšista kaakkoon. Kylässä on 1 100 ja kunnassa 1 700 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede ja asutus.
Joglan kunnan pinta-ala on 110,8 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Borovitšin piirin Perjodkin, idässä ja kaakossa Opetšenski Posadin, lounaassa Železkovon ja luoteessa Borovitšin kuntiin. Pinta-alasta 34,4 % on metsää ja 4,6 % maatalousmaata.
Kunta sijaitsee Valdain ylängön jakavassa Mstajoen laaksossa. Muita jokia ovat Velgija, Golohovka, Požanka, Tjoplenki, Olovenka ja Širena. Hyötykaivannaisiin kuuluu tulenkestävä savi.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 12 kylää: Bazarova Gorka, Dubki, Mežuritšje, Mihalevo, Ovintšuha, Poddubje, Putlino, Rovnoje, Šibotovo, Solono, Staroselje ja Verhovskoje. Sadan–kahdensadan hengen asutuskeskuksia ovat Rovnoje, Šibotovo ja Putlino.
Historia.
Joglan kylän laidalta on löydetty kivikautinen asuinpaikka. Sen nimi perustuu muinaisslaavin ’joen mutkaa’ tarkoittavaan sanaan "jeglina". Kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1564. Sen asukkaat toimivat maanviljelijöinä ja vaikeakulkuisen Mstajoen kauppareitin luotseina sekä kävivät ansiotöissä Pietarissa. Jogla sijaitsi alun perin Mstan rannalla, mutta 1800-luvun alussa sattuneen tulipalon jälkeen se siirrettiin kauemmas joesta.
Liikenne, talous ja palvelut.
Joglan kautta kulkee Borovitšin, Opetšenski Posadin ja Perelutšin välinen maantie. Kylistä on linja-autoyhteydet Borovitšiin.
Seudun pääelinkeino on maatalous. Kunnassa toimii Borovitšin suurkanala sekä vuonna 2000 perustettu ompelimo. Osa työvoimasta työskentelee Borovitšissa.
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, ammattikoulun haaraosasto, kulttuuritalo, kirjasto, lääkärin vastaanotto ja posti. Vähittäiskaupasta vastaa piirin kulutusosuuskunta ja joukko yksityisyrittäjiä.
Nähtävyydet.
Mstajoen rannalla Putlinossa sijaitsee varhaiskeskiaikainen asuinpaikka ja kumpuhauta. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Joglan ja Rovnojen kirkot sekä Joglan vanhat asuintalot. Muita nähtävyyksiä ovat Mstajoen kosket sekä Mstaan laskeva Paneredkan karstijoki.
Pedro de Alvarado

Pedro de Alvarado y Contreras (noin 1485 Badajoz, Kastilia – 4. heinäkuuta 1541 Guadalajara, Uusi-Espanja) oli espanjalainen konkistadori. Hänet tunnettiin taitavana sotilaana ja julmuudestaan alkuperäisasukkaita kohtaan.
Elämä.
Alvarado lähti 1510 Hispaniolaan. Hän oli keväällä 1518 Juan de Grijalvan Kuubasta Jukatanin niemimaalle suuntautuneen retkikunnan johtohenkilöistä. Muutaman kuukauden päästä Contreras palasi Kuubaan ja raportoi Montezuma II:n valtakunnan rikkauksista.
Alvarado liittyi helmikuussa 1519 Hernán Cortésin johtamaan armeijaan, joka lähti valloittamaan Meksikoa. Hänet asetettiin ensimmäisen kerran Tenochtitlánin johtoon 1520, kun Cortés joutui lähtemään rannikolle kohtaamaan espanjalaisia kapinallisia. Kun asteekit kokoontuivat juhlimaan toxcatlia, Alvarado pelkäsi kansannousua. Hän määräsi joukkonsa iskemään ensin, Templo Mayorin verilöylyssä kuoli noin 200 asteekkijohtajaa. Tapahtumaa seurasi asteekkien kapina, ja kaupunkiin palattuaan Cortés suunnitteli yöllisen paon kaupungista. "La Noche Tristenä" tunnettu pako tapahtui 30. kesäkuuta 1520. Asteekit kuitenkin huomasivat pakoyrityksen, ja Alvarado onnistui pakenemaan vain kuuluisaksi muodostuneen hyppynsä yli kanavan. Espanjalaiset valloittivat Tenochtitlán uudestaan 1521, ja Alvaradosta tehtiin seuraavana vuonna kaupungin ensimmäinen johtaja.
Cortésin lähettämänä Alvarado lähti 1523 valloittamaan Guatemalan ylänköalueita. Alkuun hän liittoutui kaqchikelien kanssa K’ichen kuningaskuntaa vastaan. Kaqchikelit vieraantuivat kuitenkin pian Alvaradosta tämän julmuuden takia. Alvarado joutui muutaman vuoden ajan rauhoittelemaan oloja Guatemalassa. Valloitusten aikana hän perusti myös Santiago de los Caballeros de Guatemalan, eli nykyisen Antiguan. Espanjan kuningas Kaarle I nimetti hänet Guatemalan kuvernööriksi.
Alvarado kuuli 1534 Perun rikkauksista ja lähti valloittamaan Quitoin itselleen. Alue oli kuitenkin jo Francisco Pizarron luutnantilla Sebastián de Belalcázarilla, ja nämä kaksi konkistadoria ajautuivat taisteluiden partaalle. Tilanne ratkesi vasta, kun Pizarro maksoi Alvaradolle, jotta tämä lähtisi alueelta.
Alvarado lähti 1541 kukistamaan mixtónien kapinaa Uuden-Galician alueella. Alvaradon johtamat espanjalaiset epäonnistuivat Nochistlánin kukkulan valloittamisessa. Vetäytymisen aikana hänen hevosensa menetti tasapainonsa, ja Alvarado murskaantui hevosen alle. Hän kuoli pari päivää myöhemmin.
Weierstrassin M-testi

Matematiikassa Weierstrassin M-testi on lause, jonka avulla voidaan tarkastaa, suppeneeko jokin funktiosarja tasaisesti.
Lause.
Oletetaan, että formula_1 on jono reaalifunktioita, jotka ovat määriteltyjä joukossa formula_2, ja että on olemassa positiiviset vakiot formula_3 siten, että
formula_4 
kaikilla formula_5 ja kaikilla formula_6, missä sarja
formula_7
suppenee. Tällöin sarja
formula_8
suppenee itseisesti ja tasaisesti joukossa formula_2.
Perjodki

Perjodki () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Borovitšin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Borovitšin ja Pestovon välisen maantien varrella kymmenen kilometriä Borovitšista itään. Kylässä on 478 ja kunnassa 2 200 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede ja asutus.
Perjodkin kunnan pinta-ala on 447,7 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Borovitšin piirin Opetšenski Posadin, Joglan ja Borovitšin, lännessä Progressin ja pohjoisessa Kontšanskoje-Suvorovskojen kuntiin sekä idässä Mošenskojen piiriin. Pinta-alasta 67 % on metsää ja 28 % maatalousmaata.
Seudulla virtaavat Mstan sivujoki Velgija, jälkimmäisen sivujoki Bystritsa, Uverin sivujoet Suhaja ja Holynka sekä Suhojejärveen laskeva Žužilka. Suurimmat järvet ovat Borovskoje, Suhoje ja Limandrovo. Kunnan alueella sijaitsee Borovskojen ja Suhojen karstijärvien rauhoitusalue sekä neljä luonnonmuistomerkkiä.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Tuhunin taajama ja 32 kylää: Bortnik, Dubrovi, Jeremejevo, Karmanovo, Katšalovo, Kononovo, Korovajevo, Korovkino, Kotovo, Krasnaja Gora, Kurakovo, Lipovets, Maklakovo, Maškino, Myšljatšje, Novoselitsy, Orehovo, Paltsevo, Paport, Petuhovo, Potšinnaja Sopka, Šastovo, Šedomitsy, Sušerjovka, Telbovitši, Tšaplinka, Tuhun, Valugino, Vilatšovo, Vilovataja Gorka, Vlasiha ja Zasypenje. Asutuskeskuksista suurin on vajaan 600 asukkaan Potšinnaja Sopka. Samanniminen maalaiskunta liitettiin Perjodkiin vuonna 2010.
Liikenne, talous ja palvelut.
Kunnan tärkein liikenneväylä on Borovitšin ja Pestovon välinen maantie. Kylistä on linja-autoyhteydet Borovitšiin, Mošenskojeen, Pestovoon ja Novgorodiin.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maatalous ja puunjalostus. Kunnassa toimii kolme maatalousyritystä, kolme pientä puunjalostuslaitosta, lihanjalostamo sekä rakennustarvike- ja metallialan yritykset. Asukkailla on lähes tuhat palstaviljelmää.
Keskuskylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, pieni poliklinikka, posti ja muutamia kauppoja. Palveluja on myös Potšinnaja Sopkassa, Tuhunin taajamassa ja eräissä muissa kylissä.
Nähtävyydet.
Seudulla sijaitsee useita muinaisia hautapaikkoja. Perjodkin lähellä on 700–900-luvun muinaislinna ja entisen Išutinon kylän luona uhrikivi. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Perjodkin, Telbovitšin, Paportin ja Šedomitsyn kirkot sekä Paportin, Šastovon ja Zasypenjen kartanoalueet. Perjodkissa toimii perinteistä talonpoikaiskulttuuria esittelevä museo. Novgorodin lähellä Vitoslavlitsyn ulkomuseossa on kylästä siirretty Neitsyt Marian syntymän puinen telttakattoinen kirkko, joka on lajissaan Pohjois-Venäjän vanhin.
Lempira

Lempira (k. 1538) oli lencaintiaanien johtaja, joka johti Espanjan siirtomaavaltaa vastaan nousseita intiaaneja Hondurasin alueella.
Lempira onnistui yhdistämään yli 200 perinteisesti keskenään taistellutta intiaaniheimoa vastustamaan espanjalaisten siirtomaavaltaa. Hän julisti Etempican kylässä suunnitelmansa espanjalaisten karkottamiseen. Lempira perusti päämajansa linnoitukseen Peñol de Cerquínin kukkulan laelle.
Kuvernööri Francisco de Montejo määräsi kapteeni Alonso de Cáceresin joukot hyökkäämään Peñol de Cerquíniin, mutta hyökkäykset olivat tuloksettomia. Sitten kuvernööri keräsi lisäjoukkoja Guatemalan ja Meksikon intiaaneista ja asetti lähes kaikki Hondurasin espanjalaiset sotilaat hyökkäämään kukkulalle, joka pysyi kuitenkin valloittamattomana. Samaan aikaan intiaanit sytyttivät Comayaguan tuleen ja piirittivät Graciasin, San Pedro de Puerto Caballosin ja Trujillon. Lempiran innoittamana Hondurasin länsiosissa syttyi useita kapinoita, ja espanjalaiset onnistuttiin lähes karkottamaan.
Espanjalaiset salamurhasivat Lempiran rauhanneuvotteluissa 1538. Cáceres oli kutsunut Lempiran neuvotteluihin, ja kun Lempira oli kieltäytynyt rauhasta, tarkka-ampuja ampui hänet. Lempiran kuoleman jälkeen kapina kukistettiin nopeasti. Seuraavien vuosien aikana Hondurasin alkuperäisasukkaiden lukumäärä väheni radikaalisti, kun espanjalaiset kukistivat verisesti Lempiran kansannousua seuranneet pienemmät kapinat.
Aldikarbi

Aldikarbi on karbamaatteihin kuuluva hyönteismyrkky. Sitä käytetään muun muassa ripsiäisiä, kirvoja, hämähäkkejä ja punkkeja vastaan, mutta tehokkainta se on loisiviin sukkulamatoihin.
Aldikarbi on antikoliiniesteraasi eli se estää koliiniesteraasien toiminnan, jolloin välittäjäaine asetyylikoliini ei hajoa hermostossa ja seuraa kolinergisen järjestelmän yliaktivoituminen. Se on myös nisäkkäille hyvin myrkyllistä ja sen LD50 on 0,8 mg/kg.
Aldikarbin kemiallinen kaava on C7H14N2O2S, moolimassa 190,263 g/mol ja CAS-numero 116-06-3. Aldikarbi on palavaa, väritöntä kiteistä ainetta, jonka sulamispiste on 100 °C, tiheys 1,2 g/cm3 ja liukoisuus veteen 25 °C:ssa 0,6 g/100 ml.
Peggy Guggenheim

Peggy Guggenheim (26. elokuuta 1898 – 23. joulukuuta 1979) oli yhdysvaltalainen taiteenkerääjä, joka perusti Venetsian Guggenheim-museon. Guggenheim kirjoitti vuonna 1960 muistelmateoksen, joka ilmestyi suomeksi vuonna 2011 nimellä "Taiteenrakastajan tunnustuksia".
Guggenheimin isä Benjamin Guggenheim kuoli Titanicin upotessa 1912. Hänen setänsä on Solomon R. Guggenheim.
Jedrovo

Jedrovo () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Valdain piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee samannimisen järven rannalla noin 25 kilometriä Valdaista itään. Kunnan pinta-ala on 536,5 neliökilometriä. Kylässä on 1 400 ja kunnassa 2 200 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede.
Jedrovon kunta rajoittuu idässä Tverin alueeseen, etelässä Novgrodin alueen Demjanskin piiriin, lännessä Valdain piirin Ivantejevon ja Korotskon sekä pohjoisessa Roštšinon kuntaan. Seudulla sijaitsee Valdain kansallispuisto, alueellinen Valdain rauhoitusalue sekä Streglinojärven luonnonmuistomerkki.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 25 kylää: Afanasovo, Bel, Bolšoje Nosakino, Dobyvalovo, Gvozdki, Haritoniha, Kosteljovo, Krasilovo, Makušino, Markovo, Navolok, Novaja Sitenka, Novinka, Plav, Retška, Rjadtšino, Selištše, Semjonova Gora, Sredneje Nosakino, Staraja Sitenka, Starina, Starovo, Trufanovo, Vnjutino ja Zeljonaja Roštša. Yli sadan asukkaan kyliä ovat Dobyvalovo ja Zeljonaja Roštša.
Historia.
Jedrovon kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1495. 1500-luvulta lähtien se kuului Valdain Ivironin jumalanäidin luostarille. 1700-luvulla kylään rakennettiin Katariina II:n matkapalatsi.
Kunnan eteläosa on entistä valdainkarjalaisten asuinaluetta. Entisen Navolokin seurakunnan kaikki asukkaat olivat 1800-luvun puolivälissä karjalaisia, tosin jo tuolloin he osasivat myös venäjää. Vielä 1950-luvulla karjalaa puhuttiin Gvozdkin, Haritonihan, Kosteljovon, Makušinon, Markovon, Navolokin, Starinan ja Trufanovon kylissä. Viimeiset valdainkarjalaiset asuivat 1980-luvulla Markovossa.
Liikenne, elinkeinot ja palvelut.
Kunnan kautta kulkee Moskovan ja Pietarin välinen M10-valtatie sekä Bologojen ja Dnon välinen rautatie. Tärkeimmät työnantajat ovat kauppa, liikenne ja julkiset palvelut. Kunnassa toimii maatalousyritys, puunjalostuslaitos, hiekkaa ja soraa louhiva yritys sekä kaupan ja ravintola-alan palveluja. Lähes kolmasosa työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.
Jedrovossa on lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja sairaala, Navolokissa kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema, Krasilovossa kirjasto ja ensiapuasema, Dobyvalossa kulttuuritalo ja Novaja Sitenkassa kirjasto. Zeljonaja Roštšassa toimii Valdain (Dobyvalovon) mielisairaala. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat, 1800-luvulla rakennetut Jedrovon kirkko, palatsi, hotelli, postiasema ja asuintalot sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Marian Nixon

Marian Nixon (20. lokakuuta 1904 Superior, Wisconsin – 13. helmikuuta 1983 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi amerikansuomalaiseen perheeseen, ja hänen alkuperäinen nimensä oli Marja Nissinen. 
Hän aloitti esiintymisen teini-ikäisenä vaudevillessä, ja elokuvadebyyttinsä hän teki vuonna 1922. Mykkäelokuvien aikakaudella Nixon näytteli naispääosia useissa elokuvissa ja hän siirtyi onnistuneesti äänielokuviin. Nixonin valkokangasimago ihanteellisena vaimona ja tyttöystävänä oli kuitenkin menossa pois muodista. Hän yritti muuttaa imagoaan näyttelemällä koomisessa roolissa vuonna 1934 valmistuneessa elokuvassa "We're Rich Again", mutta elokuva ei saavuttanut mainittavaa menestystä. Nixon vetäytyi elokuvista vuonna 1936. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Hänen lapsenlapsiaan ovat käsikirjoittajat Ted Griffin ja Nicholas Griffin.
Super 8 (elokuva)

Super 8 on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut J. J. Abramsin ohjaama tieteiselokuva. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuoteen 1979.
Elokuva sijoittuu vuoteen 1979. Se kertoo kuudesta ystävyksestä, jotka kaitafilmielokuvaa kuvaamassa ollessaan joutuvat junakolarin silminnäkijöiksi. Selviää, että junasta pääsee pakoon jotain, jota junassa oltiin kuljettamassa.
Mihail Grigorenko

Mihail Olegovitš Grigorenko (, s. 16. toukokuuta 1994 Habarovsk, Habarovsk (aluepiiri), Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka edustaa KHL-seura Traktor Tšeljabinskia.
TsSKA Moskova suojasi Grigorenkon omana kasvattina ensimmäisellä kierroksella vuonna 2011. Hän oli yksi ikäluokkansa suurimmista lupauksista, ja osoituksena lahjoistaan, Quebec Remparts varasi hänet QMJHL:ään koko varaustilaisuuden toisena pelaajana vuonna 2011.
Grigorenkon junioriura Kanadassa sai hyvän alun, ja ensimmäisen kautensa 59 pelin aikana hän kokosi itselleen tehot 40+45=85. Hän oli joukkueensa sisäisen pistepörssin toinen seitsemän pistettä enemmän keränneen Frédérick Royn jälkeen. Koko liigan pistepörssissä hän oli parhaana tulokkaana sijalla kahdeksan.
Grigorenko oli voittamassa olympiakultaa venäläisten olympiaurheilijoiden joukkueessa Pyeongchangissa 2018 ja olympiahopeaa Venäjän olympiakomitean joukkueessa Pekingissä 2022. Hän on edustanut Venäjää nuorten arvoturnauksissa.
Pierre-André Dumas

Pierre-André Dumas (s. 26. syyskuuta 1962) on haitilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Port-au-Princen hiippakuntaan paavi Johannes Paavali II 26. toukokuuta 1991. Hänet nimitettiin Port-au-Princen vihkipiispaksi ja Florianan titulaaripiispaksi 10. joulukuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. helmikuuta 2003. Pääkonsekraattorina toimi Roger Marie Élie Etchegaray, jota avustivat François-Wolff Ligondé ja François Gayot.
13. heinäkuuta 2008 Dumas sai nimityksen Anse-à-Veau et Miragoânen hiippakunnan piispaksi.
Glutationi-S-transferaasi

Glutationi-S-transferaasit ovat ryhmä entsyymejä, jotka katalysoivat glutationin konjugoitumista vierasainemolekyyleihin ja endogeenisiin molekyyleihin. Niillä on laaja spesifisyys. Ne ovat tärkeitä myrkyllisten aineiden poistamisessa eliöistä ja myös lääkeainemetabolian kannalta. Glutationi-S-transferaasien EC-numero on EC 2.5.1.18. 
Rakenne ja jaottelu.
Aitotumaisten eliöiden glutationi-S-transferaasit ovat rakenteeltaan dimeerejä. Entsyymit voidaan jakaa kahdeksaan ryhmään niiden esiintymisen ja rakenteen perusteella. Useimmat glutationi-S-transferaaseista ovat sytosolissa esiintyviä ja niitä on kaikissa soluissa, erityisesti maksassa. Sytosolisten entsyymien lisäksi on mitokondrioissa ja mikrosomeissa esiintyviä glutationi-S-transferaaseja.
Toiminta.
Glutationi-S-transferaasit katalysoivat glutationin ja monien eri yhdisteiden välisiä reaktioita. Yhdisteet ovat voineet muodostua normaalin aineenvaihdunnan tuloksena tai ovat vierasainemolekyylejä, esimerkiksi lääkeaineita. Tyypillisiä substraatteja ovat epoksidit ja aromaattisten yhdisteiden oksidit. Tyypillistä kaikille substraateille on, että niissä on elektrofiilinen atomi, joka voi olla tyypillisimmin hiili, happi, typpi tai rikki.
Monet glutationi-S-transferaasin substraateista muodostaisivat konjugaatin glutationin kanssa myös ilman entsyymikatalyysiä. Entsyymi kuitenkin voi katalysoida reaktion niin, että se on stereospesifinen. Entsyymin aktiivisen kohdan seriiniaminohappo deprotonoi glutationin tioliryhmän, jolloin muodostuu nukleofiilinen tiolaattianioni. Riippuen substraatista entsyymin katalysoima reaktio voi olla joko suora additio tai korvautumisreaktio. Korvautumisreaktio tapahtuu, kun substraatti sisältää jonkin elektroneja puoleensa vetävän ryhmän, esimerkiksi halogeeniatomin, nitroryhmän tai sulfonaattiryhmän.
Jason Conley

Jason Conley (s. 21. heinäkuuta 1981) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Conley on pituudeltaan 195 cm ja pelaa joukkueessaan heittävän takamiehen sekä pienen laitahyökkääjän pelipaikoilla.
Conley on pelannut urallaan Saksan, Suomen ja Itävallan pääsarjoissa. Suomessa hän on edustanut Joensuun Katajan, Namika Lahden, Lappeenrannan NMKY:n ja Kouvojen Korisliiga-joukkueita. Kahden ensimmäisen Suomessa vietetyn kautensa aikana Conley saavutti SM-kultaa, SM-hopeaa ja Suomen cupin voiton. Conleyn ammattilaisura on ollut rikkonainen lukuisten loukkaantumisten takia. Yliopistovuodet hän vietti Virginia Military Institutessa sekä Missourin yliopistossa. Virginiassa pelatessaan Conley oli historian ensimmäinen tulokaspelaaja, joka voitti NCAA I-divisioonan pistetilaston.
Conley valittiin Korisliigan kuukauden pelaajaksi marraskuussa 2014. Vuodenvaihteessa 2015–2016 hän kärsi loukkaantumisesta. Seagulls selviytyi pudostuspeleihin, joissa Conley sai jalkavamman ja joutui sivuun mitaliotteluista.
Heinäkuussa 2016 Conley teki Seagullsin kanssa yksivuotisen jatkosopimuksen.
August von Mackensen

Anton Ludwig August von Mackensen (6. joulukuuta 1849 – 8. marraskuuta 1945) oli saksalainen sotamarsalkka ja yksi Saksan korkeimmista sotilasjohtajista ensimmäisen maailmansodan aikana.
Mackensen aloitti sotilasuransa vuonna 1869 yksivuotisena vapaaehtoisena 2. preussilaisessa henkihusaarirykmentissä. Saksan–Ranskan sodassa Mackensen palveli reserviupseerikokelaana ja sai lokakuussa 1870 2. luokan Rautaristin suoritettuaan rohkean ja menestyksekkään tiedustelutehtävän. Sodan jälkeen Mackensen suoritti yliopisto-opintoja Hallessa, mutta palasi vuonna 1873 Preussin armeijaan ja aloitti ammattisotilaan uransa. 1800-luvun kolmen viimeisen vuosikymmenen aikana Mackensen palveli muun muassa prikaatin adjuntanttina, yleisesikunnan päällikön adjuntattina, 1. henkihusaarirykmentin komentajana ja keisari Vilhelm II:n adjutanttina. Hänet aateloitiin vuonna 1899. Maailmansodan alussa vuonna 1914 Mackensen toimi XVII armeijakunnan ja yhdeksännen armeijan komentajana itärintamalla. Tunnustuksena menestyksekkäistä sotatoimista itärintamalla Mackensenille myönnettiin Preussin korkein sotilaallinen kunniamerkki Pour le Mérite 27. marraskuuta 1914. Sotamarsalkaksi hänet ylennettiin vuonna 1915. Loppusyksystä 1915 alkaen hän johti menestyksekkäästi Serbian valloitusta ja sen jälkeen Romanian vastaista rintamaa. Seitsemäntenä tammikuuta 1917 Mackensenille myönnettiin Rautaristin suurristi, joita jaettiin koko sodan aikana vain viisi kappaletta. Hän jäi eläkkeelle armeijasta vuonna 1920.
Weimarin tasavallan aikana Mackensen toimi Stahlhelm-järjestössä ja esiintyi myöhemmin Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen vallan symbolisena tukijana.
Jättäessään tehtävänsä 1. henkihusaarirykmentin komentajana 1898 Mackensen sai rykmentin "à la suite" -statuksen eli oikeuden kantaa sen univormua myös sen jälkeen kun hänen palveluksensa rykmentissä oli päättynyt. Mackensen tuli tunnetuksi käyttämällä usein kenraalina ja marsalkkana sekä vielä eläkkeelläkin näyttävää henkihusaariunivormuaan. Univormu ja sen lakkiin jo 1700-luvulta asti kuulunut valtava pääkallokokardi saattoi innoittaa myös SS-järjestöä ottamaan käyttöön mustat univormut ja "Totenkopf"- eli pääkallokokardit.
Mackensen osallistui korkeasta iästään huolimatta maanpaossa kuolleen keisari Vilhelm II:n hautajaisiin Hollannissa vuonna 1941 käyttäen yhä husaariunivormuaan.
August von Mackensenin poika oli kenraalieversti Eberhard von Mackensen.
Pomppukeppi

Pomppukeppi eli hyppykeppi on pomppimiseen tarkoitettu lelu. Siinä on pystysuoran tangon alapäässä jousi ja astinlauta sekä yläpäässä kahva kiinnipitämistä varten. Pomppukepillä voi tehdä temppuja.
Carl Barksin luoma sarjakuvahahmo Pelle Peloton hyppi ensiesiintymisessään vuonna 1952 pomppukepillä tarinassa "Onnen kantamoinen" (). Nalle Puhin ystävä Tikrun häntä toimii pomppukepin tavoin.
Karbaryyli

Karbaryyli on karbamaatteihin kuuluva yhdiste, jota käytetään hyönteistorjunta-aineena. Ainetta myy Bayer kauppanimellä Sevin. Karbaryyli on palavaa, hajutonta, ja puhtaana valkoista kiteistä kiinteää ainetta.
Karbaryyli on antikoliiniesteraasi eli se estää koliiniesteraasien toiminnan, jolloin asetyylikoliini ei hajoa hermostossa ja kolinerginen järjestelmä yliaktivoituu. Karbaryyli on nisäkkäille suhteellisen vaaratonta, LD50 on 850 mg/kg.
Karbaryylin kemiallinen kaava on C12H11NO2, moolimassa 201,221 g/mol ja CAS-numero 63-25-2. Karbaryylista käytetään myös nimiä "1-naftalenolimetyylikarbamaatti", "1-naftyylimetyylikarbamaatti", "metyylikarbamihappo-1-naftyyliesteri" ja "1-naftalenyylimetyylikarbamaatti". Karbaryylin sulamispiste on 142 °C, kiehumispiste 315 °C, tiheys 1,2 g/cm3, liukoisuus veteen 30 °C:ssa 0,004–0,012 g/100 ml ja leimahduspiste 193–202 °C.
Faxi (vesiputous)

Faxi (myös Vatnsleysufoss) on vesiputous Islannissa. Putous sijaitsee Tungufljót-joessa Islannin lounaisosassa. Joki kerää vetensä lukuisten pienten purojen lisäksi Sandvatn-järvestä Langjökull-jäätikön eteläpuolelta.
Faxin yläpuolella sijaitsee lammaskarsina ja vanha kahluupaikka joen yli. Vesiputouksen luona on pysäköintialue. Faxi sijaitsee lähellä Skálholtiin ja Haukadalurin geysiralueelle vievää tietä. Geysireille on matkaa 12 kilometriä ja Reykholtin kylään kahdeksan kilometriä.
Rush (vuoden 2008 televisiosarja)

Rush on australialainen poliisi-draamasarja, jonka ensimmäinen jakso nähtiin Australiassa syyskuussa 2008. Sarja sijoittuu Melbourneen, Victoriaan ja keskittyy poliisin taktisen tiimin jäseniin. Suomessa sarjaa on näytetty Yle TV2:ssa sekä Yle Areenassa.
Juoni.
Sarja seuraa maineikkaan "Tactical Response (TR)" -tiimin jäsenien elämää. Sarjan fiktiivinen tiimi perustuu oikeaan Victorian poliisin Critical Incident Response Team -ryhmään, joka on erittäin liikkuva yksikkö ja täyttää operatiivisen aukon yleisvelvollisuuksia hoitavan poliisin sekä SWAT:in kaltaisen Victoria Police Special Operations Group -ryhmän välillä. Sarjan tiimi nähdään vastaamassa väkivaltaisiin tapauksiin, kuten autovarkauksiin, itsemurhiin ja aseellisiin hyökkäyksiin. Rush keskittyy TR-tiimin jäseniin, heidän tiedustelu-upseeriinsa Leon Brozniciin sekä ylitarkastaja Kerry Vincentiin. Sarjassa tutustutaan tiimin työ- ja yksityiselämään.
Suurin osa jaksoista sisältää ainakin yhden pääjuonen sekä yhden tai kaksi sivujuonta joka jakson läpi. Joissakin tapauksissa keskitytään yhteen pääjuoneen ja jäsenten yksityiselämät muodostavat pienempiä sivujuonia, jotka ulottuvat useampaan jaksoon. Yleensä tiimi jaetaan kahdeksi: Yksi tiimi tapausta kohden ja sivujuonessa oleva tiimi tapaa pääjuonessa olevan tiimin jossain vaiheessa jaksoa. Tavallisesti kuuden hengen tiimi jaetaan kahteen ajoneuvoon, jotka tunnetaan nimillä TR01 ja TR02.
Neljännellä tuotantokaudella juonen rakennetta uudistettiin niin, että vain yksi, laajamittainen juoni kulki kaikkien 13 jakson läpi poiketen edellisistä tuotantokausista.
Tuotanto.
Sarjan pilotti, alkuperäiseltä nimeltään "Rapid Response" kuvattiin vuonna 2004 ja se perustui aiempaan "Police Rescue" -sarjan käsikirjoitukseen. Pilotissa esiintyi useita hahmoja ja näyttelijöitä, jotka eivät tulleet takaisin sarjaa varten. Sarja hylättiin alun perin, mutta vuosia myöhemmin otettiin tuotantoon, koska käsikirjoittajien lakko 2007–2008 Yhdysvalloissa vaikutti Ten-kanavan maahantuontisarjoihin.
Josef Berin näyttelemä ylikonstaapeli Dominic "Dom" Wales oli alun perin käsikirjoitettu kuolemaan ensimmäisellä tuotantokaudella, mutta kesken tuotannon Van der Boom pyysi vapautusta roolistaan. Hänen Yhdysvaltojen työviisuminsa oli hyväksytty, mikä vaati muuttamista Yhdysvaltoihin. Tämän johdosta Van der Boomin hahmo kuoli Berin hahmon sijasta. Jolene Anderson liittyi mukaan 16. heinäkuuta 2009 alkaneelle toiselle tuotantokaudelle.
Sarja on kuvattu Australian Victoriassa sekä harvaan asutuilla että suurkaupunkialueilla.
Kolmas kausi alkoi Australiassa 22. heinäkuuta 2010.
Channel Ten -kanavan Rick Maier vahvisti 13-jaksoisen neljännen kauden 12. marraskuuta 2010. Neljännen kauden kuvaukset alkoivat 6. toukokuuta 2011.
Sallan taistelut (talvisota)

Sallan taistelut olivat osa Suomen ja Neuvostoliiton välistä talvisotaa. Puna-armeija oli saanut käskyn edetä Sallan läpi Kemijärvelle ja Sodankylään ja sieltä Rovaniemelle parissa viikossa. Rovaniemeltä hyökkäystä oli tarkoitus jatkaa Tornioon ja katkaista tällä tavalla Suomi kahtia. Suomalaisjoukot onnistuivat kuitenkin pysäyttämään hyökkäyksen Kemijärven itäpuolella.
Taistelun alkaminen.
Suomi.
Sallassa oli vain muutamia suomalaisosastoja neuvostojoukkojen hyökätessä. Erillinen pataljoona 17. ("Er.P 17"), ns. ”Sallan pataljoona” oli mukana luomassa edellytyksiä sissitoiminnalle Sallan suunnalla perustamalla maastoon muona- ja ampumatarvikekätköjä. Pääosa sotatarvikkeista saatiin Rajavartiolaitokselta. Suomalaisjoukot olivat osa Lapin Ryhmää, jota johti kenraalimajuri Kurt Martti Wallenius.
Neuvostoliitto.
Neuvostoliiton hyökkäyksen suoritti 122. divisioona. Myös 88. divisioonaa suunniteltiin käytettävän, mutta se ei loppujen lopuksi osallistunut sotatoimiin sotatarvikkeiden puutteen vuoksi.
Taistelu.
Neuvostoliiton joukkojen hyökkäys pakotti suomalaisjoukot perääntymään aina Kemijoelle asti. Eteneminen joen yli ei kuitenkaan onnistunut suomalaisten sitkeän puolustuksen vuoksi. 13. tammikuuta 1940 Neuvostoliiton 9. armeija käski 122. divisioonan vetäytyä Märkäjärven kylään. Tämän jälkeen ei käyty enää suurempia taisteluita, vaan tilanne muuttui asemasodaksi.
WSP Global

WSP Global Inc on kanadalainen osakeyhtiö, jonka toimialaan kuuluvat rakennuttaminen ja konsultointi rakentamisessa. Yhtiö on kirjattu Toronton pörssiin. Suomen tytäryhtiö WSP Finland Oy on myös rakennusalalla toimiva suunnittelu- ja konsulttiyritys .
Historia.
Kanadalainen Genivar (1959–2012).
Yhtiön juuret ovat Kanadassa, jossa perustettiin vuonna 1959 kaksi quebeciläistä insinööritoimistoa, G.B.G.M. Ltd ja Les Consultants Dupuis Côté, Inc. Ne yhdistyivät vuonna 1987, jolloin syntyi Groupe-Conseil Solivar Inc. Yritysostot jatkuivat 1990-luvulla ja vuonna 1993 konsernin nimeksi tuli Genivar. Vuoteen 2012 mennessä yritysostoja oli tehty noin sata ja Toronton pörssissä noteeratusta Genivar Incista oli tullut alansa suurimpia yrityksiä Kanadassa. Genivar osti WSP Groupin vuonna 2012. 
Brittiläinen WSP (1969–2012).
Brittiläisen WSP-yhtiön oli perustanut Chris Cole kolmen muun yhteistyökumppanin kanssa vuonna 1969 nimellä "William Sale Partnership". Yhtiö listattiin Lontoon pörssiin vuonna 1987. WSP Group laajensi toimintansa muihin maihin 1990-luvulla. Vuonna 1995 muodostettiin Aasiassa toimiva tytäryhtiö "WSP Asia". WSP Groupin tekemiä yritysostoja ovat olleet muun muassa ruotsalaisen "Jacobson &amp; Widmarkin" ostaminen vuonna 2001, suomalaisten "LT Consultants OYn" ja "EMP Projects OYn" ostaminen vuonna 2003 ja arabiemiirikuntalaisen "PHB Groupin" osto vuonna 2005. Vuonna 2007 WSP Group osti australialaisen rakentamiseen erikoistuneen yhtiön "Lincolne Scottin", eteläafrikkalaisen "LC Consultingin", britannialaisen "CEL Internationalin" ja saksalaisen "CBP Consulting Engineers". Vuonna 2012 WSP Group PLC työllisti 15 000 työntekijää ja sillä oli 300 toimistoa ympäri maailman. Se osti ruotsalaisen Natlikanin, joka oli erikoistunut ympäristökonsultoinnin verkkopohjaisiin ratkaisuihin.
WSP Globalin syntyminen (2012–2014).
Kun Genivar osti WSP Groupin vuonna 2012 yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto oli noin 1,4 miljardia euroa ja niillä oli yhteensä 14 500 työntekijää 30 maassa. Yhdistynyt yritys oli maailman 18. suurin suunnitteluyritys. Tammikuussa 2014 koko konserni alkoi käyttää WSP:n brändiä, ja sen uudeksi nimeksi tuli WSP Global Inc.
WSP Global (2015–).
Vuonna 2019 WSP osti hollantilaisen ympäristösunnittelutoimisto Lievensen.
Huhtikuussa 2021 WSP kertoi ostaneensa globaalisti toimivan Golderin. 7000 ihmistä työllistänyt Golder oli erikoistunut geo- ja ympäristökonsultointiin. Kaupan jälkeen WSP:n työntekijämäärä oli 54 tuhatta.
WSP Suomessa.
Yrityksellä on Suomessa 700 työntekijää ja sen pääkonttori sijaitsee Helsingissä Pasilan Triplassa. WSP Finlandilla on vahvaa osaamista muun muassa vinoköysisilloista.
Pensaskanukkaryhmä

Pensaskanukkaryhmä eli pensaskanukka ("Cornus alba" -ryhmä eli "Cornus alba" "s.lato" = laajasti rajattu) on puuvartinen, koristekasvina yleinen kanukkalaji tai ryhmälaji.
Pensaskanukka kasvaa leveäksi ja 2–3 metriä korkeaksi pensaaksi. Pensaskanukan haarat ja oksat voivat olla punaisia, keltaisia, ruskeita tai vihreitä. Lehdet ovat ehytlaitaisia, puikeita, vihreitä ja alta sinertäviä. Lehtiasento on vastakkainen. Kukintona on 3–5 senttimetriä leveä huiskilo, joka koostuu pienistä kellanvalkoisista kukista. Pensaskanukan hedelmä on valkoinen tai sinertävä luumarja.
Pensaskanukkaa ja siitä jalostettuja lajikkeita on käytetty koristekasvina 1800-luvun lopulta lähtien. Suomessa laji on luokiteltu vieraslajiksi. Se aiheuttaa haittaa muodostamalla suuria kasvustoja ja leviää lintujen kuljettamien marjojen avulla. Viljelykarkulaisena sitä tavataan eniten eteläisessä Suomessa.
Alalajit ja lajikkeita.
Pensaskanukan alalajit:
Pensaskanukan lajikkeita:
Liuskepaljakkayökkönen

Liuskepaljakkayökkönen ("Xestia lyngei") on pieni, arktisten tunturiseutujen ja tundran yökköslaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö.
Liuskepaljakkayökkönen on perusilmeeltään tummanharmaa yökköslaji. Etusiivet ovat melko kapeat, tummanharmaat, keskiosastaan hieman tummemmat ja kauttaaltaan vaalean kehnän peitossa. Vaaleat yökköstäplät erottuvat vain heikosti, ja ulompi poikkiviiru on heikosti sahamainen. Takasiivet ovat vaaleanruskeat, ulospäin tummenevat, ja siiven keskellä on laaja, tumma, puolikuumainen keskitäplä. Ruumis on tukeva. Siipiväli on 26–32 mm.
Tuhkapaljakkayökkönen ("Xestia quieta") voi olla melko samannäköinen.
Levinneisyys ja lentoaika.
Liuskepaljakkayökköstä tavataan Norjan ja Ruotsin tuntureilta Venäjän tundran ja Jäämeren saarten kautta arktiseen Pohjois-Amerikkaan. Suomessa liuskepaljakkayökkösellä on tunnettu ja joinakin vuosina yksilömäärältään runsaslukuinen esiintymä Kilpisjärvellä, Saanatunturin rinteellä. Lisäksi sitä tavataan Kilpisjärven koillispuolisilta takatuntureilla. Perhoset lentävät heinäkuun alkupuoliskolla.
Elinympäristö ja elintavat.
Liuskepaljakkayökköstä tavataan korkealla tunturipaljakalla, Ruotsissa vasta yli kilometrin korkeudessa, ja laji on sidoksissa tunturialueiden liuskekivikkoihin. Perhoset lentävät päivisin nopeasti lähellä maanpintaa ja vierailevat ahkerasti etenkin tunturikohokin ("Silene acaulis") kukilla. Häirittynä perhonen lähtee helposti lentoon. Luultavasti perhosen kehitys munasta aikuiseksi kestää ainakin kaksi vuotta.
Suomen uhanalaisarvioinnissa liuskepaljakkayökkönen on luokiteltu vaarantuneeksi, ja se on yksi Suomen kansainvälisistä vastuulajeista.
Ravintokasvi.
Toukka elää erityisesti variksenmarjalla ("Empetrum"), mutta on kasvatuksessa syönyt myös erilaisia heiniä
Poppelilaahusvenhokas

Poppelilaahusvenhokas, aikaisemmalta nimeltään poppelilaahusyökkönen, ("Nycteola asiatica") on levinneisyydeltään itäinen, jokseenkin vaatimattoman näköinen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Sukunsa muiden lajien tapaan poppelilaahusvenhokas on muunteleva perhonen, jonka tunnistaminen voi olla hankalaa. Etusiipien pohjaväri on useimmiten lyijynharmaa, hieman sinertävänsävyinen, mutta tarkka värisävy ja kuvioinnin selkeys vaihtelevat. Siiven poikki kulkevat poikkiviirut ovat kaksinkertaiset ja mutkittelevat, mutta ulompi poikkiviiru erottuu paljon sisempää heikommin. Poikkiviirujen väliin jäävä alue on usein ruskehtava ja enintään hieman tummempi kuin muu siipi. Siiven keskellä on yleensä ruosteenruskea keskitäplä. Aaltoviiru on vaalea, vain heikosti tummalla värillä varjostunut. Etusiiven kärjessä on pieni uloke. Takasiivet ovat hyvin vaaleat ilman kuviointia. Siipiväli on 22–25 mm.
Poppelilaahusyökkösen voi sukulaisistaan sekoittaa yleiseen pajulaahusvenhokkaaseen ("Nycteola degenerana") sekä harvinaisehkoon tammilaahusvenhokkaaseen ("Nycteola degenerana"). Joskus lajinmääritys saattaa edellyttää perhosen genitaalien tutkimista. Myös muutamat kääriäislajit voivat aiheuttaa sekaannuksia.
Levinneisyys ja lentoaika.
Poppelilaahusyökkösellä on laaja levinneisyysalue, joka ulottuu läntisestä Etelä-Euroopasta Turkin ja Länsi-Aasian poikki Himalajalle ja pohjoisempana Etelä-Venäjän kautta Pohjois-Kiinaan ja Japaniin. Alppien pohjoispuolella sitä tavataan lähinnä vaeltajana tai harhailijana. Suomessa poppelilaahusyökkönen on harhailija, jota on kuitenkin tavattu yhteensä useita satoja yksilöitä. Vaellusluonteen takia vuosittaiset havaintomäärät vaihtelevat paljon. Perhonen on lennossa syys-lokakuussa lennon painottuessa syyskuun keskivaiheille ja loppupuoliskolle. Varsinaisella elinalueellaan poppelilaahusyökkösellä on kaksi sukupolvea. Ensimmäinen kesä-heinäkuussa ja toinen syys-lokakuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Varsinaisella elinalueellaan poppelilaahusyökkönen elää avoimilla, poppeleita ja leppiä kasvavilla alueilla kuten vesistöjen äärellä ja kulttuuriympäristöissä. Pohjois-Euroopassa se on vaeltaja, joten lajin voi tavata hyvinkin monenlaisissa ympäristöissä. Perhoset lentävät illan pimennyttyä muutamien tuntien ajan, mutta vaellustilanteessa usein aamuyölle saakka. Perhoset tulevat sekä valolle että syötille.
Lajin lisääntymisbiologia luonnossa tunnetaan huonosti. Naaras munii noin 100 munaa ryhmittäin tai yksittäin ravintokasvin lehtien ylä- ja alapinnoille. Toukat elävät aluksi pieninä ryhminä ja myöhemmin muutamien yksilöiden yhteisöinä käärittyjen lehtien välissä. Talvehtimisesta on ristiriitaisia tietoja, sillä joidenkin lähteiden mukaan aikuinen perhonen talvehtii, kun toisissa talvehtivaksi vaiheeksi ilmoitetaan muna.
Ravintokasvi.
Toukka syö erilaisten pajujen ("Salix") ja poppeleiden ("Populus") lehtiä.
Black Friday (mixtape)

Black Friday on hip-hop artisti Lil’ Kimin kolmas mixtape. Se julkaistiin 14. helmikuuta 2011. Mixtapella dissataan Nicki Minajia.
Arvostelut.
Vibe-lehti antoi mixtapelle vain 1/2 tähteä. Slant Magazine antoi sille 0 tähteä.
Nicki Minajin dissaamista pidettiin järjettömänä.
Tunturipoimulehti

Tunturipoimulehti ("Alchemilla alpina") on ruusukasvien heimoon kuuluva tunturikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Tunturipoimulehti kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on koheneva ja silkkikarvainen. Lehtilapa on jakaantunut 5–7 sormeen ja on päältä kalju, alta tiheään karvainen. Tunturipoimulehti eroaa lehden muodossa useista muista poimulehdistä, joiden lehtilapa on enintään piparkakkumaisen matalaliuskainen. Tunturipoimulehden kukinto on tiheä viuhko, pienet kukat ovat mykerömäisinä ryhminä.
Tunturipoimulehti Suomessa.
Suomessa kasvia tavataan yleisenä vain Enontekiön pohjoisosassa, harvinaisena paikoin muualla Pohjois-Lapissa, satunnaisena se on tavattu Kainuussa. Tunturipoimulehden kasvupaikkoja ovat tuntureiden tuoreet niityt, tunturikankaat ynnä muut.