Wawelin linna

Wawelin linna (puol. "Zamek Królewski na Wawelu)" on kuninkaanlinna Puolassa Krakovassa. Se on rakennettu Kasimir III Suuren aikana 1300-luvulla paikalle, jossa oli jo aiemmin ollut linna. Se on ollut Puolan kuninkaiden tärkein residenssi. Linna sijaitsee Krakovan vanhassa kaupungissa, ja se kuuluu siten Unescon maailmanperintökohteisiin.
Wawelin kukkula ja lohikäärme.
Wawelin kukkula on jurakauden kalkkikivimuodostuma, joka muodostui noin 150 miljoonaa vuotta sitten ja joka lähes 228 metrin korkeudella merenpinnasta on hallitseva piirre Krakovan maisemassa.
Veiksel-joen rannalla sijaitseva ja vesistöjen ja soiden ympäröimä kukkula on tarjonnut ihmisille turvapaikan paleoliittiselta kaudelta eli vanhemmalta kivikaudelta lähtien. Slaavit asuttivat kukkulaa 700-luvulta lähtien. Varhaiskeskiaikaiset legendat kertovat pelottavasta lohikäärmeestä, joka eli Wawelin kukkulan alla olevassa luolassa, lohikäärmeen surmaajasta prinssi Krakista ja hänen tyttärestään Wandasta, joka hukutti itsensä Veikseliin mieluummin kuin meni naimisiin saksalaisen ritarin kanssa.
Keskiaika.
Ensimmäisen vuosituhannen loppupuolella Wawelista alkoi tulla poliittisen vallan keskus, ja 800-luvulle mennessä siitä oli tullut Veiksel-heimon tärkein linnoitettu asutuskeskus. Puolan ensimmäinen historiallinen hallitsija, Piast-dynastiaan kuuluva ruhtinas Mieszko I (hallitsi noin vuosina 965–992) valitsi Wawelin kukkulan yhdeksi asuinpaikakseen, kuten tekivät myös hänen seuraajansa, Bołeslaw I Urhea (hallitsi vuosina 992–1025) ja Mieszko II Lambert (1025–1034). Tuona aikana Wawelista tuli yksi Puolan kristinuskon tärkeimmistä keskuksista. Wawelin kukkulalla rakennettiin ensimmäiset varhaisromaaniset ja romaaniset sakraalirakennukset, kuten kivinen katedraali, joka pystytettiin Krakovan hiippakunnan perustamisen yhteydessä vuonna 1000.
Kasimir II Restauraattorin (hallitsi vuosina 1034–1058) hallituskaudella Wawelista tuli merkittävä poliittinen ja hallinnollinen keskus Puolan valtiolle. Kasimirin poika, Bołeslaw II Rohkea (hallitsi vuosina 1058–1079), aloitti toisen romaanisen katedraalin rakentamisen, jonka Bolesław III Vinosuu (hallitsi vuosina 1102–1138) viimeisteli. Vuoden 1138 testamentissaan tämä hallitsija jakoi Puolan piireihin ja määräsi Krakovan vanhimman ruhtinaan pääkaupungiksi. Vuonna 1291 Wawelin kukkula joutui Krakovan kaupungin ohella lyhyeksi aikaa Böömin kuninkaan vallan alle, ja Přemyslid-dynastian Venceslaus II kruunattiin Puolan kuninkaaksi Gnieznon katedraalissa.
Vuonna 1306 Kujavian herttua Władislaw I Lyhyt (hallitsi vuosina 1306–1333) saapui Waweliin ja kruunattiin Puolan kuninkaaksi Wawelin katedraalissa vuonna 1320. Tämä oli ensimmäinen historiallisesti dokumentoitu puolalaisen hallitsijan kruunajaisjuhla Wawelin kukkulalla. Władislaw I Lyhyt aloitti gotiikan tyylisuuntaa edustavan katedraalin rakennuttamisen, joka oli kolmas paikalle rakennetuista kirkoista. Hänen hallituskautensa aikana linnaa laajennettiin ja vanhat maa- ja puuvallit korvattiin muuratuilla linnoituksilla. Władislaw I oli myös ensimmäinen Wawelin katedraaliin haudattu kuningas, josta tuli Puolan hallitsijoiden nekropoli Krakovassa. Piast-dynastian viimeinen hallitsija, kuningas Kasimir III Suuri (hallitsi vuosina 1333–1370), nosti Wawelin ennennäkemättömän loistoon. Vuonna 1364 laajennetussa gotiikan tyylisuuntaa edustavassa linnassa nähtiin Kasimirin tyttärentyttären, prinsessa Elisabet von Pommerin ​(n. 1347–1393) ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle IV:n avioituminen. Häihin liittyi kuninkaiden ja ruhtinaiden kokoontuminen, jota myöhemmin viihdytti varakas porvari Wierzynek.
Unkarin Anjou-suvun haaraan kuuluvan Jadwigan (hallitsi vuosina 1384–1399) valtaistuimelle nousu vuonna 1385 ja hänen avioliittonsa Liettuan suuriruhtinas Jogailan kanssa, joka kääntyi kristinuskoon ja kruunattiin Władislaw II Jagellona (hallitsi vuosina 1386–1434), aloitti Wawelin uuden vaurauden aikakauden. Paikallisten ja länsieurooppalaisten taiteilijoiden ohella kuninkaallinen hovi työllisti venäläisiä taidemaalareita. Kasimir IV Jagellon hallituskaudella (hallitsi vuosina 1447–1492) Wawelin siluettia täydensivät kolme korkeaa tiilitornia: Varkaiden torni, Sandomierska-torni ja Senaattorien torni. Puolan ensimmäiset humanistiset oppineet, puolalainen historioitsija Jan Długosz ja italialainen runoilija, diplomaatti Filippo Buonaccorsi (Kallimakhos), olivat aktiivisia hovissa ja kuninkaan poikien opettajina.
1500-luku.
Italialainen renessanssi saapui Waweliin 1500-luvun alkupuolella. Kuningas Aleksanteri I (hallitsi vuosina 1501–1506) ja hänen veljensä Sigismund I Vanha (hallitsi vuosina 1506–1548) tilasivat uuden palatsin rakentamisen gotiikan residenssin tilalle. Uusi rakennus, jossa oli suuri, vaikuttava sisäpiha holvikaarineen, valmistui noin vuonna 1540. Sigismund I:n vaikutus näkyy myös katedraalissa, jonne rakennettiin firenzeläisen arkkitehti Bartolommeo Berreccion suunnittelema suvun hautakappeli (Sigismund-kappeli) ja tehtiin useita valutöitä, joista yksi on suuri kello, jota kutsutaan Sigismundin kelloksi. Jo ennestään läheiset taiteelliset ja kulttuuriset siteet Italiaan vahvistuivat vuonna 1518 Sigismund I:n avioliiton myötä Milanon prinsessa Sforza-suvun prinsessa Bona Sforzan kanssa. Italialaisten taiteilijoiden rinnalla kuninkaalle työskenteli saksalaisia arkkitehtejä, puuseppiä, maalareita ja metalliseppiä. Jagellon-dynastian viimeinen jälkeläinen, Sigismund II Augustus (hallitsi vuosina 1548–1572), lahjoitti linnan sisätiloihin upean kokoelman Brysselissä kudottuja seinävaatteita eli gobeliineja. Puolan kulttuurin "kulta-aikana" Wawelista tuli yksi Euroopan johtavista humanismin keskuksista.
1600-1700 -luku.
Sigismund III Vaasan hallituskausi (1587–1632) oli myös merkittävä ajanjakso Wawelin historiassa. Linnan tulipalon jälkeen vuonna 1595 kuningas rakennutti siipirakennuksen uudelleen varhaisbarokkityyliin. Hän siirrätti myös kuninkaallisen hovin Varsovaan, mikä johti Wawelin linnan hitaaseen, mutta kuitenkin tasaiseen rappeutumiseen. Monarkit vierailivat Krakovassa vain satunnaisesti. Linnan restaurointia tehtiin Jan III Sobieskin, Wettin-sukuisten kuninkaiden ja viimeisen kuninkaan Stanisław II August Poniatowskin hallituskausien aikana.
Kun Puola menetti itsenäisyytensä vuonna 1795, Puola-Liettuan liittovaltion keskenään jakaneiden kolmen valtion – Venäjän keisarikunnan, Preussin kuningaskunnan ja Itävallan keisarikunnan – joukot miehittivät Wawelin peräkkäin. Kun itävaltalaiset ottivat linnan haltuunsa, he muuttivat linnan ja muutamia muita maallisia rakennuksia sotilassairaalaksi, mutta purkivat muita, mukaan lukien useita kirkkoja. Krakovan vapaakaupungin kauden (1815–1846) jälkeen Wawelia piti jälleen hallussaan Itävallan armeija, ja siitä tehtiin kaupunkia hallitseva sotilaslinnoitus. Yrittäessään vapauttaa Wawelin armeijan otteesta Galitsian aluekokous hyväksyi vuonna 1880 päätöslauselman linnan luovuttamisesta keisari Franz Josef I:lle keisarilliseksi residenssiksi, jolloin se palautettiin entiseen käyttötarkoitukseensa. Itävaltalaiset joukot poistuivat kukkulalta lopulta vuosien 1905–1911 välillä. 1900-luvun alussa katedraali koki perusteellisen restauroinnin, ja pian sen jälkeen aloitettiin vuosikymmeniä kestänyt kuninkaallisen linnan restaurointiprosessi.
1900-luku.
Kun Puola itsenäistyi uudelleen vuonna 1918, linna toimi valtionpäämiehen virallisena residenssinä ja historiallisten sisustusten museona. Toisen maailmansodan aikana natsi-Saksan miehittämän Puolan kenraalikuvernööri Hans Frank teki linnasta residenssinsä. Sodan jälkeen kolme laitosta jakoivat Wawelin kukkulan hoidon: Wawelin valtion taidekokoelma (vuodesta 1994 Wawelin kuninkaanlinna – valtion taidekokoelma), Wawelin linnan restaurointilautakunta (vuoteen 1985 asti) ja Wawelin kukkulalla sijaitseva Metropolitan Basilica -lautakunta.