tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sorsalammi (Tampere)

Sorsalammi eli Tammelanlammi on Pirkanmaalla Tampereella sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Sorsalammi on osa Viinikanojan valuma-aluetta.
Maantietoa.
Lampi on 150 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,3 hehtaaria. Se sijaitsee Tullin kaupunginosassa Sorsapuiston ympäröimänä. Lammen rantaviivan pituus on 450 metriä. Puistoa reunustavat Tampere-talo, Viinikankatu, Salhojankatu, Lähteenkatu, Aaltosenkatu ja Yliopistonkatu. Lammessa on saari, mutta siihen ei laske ojia eikä sillä ole omaa laskuojaa.
Historiaa.
Vuoden 1953 peruskartassa Sorsalammi sijaitsi ruutukaava-alueen reunalla, jonka läheisyyteen ulottuivat vielä itäpuolen peltoaukea.
Elämän nälkä

Elämän nälkä on suomalaislaulaja Pave Maijasen kappale, joka julkaistiin "Maailman tuulet" -albumilla sekä erillisenä singlenä syksyllä 1987. Kappale on yksi Maijasen tunnetuimpia ja on saanut paljon radiosoittoa vuosikymmenien ajan. Maijanen sävelsi, sanoitti ja sovitti kappaleen salanimellä M. (Maija) Paavonen. Kappaleessa on useita kvinttikiertoja.
Kappaleen ovat levyttäneet myös Mestarit-kokoonpano (1999), Canto Finlandia (2001), Suvi Teräsniska (2011), Irina (2014), Antti Tuisku (2015), Paula Koivuniemi (2018), Jon Landlord (2018), Lehtojoen Hirvenpää (2019), Arja Sipola (2019) sekä Waltteri Torikka (2020).
Kappaleen synty.
Pave Maijanen oli aiemmin vuonna 1987 yrittänyt kansainvälistä läpimurtoa, kun hän oli levy-yhtiön kehotuksesta tehnyt englannikielisen studioalbumin "Would You" nimellä Maya. Levy floppasi pahasti ja Maijanen päätti palata takaisin suomenkieliseen musiikkiin. Hän alkoi kesällä 1987 säveltämään uutta materiaalia tulevalle "Maailman tuulet" -albumille, jonka oli tarkoitus valmistua syksyllä 1987.
Kappale syntyi kotistudiossa pelkän kitaran voimin. Lähtösysäyksen kappaleen tekoon Maijanen sai laulaja-lauluntekijä Juha Vainion ”Kauhea kankkunen”-kappaleesta, jossa lauletaan, että kauhea kankkunen ”hiipii vuoteen jalkopäästä, kun se tulee ei se säästä”. Pave on muistellut, että kappale muotoutui hyvin Vainion tekstin avulla eikä hänellä ollut todellista henkistä alakuloa tuolloin. Tuohon aikaan monet Maijasen kappaleista syntyivät suuttuneena tai poissa tolaltaan olleena. Maijasen itsensä mukaan ”synkänpuoleinen tunnelma on energisoivaa ja antaa sysäyksen ryhtyä hommiin”.
Levytys.
Kesän jälkeen elo-syyskuussa 1987 Maijanen oli säveltänyt kymmenisen kappaletta, joita alettiin äänittämään edellisten levyjen tapaan Finnvox-studioilla. Hän oli luopunut tietyn vakiokokoonpanon käyttämisestä ja seuraava studioalbumi tehtiin ison, sekalaisen joukon voimin. Siitä kertoo esimerkiksi kolmen rumpalin ja kitaristin määrä. Maijanen oli alkanut kuuntelemaan irlantilaista musiikkia ja oli tuottanut Korkkijalka-yhtyeen albumin. Yhtyeen ja ennen kaikkea irlantilaisen musiikin vaikutteet huiluineen ja eri kielisoittimineen ovat tärkeässä roolissa kappaleessa.
Alun perin kappaleen rumpuraidan oli soittanut Tasavallan Presidentti -yhtyeestä tunnettu Vesa Aaltonen. Maijanen oli yhdessä levyn äänittäneen ja miksanneen T. T. Oksalan kanssa todennut rumpuraidan olevan ”tahmea ja jarruttava”, vaikka rumpujen piti viedä kappaletta tempolla eteenpäin. Kappaleen ollessa jo miksausvaiheessa Pave päätti soittaa luottorumpalilleen Keimo Hirvoselle, joka tuli pikavauhtia oman rumpusettinsä kanssa soittamaan rummut uudestaan. Maijasen mukaan jo Hirvosen rumpujen sisääntulo ”oli niin jylhä, ettei mitään rajaa”. Hirvonen soitti koko raidan purkkiin ensimmäisellä otolla, korjasi tempon sekä potki bassorumpua neljäsosille, jota Pave on pitänyt jälkikäteen komeana suorituksena.
Rastakhiz

Rastakhiz () oli iranilainen puolue, joka perustettiin vuonna 1975 ja oli maan ainoa laillinen puolue Iranin vallankumoukseen asti. Puolueen perusti šaahi Mohammed Reza Pahlavi. Rastakhiz lakkautettiin vallankumouksen aikana. Puolueen jäsenmäärä oli 5 miljoonaa vuonna 1976.
Tasjan Tein

Tasjan Tein (s. 1938 Naukan, Siperia) on Magadanissa sijaitsevan Venäjän tiedeakatemian koillisessa tutkimuslaitoksessa työskentelevä antropologi. Hän oli mukana ryhmässä, joka suunnitteli Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton yhteistä luonnonpuistoa, joka ulottuisi Beringinsalmen molemmin puolin. Tein joutui 1960-luvulla karkotetuksi opettajaksi Wrangelinsaarelle ehdotettuaan sopimattomasti naukan-kansan palaamista alkuperäisille asuinsijoilleen. 
Tein teki Wrangelinsaarella kaivauksia Nikolai Dikovin 1975 saaren etelärannikolta löytämällä paikalla Tsjortov Ovragilla (Чёртов овраг).
Tein valmistui opettajaksi 1964 ja omistautui oman kansansa jupikien tutkimiselle. Vuonna 1974 hän aloitti tiedeakatemiassa jatko-opinnot Dikovin ohjauksessa. Hän osallistui 1975 Dikovin tutkimusretkelle Wrangelinsaarelle ja paneutui tällöin vakavasti tutkimustyöhön. Saaren etelärannikon paleoeskimoiden asuinpaikka löytyi tuolloin. Hän kirjoitti artikkeleita eskimoihin liittyvästä arkeologiasta ja etnografiasta. Hänen väitöskirjansa, joka käsitteli Pohjois-Tšukotkan ja Wrangelinsaaren muinaista eskimokulttuuria, hyväksyttiin 1991.
Nikolai Dikov

Nikolai Nikolajevitš Dikov (, 17. maaliskuuta 1925 Sumy, Ukraina – 1996) oli venäläinen arkeologi, joka tutki erityisesti Venäjän Kaukoitää. Hän johti 1960–1995 Venäjän tiedeakatemian Magadanin historian, arkeologian ja etnografian tutkimusosastoa.
Nuoruus ja opiskelu.
Dikov syntyi 1925 papin perheeseen Ukrainassa. Hänen vanhempansa kuolivat 1930-luvun nälänhädän aikana, ja hänen tätinsä kasvatti hänet Leningradissa. Toisen maailmansodan aikana vuonna 1942 Dikov evakuoitiin Leningradista Novosibirskin alueelle.
Dikov aloitti sotilaspalveluksensa jälkeen opiskelut Moskovan valtionyliopistossa, mutta hän siirtyi sieltä Leningradin valtionyliopistoon, jossa hän erikoistui arkeologiaan. Dikov valmistui Leningradin valtionyliopistosta 1949. Hänen pronssiaikaa käsittelevä väitöskirjansa valmistui 1953 ja julkaistiin 1958.
Tutkimustyö.
Dikov työskenteli valmistumisensa jälkeen kaksi vuotta Neuvostoliiton tiedeakatemian Siperian osaston arkeologian laitoksessa. Venäjän Kaukoidässä hän aloitti tutkimustyönsä vuonna 1955. Hän tutki muun muassa Tšukotkaa, Kamtšatkan niemimaata ja Kolymaa. Dikov löysi vuonna 1975 Wrangelinsaaren etelärannikolta muinaisen asuinpaikan Tšortov ovragin (Чёртов овраг).
Dikov oli vuodet 1958–1973 Tšukotkan arkeologiaa, historiaa ja etnografiaa käsittelevän Notes of Chukotka Local Museum -lehden tieteellinen toimittaja. Vuodet 1960-1995 hän oli Venäjän tiedeakatemiassa Magadanissa historian, arkeologian ja etnografian tutkimusosaston johtaja.
Dikov julkaisi yhdeksän monografiaa ja yli 170 artikkelia. Lisäksi hän ohjasi monia opiskelijoita. Dikov teki tiiviisti yhteistyötä vaimonsa Tamara Dikovan kanssa vuodesta 1962 tämän kuolemaan saakka.
Kristina Wallendorff

Dora Kristina Wallendorff (30. huhtikuuta 1946 – 13. kesäkuuta 2016) oli suomalainen toimittaja. 
Kristina Wallendorff aloitti toimittajana Suomen Tietotoimistossa (STT) ja siirtyi Yleisradioon vuonna 1977. Hän toimi ruotsinkielisen uutislähetyksen Tv-nyttin toimitussihteerinä, uutispäällikkönä ja lyhyen aikaa myös toimituspäällikkönä. Hän toimi myös TV-nyttin uutistenlukijana. 
Kristina Wallendorff jäi eläkkeelle Yleisradiosta vuonna 2008. Wallendorff kuoli 70-vuotiaana 13. kesäkuuta 2016.
Mys Šmidta

Mys Šmidta eli Schmidtinniemi () on kaupunkityyppinen taajama Tšukotkan autonomisessa piirikunnassa Venäjän Kaukoidässä Tšuktšimeren rannikolla. Vuonna 2010 väkiluku oli 492, kun se vielä vuonna 2002 oli 705.
Asuinpaikka perustettiin 1931, ja se kuului Neuvostoliiton ilmapuolustuksen kehittämishankkeeseen. Puolustusjärjestelmien kehittyessä myöhempinä vuosikymmeninä sen merkitys väheni, mutta se on säilynyt alueen merkittävänä satamana. Taajama on nimetty neuvostoliitolaisen geofyysikon Otto Schmidtin (Otto Šmidtin) mukaan.
Alkujaan sotilaslentokentäksi 1954 rakennettu Mys Šmidtan lentoasema palvelee ilmakuljetuksia. Mys Šmidtassa sijaitsee Wrangelinsaaren suojelualueen toimisto, joka palvelee matkailijoita.
Jääkampela

Jääkampela ("Liopsetta glacialis") tai napakampela on oikeasilmäkampeloiden (Pleuronectidae) heimoon kuuluva kalalaji. Sitä esiintyy pohjoisella napa-alueella muun muassa Itä-Atlantilla, Vienanmerellä, Barentsinmerellä, Tšuktšimerellä, Beringinmerellä, Ohotanmerellä, Bristolinlahdella ja Kuningatar Maudin lahdella. Laajalle levinneellä kalalajilla ei tiedetä olevan merkittäviä uhkia.
Jääkampela on pohjakala, joka elää pääosin arktisten merialueiden matalissa rannikko- ja murtovesissä mutta nousee usein myös sisävesiin. Se käyttää ravinnokseen pieniä kaloja ja pohjaeläimiä ja voi kasvaa 35 cm:n pituiseksi.
Soukkasara

Soukkasara ("Carex parallela") on matalakasvuinen, sarakasvien heimoon kuuluva kasvilaji.
Soukkasara on kaksikotinen, ja sen hedetähkät ovat kapeita ja tähkäsuomuiltaan vaaleanruskeita. Emitähkät ovat myös kapeita, mutta tummanruskeita ja emikukat kaksiluottisia. Soukkasaran pullakot ovat sileitä ja niissä on pieni suuota. Soukkasara muistuttaa paljolti äimäsaraa ("Carex dioica") ja voi risteytyäkin sen kanssa.
Soukkasaraa kasvaa harvinaisena tuntureilla kosteilla sekä kalkkipitoisilla kasvupaikoilla. Suomessa sitä tavataan lähinnä Kilpisjärvellä sekä paikoin muualla Pohjois-Lapissa, lähinnä Inarin ja Utsjoen alueilla.
Soukkasaran löysi Lars Levi Laestadius vuonna 1821.
Tähtisara

Tähtisara ("Carex echinata") on sarakasvien heimoon ja sarojen sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Tähtisara on tyypillisesti matalakasvuinen ja mätästävä sara, joka kasvaa noin 10–40 cm korkeaksi. Tähtisara kasvaa monenlaisilla kosteilla paikoilla.
Tähtisaran varsi on sileä ja lehdet ovat hieman vartta lyhyemmät. Tähtisara on yhtäläistähkäinen sara ja sen tähkistö on noin neljä senttimetriä pitkä ja sisältää yleensä kolmesta viiteen toisistaan erillistä kullanruskeaa tähkää. Tähkissä on sekä hede- että emikukkia ja emikukat ovat kaksiluottisia. Tähtisaran pullakot ovat väriltään aluksi vihreitä, kunnes muuttuvat kypsyessään lopulta kullanruskeiksi, ja niissä on pitkä suuota. Tähkäsuomut ovat muodoltaan tylppiä sekä munanmuotoisia ja niissä on vihertävä keskisuoni. Tähtisara on tuulipölytteinen, ja se kukkii kesä-heinäkuussa.
Tähtisaraa kasvaa yleisenä Ahvenanmaalla ja koko eteläisessä Suomessa aina napapiirin korkeudelle asti, joskin Pohjanmaan rannikkoseudulla hieman harvinaisempana kuin idempänä.
Tähtisaran pullakoissa voi esiintyä "Anthracoidea karii" -nokisientä.
Kastiljat

Kastiljat ("Castilleja") on näivekasvien (Orobanchaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Siihen kuuluu noin 200 lajia, joita tavataan Etelä- ja Pohjois-Amerikan länsiosissa, kymmentä lajia myös Pohjois-Aasiassa ja Itä-Euroopassa, ja yhtä lajia aina Kuolan niemimaalla asti. Osa lajeista on yksi- ja osa monivuotisia kasveja. Ne elävät puoliksi loisina.
"Castilleja linariifolia" on Wyomingin osavaltion nimikkokukka.
Kahtaissara

Kahtaissara ("Carex disticha") on sarakasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Kahtaissara on kookaskasvuinen, 30–90 cm korkeaksi kasvava saralaji. Sen lehdet ovat lähes varren pituisia, pystyjä ja muutaman millimetrin levyisiä.
Kahtaissaran tähkistö on noin viisi senttimetriä pitkä ja sisältää kymmenestä reiluun kahteenkymmeneen ruskehtavaa tähkää. Tähkistön tähkät voivat olla jakautuneet hede- ja emitähkiin, ja emikukat ovat kaksiluottisia. Hede- ja emitähkät ovat kuitenkin keskenään melko samannäköisiä; hedekukkien tähkäsuomut ovat tasaisesti ruskeita ja emikukkien tähkäsuomut ruskehtavia ja vihertävän keskisuonen omaavia. Kahtaissaran pullakot ovat puolestaan ruskeita ja kapeaotaisia. Kahtaissara kukkii kesäkuussa ja ei risteydy helposti muiden sarojen kanssa.
Kahtaissaraa kasvaa erilaisilla kosteilla niityillä, ravinteisilla soilla, rannoilla ja ojissa. Suomessa kahtaissaraa tavataan jokseenkin yleisenä Ahvenanmaalla sekä harvinaisena myös Varsinais-Suomessa ja etelärannikolla.
Harjusormisara

Harjusormisara eli harjusara ("Carex pallidula", aikaisemmin "Carex pallens") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva kasvilaji, joka muistuttaa paljolti sormisaraa ("Carex digitata"). Aiemmin harjusormisara on luettu usein vain sormisaran muunnokseksi, sillä niiden erottaminen toisistaan on vaikeaa. Nykyisin nämä kaksi lasketaan kuitenkin erillisiksi lajeiksi.
Harjusormisara on sormisaran tavoin monivuotinen, mätästävä, erilaistähkäinen, touko-kesäkuussa kukkiva saralaji. Harjusormisara kasvaa 10–30 cm korkeaksi, ja sen lehdet ovat kahdesta viiteen millimetriä leveät, kuten sormisarallakin. Harjusormisaran kukinnon tähkien tähkäsuomut ovat kuitenkin vaaleampia ja pullakot kapeampia sekä hieman vähemmän kulmikkaita kuin sormisaralla. Lisäksi harjusormisaran alimman emitähkän tukilehti on vaaleampi kuin sormisaralla. Harjusormisara voi kuitenkin risteytyä sormisaran kanssa.
Harjusormisara kasvaa nimensä mukaisesti harjumetsissä, ja Suomessa sitä tavataan lähinnä vain Hämeessä ja Pirkanmaalla.
Säpinää (kappale)

Säpinää on Maukka Perusjätkän loppuvuodesta 1979 singlenä julkaistu kappale. Nimikappaleen sävelsi ja sanoitti Ralf Örn. Singlen B-puolella on kappale ”Mama”.
Singlestä ilmestyi aiemmin kesäkuussa 1979 Love Recordsin kautta koelevy (julkaisunumero LRS 2264). Sen B-puolella oli ”Mun kaverit/Elvis”. Maukka Perusjätkän ja Örnin lisäksi tuolla levyllä musisoivat Esa Pulliainen (kitara), Hepa Halme (tenorisaksofoni), Vexi Kumpula (basso), Keimo Hirvonen (rummut), Elisa Korjus (taustalaulu), Woude (taustalaulu), Pia-Maria Koponen (taustalaulu) ja Hande Virkki (taustalaulu).
Kappale nousi Suomen virallisen listan ensimmäiselle sijalle.
Kappaleen taustasta.
Säveltäjä ja tuottaja Ralf Örnin mukaan kappale syntyi siten, että hän oikeastaan yritti soittaa brittiläisen The Rolling Stones -yhtyeen levytystä ”Satisfaction”. Örn ei kuitenkaan osannut soittaa kappaletta oikein, joten siitä syntyikin ”Säpinää”. (Soundi 9/1980)
Maukka Perusjätkä taas muistelee, ettei aikoinaan osattu äänittää moottorisahaa studiossa. Kappale alkaa sillä, että Maukka karjaisee: "Mitääh!?" Tämän jälkeen alkaa kuulua moottorisahan revittelevä ääni yksinään. Seuraavaksi piano alkaa soittaa melodiaa, johon moottorisahaus yhdistyy, kunnes rummut liittyvät mukaan. Itse moottorisaha liittyy kappaleeseen Maukan kertoman tarinan kautta: "[- -] joskus Kill Cityssä olin menossa treeneihin, ovi oli lukossa, ja jätkät ei päästänyt mua treenikämpälle. Kävin kotoa hakemassa moottorisahan ja kun ne kuulivat, mikä mulla on mukana, niin johan ovi aukesi. En ehtinyt sahata lukkopesää pois."
Maukan omaperäisestä ovenavausmetodista Ralf Örn keksi, että moottorisaha olisi jatkossa Maukka Perusjätkän "soitin", kunhan vain moottorisahasta ensin poistettiin ketju. Ralf Örn työskenteli Kill Cityssä Freak Out -klubilla, Maukka bändikavereineen sen sijaan oleili Kill Cityn nuorisokerhon puolella. Maukka ja Örn tutustuivat, ja niin sai nuorisokerho jäädä. "Ensimmäisen vuoden aikana järjestimme itse keikat, ei niistä tosin rahaa saanut", Maukka kertoo, "mentiin väkisin soittamaan". Ulkoilmakeikkojen lisäksi yhtye soitti Elmu Polilla, Tavastialla ja Kill Cityssä.
The Searchers No. 4

The Searchers No. 4 on brittiläisen The Searchers -yhtyeen neljäs Yhdysvalloissa julkaistu albumi vuodelta 1965. Levyn tuotti Tony Hatch. Osa albumin kappaleista julkaistiin myöhemmin samana vuonna myös "Take Me for What I’m Worth" -albumin Yhdysvaltain-painoksella.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Johann Christoph Brotze

Johann Christoph Brotze () (1. syyskuuta 1742 – 4. elokuuta 1823) oli saksalaissyntyinen pedagogi, taiteilija ja etnografi.
Elämäkerta.
Brotze opiskeli teologiaa ja filosofiaa Leipzigin ja Wittenbergin yliopistoissa ja oli myös taitava tekninen piirtäjä. Hän muutti Liivinmaalle Riikaan 1768, ja sen jälkeen hän oli 46 vuotta opettajana Riian keisarillisessa lyseossa.
Riiassa asuessaan Brotze keräsi historiallista aineistoa ja kuvasi, piirsi ja maalasi kaiken, mitä näki ympärillään arjessa, myös useimmat Liivinmaan merkittävät rakennukset ja monumentit, täydennettynä laajoin kuvauksin. Hänen työtään arvostetaan nykyisin merkittävänä historiantutkimuksen tietolähteenä.
Brotze kirjasi ja järjesti vuosina 1771–1818 kokoelmansa nimellä "Sammlung verschiedener Liefländischer Monumente, Prospecte, Münzen, Wappen etc.". Työssään hänellä oli avustajana virolainen pappi Eduard Philipp Körber. Kokoelma käsittää kymmenen nahkaselkäistä nidettä ja runsaat 3 100 sivua, ja suurinta osaa niistä säilytetään Riiassa Latvian yliopiston akateemisessa kirjastossa. Brontzen aineiston julkaisu on aloitettu 1992 kommentoituina niteinä. 
Viron osalta Brotzen teoksen aineistoa on julkaistu Raimo Pullatin toimittamassa teoksessa "Johann Christoph Brotze: Estonica" (2006).
&lt;br clear=" left"&gt;
Silttikivi

Silttikivi on sedimentti- eli kerroskivilaji, joka muodostuu kivirakeista ja sidosaineesta. Raekoko on pienempi kuin hiekkakivessä, mutta suurempi kuin savikivessä, eli 0,0039-0,063 mm. Sitä syntyy paikoissa, joissa vesi, tuuli tai jää kasaa silttiä, joka sitten tiivistyy kiveksi. Silttiä muodostuu sedimenttialueilla kaikkialla maailmassa paikkoihin, joissa virtaus, aallot tai tuulienergia on hiekkaa ja savea keräävien voimien väliltä. Siltti on paljon harvinaisempaa kuin hiekkakivi ja savikivi.
Eduard Philipp Körber

Eduard Philipp Körber (17. kesäkuuta 1770 Tori – 12. helmikuuta 1850 Tartto) oli virolainen pappi.
Körber teki merkittävän työn Riiassa toimineen Johann Christoph Brotzen avustajana tämän laatiessa kokoelmaa "Sammlung verschiedener Liefländischer Monumente, Prospecte, Münzen, Wappen etc.", jossa on Baltian historiallista aineistoa piirroksina ja maalauksina ja selittävin tekstein varustettuna.
Körber opiskeli teologiaa 1789–1792 Königsbergin yliopistossa ja 1792–1793 Jenan yliopistossa. Vuosina 1796–1846 hän työskenteli Võnnun seurakunnassa opettajana.
Körberin poika Carl Eduard Körber oli pappi ja kirjailija.
&lt;br clear=" left"&gt;
Gleysoli

Gleysoli on märkä maannos, jota muodostuu, kun pohjavesi nousee lähelle maanpintaa. Gleysoli peittää noin 5,7 prosenttia maapallon maa-alasta, esimerkiksi Mississippin laakson, Jangtsen laakson, Bangladeshin, Argentiinan pohjoisosia ja alueita Keski-Afrikassa.
Tropiikissa ja subtropiikissa gleysolimailla kasvatetaan riisiä, tai jos ne kuivatetaan, niillä voi kasvattaa myös tavanomaisia peltolajeja tai metsää. Noin puolet gleysolialueista on arktisilla alueilla, lähinnä Alaskassa ja Aasian pohjoisosissa. Siellä niiden ylimmässä osassa on routaa. 
Maannoksessa pitkään seisova vesi saa aikaan gleysolille tyypillisen värikuvion, joka koostuu oranssinsävyisestä yläkerroksesta ja harmaansinisistä sävyistä syvemmällä maannoksessa.
Gentianella propinqua

Gentianella propinqua on pohjoisessa kasvava ripsikatkeroiden sukuun kuuluva katkerokasvi. Se on varsin yleinen Alaskassa.
"Gentianella propinqua"n varsi on pystyhaarainen ja sen tyvellä on kuihtunut tai tuore lehtiruusuke. Aluslehdet ovat tylppiä, ylemmät lehdet tavallisesti suippoja. Kukkavarret kasvavat lehtihankoihin. Kukka on sinivioletti. Kukan verhiö on syvään neliliuskainen. Teriö muodostuu neljstä alaosastaan yhteen kasvaneesta terälehdestä.
Vaaleasara

Vaaleasara ("Carex livida") on sarakasvien heimoon kuuluva, monivuotinen kasvilaji. Se kasvaa noin 10–50 senttimetriä korkeaksi ja sen varsi on kolmisärmäinen sekä pääosin sileä. Vaaleasara kasvaa yksittäisversoina ja sen lehdet ovat varrenpituisia, vaaleanvihreitä, kahdesta neljään millimetriä leveitä.
Vaaleasara on erilaistähkäinen saralaji, ja sen alimman tähkän tukilehti on tähkänpituinen tai lyhyempi. Kukintona oleva tähkistö koostuu tavallisesti yhdestä, ylimpänä olevasta hedetähkästä sekä muutamasta, alempana olevasta emitähkästä. Tähkät ovat pystyjä ja sijaitsevat melko lähekkäin toisiaan. Hedekukissa on kolme hedettä ja emikukat ovat kolmeluottisia. Pullakot ovat muutaman millimetrin pituisia, vaaleita, sukkulamaisia ja lyhytotaisia. Vaaleasara on tuulipölytteinen ja kukkii heinä-elokuussa.
Vaaleasara kasvaa avoimilla, kosteilla ja ravinteisilla soilla, erityisesti kosteilla letoilla ja nevoilla. Vaaleasaraa kasvaa Euraasiassa, Pohjois- ja Väli-Amerikassa sekä Etelä-Amerikassa. Suomessa vaaleasaraa tavataan sopivilta kasvupaikoilta lähes ympäri maata Pohjois-Suomeen painottuen. Yleisimmillään Suomessa vaaleasara on Lapin kolmion, Kuusamon ja Inarijärven ympäristöissä.
Vaaleasaralla voi esiintyä hirssisarannoki ("Anthracoidea paniceae") -nokisientä.
Iultinin piiri

Iultinin piiri (; tšuktšin kielellä: Ивылтин район) on yksi kuudesta Tšukotkan autonomisen piirikunnan kunnallisesta hallintoalueesta Venäjällä. Se sijaitsee piirikunnan koillisosassa ja rajoittuu pohjoisessa Tšuktšimereen, idässä Providenijan piiriin, kaakossa Anadyrinlahteen ja lounaassa Anadyrin piiriin. Alueen pinta-ala on 134 600 neliökilometriä. Piirin hallinnollinen keskus on Egvekinot. Vuoden 2011 väestölanskennassa asukasluku oli 4 329, kun se vielä vuonna 1989 oli 15 689 . Piirin asukkaista 64,4 prosenttia asuu Egvekinotissa.
Nykyisen piirin alue on ollut asuttua jo paleoliittisella ajalla. Alkuperäisasukkaita on alueen asukkaista nykyisin vain neljännes, loput ovat venäläisiä. Piiri on ollut tinan ja volframin kaivamisen merkittävä keskus. Infrastruktuurin ovat rakentaneet gulagien vangit. Kaivokset eivät kuitenkaan ole viime vuosina olleet tuottoisia, joten ne on suljettu ja niiden asuinalueet on hylätty.
Rannikolla on Mys Šmidtan taajama, jossa on Wrangelinsaaren matkailukeskus ja Mys Šmidtan lentoasema.
Korean keisarikunta

Korean keisarikunta (Hangul: 대한제국, Hanja: 大韓帝國, "Daehan Jeguk", tunnetaan myös Suur-Hanin valtakuntana) oli Korean niemimaata hallinnut valtio, joka julistettiin perustetuksi Donghak-kapinan jälkeen Gwangmu-reformin yhteydessä lokakuussa vuonna 1897. Vuosina 1894–1895 Qing-Kiina ja Japani kävivät Korean hallinnasta sodan, joka päättyi Japanin voittoon. Kuningas Gojong lopetti suojelurahan maksun Kiinalle ja julistautui keisariksi, pyrkien vakuuttamaan ympäröivät maat Korean suvereniteetistä.
Keisarikunta pyrki pysyttelemään perinteikkäänä aasialaisena keisarikuntana, mutta samalla myös modernisoitumaan Euroopan ja Yhdysvaltojen avulla.
Vuonna 1905 Koreasta tuli Japanin protektoraatti ja elokuussa vuonna 1910 Japani liitti sen annektiosopimuksella itseensä Chosenin maakuntana.
Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus

Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus (STEA) käsittelee sosiaali- ja terveysalan järjestöjen avustushakemukset ja tekee vuotuisen avustusehdotuksen Suomen sosiaali- ja terveysministeriölle. Tämän lisäksi STEA valvoo, seuraa ja maksaa avustuksia.
Kun Veikkaus, Raha-automaattiyhdistys (RAY) ja Fintoto yhdistyivät vuoden 2017 alusta uudeksi rahapeliyhtiöksi Veikkaus Oy:ksi ja RAY:n toiminta päättyi, vastuu sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuksien käsittelystä siirtyi STEAan. STEA aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2017.
STEA sijaitsee Helsingin Kruununhaassa osoitteessa Meritullinkatu 8. Vuonna 2024 STEAssa työskentelee noin 40 henkilöä.
STEAn johtajana toimii Hanna Heinonen (6. syyskuuta 2021 alkaen).
Tontut ja peikot – Salainen kammio

Tontut ja peikot – Salainen kammio ("Tomtar &amp; Troll – Den hemliga kammaren") on vuonna 2008 Robert Rhodinin ohjaama ruotsalainen animaatioelokuva. 
Juoni.
Elokuvan päähenkilö on teini-ikäinen tonttu nimeltä Junior, jonka mielestä ihaninta maailmassa on keksiä erilaisia härveleitä ja vempaimia puumajassa sijaitsevassa laboratoriossaan. Mutta Juniorin isä Jalle on metsän päätonttu ja hänen mielestään Juniorin tulisi seurata hänen jalanjälkiään ja jonain päivänä hallita omaa metsää. 
Erimielisyyksistä huolimatta ensimmäisen talvimyrskyn alla Junior auttaa isäänsä ruoka-annosten jakamisessa eläimille jotka ovat aloittelemassa talviuniaan, mutta he saavatkin huomata, että ruoka on varastettu. Varkauden takana ovat peikkoveljekset Lärvi ja Lurkki, jotka ovat totelleet ilkeän isänsä Fassan määräystä. Junior ja hänen paras ystävänsä Vaakku aloittavat sankarillisen matkan peikkojen luolaan palauttaakseen varastetun ruoan.
P-Tolueenisulfonyylikloridi

p-Tolueenisulfonyylikloridi eli tosyylikloridi (C7H7SClO2) on aromaattisiin sulfonyyliklorideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään yleisesti reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä. p-Tolueenisulfonyylikloridi on o-tolueenisulfonyylikloridin isomeeri.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa p-tolueenisulfonyylikloridi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteellä on voimakas ja epämiellyttävä pistävä haju. p-Tolueenisulfonyylikloridi ei liukene veteen, mutta hydrolysoituu veden vaikutuksesta p-tolueenisulfonihapoksi ja vetykloridiksi. Aine liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, dietyylieetteriin, kloroformiin ja bentseeniin. p-Tolueenisulfonyylikloridi reagoi nukleofiilien kanssa; esimerkiksi alkoholit muodostavat sulfonaattiestereitä ja amiinit sulfonamideja.
Valmistus ja käyttö.
p-Tolueenisulfonyylikloridia valmistetaan tolueenin ja klooririkkihapon välisellä reaktiolla. Lisäksi reaktiossa muodostuu o-tolueenisulfonyylikloridia, joka on nestemäistä ja josta p-tolueenisulfonyylikloridi voidaan erottaa sentrifugoimalla tai sulattamalla ja kiteyttämällä useaan kertaan.
p-Tolueenisulfonyylikloridia käytetään runsaasti orgaanisen kemian synteeseissä. Sillä voidaan muun muassa suojata alkoholeja ja amiineja. Alkoholeista muodostuvat sulfonaattiesterit sisältävät hyvän lähtevän ryhmän, joka voidaan korvata muilla nukleofiileilla, kuten halogeeneilla. Lisäksi sitä käytetään muun muassa useissa dehydraus- ja toisiintumisreaktioissa ja muun muassa p-tolueenisulfonamidin valmistamiseen.
Oxytropis uniflora

Oxytropis uniflora on keulankärkiin kuuluva kasvilaji. Se on Wrangelinsaaren kotoperäinen kasvi, ja sitä kasvaa sielläkin vain mikropopulaationa Neizvestnajajoen yläjuoksulla.
Laji on löydetty vasta vuonna 1988.
Joulu avaruudessa

Joulu avaruudessa on maapallolla vietettyä joulua yksinkertaisempi, sillä avaruuslennoilla on tiukka aikataulu ja avaruuteen on hankala viedä erikseen joulukoristeita.
Joulu kansainvälisellä avaruusasemalla kattaa joulun juhlimisen. Joulua juhlivat joka vuosi kansainvälisen avaruusaseman miehistö, heidän perheensä ja maahenkilökunta. Miehistö saa vapaata kulttuurin, uskonnon/uskon ja etnisen taustan mukaan. Venäjän ortodoksinen kirkko viettää joulua juliaanisen kalenterin mukaan, kun taas katolinen kirkko ja eri protestanttiset kirkkokunnat käyttävät gregoriaanista kalenteria, joten miehistö voi viettää joulua useammin kuin kerran asemalla valitsemalla jonkin seuraavista päivistä: 25. joulukuuta tai 6., 7. tai 19. tammikuuta.
Retkikunta 1 saapui ISS-avaruusasemalle 2. marraskuuta 2000. Miehistö juhli ensimmäistä jouluaan asemalla myöhemmin samana vuonna. Muihin juhliin sisältyi Retkikunta 30, jonka mukana saapuivat Donald Pettit, Oleg Kononenko ja André Kuipers. Asema on ollut jatkuvasti käytössä vuodesta 2000, joten miehistö on kokenut jokaisen joulun. Loma on niin suosittu, että yksi kehittyneistä perinteistä on jouluillallinen. 
25. joulukuuta 2011 Expedition 30:n henkilökunta piti joulun tauon ottaakseen miehistökuvan. Osallistujia olivat Dan Burbank, Oleg Kononenko, Don Pettit, Anatoly Ivanišin, Andre Kuipers ja Anton Škaplerov. 
24. joulukuuta 2013 astronautit valmistivat harvinaisen jouluaaton ylimääräistä ajoneuvotoimintaa asentamalla uuden ammoniakkipumpun aseman jäähdytysjärjestelmään. Viallinen jäähdytysjärjestelmä oli epäonnistunut aiemmin kuussa, mikä pysäytti monet aseman tieteelliset kokeet. Astronautit joutuivat uskaltamaan haitallisen ammoniakin "minimyrskyä" asentaessaan uutta pumppua. Se oli vasta toinen jouluaaton avaruuskävely NASAn historiassa.
25. joulukuuta 2016 miehistö juhli joulua kellumalla mikrogravitaatiossa ja avaamalla joululahjoja, jotka toimitettiin vähän aiemmin japanilaisella rahtiavaruusaluksella. Yksi astronautti käytti joulupukin hattua. Ranskalainen astronautti Thomas Pesquet jakoi erityistä ranskalaista ruokaa asemamiehistön kanssa. Pesquet teki myös joulunajan erikoisvideon ESA:lle.
Historia.
Avaruudessa vietettiin joulua ensimmäisen kerran Apollo 8:n kiertäessä Kuuta jouluaattona vuonna 1968. Tuolloin Apollo 8:n astronautit lähettivät terveiset perheilleen ja lukivat Raamatun luomiskertomusta. Koska avaruuteen on hankala viedä erikseen joulukoristeita, avaruudessa joulua viettävät ovat olleet kekseliäitä: vuonna 1973 Skylab 4:n astronautit rakensivat joulupuun tyhjistä elintarviketölkeistä. 2000-luvulla Kansainvälinen avaruusaseman miehistö on antanut toisilleen lahjoja. 
Juhlinta.
Avaruusasemilla on yksittäisiä avaruuslentoja enemmän tilaa, joten niissä joulua voidaan juhlia monipuolisemmin. Joulunvietto maapallolla ei näy avaruuteen asti.
Papaver chionophilum

Papaver chionophilum on unikoihin kuuluva kasvilaji. Se on Wrangelinsaaren kotoperäinen kasvi, ja sitä kasvaa saarella suhteellisen yleisesti.
Chucklefish Games

Chucklefish Games, on brittiläinen omavarainen pelitalo, joka sijaitsee Lontoossa. Yritys keskittyy etupäässä roolipeleihin, ja on kehittänyt "Starboundin" ja julkaissut "Stardew Valleyn" ja "Risk of Rainin".
Joulu Yhdysvalloissa

Joulu Yhdysvalloissa alkaa jouluvalmisteluilla yleensä jo marraskuun puolella. Varsinainen juhlapäivä on kuitenkin vain joulupäivä, joka on Yhdysvalloissa kansallinen vapaapäivä.
Historia.
Yhdysvaltojen jouluperinteet ovat ottaneet vaikutteita Yhdysvaltoihin muuttaneiden siirtolaisten jouluperinteistä ja aikaa myöten ne ovat sulautuneet toisiinsa.
Yhdysvalloissa on arviolta 20 miljoonaa ei-kristittyä ihmistä, joista kaikki eivät vietä joulua. Tämän takia joululomaa kutsutaan kunnallisissa kouluissa talvilomaksi. Koska juutalaiset eivät vietä joulua, Yhdysvaltain juutalaisilla on ollut 1900-alusta lähtien perinne kokoontua kiinalaisiin ravintoloihin syömään. Juutalaiset syövät kiinalaisissa ravintoloissa, koska niissä ei käytetä maitotuotteita ja ne ovat usein auki myös jouluna.
Juhlinta.
Joulua juhlitaan Yhdysvalloissa lähinnä joulupäivänä. Yhdysvalloissa kristilliseen joulunviettoon kuuluu joulukirkossa käyminen ja joululaulujen laulaminen. 
Jouluun valmistautuminen aloitetaan monesti jo marraskuussa hankkimalla joulukuusi ja koristelemalla koti jouluvaloilla. Yhdysvaltalaisilla on tapana koristella jo kiitospäivänä koti ja piha mahdollisimman monilla jouluvaloilla ja muilla joulukoristeilla. Niitä pidetään pihalla koko joulukuun ajan. Jouluseimi on suosittu aihe, mutta läheskään kaikki jouluvalot eivät ole aiheiltaan jouluisia. Runsaiden jouluvalojen takia sähkönkulutus nousee joulun aikaan koko Yhdysvalloissa. Kiitospäivän jälkeinen perjantai on kaupoissa yleisesti alennuspäivä "Black Friday" eli musta perjantai. Ostoskeskuksessa voi tavata joulupukin, joka kuuntelee lasten lahjatoiveita.
Yhdysvalloissa porojen vetämällä reellä lentävä punanuttuinen joulupukki () jakaa lahjat savupiipun kautta jouluaaton ja jouluaamun välisenä yönä. Pienet lahjat jaetaan takan reunalla riippuviin joulusukkiin ja isommat joulukuusen alle. Lahjat avataan aikaisin joulupäivän aamuna, jonka jälkeen syödään jouluateria. Yhdysvalloissa uskotaan, että joulupukki asuu pohjoisnavalla.
Yhdysvaltalaisessa joulupyödässä on lihana joko joulukinkkua, naudanpaistia tai täytettyä kalkkunaa. Lihaa nautitaan perunoiden ja vihannesten kanssa. Jälkiruokana nautitaan erilaisia piirakoita ja munatotia.
Joulun alla yhdysvaltalaiset lähettävät sukulaisille ja ystäville joulukirjeitä, joissa kerrotaan kuluneen vuoden tärkeimmät tapahtumat. Yhdysvalloissa toivotetaan hyvää joulua ilmauksella "Merry Christmas" tai uskonnollisesti sitoutumattomilla ilmauksilla "Happy Holidays" tai "Season’s greetings". Suurimmat kaupat ovat Yhdysvalloissa auki joulunakin. Yhdysvalloissa on myös joulutarvikkeisiin erikoistuneita kauppoja, joista joulutarvikkeita voi tilata ympäri vuoden.
Lemmenkipeet

Lemmenkipeet on 2000-luvun alussa perustettu suomalainen popyhtye. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa "Hullu mies", "Sua en voi unohtaa", "Joo joo joo", "Enkeli" ja "Mä en enää itke".
Albumit.
Lisäksi vuonna 2012 julkaistiin kaksi singleä, "Tahtoisin tietää" ja "Saako sua häiritä".
Mal McNulty

Mal McNulty (s. 7. joulukuuta 1951 Liverpool) on englantilainen artisti ja muusikko. Hän oli laulajana Slade-yhtyeessä vuodesta 2005 Steve Whalleyn erottua yhtyeestä. McNulty erosi Sladesta vuonna 2019. Vuonna 1984 McNulty liittyi saksalaisen hardrock bändi Hazzardin laulajaksi. Tätä kesti vuoden verran ennen kuin hänet pyydettiin englantilaisen glamrock bändi Sweetin basistiksi ja myöhemmin vokalistiksi. Hän lähti Sweetistä vuonna 1994. Sweet-vuosinaan hän myös soitti Andy Scottin kanssa Paddy Goes to Holyhead bändissä.
Andre Stringer

Andre Stringer (s. 4. joulukuuta 1991 Atlanta, Georgia) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan pelintekijä. Stringer edusti Louisianan osavaltionyliopistoa, minkä jälkeen hän on pelannut ammattilaisena D-liigassa, Suomessa ja Kanadassa.
Pelaajaura.
Stringer edusti yliopistotasolla Louisianan osavaltionyliopistoa vuosina 2010–2014, minkä jälkeen hän pelasi kaksi kautta D-lligajoukkue Maine Red Clawsissa. Marraskuussa 2016 Stringer siirtyi Suomen pääsarjajoukkue Tampereen Pyrintöön. Kolmannessa ottelussaan Pyrinnössä Stringer kirjautti 21/6/8-tilastorivin onnistuttuaan kolmen pisteen heitoissaan viidesti. Stringer pelasi Pyrinnössä 14 ottelua 5,3 pisteen ja 3,5 koriinjohtaneen syötön keskiarvoilla, mutta joukkueessa tapahtuneiden muutosten johdosta hänen roolinsa pieneni, ja helmikuun 2017 alussa Pyrintö irtisanoi Stringerin sopimuksen. Seuraavan kauden Stringer pelasi Kanadassa.
Return of the Killer A’s

Return of the Killer A’s on Anthraxin kokoelma-albumi, joka julkaistiin 23. marraskuuta 1999 levymerkillä Beyond Music.
Albumilla uutena kappaleena julkaistu cover-versio The Temptationsin kappaleesta ”Ball of Confusion” on ensimmäinen Joey Belladonnan seuraajan John Bushin kanssa äänitetty kappale.
Mulhousen raitiotieliikenne

Mulhousen raitioliikenne on yksi Mulhousen julkisen liikenteen muodoista.
Historia.
Kaupungissa toimi alun perin vuosina 1882–1956 kattava raitiovaunuverkosto.
Mulhousen uusi raitiotie avattiin vuonna 2006, jolloin linjasto koostui kahdesta poikittaisesta linjasta. Kahdella linjalla oli yhteismittaa kaksitoista kilometriä. 2010-luvun alussa avattiin kolmas linja sekä neljäs linja, joista jälkimmäisellä kulki duoraitiovaunuyhteys.
Raitiovaunulinjojen laajennuksia on harkittu, mutta niistä on myös osittain luovuttu kustannusten takia.
Pahalampi (Tampere)

Pahalampi on Pirkanmaalla Tampereella Viinikan kaupunginosassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Pahalampi on osa Viinikanojan valuma-aluetta.
Maantietoa.
Lampi on 250 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,8 hehtaaria. Sitä ympäröi kapea kävelypuisto, Pahalammenpuisto. Puiston länsipuolella on Lempääläntie (yhdystie 3495) ja itäpuolella Viinikankatu. Lammen rantaviivan pituus on 600 metriä. Lampi on muuten ruutukaavalla olevien asuintalojen ympäröimä paitsi länsipuolella, missä sijaitsee laaja ratapiha.
Historiaa.
Vuoden 1953 peruskartassa Pahalampi oli sulkeutumassa ruutukaavan sisään, vaikka sen etelärannoilla oli vielä jäljellä kolme peltotilkkua.
Luettelo Viron linnoista

Luettelo Viron linnoista on luettelo Viron alueella sijaitsevista linnoituksista.
Ristiretkiaikaa edeltävät linnoitukset.
Virossa on useita ristiretkiaikaa edeltäviä muinaislinnoja. Muinaislinnojen sijaintipaikat tunnetaan usein "Linnamäginä", joka vastaa suomen kielen "Linnamäki"-sanaa. Suomessa muinaislinnan paikkoja on kuvattu myös termillä "Linnavuori". Useita Viron muinaislinnoja kutsutaan myös "Kalevanpojan sängyksi" ("Kalevipoja säng"), ja sitä pidetään yhtenä Viron muinaislinnojen tyyppinä. Varhaisissa historiallisissa lähteissä Viron muinaislinnojen käyttöä puolustustarkoituksessa kuvaa kattavimmin Henrikin Liivinmaan kronikka, joka kuvaa kristinuskon väkivaltaista levittämistä Baltiaan.
Kuningatar Maudin lahti

Kuningatar Maudin lahti () on arktinen merialue Kanadan mantereen ja Victoriansaaren kaakkoisosan välissä, Nunavutin territoriossa. Sen länsipuolella on Cambridge Bay, joka johtaa Deasensalmeen ja Coronationinlahteen. Lahden itäpuolella on Simpsoninsalmi ja pohjoispuolella on Victoriansaaren itäpuolitse kulkeva Victoriansalmi. Lahdella olevat saaret ja sen eteläpuolinen rannikko ovat huomattavia lintujen suojelualueita. Eteläpuolinen suojelualue ja lahden itäpuolinen Adelaiden niemimaa ovat myös Kanadan Ahiak-karibujen tärkeitä laidunta- ja lisääntymisalueita.
Lahden nimesi norjalainen tutkimusmatkailija Roald Amundsen vuonna 1905 Norjan kuningattaren Maudin mukaan. Lahden pohjoisosassa sijaitsee ruotsalaisen oopperalaulaja Jenny Lindin mukaan nimetty saari ja itäosassa muun muassa Amundsenin A. E. Nordenskjöldin mukaan nimeämä Nordenskiold Islands -saariryhmä, sekä Hat Island (32 km²) ja O'Reilly Island (34,6 km²). Lahden koillispuolella, Adelaiden niemimaan pohjoispuolella sijaitsee puolestaan Kuningas Williamin saari (13 111 km²). 
John Franklinin retkikunnan kadonnut alus "HMS Erebus" löytyi Kuningatar Maudin lahden itäosasta O'Reillyn saaren länsipuolelta vuonna 2014. Retkikunnan toinen alus "HMS Terror" löytyi Terror Baystä Kuningas Williamin saaren eteläpuolelta vuonna 2016 paikallisen inuitin opastuksella.
Visa Vegas eRace 2017

Visa Vegas eRace 2017 oli kaikkien aikojen suurin autosimulaatiokilpailu eSportsin historiassa. Simulaatiokilpailussa Formula E -sarjan suurimmat nimet kohtasivat sarjan faneja täysin virtuaalisessa kilpailussa. Kilpailu käytiin Las Vegasissa, Nevadan osavaltiossa Yhdysvalloissa, The Venetian Hotellissa 7. tammikuuta 2017 Consumer Electronics Show:n yhteydessä, jonka järjesti Consumer Electronics Association. Tapahtuman pääsponsorina toimi luottoyritys Visa. 
Tasan kolme vuotta Formula E -sarjan historian ensimmäisen auton Spark-Renault SRT 01E:n esittelyn jälkeen kaikki sarjan 20 kilpailijaa testasivat taitojaan eritoten tapahtumaa varten suunnitellulla simulaatioradalla, joka perustuu kuuluisaan Las Vegas Stripiin tavoitteenaan voittaa osuus miljoonan euron palkintopotista. Kymmenellä sarjan faneista oli mahdollisuus ottaa tapahtumaan osaa ja yrittää päihittää ammattiautourheilijat. Cloud Sportsin järjestämässä "Road to Vegas" haasteessa valitut kilpailijat käyttivät rFactor 2 peliohjelmaa. Kymmenestä fanista, jotka kilpailivat miljoonan dollarin palkintopotista jopa neljä oli suomalaisia. He olivat Greger Huttu, Aleksi Uusi-Jaakkola, Olli Pahkala ja Aleksi Elomaa.
Kilpailun voiton itselleen nappasi Bono Huis. Hän saavutti myös kilpailun paalupaikan.
Palkintopotit.
Lähde:
The Stanley Parable

The Stanley Parable on Galatic Cafen kehittämä ja julkaisema seikkailupeli, joka on julkaistu vuonna .
Peli julkaistiin alun perin vuonna 2011 modina "Half-Life 2:lle". Modista kehitettiin täysi peli ("Portal 2:n" pelimoottorilla) ja "Half-Life 2:n" tiedostot on korvattu. Peli pääsi Steam Greenlightista läpi vuonna 2012 ja julkaistiin Microsoft Windowsille myöhemmin vuonna 2013. Peli julkaistiin myöhemmin myös Linuxille ja OS X:lle.
Pelistä on julkaistu vuonna 2022 "Ultra Deluxe" -versio.
Pelaaminen.
Pelissä pelaaja ohjaa Stanley-nimistä henkilöä, ja voi kävellä sekä olla vuorovaikutuksessa ympäristön kanssa, esimerkiksi painamalla nappeja ja avaamalla ovia.
Pelin tarinaa johtaa etupäässä pelin kertojan ääni, joka kertoo että Stanley työskentelee toimistorakennuksessa, työnään tietokoneen näppäimien painaminen näytölle tulevien ohjeiden mukaan sen enempää kyselemättä. Eräänä päivänä tietokoneen näyttö sammuu, ja Stanley alkaa tutkimaan rakennusta ja huomaa kaikkien työntekijöiden kadonneen.
Vastaanotto.
Peli sai IGN:n arvostelussa arvosanaksi 8.8/10.
Hentosara

Hentosara ("Carex disperma") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen kasvilaji. Hentosara kasvaa noin 20–50 cm korkeaksi ja on kasvutavaltaan löyhästi mätästävä. Hentosaran varret ovat karheita sekä pystyjä tai hieman nuokkuvia. Hentosaran lehdet ovat puolestaan pehmeät, kirkkaanvihreät ja kapeat, vain noin millimetrin levyiset.
Hentosara on yhtäläistähkäinen ja sen kukintona oleva tähkistö koostuu muutamasta, tavallisesti selvästi erillään olevasta, pienikokoisesta tähkästä. Hedekukat ovat kolmiheteisiä ja emikukat kaksiluottisia. Kussakin tähkässä on vain yksi tai muutama pullakko, jotka ovat aluksi vihreitä ja muuttuvat kypsyessään tummanruskeiksi. Muodoltaan pullakot ovat pitkulaisia, paksuja ja suuodattomia. Hentosara on tuulipölytteinen ja se kukkii heinä-elokuussa.
Hentosaran kasvupaikkoja ovat kosteat ja soistuneet metsät, suot sekä purojen ja ojien varret. Hentosaraa kasvaa laajalti sekä Pohjois-Amerikassa että Euraasiassa. Suomessa hentosaraa kasvaa ympäri maata, joskin harvinaisempana pohjoisimmassa Lapissa. Hentosara on Suomessa silmälläpidettävä (NT) laji.
Supilinn

Supilinn (suom. 'keittokaupunki') on virolaisen Tarton kaupungin kaupunginosa. Se on kaupungin keskustan pohjoispuolella, Emajoen oikealla puolella. Supilinnassa on 1 863 asukasta (vuoden 2013 lopussa). Kaupunginosan pinta-ala on 0,48 neliökilometriä, ja se on Tarton pienin kaupunginosa. Supilinn on aiemmin ollut köyhälistön kaupunginosa, jonka rakennuskanta koostuu enimmäkseen 1–2-kerroksisista asuintaloista.
Supilinnaa ympäröivät kaupunginosat: lännessä Tähtvere, koillispuolella Ülejõe, kaakossa Kesklinn.
Kesklinn (Tartto)

Kesklinn (suomeksi: 'keskikaupunki') on Virossa Tarton kaupunginosa Emajoen oikealla rannalla. Siellä on 6 517 asukasta (31. joulukuuta 2013), ja sen pinta-ala on 1,80 neliökilometriä.
Kesklinnan kaupunginosaa ympäröivät pohjoisessa Supilinn, pohjoisessa ja idässä Ülejõe, kaakossa Annelinn, etelässä Karlova, lounaassa ja lännessä Vaksali ja luoteessa Tähtvere.
Kai Noramies

Kai Noramies (ent. Nyberg, 2. tammikuuta 1918 Helsinki – 30. marraskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, taidemaalari, graafikko ja kemisti.
Opinnot ja ura.
Kai Noramies valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta kemia pääaineenaan ja taideopintoja hän harjoitti Helsingin yliopiston piirustussalissa ja Vapaassa taidekoulussa vuosina 1946–1948.
Noramies oli Suomen Kuvanveistäjäliiton edustaja 1950- ja 1960-luvuilla Työväen sivistysliitossa, valtion kuvataidetoimikunnan jäsenenä vuosina 1958–1961, sekä jäsenenä Suomen Taiteilijaseurassa ja Kuvataide Senioreissa. Hän toimi kemistinä OTK:n keskuslaboratoriossa vuosina 1948–1966.
Noramies teki myös 15 piirroskertomusta, runoja, radiokuunnelmia, mitaleja, exlibriksiä ja postimerkkijulkaisun kemian professori Johan Gadolinista. 
Hän sai Art Academy Tommaso Camponellan mitalin 1970 ja Cabrovon karikatyyri- ja veistoskilpailusta mitalin Bulgariasta 1977 postuumisti.
Väestöliitto on palkinnut henkilön tai yhteisön, joka on menestyksellisesti toiminut lasten ja perheiden hyväksi. Palkinto on Kai Noramiehen pienoispronssiveistos "Tirkistys tulevaisuuteen". 
Noramiehen veistoksia on myyty huutokaupoissa Suomessa muun muassa Bukowskilla ja Hagelstamilla. Hänen töitään on ollut esillä IL Ponten huutokaupassa Milanossa sekä Wienissä sijaitsevassa Dorotheumissa, joka on Keski-Euroopan suurin taidehuutokauppa.
Harsusara

Harsusara ("Carex rariflora") on sarakasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Sen varsi on sileä ja lehdet ovat litteitä sekä puhtaanvihreitä. Harsusaran juurissa on lajityypillinen punakeltainen huopakarvoitus.
Harsusara on erilaistähkäinen saralaji, ja sen kukinnossa on yksi hedetähkä sekä kaksi tai kolme emitähkää. Hedetähkä on pieni ja siinä on enintään kymmenen hedekukkaa. Harsusaran emikukat ovat kolmeluottisia ja pullakot ovat vaaleanvihreitä. Tähkäsuomut ovat mustanruskeita, keskiosastaan kellanruskeita ja suunnilleen pullakoiden levyisiä. Harsusara muistuttaa mutasaraa ("Carex limosa") sekä riippasaraa ("Carex magellanica").
Harsusaraa kasvaa sekä Pohjois-Amerikan pohjoisosissa että subarktisessa Euraasiassa. Suomessa harsusaraa tavataan napapiirin pohjoispuolella, lähinnä käsivarren Lapissa.
Juurihoito (kirja)

Juurihoito on Miika Nousiaisen 2016 syksyllä ilmestynyt romaani. Kirjasta on tehty näytelmäversio ja kirjan elokuvaoikeudet on myyty.
Juoni.
Kirja kertoo Pekka ja Esko Kirnuvaaran elämästä. He ovat velipuolia, mutta löytävät toisensa Eskon hammaslääkäriammatin ja Pekan huonokuntoisten hampaiden johdosta. Veljekset päättävät etsiä kadonneen isänsä Onni Kirnuvaaran, jota Esko ei ole ikinä nähnyt, koska kasvoi sijaisperheessä, ja joka hylkäsi Pekan tämän ollessa nuori.
Lopulta veljekset matkustavat jopa Australiaan asti isäänsä etsimään.
Ison Mahosaaren jätinkirkko

Ison Mahosaaren jätinkirkko on Pohjois-Karjalassa Lieksassa Pielisen saaressa sijaitseva epävarma jätinkirkko. Se olisi Itä-Suomen ensimmäinen jätinkirkko.
Sijainti.
Iso Mahosaari sijaitsee aivan Lieksan kaupungin edustalla noin 9,6 kilometriä Lieksan luterilaisesta kirkosta lounaaseen. Saari sijaitsee Mahonselällä Sipolansaaren ja Kinahmonsaaren välissä. Jätinkirkko on löytynyt saaren kaakkoiskärjestä sen kivikkoiselta harjanteelta.
Jätinkirkko.
Jätinkirkosta ei ole Museoviraston Muinaisjäännösrekisterissä merkintää. Saarella on kuitenkin jo kaksi muinaisjäännöskohdetta ennestään. Jätinkirkon sisäpihaa reunustaa nelikulmainen kivivalli, joka on noin 2 metriä leveä. Jätinkirkon pituus on 23 metriä ja leveys 18 metriä. Kivivallin sisällä on Marianna Ridderstadin mukaan toinen pienempi rakenne, ehkä alkujaan asuinvalli. Jätinkirkon pituusakseli osoittaa 19° pohjoisesta vastapäivään eli pohjoiskoilliseen.
Ympäristö.
Saaren kaakkoiskärjessä on muitakin kiviröykkiöitä. Timo Jussila raportoi viidestä peräkkäin sijaitsevasta kivilatomuksesta, joista yksi on nyt tunnistettu jätinkirkko. Rannasta 30 metrin päässä sijaitsi pyöreä kivikehä, jonka halkaisija on 3,5 metriä. Tästä hieman pohjoiseen sijaitsee kiviröykkiö, jossa on keskellä kuoppa. Röykkiön halkaisija on 3 metriä. Seuraavaksi tulee jätinkirkko, joka jälkeen löytyy halkaisijaltaan 4- ja 6-metriset kivilatomukset. Viimeisen latomuksen keskellä on halkaisijaltaan 1,2-metrinen kivikasa.
Saaren pohjoispäässä 500 metrin päässä sijaitsee kalliolla 7,5 metriä pitkä ja 6 metriä leveä kiviröykkiö.
Tutkimuksia.
Saarella on käyty tarkastamassa muinaisjäännöksiä vuosina 1971 (Maarit Lönnberg) ja 2001 (Timo Jussila). Silloin havaittua kivikehää ei tunnistettu jätinkirkoksi. Kohdetta ei ole vielä tutkittu.
Annanias Mathe

Annanias Mathe (n. 1976 – 27. joulukuuta 2016) oli pahamaineinen mosambikilainen rikollinen. Hän on ainoa, joka on onnistunut karkaamaan suuren turvaluokituksen vankilasta Pretoriassa, Etelä-Afrikassa. 
Mathe pidätettiin 51 murhasta, murhan yrityksestä, raiskauksesta ja aseellisesta ryöstöstä marraskuussa 2006. Lopulta hänet tuomittiin 67 rikoksesta yhteensä 54 vuoden vankeustuomioon, josta hän olisi joutunut minimissään istumaan 43 vuotta. 
Vankilaan jouduttuaan hän karkasi sellin ikkunan kautta äärimmäisin turvatoimin vartioidusta C-Max-rangaistuslaitoksesta voideltuaan itsensä vaseliinilla. Hänen vankilapakonsa aiheutti maanlaajuisen etsinnän ja sai paljon julkisuutta Afrikassa. Mathe vangittiin myöhemmin uudelleen ja palautettiin vankilaan. Myöhemmin on sanottu, että vaseliinijuttu oli hämäystä ja Mathe oikeasti karkasi ovesta lahjottuaan vartijansa.
Hän kuoli 40 vuoden iässä 27. joulukuuta 2016 ruoansulatusvaivojen aiheuttamiin komplikaatioihin sairaalahoidosta huolimatta.
Sysisara

Sysisara ("Carex atrofusca") on sarakasvien heimoon ja sarojen sukuun kuuluva monivuotinen kasvilaji. Sysisara muistuttaa jonkin verran nokisaraa ("Carex fuliginosa").
Sysisara esiintyy yksittäisversoina tai löyhästi mätästävänä ja kasvaa 10–25 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat litteitä, harmahtavanvihreitä, muutaman millimetrin levyisiä ja pituudeltaan noin puolet varren pituudesta.
Sysisaran kukinnon tähkät näyttävät samannäköisiltä, mutta sysisara on valeyhtäläistähkäinen, sillä hede- ja emikukat ovat yleensä omissa tähkissään. Kukinnon muodostavassa tähkistössä on ylinnä yksi, 7–12 mm pitkä hedetähkä, jossa voi joskus olla myös osittain emikukkia, ja sen alapuolella kahdesta neljään kappaletta, 8–20 mm pitkiä ja nuokkuvia emitähkiä. Hedekukat ovat kolmiheteisiä ja emikukat kolmeluottisia. Tähkäsuomut ovat mustavioletteja, ja pullakot muuttuvat kypsyessään suunnilleen samanvärisiksi. Sysisara on tuulipölytteinen ja kukkii heinäkuussa.
Sysisara on kalkinvaatija ja kasvaa monenlaisilla kosteilla paikoilla tunturialueilla. Sysisaraa kasvaa Pohjois-Kanadassa, Alaskassa, Grönlannissa sekä pohjoisessa Euraasiassa. Suomessa sysisaraa kasvaa vain käsivarren Lapissa, aivan käsivarren kärjessä. Sysisara on Suomessa silmälläpidettävä laji (NT).
Sysisara löydettiin Lapista vuonna 1803. Sysisaran tieteellinen lajinimi tulee latinan kielen mustaa (lat. "ater") ja mustanruskeaa (lat. "fuscus") tarkoittavien sanojen yhdistelmästä viitaten sysisaran tummiin pullakoihin.