Etelä-Korean liikenne

Etelä-Korean liikenteen järjestelyihin kuuluvat laajat rautatie- ja valtatieverkostot, sekä lukuisat bussi-, laiva- ja lentoyhteydet. Etelä-Korea otti Maglev-junat kaupallisen liikenteen käyttöön kolmantena valtiona maailmassa.
Historia.
Etelä-Korean nykyaikaisen liikenneinfrastruktuurin rakentaminen alkoi vuosia 1962-66 koskeneen ensimmäisen valtiollisen viisivuotissuunnitelman myötä. Suunnitelmaan kuuluivat 275 rautatiekilometrin ja useiden pienten moottoritieosuuksien rakennushankkeet. Soulin ja Busanin suurkaupungit yhdistävä Gyeongbu Expressway valmistui 7.7.1970.
1970-luvulla uusien liikennejärjestelmien rakentaminen kiihtyi. Kolmannen viisivuotissuunnitelman (1972-76) ohjelmaan kuului useita lentoasema- ja satamahankkeita. 1970-luvulla valtatieverkosto laajeni 487 kilometrillä, ja Soulin metro valmistui. Suuria satamarakennushankkeita käynnistettiin Pohangissa, Ulsanissa, Masanissa, Incheonissa ja Busanissa.
1980-luvulla rautatieverkkoa sähköistettiin, ja verkosto tiheni useiden lisäratojen myötä. Junien ajonopeuksia nostettiin päälinjoilla. Vaikka rautateitä käytettiin ensisijaisesti rahtiliikenteeseen, myös matkustajaliikenne kasvoi. Vuonna 1988 tieverkoston kokonaispituus oli 51 000 kilometriä. Moottoritieverkostoa laajennettiin yhdistämään useampia suuria kaupunkeja, ja sen laajuus oli 1 539 kilometriä tietä 1980-luvun lopulla.
Rautatiet.
Etelä-Korean suurin rautatieliikenneyhtiö on Korail. Rautateiden verkostoa hallinnoi Korean rataverkkoviranomainen ().
Etelä-Korean ensimmäinen suurnopeusjunapalvelu Korea Train Express aloitti toimintansa huhtikuussa 2004. Muita kaupunkienvälisiä matkoja tarjoavat Korailin palvelut Saemaeul-ho ja Mugunghwa-ho. Lähiliikenteen junapalveluita tarjoaa Korailin Tonggeun, jonka junat pysähtyvät kaikilla asemilla.
Metrot.
Etelä-Korean kuudella suurimmalla kaupungilla – Soulilla, Busanilla, Daegulla, Gwangjulla, Daejeonilla ja Incheonilla – on kullakin oma metrojärjestelmänsä. Soulin metrojärjestelmä on maan vanhin, sen ensimmäinen linja avattiin vuonna 1974.
Raitiovaunut.
Ensimmäinen raitiovaunulinja Soulissa aloitti toimintansa joulukuussa 1898. Se liikennöi Seodaemunin ja Cheongnyangnin välillä. Verkkoa laajennettiin ensin kattamaan koko keskustan alue eli Jung-gun ja Jongno-gun hallintoalueet. Sittemmin myös ympäröivät lähiöalueet saivat raitiovainulinjat.
Raitiovaunuverkoston laajuus saavutti huippunsa vuonna 1941. Vuonna 1968 verkostoa alettiin supistaa yksityisautoilun ja metron suosion vähentäessä raitioliikenteen käyttäjämääriä. Soulin metron Linja 1 ja Linja 2 kulkevat vanhoja raitiovaunureittejä pitkin Jongnossa ja Euljirossa.
Linja-autot.
Alueelliset linja-autopalvelut.
Lähes kaikissa Etelä-Korean kaupungeissa on tarjolla alueellista linja-autoliikennettä. Alueelliset reitit ovat luokiteltu "gosok-busseihin" () ja "sioe-busseihin" (). Gosok-bussit toimivat pidemmillä matkoilla, ja pysähtyvät hyvin harvoin matkan aikana. Shioe-bussit toimivat tyypillisesti lyhyillä etäisyyksillä, ovat siten hitaampia, ja tekevät enemmän välipysähdyksiä.
Paikalliset linja-autopalvelut.
Kaupungeissa ja kylissä toimii kahdenlaisia linja-autoja: "jwaseok" () ja "dosihyeong" () tai "ipseok" (). Molemmat ajavat usein samoja reittejä, ja tekevät suunnilleen saman verran pysähdyksiä. Jwaseok-bussit ovat hinnaltaan kalliimpia, ja niitä pidetään matkustusmukavuudeltaan parempina, kun taas doshihyeong-bussit ovat halvempia, ja niissä on vähemmän istumapaikkoja. Monissa pienissä kaupungeissa ei ole jwaseok-busseja. Niiden linja-autoja kutsutaan virallisesti nimellä nongeochon (). Joillakin kaupungeilla on omat luokittelunsa linja-autopalveluille.
Muut palvelut.
Ympäri maata toimii suurnopeusbusseja, joilla on mahdollista matkustaa Incheonin kansainväliselle lentoasemalle.
1990-luvun lopulla monilla tavarataloilla oli omia pieniä ilmaisbussilinjoja, joilla pääsi tavarataloihin ostoksille. Hallitus asetti vuonna 2001 asetuksen, joka kielsi tavaratalojen omat bussilinjat. Nykyään useimmilla seurakunnilla, päiväkodeilla ja yksityisillä kouluilla on omat bussit, joilla haetaan seurakuntalaisia, päiväkotilapsia tai oppilaita.
Tiet.
Lähes kaikki moottoritiet Etelä-Koreassa ovat maksullisia. Suurin osa moottoriteistä on valtionyritys Korea Expressway Corporationin (KEC) rakentamia ja huoltamia.
Moottoritieverkosto kattaa suurimman osan maata. Tietulleja kerätään sähköisen maksujärjestelmän avulla. KEC järjestää moottoriteiden varsille myös palveluita, kuten huoltoasemia ja ruokailupaikkoja.
Etelä-Koreassa on myös monia yksityisomisteisia tulliteitä, kuten Nonsan-Cheonan -moottoritie, Daegu-Busan -moottoritie, Incheonin kansainvälisen lentoaseman moottoritie, Soul-Chuncheon -moottoritie ja Soulin kehätie.
Etelä-Korean tieverkon kokonaispituus oli 86 989 kilometriä vuonna 1998. Tästä 1 996 km oli moottoriteitä ja 12 447 km valtateitä. Vuoteen 2009 mennessä moottoriteiden yhteenlaskettu pituus oli noin 3 000 kilometriä.
Vesiliikenne.
Etelä-Koreasta ei ole toimivia maayhteyksiä muualle Aasiaan, ja valtiolla maailman suurimpiin lukeutuva laivanrakennusteollisuus. Maassa on myös erittäin laajat lauttayhteydet. Etelä-Koreassa toimii myös yksi suurimmista kauppalaivastoista, joka käy kauppaa lähinnä Kiinan, Japanin ja Lähi-idän valtioiden kanssa. Useimmat rahtilaivojen omistajat ovat suuria monialayrityksiä, kun taas matkustajalauttayrittäjät ovat usein pienyrityksiä.
Etelä-Koreassa on 1 609 kilometriä purjehduskelpoisia sisävesiväyliä, niiden käyttö on sallittua vain pienaluksille.
Lautat.
Etelä- ja itärannikon lukuisille pienille saarille on lauttayhteydet. Lisäksi lauttaliikennettä on myös suuriin, kaukana rannikosta sijaitseviin Jejun ja Ulleungin saariin. Suuria lauttaterminaaleja on muun muassa Incheonissa, Mokpossa, Pohangissa ja Busanissa.
Satamat.
Etelä-Koreassa on useita suuria satamia. Satamakaupunkeja ovat Jinhae, Incheon, Gunsan, Masan, Mokpo, Pohang, Busan, Donghae, Ulsan, Yeosu ja Jeju.
Lentoliikenne.
Etelä-Korean hallinto perusti Korean Air -lentoyhtiön vuonna 1962 korvaamaan aiempaa kansallista lentoyhtiötä. Se on ollut yksityisessä omistuksessa jo vuodesta 1969 lähtien. Korean Air oli Etelä-Korean ainoa lentoyhtiö vuoteen 1988 asti. Vuonna 2008 sillä oli 2,164 miljoonaa matkustajaa, joista 1,249 miljoonan matkat olivat kansainvälisiä.
Toinen lentoyhtiö, Asiana Airlines, perustettiin vuonna 1988. Se lensi alun perin kotimaassa Soulin, Busanin ja Jejun välillä, sekä ulkomaille Japaniin, Singaporeen, Thaimaan Bangkokiin ja Yhdysvaltain Los Angelesiin. Vuonna 2006 Asiana Airlinesilla oli liikennettä jo kahteentoista kotimaan kaupunkiin ja 66 ulkomaan kaupunkiin 20 eri valtiossa, sekä rahtiliikennettä 24 kaupunkiin 17 valtiossa.
Yhteenlaskettuna Etelä-Korean lentoyhtiöt lentävät 297 reittiä kansainvälisesti. Pienemmät lentoyhtiöt kuten Air Busan, Jin Air, Eastar Jet ja Jeju Air, tarjoavat kotimaan lentoja sekä Japanin ja Kaakkois-Aasian reittilentoja halvemmalla hinnalla.
Lentoasemat.
Etelä-Korean suurin lentoasema, Incheonin kansainvälinen lentoasema, valmistui vuonna 2001. Lentoasema ehti valmistua ennen vuoden 2002 FIFA World Cupia. Vuoteen 2007 mennessä Incheonin lentoasema palveli 30 miljoonaa matkustajaa vuosittain. Airports Council International on valinnut sen maailman parhaaksi lentoasemaksi useita kertoja.
Soulissa on myös Gimpon kansainvälinen lentoasema. Kansainvälisessä lentoliikenteessä käytetään Incheonin kansainvälistä lentoasemaa, kun taas kotimaan lennot Souliin liikennöivät pääasiassa Gimpon lentoasemalta. Muita suuria lentoasemia on Busanissa ja Jejussa. Etelä-Koreassa oli vuonna 1999 yhteensä 103 lentokenttää.