tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Etelä-Helsingin kansalaisopisto Toimela

Etelä-Helsingin kansalaisopisto on eteläisessä Helsingissä toimiva, Kvs-säätiön ylläpitämä yksityinen kansalaisopisto. Opisto tarjoaa aikuisille yleissivistävää koulutusta ja harrastusmahdollisuuksia. Opiston järjestämille noin 300 kurssille osallistuu vuosittain yli 3 600 opiskelijaa.
Palstapuutarha.
Viljelytoiminta Munkkiniemessä Helsingin kaupungin vuokratontilla on jatkunut vuodesta 1938. Palstapuutarhaviljely on opistotoiminnan rinnalla Toimela ry:n perinnemuotoista toimintaa. Käytännön viljelytoiminta toteutetaan yhteistyössä Toimelan palstapuutarhayhdistys ry:n kanssa. Viljelijöitä on noin 160 ja viljeltävän palstan koko vaihtelee 0,5–2 aarin välillä. Palstoja vapautuu haettavaksi vuosittain 10–20.
Toimela Brass.
Toimela Brass on Etelä-Helsingin kansalaisopistossa toimiva puhallinorkesteri.
Lähteet.
http://toimela.fi/esittely/ 
http://etko.fi/palstapuutarha/ 
http://etko.fi/brass/
Jonas Forsslund

Jonas Forsslund (1754 Forsin pitäjä, Jämtland – 9. maaliskuuta 1809 Tukholma) oli ruotsalainen muotokuvamaalari ja kuvanveistäjä. 
Forsslundilla oli taiteellisia taipumuksia, ja työskennellessään Uppsalassa kauppa-apulaisena hän vapaahetkinään teki pastellimaalauksia. Hänen töitään näytettiin Kaarle-herttualle tämän vieraillessa kaupungissa, ja nuori maalari pääsi tämän suojelukseen. 
Forsslund muutti Tukholmaan ja meni oppilaaksi Kuninkaalliseen taidekorkeakouluun ja sai samaan aikaan yksityisopetusta hovi-intendentti Gustaf Lundbergilta. 
Vuonna 1794 hänet kutsuttiin Kuninkaalliseen taideakatemian jäseneksi, ja vuonna 1800 hänet nimitettiin professoriksi. 
Hänen merkittävimpiä teoksiaan ovat suurehko maalaus, joka esittää Kustaa III:ta ja tämän puolisoa Sofia Magdalenaa sekä heidän poikaansa; toinen samanlainen maalaus, joka esittää Kustaa IV Aadolfia ja kuningatar Fredrika Doroteaa ja on nykyisin Gripsholmin linnassa; kolmas "Neiti Piper ripottelee kukkia sisarensa haudalle". Lisäksi hän teki useita muotokuvia ja pastellitöitä.
Myöhemmin Forsslund teki myös veistoksia, ja häneltä on olemassa Carl von Linnétä esittävä pronssinen rintakuva, joka on nykyisin Helsingissä Eläinmuseossa. Veistos on tiettävästi ostettu aikoinaan Turun akatemiaan.
Lisäksi hän teki medaljonkeja kipsistä ja biskvistä.
Jemenintiaiskerttu

 
Jemenintiaiskerttu ("Curruca buryi") on kerttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Jemenintiaiskerttua tavataan Saudi-Arabian lounaisosissa ja Jemenin länsiosissa. Lajin kannaksi arvioidaan yli 10 000 aikuista yksilöä. Jemenintiaiskerttu on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen kanta on suhteellisen pieni ja sitä uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen.
Elinympäristö.
Jemenissä jemenintiaiskerttu elää erityisesti metsissä, joiden valtapuuna on "Acacia origena" -lajin akaasia. Saudi-Arabiassa lintu taas elää katajametsissä.
Koko Suomi leipoo

Koko Suomi leipoo on leivontaohjelma, jonka ensimmäinen jakso esitettiin MTV3-kanavalla 24. syyskuuta 2013. Ohjelma pohjautuu BBC:n "The Great British Bake Off" -formaattiin. Sarjasta on julkaistu myös samanniminen kirja.
Ohjelman jokaisessa jaksossa 12 amatöörileipojaa kilpailee kahdessa eri leivontatehtävässä. Ohjelman ensimmäinen kausi kuvattiin kesän 2013 aikana, ja sen juontajana toimi Anne Kukkohovi. Tuomareina olivat kondiittorit Mika Parviainen ja Sami Granroth. Ensimmäisen kauden voitti Anders Wikström. 
Toinen kausi alkoi 18. syyskuuta 2014 ja Kukkohovi toimi edelleen sarjan juontajana. Myös ensimmäisellä kaudella mukana ollut Parviainen jatkoi tuomarina, mutta uutena tuomarina Granrothin tilalle tuli kondiittori Veli-Matti Ahvenharju. Toisen kauden voitti Liisa Westerberg.
Toukokuussa 2017 MTV tiedotti ohjelman jatkuvan kolmannelle tuotantokaudelle, ja Kukkohovin jatkavan juontajana. Kolmas kausi alkoi 27. syyskuuta 2017. Kolmannen kauden voittaja oli Jaana Koivuranta-Härkönen.
Ohjelman neljäs kausi alkoi 12. marraskuuta 2018. Kukkohovi jatkoi juontajana ja tuomareina toimivat Mika Parviainen ja Markus Hurskainen. Neljännen kauden voitti Riitta Wuorio-Bäck.
Viides tuotantokausi alkoi 11. marraskuuta 2019, mutta uutena tuomarina Parviaisen tilalle tuli Toni Rantala. Viidennen kauden voitti Amanda Alilonttinen.
Toukokuussa 2020 ilmoitettiin sarjan kuudennesta kaudesta, joka kuvattiin kesällä 2020. Anne Kukkohovi jatkoi juontajana, ja Markus Hurskainen ja Toni Rantala tuomareina. Kuudes kausi alkoi 16. marraskuuta 2020, ja sen voitti Mari Pihlajamäki.
Marraskuussa 2021 ilmoitettiin sarjan seitsemännestä kaudesta. Anne Kukkohovi jatkoi juontajana sekä Markus Hurskainen ja Toni Rantala tuomareina. Seitsemäs kausi alkoi tammikuussa 2022 ja sen voitti Anne Laitila.
Sarjan kahdeksas kausi alkoi syyskuussa 2022. Anne Kukkohovi jatkoi juontajana sekä Markus Hurskainen ja Toni Rantala tuomareina. Kahdeksannen kauden voitti Tiia Karonen.
Ruskotiaiskerttu

 
Ruskotiaiskerttu ("Curruca lugens") on kerttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Ruskotiaiskerttua esiintyy Afrikan itäosissa. Lajin on kuvattu olevan paikallisesti yleinen Etiopiassa ja harvinaisempi muualla esiintymisalueellaan. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tšekin alle 18-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue

Tšekin alle 18-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue edustaa Tšekkiä jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailman­mestaruus­kilpailuissa.
Pensastiaiskerttu

 
Pensastiaiskerttu ("Curruca subcaerulea") on kerttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pensastiaiskerttua esiintyy Afrikan eteläosissa. Sitä tavataan Angolassa, Botswanassa, Lesothossa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Swazimaassa, Zimbabwessa ja Sambiassa. Lajin on kuvattu olevan suhteellisen yleinen sopivissa elinympäristöissä koko sen levinneisyysalueen laajuisesti. Pensastiaiskerttu on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Carl von Linné (Forsslundin veistos)

Carl von Linnén rintakuva on Jonas Forsslundin pronssinen veistos vuodelta 1807. Sen nykyinen sijaintipaikka on Luonnontieteellinen keskusmuseo Helsingissä. Veistos on tiettävästi ostettu aikoinaan Turun akatemiaan.
Teoksen tilauksen aloitteentekijänä oli henkilääkäri (livmedikus) Sven Anders Hedin. Teos valettiin kipsiin ja paljastettiin Ruotsissa Wäxjön lukiossa. Pronssivalos oli tarkoitus lunastaa myöhemmin, mutta syystä tai toisesta niin ei käynyt, vaan veistos ostettiin Turkuun Turun akatemian luonnonhistorialliseen museoon, josta se myöhemmin yliopiston siirron myötä päätyi Helsinkiin. Yksi veistos, jonka materiaali on terrakotta, on tietojen mukaan alkujaan mennyt kreivi Gustaf Trolle-Bonden omistamaan Sävstaholmiin, josta se on siirtynyt Teleborgin linnaan. Tästä materiaalista sitä valmistettiin vain kolme kappaletta.
Yksi kipsivalos meni Uppsalan yliopiston "ludi saeculares" -juhlan yhteydessä kasvitieteen laitoksen rakennukseen paikalle, jonne myöhemmin sijoitettiin Linnétä esittävä veistos.
Veistoksesta on tehty useita kipsivaloksia, ja lisäksi siitä on tehty pienikokoisia jäljennöksiä norsunluusta ja kipsistä. Niissä on pyöreä, reunuksella varustettu jalusta.
Sven Hedinin mukaan Forsslund tutki jo nuorena Linnén kasvoja, ja siten hän kykeni tekemään hyvin elävän veistoksen.
Kaukosen silta

Kaukosen silta on kantatie 79:llä Kittilässä, Kaukosen kylän kohdalla sijaitseva Ounasjoen ylittävä silta. Sillan rakentaminen alkoi vuoden 2013 syksyllä ja silta avattiin liikenteelle 29. elokuuta 2014. Silta on kolmiaukkoinen jännitetty betonipalkkisilta, pituudeltaan 176 metriä ja leveydeltään 13 metriä. Sillalla on kahden ajokaistan lisäksi jalankulun ja pyöräilyn väylä.
Uusi silta rakennettiin noin 500 metriä vanhan sillan pohjoispuolelle. Se vaati kantatien uudelleenlinjauksen noin 3,3 kilometrin matkalta sekä Kaukosen kylän alueella olevien teiden uudelleensuunnittelun. Uuden sillan valmistuttua vanha silta sekä sen eteläpuolella peltojen keskellä oleva tien pengerrys purettiin tulvariskien vähentämiseksi.
Edellinen silta.
Vanha Kaukosen silta oli valmistunut vuonna 1952, ja se oli erittäin huonokuntoinen, sekä vain 4,5 metriä leveänä nykyaikaiselle raskaalle liikenteelle myös aivan liian kapea. Sillan huonon kunnon vuoksi Lapin Ely-keskus määräsi sillalle 50 tonnin kokonaispaino- ja 16 tonnin telipainorajoituksen 1. toukokuuta 2012 alkaen. Sillan painorajoitus aiheutti merkittäviä lisäkustannuksia, sillä raskas liikenne joutui kiertämään sillan joko Sodankylän tai Kolarin kautta, mikä lisäsi ajomatkaa 65 tai 82 kilometriä kiertoreitistä riippuen. Lisäksi kumpikin kiertoreitti vaati kapean, mutkikkaan ja huonokuntoisen kantatie 80:n käyttöä, mikä heikensi liikenneturvallisuutta huomattavasti.
Sillalla oli sen kapeuden vuoksi myös Suomen kantatieverkolla ainoa laatuaan oleva Väistämisvelvollisuus kohdattaessa -liikennejärjestely. Vanha silta sekä tien pengerrys aiheuttivat myös sillan pohjoispuolelle vuosittain suuren tulvariskin.
Matthew Beovich

Matthew Beovich (1. huhtikuuta 1896 Carlton – 24. lokakuuta 1981) oli australialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Melbournen arkkihiippakuntaan Giuseppe Palica 22. joulukuuta 1922, ja hänet nimitettiin Adelaiden arkkipiispaksi 11. joulukuuta 1939. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. huhtikuuta 1940. Pääkonsekraattorina toimi Giovanni Panico, jota avustivat Norman Thomas Gilroy ja James Patrick O'Collins.
Beovich osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 1. toukokuuta 1971.
Beovich oli kroatialaissyntyisen Matta Beovichin ja tämän vaimon Elizabethin (o.s. Kenny) neljästä lapsesta toinen. Hän opiskeli vuosina 1917–1923 pappeutta varten Rooman Paavillisessa Urbaniana-yliopistossa.
Daniel Eugene Hurley

Daniel Eugene Hurley (s. 21. huhtikuuta 1940 Orroroo) on australialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Port Pirien hiippakuntaan Bryan Gallagher 27. kesäkuuta 1964, ja hänet nimitettiin saman hiippakunnan johtoon 27. marraskuuta 1998. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. helmikuuta 1999. Pääkonsekraattorina toimi Leonard Anthony Faulkner, jota avustivat Noel Desmond Daly ja Edmund John Patrick Collins. 
Hurley sai 3. heinäkuuta 2007 nimityksen Darwinin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 29. elokuuta.
Christopher Alan Saunders

Christopher Alan Saunders (s. 15. tammikuuta 1950 Melbourne) oli australialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Broomen hiippakuntaan John Jobst 28. elokuuta 1976, ja hänet nimitettiin saman hiippakunnan johtoon 3. marraskuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. helmikuuta 1996. Pääkonsekraattorina toimi Jobst, jota avustivat Justin Joseph Bianchini ja Edmund John Patrick Collins.
Helmikuussa 2024 Saunders pidätettiin syytettynä useista seksuaalirikoksista.
Tragic Idol

Tragic Idol on Paradise Lostin kolmastoista studioalbumi, joka julkaistiin 23. huhtikuuta 2012. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 15.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Nick Holmes ja Greg Mackintosh.
Bonusjulkaisun kappaleet.
Albumista on julkaistu limited edition digipack -versio, jonka mukana tuli ylimääräinen bonus-CD, joka sisälsi seuraavat kappaleet:
Barry James Hickey

Barry James Hickey (s. 16. huhtikuuta 1936 Leonora) on australialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Perthin arkkihiippakuntaan Paolo Giobbe 20. joulukuuta 1958. Hänet nimitettiin Geraldtonin hiippakunnan johtoon 22. maaliskuuta 1984, ja piispaksi vihkiminen seurasi 1. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi William Joseph Foley, jota avustivat Launcelot John Goody ja Francis Xavier Thomas.
23. heinäkuuta 1991 Hickey sai nimityksen Perthin arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 27. elokuuta. Hän jäi eläkkeelle 20. helmikuuta 2012.
Siirtoväen huollon keskus

Siirtoväen huollon keskus oli Suomessa sisäasiainministeriön alaisena toiminut, talvisodan lopulla perustettu sotatoimialueilta, myöhemmin luovutetuilta alueilta evakuoidun väestön huolto-organisaatio. Sitä johti Urho Kekkonen väestönsiirtoasioista vastaavan II maatalousministerin, Juho Koiviston alaisuudessa. Siirtoväen huollon keskus täydensi huoltotehtäviä hoitaneiden muiden elinten ja järjestöjen, kuten kansanhuoltoministeriön ja -lautakuntien sekä Vapaan Huollon toimintaa. 
Tarpeeseen havahtuminen ja huollon organisaation suunnittelu.
Kansanhuoltolautakunnat perustettiin kuntiin alkusyksyn 1939 kuluessa. Niiden tehtäviin kuului myös evakoista eli sotatoimien alta siirretyistä tai paenneista huolehtiminen. Jo joulukuussa oli selvää, että tarvittiin erityinen virasto huolehtimaan sotapakolaisista. Virastoa kaavaili kansanhuoltoministeri Rainer von Fieandt. Hänen keskustelukumppaneitaan olivat Jukka Rangell, Koivisto ja myöhemmässä vaiheessa erityisesti Urho Kekkonen.
3. tammikuuta 1940 tehtävän saanut Kekkonen teki aluksi nopean kiertomatkan tutustuakseen evakuoitujen olosuhteisiin. Uuden organisaation oli tarkoitus koota hajallaan eri ministeriöissä olleita toimintoja keskusviraston tasoiseen elimeen. Ministeri Koivisto vastusti kuitenkin näin itsenäistä asemaa. Siirtoväen huollon keskuksesta muotoutui sisäministeriöön perustettava väliaikainen osasto. Sitä koskeva asetus annettiin 17. tammikuuta 1940.
Trouble Will Find Me

Trouble Will Find Me on yhdysvaltalaisen indie rock -yhtye The Nationalin kuudes studioalbumi vuodelta 2013. 
Albumi sai kriitikoilta hyvän vastaanoton. Suomessa albumi on ollut virallisella listalla viikon ja on sijoittunut parhaimmillaan kolmanneksi.
Singlet.
Albumilta on julkaistu kaksi singleä. Ensimmäinen single, "Demons", julkaistiin 15. huhtikuuta 2013. Musiikkivideo, jossa kuvataan time lapse -tekniikalla albumin kansikuvan maalaamista seinälle, julkaistiin viikkoa aiemmin 8. huhtikuuta.
Toinen single, "Don't Swallow The Cap" julkaistiin Euroopan radioasemilla 13. toukokuuta 2013.
Vastaanotto.
"Trouble Will Find Me" on saanut hyviä arvosteluita kriitikoilta. Metacriticissä, joka laskee painotetun keskiarvon arvosteluista asteikolla 0–100, albumi on saanut 84 pistettä 39 arvosteluun perustuen.
Roope Tähkä

Roope Tähkä (s. 14. heinäkuuta 1981) on suomalainen koripallovalmentaja ja aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Tampereen NMKY:n kasvatti, 194-senttinen Tähkä pelasi Suomen pääsarjassa viiden kauden ajan edustaen Tampereen Pyrintöä. Pyrinnön joukkueessa Tähkä saavutti kaudella 2000–2001 SM-hopeaa ja Suomen cupin hopeaa. Pyrinnön jälkeen hän edusti I-divisioonassa pelannutta BC Nokiaa neljän kauden ajan, tosin viimeisellä kaudellaan hän ei pelannut.
Kaudella 2013–2014 Tähkä toimi Tampereen Pyrinnön naisjoukkueen apuvalmentajana I-divisioonassa. Pyrintö nousi Naisten Korisliigaan, ja Tähkä jatkoi tehtävässään apuvalmentajana. Pyrintö sijoittui paluukaudellaan pääsarjassa yhdeksänneksi ja putosi ensimmäisenä joukkueena pudotuspeleistä. Kaudeksi 2015–2016 Tähkä nousi Pyrinnön naisjoukkueen päävalmentajaksi.
Tähkä on toiminut myös Suomen Koripalloliiton hallituksessa.
Kapintiaiskerttu

 
Kapintiaiskerttu ("Curruca layardi") on kerttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Kapintiaiskerttua tavataan Lesothossa, Namibiassa ja Etelä-Afrikassa. Lajia on kuvattu paikallisesti melko yleisestä yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
The National (albumi)

The National on yhdysvaltalaisen indie rock -yhtyeen The Nationalin debyyttialbumi. Albumi on tyyliltään countryvaikutteisempi kuin yhtyeen myöhemmät albumit. Sanoitusta kappaleesta ”29 Years” käytettiin myöhemmin yhtyeen vuoden 2007 albumin "Boxer" kappaleessa ”Slow Show”.
Mies albumin kansikuvassa on yhtyeen rumpali Bryan Devendorf.
Vyötiaiskerttu

 
Vyötiaiskerttu ("Curruca boehmi") on kerttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Vyötiaiskerttua tavataan Etiopiassa, Keniassa, Somaliassa ja Tansaniassa. Lajin on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Avecra

Avecra Oy (vuosina 1977–1991 "Liikenneravintolat Oy") on VR-Yhtymän omistama ravintolapalveluja junissa ja rautatieasemilla tarjoava yritys. Junissa Avecra hoitaa ravintolavaunujen palveluita ja InterCity-junissa kiertäviä myyntikärryjä. Asemilla Avecra hoitaa asemaravintoloiden palveluja. Sittemmin Rail Gourmet oli ostanut VR:ltä 40 % osuuden Avecran toiminnasta, jolloin Avecra Oy oli VR Yhtymän ja Rail Gourmet Groupin yhdessä omistama ravintolayhtiö.
VR Group ja Rail Gourmet Group ovat 23. toukokuuta 2017 sopineet osakekaupasta, jolla brittiläinen junacatering-yhtiö myy 40 prosentin omistusosuutensa VR:lle.
Ravintolavaunut.
Avecra hoitaa junissa ravintolavaunupalveluja. Avecra ja VR uudistivat ja yhtenäistivät ravintolavaunujen ilmeen vuosina 2017–2019, jolloin aiemmat Prego-, Duetto-, Bistro- ja Kultainen Kulkuri -nimiset ravintolat muutettiin nimikkeen ”RavintoLaVaunu” alle. Ennen vuotta 2017 eri junatyyppien ravintolavaunuilla oli oma ilmeensä. Pendolinojen ravintola oli italialaistyyppinen ja sisämaan pikajunissa ravintola oli sisustukseltaan ja valikoimaltaan retrohenkinen ja korostetun 1970-lukulainen. 
Junaravintoloiden tyypilliset ruoka-annokset ovat lihapullat, lohikeitto, pasta, voileivät ja täytetyt patongit.
Avecra ilmoitti vaihtavansa pakkausmateriaalin ruoissaan ympäristöystävällisempään Woodly-materiaaliin vuoden 2022 lopussa.
Joissakin InterCity-junissa on vuonna 2014 avattu kaksikerroksinen ravintolavaunu, jonka yläkerroksen pöytiin vaadittiin paikkalippu. Ravintolavaunuttomissa InterCity-junissa kiertää usein myyntikärry, jonka tuotevalikoimassa on muun muassa kahvia, leipiä, viiniä, olutta ja makeisia. Myyntikärryllisissä junissa anniskelualueena ovat poikkeuksellisesti kaikki junavaunut. Normaalisti anniskelualue rajoituu ravintolavaunuun. Ekstra-luokassa on myös kahvilapiste, jonka tarjoilu on rajattomasti tarjolla Ekstra-luokan lipulla.
Asemaravintolat.
Avecra vastaa seuraavista rautatieasemien ravintolapalveluista (joulukuun 2019 tilanne):
Bernard Denis Stewart

Bernard Denis Stewart (2. elokuuta 1900 Essendon – 15. lokakuuta 1988) oli australialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Melbournen arkkihiippakuntaan Pietro Fumasoni Biondi 8. joulukuuta 1929, ja hänet nimitettiin Sandhurstin koadjuuttoripiispaksi sekä Ucreksen titulaaripiispaksi 12. joulukuuta 1946. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. helmikuuta 1947. Pääkonsekraattorina toimi Justin Daniel Simonds, jota avustivat Matthew Beovich ja Patrick Francis Lyons. 
Stewartista tuli 18. elokuuta 1950 Sandhurstin piispa. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja jäi eläkkeelle 21. huhtikuuta 1979.
Bernard oli Ronald ja Rosanne Stewartin kahdeksasta lapsesta kolmas. Stewart työskenteli myös juristina 1920-luvulla. Hän harrasti useita urheilulajeja ja pelasi australialaista jalkapalloa Victorian Football League -tasolla.
Riacen pronssipatsaat

Riacen pronssipatsaat () ovat 460 eaa – 430 eaa tehdyt kreikkalaiset pronssipatsaat.
Patsaat löysi roomalainen turisti vuonna 1972. Hän oli lomaillemassa Riacen kunnassa Etelä-Italiassa Joonianmeren rannikolla. Sukeltaessaan Riacen edustalla, hän huomasi merenpohjassa pronssisen käden. Alue tutkittiin ja sieltä löytyi kaksi noin kaksimetristä pronssipatsasta, joiden arveltiin esittävän kreikkalaisia sotilaita. Löytö sai aikanaan laajaa huomiota. Patsaiden entisöinti saatiin valmiiksi vuonna 1981. Entisöinnin jälkeen veistokset asetettiin näytteille Firenzeessä ja Roomaassa. Tämän jälkeen ne siirrettiin takaisin Calabriaan. Siitä saakka ne ovat olleet näytteillä Reggio di Calabrian kaupungissa olevassa Magna Graecian kansallismuseossa, "Museo nazionale della Magna Grecia".
Gustav Bauer

Gustav Adolf Bauer (6. tammikuuta 1870 Darkehmen – 16. syyskuuta 1944 Berliini) oli saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, joka toimi Saksan valtakunnankanslerina vuosina 1919–1920.
Elämäkerta.
Bauer oli kotoisin Itä-Preussin Darkehmenista (nyk. Ozjorsk Venäjän Kaliningradin alueella) ja työskenteli toimistovirkailijana Königsbergissä. Hän perusti vuonna 1895 toimistotyöntekijöiden ammattijärjestön ja toimi sen puheenjohtajana vuoteen 1908. Bauer toimi vuodesta 1903 Saksan vapaiden ammattiliittojen keskustyöläissihteeristön johdossa sekä vuosina 1908–1918 ammattiliittojen keskusjärjestön varapuheenjohtajana. Hänet valittiin valtiopäiville vuonna 1912 Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPD) edustajana ja nimitettiin lokakuussa 1918 Saksan ensimmäiseksi työministeriksi Max von Badenin johtamaan viimeiseen keisarikunnan aikaiseen hallitukseen. Hän toimi työministerinä myös Philipp Scheidemannin hallituksessa helmikuusta kesäkuuhun 1919. Scheidemannin erottua Bauer nimitettiin hänen tilalleen kansleriksi. Hänen hallituksensa tärkeimpänä tehtävänä oli Versaillesin rauhansopimuksen hyväksymisen varmistaminen, mikä oli Saksassa hyvin epäsuosittu ja epäkiitollinen tehtävä. Bauer erosi maaliskuussa 1920 epäonnistuneen Kappin vallankaappauksen jälkeen, mutta toimi vielä valtiovarainministerinä ja varakanslerina Hermann Müllerin ja Joseph Wirthin hallituksissa.
Habibur Rehman

Habibur Rehman (15. elokuuta 1925 – 19. tammikuuta 1984) oli pakistanilainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa ja kuului siellä lajissa hopeaa saaneeseen joukkueeseen. Rehman oli jo aiemmin osallistunut Helsingin kesäolympialaisiin 1952 ja sijoittunut joukkueineen neljänneksi.
Ahmed Naseer Bunda

Ahmed Naseer Bunda (15. toukokuuta 1932 Rawalpindi – maaliskuu 1993) oli pakistanilainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän kuului lajissa kultaa voittaneeseen joukkueeseen vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa ja sai siinä lisäksi joukkueineen hopeaa kesäolympialaisissa 1956 Melbournessa.
Ernest Gevers

Ernest Jules Henri Jean Marie Gevers (28. elokuuta 1891 Antwerpen – 1965) oli belgialainen miekkailija ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Hän sai vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä hopeaa kalvan joukkuekilpailussa ja sijoittui neljänneksi sen yksilökilpailussa.
Vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa Gevers sai kalvan joukkuekilpailussa taas hopeaa ja jäi sen yksilökilpailussa 12. sijalle.
Kevin Michael Manning

Kevin Michael Manning (2. marraskuuta 1933 Coolah – 15. heinäkuuta 2024) oli australialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Bathurstin hiippakuntaan Grégoire-Pierre XV Agagianian 20. joulukuuta 1961. Hänet nimitettiin Armidalen hiippakunnan johtoon 26. huhtikuuta 1991, ja piispaksi vihkiminen seurasi 10. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Edward Bede Clancy, jota avustivat Henry Joseph Kennedy ja Patrick Dougherty.
Manning sai 10. heinäkuuta 1997 nimityksen Parramattan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 21. elokuuta. Hän jäi eläkkeelle 8. tammikuuta 2010. Hän sai vielä 30. joulukuuta 2010 nimityksen Wilcannia-Forbesin apostoliseksi hallitsijaksi, jona hän toimi, kunnes erosi 1. joulukuuta 2012.
Moritz von Hessen

Moritz von Hessen (6. elokuuta 1926 Racconigi, Piemonte, Italia – 23. toukokuuta 2013 Frankfurt am Main, Saksa) oli saksalainen yrittäjä ja Hessen-Brabantin ruhtinassuvun päämies. Hän oli Suomen kuninkaaksi vuonna 1918 valitun Hessenin prinssin Friedrich Karlin pojanpoika. Maailmanpoliittisen tilanteen vuoksi Suomen kuningaskuntahanke kuitenkin hautautui, eikä Friedrich Karlista tullut kuningasta. Suomalaisissa viestimissä on spekuloitu, että jos historia olisi mennyt toisin ja Friedrich Karlista olisi tullut Suomen kuningas, Moritz von Hessenistä olisi saattanut hänen suorana jälkeläisenään tulla myös Suomen kuningas. Moritz ei kuitenkaan koskaan julistautunut Suomen kruununtavoittelijaksi.
Kartena

Kartena on kauppala Kretingan kunnallispiirissä, Klaipėdan läänissä, Luoteis-Liettuassa lähellä Itämerta. Vuonna 2001 kylässä asui&lt;br&gt; 2 176 asukasta.
Kūlupėnai

Kūlupėnai on kylä Kretingan kunnallispiirissä, Klaipėdan läänissä, Luoteis-Liettuassa lähellä Itämerta. Vuonna 2001 kylässä asui 1 348 asukasta.
Valkolakkilepinkäinen

 
Valkolakkilepinkäinen ("Eurocephalus anguitimens") on lepinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Valkolakkilepinkäistä tavataan Angolassa, Botswanassa, Mosambikissa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa ja Zimbabwessa. Lajin kokonaispopulaatiota ei tiedetä, mutta raportit lajin yleisyydestä vaihtelevat harvinaisesta hyvin yleiseen. Valkolakkilepinkäinen on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lisääntyminen.
Valkolakkilepinkäinen pesii loka-marraskuussa. Se pesii ryhmissä, joissa yhtä pesivää paria auttaa 1–4 muuta yksilöä. Pesä rakennetaan puun oksalle, ja sen rakentamiseen osallistuvat ryhmän kaikki jäsenet. Pesivä naaras munii 2–5 munaa, joita se hautoo pääasiassa yksin. Ryhmän kaikki jäsenet huolehtivat poikasista, jotka jättävät pesän noin 19–20 päivän jälkeen.
Ravinto.
Valkolakkilepinkäinen käyttää ravinnokseen pääasiassa hyönteisiä. Joskus harvoin se voi syödä myös marjoja.
Felix Kaspar

Felix Kaspar (14. tammikuuta 1915 Wien, Itävalta – 5. joulukuuta 2003 Bradenton, Florida, Yhdysvallat) oli itävaltalainen taitoluistelija, maailmanmestari ja olympiamitalisti. Hän sai miesten yksinluistelussa pronssia vuoden 1936 talviolympialaisissa Garmisch-Partenkirchenissä. Häntä pidettiin varhaisena ennakkosuosikkina vuoden 1940 olympiakultamitalia varten, mutta toinen maailmansota esti tämän toteutumisen.
Sodan jälkeen Kaspar asettui Kaliforniaan, jossa hän työskenteli valmentajana. Hänet otettiin vuonna 1998 World Figure Skating Hall of Fameen.
Kaspar voitti taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa kultamitalit vuosina 1937 ja 1938 ja sai lisäksi pronssin 1936. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Kaspar saavutti 7. sijan 1934, hopeaa 1935, 4. sijan 1936, kultaa 1937 ja toisen kerran kultaa 1938.
Maxi Herber

Maxi Herber ("Baier"; 8. lokakuuta 1920 München – 20. lokakuuta 2006 Garmisch-Partenkirchen) oli saksalainen taitoluistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän oli vuodesta 1941 naimisissa luisteluparinsa Ernst Baierin kanssa, mutta pari erosi vuonna 1964.
Herber aloitti pariluistelun vuonna 1934. Hän voitti pariluistelussa kultaa vuoden 1936 talviolympialaisissa Garmisch-Partenkirchenissä ja saavutti lisäksi neljä taitoluistelun maailman- (1936–1939), viisi Euroopan- (1935–1939) ja viisi Saksan-mestaruutta (1934–1936, 1938–1939).
Pian muutettuaan vanhainkotiin 2000 Herber piti siellä akvarellimaalaustensa näyttelyn. Hän kärsi vanhemmiten Parkinsonin taudista.
Erik Pausin

Erik Pausin (18. huhtikuuta 1920 Wien – 1997) oli itävaltalainen taitoluistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1936 talviolympialaisissa Garmisch-Partenkirchenissä ja sai siellä pariluistelussa hopeaa. Hän oli luisteluparinsa Ilse Pausinin veli.
Pausinit saavuttivat lisäksi taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa viisi hopeaa (1935–1939) ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa kolme hopeaa (1937–1939).
Manzoor Hussain Atif

Manzoor Hussain Atif (4. syyskuuta 1928 Gujrat – 8. joulukuuta 2008 Islamabad) oli pakistanilainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja. Hän kuului lajissa kultaa voittaneeseen joukkueeseen vuoden 1960 kesäolympialaisissa Roomassa ja sai siinä joukkueineen myös hopeaa sekä vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa että vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa. 
Myöhemmin Atif valmensi Pakistania olympialaisissa (1968, 1976, 1984) ja maailmanmestaruuskilpailuissa (1982). Hän loi sotilaallisen uran ja eteni prikaatinkenraaliksi. Hän toimi Pakistanin maahockeyliiton sihteerinä 11 vuotta ja Aasian maahockeyliiton sihteerinä 16 vuotta. Hän oli myös Kansainvälisen maahockeyliiton sääntölautakunnan puhemies.
Marcel Perrot

Marcel Perrot (24. helmikuuta 1879 Vendôme – 16. heinäkuuta 1969 Deauville) oli ranskalainen miekkailija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän oli mukana saamassa hopeaa floretin joukkuekilpailussa ja sijoittui lisäksi floretin yksilökilpailussa 11. sijalle.
Volframikarbidi

Volframikarbidi (WC) on epäorgaaninen yhdiste ja volframin karbidi. Yhdiste on erittäin kovaa, minkä vuoksi sitä käytetään useissa eri teollisissa sovellutuksissa, kuten työkalujen terissä.
Rakenne ja ominaisuudet.
Volframikarbidi kuuluu niin kutsuttuihin välisijayhdisteisiin ja hiiliatomit sijaitsevat volframin metallihilan välisijoissa. Se on koostumukseltaan epästoikiometristä ja siitä tunnetaan muun muassa dikarbidi W2C, alkeiskopiltaan heksagonaalinen α-volframikarbidi ja yli 2 530 °C:n lämpötilassa kuutiollinen β-volframikarbidi. Volframikarbidi on hyvin kovaa ja häviää kovuudessa vain hieman timantille. Yhdiste ei liukene veteen eikä laimeisiin happoihin, mutta kuningasvesi tai typpihapon ja vetyfluoridin seos liuottavat sitä. Volframikarbidi on kemiallisesti suhteellisen reagoimatonta, mutta se reagoi fluorin kanssa huoneenlämpötilassa, kloorin kanssa 400 °C:n lämpötilassa ja happi hapettaa sen volframitrioksidiksi yli 600 °C :n lämpötilassa. Volframikarbidi johtaa hyvin sähköä.
Valmistus ja käyttö.
Volframikarbidia valmistetaan tyypillisesti kuumentamalla volframimetallia hienojakoisen hiilen kanssa 1 400–2 000 °C:n lämpötilassa. Volframimetallin sijasta voidaan käyttää myös volframin yhdisteitä, kuten volframitrioksidia tai ammoniumparavolframaattia. Saatu tuote sulatetaan ja sintrataan sekä myydään esimerkiksi jauheina tai rakeina. Volframikarbidifilmejä valmistetaan kemiallisella kaasufaasipinnoitusmenetelmällä volframiheksakloridista, vedystä ja metaanista tai volframiheksabromidista, vedystä ja metanolista.
W + C → WC
WCl6 + H2 + CH4 → WC + 6 HCl
Kovuutensa, lämmönkestävyytensä ja kemiallisen reagoimattomuutensa vuoksi volframikarbidilla on useita käyttökohteita. Sitä käytetään kovametalliseoksina koboltin tai nikkelin kanssa työkalujen terien pinnoittamiseen, kaivosteollisuuden poranterien valmistuksessa, ydinvoimatekniikassa, kuulakärkikynissä ja renkaiden nastoissa.
Willem van Blijenburgh

Willem Peter Hubert van Blijenburgh (11. heinäkuuta 1881 Zwolle – 14. lokakuuta 1936 Bilthoven) oli alankomaalainen miekkailija ja kolminkertainen olympiamitalisti. Hän sai pronssia sekä kalvan että säilän joukkuekilpailussa vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa. Lisäksi hän sai pronssia säilän joukkuekilpailussa Antwerpenin kesäolympialaisissa 1920.
Blijenburgh toimi laivaston urheilukoulun johtajana Den Helderissä. Hän julkaisi useita kirjoja voimistelusta ja liikuntakasvatuksesta. Hän oli ensimmäinen filosofian tohtorin arvon liikuntakasvatuksessa saanut hollantilainen.
Paolo Salvi

Luigi Paolo Salvi (22. marraskuuta 1891 Albenga – 12. tammikuuta 1945 Saksa) oli italialainen voimistelija ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän oli mukana voittamassa kultaa joukkuevoimistelussa sekä vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa että vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä.
Salvi kuoli Mauthausen-Gusenin keskitysleirillä toisen maailmansodan aikana.
Hell’s Kitchen Suomi

Hell’s Kitchen Suomi oli suomalainen ruoka-aiheinen tositelevisiosarja, jossa 14 ammattikokkia kilpailivat kahtena joukkueena. Ohjelma perustui Gordon Ramsayn kehittämään kansainväliseen "Kauhukeittiö"-formaattiin. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin MTV3-kanavalla 20. syyskuuta 2013.
Sarjassa keittiöpäällikkönä toimi Sauli Kemppainen. "Top Chefin" vuoden 2013 voittaja Kira Weckman toimi ruokatuotannon tukena.. Ruokatuottajana ja Kemppaisen oikeana kätenä toimi keittiömestari ja ruokatuotannon lehtori Tero Laukkanen . Ohjelma kuvattiin heinäkuussa 2013.
Kilpailun voitti turkulainen keittiömestari Erik Mansikka.
Kilpailijat.
Kaikki 14 kilpailijaa jaetaan kahteen joukkueeseen, punaiseen ja siniseen. Aluksi naiset muodostivat punaisen joukkueen ja miehet sinisen. Neljännessä jaksossa joukkueiden kokoonpanoja sekoitettiin. Seitsemännessä jaksossa Sarah siirrettiin siniseen joukkueeseen. Jokaisen jakson lopussa joukkueiden kilpailijat valitsevat joukkueensa 2 kilpailijaa pudotukseen, jonka jälkeen kerrotaan perustelut keittiöpäällikölle. Sauli kysyy jokaiselta pudotukseen joutuneelta kilpailijalta syyn jäädä kilpailuun. Sen jälkeen hän valitsee toisen kilpailijan pudotettavaksi kilpailusta. Kahdeksannesta jaksosta eteenpäin joukkueet yhdistettiin yhdeksi, mustaksi joukkueeksi, jossa jokainen kilpailee yksilönä.
Švėkšna

Švėkšna on kauppala Länsi-Liettuassa, Klaipėdan läänissä, Šilutėn kunnallispiirissä, lähellä Itämeren rannikkoa. Vuonna 2001 kauppalassa asui 2 053 asukasta. Švėkšna sijaitsee 21 kilometriä koilliseen Šilutėsta. Kauppalan länsipuolella virtaa Švėkšnalė-joki.
Švėkšnassa on muiden muassa psykiatrinen sairaala, terveyskeskus, apteekki, useita kouluja, päiväkoti, vapaa-ajan keskus, kirjasto, museo, kaksi kirkkoa, seurakunnan hoitokoti, postiasema, poliisiasema ja paloasema. 
Švėkšna mainitaan ensimmäisen kerran 1300-luvulla. Asutuskeskuksen on oletettu saaneen alkunsa Melnon sopimuksen jälkeen vuonna 1422, kun Saksalaisen ritarikunnan uhka oli väistynyt. 1800-luvulla kauppalan maat olivat Plater-nimisen suvun hallussa. 1800-luvun lopulla Liettuan lehdistökiellon aikana Švėkšna oli yksi tärkeimmistä jakeluväylistä kuljettaa liettualaista kirjallisuutta muualle.
Rudolf Hilferding

Rudolf Hilferding (10. elokuuta 1877 Wien, Itävalta – 11. helmikuuta 1941 Pariisi, Ranska) oli itävaltalaissyntyinen saksalainen poliitikko, sosialismin teoreetikko ja marxilainen taloustieteilijä. Hän oli Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPD) johtava teoreetikko Weimarin tasavallan aikana ja toimi kahdesti Saksan valtiovarainministerinä vuosina 1923 ja 1928–1929. Hänen tieteelliseen työhönsä kuuluu useita vastauksia marxilaista taloustiedettä kohtaan esitettyyn kritiikkiin.
Hilferding syntyi Wienissä liberaaliin juutalaisperheeseen. Hän kiinnostui sosialismista opiskellessaan lääketiedettä ja tutustui muun muassa Otto Baueriin, Karl Kautskyyn ja August Bebeliin. Vuodesta 1906 hän toimi opettajana SPD:n tukemassa koulutuskeskuksessa Saksassa. Hilferding julkaisi vuosina 1904–1922 "Marx-Studien"-nimistä tutkielmasarjaa, jonka ensimmäinen osa oli vastaus taloustieteilijä Eugen von Böhm-Bawerkin esittämään Marx-kritiikkiin. Hilferdingin pääteos oli vuonna 1910 ilmestynyt "Das Finanzkapital" (”Finanssipääoma”), jossa hän pohti finanssikapitalismin kehitystä. Hänen mukaansa pankkien vaikutusvalta teollisuuspääomaan oli kasvamassa, mikä johti monopolien ja kartellien lisääntymiseen ja edelleen taloudellisen imperialismin sekä sotien kehittymiseen. Teos vahvisti Hilferdingin asemaa SPD:n johtavana teoreetikkona ja talousasiantuntijana.
Hilferding toimi vuosina 1907–1915 SPD:n pää-äänenkannattajan, "Vorwärts"-lehden poliittisena toimittajana. Ensimmäisen maailmansodan alla hän vastusti sotaluottojen tukemista. Sodan aikana hänet kutsuttiin Itävallan armeijaan ja hän palveli sotilaslääkärinä Italian vastaisella rintamalla. Sodan jälkeen Hilferding liittyi Saksan riippumattomiin sosiaalidemokraatteihin ja toimi USPD:n äänenkannattajan "Die Freiheitin" päätoimittajana. Hän sai Saksan kansalaisuuden vuonna 1920. USPD:n yhdistyttyä SPD:n kanssa hän toimi valtiovarainministerinä sosiaalidemokraattien johtamissa hallituksissa elokuusta lokakuuhun 1923 sekä kesäkuusta 1928 joulukuuhun 1929.
Hilferding oli valtiopäiväedustajana vuodesta 1924 aina natsien valtaanousuun vuonna 1933, jolloin hän pakeni maasta. Vuonna 1934 hän luonnosteli maanpaossa toimiville Saksan sosialisteille niin sanotun Prahan ohjelman. Vichyn Ranskan viranomaiset pidättivät Hilferdingin vuonna 1941 ja luovuttivat hänet Gestapolle. Hän kuoli Gestapon käsissä epäselvissä oloissa pariisilaisessa vankilassa helmikuussa 1941.
Friedrich Ferdinand von Beust

Friedrich Ferdinand von Beust (13. tammikuuta 1809 Dresden, Saksin kuningaskunta – 24. lokakuuta 1886 Altenberg, Itävalta-Unkari) oli saksalais-itävaltalainen kreivi, diplomaatti ja valtiomies, joka toimi vuosina 1849–1866 Saksin ja vuosina 1867–1871 Itävalta-Unkarin ulkoministerinä.
Elämäkerta.
Beust kuului ikivanhaan saksilaiseen aatelissukuun. Hän opiskeli lakitiedettä, valtiotieteitä, filosofiaa sekä historiaa Göttingenin ja Leipzigin yliopistoissa. Hän toimi vuodesta 1830 alkaen diplomaattina Saksin palveluksessa eri puolilla Eurooppaa. Kuningas Fredrik August II nimitti hänet vuonna 1849 Saksin ulkoministeriksi, ja hänestä tuli maan hallituksen vahva mies. Beust pyysi Preussia lähettämään joukkoja kukistamaan Dresdenissä toukokuussa 1849 syntynyttä kansannousua ja solmi sen jälkeen liiton Saksin, Preussin ja Hannoverin välillä. Myöhemmin hän pyrki luomaan Saksan pikkuvaltioista vastapainoa Preussin ja Itävallan vaikutusvallalle, mikä ajoi hänet vastakkain varsinkin Preussin kansleri Otto von Bismarckin kanssa. Vuodesta 1853 hän toimi myös sisäministerinä ja pyrki toteuttamaan maltillisia uudistuksia talouden kehittämiseksi.
Vuoden 1866 Preussin–Itävallan sodassa Saksi asettui Itävallan puolelle, ja Itävallan tappion jälkeen Bismarck painosti Beustin eroamaan Saksin hallituksesta. Yllättäen Itävallan keisari Frans Joosef I kutsui hänet palvelukseensa, ja Beust nimitettiin lokakuussa 1866 Itävallan ulkoministeriksi sekä helmikuussa 1867 kansleriksi (heinäkuusta 1867 alkaen ministeripresidentti). Ensi töikseen hän palautti perustuslaillisen hallinnon ja hyväksyi "Ausgleichin" eli Itävalta-Unkarin kompromissin, jolla luotiin pohja kaksoismonarkialle. Itsehallinnon myöntäminen Unkarille ratkaisi toistaiseksi Habsburgien valtakunnan kiperimmän sisäisen ongelman. Keisari korotti Beustin vuonna 1868 paronista kreiviksi.
Beustin ja Frans Joosefin ulkopolitiikka tähtäsi kostoon Preussille ja Itävallan aseman palauttamiseen vuoden 1866 tappion jälkeen. Beust yritti ensin estää eteläisen Saksan pikkuvaltioita yhtymästä Preussin johdolla Pohjois-Saksan liittoon. Sen jälkeen hän pyrki liittoutumaan Ranskan ja Italian kanssa Preussin saartamiseksi. Hänen politiikkansa ajoi Itävallan uuden sodan partaalle Ranskan–Saksan sodan aikana, mutta lopulta hän kuitenkin ymmärsi sotaan liittymisen epäviisaaksi. Saksan yhdistyminen Preussin johdolla vuonna 1871 merkitsi Beustin suunnitelmien valumista hiekkaan. Frans Joosef vapautti hänet tehtävistään saman vuoden lokakuussa. Hän palveli sen jälkeen Itävalta-Unkarin lähettiläänä Lontoossa vuosina 1871–1878 ja Pariisissa vuosina 1878–1882. Beust kuoli vuonna 1886 Schloss Altenbergissä lähellä Wieniä.
Ruskoharakkalepinkäinen

 
Ruskoharakkalepinkäinen ("Corvinella corvina") on lepinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Levinneisyys.
Ruskoharakkalepinkäistä tavataan laajalla alueella Länsi-Afrikasta Kenian länsiosiin asti. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Léon Tom

Léon Tom (25. lokakuuta 1888 Antwerpen – ?) oli belgialainen miekkailija ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Hän oli mukana saamassa hopeaa kalvan joukkuekilpailussa sekä vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä että Pariisin kesäolympialaisissa 1924.
Tom osallistui miekkailuun myös kesäolympialaisissa 1912 (Tukholma) ja 1928 (Amsterdam). Lisäksi hän kilpaili rattikelkkailijana vuoden 1928 talviolympialaisissa Sankt Moritzissa.
Mustaharakkalepinkäinen

 
Mustaharakkalepinkäinen ("Urolestes melanoleucus") on lepinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Levinneisyys.
Mustaharakkalepinkäistä tavataan eteläisessä Afrikassa ja Itä-Afrikan eteläosissa. Sitä on kuvattu harvinaiseksi tai paikallisesti yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Rotkotulkku

Rotkotulkku ("Eremopsaltria mongolica") on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuntomerkit.
Rotkotulkku on 11,5–13 cm pitkä. Sillä on vaaleanruskea pää ja selkä, joissa on heikkoja tummia täpliä. Vatsapuolella on vaaleanpunertavaa sävyä ja silmän yli kulkee vaaleanpunainen juova. Siivellä on kaksi valkoista juovaa sekä vaaleanpunaisia viiruja. Yläperä on vaaleanpunainen. Pyrstö on musta ja siinä on valkoiset reunat. Nokka on yleensä kellanruskea tai joskus vaalean harmaanruskea.
Levinneisyys.
Rotkotulkkua esiintyy Iranista Afganistanin ja Tadžikistanin kautta Kiinan pohjoisosiin ja Mongoliaan asti. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö.
Rotkotulkku pesii vuoristoissa karuissa ja kivisissä ympäristöissä. Sitä tavataan yli 2000 metrin korkeudessa ja se on paikkalintu. Pesänsä se tekee maahan.
Karl Siegmund von Hohenwart

Karl Siegmund von Hohenwart (12. helmikuuta 1824 Wien – 26. huhtikuuta 1899 Wien) oli itävaltalainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Itävallan ministerineuvoston presidenttinä eli pääministerinä vuonna 1871. Hän joutui eroamaan ehdotettuaan itsehallinnon luomista Böömille, mikä herätti vastustusta sekä Itävallassa että Unkarissa.
Hohenwart oli katolinen ja vastusti keskitettyä hallintoa. Hän palveli aluksi virkamiehenä Krainin (nyk. Sloveniassa) ja Trentinon (Italiassa) alueiden hallinnossa, kunnes hänet vuonna 1868 nimitettiin Ylä-Itävallan statthalteriksi eli käskynhaltijaksi. Helmikuussa 1871 hänet nimitettiin koko Itävallan pää- ja sisäministeriksi. Hohenwart esitti valtakunnan slaavilaisille alueille, Galitsiaan ja erityisesti Böömiin itsehallintoa, mikä herätti voimakasta vastustusta sekä parlamenttia eli valtakunnanneuvostoa hallinneissa saksankielisissä liberaaleissa että myös unkarilaisissa. Esitys perustuslaillisesta muutoksesta Böömin aseman uudelleenmäärittelemiseksi (ns. perusartiklat) johti lokakuussa 1871 hallituksen kaatumiseen. Hohenwart jatkoi tämän jälkeen uraansa valtakunnanneuvostossa, jossa hän johti ensin keskustaoikeistoa ja vuodesta 1891 Hohenwart-klubina tunnettua konservatiivista ryhmää. Hän toimi vuodesta 1885 ylimmän tilintarkastustuomioistuimen puheenjohtajana ja hänet nimitettiin 1897 parlamentin ylähuoneen eli herrainhuoneen jäseneksi.
Leon Kruczkowski

Leon Kruczkowski (28. kesäkuuta 1900 – 1. elokuuta 1962) oli puolalainen kirjailija ja julkaisija, jolla oli suuri vaikutus puolalaiseen teatteriin Toisen maailmansodan jälkeisenä aikana. Hänen kuuluisin teoksensa on draama, "Niemcy" (suom. "Saksalaisia") vuodelta 1949.
Kruczkowski kuului vasemmistopuolueen aktiiveihin ja hän oli vangittuna Saksan vankileirillä koko toisen maailmansodan ajan. Sodan päätyttyä hän ryhtyi kommunisti puolueen aktiiviksi Puolan kansantasavallassa.
Vuosina 1945-1948 hän toimi Puolan kulttuuri- ja taideministerin sijaisena. Hänen on tunnustettu vaikuttaneen suuresti sodan jälkeisen Puolan kulttuuripolitiikkaan.
Biografia.
Leon Kruczkowski syntyi 28. maaliskuuta 1900 Krakovassa. Hän opiskeli kemiaa ja teknologiaa ja julkaisi ensimmäiset runonsa vuosien 1918 ja 1919 paikkella viimeistellessään opintojaan. Valmistuttuaan hän muutti Sleesian voivodikuntaan Etelä-Puolaan, missä hän julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa nimeltä "Młoty nad światem" (suom. "Vasarat maailman päällä") vuonna 1928. Sekä ensimmäisen romaaninsa "Kordian i cham" (suom. "Kordian ja moukka") vuonna 1932.
Myöhemmin hän alkoi kirjoittaa päätoimisesti ja muutti takaisin Krakovaan. Vuonna 1935 hän julkaisi ensimmäisen teatteridraamansa "Bohater naszych czasów" (suom. "Aikojemme sankari"), jonka hän kirjoitti uudelleen kolme vuotta myöhemmin nimellä "Przygoda z Vaterlandem" ("Seikkailu Vaterlandissa"). Molemmat teokset vastustivat vahvasti natsismia. Hän kirjoitti myös vasemmistolaisvaikutteisia kirjoitelmia sekä artikkeleita julkaistavaksi sanomalehdissä ja lentolehtisissä. Kruczowskin seuraavat novellit "Pawie pióra" ("Riikinkukon höyhenet") and "Sidła" ("Ansa") olivat vähemmän suosittuja.
Kruczowski palveli Puolan asevoimien upseerina Saksan hyökätessä Puolaan 1939 ja hänet pidätettiin ja lähetettiin vankileirille, jossa hän järjesti teatteriesityksiä. Hänen kaksi tekeillä ollutta novelliaan hävisivät sodan aikana. Sodan päätyttyä hän jatkoi kirjoittamista. Vuonna 1948 Kruczowski julkaisi teoksen nimeltä "Odwet" (suom. "Kosto"). Hänen menestynein teoksensa oli vuonna 1949 julkaistu "Niemcy" (suom. "Saksalaisia"), draama, joka tutkiskeli saksalaisten moraalista vastuuta toisen maailmansodan tapahtumista. "Saksalaisia" keräsi myös kansainvälistä huomiota ja se käännettiin 14 kielelle. Suomeksi sen käänsi Hella Wuolijoki.
Kunnianosoitukset.
Kruczkowski palkittiin Puolan kansantasavallan rakentajain kunniamitalilla vuonna 1950 ja Leninin kansainvälisellä rauhanpalkinnolla vuonna 1953.
Eduard Taaffe

Eduard von Taaffe (24. helmikuuta 1833 Wien – 29. marraskuuta 1895 Ellischau, Böömi) oli itävaltalainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Itävallan pääministerinä vuosina 1868–1870 ja 1879–1893. Hänen hallituksensa oli keisari Frans Joosef I:n ajan pitkäikäisin.
Elämäkerta.
Taaffen sukujuuret olivat Irlannissa. Hänen esi-isänsä, Carlingfordin jaarli Francis Taaffe oli asettunut 1600-luvun lopulla Itävallan palvelukseen. Eduard Taaffe peri irlantilaisilta esi-isiltään Taaffen varakreivin ja Ballymoten paronin arvon. Hän oli keisari Frans Joosefin nuoruudenystävä. Aloitettuaan virkamiesuransa vuonna 1852 Taaffe yleni nopeasti. Hänet nimitettiin 1863 Salzburgin ja 1867 Ylä-Itävallan käskynhaltijaksi. Hän oli maaliskuusta 1867 alkaen sisäministerinä Friedrich Ferdinand von Beustin hallituksessa ja Beustin siirryttyä saman vuoden kesäkuussa valtakunnankansleriksi Taaffesta tuli joksikin aikaa vt. pääministeri. Hän vaikutti merkittävästi muun muassa Itävalta-Unkarin kompromissin toimeenpanoon Itävallan puoliskossa valtakuntaa. Joulukuussa 1867 nimitetyssä Karl von Auerspergin hallituksessa Taaffe oli puolustusministerinä ja pääministerin sijaisena. Hän puolusti hallituksen reformipolitiikkaa keisarin suuntaan. Taaffe nimitettiin Auerspergin tilalle pääministeriksi vuonna 1868. Hän kannatti myönnytysten tekemistä itsehallintoa vaativille tšekeille ja valtakunnan eteläslaaveille, mitä osa hänen hallituksensa ministereistä ei hyväksynyt. Tämä johti hallituksen kaatumiseen tammikuussa 1870.
Taaffe toimi uudelleen sisäministerinä Alfred Józef Potockin hallituksessa 1870–1871 ja Karl von Stremayrin hallituksessa 1879. Vuosina 1871–1879 hän oli Tirolin käskynhaltijana ja pyrki sovittelemaan alueen saksalaisen ja italialaisen väestön kielikiistoja. Palattuaan pääministeriksi elokuussa 1879 Taaffe onnistui muodostamaan kirkon asemaa puolustaneista itävaltalaisista sekä tšekkiläisistä ja puolalaisista maanomistajista koostuneen konservatiivisen koalition eli niin sanotun rautarenkaan, joka piti hänet vallassa seuraavat 14 vuotta. Hän sai pidettyä valtakunnan kansalliset ristiriidat aisoissa tekemällä maltillisia myönnytyksiä puolalaisille ja tšekkiläisille nationalisteille. Vuoden 1880 kieliasetus antoi tšekin kielelle jalansijan Böömin ja Määrin alueen hallinnossa, mikä auttoi sitomaan tšekit valtakunnan hallintoon. Taaffen hallitus myös laajensi äänioikeutta vuonna 1882 toteutetulla reformilla.
Ajan mittaan tšekkinationalistien vaatimukset kasvoivat eikä Taaffe saanut enää hallituksensa takana ollutta koalitiota pysymään kasassa. Hallitusta vastustanut nuortšekkiläinen puolue lisäsi huomattavasti kannatustaan vuoden 1891 vaaleissa, minkä jälkeen Taaffe onnistui kokoamaan uuden enemmistökoalition saksankielisistä liberaaleista, puolalaisista ja Karl Siegmund von Hohenwartin johtamista konservatiiveista. Taaffe joutui eroamaan valtakunnanneuvoston hylättyä marraskuussa 1893 hallituksen esityksen uudesta äänioikeuden laajentamisesta.
Julian Schmitz

Julian Frank Schmitz (15. syyskuuta 1881 Hoboken, New Jersey – 5. heinäkuuta 1943) oli yhdysvaltalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa, jossa hän oli mukana saamassa joukkuevoimistelussa hopeaa ja jäi moniottelun yksilökilpailussa 57. sijalle.
Otto Steffen

Otto I. Steffen (10. elokuuta 1874 Oberstein – 7. marraskuuta 1957 Buffalo, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1890 ja sai sen kansalaisuuden 1900. 
Steffen oli 1890-luvulla yksi Yhdysvaltain huippuvoimistelijoista. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja oli siellä mukana saamassa hopeaa joukkuevoimistelussa. Hän kilpaili myös yksilölajeissa, mutta ei päässyt niissä mitalisijoille. Hän opetti vuoteen 1911 saakka voimistelua Yhdysvaltain laivastoakatemiassa.