tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kárystos

Kárystos () on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Καρύστου, "Dímos Karýstou"), joka sijaitsee Euboian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Koko kunnan pinta-ala on 672,4 neliökilometriä ja väkiluku 12 180. Varsinaisen Kárystoksen kaupungin väkiluku on 5 112 (vuonna 2011).
Maantiede.
Kárystos sijaitsee Euboian saaren kaakkoiskärjessä Eteläisen Euboianlahden rannalla ja Óchi-vuoren juurella. Kárystoksen kunta käsittää koko Euboian kaakkoispään. Kuntaan kuuluvat myös Petalioín saaret, mukaan lukien Chersonísi, Foúnti, Lamperoúsa, Megalónisos Petalión ja Tragonísi, sekä saaret Ágios Andréas, Dimákos, Foniás, Kavallianí, Kounéli, Mandiloú, Petoúsi ja Stýra. Kunnan alueella Óchi-vuoren pohjoisrinteessä sijaitsee Dimosárin rotko.
Historia.
Antiikki.
Antiikin Karystos oli yksi Euboian tärkeimmistä kaupungeista. Sen paikka on ollut asuttu neolittisella ja helladisella kaudella, ja varsinainen kaupunki syntyi geometrisella kaudella. Kaupunki oli merkittävä satama- ja kauppapaikka ja tunnettiin muun muassa marmoristaan.
Antiikin aikaisen kaupungin tarkkaa paikkaa ei tiedetä, mutta sen oletetaan sijainneen noin kolme kilometriä pohjoiskoilliseen nykyisestä kaupungista lähellä Kokkinókastrona (Castello Rosso) tunnettua linnavuorta.
Nykyinen kaupunki.
Kaupunki kukoisti vielä bysanttilaisella kaudella. Myöhemmällä keskiajalla väestö kuitenkin siirtyi rannikkoalueelta turvallisemmille seuduille vuoristoon. Venetsialaisvallan aikana 1200-luvulta lähtien seudun elämä keskittyi Castello Rosson kukkulalle eli oletetun antiikin aikaisen akropoliin paikalle rakennetun linnan ympäristöön. 1300-luvulla rannalle nykyisen kaupungin kohdalle rakennettiin venetsialainen Boúrtzin nimellä tunnettu linna.
Nykyinen Kárystoksen kaupunki perustettiin Kreikan itsenäistymisen jälkeen vuonna 1843 kuningas Oton käskystä, kun väestö oli pyytänyt uuden kaupungin perustamista rannikolle olojen vakiinnuttua. Kaupungin alkuperäinen nimi oli kuninkaan mukaan "Othonoúpoli" (Οθωνούπολη). Vuonna 1863 sen nimeksi vaihdettiin antiikin aikaisen kaupungin mukaan Kárystos.
Kaupunki tunnetaan 1800-luvulla rakennetuista uusklassisista taloistaan. Niihin lukeutuu muun muassa kunnantalo. Kaupungin nähtävyyksiin lukeutuu myös muun muassa Kárystoksen arkeologinen museo. Antiikin aikaisia jäänteitä kaupungissa ei juuri ole. Kárystoksen merkittävin kirkko on Pyhän Nikolaoksen ("Ágios Nikólaos") katedraali.
Nykyinen Kárystoksen kunta muodostui, kun Kárystos, Kafiréas, Marmári ja Stýra yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Kárystoksen kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Kými-Alivéri

Kými-Alivéri ( eli Δήμος Κύμης-Αλιβερίου, "Dímos Kýmis-Aliveríou") on Kreikan kunta, joka sijaitsee Euboian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 801,2 neliökilometriä ja väkiluku 28 437 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Alivéri.
Kými-Alivéri sijaitsee Euboian saaren keskiosissa. Kuntaan kuuluu pieni saari nimeltä Prasoúda. Kými-Alivérin kunta syntyi, kun Avlónas, Dýstos, Konístres, Kými ja Taminaíoi yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Kými-Alivérin kunta muodostuu viidestä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Lokroí

Lokroí ( eli Δήμος Λοκρών, "Dímos Lokrón") on Kreikan kunta, joka sijaitsee Fthiotiin alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 612,9 neliökilometriä ja väkiluku 19 623 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Atalánti.
Lokroín kunta sijaitsee Pohjoisen Euboianlahden rannalla. Kunta syntyi, kun Atalánti, Dafnoúsia, Malesína ja Opountía yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti. Kunta on nimetty antiikin aikaisen Lokriin alueen mukaan.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Lokroín kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Makrakómi

Makrakómi () on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Μακρακώμης, "Dímos Makrakómis"), joka sijaitsee Fthiotiin alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Koko kunnan pinta-ala on 834,7 neliökilometriä ja väkiluku 16 036. Varsinaisen Makrakómin kaupungin väkiluku on 2 245 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Spercheiáda.
Nykyinen Makrakómin kunta muodostui, kun Makrakómi, Ágios Geórgios Tymfristoú, Spercheiáda ja Tymfristós yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Makrakómin kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Mantoúdi-Límni-Agía Ánna

Mantoúdi-Límni-Agía Ánna ( eli Δήμος Μαντουδίου-Λίμνης-Αγίας Άννας, "Dímos Mantoudíou-Límnis-Agías Ánnas") on Kreikan kunta, joka sijaitsee Euboian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 585,4 neliökilometriä ja väkiluku 12 045 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Límni.
Mantoúdi-Límni-Agía Ánnan kunta sijaitsee Euboian saaren luoteisosassa. Kunta syntyi, kun Elýmnioi, Kiréas ja Niléas yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Mantoúdi-Límni-Agía Ánnan kunta muodostuu kolmesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Orchomenós (Boiotia)

Orchomenós () on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Ορχομενού, "Dímos Orchomenoú"), joka sijaitsee Boiotian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Koko kunnan pinta-ala on 436,4 neliökilometriä ja väkiluku 11 621. Varsinaisen Orchomenóksen kaupungin väkiluku on 5 238 (vuonna 2011).
Orchomenós on perinyt nimensä mykeneläisen ja antiikin ajan Orkhomenoksesta, joka sijaitsi nykyisen kaupungin paikalla. Kaupungin alueella on muun muassa mykeneläisaikaisen tholos-haudan sekä hellenistisen ajan linnoituksen ja teatterin raunioita. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu myös bysanttilaisaikainen, vuonna 874 rakennettu Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen ("Koimíseos Theotókou") kirkko.
Nykyinen Orchomenóksen kunta muodostui, kun Orchomenós ja Akraifnía yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Orchomenóksen kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Skýros (kunta)

Skýros ( eli Δήμος Σκύρου, "Dímos Skýrou") on kunta, joka sijaitsee Euboian alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Kunnan pinta-ala on 223 neliökilometriä ja väkiluku 2 994. Varsinaisen Skýroksen kylän väkiluku on 1 657 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Skýros eli Chóra.
Skýroksen kunta käsittää koko Skýroksen saaren. Sen lisäksi siihen kuuluvat pienemmät saaret Ágios Ermólaos, Atsítsa, Diavátesin saaret (mm. Éxo Diavátis ja Mésa Diavátis), Éxo Podiés, Kalogriá, Koúlouri, Lakkonísi, Lakkonísian saaret, Mésa Pódia, Platý, Ríneia, Sarakinó, Skyropoúla, Válaxa ja Vrykolakonísian saaret. Saaret sijaitsevat Egeanmeressä Euboian saaren itäpuolella, Pohjoisista Sporadeista kaakkoon.
Kunnan osat.
Skýroksen kunta muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Stylída

Stylída (; ) on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Στυλίδος, "Dímos Stylídos"), joka sijaitsee Fthiotiin alueyksikössä Keski-Kreikan alueella. Koko kunnan pinta-ala on 462,4 neliökilometriä ja väkiluku 12 750. Varsinaisen Stylídan kaupungin väkiluku on 4 892 (vuonna 2011).
Stylídan kunta sijaitsee Malianlahden rannalla. Nykyinen Stylídan kunta muodostui, kun Stylída, Echinaíoi ja Pelasgía yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Stylídan kunta muodostuu kolmesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Muzzy Izzet

Mustafa Kemal "Muzzy" Izzet (s. 31. lokakuuta 1974 Lontoo, Englanti) on englantilais-turkkilainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Izzet pelasi koko uransa Englannissa. Hän aloitti ammattilaisuransa Chelseassa, jonka edustusjoukkueessa ei kuitenkaan pelannut ainuttakaan sarjaottelua. Hän siirtyi vuonna 1996 1. divisioonan Leicester Cityyn, jonka kanssa nousi heti Valioliigaan. Izzet pelasi Leicesterissä kuusi liigakautta peräkkäin. Kaudeksi 2002–2003 Leicester putosi pääsarjatasolta, mutta Izzet oli jälleen saavuttamassa nousua jo seuraavalla kaudella ja jäi seuraan liigakaudeksi 2003–2004. Yhteensä yhdeksän Leicesterissä pelatun kauden jälkeen hän siirtyi Birmingham Cityyn, jossa pelasi Valioliigaa kahden kauden ajan, kunnes lopetti uransa kauden 2005–2006 päätteeksi.
Maajoukkuetasolla Izzet edusti Turkkia. Hän pelasi yhteensä yhdeksän A-maaottelua – neljä vuonna 2000, toiset neljä vuonna 2002 ja yhden vuonna 2004. Hän kuului maajoukkueeseen EM-lopputurnauksessa 2000 ja MM-lopputurnauksessa 2002, jossa Turkki saavutti pronssia.
Izzetin isä on lapsena Englantiin muuttanut Kyproksen turkkilainen ja äiti englantilainen.
Juha-Antero Puistola

Juha-Antero Puistola (s. 1967) on suomalainen kirjailija ja merivoimista valmistunut upseeri. Hänen sotilasarvonsa vuonna 2017 on kommodori.
Palvelus.
Puistola on palvellut muun muassa Maanpuolustuskorkeakoulussa, Kotkan Rannikkopataljoonassa ja Puolustusvoimien tutkimuslaitoksella.
FS Duguay-Trouin (1877)

Duguay-Trouin oli Ranskan laivaston vuonna 1877 vesillelaskettu rautarunkoinen, panssaroitu ja kuparoidulla pohjalla varustettu risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1873. Alus laskettiin vesille vuonna 1877 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1879.
Alus oli varustettu kaksoispohjalla ja se oli jaettu kahdeksaan vesitiiviiseen osastoon sekä varustettu törmäyslaipioin. Kansien väli oli pieni ja tykit oli sijoitettu yläkannelle. Tykeistä oli aluksen etukannella yksi 7,6 tuuman ja neljä oli asennettu hyllyille. Perään oli asennettu yksi 140 millimetrin ja loput laidoille. 7,6 tuuman tykit korvattiin myöhemmin 6,4 tuuman Mle 1881 tykeillä ja 37 millimetrin tykkien määrä laskettiin viiteen, jolloin tilalle asennettiin neljä 47 millimetrin tykkiä.
Palvelus.
"Duguay-Trouin" muutettiin proomuksi vuonna 1900 nimellä "Vétéran". Samalla kuljetusalus "Tonquin" vastaanotti aluksen tehtävän koululaivana nimellä "Duguay-Trouin".
Veli Kalima

Veli Valdemar Kalima (sukunimi vuoteen 1901 "Landgrén"; 26. toukokuuta 1894 Aura – 22. elokuuta 1968 Kangasniemi) oli suomalainen taidemaalari.
Kaliman vanhemmat olivat Axel Emerik Landgrén (1846–1900) ja Ida Amanda Rosenqvist (1867–1940). Veli Kaliman puoliso vuodesta 1938 alkaen oli maisema-akvarelleja maalannut taidemaalari Taimi Kalima (o.s. Korppi).
Kalima teki öljyvärimaalausten ohella myös IKL-aiheisia ja uskonnollisia postikortteja sekä korttisarjoja. Hän teki myös kirjankuvituksia.
Johan Olai Pictorius

Johan Olai Pictorius (noin 1590 Turku – 1643 Kemi) oli suomalainen pakanallisten saamelaisten käännyttäjänä tunnettu kirkkoherra.
Pictoriuksen isä oli turkulainen porvari, maalari ja talonomistaja Olof (Olav) Pictorius (k. 1623). Pictorius opiskeli nähtävästi Uppsalan yliopistossa. Hän toimi vuodesta 1629 alkaen Kalajoen kappalaisena ja vuodesta 1630 Kemin kirkkoherrana.
Kemin kirkkoherrana Pictorius teki ahkerasti tarkastusmatkoja Kemin Lappiin. Näillä matkoilla hän pyrki kovin ottein hävittämään pakanallisuuden saamelaisten keskuudesta muun muassa tuhoamalla noitarumpuja ja kastamalla lapsia. Pictoriuksen toiminnasta tehtiin valituksia, ja hän joutui tekemään selvityksen toiminnastaan Nyköpingiin 1640 valtiopäiville kokoontuneelle pappissäädylle. Lopulta Turun tuomiokapituli ratkaisi asian kehottamalla Pictoriusta ”seurustelemaan sävyisästi lappalaisten kanssa” ja välttämään pelottelua, mihin Pictorius suostui.
Tuomo Itkonen on kertonut Pictoriuksesta kirjassaan "Keminlapin apostolit J. Pictorius, E. Fellman ja G. Tuderus: piirteitä 1600-luvun lapinlähetyksestä" (Lapin sivistysseura, Helsinki 1945).
Pictorius oli naimisissa Margareta Persdotter Arctophilaciuksen (n. 1605–1660) kanssa. Heidän poikansa Petter Pictorius (k. 1672) toimi Uudenkaarlepyyn kappalaisena ja tytär Susanna Pictorius (1620–1697) oli naimisissa Kajaanin linnan päällikkönä toimineen majuri Johan Forsmanin (k. 1683) kanssa.
Kaukovalvontatutka

Kaukovalvontatutka on pitkille, yli 300 km:n valvontaetäisyyksille tarkoitettu lennonvarmistuksen tai ilmapuolustuksen tutka. Ilmakehän vaimennusominaisuuksien vuoksi se käyttää matalaa 3 GHz:n taajuutta (10 cm:n aallonpituus) tai 1 GHz:n taajuutta (30 cm:n aallonpituus). Niitäkin rajoittaa maanpinnan kaarevuus ja tutkasäteen eteneminen ilmakehässä tyypillisesti maanpinnan kaarevuutta loivemmin. Maalin on oltava korkealla, jos se on kaukana.
Yli horisontin tutka () on LF-, MF-, HF- ja VHF-radiotaajuusalueilla toimiva kantamaltaan taivaanrannan taakse ulottuva tutka, jonka tehtävänä voi olla toimia ennakkovaroitustutkana. Matalan taajuuden vuoksi OTH-tutka voi käyttää radioaaltojen etenemistapaa, joka perustuu pinta-aaltoon tai ionosfääriheijastukseen, joita maanpinnan kaarevuus ei haittaa.
Suomen puolustusvoimien kaukovalvontatutkana on nykyään Thomson TRS 22XX. Tämä tutkatyyppi kykenee havaitsemaan lentäviä laitteita 500 kilometrin päästä, mutta sillä on äärietäisyydellä runsaan kymmenen kilometrin alapuolinen katvealue, joka johtuu maan kaarevuudesta. Tutka on kolmiulotteinen (3D-tutka) eli se kykenee suunnan lisäksi ilmoittamaan myös lentokorkeuden. Samassa laitekompleksissa on myös toisiotutka.
MGR-1 Honest John

MGR-1 Honest John on Yhdysvalloissa kehitetty maasta-maahan-ohjus, joka soveltuu taktisten ydinaseiden laukaisualustaksi. Ohjus on tyypiltään vapaastilentävä tykistöohjus, ja sen kehitti Redstone Arsenal Alabamassa, ja Douglas Aircraft Company, josta tuli myöhemmin osa Boeing-konsernia.
Honest Johnissa oli yksikärkinen ja fissiotyyppinen ydinräjähde. Sen suurin kantomatka oli noin 19 kilometriä. Ase laukaistiin 6×6 kuorma-auton lavetilta. Ohjuksen hyvin lyhyen kantaman seurauksena sen käyttö ydinräjähteellä varustettuna saattoi olla joissakin tapauksissa vaarallista omille joukoille.
Asetyypin koelaukaisut alkoivat vuonna 1951 ja käyttöönotto tapahtui kaksi vuotta myöhemmin. Ohjus voitiin varustaa kolmella eritehoisella W31-ydinkärjellä (2, 20 tai 40 kt TNT:tä) tai kemiallisella sariini-rypälepommilla, joka hajaantui tytärammuksiksi laukaisun jälkeen. Perinteisillä räjähteillä varustetun taistelukärjen omamassa oli 680 kilogrammaa, kun kemiallisen sariiniaseen toimintakärki oli jonkin verran kevyempi, painaen 564 kg.
Parannettu versio, MGR-1B, esiteltiin vuonna 1960. Siinä oli edeltäjäänsä jonkin verran pidempi kantomatka. Myöhemmin tämä asetyyppi korvattiin modernimmalla ja liikkuvammalla eli maastoutuskelpoisella Lance-ohjuksella.
Iowa Wolves

Iowa Wolves on koripalloseura Iowan Des Moinesista. Se pelaa D-liigassa ja toimii NBA-seura Minnesota Timberwolvesin farmijoukkueena.
Tammikuussa 2017 julkistettiin silloisen Iowa Energy -joukkueen myynti Minnesota Timberwolvesin organisaatioon ja nimenvaihdoksesta Iowa Wolvesiksi kaudesta 2017–2018 alkaen. Samalla joukkueen yhteistyö Memphis Grizzliesin kanssa päättyi.
Salt Lake City Stars

Salt Lake City Stars on koripalloseura Utahin Salt Lake Citystä. Se pelaa D-liigassa ja toimii NBA-seura Utah Jazzin farmijoukkueena.
Vuosina 2007–2016 joukkue tunnettiin nimellä Idaho Stampede.
South Bay Lakers

South Bay Lakers on koripalloseura Kalifornian El Segundosta. Se pelaa NBA:n kehityssarjassa ja toimii NBA-seura Los Angeles Lakersin farmijoukkueena.
Vuosina 2006–2017 joukkue tunnettiin Los Angeles D-Fendersinä.
Hotelli Belvedere

Hotelli Belvedere oli Viipurissa 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa toiminut hotelli, joka sijaitsi Salakkalahden kaupunginosassa silloisten Salakkalahdenkadun ja Karjalankadun kulmauksessa. Arkkitehti Fredrik August Odenwallin suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1879. Värikkään historian omaava hotelli on toiminut muun muassa Venäjän hajotetun duuman edustajien istuntopaikkana sekä Suomen sisällissodan punaisen sotilashallinnon yhtenä toimipaikkana.
Rakentaminen.
Hotelli Belvederen rakennutti viipurilainen liikemies Frans Ehrenburg. Hän oli jo vuodesta 1868 lähtien pitänyt Torkkelinpuistossa sijainnutta samannimistä hotelli-ravintolaa, joka tuhoutui tulipalossa vuonna 1887. Sen oli niin ikään suunnitellut F. A. Odenwall. Uudessa Belvederessä oli alun perin 38 huonetta, ja sitä pidettiin kaupungin tasokkaimpana hotellina. Sen tiloissa kokoontui muun muassa vuonna 1897 perustettu Viipurin Lauluveikot, joka järjesti paikassa konsertteja ja illanviettoja.
Venäjän duuma ja Lenin.
Keisari Nikolai II:n hajotettua Venäjän duuman heinäkuussa vuonna 1906 piti osa duuman kapinallisiksi kutsutuista jäsenistä istunnon Hotelli Belvederessä. Myöhemmin vankilaan joutuneet osallistujat julkaisivat niin sanotun Viipurin manifestin, jossa he kehottivat Venäjän kansaa vastustamaan hallitusta passiivisella vastarinnalla. Samaan aikaan hotellissa majaili myös kaksoisagentti Jevno Azef, joka toimi sekä vallankumouksellisten että Venäjän hallituksen lukuun. Venäläinen kirjailija Aleksandr Solženitsyn kuvaa lyhyesti Belvederessä pidettyä duuman istuntoa vuonna 1983 ilmestyneessä suomentamattomassa romaanissaan "Oktjabr 1916".
Myöhemmin saman vuoden elokuussa Vladimir Lenin asui Belvederessä parin viikon ajan yhdessä puolisonsa Nadežda Krupskajan kanssa. Hän toimitti hotellissa uutta "Proletarija"-nimistä lehteään, jonka ensimmäinen numero ilmestyi 21. elokuuta 1906. Rakennuksen seinässä on heidän vierailustaan kertova muistolaatta. Belvederen tunnettuihin vieraisiin kuului 1910-luvun alussa myös nuori runoilija Osip Mandelštam, joka kääntyi Viipurin metodistikirkossa juutalaisuudesta kristinuskoon.
Ensimmäisen maailmansota ja myöhemmät vuodet.
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917 hotellissa piti majaansa Suomeen sijoitetun Venäjän 42. erillisen armeijakunnan esikunta. Punaisten johdon siirryttyä Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918 Helsingistä noin kolmen ajaksi Viipuriin Belvederessä toimi Suomen kansanvaltuuskunnan sota-asiain osasto ja punakaartin intendenttilaitos.
Hotelli Belvedere lopetti toimintansa ilmeisesti 1920-luvun alkuun mennessä, jolloin rakennukseen tehtiin muutostöitä arkkitehti Uno Ullbergin piirustusten mukaan. 1930-luvun lopulla paikalla oli kuitenkin Uusi Belvedere -niminen matkustajakoti. Sotavuosina hotelli vaurioitui pahoin, ja rauhan tultua se muutettiin asunnoiksi. Nykyään rakennuksen ensimmäinen kerros on liiketiloina ja kaksi muuta asuinkäytössä.
Susanne Hou

Yi-Jia Susanne Hou (s. 1977) on kiinalaissyntyinen, Kanadaan 3-vuotiaana muuttanut viulisti. Hän on ensimmäinen, joka sai kolme kultamitalia tuomaristojen yksimielisellä päätöksellä Kansainvälisessä Long–Thibaud-kilpailussa (1999), Lipizer-viulukilpailussa (1999) ja Sarasate-viulukilpailussa (1997).
Houn yhteistyökumppaneihin ovat kuuluneet Mstislav Rostropovitš, Pinchas Zukerman, Alan Gilbert, Cho Liang Lin, Vladimir Spivakov, Marcello Viotti, Marek Janowski, Lan Shui, Boris Brott, Robert McDuffie, Ralph Kirschbaum, Lawrence Dutton, Joseph Kalichstein, Alain Trudel, Bernhard Gueller, Gregory Vajda, Ling Tung ja Li Xin Cao. Hou on kiertänyt solistina Pohjois-Amerikassa, lukuisissa Euroopan maissa, Kiinassa, Hongkongissa, Japanissa, Singaporessa ja Indonesiassa. Orkestereita, joiden kanssa hän on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Lontoon filharmonikot, Ranskan radion filharmonikot, Vancouverin sinfoniaorkesteri, Chicago Sinfonietta, Singaporen sinfoniaorkesteria, Tokion filharmonikot ja Tšekin kansallinen sinfoniaorkesteri.
Hou syntyi musikaaliseen perheeseen; hänen vanhempansa ovat viulisteja. 4-vuotiaana hän aloitti viulunsoiton isänsä Alec Houn johdolla. 9-vuotiaana hän pääsi stipendillä Toronton kuninkaalliseen konservatorioon. Myöhemmin hän opiskeli Juilliard Schoolissa, jossa hän suoritti musiikin kandidaatin tutkintonsa Dorothy DeLayn ja Naoko Tanakan oppilaana vuonna 2000. Hän jatkoi opintojaan yksivuotisella maisteriohjelmalla ja suoritti lopulta Juilliardin taiteilijadiplomiohjelman Cho Liang Linin ja Naoko Tanakan johdolla. 
Hou esitti 17-vuotiaana Niccolò Paganinin 24 kapriisia Torontossa ja Aspenin musiikkijuhlilla. Hän on myös esittänyt kaikki Ludwig van Beethovenin viulusonaatit sekä Johannes Brahmsin viulusonaatit ja pianotriot. Vuosina 2009–13 Houn instrumenttina oli kuuden miljoonan dollarin arvoinen Giuseppe Guarneri del Gesùn viulu vuodelta 1735. Aiemmin sitä oli soittanut Fritz Kreisler.
Latvian kansallisooppera

Latvian kansallisooppera () on pian Latviassa maan itsenäisyysjulistuksen (1918) jälkeen perustettu oopperayhtiö. Samassa rakennuksessa toimii myös kansallisbaletti. Latvian ensimmäinen ammattimainen baletti liittyi oopperan yhteyteen 1920-luvulla. Oopperan kausi kestää syyskuusta kesäkuuhun, ja siellä pidetään joka kausi yli 200 esitystä. Uusia tuotantoja on kaudessa keskimäärin kuusi. Uusklassistyylinen oopperatalo valmistui vuonna 1863 alun perin Riian saksalaiseksi teatteriksi, ja sen on suunnittellut arkkitehti Ludwig Bohnstedt. Rakennus raunioitui tulipalossa vuonna 1882, mutta se rakennettiin uudelleen alkuperäiseen asuunsa 1887.
Latvian kansallisooppera on eri puolille maailmaa suuntautuneilla kiertueillaan esiintynyt muun muassa Hongkongin taidefestivaalilla, Bordeaux’n kansallisoopperassa, Catanian oopperatalossa, Bolšoi-teatterissa, Luxemburgin oopperassa, Dalhallan oopperajuhlilla ja Meksikossa. Kansallisoopperassa uransa ovat aloittaneet muiden muassa Elīna Garanča, Kristine Opolais, Marina Rebeka, Maija Kovalevska, Inessa Galante, Aleksandrs Antonenko ja Egils Silins.
Oopperaa ensimmäinen johtaja oli Jāzeps Vītols. Ensimmäinen esitys oli 23. tammikuuta 1919 esitetty Richard Wagnerin "Lentävän hollantilainen". Kaudella 2009–2010 oopperan orkesterin johdossa aloitti työskentelyn Modestas Pitrėnas, jonka viimeisimmät edeltäjät olivat Andris Nelsons ja Gintaras Rinkevičius. Oopperan historian tunnetuimmat kuoronjohtajat ovat olleet Pauls Jozuus (1919–1935), Teodors Kalniņš (1921–1940) ja Haralds Mednis (1945–1969). Vuonna 2006 kuoronjohtajana aloitti Aigars Meri.
Viipurin manifesti

Viipurin manifesti (myös Viipurin vetoomus) oli 22. heinäkuuta 1906 annettu julkilausuma, jossa osa keisari Nikolai II:n hajottaman Venäjän duuman jäsenistä vaati kansalaisia passiiviseen vastarintaan hallitusta vastaan. Sitä pidetään osana Venäjän vuoden 1905 vallankumousta.
Kapinallisina pidetyt duuman jäsenet kokoontuivat istuntoonsa duuman hajottamista seuranneena päivänä Viipurin Hotelli Belvedereen. Paikka valittiin Suomen suuriruhtinaskunnan puolelta, koska sen viranomaisilla ei ollut toimivaltaa duuman jäsenten suhteen. Osallistujat koostuivat lähinnä Perustuslaillisdemokraattisen puolueen edustajista eli ”kadeteista” ja trudovikeista. 
Kokous keskeytyi toisena kokouspäivänä, kun kuvernööri Nikolai von Rechenberg ja Viipurin linnoituksen komendantti ryhtyivät vaatimaan sen hajaantumista. Komendantti uhkasi julistaa Viipuriin sotatilan, ellei kokousta lopeteta. Kokous ehti kuitenkin saada valmiiksi hallituksenvastaisen manifestinsa.
Manifesti sisälsi kolme kehotusta, joissa kansalaisia pyydettiin lopettamaan verojen maksu, kieltäytymään asepalveluksesta ja ryhtymään yleiseen kansalaistottelemattomuuteen. Manifestin iskulause oli "Ei kopeekkaakaan veroa, ei ainoatakaan miestä sotaväkeen". Sillä ei ollut toivottua vaikutusta, mutta siitä seurasi levottomuuksia eri puolilla Venäjää sotilaskapinoiden muodossa. Yksi seuranneista sotilaskapinoista oli Viaporin kapina. Uudeksi pääministeriksi tullut Pjotr Stolypin järjesti kiellon, joka esti Viipurin manifestin allekirjoittajia asettumasta ehdolle seuraaviin duumanvaaleihin maaliskuussa 1907.
Modestas Pitrėnas

Modestas Pitrėnas (s. 1974) on liettualainen kapellimestari. Hän on Kaunasin kaupungin sinfoniaorkesterin taiteellinen johtaja ja pääkapellimestari sekä Latvian kansallisoopperan musiikillinen johtaja ja pääkapellimestari. Hän toimii myös Liettuan kansallisen sinfoniaorkesterin ja Liettuan kansallisoopperan ja -baletin kapellimestarina. Lisäksi hän on johtanut muiden muassa Latvian kansallista sinfoniaorkesteria ja Puolan kansallisoopperaa (Teatr Wielki).
Pitrėnas valmistui Salzburgin Mozarteumista kandidaatin arvolla vuonna 1996. Tämän jälkeen hän valmistui Liettuan musiikkiakatemiasta kuoronjohdossa (1997) sekä orkesterin- ja oopperanjohdossa (2003). Hän täydensi opintojaan siellä vielä musiikin lisensiaatilla. Hän on osallistunut seminaareille ja mestarikursseille, joita ovat pitäneet muiden muassa Esa-Pekka Salonen, Jorma Panula ja H. Rilling. Vuonna 2003 Pitrėnas voitti 7. kansainvälisessä Grzegorz Fitelberg -kilpailussa Katowicessä ensipalkinnon, kultamitalin ja Sleesian filharmonikkojen erikoispalkinnon. Tämän ansiosta hän pääsi vierailemaan johtavien puolalaisorkesterien kapellimestarina.
Vuodesta 2003 lähtien Pitrėnas on opettanut Liettuan musiikki- ja teatteriakatemiassa. Hän on toteuttanut kutsuttuna projekteja Saksassa ja kiertänyt muissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa ja Kiinassa. Hän on sinfoniakonserteissa johtanut muiden muassa Gustav Mahlerin, Pjotr Tšaikovskin, Richard Straussin, Witold Lutosławskin, Sergei Prokofjevin ja Alfred Schnittken teosten esityksiä. Hän on aktiivisesti johtanut oopperaa (mm. "Carmen', Lentävä hollantilainen", "Werther", "Patarouva", "Aida", "Sevillan parturi") ja myös balettia.
Laulajia, joiden kanssa Pitrėnas on tehnyt yhteistyötä, ovat olleet Matti Salminen, Jaakko Ryhänen, Aleksandrs Antonenko, Virgilijus Noreika, Egils Silins, Ain Anger, Violeta Urmana, Inga Kalna, Asmik Grigorian, Kristine Opolais ja Pretty Yende. Soittajia, joiden kanssa Pitrėnas on esiintynyt, ovat olleet viulistit Tatjana Grindenko, Baiba Skride ja Pavel Berman; sellistit David Geringas ja Aleksandr Knjazev; pianistit Mūza Rubackytė, Anton Ljahovski, Peter Donohoe ja Petras Geniušas sekä oboisti Francesco di Rosa.
Ilmavartioasema

Ilmavartioasema oli talvisodan aikana etäällä ilmapuolustusalukeskuksesta oleva ilmavalvonta-asema, josta lähetettiin puhelimella tieto vihollisen lentokoneiden liikkeistä.
Ilmavartioasemina käytettiin korkeita paikkoja, kuten kolmiomittaustorneja tai kellotapuleita. Jatkosodan aikana kotirintamaa ei paljoa pommitettu lukuun ottamatta Helsingin suurpommituksia 1944 keväällä.
Rintamilla ilmavartioasemat olivat tilapäisrakenteisia.
Tampereen ilmapuolustusaluekeskus

Tampereen ilmapuolustusaluekeskus perustettiin esikuntansa osalta Pyynikinrinteelle teknillisen oppilaitoksen rakennukseen. IPAK:n alainen Tampereen ilmavalvonta-asema perustettiin Pyynikin näkötorniin, josta oli hyvä näkyvyys jopa 30–40 km päähän. 
Ilmatorjunta-aseiksi IPAK 51 sai 41 konekivääriä ja kaksi ilmatorjuntatykkiä 20 tuliasemaan. Jyväskylän, Tampereen ja Imatran alueet saivat suojakseen neljä ilmatorjuntakonekiväärijoukkuetta. Kouvolan ja Turun seudut kaksi ilmatorjuntakonekiväärijoukkuetta kumpikin sekä Lahden, Savonlinnan, Rajamäen ja Riihimäen seudut kukin yhden.
Talvisodan pommituksissa Tampereella kuoli seitsemäntoista ihmistä. Rakennuksia tuhoutui tai vaurioitui 245. Kaupunkia vastaan hyökättiin 12 suorituskerralla ja 260 konesuorituksella 21., 25., 27., 31.joulukuuta 1939 ja 13. 15., 20. tammikuuta, 17.helmikuuta sekä 2. maaliskuuta 1940.
Nälkätalvena

Nälkätalvena – Katovuoden kuvaus on Väinö Katajan esikoisromaani. Se ilmestyi alkujaan sanomalehdessä nurkkaromaanina, ja se ehdittiin painaakin mutta on jäänyt epäselvistä syistä ilmestymättä. Kun yksi kappale löytyi ulvilalaisen keräilijän kokoelmasta, rovaniemeläinen kustantamo Väylä julkaisi siitä uusintapainoksen 2014. 
Teos sisältää romaanin alkuperäisessä kieliasussa, ja lisäksi on liitteenä löytöhistoria ja vanhahtavien sanojen selitykset.
FS Andromède (M643)

Andromède (runkonumero M643) on Ranskan laivaston 1984 palvelukseen otettu Éridan-luokan miinantorjunta-alus ().
Valmistus.
Alus tilattiin DCN:n Lorientin telakalta, missä köli laskettiin 5. maaliskuuta 1980. Se laskettiin vesille 22. toukokuuta 1982 ja otettiin palvelukseen 19. lokakuuta 1984.
Palvelus.
Alus oli 2014 aktiivipalveluksessa sijoitettuna Brestiin.
FS Pégase (M644)

Pégase (runkonumero M644) on Ranskan laivaston 1985 palvelukseen otettu Éridan-luokan miinantorjunta-alus ().
Valmistus.
Alus tilattiin DCN:n Lorientin telakalta, missä köli laskettiin 22. lokakuuta 1980. Se laskettiin vesille 23. huhtikuuta 1983 ja otettiin palvelukseen 30. toukokuuta 1985.
Palvelus.
Alus oli 2014 aktiivipalveluksessa sijoitettuna Brestiin.
FS Orion (M645)

Orion (runkonumero M645) on Ranskan laivaston 1986 palvelukseen otettu Éridan-luokan miinantorjunta-alus ().
Valmistus.
Alus tilattiin DCN:n Lorientin telakalta, missä köli laskettiin 19. heinäkuuta 1981. Se laskettiin vesille 6. helmikuuta 1985 ja otettiin palvelukseen 14. tammikuuta 1986.
Palvelus.
Alus oli 2014 palveluksessa sijoitettuna Touloniin.
Piaristit

Piaristit () on katolinen munkkikunta, jonka jäsenet sitoutuvat kouluttamaan nuorisoa maksutta. Munkkikunta on perustettu 1621.
Munkkikunnan perusti espanjalainen José de Calasanz. Hän perusti ensimmäisen koulun roomalaiseen slummiin ja 25 vuodessa kouluja tuli 40 lisää. Kouluissa köyhille pojille opetettiin hyödyllisiä taitoja, kuten lukemista ja matematiikkaa. Calasanz ärsytti kirkon johtoa myös tukemalla Galileo Galileita julkisesti.
Nykyisin munkkikunta toimii kaikkialla maailmassa, sillä on 222 toimipaikkaa ja niissä 1 300 opettajaa.
Piaristejä on syytetty alaikäisiä hyväksikäyttävien henkilöiden suojelusta.
CDIC

CDIC-luokka () on Ranskan merivoimien kahden maihinnousualuksen (LST) muodostama alusluokka. Ne on suunniteltu toimimaan yhdessä Mistral- tai Foudre-luokan alusten kanssa tai yksin lähellä rannikkoa.
D-radio

D-radio on toisen maailmansodan aikainen nimitys Suomen kenttätykistön käyttämille kenttäradioille. D-radioita alettiin valmistaa 1927. Niitä valmistettiin 1927 noin 50 kappaletta. Radion tunnus oli P-12-15. P-12-15:n tunnuksena oli myös VRGK. Niitä valmistettiin myös myöhemmin ja valmistajana oli ainakin ASA-radio.
Perusmalli jatkosodan aikana.
ASA-radio valmisti 700 P-12-15 - ja P-12-15A -mallin radiota toukokuuhun 1942 mennessä.
Historia.
Radiota käytettiin tykistön tulenjohdon viestivälineenä. Wilho Petter Nenonen kesällä 1923 yritti hankki kokemuksia radion käytöstä tykistössä Perkjärven tykistöleiriltä. Syy kokeiluihin oli Ranskasta saatu idea. Kun V. P. Nenosesta tuli Kyösti Kallion ensimmäisen hallituksen kolmas puolustusministeri 16.8.1923–18.1.1924 ensimmäisen Bruno Jalanderin 14.11.1922–22.6.1923 ja toisen Kyösti Kallion 22.6.–16.8.1923 jälkeen, hän määräsi valmistettavaksi kaksi radioasemaa, jotka valmistuivat 1924.
Suunnittelutavoitteena kahden miehen kannettavalle radioasemalle oli 10 kilometrin kantavuus amplitudimoduloituna puhelähetyksenä. Radiot onnistuivat niin hyvin, että kantama kuitenkin saattoi olla enimmillään jopa 50–60 kilometriä.
26.5.1924 tykistön tarkastaja antoi käskyn, jonka mukaan tykistörykmentit velvoitettiin määräämään yhden upseerin ja yhden aliupseerin radiopalvelukseen. Kirjelmässä n:o 403/27.6.24 selostettiin, miksi tykistön pitäisi saada kevyitä kannettavia radioita ja esitettiin, että jokaiselle sodanajan patteristolle osoitettaisiin kaksi kevyttä radioasemaa rykmenttien ja sitä ylempien esikuntien radioasemien lisäksi.
5.1 1925 Nenonen lähetti teknisten joukkojen komentajalle käskyn, jonka mukaan radiopataljoonan piti rakentaa kokeilu- ja koulutustarkoituksiin 10 kappaletta radioasemia. Radiopataljoonan radioasemien massa oli 13 kilogrammaa. 26.6.1925 lähetti Nenonen sotaväen päällikölle, Lauri Malmbergille, radioamatööreiltä peräisin olevatn yksieletrodiputkisen sähkötyslenttätinradioaseman kytkentäkaavioin. Koska asia eteni hitaasti, rakennutti Nenonen kaksi radioasemaa yksityisin varoin Perkjärven ampumaleirillä kokeiltavaksi molekylääriasemien kanssa. Tykistön yhden miehen liikuteltavia radioasemia alettiin kutsua L.T.J. -radioiksi, liikkuvan tulenjohdon radioiksi.
Vuodesta 1927 suomalainen kenttätykistö saattoi käyttää kaikissa rauhanajan harjoituksissa kenttäpuhelinten puhelinkaapelien lisäksi myös radioaaltoja.
Mimivirus

Mimivirus on alun perin ameeboista löytynyt jättiläisvirus, joka muistuttaa bakteereita, mutta ei sisällä itsenäiseen lisääntymiseen tarvittavia soluelimiä eli ribosomeja. Se on poikkeuksellisen suuri, pyöreä ja halkaisijaltaan 750 nanometriä, kun virukseksi kookas isorokkovirus on vain 300 nanometriä ja poliovirus vain 30 nanometriä. Sillä on yli 900 geeniä ja yli miljoona emäsparia.
Suuri virus sai nimen mimivirus, koska se jäljittelee bakteereja. Yleensä virukset eivät tarvitse paljon geenejä, koska ne kaappaavat isäntäsolun geneettisen koneiston omiin tarkoituksiinsa. Jättiläisviruksessa on muista viruksista poiketen useita geenejä, joita tarvitaan kopioitumiseen. Lisäksi on geenejä, jotka osallistuvat proteiinien laskostamiseen, korjaavat dna-vaurioita sekä auttavat rakentamaan ja kuljettamaan aminohappoja. Silti ne eivät pysty lisääntymään itsenäisesti, vaan ovat aitotumallisista riippuvaisia loisia. Jättiläisviruksia on kuitenkin epäilty solujen tuman esimuodoiksi.
Mimiviruksen löytäminen liittyi Bradfordin kaupungin keuhkokuume-epidemiaan vuodelta 1992, jolloin niitä oli vesitornin ameeboissa. Jättiläisviruksia onkin löydetty ihmisistä usein keuhkokuumeiden yhteydessä, vaikka niitä pidetäänkin yleisesti ihmisille vaarattomina. Jättiläisvirukset tuottavat kollageenia, joka muistuttaa ihmisten omaa sidekudosproteiinia. Tutkijat epäilevätkin, että nivelreumassa virukset laukaisevat hyökkäyksen ihmisen omaa sidekudosta vastaan. Testeissä mimiviruksen on todettu lisäävän hiirten riskiä sairastua reumaan. Mimiviruksen vasta-aineet ovatkin nivelreumaa sairastavilla terveitä yleisempiä. Mimivirus oli ensimmäinen löydetty ns. jättiläisvirus ja sen jälkeen on löydetty useita muita.
McLaren MP4-29

McLaren MP4-29 on brittiläisen Formula 1 -talli McLarenin käyttämä auto kaudella 2014. Autolla kilpailivat britti Jenson Button sekä tanskalainen tulokaskuljettaja Kevin Magnussen. Testikuljettajina toimi Gary Paffett, Oliver Turvey ja Stoffel Vandoorne.
Auton debyyttikisassa 2014 Australian GP:ssä tallin autot sijoittuivat kolmanneksi ja neljänneksi. Alun perin toiseksi sijoittuneen Daniel Ricciardon hylkäyksen jälkeen Magnussenin sijoitukseksi uransa avauskilpailussa tuli lopulta toinen sija, ja Button nousi palkintosijoille kolmanneksi. Kyseessä oli ainoat MP4-29-autolla ajetut palkintosijat ennen kauden kolmea viimeistä osakilpailua.
MP4-29 on toistaiseksi viimeinen Mercedes-Benzin moottoreita käyttävä McLaren-auto. Kaudella 2015 McLarenin moottorintoimittajaksi tulee F1-sarjaan kuuden vuoden tauon jälkeen palaava Honda, jonka kanssa tallilla on menestyksekäs historia 80-luvulta 90-luvun alkuun saakka.
Sparco

Sparco S.p.A on italialainen yritys, joka valmistaa moottoriurheiluvarusteita, muun muassa istuimia, ratteja, kypäriä sekä suoja-asuja. Se on perustettu vuonna 1977.
Sparcon tuotteet ovat näkyvästi esillä eri autourheiluluokissa, korkeimmilta tasoilta lähtien. F1-sarjassa yrityksen yhteistyökumppaneita kaudella 2014 ovat McLaren sekä Marussia.
The Barren Throne

The Barren Throne on islantilaisen death metal -yhtye Beneathin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 29. huhtikuuta 2014.
Dario Benuzzi

Dario Benuzzi (s. 1946) on italialainen autourheilija. 
Benuzzi on toiminut Ferrarilla katuautojen testikuljettajana 70-luvulta lähtien. Hän toimi myös 80-luvun lopulta vuoteen 1993 saakka Scuderia Ferrari -tallin F1-testikuljettajana.
Benuzzi oli vuonna yksi olympiatulen soihdunkantajista, soihdun kulkiessa läpi Maranellon matkalla kohti vuoden 2006 Torinon talviolympialaisia. Benuzzi ojensi soihdun eteenpäin toiselle Ferrarin testikuljettajalle Luca Badoerille.
Marco Greco

Marco Antonio Greco (s. 1. joulukuuta 1963 São Paulo) on brasilialainen entinen moottoriurheilija.
Greco kilpaili ratamoottoripyöräilyn MM-sarjassa vuosina 1979–1986. Vuosina 1988–1990 Greco osallistui Formula 3000 -sarjaan, mutta selviytyi kolmen kauden aikana vain kahdesti itse kilpailuun. Kaudella 1991 Greco toimi Fondmetal-tallin testikuljettajana F1-sarjassa.
Vuosina 1993–1999 Greco ajoi Pohjois-Amerikassa CART- sekä IRL-sarjoissa. IRL-kausi 1996–1997 oli Grecon uran paras kaikki sarjat huomioon ottaen, hänen sijoituttua loppupisteissä kolmanneksi. Perinteikkäässä Indy 500 -kilpailussa Grecon uran paras sijoitus oli 14. sija vuonna 1998.
Väriopuntia

Väriopuntia ("Opuntia cochenillifera") on opuntioiden sukuun kuuluva kaktuslaji.
Ulkonäkö ja koko.
Väriopuntia kasvaa puumaiseksi ja monihaaraiseksi, kolme tai neljä metriä korkeaksi. Varsinivelet ovat vastapuikeita, vihreitä ja jopa 25 cm pitkiä. Lehdet ovat pieniä, naskalimaisia ja varhain karisevia. Areolit eli kääpiöversot sijaitsevat etäällä toisistaan, ja niissä on villakarvaa sekä pieniä, keltaisia väkäskarvoja (glokidioita); piikit puuttuvat. Kukat ovat kapeita, ruusunpunaisia, korkeintaan 5,5 cm pitkiä. Kukkapohjuksessa vartalon ympärillä on paljon glokidioita. 5 cm pitkä hedelmä on punainen.
Levinneisyys.
Väriopuntia lienee kotoisin Meksikosta, mutta on nykyään levinnyt kaikkialle maapallon lämpimiin osiin, koska sitä on viljelty väriaineen vuoksi ja se on karannut viljelyksestä.
Käyttö.
Väriopuntiaa on viljelty väriaineen vuoksi. Sitä kerrotaan käytetyn myös lääkekasvina. Puuainesta on käytetty huonekalujen valmistukseen.
Väriaine ei oikeastaan ole kasvin itsensä tuottamaa, vaan se saadaan "Dactylopius"-kilpikirvalajeista, jotka imevät opuntioiden nesteitä. Kirva tuottaa karmiininpunaista happoa, jolla se torjuu saalistavia muurahaisia. Väriainetta on käytetty jo 2 400 vuotta sitten Perussa kankaiden värjäykseen, ja asteekkihallitsijat käyttivät sillä värjättyjä viittoja. Espanjalaiset valloittajat kohtasivat laajoja asteekkien väriopuntiaviljelmiä saavuttuaan Meksikoon, ja kuivattuja kirvoja ja väriainetta alettiin kuljettaa myös Eurooppaan. Sitä käytettiin vielä niinkin myöhään kuin Yhdysvaltain vapaussodassa brittisotilaiden ja Kanadan ratsupoliisien takkien värjäykseen. Nyttemmin karmiininpunaista väriä on alettu tuottaa synteettisesti, mutta muun muassa ruoan ja juoman värjäämiseen ja kosmetiikassa käytetään yhä viljelmiltä saatua väriainetta. Viljelyä harjoitetaan Meksikossa, Perussa, Chilessä, Kanariansaarilla ja useissa Afrikan maissa. Suurin tuottaja on Peru.
Lääkekasvikäytössä väriopuntia on Meksikossa ja Keski-Amerikassa. Sillä torjutaan sieni-infektioita.
Komisario Palmun jäljillä

Komisario Palmun jäljillä on Juha Järvelän ja Marjo Vallitun 2014 ilmestynyt Mika Waltarin romaanien ja Matti Kassilan elokuvien komisario Palmua käsittelevä teos.
Vastaanotto.
Teos valittiin jaetulle ensimmäiselle sijalle Helsingin kirjamessujen 2014 tietokirjaraadissa. Risto Kormilainen toteaa kulttuurilehti Kaltioon kirjoittamassa arvostelussaan, että teos tarjoaa tuoreen näkökulman aiheeseen. Kormilaisen mukaan Järvelä ja Vallittu selvittelevät huolella niin kirjojen kuin elokuvien taustat ja henkilöhistoriat. He käyvät läpi myös Palmu-sarjan tematiikkaa eri aihealueiden kautta. Kormilainen katsoo teoksen avaavan syvällisesti Palmu-kirjojen ja -elokuvien maailmaa.
Williams FW36

Williams FW36 on brittiläisen Formula 1 -talli Williamsin käyttämä auto kaudella 2014. Autolla kilpailivat suomalainen Valtteri Bottas sekä uutena kuljettajana talliin Ferrarilta saapunut brasilialainen Felipe Massa. Testikuljettajina toimi Felipe Nasr ja Susie Wolff.
FW36:n uudistunut, moottoriurheilussa aiemmin jo legendaarikseksi muodostunut väritys on seurausta Williamsin ja Martinin välisestä sponsorisopimuksesta. Tallin viralliseksi nimeksi vaihtui myös "Williams Martini Racing".
Edelliskauden fiaskoksi muodostuneen FW35:n jälkeen FW36 oli suuri menestys, ja kilpailukykyinen etenkin nopeavauhtisilla radoilla erinomaisen moottorinsa ansiosta. Williams vaihtoi kaudelle 2014 Renault'n moottorit Mercedeksen voimanlähteisiin, joka osoittautui lähes välittömästi onnistuneeksi ratkaisuksi.
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2015

Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2015 oli 25. nykyiselle Eurocup Formula Renault-sarjalle. Kausi alkoi 25. huhtikuuta Espanjan Alcañizissa ja päättyi 18. lokakuuta Espanjan Jezerissä.
Sarjan mestaruuden voitti brittiläinen Jack Aitken. Toiseksi tuli sveitsiläinen Louis Delétraz ja kolmanneksi sveitsiläinen Kevin Jörg.
Tallit ja kuljettajat.
R = Sarjan tulokas kaudella 2015 
G = vieraileva kuljettaja, joka ei ole oikeutettu saamaan pisteitä.
Kilpailukalenteri.
Uusi muutos kilpailukalenteriin oli starttien lukumäärä joka oli lisätty 17 starttiin. Kaudella ajettiin Aragonin, Silverstonen ja Jerezin kilpailuissa samana viikonloppuna kolme starttia.
Seittikaktukset

Seittikaktukset ("Oreocereus") on eteläamerikkalainen, yhdeksänlajinen kaktuskasvisuku, johon kuuluu matalia, liereävartisia, valkoisten piikkien tiheästi peittämiä pensasmaisia kaktuksia, joiden kukat ovat vastakohtaisia. Tieteellisen nimen alkuosa tulee kreikankielen vuorta tarkoittavasta sanasta.
Ulkonäkö ja koko.
Suvun lajit ovat pensasmaisia, vähähaaraisia ja kaksi- tai kolmemetrisiksi kasvavia. Varret ovat liereitä, pystyjä tai kohenevia, harvoin maanmyötäisiä. Niiden harjut ovat mataloituvia areoleiden väleistä tai nystyisiä. Areoleissa on usein pitkiä valkoisia karvoja ja tiheästi piikkejä. Kukat kehittyvät lähelle varren latvaa, toisinaan erilaistuneisiin verson osiin eli kefalioihin. Kasvit kukkivat päivällä. Kukat ovat suppilon muotoisia tai putkimaisia, enemmän tai vähemmän vastakohtaisia, oranssinvärisiä, punaisia tai purppuraisia. Kukkapohjus on suora tai hieman käyristynyt, joskus sivuilta litistynyt, ja siinä on paljon karvaisia areoleja. Vartalo ja heteet ulottuvat kehätorven ulkopuolelle. Hedelmä on pallomainen tai munamainen, ontto, mehevä tai kuiva ja avautuu tyvirei'illä. Siemenet ovat leveänsoikeita ja mustia.
Levinneisyys.
Seittikaktukset ovat tieteellisen nimensä mukaisesti ("Oreo"-) vuoriston kasveja ja kasvavat Andeilla yli 3000 metrin korkeudessa Etelä-Perun, Pohjois-Chilen, Etelä-Bolivian ja Pohjois-Argentiinan valtioiden alueella.
Lajit.
Suvun lajimäärä on (tässä) yhdeksän:
Ariane Ehrat

Ariane Ehrat (s. 17. helmikuuta 1961 Schaffhausen) on sveitsiläinen alppihiihdon MM-mitalisti.
Ehrat jakoi Bormion MM-kilpailuissa 1985 syöksylaskun hopean Katrin Gutensohnin kanssa. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän oli samassa lajissa neljäs ja Schladmingin MM-kilpailuissa 1982 neljästoista.
Ehrat sijoittui maailmancupin syöksylaskukilpailuissa toiseksi Val d’Isèressä joulukuussa 1983 sekä kolmanneksi Sarajevossa helmikuussa 1983 ja Bad Kleinkirchheimissa tammikuussa 1985.
Oroya

"Oroya" on eteläamerikkalainen kaktuskasvisuku.
Ulkonäkö ja koko.
Kasvit ovat tavallisesti yksivartisia, matalakasvuisia ja mukulajuurisia. Varsi on litistyneen pallomainen tai lyhyen lieriömäinen. Varressa on paljon uurteita, ja niiden reunat muodostavat toisinaan matalia kyhmyjä. Areolit ovat pitkiä ja kapeita ja niissä on 1–6 keskipiikkiä sekä useita kampamaisesti asettuneita säteittäispiikkejä. Kukat sijaitsevat lähellä varren kärkeä ja ovat usein rengasmaisessa muodostelmassa. Kukat ovat säteittäisiä, kellomaisia tai suppilomaisia. Uloimmat kehälehdet harittavat ulospäin, sisemmät ovat pystyjä; väriltään kehä on punainen, vaaleanpunainen tai keltainen. Lyhyen pohjusmaljan ulkopinnalla on pieniä suomuja ja vähäkarvaisia areoleja. Hedelmä on vaihtelevasti pallomainen, hieman mehevä, keltainen tai punainen ja pienisuomuinen; kehälehtien jäänteet ovat tallella. Siemenet ovat kypärämäisiä ja punertavanruskeita.
Levinneisyys.
Suvun molemmat lajit ("Oroya borchersii" ja "Oroya peruviana") kasvavat Perun Andeilla.
Bambuorneero

Bambuorneero ("Clibanornis dendrocolaptoides") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Bambuorneeroa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa ja Paraguayssa. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö.
Bambuorneero elää erilaisissa metsissä 800 metrin korkeuteen asti merenpinnan tasosta.
Viiruselkäorneero

Viiruselkäorneero, aikaisemmalta nimeltään peukaloisokapyrstö ("Spartonoica maluroides") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Viiruselkäorneeroa tavataan Argentiinassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Viiruselkäorneero elää murto- tai makeavetisillä marskimailla, joilla on laaja-alaisia piikkiputki- ("Eryngium") ja kaislakasvustoja ("Scirpus").
Skatteskrapan

Skatteskrapan (”Veropilvenpiirtäjä”, myös pelkkä Skrapan) on toimisto- ja asuinkäytössä oleva tornitalo Tukholman Södermalmilla, osoitteessa Götgatan 76. Se on Södermalmin hallitseva maamerkki. Rakennuksessa on 26 kerrosta ja se on 86 metriä korkea. Rakennuksen nimi viittaa siihen, että siinä toimi aiemmin Tukholman pääverovirasto.
Skatteskrapanin suunnitteli arkkitehti Paul Hedqvist ja se rakennettiin vuosina 1952–1960. Rakennus muodostuu neljästä siivestä, jotka kiertävät keskustornia. Curtain wall -tyyppiset ulkoseinät ovat lasia ja alumiinia. Torniosan ohella rakennukseen kuuluu viisikerroksinen matalampi osa. Vuosina 2004–2007 rakennuskompleksia uudistettiin ja kunnostettiin, ja siihen liitettiin uudisrakennus, jossa on muun muassa opiskelija-asuntoja, toimistotilaa, ravintola ja galleria. Skatteskrapan oli alun perin 25-kerroksinen ja 81-metrinen, mutta 2000-luvun laajennuksen yhteydessä sitä korotettiin yhdellä kerroksella, johon sijoitettiin näköalaravintola.
Syksyllä 2020 Skrapanin opiskelija-asunnoissa paljastui salainen paritustoiminta, jota on luonnehdittu ”Ruotsin suurimmaksi bordelliksi”.
Peukaloisorneero

Peukaloisorneero, aikaisemmalta nimeltään mustapääokapyrstö ("Phleocryptes melanops") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu. Sen pesä on kupumainen ja sijaitsee puun oksalla. Materiaalina ovat pääasiassa oksat ja lehdet, jotka lintu muuraa yhteen mudalla, lannalla ja mahdollisesti myös omalla syljellään.
Levinneisyys.
Peukaloisorneeroa tavataan laajalla alueella Etelä-Amerikassa. Sen levinneisyysalue ulottuu Perusta Brasilian kaakkoisosiin sekä Chilen ja Argentiinan keskiosiin. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kate Pace

Katherine "Kate" Pace-Lindsay (o.s. Pace, s. 13. helmikuuta 1969 North Bay, Ontario) on kanadalainen alppihiihtäjä, syöksylaskun maailmanmestari. Hän on pituudeltaan 175 cm.
Pace-Lindsay voitti syöksylaskun maailmanmestaruuden Moriokassa 1993. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän oli syöksylaskussa viides ja supersuurpujottelussa kahdestoista. Sierra Nevadan MM-kilpailuissa 1996 hän sijoittui syöksylaskussa neljänneksi. 
Pace-Lindsay sijoittui syöksylaskun maailmancupin kokonaiskilpailussa toiseksi kaudella 1993–1994 ja viidenneksi kaudella 1992–1993. Hän voitti maailmancupin syöksylaskukilpailut Kvittfjellissä maaliskuussa 1993 ja Tignes'ssä joulukuussa 1993. Lisäksi hän sijoittui samassa lajissa toiseksi Vailissa maaliskuussa 1994 sekä kolmanneksi Veysonnaz'ssa helmikuussa 1993 ja Cortina d'Ampezzossa tammikuussa 1994.
Andrew J. West

Andrew James West (s. 22. marraskuuta 1983 Merrillville, Indiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Garethin roolissa sarjassa "The Walking Dead" ja Fisherin roolissa sarjassa "Kampus Greek". Vuonna 2017 hän aloitti sarjassa "Olipa kerran".