tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Saksanpihlaja

Saksanpihlaja ("Aria edulis", syn. "Sorbus aria") on kesävihanta puulaji lapapihlajien suvussa ja ruusukasvien heimossa. Se on tyyppilaji suvussa "Aria", joka on aiemmin luokiteltu pihlajien ("Sorbus") alasuvuksi. Laji kestää hyvin varjostusta ja ilmansaasteita, ja sitä käytetään yleisesti koristepuuna.
Kuvaus.
Saksanpihlaja on pienehkö puu ja kasvaa yleensä noin 4–12 metriä korkeaksi, joskus tosin yli 20-metriseksikin. Puun runko on yleensä pysty ja latvus leveän kartiomainen tai munanmuotoinen.
Lehdet ovat yksinkertaisia ja 8–12 senttimetriä pitkiä. Ne ovat vuorottaisia ja muodoltaan puikeita tai soikeita ja toissahaisesti sahalaitaisia. Ne ovat päältä kiiltävän tummanvihreitä ja alapinnalta valkonukkaisia. Lehdet ovat sulkasuonisia ja niissä on 10–14 suoniparia. Saksanpihlaja on kesävihanta ja lehtien syysväritys on ruskea.
Kukinta ajoittuu touko-kesäkuuhun ja hedelmät kypsyvät syys-lokakuussa. Kukinto on 8–15 senttimetriä leveä kertotasohuiskilo. 10–15 millimetriä leveät kukat ovat kaksineuvoisia ja hyönteispölytteisiä. Kukan teriö on valkoinen ja siinä on viisi terälehteä. Pienet pitkulaiset punaiset hedelmät ovat 8–15 millimetriä pitkiä.
Levinneisyys.
Saksanpihlaja esiintyy laajalla alueella Keski- ja Etelä-Euroopassa sekä Luoteis-Afrikassa merenpinnantasolta 1700 metriin. Levinneisyysalueensa eteläosissa se kasvaa vuoristoissa. Laji viihtyy kalkkipitoisilla maaperillä.
Käyttö.
Saksanpihlajaa käytetään lähinnä Euroopassa koristepuuna pihoissa ja puistoissa sekä katupuuna. Suomessa se menestyy vain maan eteläosassa. Siitä on olemassa useita viljelylajikkeita. Hedelmät ovat syötäviä ja niistä on myös valmistettu hilloja. Myös puuainesta on käytetty, mutta puun pieni koko rajoittaa sen hyödyllisyyttä.
North Seymour

North Seymour on pieni, Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva saari Tyynessämeressä, suuremman Baltran saaren pohjoispuolella. 1,9 neliökilometrin laajuinen kuiva saari on asumaton, ja sen kasvillisuuteen kuuluvat muun muassa kaktukset ja Palo santo -puut. Saaren eläimistöön kuuluvat muun muassa sinijalkasuula, fregattilinnut ja merileijonat. North Seymourilla vierailee säännöllisesti Galapagosin risteilyille ja sukellusretkille osallistuvia matkailijoita.
Saarelle siirrettiin 1930-luvun alussa maaleguaaneja turvaan Baltralta. Ne lisääntyivät hyvin ja niitä on nykyisin noin 2500.
Bartolomé

Bartolomé on pieni Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva saari Tyynessämeressä, Santiagon saaren itäpuolella. Tuliperäisen ja karun saaren eläimistöön kuuluvat muun muassa galapagosinpingviini, galapagosinhiirihaukka, merileguaani, merileijonat ja merikilpikonnat. Bartolomén vesillä esiintyy myös vasarahaita.
Saarelle saavutaan pieneen lahteen, jossa sijaitsee saaren tunnusmerkkeihin kuuluva laavapurkauksen, ja purkauksessa purkautuneen laavan räjähdyksen seurauksena syntynyt "Pinnacle rock".
Bartolomé on nimetty brittiläisen merisotilaan Bartholomew Sulivanin etunimen mukaan. Hän osallistui HMS "Beaglen" tutkimusmatkaan aliluutnanttina ja kartoittajana.
Satu Verho

Satu Maarit Verho (o.s. Järvenpää, s. 25. syyskuuta 1978) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kiekonheittäjä, joka edusti Parkanon Urheilijoita. Häntä valmensi Pentti Järvenpää. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1997 tuloksella 51,48. Hänen ennätyksensä on 52,54 vuodelta 1999. Hänen veljensä on keihäänheittäjä Tero Järvenpää.
Nykyään Verho toimii äidinkielen opettajana. 
Satu Verhon puoliso Ilmari Verho kilpaili moukarinheittäjänä, ja heidän tyttärensä Ilona Verho on edustanut moukarinheitossa Suomea nuorten arvokilpailuissa.
NHL-kausi 1978–1979

NHL-kausi 1978–1979 oli National Hockey Leaguen historian 62. kausi. Sen aikana 17 NHL-joukkuetta pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa New York Rangersin otteluvoitoin 4–1. Tämä oli NHL:n olemassaolon aikana Montreal Canadiensin 21. ja seuran koko historian 22. Stanley Cup -mestaruus. 
Kaudeksi 1978–1979 Cleveland Barons ja Minnesota North Stars yhdistyivät yhdeksi NHL-joukkueeksi. Yhdistyneen joukkueen nimeksi jäi Minnesota North Stars. Runkosarjan pistepörssin ja plus/miinus-tilaston voitti New York Islandersin Bryan Trottier, joka keräsi kauden aikana yhteensä 134 tehopistettä pelaamissaan 76 ottelussa. Art Ross Trophyn lisäksi Trottierille myönnettiin Hart Memorial Trophy, ja hänet valittiin liigan . Eniten maaleja runkosarjassa teki Islanders-hyökkääjä Mike Bossy, jonka tehotilastoon kertyi kaikkiaan 69 maalia. Pudotuspeleissä pistepörssin voiton vei Montreal Canadiensin keskushyökkääjä Jacques Lemaire. Hän teki 16 pudotuspeliottelussa yhteensä 23 tehopistettä, joista 11 oli maaleja ja 12 syöttöpisteitä. Pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Lemairen tavoin Canadiensia edustanut Bob Gainey, joka palkittiin Conn Smythe Trophyllä.
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Jarkko Heimonen

Jarkko Tapani Heimonen (s. 6. maaliskuuta 1972 Saarijärvi) on suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti lähes koko uransa ajan Äänekosken Urheilijoita ja urheilu-uransa loppuvaiheessa myös Laukaan Urheilijoita. Häntä valmensi Markku Heimonen. Heimonen sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1991 tuloksella 75 metriä voittaen pronssille sijoittuneen Aki Parviaisen. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1990 hän sijoittui pronssille tuloksella 72,30 Tommi Viskarin voittaessa tuloksella 73,88.
Miesten keihäässä Heimosen ennätys on 78,02 vuodelta 1995.
Jarkko Kinnunen (keihäänheittäjä)

Jarkko Jorma Juhani Kinnunen (21. huhtikuuta 1970 Äänekoski – 23. helmikuuta 2019) oli suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti Äänekosken Urheilijoita.
Kinnunen sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1989 tuloksella 74,44. Kalevan kisoissa Kinnunen sijoittui parhaimmillaan viidenneksi vuonna 1990.
Hänen valmentajinaan toimivat niin ikään keihäänheittäjinä tunnetut isä Jorma Kinnunen ja veli Kimmo Kinnunen. Hänen ennätyksensä miesten keihäällä on 79,70 vuodelta 1990. 
Kinnunen kuoli pitkäaikaisen alkoholismin aiheuttamiin komplikaatioihin 23. helmikuuta 2019.
Grigori Tšuhrai

Grigori Naumovitš Tšuhrai (, 23. toukokuuta 1921 Melitopol, Ukraina (Mahnovštšyna) – 28. lokakuuta 2001 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Häntä pidetään yhtenä Hruštšovin suojasään ajan tärkeimmistä ohjaajista.
Tšuhrai palveli laskuvarjojoukoissa toisessa maailmansodassa haavoittuen viisi kertaa. Sodan päättymisen jälkeen hän opiskeli elokuva-alaa VGIK:ssä Mihail Rommin ja Sergei Jutkevitšin johdolla. Tšuhrai päätti opintonsa vuonna 1953 ja toimi ennen omia ohjaustöitään muun muassa apulaisohjaajana.
Vuonna 1956 valmistui ensimmäinen oma elokuva Tyttö ja vanki ("Sorok pervyi"), uusintaversio Jakov Protazanovin Venäjän sisällissotaan sijoittuvasta tarinasta. Valkoisen upseerin ja punaisen naistarkk'ampujan rakkaustarina nosti Tšuhrain heti kansainväliseen kuuluisuuteen ja elokuva palkittiin muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla.
Rohkeasti vaikeisiin aiheisiin tarttunut Tšuhrai ohjasi seuraavaksi tunnetuimman elokuvansa Vain neljä päivää ("Ballada o soldate" 1959). Se on tarina nuoresta sotilaasta, joka saa toisen maailmansodan aikana lyhyen loman ja pyrkii kohti kotiaan tapaamaan äitiään. Elokuva sai jälleen osakseen kansainvälistä tunnustusta ja oli muun muassa Oscar-ehdokkaana parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta.
Myös seuraavalla elokuvalla Tšuhrai jatkoi vaikeiden aiheiden parissa. Vuonna 1961 valmistunut Kirkas taivas ("Tšistoje nebo") käsitteli toisen maailmansodan jälkeisiä Stalinin poliittisia vainoja. Tarinan keskiössä on vangiksi jäänyt ja sodan jälkeen kotimaahansa palaava taistelulentäjä, joka leimataan maanpetturiksi. 
Vuonna 1965 valmistunut Oli kerran ukko ja akka ("Žili-byli starik so staruhoi") oli vielä esillä Cannesissa, mutta myöhemmillä elokuvillaan Tšuhrai ei juuri saanut kansainvälistä näkyvyyttä. Tšuhrai keskittyi opettajan tehtäviin VGIK:ssä ja luovan johtajan töihin Mosfilmin kokeellisen elokuvan yksikössä. Kun vuonna 1971 valmistunut toisesta maailmansodasta kertova dokumentti Muisto ("Pamjat") ei miellyttänyt neuvostohallintoa, saatiin seuraavaa elokuvaa odotella vuosia. Viimeiset fiktiiviset elokuvansa Tšuhrai ohjasi vasta 1970-luvun lopulla. Vielä vuonna 1984 hän oli työstämässä dokumenttia elokuvaohjaaja Mark Donskoista.
Grigori Tšuhrain poika Pavel Tšuhrai on myös tunnettu elokuvaohjaaja.
Arto Kuusisto

Arto Tapani Kuusisto (s. 1. maaliskuuta 1969 Perniö) on suomalainen estejuoksija. Hän edusti urallaan Lohjan Kisa-Veikkoja, Perniön Urheilijoita ja Turun Urheiluliittoa. Häntä valmensi Matti Kuusisto ja Tauno Iso-Tryykäri. 
Kuusisto voitti pronssia alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1987 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1988 ajalla 8.46,42.
Kalevan kisoissa Kuusisto saavutti hopeaa vuosina 1990 ja 1991 ja pronssia vuosina 1988, 1989 ja 1992. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti 3 000 metrin juoksussa pronssia 1991. Maastojuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti lyhyellä matkalla pronssia 1992 ja lyhyen matkan joukkuekilpailussa kultaa 1994 ja pronssia 1993. Hänen ennätyksensä 3 000 metrin estejuoksussa on 8.31,95 vuodelta 1993.
Urheilu-uransa jälkeen Kuusisto on toiminut muun muassa Suomen Urheiluliiton ja Suomen Olympiakomitean talousjohtajana. Syyskuussa 2023 Kuusisto aloitti Huippu-urheilun instituutti Kihun toimitusjohtajana.
Koulutukseltaan Kuusisto on kauppatieteiden maisteri.
Tasawaqin kieli

Tasawaqin kieli on songhaikielten pohjoisryhmään kuuluva kieli, jota puhutaan Nigerin Ingallissa. Sen puhujia arvioidaan olevan 2 000–10 000 henkeä tai erään arvion mukaan noin 8 000.
Tasawaq on Ingallin keidaskylän pääkieli. Sitä puhuvat myös kylästä peräisin olevat Teguidda-n-Tessoumtin suolalouhosten kausityöläiset. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sen puhujat käyttävät itsestään nimityksiä "ingalkoyyu" (yksikössä "ingalumboro") ja "bingali". Kirjallisuudessa tasawaqin kieltä kutsutaan myös nimellä "ingelsi" tai "ingelshi", ja sen puhujista käytetään nimitystä "issawaghan".
Virallisesti Ingallin asukkaita pidetään tuaregeina tai songhaina. Äidinkielensä tasawaqin lisäksi he osaavat ympäröivän paimentolaisväestön puhumaa tuaregia sekä vähemmässä määrin alueen kauppa- ja hallintokielenä toimivaa hausaa. Äidinkieli on tärkeä identiteettitekijä ja suhtautuminen siihen on positiivista. Eräät tutkijat pitävät kuitenkin sen asemaa uhattuna.
Tuaregin etelämurre tamajeq on vaikuttanut voimakkaasti tasawaqin kielioppiin ja sanastoon. Kielessä on jonkin verran myös arabian ja hausan vaikutusta. Toisinaan sitä on muiden pohjoisten songhaikielten tavoin pidetty songhain ja tuaregin ”sekakielenä”. Maarten Kossmannin mukaan tähän ei ole perusteita, sillä tasawaqin perusrakenne on selvästi ominainen songhaikielille. Se myös poikkeaa huomattavasti muista lähialueen sukukielistä, Abalakin seudulla puhuttavasta tagdalista (tabarogista) ja varsinkin Malin Ménakan piirin tadaksahakista. Tasawaqissa näyttää olevan näistä kielistä vähiten tuaregivaikutusta.
Tagdalin kieli

Tagdal ja tabarog ovat songhaikielten pohjoisryhmään kuuluvia kielimuotoja, joita puhutaan Nigerin Abalakin seudulla. Tutkija Robert Nicolaï käyttää niistä yhteisnimitystä "tihishit" (”mustien kieli”). Tagdalin ja tabarogin puhujat kutsuvat tällä nimellä kaikkia pohjoisia songhaikieliä ja Nigerjoen varrella asuvat tuaregit tarkoittavat sillä myös eteläisiä kieliä.
Tagdalin puhujat ovat vaaleaihoisia igdaleneja ja heidän entisiä mustia orjiaan. Igdalenien asuinalue keskittyy Tamayan, Mazababoun ja Tiguirwitin kylien ympärille ja ulottuu Ingallin pohjoispuolelle. Tabarogia puhuvat iberoganit ovat ilmeisesti mustien orjien jälkeläisiä, jotka asuvat pääosin Abalakin kaakkoispuolella. Igdaleneja arvioidaan olevan orjien jälkeläiset mukaan luettuna 10 000–20 000 ja iberoganeja noin 7 000 henkeä. Molempia ryhmiä pidetään virallisesti tuaregeina. Heidän perinteinen elinkeinonsa on paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito, mutta nykyään monet harjoittavat myös maanviljelyä, kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Toisena kielenään kumpikin ryhmä puhuu tuaregikieli tamajaqia, ja igdalenit myös kirjoittavat sitä arabialaisella ja tifinaghin kirjaimistolla. Varsinkin iberoganien joukossa on myös yksikielisiä puhujia. Äidinkieltä arvostetaan, ja sen asema vaikuttaa turvatulta.
Nicolaï pitää pohjoisia songhaikieliä tamajaqin ja songhain ”sekakielinä”. Rueckin ja Christiansenin mukaan tagdal ja tabarog ovat keskenään täysin ymmärrettäviä ja tagdalia käytetään myös molempien yhteisnimityksenä. Erot lähialueen sukukieliin, Ingallin tasawaqiin ja Malin Ménakan piirissä puhuttavaan tadaksahakiin ovat huomattavasti suurempia. Tuaregivaikutuksen osalta tagdalilla näyttää olevan näiden kielten suhteen välittävä asema.
Furin kieli

Furin kieli on furien puhuma nilosaharalaisten furkielten ryhmään kuuluva kieli. Vuonna 1983 sillä arvioitiin olleen noin 500 000 puhujaa Sudanin Darfurissa ja 1 800 lähialueilla Tšadissa.
Furin ainoa lähisukukieli on amdang, jota kutsutaan myös "mimiksi". Kielen murre-erot ovat melko vähäisiä. Kaupungeissa osa fureista on siirtynyt käyttämään arabiaa.
Amdangin kieli

Amdangin kieli on Tšadissa asuvien amdangien puhuma kieli, joka kuuluu nilosaharalaiseen furkielten ryhmään. Sen puhujat, joista käytetään myös nimitystä "mimi", ovat kotoisin Wadi Firan alueen Biltinen seudulta. Amdangkyliä on myös etelämpänä Ouaddaïn alueen Abéchén, Goz Beïdan ja Adrén seuduilla sekä Bathan alueella. Kielen puhujia on 41 100 henkeä (vuonna 2000).
Amdangin ainoa sukukieli on fur. Sitä ei tule sekoittaa kahteen muuhun mimiksi kutsuttuun kielimuotoon, jotka saattavat olla sukua mabakielille. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sen murre-erot ovat melko vähäisiä. Monet amdangeista osaavat sujuvasti myös Tšadin arabiaa.
Oskar Rokkanen

Oskar Walter Rokkanen (14. heinäkuuta 1882 Mikkelin mlk – 24. elokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos, Pohjoismainen Sähkö Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja sekä levytuottaja. Rokkanen perusti PSO:n vuonna 1918.
Mikkelin maalaiskunnassa syntynyt Rokkanen vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Inkerinmaalla. Hän suoritti kauppakoulun Pietarissa vuonna 1904. 
Rokkanen oli huomattava sähköalan liikemies, joka vaikutti myös suomalaisen äänilevyteollisuuden kehitykseen. Pohjoismainen Sähkö Oy oli 1930-luvulla Suomen suurin levy-yhtiö, jolle levyttivät muun muassa Tauno Palo, Viljo Vesterinen, Dallapé-orkesteri ja Georg Malmstén. Oskar Rokkanen sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1948.
Rokkanen oli naimisissa Helena Sofia Rokkasen (o.s. Puhakka, k. 1975) kanssa. Heidän tyttäristään Mirjam Helin (1911–2006) oli oopperalaulaja ja laulunopettaja, nuorempi Elbe Häkkinen (1914–1951) sanoittaja ja säveltäjä. Heidän poikansa insinööri Lauri Uljas Oskari Rokkanen (s. 1920) toimi isänsä kuoleman jälkeen PSO:n johtajana sen lopettamiseen, vuoteen 1977 asti. 
Rokkanen kuoli 91-vuotiaana Helsingissä vuonna 1973. Hänet on haudattu tyttärensä Elben viereen Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Sirkus Eliassen

Sirkus Eliassen on norjalainen hip hop -yhtye, jossa laulavat Bodøstä kotoisin olevat veljekset Magnus ja Erik Eliassen. He perustivat yhtyeen vuonna 2011, jolloin julkaistiin heidän singlensä ”Hjem til dæ”. Singleä on myyty Norjassa triplaplatinaan oikeuttava määrä. Se oli Norjan VG-listalla parhaimmillaan sijalla 16.
Loppuvuodesta 2011 yhtye julkaisi toisen singlensä, ”Opp ned bak frem”. Yhtyeen kolmas single ”Æ vil bare dans” julkaistiin helmikuussa 2012. Se sijoittui Norjan singlelistalla parhaimmillaan sijalle neljä. Singleä on myyty Norjassa viisi kertaa platinaan oikeuttava määrä. Neljäntenä singlenä julkaistiin kesäkuussa 2012 ”Før du går”. Marraskuussa yhtye julkaisi singlen ”Verden skulle gå under”. Joulukuussa yhtye julkaisi ilmaiseksi ladattavan MP3-kappaleen ”Julefri”. Vuonna 2013 yhtye osallistui Norjan euroviisukarsintana toimineeseen Melodi Grand Prix'iin kappaleella ”I Love You Te Quiero”. Kesällä 2013 Sirkus Eliassen teki Dj Broilerin kanssa yhteisen kappaleen ”En gang til”.
Viljelykasvien nimistö

Viljelykasvien nimistö – Kulturväxternas namn sisältää Suomessa säännöllisesti viljeltävien tai maahan tuotavien kasvien nimiä. Luettelo sisältää noin 9 000 nimeä, sekä tieteelliset nimet että niiden suomen- ja ruotsinkieliset vastineet. Nimistöä on ollut laatimassa Viljelykasvien nimistötoimikunta yhteistyössä Suomen biologian seura Vanamon kanssa. Nimiehdotuksia on tullut runsaasti myös alalla työskenteleviltä.
Jos kasvi on nimetty useaan kertaan, alalla noudatettavan prioriteettiperiaatteen mukaisesti vanhin on oikea ja muut synonyymeja. Lähtökohtana pidetään Carl von Linnén teosta "Species Plantarum" (1753). Tästä syystä nimiin tulee aika ajoin muutoksia. Muutoksia aiheuttavat myös uudet tutkimustulokset lajien tai muiden taksonien välisistä sukulaisuussuhteista.
Painokset.
Puutarhaliitto (silloinen Puutarhaviljelijäin liitto) julkaisi ensimmäisen nimistöoppaan vuonna 1951 nimellä "Yleisimpien puutarhakasvien nimistö". Seuraavat painokset julkaistiin 1956, 1967 ("Puutarhakasvien nimistö"), 1983 ("Viljelykasvien nimistö", toimittaneet Annikki Palmén ja Pentti Alanko), 1993, 1996, 2004 (toimittaneet Ella Räty ja Pentti Alanko) ja 2012 (toimittanut Ella Räty). Luettelon yhdeksäs, uudistettu painos ilmestyi 2017, ja sen on toimittanut Ella Räty.
Glenn Lindqvist

Glenn Erik Lindqvist (s. 21. huhtikuuta 1976) Maarianhamina on suomalainen kymmenottelija, joka edusti IF Ålandia.
Lindqvist voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuden 1995 tuloksella 7363. Hän sijoittui pronssille yleisurheilun alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 1994 Lissabonissa tuloksella 7288. Hän voitti Kalevan kisojen 1999 kultaa kymmenottelussa tuloksella 7476.
Hänen ennätyksensä kymmenottelussa on 7578 on vuodelta 1999.
Tivolin kaunotar

Tivolin kaunotar () on vuonna 1943 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen musikaalikomedia, jonka ohjasi Walter Lang. Technicolor-elokuvan pääosia esittävät Betty Grable, George Montgomery ja Cesar Romero.
"Tivolin kaunotar" -elokuvan on käsikirjoittanut George Seaton ja tuottanut William Perlberg. Koreografina toimi Hermes Pan. "Tivolin kaunotar" sai ensimmäisen ensi-iltansa kotimaassaan 11. kesäkuuta vuonna 1943 San Franciscossa, Kaliforniassa ja Cincinnatissa, Ohiossa. New Yorkin ensi-ilta oli 16. kesäkuuta ja maanlaajuinen ensi-ilta 18. kesäkuuta. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa kuusi vuotta myöhemmin 13. toukokuuta vuonna 1949. Musikaalikomedia on 20th Century Fox tuottama. Elokuva on merkittävä musiikkinumerostaan "Miss Lulu in Louisville", jossa Betty Grable esiintyy blackfacena.
Juoni.
"Tivolin kaunotar" sijoittuu vuoteen 1905 New Yorkin Coney Islandiin, missä räikeä ja huomiota herättävä laulaja-tanssija Kate Farley (Grable) työskentelee yökerhossa. Huijari nimeltään Eddie Johnson (Montgomery) puhuu itsensä yökerhon toimitusjohtajan paikalle. Samaisessa yökerhossa esiintyy Farley, jonka vetovoima saa Johnsonin kiinnostumaan. Kate on jo kuitenkin Johnsonin kilpailijan Joe Roccon (Romero) rakastettu. Eddie yrittää "pehmentää" Katen räikeää imagoa, josta heille syntyy riita. Imagon pehmennys oli kaikesta huolimatta menestys, jonka jälkeen Kate ja Eddie rakastuvat. Katea rakastava Joe yrittää kaikkensa sabotoidakseen heidän avioliittosuunnitelmansa.
Vastaanotto.
Vuonna 1944 "Tivolin kaunotar" sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta musiikista (Alfred Newman).
"Tivolin kaunotar" on Grablen elokuvauran yksi suurimmista kassamagneeteista; "Tivolin kaunotar" olikin ilmestyessään vuonna 1943 yksi suurimmista arvostelu- ja kassamenestyksistä. Elokuva tuotti pelkästään Yhdysvalloissa 3,5 miljoonaa dollaria. "Tivolin kaunotar" tuotti yhteensä yli 5 miljoonaa dollaria lippuluukuilla, joka vastaa 180 miljoonaa dollaria nykyään.
Muuta.
Betty Grable näytteli pääosaa myös "Tivolin kaunottaren" seitsemän vuotta myöhemmin valmistuneessa uudelleenfilmatisoinnissa nimeltään "Chicagon Venus" (1950).
"Lux Radio Theater" lähetti 60 minuutin elokuvan radiosovituksen 30. syyskuuta vuonna 1946, jossa Betty Grable uusi elokuvaroolinsa.
Jukka Lankinen

Jukka Lankinen (s. 30. tammikuuta 1984 Loimaa) on uransa päättänyt suomalainen pesäpalloilija. Lankisen ulkopelipaikka oli kolmospolttaja, joskin hänen roolinsa oli tavallisesti kotiuttajajokeri.
Superpesisdebyyttinsä Lankinen teki kaudella 2001 kasvattajaseuransa Loimaan Palloilijoiden riveissä, mutta kauden jälkeen pelasi seuraavan kerran pääsarjatasolla vasta kahdeksan vuotta myöhemmin, tällä kertaa Hyvinkään Tahkon joukkueessa. Hän edusti Kankaanpään Mailaa vuosina 2004–2008 ja 2010–2017 ja lopetti uransa kauden 2017 jälkeen.
OTC-lista

OTC-lista () oli pienten yritysten arvopapereiden markkinapaikka Helsingin pörssissä. Pääsyvaatimukset OTC-listalle olivat väljemmät kuin varsinaiselle pörssilistalle.
OTC-markkinat käynnistyivät vuonna 1984. OTC-lista virallistui syksyllä 1985, jolloin sen säännöt vahvistettiin. OTC-markkinan tavoitteena oli muun muassa tasoittaa yritysten pääsyä varsinaiselle pörssilistalle, kun listalle pääsyn edellytykset olisivat täyttyneet. OTC-listalle pääsyn edellytys oli 1 miljoonan markan osakepääoma, kun varsinaiselle pörssilistalle edellytettiin 10 miljoonaa. 
OTC-listaa hoiti Arvopaperivälittäjien Yhdistys. Listan osakkeilla käytiin kauppaa samoin kuin varsinaisen pörssilistan osakkeillakin. Listan yritykset hyödynsivät listaa runsaasti vuosina 1986–1988 järjestämällä osakeanteja.
Vuonna 1996 OTC-lista siirtyi yhdessä meklarilistan kanssa Arvopaperinvälittäjien yhdistykseltä Helsingin pörssin hoitoon. Lokakuussa 1998 OTC-lista ja meklarilista yhdistettiin Helsingin pörssin I-listaksi.
Lesja Tsurenko

Lesja Viktorivna Tsurenko (, s. 30. toukokuuta 1989 Volodymyrets) on ukrainalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 23 helmikuussa 2019. Hän on voittanut urallaan neljä WTA-turnausta kaksinpelissä.
Grand Slam -turnauksissa Tsurenko on päässyt parhaimmillaan puolivälieriin Yhdysvaltain avoimissa 2018 sekä neljännelle kierrokselle Yhdysvaltain avoimissa 2016 ja Ranskan avoimissa 2018.
Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa Tsurenko saavutti heinäkuussa 2015 voitettuaan Istanbulin turnauksen.
Urho Kekkosen patsaat ja muistomerkit

Urho Kekkosen muistoksi pystytettyjen patsaiden ja muistomerkkien vanhin on Kalervo Kallion rintakuva (1960) Presidentinlinnan Atrium-salissa. Suurin Kekkosen muistomerkki on Pekka Kauhasen "Suuri aika, Urho Kekkosen muistomerkki" (1990) Kajaanin Kirkkopuistossa. Helsinkiin pystytettiin Pekka Jylhän "Lähde, Urho Kekkosen muistomerkki" vuonna 2000. Ulkomailla Urho Kekkosen muistoksi paljastettiin Aime Kuulbusch-Mölderin reliefi Tallinnan matkustajasataman A-terminaalissa vuonna 2011, sekä Andrei Kovaltšukin ja työryhmän veistos "Aleksei Kosyginin ja Urho Kekkosen muistopatsas" (2013) Kostamuksessa. Tuhoutuneita tai poistettuja on Tampereella, Oulussa ja Portugalissa.
It’s a Big Country

It’s a Big Country (tai It’s a Big Country: An American Anthology) on vuonna 1951 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen antologiaelokuva, joka sisältää kahdeksan episodia.
Antologiaelokuvan ovat ohjanneet Clarence Brown, Don Hartman, John Sturges, Richard Thorpe, Charles Vidor, Don Weis ja William A. Wellman. Draamakomedian pää- ja sivuosissa ovat muun muassa Ethel Barrymore, Gary Cooper, Van Johnson, Gene Kelly, Janet Leigh, Marjorie Main, Fredric March, George Murphy ja William Powell. Kertojana toimi Louis Calhern.
Metro-Goldwyn-Mayerin tuottama "It’s a Big Country" sai ensi-iltansa kotimaassaan 20. marraskuuta 1951. Elokuva julkaistiin DVD:lle 21. heinäkuuta 2009.
Philippe Jaroussky

Philippe Jarroussky (s. 13. helmikuuta 1978 Maisons-Laffitte Yvelines Ranska) on ranskalainen kontratenori, joka on levyttänyt useita äänialansa merkkiteoksia. Jarousskyllä on kevyt ääni jonka sointiväri on kuin sopraanolla, mutta hänen äänialansa on enemmän kuin mezzosopraanolla. Korkein sävel jonka Jaroussky pystyy laulamaan on B♭5.
Tausta.
Philippe Jaroussky opiskeli alun perin viulunsoittoa ja sai opetuksensa Versaillesin aluellisessa konservatoriossa, jossa hän sai lopputyöstään parhaan palkinnon. Sittemmin hän kiinnostui myös pianonsoitosta ja toivoi opintojensa myötä musiikillisen osaamisensa syventyvän ja laajentuvan.
Jaroussky aloitti musiikin ja viulunsoiton opiskelun 11-vuotiaana kun hän oli vielä koulussa – hänet ohjasi musiikin pariin oman koulun musiikinopettaja. 18-vuotiaana Philippe osallistui barokkimusiikin konserttiin Pariisissa. Konsertissa lauloi kontratenori Fabrice du Falco. Solistin ääni vaikutti suuresti häneen, ja hän halusi saada laulutunteja. Lauluopettaja oli Nicole Fallien, jonka kanssa Philippe edelleenkin työskentelee.
Urakehitys.
Jaroussky aloitti esiintymisensä melko varhain. Vuonna 1999 erään harjoitteluvaiheen aikana Royamontin luostarissa kontratenori Gérard Lesne valitsi hänet esittämään Ismaelen roolia. Esitys oli Alessandro Scarlattin oratorio "Sedecia, Re di Gerusalemme". Esitys myös äänitettiin ja levytettiin. Tuolloin Jaroussky oli vain 21-vuotias ja hänellä oli takanaan vain kolmen vuoden lauluopinnot. 
Marraskuussa 1999 tuottaja Philippe Maillars järjesti hänen ensikonserttinsa Pariisissa Teatteri Grévinissä. Tuolloin hän lauloi aarioita Georg Friedrich Händelin oopperoista "Serse" ja "Ariodante". Vasta vuonna 2001 hän sai päätökseen lauluopintonsa Pariisin vanhan musiikin konservatoriossa ja lisäksi arvostelulautakunnan kiitosmaininnan.
Hänen uraansa mahtuu useita levytyksiä sekä erilaisia tunnustuksia musiikillisista ansioista. Vuonna 2009 hän sai "Des Arts et des Lettres" -ritarikunnan ritarin nimen ja arvon.
Perttu Hautala

Perttu Hautala (s. 1. maaliskuuta 1984 Lappajärvi) on suomalainen uransa lopettanut pesäpalloilija. Hautalan ulkopelipaikka on lukkari, ja sisäpelissä hänen roolinsa on vaihtaja. Hautala voitti Vimpelin Vedon paidassa SM-kultaa vuonna 2010. Kesäkuussa 2010 ottelussa Nurmon Jymyä vastaan Hautala onnistui harvinaisessa tilanteessa lyömään kunnarin viimeisenä lyöjänä tyhjään kenttään. Kauden 2010 jälkeen hän siirtyi kahden kauden ajaksi Jyväskylän Kirin riveihin. Hautalan kasvattajaseura on Lappajärven Veikot.
Hautala on keväästä 2012 saakka toiminut Pesäpalloliiton Keski-Suomen junioripäälikkönä.
Polkusara

Polkusara ("Carex brunnescens") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi. Se kuuluu alasukuun "Vignea". Polkusara muistuttaa ulkonäöltään harmaasaraa ("Carex canescens").
Polkusara on mätästävä ja se kasvaa 15–50 cm korkeaksi. Sen puhtaanvihreät lehdet ovat alle 2 mm leveitä. Se on yhtäläistähkäinen ja kaksiluottinen. Sen ruskeissa pullakoissa on suuota, joka on hammasreunainen, ja siinä on selvä pitkittäishalkeama. Alimman tähkän alla oleva tukilehti on muodoltaan äimämäinen. Tähkiä on 4-7, ne ovat yhtäläisiä ja tähkät ovat yhteensä 1,5-3 cm pitkiä. Tähkäsuomut ovat ruskeita ja niiden laita on kalvomainen. Kasvi kukkii kesäkuulta heinäkuulle.
Polkusarasta on kaksi Suomessa esiintyvää muunnosta: kangaspolkusara ("Carex brunnescens" var. "brunnescens") ja korpipolkusara ("Carex brunnescens" var. "laetior")
Ernesto Maria Piovella

Ernesto Maria Piovella (29. lokakuuta 1867 Milano – 18. helmikuuta 1949) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 11. kesäkuuta 1892 ja nimitettiin Algheron hiippakunnan johtoon 15. huhtikuuta 1907. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. toukokuuta.
Piovella sai 19. huhtikuuta 1914 nimityksen Oristanon ja 8. maaliskuuta 1920 Cagliarin arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 29. elokuuta. Hän kuoli 81-vuotiaana virassa.
Jumièges

Jumièges on kunta Seine-Maritimen departementissa Normandian hallintoalueella Ranskassa. Kunta sijaitsee Seinen rannalla.
Kylän maisemaa hallitsee Jumiègesin luostarin ("Abbaye de Jumièges") rauniot.
Näsilinnankatu

&lt;mapframe latitude="61.496963" longitude="23.758192" zoom="14" width="400" height="321" align="right"&gt;
 "type": "FeatureCollection",
 "features": [
 "type": "Feature",
 "properties": {},
 "geometry": {
 "type": "LineString",
 "coordinates": [
 23.75301539897919,
 61.5029090947351
 [
 23.753396272659305,
 61.50185714723483
 [
 23.75374495983124,
 61.50078468725
 [
 23.75373959541321,
 61.500815402608744
 [
 23.75393807888031,
 61.49994256268393
 [
 23.754431605339054,
 61.49866525425477
 [
 23.7547641992569,
 61.497561965685016
 [
 23.75476956367493,
 61.497472369768
 [
 23.75515043735504,
 61.49630247940094
 [
 23.755236268043518,
 61.49614376003235
 [
 23.755654692649845,
 61.494850935019656
 [
 23.756078481674198,
 61.49355549608005
 ]
&lt;/mapframe&gt;Näsilinnankatu on Finlaysonin, Tammerkosken ja Nalkalan kaupunginosien läpi kulkeva pohjois–etelä-suuntainen katu Tampereella. Kadun nimi viittaa Näsinpuistossa sijaitsevaan Näsilinnaan.
Kun Tampereen kaupunki perustettiin vuonna 1779, nykyinen Näsilinnankatu oli asemakaava-alueen länsirajana. Sen länsipuolella sijaitsivat kaupunkilaisten kasvitarhat, ”plantaasit”. Asutus laajeni jo Ruotsin vallan aikana kadun länsipuolelle, ja vuonna 1830 vahvistettiin C. L. Engelin laatima laajempi asemakaava. Siten Näsilinnankatu menetti asemansa rajalinjana, vaikka kestikin vielä vuosia, ennen kuin Engelin asemakaavaa päästiin toteuttamaan käytännössä.
Alkuperäisessä asemakaavassa kaduilla ei vielä ollut nimiä, mutta pohjoisesta etelään johtavia katuja alettiin pian kutsua ”pitkiksi kaduiksi” ja idästä länteen johtavia ”poikkikaduiksi”. Näsilinnankadun nimitys Läntinen pitkäkatu lyheni muotoon Läntinenkatu, joka oli käytössä 1880-luvulta 1930-luvulle. Marraskuussa 1935 kaupunginvaltuustossa käsiteltiin yli 50 kadun uudelleennimeämistä, ja äänestyksessä Läntinenkatu päätettiin nimetä Näsilinnankaduksi. Muutos astui voimaan 1936.
Jumiègesin luostari

Jumiègesin luostari () sijaitsee Jumiègesin kunnassa Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Luostari on nykyään raunioitunut.
Luostari on alun perin Pyhän Philibert Jumiegeslaisen vuonna 654 perustama benediktiiniluostari. Viikingit polttivat luostarin ja paikalle rakennettiin Saint-Pierren kirkko ("L’église Saint-Pierre") 900-luvun puolivälissä. 1000-luvulla Saint-Pierren kirkon viereen rakennettiin Notre-Damen kirkko ("L’église abbatiale Notre-Dame"), joka vihittiin käyttöön vuonna 1067 Vilhelm Valloittajan läsnä ollessa. Notre-Damen kirkko on alkuperäiseltä tyyliltään romaaninen, ja siihen on tehty 1200-luvulla goottilaisia lisäyksiä.
Luostari laajeni satavuotiseen sotaan saakka ja sen jälkeen alkoi taantuma. Luostari tuhoutui 1600-luvulla valtaosin. Lopulta luostarissa oli vain seitsemän munkkia vuonna 1792 ja luostari ryöstettiin. Vuonna 1852 Lepel-Cointet’n suku aloitti luostarin entistämistyöt ja vuonna 1947 Jumiègesin luostari siirtyi valtion omistamaksi kansallismuistomerkiksi.
Francesco Cogoni

Francesco Cogoni (31. heinäkuuta 1894 Quartu Sant'Elena – 14. tammikuuta 1980) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 7. huhtikuuta 1917 ja nimitettiin Ozierin hiippakunnan johtoon 3. maaliskuuta 1939. Piispaksi vihkiminen seurasi 23. huhtikuuta.
Cogoni osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja jäi eläkkeelle 25. huhtikuuta 1975.
Tyrskykalat

Tyrskykalat (Isonidae) on hopeakylkikaloihin kuuluva indopasifisen merialueen kalaheimo, johon nykyisin luetaan yksi suku Iso ja siinä viisi lajia.
Tyrskykalat ovat pienikokoisia, korkeintaan viiden senttimetrin mittaisia kaloja. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat korkeahkoja ja litteähköjä. Rintaevät sijaitsevat poikkeuksellisen korkealla ja lähellä selkää. Selkäeväiä on kaksi. Pyrstöevä on haarautunut. Suomut ovat pienet ja väriltään hopeanhohtoiset.
Tyrskykalalajit elävät lämpimissä vesissä Tyynellämerellä ja Intian valtamerellä Etelä-Afrikasta Japaniin, Australiaan ja Havaijille ulottuvalla alueella.
Tyrskykalojen ryhmästä on hiljattain erotettu tyrskyhopeakylki omaan heimoonsa Notocheiridae; aiemmin Notocheiridae-heimonimi viittasi koko tyrskykalojen ryhmään.
Åströminpuisto

Åströminpuisto on puisto Myllytullin kaupunginosassa Oulussa. Puistoa rajaavat Mannenkatu pohjoisessa, Isokatu idässä, Myllytullin koulu etelässä ja Kallisenvirta lännessä.
Ennen puiston rakentamista paikalla sijaitsi 1730–luvulla perustettu prunni- eli kaivohuone. Kaivohuoneen vettä käytettiin terveyslähteenä, jonka uskottiin parantavan monia sairauksia. Kaivohuoneen loistokausi ulottui 1700–luvun loppupuolelle, kunnes Oulun hautausmaan siirtäminen nykyiselle paikalleen sai ihmiset pelkäämään hautausmaan vesien sekoittuvan terveyslähteen vesiin. Kaivohuoneen rakennukset purettiin huonokuntoisina 1800–luvun puolivälissä. Hemming Åström laitatti Prunnihaan kuntoon valtiopäivämiehenä saamillaan palkkioilla 1880–luvulla ja lahjoitti työt kaupungille.
Puiston poikki, Kirkkokadulta Kasarmintielle, kulkenut ajotie muutettiin Åströminpolku-nimiseksi jalankulun ja pyöräilyn väyläksi 1992. Oulu-seura ja Oulun Dante-seura pystyttivät puistoon tutkimusmatkailija Giuseppe Acerbin muistomerkin vuonna 1996.
Francisco José Castro y Ramírez

Francisco José Castro y Ramírez (4. lokakuuta 1901 San Salvador – 29. toukokuuta 1974) oli elsalvadorilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi San Salvadorin arkkihiippakuntaan 19. joulukuuta 1925 ja nimitettiin Santiago de Marían hiippakunnan johtoon 15. marraskuuta 1956. Piispaksi vihkiminen seurasi 27. tammikuuta 1957. Pääkonsekraattorina toimi Luis Chávez y González, jota avustivat Miguel Angel Machado y Escobar ja Pedro Arnoldo Aparicio y Quintanilla. 
Castro y Ramírez osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja kuoli 72-vuotiaana virassa.
Neljä vapautta

Neljä vapautta () olivat neljä Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Rooseveltin vuonna 1941 esittelemää vapautta, jotka hänen mukaansa kuuluivat kaikille maailman ihmisille. Roosevelt esitteli vapaudet 6. tammikuuta 1941 Kansakunnan tila -puheessaan Yhdysvaltain kongressille. Vapaudet ovat:
Rooseveltin esittelemät neljä vapautta toimivat osaltaan innoittajina Rooseveltin vaimon Eleanor Rooseveltin ajamalle Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistukselle.
Alkuperäinen puhe.
Roosevelt puhui Neljästä vapaudesta ensimmäisen kerran Kansakunnan tila -puheessaan seuraavasti:
Adam Scott

Adam Derek Scott (s. 16. heinäkuuta 1980 Adelaide, Australia) on australialainen ammattilaisgolfaaja, joka on pelannut ammattilaisena vuodesta 2000 lähtien. Hän on urallaan voittanut 18 ammattilaisturnausta, ja ollut maailmanlistalla parhaimmillaan kolmantena.
Scottin mailapoikana toimii Tiger Woodsin kanssa aiemmin toiminut Steve Williams.
Tulokset major-turnauksissa.
DNP = ei pelannut&lt;br&gt;
CUT = ei selviytynyt kahdelle viimeiselle kierrokselle&lt;br&gt;
"T" = jaettu sijoitus&lt;br&gt;
Top 10 -sijoitukset keltaisella taustalla
Biała Podlaska

Biała Podlaska on kaupunki Lublinin voivodikunnassa Itä-Puolassa. Kaupungissa asui vuoden 2019 arvion mukaan 57 170 asukasta. Kaupunki sijaitsee valtatie E30:n (Madrid–Pariisi–Berliini–Varsova–Moskova) ja rautatie E-20:n (Pariisi–Moskova) varressa.
Historia.
Ensimmäiset maininnat kaupungista löytyvät vuodelta 1481. Jerzy Illinicz perusti 1500-luvun alussayksityisen kaupungin nimeltään Biała (Biały = valkoinen) markkinapaikalle. Keskiajan perinteiden mukaisesti markkinapaikalle rakennettiin pian kirkko.
Vuonna 1569 pienen kaupungin valtaan astui Radziwiłłin suku. Suvun johdolla kaupunki kasvoi ja kehittyi 250 vuotta. Kaupunkia kutsuttiin noihin aikoihin myös nimillä: Herttuan Biała ja Radziwiłłin Biała. Vuonna 1622 Aleksander Ludwik Radziwiłł rakennutti kaupungin suojaksi linnoituksen ja linnan. Vuonna 1628 Krzysztof Ciborowicz Wilski perusti Bialskan akatemian, joka vuosia myöhemmin kuului osaksi Jagiollonian yliopistoa (tuolloin nimenä oli Krakówan akatemia). Samoihin aikoihin kaupunkiin rakennettiin useita kirkkoja sekä sairaala. Nousukausi pysähtyi pohjan sotaan, Ruotsin hyökätessä alueelle vuonna 1655. Hyökkäyksissä kaupunki tuhoutui pahoin. Vuonna 1670 Michał Kazimierz Radziwiłł antoi Biała:lle kaupungin oikeudet sekä vaakunan, missä arkkienkeli Mikael seisoo lohikäärmeen päällä. Kaupunki ja sen linnoitus tuhottiin 1700-luvulla useita kertoja ja jokaisen kerran se rakennettiin uudelleen. Viimein linna jäi raunioksi ja hävitettiin vuonna 1883.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen kaupunkiin syntyi paljon teollisuutta. Toinen maailmansota lopetti kaupungin kasvun ajan, Saksan miehittäessä kaupungin 13. syyskuuta 1939. Saksalaiset vetäytyivät kaupungista 26. syyskuuta Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti ja puna-armeija marssi kaupunkiin. 28. syyskuuta tehdyn lisäsopimuksen myötä kaupunki siirtyi takaisin saksalaisille 10. lokakuuta, lyhyessä ajassa Neuvostoliiton joukot olivat tyhjentäneet kaikki mahdolliset koneet ja laitteet, joten saksalaiset saivat takaisin vain tyhjät rakennukset.
Sodan jälkeen kaupungin infrastruktuuri on kehittynyt, mutta varsinkin vanhakaupunki on säilyttänyt vanhan puolalaisen rakennustyylin. Vuosina 1975–1998 Biała Podlaska oli Biała Podlaskan voivodikunnan pääkaupunki.
Urheilu.
Kaupungissa pelaa jalkapallojoukkue AZS PWSZ Biała Podlaska Puolan pääsarjassa Ekstraklasa. Kaudella 2010 sen sijoitus oli neljäs.
Luis Chávez y González

Luis Chávez y González (24. huhtikuuta 1901 – 27. maaliskuuta 1987) oli elsalvadorilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi San Salvadorin arkkihiippakuntaan 16. marraskuuta 1924 ja nimitettiin sen johtoon 1. syyskuuta 1938. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Juan Antonio Dueñas y Argumedo. 
Chávez y González osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen ja toimi arkkihiippakuntansa johdossa, kunnes erosi tehtävistään 3. helmikuuta 1977.
Irja Lautia

Irja Lautia, oik. Irja Irja Elisabeth Elstelä, o.s. Lautiainen; 4. maaliskuuta 1904 – 1. lokakuuta 1976) oli suomalainen näyttelijä. Puhe- ja laulunäyttämön ohella Lautia näytteli parissakymmenessä suomalaisessa elokuvassa.
Elämä ja ura.
Irja Lautia työskenteli näyttelijänä muun muassa revyyteatteri Punaisessa Myllyssä. Hänet tunnettiin eritoten operettien diivana. Näyttelijänura jäi taka-alalle, kun hän keskittyi kotiäidin työhönsä.
Elokuvanäyttelijänä Lautia oli aktiivisimmillaan vuosina 1937–1944. Hänen sivurooleihin ja avustajatasoisiin rooleihin painottuneen elokuvauransa tähtihetkiä oli keskeinen Martan osa Valentin Vaalan Hella Wuolijoki -filmatisoinnissa "Niskavuoren naiset". Hän näytteli myös useissa Vaalan ohjaamissa komediaelokuvissa, kuten "Dynamiittitytössä", jossa hän oli sisäkkö. Niin ikään Toivo Särkkä käytti Lautiaa useaan otteeseen. Särkän ja Yrjö Nortan epookkidraamassa "Runon kuningas ja muuttolintu" Lautialla oli Tilda Runebergin rooli. Hänen viimeinen elokuvaroolinsa oli isoäidin rooli vuonna 1964 valmistuneessa teoksessa "Onnelliset leikit", jossa oli mukana lukuisia Elstelän suvun jäseniä.
Lautia avioitui näyttelijä-ohjaaja Ossi Elstelän kanssa vuonna 1926. Pariskunnalle syntyi lapset Kaarlo Esko Oskar (1931–2007), Riitta Marja-Leena (1940) ja kuopuksena Anna Kristiina (1943–2016). Perhe eli Helsingin Käpylässä. Ossi Elstelä oli Punaisen Myllyn perustaja ja johtaja.
Mikko Rantalahti

Mikko Rantalahti (s. 7. elokuuta 1980 Evijärvi) on suomalainen pesäpalloilija, joka edusti Superpesiksessä pelaavaa Vimpelin Vetoa. Monipuolisena taitolyöjänä tunnetun Rantalahden rooli on vaihtaja- ja kotiuttajajokeri.
USS Texas (SSN-775)

USS Texas (runkonumero SSN-775) on Yhdysvaltain laivaston Virginia-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin Northrop Grumman Newport Shipyardilta Newport Newsistä Virginiasta, missä rakentaminen aloitettiin 12. heinäkuuta 2002. Alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 2004 kumminaan Yhdysvaltain presidentin puoliso Laura Bush ja liitettiin laivastoon 9. syyskuuta 2006 Galvestonissa Texasissa ensimmäisenä päällikkönään John J. Litherland.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus määrättiin New Londonin sukellusvenetukikohtaan Grotoniin Connecticutiin. Robert A. Roncska vapautti James L. Grayn aluksen päällikkyydestä 31. heinäkuuta 2009. Alus saapui 23. marraskuuta uuteen kotitukikohtaansa Pearl Harboriin Havaijilla oltuaan merellä kaksi kuukautta, jona aikan se käväisi Pohjoisnavalla ja läpäisi Panaman kanavan. Alus lähti 19. toukokuuta 2010 itäiselle Tyynellemerelle ensimmäiselle partiomatkalleen, jolta se palasi 23. elokuuta Pearl Harboriin.
Alus lähti 23. kesäkuuta 2011 partiomatkalle läntiselle Tyynellemerelle. Se saapui 9. heinäkuuta Busaniin Etelä-Koreaan ja alus saapui 10. marraskuuta Subicinlahdella Filippiineillä, jossa se täydensi varastojaan "USS Emory S. Landiltä". Alus vieraili 22. marraskuuta Yokosukassa kiitospäivänjuhlassa. Alus palasi 23. joulukuuta Pearl Harboriin oltuaan merellä kuusi kuukautta.
Andrew C. Hertel vastaanotti aluksen päällikkyyden 1. helmikuuta 2012. Alus saapui 27. huhtikuuta Beckoning Pointiin magneettisuuden poistoon ja se siirrettiin 31. toukokuuta Pearl Harborissa telakalle huollettavaksi.
USS Hawaii (SSN-776)

USS Hawaii (runkonumero SSN-776) on Yhdysvaltain laivaston Virginia-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista, missä köli laskettiin 27. elokuuta 2004. Se laskettiin vesille 17. kesäkuuta 2006 ja liitettiin laivastoon 5. toukokuuta 2007 ensimmäisenä päällikkönään David A. Solms.
Palvelus.
Alus on palveluksessa Pearl Harborin laivastotukikohdassa Havaijilla.
USS North Carolina (SSN-777)

USS North Carolina (runkonumero SSN-777) on Yhdysvaltain laivaston Virginia-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin Northrop Grumman Shipbuildingilta Newport Newsistä Virginiasta, missä rakentaminen aloitettiin 22. toukokuuta 2004. Se laskettiin vesille 21. huhtikuuta 2007 kumminaan amiraali Frank Bowmanin leski Linda Bowman ja liitettiin laivastoon 3. toukokuuta 2008 ensimmäisenä päällikkönään Mark E. Davis.
Palvelus.
Alus lähti 6. helmikuuta 2013 Point Lomasta korjausten päätyttyä.
Crusellinsilta

Crusellinsilta () on Helsingin Länsisataman kaupunginosassa oleva silta, joka ylittää noin 125 metriä leveän Ruoholahti-nimisen merenlahden ja yhdistää Ruoholahden ja Jätkäsaaren osa-alueet. Silta on 173,5 metriä pitkä vinoköysisilta, jota käyttävät jalankulku, pyöräliikenne, moottoriliikenne ja raitiolinja 8. Sillan vihki käyttöön 14. kesäkuuta 2011 Helsingin kaupunginjohtaja Jussi Pajunen. Crusellinsilta on nimetty suomalaisen säveltäjän ja klarinetistin Bernhard Henrik Crusellin mukaan.
Mitat ja rakenne.
Crusellinsilta on epäsymmetrinen 2-aukkoinen vinoköysisilta. Sen kokonaispituus on 173,5 metriä, pääjänne on 92 metriä, Jätkäsaaren puoleinen jänne 51,5 metriä ja sillan leveys on 24,8 metriä. Sillalla on jalankulun ja pyöräilyn väylät molemmin puolin, kaksi ajokaistaa ja lisäksi keskellä on raitiokiskot molempiin suuntiin. Pyloni on teräsrakenteinen ja kallistettu ja sen huippu on noin 49 metrin korkeudella vedenpinnasta. Sillan kannen kantava rakenne on jännitetty betonipalkki, sivusuunnassa kansi on liittorakenne. Sillassa on erikoisvalaistus. Ulkonäössä on pyritty ilmavuuteen ja keveyteen.
Sillan suunnitteli WSP Finland pääsuunnittelijana Pekka Pulkkinen. Sen urakoi Skanska Infra, urakkasumma oli noin 17,7 miljoonaa euroa.
Crusellinsilta nimettiin kuuluisan suomalaisen säveltäjän Bernhard Henrik Crusellin mukaan. Sillan lähellä Jätkäsaaressa on suomalaisten säveltäjien mukaan nimettyjä katuja, ja sillan nimi seuraa alueen nimiteemaa. Teeman valinnan alkulähteenä on Ruoholahdessa toimiva Helsingin konservatorio. Samaa nimiteemaa jatkaa 1. elokuuta 2025 aloittanut uusi yhtenäinen peruskoulu, Crusellin peruskoulu, joka toimii sekä Ruoholahdessa että tulevaisuudessa myös Jätkäsaaressa.
Suunnittelukilpailu.
Sillan rakentamiseksi järjestettiin kansainvälinen suunnittelukilpailu, joka ratkaistiin toukokuussa 2002 ja jonka voitti brittiläisen Ian P. T. Firthin suunnittelema ehdotus ”Mäkihyppääjä”. Suunnitelman toteuttamista ei kuitenkaan pidetty realistisena lähinnä taloussyistä. Jatkosuunnitteluun valittiin kahden suomalaisen suunnittelutoimiston kolme ehdotusta. Näistä valittiin lopulta toteutettavaksi SuunnitteluKorteksen nimimerkillä ”Merimiekat” kilpailuun osallistunut ehdotus. WSP Group osti SuunnitteluKorteksen vuonna 2004.
Karhukangas (Haapavesi)

Karhukangas on Haapaveden kaupungissa sijaitseva kylä. 
Kylä sijaitsee kantatien 88 sekä yhdysteiden 8080 ja 7970 risteyskohdassa. Matkaa Haapaveden keskustaajamasta on noin 30 kilometriä. Kylältä lähtee tieyhteydet Rantsilaan ja Vihannin Lumimetsään.
Kylällä toimii vuonna 1999 perustettu kylätoimikunta. Kylällä toiminut ala-aste Karhukankaan koulu lakkautettiin vuonna 2006.
José Mora y del Río

José Mora y del Rio (24. helmikuuta 1854 – 22. huhtikuuta 1928) oli meksikolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Méxicon arkkihiippakuntaan 22. joulukuuta 1879 ja nimitettiin Tehuantepecin hiippakunnan johtoon 19. tammikuuta 1893. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Eulogio Gregorio Clemente Gillow y Zavalza.
Mora y del Rio sai 23. marraskuuta 1901 nimityksen Tulancingon piispaksi ja 15. syyskuuta 1907 Leónin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 19. marraskuuta. 2. joulukuuta 1908 Mora y del Rio nimitettiin Méxicon arkkipiispaksi, ja tähän virkaan hänet asetettiin 12. helmikuuta 1909. Hän kuoli 74-vuotiaana virassa.
Sano Oili vaan

Sano Oili vaan on Veli-Matti Saikkosen ohjaama ja Veijo Meren käsikirjoittama televisioelokuva, jonka ensiesitys oli vuonna 2000 Yle TV1 -kanavalla. Elokuva on yritysmaailmaan sijoittuva komedia parisuhteesta. Elokuvassa pääosia esittävät Kari Hietalahti ja Mari Rantasila.
Blake Harper

Blake Harper (s. 19. lokakuuta 1968 Windsor, Ontario) on kanadalainen homopornonäyttelijä. Hän esiintyi elokuvissa vuosina 1998–2005, ja hän on esiintyessään käyttänyt myös nimeä Bud White. Hän on 183-senttinen. Harper on esiintyjänä versatile. Hänelle on myönnetty lukuisia palkintoja, kuten useita Grabby-palkintoja.
Dil To Pagal Hai

Dil To Pagal Hai on Yash Chopran ohjaama Bollywood-elokuva vuodelta 1997. Päärooleja näyttelevät Shah Rukh Khan, Madhuri Dixit ja Karisma Kapoor.
"Dil To Pagal Hai" oli vuoden toiseksi tuottoisin Bollywood-elokuva ja se kuuluu 1990-luvun merkittävien menestyselokuvien joukkoon. Se voitti monia palkintoja, kuten kolme National Film Awards -palkintoa ja seitsemän Filmfare Awards -palkintoa.
Hawa Abdi

Hawa Abdi Dhiblawe (; 17. toukokuuta 1947 Mogadishu, Somalia – 5. elokuuta 2020 Mogadishu, Somalia) oli somalialainen ihmisoikeusaktivisti ja gynekologi. Hän perusti DHAF-säätiön asuttamaan sodan jaloista lähteneitä siirtosomaleita löytämään uuden asuin­paikan omasta maastaan.
Henkilöhistoria.
Hawa syntyi Mogadishussa 17. toukokuuta 1947. Hänen äitinsä kuoli synnytykseen tytön ollessa 12-vuotias. Hawan isä auttoi tytärtään toteuttamaan unelmansa ja opiskelemaan lääkäriksi. Seitsemäntoistavuotiaana Hawa sai stipendin ja pääsi opiskelemaan Kiovaan, Ukrainaan. Vuonna 1983 hän avasi Mogadishun ulkopuolella oman vastaan­oton, jossa hän auttoi varsinkin maaseudulta tulevia potilaita.
Tunnustukset.
Vuonna 2010 "Glamour" nimesi Hawan ja hänen tyttärensä tittelillä "Women of the Year" kutsuen perheen naisia Äiti Teresan veroisiksi "Somalian pyhimyksiksi" ja "ramboiksi".
Kuisma ja Helinä (vuoden 1951 elokuva)

Kuisma ja Helinä on Ilmari Unhon käsikirjoittama ja ohjaama elokuva vuodelta 1951. Se perustuu Larin-Kyöstin kertovaan runoelmaan "Kuisma ja Helinä" (1902) ja Väinö Syvänteen samannimiseen näytelmään (1931). Kalle Kaarna ohjasi niistä ensimmäisen elokuvasovituksen jo vuonna 1932. 
Juoni.
Kolmiodraamassa Kuisma ihastuu talon palvelustyttöön Helinään, jota talon renki Isma on suunnitellut vaimoksi itselleen. Myös Helinä rakastuu Kuismaan. Elokuvan lopussa Helinä hukkuu, Isma kuolee Kuisman ampumiin luoteihin ja Kuisma lähtee kasakoineen tiehensä.
Arviot.
Arvioissa elokuvaa pidettiin pettymyksenä. Alkuperäisestä runollisesta tarinasta on tehty realistinen, mutta ”koko juttu muuttui perin banaaliksi ja paljastui auttamattomasti peräti vanhettuneeksi ja avuttomaksi”, johon Kuisman runolliset vuorosanat eivät istu, kirjoittaa Olavi Veistäjä ("Aamulehti"). Kiitosta sai Eino Heinon kuvaus niin Veistäjältä kuin Paula Talaskiveltäkin ("Helsingin Sanomat"). Modest Savtschenko ("Työkansan Sanomat") paheksui elokuvan antamaa kuvaa kasakoista. Syytökset olisi tullut suunnata keisarinvaltaan ja sortotoimien todellisiin syyllisiin. 2000-luvulla televisioesityksen yhteydessä Arto Pajukallio toteaa ohjauksen väkinäiseksi.