tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
158 kaupungin valtiomuodot

158 kaupungin kansanvaltaiset, harvainvaltaiset, parhaidenvaltaiset ja tyranninvaltaiset valtiomuodot lajeittain () oli Aristoteleen teoksiin kuulunut kokoelma, joka sisälsi nimensä mukaisesti 158 antiikin aikaisen, enimmäkseen antiikin kreikkalaisen, kaupunkivaltion ("polis") valtiomuotojen kuvaukset.
Historia.
Valtiomuotojen kokoelma koottiin Aristoteleen johtamassa peripateettisessa koulukunnassa. Aristoteles ei välttämättä kirjoittanut niitä kaikkia itse, mutta ne kirjoitettiin hänen ohjauksessaan. Valtiomuodot oli koottu Aristoteleen poliittisen filosofian tutkimustyön käyttöön. Aristoteleen teos "Politiikka" ilmentää laajaa tästä tutkimustyöstä peräisin olevaa kreikkalaisten kaupunkivaltioiden valtiomuotojen tuntemusta: se sisältää yli 300 viittausta valtiomuotoihin ja lakeihin, joista monet ovat ei-kreikkalaisten kaupunkien lakeja.
Kokoelma on kadonnut jo antiikin aikana, eikä se näin ollut osana läpi keskiajan välittynyttä Aristoteleen teosten tekstikorpusta ("Corpus Aristotelicum"). Sen olemassaolo tunnetaan antiikin aikaisista teosluetteloista, joihin lukeutuu muun muassa Diogenes Laertioksen antama Aristoteleen teosten luettelo. Diogenes vaikuttaa olevan ensimmäinen, joka on kutsunut kokoelmaa 158 kaupungin valtiomuodoiksi. Aristoteles itse viittaa kokoelmaan "Nikomakhoksen etiikan" lopussa, jossa hän kehottaa opiskelijoitaan tutkimaan olemassa olevia valtiomuotoja ja tämän jälkeen kääntymään "Politiikassa" esitettyihin kysymyksiin, kuten esimerkiksi kysymykseen siitä, mikä hallintomuoto on paras.
Kokoelman ainoa nykyaikaan säilynyt tutkielma on "Ateenan valtiomuoto", joka on säilynyt vuonna 1890 löytyneessä papyruksessa. Myös se saattaa olla jonkun Aristoteleen oppilaan tämän elinaikana kirjoittama.
Sisältö.
Kokoelman jokainen tutkielma sisälsi todennäköisesti kuvauksen sekä kaupungin valtiomuodon historiasta että valtiomuodosta sellaisena kuin se oli tutkielman kirjoitushetkellä. Tutkijat ovat kuitenkin erimielisiä siitä, sisälsikö kokoelma 158 eri kaupungin valtiomuotojen kehityshistorian, vai 158 eri lakikokoelmaa, niin että kokoelmassa saattoi olla yhdestä kaupungista useampia lakikokoelmia. Aristoteles itse ei mainitse lukua.
Säilyneistä katkelmista tai viittauksista on päätelty, että kokoelmaan olisivat kuuluneet ainakin seuraavien (kaupunki)valtioiden tai kansojen valtiomuodot; osa näistä tunnistuksista on kyseenalaisia:
Selitykset:
Nils Göran Lüchou

Nils Göran Lüchou (30. huhtikuuta 1896 Helsinki – 28. syyskuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen teatteriarvostelija ja dramaturgi.
Lüchoun vanhemmat olivat toimitusjohtaja Carl Birger Lüchou ja tämän ensimmäinen vaimo Hildur Irene Juselius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1914 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi. Lüchou opiskeli Pariisissa 1921, 1924 ja 1938 sekä Keski–Euroopassa 1929.
Lüchou oli Söderström &amp; Co -kustannusyhtiön palveluksessa vuoteen 1949 saakka. Hän toimi Dagens Pressin ja Svenska Pressenin teatteriarvostelijana 1920–1949 sekä Yleisradion ruotsinkielisellä puolella dramaturgina 1938–1949. Lüchou oli myös Uusmaalaisen osakunnan kuraattorina 1925–1927.
Lüchou oli naimisissa vuodesta 1921 Marianne Dittmarin kanssa.
Pol-e Čarkin vankila

Pol-e Čarkin vankila on vankila lähellä Afganistanin pääkaupunkia Kabulia. Vankila tunnettiin erityisesti kommunistihallinnon kaudella teloituksista ja kidutuksista. Myöhemmin vankilassa pidettiin ennen järjestön voittoa vuonna 2021 esimerkiksi Talibanin jäseniä.
Pol-e Čark on kylä Kabulin itäpuolella Kabuljoen varrella.
Pol-e Čarkin vankilaa alettiin rakentaa presidentti Muhammad Daud Khanin kaudella ja se valmistui vuoden 1975 paikkeilla. Vankila perustui tuolloin nykyaikaiseen länsisaksalaiseen malliin ja se suunniteltiin alun perin 5 000:lle vangille.
Kommunistien Khalq-ryhmittymän valtaannousun jälkeen Pol-e Čark alkoi tulla tunnetuksi uuden hallinnon tyrannian vertauskuvana. Kommunistit toteuttivat vankilassa teloituksia ja kidutuksia. Erityisen monia teloitettiin saur-vallankumousta seuranneiden muutaman vuoden aikana. Hafiz Allah Aminin hallinnon vuoden 1979 selvityksen mukaan vankilassa oli teloitettu noin 12 000 henkilöä. Vankeja vankilassa oli kaksinkertainen määrä sen kapasiteettiin verrattuna. Vankilassa oli erityiset siivet poliittisille vangeille, naisvangeille ja ulkomaalaisille vangeille.
Vuonna 1980 valtaan noussut Babrak Karmalin hallinto yritti ottaa etäisyyttä Khalq-ryhmän aikaan, ja useimmat vankilan vangit armahdettiin. Osa vankilasta tuhoutui Afganistanin sisällissodan aikana. Sitä käytettiin edelleen vankilana Burhan al-Din Rabbanin kaudella. Talibanin joukot valtasivat vankilan syyskuussa 1996 ja sen käyttö jatkui heidän alaisuudessaan. Taliban-hallinto kukistui Yhdysvaltojen hyökättyä Afganistaniin vuonna 2001 ja vankilaan on sittemmin suljettu Talibanin jäseniä. Vuonna 2019 vankeja oli noin 10 000 ja heistä noin viidennes oli Talibanin jäseniä. Vankilan vangit ovat valittaneet laitoksen huonoista oloista. Vankilassa on järjestetty esimerkiksi nälkälakkoja ja ajoittain on puhjennut myös mellakoita.
Afganistanin hallinnon luhistuessa Talibanin hyökkäyksessä 2021 vankilasta päästettiin vapaaksi tuhansia vankeja.
O. A. Kallio

Oskar Albin Kallio, sukunimi alk. "Käyhkä" (18. huhtikuuta 1874 Mikkeli – 1. huhtikuuta 1940 Tampere) oli suomalainen lyseon lehtori ja kirjallisuudentutkija.
Kallion äiti oli Ida Maria Käyhkä. Hän pääsi ylioppilaaksi Mikkelin lyseosta 1894. Opiskeltuaan Helsingin yliopistossa yleistä historiaa, estetiikkaa, suomen kieltä ja kirjallisuutta hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1898, lisensiaatiksi 1901 ja tohtoriksi 1903. Kallion väitöskirjan aiheena oli Viipurin läänin järjestäminen muun Suomen yhteyteen, ja hän suoritti väitöskirjaa varten arkistotutkimuksia Pietarissa. Kallio oli historian ja suomenkielen lehtorina Savonlinnan reaalilyseossa 1904–1911 ja Tampereen klassillisessa lyseossa 1911–1940. Hän oli myös klassillisen lyseon vararehtorina ja suomen kielen opettajana Tampereen teknillisessä opistossa.
Kallio oli "Valvojan" toimituksen jäsen 1900–1902 ja "Savolaisen" toimituksen jäsen 1907–1911. Hän oli perustamassa Tampereen historiallista seuraa ja toimi seuran varapuheenjohtajana 1924–1940. Hän oli "Aamulehden" kirjallisuusarvostelijana 1920–1940 käyttäen nimimerkkiä "O. A. K.".
Savonlinnassa asuessaan Kallio kuului Savonlinnan kaupunginkirjaston johtokuntaan ja toimi Suomalaisuuden Liiton sikäläisen haaraosaston sihteerinä ja esimiehenä. Tampereella Kallio oli Tampereen kaupunginkirjaston johtokunnan varapuheenjohtajana, Tampereen Säästöpankin isännistön jäsenenä, Tampereen Suomalaisen Klubin johtokunnan varapuheenjohtajana ja Tampereen Teatterin johtokunnan jäsenenä. 
Kallion kirjalliseen tuotantoon kuuluu "Uudempi suomalainen kirjallisuus I—II" ja teos "Suomalaisuuden suurmiehiä", joka sisältää Mikael Agricolan, Daniel Jusleniuksen, A. I. Arwidssonin, Jaakko Juteinin ja K. A. Gottlundin elämäkerrat, sekä pienemmät teokset "Kalevalan miehet", "Kalevalan naiset" ja "Savolaisia sukuja ja sukunimiä". Kallio suomensi runoja, proosaa ja historiallista ja elämäkertakirjallisuutta.
Kallio oli naimisissa kaksi kertaa;
Eino Salokas

Eino Edvard Salokas, sukunimi vuoteen 1906 "Silvander" (2. joulukuuta 1887 Perniö – 6. toukokuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen rehtori ja historiantutkija.
Salokkaan vanhemmat olivat rovasti Frans Edvard Silvander ja Elli Liljefors. Rehtori Martti Salokas Oli hänen veljensä. Eino Salokas pääsi ylioppilaaksi 1907 ja valmistui filosofian maisteriksi 1913, lisensiaatiksi 1923 ja tohtoriksi 1928.
Salokas toimi opettajana Terijoen yhteiskoulussa 1916–1918, Tuusulan kansanopistossa 1918–1921 sekä Tampereen yhteiskoulussa 1922–1924. Hän oli Porin tyttölyseon historian ja yhteiskuntaopin lehtorina 1924–1926, Turun tyttölyseon suomenkielen lehtorina 1926–1928 sekä Helsingin tyttölukiossa lehtorina 1928–1954 ja rehtorina 1932–1954.
Salokas oli naimisissa vuodesta 1922 Alli Kaarina Mikkolan kanssa.
Oskar von Schoultz

Oskar von Schoultz (25. lokakuuta 1872 Helsinki – 18. maaliskuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen yliopiston lehtori ja kielenkääntäjä.
Henkilöhistoria.
Von Schoultzin vanhemmat olivat kenraalimajuri Karl Lorenz Adalbert von Schoultz ja Rosalio Constance Sofie von Schoultz. Von Schoultz oli naimisissa vuodesta 1900 Marie Natalie Ljubov Eveline Tigerstedtin kanssa. Hän kävi Kiovan kadettikoulun 1883–1889, Pietarin 1. kadettikoulun 1889–1890, Pavlovskin sotaopiston 1890–1892, sotilassähköteknillisen koulun upseeriluokan 1893–1895 sekä opiskeli Kiovan yliopistossa 1896–1898. Von Schoultzista tuli aliluutnantti 1892, luutnantti 1898 ja alikapteeni 1906. Von Schoultz palveli 1. ja 7. sapööripataljoonassa 1892–1898 ja toimi sitten armeijasta erottuaan kielenkääntäjänä eri virastoissa ja venäjänkielen opettajana oppikouluissa. Hän oli Helsingin yliopiston venäjän kielen lehtorina 1903–1939 ja Suomen senaatin kielenkääntäjänä 1899–1914.
Von Schoultz oli vankilassa ensimmäisen maailmansodan aikana kieltäydyttyään osallistumasta sotaan tsaari-Venäjän armeijassa. Hän kirjoitti 1930-luvulla useita rauhanaatetta ja kuolemanrangaistusta käsitelleitä artikkeleita. Von Schoultz kirjoitti myös useita tutkielmia venäläisestä kirjailijasta Fjodor Dostojevskistä.
Von Schoultz osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1900 ja 1905–1906.
Jääpallon SM-sarja 1938

Jääpallon Suomen mestaruus 1938 ratkaistiin kaksilohkoisessa sarjassa. Lohkojen voittajat pelasivat mestaruusottelun ja kakkoset kohtasivat pronssikamppailussa. Edellisestä kaudesta sarjaa laajennettiin 12 joukkueen kaksilohkoiseksi sarjaksi aiemman kahdeksan sijasta. Länsilohkon ykköseksi selvisi HIFK ja idässä WP-35. Ensimmäistä kertaa loppuottelussa pelasi joukkue Helsingin ja Viipurin ulkopuolelta. Helsingin IFK voitti mestaruuden 2-1 voitolla. Sudet jäi ensimmäisen kerran koko seurahistoriansa aikana mitalisijojen ulkopuolelle.
Mestaruussarja.
Itälohko.
Karsinnat kahdesta paikasta Itäsarjaan: Ylä-Vuoksen Palloseura - Joensuun Palloseura 8–3, Mikkelin Palloilijat - Viipurin Ilves 0–8, Viipurin Ilves - Savonlinnan Pallokerho 3–2, Savonlinnan Pallokerho - Ylä-Vuoksen Palloseura 3–1. Ilves ja SaPKo saivat paikan sarjassa.
Länsilohko.
Ennen kauden alkua suoritetut karsinnat länsisarjaan pääsystä: Porin Kärpät - Vaasan IFK 3–9 ja Kronohagens IF - Porin Kärpät 5–1. VIFK ja KIF saivat paikan sarjassa.
Uusinta putoamisesta: KIF - Akilles 0-2&lt;br&gt;
KIF ja LUM putosivat sarjasta. Tilalle nousivat YVPS ja HPS.
Lopulliset sijoitukset.
Mestarijoukkue.
HIFK:n joukkue: Adrian Michalewicz, Paul Vasiljeff, Frans Karjagin, Walter Svanström, Torsten Svanström, Leo Karjagin, Erik Åberg, Ernst Grönlund, Olof Strömsten, Harald Sundqvist, Hans Byman ja Odert Forsstedt.
J. W. Juvelius

Johan Wilhelm Juvelius (10. syyskuuta 1863 Pyhäjoki – 12. tammikuuta 1927 Turku) oli suomalainen lyseon lehtori ja kansanrunouden sekä kirjallisuuden tutkija.
Henkilöhistoria.
Juveliuksen vanhemmat olivat lääninmaanmittari Johan Henrik Juvelius ja Ida Maria Åkerman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1882 ja valmistui filosofian maisteriksi 1886 sekä tohtoriksi 1906. Juvelius teki 1886 muinaistieteellisen tutkimusmatkan Venäjän Karjalaan ja hän teki myös opintomatkoja Saksaan, Sveitsiin ja Ruotsiin.
Juvelius toimi Raahen alkeiskoulun apulaiskollegana 1888–1893, Turun suomalaisen tyttökoulun kollegana 1893–1911 sekä Turun suomalaisen lyseon lehtorina 1911. Juvelius oli Suomen kouluviraston eläkekassan johtokunnan jäsen vuodesta 1915. Raahessa asuessaan Juvelius oli Raahen kaupunginvaltuuston sihteeri 1888–1893 ja Raahen Sanomain vastaava toimittaja 1888–1889. 
Juvelius oli naimisissa kaksi kertaa, 1889–1902 Helmi Teresia Gestrinin (k. 1902) kanssa ja vuodesta 1903 Edit Emilia Björklundin kanssa. J. W. Juveliuksella oli seitsemän sisarusta, joista tunnettuja ovat kirjailija Valter Juva (1865–1922), vankilanjohtaja V. O. Juvelius (1869–1937), lähetyssaarnaaja ja diakoni Ester Juvelius (1876–1962), näytelmäkirjialija ja suomentaja Veera Roos (1882–1961) sekä kirjailija Siiri Juva (1886–1974).
Kruzenštern

Kruzenštern () on venäläinen nelimastoinen parkkilaiva. Se on parkki "Sedovin" jälkeen maailman toiseksi suurin purjelaiva, joka edelleen purjehtii.
"Kruzenštern" rakennettiin Telenborgin telakalla Saksassa 1926. Laivalle annettiin nimi Padua, ja se kuului hampurilaisen Laeiszin varustamon Flying-P-Liner-purjealusten sarjaan. P-kirjaimella alkavien alusten sarjaan kuuluivat myös purjelaivat "Pangani", "Potosi", "Pamir", "Petschili", "Peking", "Pommern", "Preussen" ja "Passat". Toisen maailmansodan jälkeen Saksa joutui luovuttamaan laivan Neuvostoliitolle sotakorvauksena. Uuden nimensä, "Kruzenštern", laiva sai amiraali Ivan Kruzenšternin mukaan vuonna 1946.
Venäjän laivasto luopui vanhoista purjelaivoista vuonna 1996, ja siitä lähtien "Kruzenštern" on venäläisen lähteen mukaan toiminut Baltian kalastuslaivaston valtiollisen akatemian koululaivana, mutta läntisten tietojen mukaan se on Venäjän valtiollisen meriakatemian alus, ja sen kotisatama on Kaliningrad.
Alus vieraili Oulussa kesäkuussa 2011. Se on ottanut osaa lukuisiin The Tall Ships' Races -kilpailuihin ja vieraili Helsingissä heinäkuussa 2013. Raahessa alus vieraili elokuussa 2016, jolloin siihen pääsi tutustumaan Lapaluodon satamassa.
Laivan oli tarkoitus vierailla Ahvenanmaalle syyskuussa 2017, samaan aikaan kun Venäjä ja Valko-Venäjä järjestävät Zapad 2017 -sotaharjoitukset, mutta Suomen Pääesikunta kielsi vierailun. Mukana olisi ollut 164 kadettia. Pääesikunta ei kommentoi kieltoa, mutta Ruotsin maanpuolustuskorkeakoulun turvallisuuspolitiikan asiantuntijan Tomas Riesin mukaan aluksen pääsy Ahvenanmaalle olisi vastoin alueen demilitarisoitua asemaa.
Aarne Salonius

Aarne Henrik Salonius (20. huhtikuuta 1884 Kankaanpää – 16. elokuuta 1930 Rauman saaristo) oli suomalainen klassillisen filologian tutkija ja Helsingin yliopiston kreikan kirjallisuuden professori.
Saloniuksen vanhemmat olivat nimismies Frans Fritiof Salonius ja Edla Wilhelmina Juselius. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun klassillisesta lyseosta 1901 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1906, filosofian maisteriksi 1907 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1911. Salonius harjoitti tutkimuksia muinais- ja uuskreikan, latinan ja sanskritin kielten alalla Leipzigin, Jenan, Göttingenin ja Lundin yliopistoissa sekä myöhemmin vielä Berliinissä, Brysselissä ja Pariisissa latinalaisten käsikirjoitusten ja papyrusten tutkimista.
Salonius oli Tampereen klassillisessa lyseossa vt. opettajana 1907–1908, Viipurin klassillisen lyseon latinan– ja kreikankielen vanhempana lehtorina 1911–1921 ja Helsingin suomalaisen normaalilyseon latinan ja kreikan kielen vanhempana lehtorina 1921–1929. Hän toimi Helsingin yliopistossa klassillisen filologian dosenttina ja apulaisena 1920–1929 ja kreikan kirjallisuuden professorina 1929–1930.
Salonius julkaisi lukuisia tutkimuksia klassillisen filologian alalta. Hän oli Suomalaisen Tiedeakatemian apujäsen vuodesta 1922 ja varsinainen jäsen vuodesta 1928. Hän otti osaa Suomen sisällissotaan Karjalan rintamalla ja palveli sodan jälkeen vähän aikaa reserviupseerina Karjalan kaartin rykmentissä. Salonius harrasti metsästystä ja koirien kasvatusta.
Aarne Salonius kuoli 46-vuotiaana sydänkohtaukseen ollessaan metsästysmatkalla Raumalla. Hän oli naimisissa vuodesta 1929 laulajatar Helmi Sigrid Frilanderin kanssa.
I. W. Hasselblatt

Ivar Wilhelm Hasselblatt (20. huhtikuuta 1864 Vaasa – 6. lokakuuta 1948 Vaasa) oli suomalainen asianajaja ja pormestari.
Hasselblattin vanhemmat olivat Vaasan hovioikeuden asessori Robert Hasselblatt (1815-1866) ja Henrika Erika Hällström (k. 1909). Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1883 ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1887 sekä sai varatuomarin arvon 1890.
Hasselblatt toimi asianajajana 1888–1889 ja hän oli Vaasan pormestari 1899–1934. Hasselblatt oli karkotettuna Siperiaan Taraan Tobolskin kuvernementissa 1914–1917. Hän sai laamannin arvonimen 1934. 
Ivar Hasselblatt oli naimisissa vuodesta 1889 Alma Emilia Chydeniuksen kanssa.
Hilma Rantanen

Hilma Maria Rantanen (o.s. Tähtinen, 30. maaliskuuta 1875 Hämeenlinnan maalaiskunta – 26. marraskuuta 1943) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hän esiintyi myös kolmessa suomalaisessa mykkäelokuvassa vuosina 1913–1915.
Elämä.
Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Mikko Tähtinen ja Amanda Maria Sjöblom. Rantanen toimi näyttelijänä vuodesta 1894 lähtien aluksi Suomalaisessa teatterissa ja myöhemmin Kansallisteatterissa, josta hän joutui eroamaan sopimusriitojen vuoksi vuonna 1901. Eron taustalla oli myös Rantasen tuohon aikaan paheksuttu avoliitto näyttelijä Kaarle Halmeen kanssa. Hänen ensimmäinen miehensä liikemies Johan Fredrik Rantasen oli kuollut vuonna 1900, vain kahden avioliittovuoden jälkeen. Kansallisteatterista eroamisensa jälkeen Rantanen siirtyi eri työväenyhdistysten näyttämöille, kunnes vuonna 1904 perusti yhdessä Halmeen kanssa Tampereen Teatterin, jossa esiintyi vuoden ajan. Helsingin Työväenteatterin johtajana Rantanen toimi vuodet 1905–1907. Hänen aikanaan se keskittyi yhteiskunnallisiin draamoihin, kuten Björnstjerne Björnsonin ja Gerhart Hauptmannin tuotantoon. Seuraavaksi Rantanen perusti Halmeen kanssa Kansan Näyttämön vuonna 1907. Tallinnan Estonia-teatterin ohjaajaksi Rantanen ryhtyi 1912, näytellen samalla viron kielellä.
Kesällä 1916 Rantanen palasi Suomeen ja perusti oman teatterin, joka aloitti saman vuoden syyskuussa nimellä Uusi Teatteri. Sen ohjelmiston kokoamisessa Rantasta avusti Elvira Willman-Eloranta. Näyttelijöiksi hän palkkasi lähinnä eri kiertueteattereissa esiintyneitä näyttelijäitä, mutta päätähdeksi Rantanen onnistui värväämään Aarne Orjatsalon. Teatterin ensimmäisenä näytelmänä esitettiin Willman-Elorannan kirjoittamaa "Rakkauden orjuutta", joka kuvasi muun muassa sukupuolten välistä epätasa-arvoa ja naisten alistettua asemaa aikansa suomalaisessa yhteiskunnassa. Keväällä 1917 näytelmää esittänyt seurue hajosi ja Rantanen siirtyi aikaisemmin perustamalleen Kansan Näyttämölle vuosiksi 1918–1925.
Rantanen oli Suomen Näyttämöopiston kaunoluvun opettajana 1920–1926 ja näyttämöltä siirryttyään hän tuli tunnetuksi lausujana ja lausunnan opettajana. Rantasen tunnettuja näyttämörooleja olivat muun muassa Maria Stuart, Katjuska näytelmässä "Ylösnousemus", Nora, Hedda Gabler, Anna Karenina, Anna näytelmässä "Ihminen ja yli-ihminen", Rouva Warrén ja Mrs. Dot näytelmässä "Uusi Eeva".
Sisällissodan jälkeen Rantanen teki pesäeroa työväenliikkeeseen ja sosialidemokraattiseen puolueeseen. Hän muun muassa ilmoitti jatkossa omaksi puoluekannakseen kokoomuksen. Vuonna 1913 Rantanen oli avioitunut konttoripäällikkö Väinö Pylkkäsen kanssa. He adoptoivat sisällissodan aikana syntyneen punaorvon, jolle antoivat nimeksi Tauno Kullervo Pylkkänen. Hänestä tuli myöhemmin tunnettu oopperasäveltäjä ja Kansallisoopperan taiteellinen johtaja.
Arthur Broberg

Uno Arthur Alexander Broberg (5. maaliskuuta 1856 Karjalohja – 11. elokuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen pankkivirkamies ja ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.
Brobergin vanhemmat olivat tehtaanhoitaja Johan Gustaf Broberg ja Elvira Jacobina Forss. Broberg pääsi ylioppilaaksi vuonna 1876. Arthur Broberg oli naimisissa vuodesta 1884 Selma Charlotta Forssin (k. 1938) kanssa.
Broberg toimi Suomen Pankissa ylimääräisenä virkamiehenä 1879–1886, pääkonttorin kirjurina 1886–1887, Mikkelin konttorin pankinkomissaarina 1887–1895 ja Kotkan konttorin pankinkomissaarina 1895–1904. Hän oli Suomen Pankin pääkonttorin ylikamreerina 1904–1914 ja pankin johtokunnan jäsenenä 1914–1924. Viimeksi Broberg oli Siviilivirkakunnan leski- ja orpokassan palveluksessa 1924–1937.
Broberg oli Mikkelin rahatoimikamarin varapuheenjohtaja 1891–1895 sekä Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen 1900–1904.
Broberg oli Tidning för Finlands handel och industri-lehden vastaavana toimittajana ja vuodesta 1906 alkaen Mercator-lehden toimittajana. Hän julkaisi myös runoja nimimerkillä " —r—r—g" Finsk Tidskrift-aikakauslehdessä.
Federico Scoppa

Federico Matías Scoppa (s. 7. heinäkuuta 1987 San Nicolás de los Arroyos, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka edustaa Club y Biblioteca Ramón Santamarinaa. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja.
Scoppa on Boca Juniorsin kasvatti. Heinäkuussa 2008 hän siirtyi Portugalin Primeira Ligassa pelaavaan FC Portoon, josta siirtyi heti lainalle Portugalin toisen sarjatason Sporting Covilhãan. Kauden 2010 Scoppa pelasi ecuadorilaisessa LDU de Lojassa.
Maaliskuussa 2011 Scoppa teki kolmivuotisen sopimuksen Veikkausliigassa pelaavan FC Interin kanssa. Scoppa debytoi Veikkausliigassa 12. toukokuuta 2011 Helsingin Jalkapalloklubia vastaan, kun hän pääsi vaihdosta sisään Mika Mäkitalon tilalle.
René Ahrenberg

Helge Edmund René Ahrenberg (8. toukokuuta 1882 Helsinki – 4. marraskuuta 1941 Gävle, Ruotsi) oli suomalainen, ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä "Broder Jönis". 
Ahrenberg oli arkkitehti Johan Jakob Ahrenbergin ja Widolfa von Engeströmin poika. Ahrenberg suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1902 ja lakitutkinnon Uppsalassa vuonna 1909. Hän työskenteli Jämtlannin ja Kopparbergin lääninhallituksessa, toimi lääninkirjurina Kopparbergissä ja lääninasessorina vuodesta 1918 eteenpäin sekä maakamreerina Gävlessä. Ahrenberg sai Ruotsin kansalaisuuden vuonna 1910. Hän toimi lehtiavustajana ja kirjeenvaihtajana muun muassa Nya Dagligt Allehanda ja Sydsvenska Dagbladet -lehdille.
Teoksia.
Omalla nimellä:
Nimimerkillä "Broder Jönis":
Jääpallon SM-sarja 1943

Vuonna 1943 jääpallon Suomen mestaruuskilpailu oli mahdollista järjestää jatkosodasta huolimatta, koska Suomen rintamalla oli talvella 1943 sen verran hiljaista. Olosuhteiden pakosta sarja pelattiin kuitenkin cup-kilpailuna, joka ratkaisi "sotavuoden 1943 jääpallomestaruuden". Kilpailuun osallistui kymmenen joukkuetta. Uutena joukkueena mukana kilpailussa oli Helsingin Hukat, joka oli perustettu jatkamaan Viipurin Palloseuran toimintaa. ViPS ei palannut jatkosodan aikana takaisinvallattuun Viipuriin Susien tavoin. Muita viipurilaisseuroja kilpailussa ei ollut Ilveksen poisjäännin takia. Tuon ajan parhaista seuroista kilpailusta puuttuivat myös muun muassa Akilles, LUM ja YVPS.
Asemasotavaiheen aikana pelaajat pystyivät harjoittelemaan rintamalinjan taakse jäädytetyllä jääpallokentällä silloin tällöin, joukkueiden yhteisharjoitukset tosin jäivät vähäisiksi osan pelaajista ollessa rintamalla ja osan kotiseudulla. Joukkueet eivät myöskään aina saaneet pelata parhaalla kokoonpanollaan pelaajien ollessa rintamalla.
Ottelut piti pelata nopeassa tahdissa ja avauskierroksella Helsingin Väinämöisen kentällä pelattiin kolme ottelua peräkkäin. Ainutlaatuinen tapaus oli kuitenkin välieräottelu WP-35:n ja SaPKo:n välillä. Tammikuun 31. päivänä pelattu ottelu pelattiin aivan rintamalinjan takana Kaljalajärven jäällä, koska niillä seuduilla palveli paljon WP-35:n pelaajia. Taustalla kuului tykkien jyminä luomassa ottelulle omanlaisensa tunnelman. Kentältä oli suora näköyhteys etulinjaan, joten kentän reunoilla olevan yleisönkin piti olla ääneti. WP-35 voitti erikoisissa olosuhteissa pelatun ottelun 8-0.
Loppuottelun WP-35 sai pelata kotikentällään Varkaudessa HIFK:ta vastaan. HIFK johti tauolla 0-2, mutta WP-35 voitti lopulta ottelun maalein 3-2 ja sai ensimmäisen mestaruutensa. Koskaan aiemmin jääpallon Suomen mestaruus ei ollut mennyt Viipurin tai Helsingin ulkopuolelle.
Ottelut.
Loppuottelu.
21.helmikuuta 1943 Varkaus
Lopulliset sijoitukset.
Mestarit.
WP-35:n joukkue: Pentti Antikainen (mv), Kaarlo Hilander (mv), Veikko Eronen, Artturi Jussila, Toivo Hilander, Kauko Immonen, Aarni Sutinen, Heikki Karikoski, Martti Vepsäläinen, Arvo Heiskanen, Väinö Markkanen, Viljo Eronen
Aino Elina Pekkarinen

Aino Elina Pekkarinen (10. lokakuuta 1901 Helsinki – 25. lokakuuta 1954 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän kirjoitti huvinäytelmiä ja romaaneita sekä yksin että yhdessä miehensä Tatu Pekkarisen kanssa. Aino ja Tatu Pekkarinen sovittivat Aino Pekkarisen romaanista "Perämies Kalle Aaltonen ja hänen morsiamensa" käsikirjoituksen elokuvaan "Kalle Aaltosen morsian", jonka ohjasi vuonna 1948 Ossi Elstelä. He tekivät käsikirjoituksen myös vuonna 1940 valmistuneeseen 19 minuutin pituiseen Suomi-Filmi Oy:n lyhytelokuvaan "Pelle Petteri".
Fables of Faubus

Fables of Faubus on Charles Mingusin säveltämä jazzkappale. Se julkaistiin vuonna 1959 "Mingus Ah Um" -albumin seitsemäntenä kappaleena. Mingus kirjoitti kappaleen vastustukseksi Arkansasin kuvernöörille Orval Faubusille, joka yritti estää yhdeksän mustaihoisen teini-ikäisen opiskelun Little Rock Central High Schoolissa vuonna 1957.
Levy-yhtiö Columbia Records päätti, ettei kappaleesen sisällytetä sanoituksia, joten kappale nauhoitettiin instrumentaalikappaleeksi. Kappaleesta julkaistiin kuitenkin sanoitukset sisältävä versio vuoden 1960 albumilla "Charles Mingus Presents Charles Mingus" nimellä ”Original Faubus Fables”.
J. Holopainen

Frans Hjalmar (Jalle) Holopainen (21. marraskuuta 1889 Kuopio – 3. helmikuuta 1956 Juva) oli suomalainen apteekkari ja näytelmäkirjailija. Holopainen valmistui farmaseutiksi 1911 ja proviisoriksi 1917. Juvan apteekkarina hän toimi lähes 40 vuotta. Hän oli naimisissa Helmi Fredrika Holopaisen kanssa vuodesta 1917 lähtien. 
Nuoruus.
Frans Hjalmar Holopainen syntyi 21. marraskuuta 1889 Kuopiossa. Hänen vanhempansa olivat vaakamestari Johan Holopainen ja Karoliina Loviisa Hyrk. Valmistuttuaan farmaseutiksi vuonna 1911, Holopainen harjoitti muutaman vuoden kasvitieteellisiä opintoja Tartossa ennen valmistumistaan proviisoriksi marraskuussa 1917. Hän oli täydentänyt opintojaan myös muissa Itämeren maissa sekä Venäjällä ennen työskentelyään Mikkelin Uudessa Apteekissa.
Työura.
Holopainen sai Juvan apteekkioikeudet joulukuussa 1917. Apteekkari Holopainen oli aktiivinen Juvan kunnallispolitiikassa ja toimi muun muassa vuonna 1918 perustetun Juvan suojeluskunnan ensimmäisenä esikuntapäällikkönä. Kunnanvaltuustoon hän kuului vuodesta 1919 lähtien toimien muun muassa kunnan tilintarkastajana.
Holopainen toimi Juvan Säästöpankin puheenjohtajana sekä Savo-Karjalan Osake-Pankin Juvan konttorin puheenjohtajana.
Poliittinen toiminta.
Holopainen oli kokoomuspuolueen riveissä ehdokkaana vuoden 1930 eduskuntavaaleissa, mutta ei tullut valituksi. Helmikuussa 1931 järjestetyissä presidentinvaaleissa hän toimi tasavallan presidentiksi valitun Pehr Evind Svinhufvudin valitsijamiehenä. Holopainen osallistui lapuanliikkeen toimintaan sen valtuuskunnan jäsenenä. Sen kokouksessa Lapualla 15.–16. maaliskuuta 1930 hän lausui: 
"Ellei hallituksella ole laillisia keinoja [kommunistien toiminnan estämiseen], niin sen on ne hankittava. Ellei hallitus niitä hanki, silloin astuu voimaan Lapuan laki."
Kirjoittaminen ja muita harrastuksia.
Frans Hjalmar Holopainen oli ahkera kirjoittaja ja kirjoitti useita näytelmiä. Hän toimi myös Mikkelin Sanomien avustajana vuosikymmenien ajan. Apteekkari Holopainen tunnettiin innokkaana autoilijana ja toimi muun muassa vuonna 1927 perustetun yleisen autoliiton Mikkelin paikallisosaston ensimmäisenä puheenjohtajana. Hän toimi myös Mikkelin lentokerhon puheenjohtajana koko sen olemassaoloajan ja myöhemmin Mikkelin Ilmapuolustusyhdistyksen varapuheenjohtajana.
Holopaisen intohimona oli autojen lisäksi urheilukalastus.
Yksityiselämä.
Frans Hjalmar ja Helmi Holopainen saivat Juvalla asuessaan viisi lasta. Nuorin lapsista oli maaliskuussa 1935 syntynyt tietokirjailija Eeva-Kaarina Holopainen.
Frans Hjalmar Holopainen kuoli 3. helmikuuta 1956 kotonaan Juvalla.
Mărăști (1920)

Mărăști oli Romanian kuninkaallisen laivaston Mărăști-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus luovutettiin Neuvostoliitolle, jonka laivastossa se palveli.
Valmistus.
Alus tilattiin Napolista Pattisonin telakalta, missä köli laskettiin 29. tammikuuta 1914. Alus laskettiin vesille 26. maaliskuuta 1917 ja valmistui 15. heinäkuuta.
Palvelus.
Alus oli ensimmäisen maailmansodan lopun Italian kuninkaallisessa laivastossa nimellä "RN Sparviero". Alus palautettiin sodan päätyttyä Romanian kuninkaalliselle laivastolle, ja se saapui sisaraluksensa kanssa Constanțaan 1. heinäkuuta 1920.
Alus oli modernisoitavana Italiassa 1925–1926, jolloin sen pääaseistukseksi vaihdettiin kaksiputkiset 4,7 tuuman 45 pituuskaliiperin Schneider-Canet-Armstrongin M1918/19 etu- ja takakannelle ja keskilaivaan vastaava tykki yksiputkisena asennuksena. Alukselta poistettiin myös kaksi kolmituumaista tykkiä yläkansilta. Alusta modernisoitiin uudelleen 1939, jolloin korvattiin keskilaivassa ollut tykki kahdella kaksipiippuisella Hotchkissin 13,2 millimetrin konekiväärillä. Loput kolmituumaiset korvattiin kahdella Rheinmetallin 37 millimetrin tykillä. Aluksen takakannelle asennettiin italialaiset syvyyspomminheittimet.
Aluksen turbiinimoottorinlavat vaurioituivat 1941-1942, minkä jälkeen sen huippunopeus laski 22 solmuun. Se ajoi karille huhtikuussa 1944, jolloin aluksen potkurit vaurioituivat. Alus makasi palveluskelvottomana Constanțassa sodan loppuun.
Puna-armeijan vallattua sataman 30. elokuuta alus siirrettiin Neuvostoliiton laivastolle nimettynä "Lovkyksi". Vuonna 1946 alus palautettiin Romanialle, joka nimesi sen "D11:ksi". Alus oli koululaivana, kunnes se poistettiin palveluksesta 1960-luvun alussa.
Tie pohjoiseen

Tie pohjoiseen on Mika Kaurismäen ohjaama ja käsikirjoittama road movie -tyylinen elokuva, joka tuli ensi-iltaan 24. elokuuta 2012. Pääosissa näyttelevät Samuli Edelmann ja Vesa-Matti Loiri. Elokuvan käsikirjoitustiimiin kuului Kaurismäen lisäksi Sami Keski-Vähälä.
Elokuva kertoo isästä (Loiri), joka pitkän ajan kuluttua tapaa poikansa (Edelmann). He tekevät pitkän reissun kohti pohjoista. Matkan aikana isä ja poika puhuvat menneisyydestään ja tulevaisuudestaan sekä tapaavat erilaisia ihmisiä.
Nimekkäistä näyttelijöistä huolimatta elokuva sai kriitikoilta verrattaen vaisun vastaanoton. Se keräsi kuitenkin paljon katsojia: kuudentena esitysviikonloppunaan elokuvan oli nähnyt jo 200 000 katsojaa. Pietarin kansainvälisillä elokuvajuhlilla "Tie pohjoiseen" voitti yleisöpalkinnon.
Elokuvan tunnussävelmä ”Tuomittuna kulkemaan” on Vesa-Matti Loirin ja Samuli Edelmannin duetto, ja sen on säveltänyt ja sanoittanut Juha Tapio.
Elokuvasta julkaistu DVD-video sisältää myös Trailerin ja teaserin sekä Kuvagallerian.
Vastaanotto.
»Kaurismäki hallitsee road-elokuvan vaikka unissaan.» – TR, Iltalehti 
»Mika Kaurismäen sympaattinen road movie on ainutlaatuinen tilaisuus nähdä yhdessä Suomen rakastetuimmat näyttelijät, joiden karisma kannattelee elokuvaa.» – Tyyne Pennanen, Gloria
»Vaikka herkkien asioiden äärellä ollaan, kerrontaa kuljettaa nauru. Äijämausteinen huumori toimii.» – KT, Anna
Musiikki.
Elokuvan lopputeksteissä mainitaan seuraavat:
Jousikvartetti: Eeva Salminen, Laura Airola, Mauri Kuokkanen, Riikka Lampinen,
Emil Holmström
Ravintolayhtye "Kaihon Karavaani": Tuure Kilpeläinen, Rocka Merilahti, Sampo Haapaniemi, Jarno T. Karjalainen, Aarne Riikonen, Jiri Kuronen
Musiikki: Kaihon Karavaani, Mauri Sumén, Ilari Edelmann
Piano: Ilari Edelmann, Samuli Edelmann, Jukka Nykänen
”Kuolleet lehdet”, Vesa-Matti Loiri &amp; Samuli Edelmann &amp; Kaihon Karavaani, säv. Joseph Kosma, san. Kullervo, sov. Kaihon Karavaani, Enoch &amp; Cle / Edition Wilhelm Hansen AS
”Brother Moon”, Amorphis, säv. Amorphis, san. Esa Holopainen, sov. Amorphis, Nuclear Blast
”Piano Quintet in G-minor: Grave-Allegro &amp; Moderato Vivace”, säv. Jean Sibelius, Enoch &amp; Cle
”Piano Sonata, D 894: Molto moderato e cantabile”, Samuli Edelmann / Jukka Nykänen, säv. Franz Schubert
”Je T'Aimée moi non plus”, säv. Serge Gainsbourg, sov. Kaihon Karavaani, Universal Music Publishing Scandinavia
”Käyn kohti sinua (virsi 396), säv. Sarah Adams, Niilo Rauhala, san. Aune Krohn
”Tuomittuna kulkemaan”, Vesa-Matti Loiri &amp; Samuli Edelmann &amp; Kaihon Karavaani, säv. &amp; san. Juha Tapio, sov. Kaihon Karavaani, Warner Music Finland, Suurenmoiset Laulut Oy
Klaus Störtebecker

Klaus Störtebecker (1360 – 20. lokakuuta 1401) oli alkujaan aatelismies Klaus von Alkum, josta tuli Itämerellä toiminut kaappari ja merirosvo. Störtebecker sai kaapparinoikeudet Albrekt Mecklenburgilaiselta. Störtebeckerin kaapparinoikeudet mitätöityivät Mecklenburgilaisen hävittyä Ruotsissa käydyn valtataistelun kuningatar Margaretalle. Koska Störtebecker ei mennyt kuningatar Margaretan palvelukseen vaan jatkoi ryöstelyä, hänestä tuli virallisesti merirosvo. Hänet teloitettiin Hampurissa merirosvouksesta.
Vitaaliveljet.
Störtebecker yhdistetään vitaaliaaneihin ensimmäisen kerran vuonna 1393. Tällöin hän hyökkäsi Hannes-kaapparikapteenin johdolla Bergeniin. Vuonna 1394 Störtebecker kaappasi kaksi elbingiläistä kauppalaivaa. Störtebecker harjoitti kaapparitoimintaansa Itämeren lisäksi myös Pohjanmerellä häiriten Hampurin ja Bremenin kauppamerenkulkua ja Elben suiston merenkulkua. Störtebeckeriä pidetään kovana juomarina ja hänen lisänimensä tarkoittaakin ”tuopin turmaa”.
Störtebeckerin kiinniotto ja mestaus.
Hansakauppiaat kyllästyivät vitaliaanien rosvoukseen. Hansapäivät päättivätkin helmikuussa 1400 lähettää laivaston ja miltei tuhat miestä kaapparijahtiin. Syksyllä 1400 seitsemänkymmentä vitaliaania jäi vangiksi neljänkymmenen menettäessä taistelussa henkensä. Tämä osoitti, että hansakauppiaat olivat tosissaan. Vuonna 1401 Simon von Utrechtin komentama sotalaiva vangitsi Störtebeckerin ja tämän lisäksi toistasataa vitaliaania. Störtebecker mestattiin miekalla miehistönsä ja Hampurin raadin edessä 20. lokakuuta 1401.
Hugo Helge Ingelius

Hugo Helge Gabriel Ingelius (6. marraskuuta 1899 Turku – 16. huhtikuuta 1956 Turku) oli suomalainen merikapteeni ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. 
Ingelius kävi 4 luokkaa oppikoulua. Hänestä tuli yliperämies 1923 ja hän suoritti merikapteenitutkinnon 1927 sekä aluksenmittaajatutkinnon 1935. Ingelius toimi Helsingin luotsipiirin apulaispiiripäällikkönä 1937–1944 ja sen jälkeen merenkulkuhallituksen II luokan vt. luotauspäällikkönä.
Broughin linna

Broughin linna on raunioitunut kivilinna Broughin kylässä Cumbriassa. Paikalla oli roomalaisaikana castra-linnake, joka käsitti huomattavasti laajemman alueen kuin nykyinen linna. Vilhelm Punainen rakennutti paikalle 1090-luvulla mäkilinnan ja paaluvarustuksen.
Ensimmäisen kerran linna joutui vakavan hyökkäyksen kohteeksi vuonna 1174, jolloin Skotlannin kuningas Vilhelm Leijona poltti sen. Linna rakennettiin uudelleen 1180-luvulla. Juhana Maaton antoi sen vuonna 1203 Robert de Vieuxpontille, joka teki laajennustöitä.
Linnan omistaa nykyään English Heritage.
Mărășești (1920)

Mărășești oli Romanian kuninkaallisen laivaston Mărăști-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus luovutettiin Neuvostoliitolle, joka liitti sen laivastoonsa.
Valmistus.
Romania tilasi aluksen Napolista Pattisonin telakalta, missä köli laskettiin 15. heinäkuuta 1914. Alus laskettiin vesille 30. tammikuuta 1918 ja otettiin palvelukseen 15. toukokuuta Italian kuninkaallisessa laivastossa nimellä "RN Nibbio".
Palvelus.
Italian laivastossa alus osallistui ensimmäiseen maailmansotaan aivan sodan lopulla sekä sen jälkeen merialueiden valvontaan. Italia palautti sodan päätyttyä aluksen Romanian kuninkaalliselle laivastolle. Se saapui 1. heinäkuuta 1920 sisaraluksensa kanssa Constanțaan.
Alus oli 1925–1926 modernisoitavana Italiassa, jossa sen pääaseistukseksi vaihdettiin kaksiputkiset 4,7 tuuman 45 pituuskaliiperin Schneider-Canet-Armstrong M1918/19 etu- ja takakannelle ja keskilaivaan vastaava tykki yksiputkisena asennuksena. Alukselta poistettiin myös kaksi kolmituumaista tykkiä yläkansilta. Alusta modernisoitiin uudelleen 1939, jolloin korvattiin keskilaivassa ollut tykki kahdella kaksipiippuisella Hotchkiss 13,2 millimetrin konekiväärillä. Loput kolmituumaiset korvattiin kahdella Rheinmetall 37 millimetrin tykillä. Aluksen takakannelle asennettiin italialaiset syvyyspomminheittimet.
Puna-armeijan vallattua 30. elokuuta Constanțan sataman alus siirrettiin Neuvostoliiton laivastolle. Vuonna 1946 alus palautettiin Romanialle, joka nimesi sen "D12:ksi". Alus oli koululaivana, kunnes se poistettiin palveluksesta 1960-luvun alussa.
CS Gaz Metan Mediaș

Club Sportiv Gaz Metan Mediaș (CS Gaz Metan Mediaș) eli Gaz Metan on romanialainen jalkapalloseura Mediașin kaupungista. Joukkue on parhaimmillaan ollut kaudella 2010–2011 Liga I:n seitsemäs. Romanian Cupin finaalissa seura oli kaudella 1951.
Heinäkuussa 2011 seura kohtasi Kuopion Palloseuran Eurooppa-liigan toisella karsintakierroksella. Gaz Metan hävisi ensimmäisen osaottelun Kuopiossa 0–1, mutta eteni jatkoon voitettuaan kotiottelunsa 2–0. Kolmannella karsintakierroksella Gaz Metan pudotti jatkosta saksalaisen Bundesliiga-joukkueen Mainz 05. Neljännellä karsintakierroksella Gaz Metan hävisi itävaltalaiselle Austria Wien-joukkueelle.
Erwin Hoffer

Erwin Hoffer (s. 14. huhtikuuta 1987 Baden bei Wien) on itävaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Saksan 2. Bundesliigassa pelaavaa Eintracht Frankfurtia.
Ura.
Hoffer aloitti ammattilaisuransa Admira Wacker Mödlingissä, missä hän pelasi vuodesta 2004 vuoteen 2006. Hän sai seurassa lempinimekseen ”Jimmy”. Vuonna 2006 hän siirtyi Itävallan pääsarjaan Rapid Viennaan, missä hän korvasi Muhammet Akagündüzin. Hänestä tuli seuran avainpelaajia kaudella 2007–2008, jolloin seura voitti mestaruuden. Hän teki kaudella hattutempun 7–0-vierasvoitossa FC Red Bull Salzburgista.
Kesällä 2009 Hoffer siirtyi Serie A:han Napolin joukkueeseen. Siirtosummaa ei paljastettu, mutta sen arvioitiin olevan noin viisi miljoonaa euroa. Hoffer debytoi seurassa Italian cupin ottelussa Salernitanaa vastaan, mutta ei pystynyt vakiinnuttamaan paikkaansa joukkueessa.
Kaudella 2010–2011 Hoffer siirtyi lainasopimuksella Bundesliigaan nousseeseen 1. FC Kaiserslauterniin. Ensimmäisessä ottelussaan seurassa Saksan cupin toisella kierroksella hän teki kaksi maalia VfL Osnabrückia vastaan. Syyskuussa 2010 Hoffer teki ensimmäiset kaksi maaliaan Bundesliigassa 2–2-tasapelissä TSG Hoffenheimia vastaan.
Maajoukkueura.
Hoffer debytoi Itävallan maajoukkueessa 2. kesäkuuta 2007 Paraguayta vastaan. Hän kuului Itävallan joukkueeseen myös vuoden 2008 EM-kilpailuissa. Hoffer pelasi Itävallan kotikisoissa viimeisessä ottelussa Saksaa vastaan.
Huhtikuussa 2009 Hoffer teki ensimmäiset maajoukkuemaalinsa Romaniaa vastaan MM-karsinnoissa 2010. Toinen maaleista oli ottelun voittomaali.
Oleg Penkovski

Oleg Vladimirovitš Penkovski (; 23. huhtikuuta 1919 Vladikavkaz, Pohjois-Ossetia, Neuvosto-Venäjä – 16. toukokuuta 1963 Moskova, Neuvostoliitto) oli Neuvostoliiton sotilastiedustelun GRU:n eversti ja kaksoisagentti, joka vakoili kylmän sodan aikana Yhdysvaltojen ja Britannian hyväksi. Hän paljasti lännelle muun muassa Neuvostoliiton ICBM-ydinohjusten todellisen määrän, mikä samalla osoitti, ettei Neuvostoliitolla ollut valmiuksia laajamittaiseen ydintuhoon länttä vastaan. Penkovski oli kaikkein korkea-arvoisin länttä hyödyttänyt itäblokin sotilashenkilö.
Aiemmat elämänvaiheet.
Penkovski liittyi puna-armeijaan vuonna 1937 ja osallistui toiseen maailmansotaan tykistöupseerina, kunnes haavoittui vuonna 1944. Talvisotaan hän osallistui luutnanttina. Penkovski kävi Frunzen sotilasakatemian vuosina 1945–1948 ja armeijan sotilasdiplomaattiakatemian vuosina 1949–1953. Hän tuli GRU:n palvelukseen vuonna 1949 ja yleni siellä vuoteen 1960 mennessä everstiksi. Vuosina 1960–1962 hän oli tieteellisen tutkimuksen ohjauksen valtiollisen komitean ulkomaanosaston apulaispäällikkö tehtävänään tieteellis-teknisen tiedustelutiedon hankkiminen Yhdysvalloista, Britanniasta ja muista länsimaista.
Vakoilu ja kuolema.
Penkovski menetti vähitellen uskonsa Neuvostoliiton kommunistiseen järjestelmään ja erityisesti maan johtajaan Nikita Hruštšoviin, joten hän tarjoutui luovuttamaan salaisia tietoja Britannian ulkomaantiedustelulle MI6:lle. Huhtikuun 1961 ja elokuun 1962 välisenä aikana Penkovski luovutti Britannian ja Yhdysvaltojen tiedusteluille yli 5 000 valokuvaa ja salaiseksi luokiteltua asiakirjaa yhteyshenkilönä toimineen brittiläisen liikemiehen Greville Wynnen välityksellä. Hänen luovuttamansa tiedot Neuvostoliiton ohjuksista osoittautuivat erittäin arvokkaiksi lokakuun 1962 Kuuban ohjuskriisin aikana, jolloin Yhdysvaltain presidentti John F. Kennedy saattoi nojata päätöksenteossaan niihin, mikä auttoi kriisin rauhanomaisessa ratkaisemisessa. Vakoojaksi paljastunut Penkovski pidätettiin ohjuskriisin aikana 22. lokakuuta 1962. Wynne, joka ei tiennyt Penkovskin pidätyksestä, pidätettiin viikkoa myöhemmin hänen osallistuessaan teollisuusmessuihin Budapestissä Unkarissa.
Penkovski tuomittiin kuolemaan 11. toukokuuta 1963 neljän päivän oikeudenkäynnin jälkeen. Hänet teloitettiin ampumalla Lubjankan vankilassa Moskovassa 16. toukokuuta. Muun muassa Wynne väitti myöhemmin Penkovskin tehneen itsemurhan vankeudessa. Neuvostoliitossa kahdeksan vuoden vankilatuomion saanut Wynne vapautettiin vankienvaihdon yhteydessä 22. huhtikuuta 1964. Yhdysvalloissa julkaistiin vuonna 1965 Penkovskin väitetty päiväkirja nimellä "The Penkovskiy Papers", tosin jotkut ovat kyseenalaistaneet sen aitouden.
Penkovskin toimittamien tietojen on väitetty osaltaan auttaneet siinä, ettei kolmas maailmansota syttynyt. Kuuban kriisin jälkeen perustettiin idän ja lännen välille niin sanottu kuuma linja.
Sancy

Sancy on timantti. Sen paino on 55,23 karaattia ja se on väriltään keltaiseen vivahtava.
Timantti löydettiin Intiasta 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa. Sen toi tuolloiseen Konstantinopoliin eli Istanbuliin ranskalainen Sancyn lordi
Nicolas Harlay, joka oli Henrik III:n suurlähettiläänä Turkissa.
Timantti myytiin miltei hiomattomana kuningatar Elisabet I:lle. Henkilökohtaisissa talousvaikeuksissa Kaarle I panttasi Sancyn Ranskaan. Hän ei lunastanut sitä, ja timantti päätyi kardinaali Mazarinin haltuun. Hän jätti kuollessaan 1661 Sancyn sekä muut omistamansa timantit kuningas Ludvig XIV:lle, ja Sancysta tuli osa Ranskan kruununjalokiviä. Ne varastettiin vallankumouksen kaaoksessa vuonna 1792. Timantit löytyivät lukuun ottamatta Ranskan kruunun sinistä timanttia.
Markiisi Iranda panttasi Sancyn rahoittaakseen Marengon taistelua 1800. Vuonna 1828 sen osti venäläinen suurliikemies Nikolai Demidov, mahdollisesti Joseph Bonapartelta. Hänen poikansa Pavel Demidov antoi sen vuonna 1836 huomenlahjaksi puolisolleen, suomalaiselle Aurora Karamzinille. Karamzin joutui vuonna 1865 myymään timantin intialaiselle Jamsetjee Jejeebhoylle 20 000 punnalla voidakseen maksaa poikansa Pavel Demidov nuoremman suuret uhkapelivelat. Vuonna 1865 Sancy oli näytteillä Pariisissa, ja sen arvoksi oli merkitty miljoona frangia.
Timantin seuraava omistaja oli kuningatar Maria Louisa. Useiden omistajanvaihdosten jälkeen William Waldorf Astor osti timantin poikansa vaimolle varakreivitär Nancy Astorille 1906. Nykyisin timantti on Pariisissa Louvren museossa.
Sancyyn liittyy traaginen kertomus. Lordi Harlayn palvelija, joka kuljetti timanttia Ranskaan, joutui rosvojen yllättämäksi. Harlay tiesi palvelijan uskolliseksi ja järjesti etsinnän, jossa palvelijan ruumis löytyi. Kävi ilmi että hän oli niellyt timantin, joka löytyi vatsalaukusta.
Hannu Kuronen

Hannu Kuronen (s. 1. toukokuuta 1964 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-liigassa vuosina 1982–1990 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Kuronen edusti SM-liigaurallaan Tampereen Ilvestä vuosina 1982–1988 ja Hämeenlinnan Pallokerhoa vuosina 1988–1990. Hän pelasi SM-liigan runkosarjassa yhteensä 252 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 76 + 84 = 160 ja jäähymääränsä 126 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 15 ottelua, joissa hän teki kolme maalia, antoi yhden maalisyötön ja istui jäähyllä kymmenen minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Ilveksessä vuonna 1985 sekä saavutti lisäksi yhden SM-pronssin.
Muuta.
Hannu Kurosen poika Mikael on myös jääkiekkoilija ja pelaa nykyään Tampereen Ilveksessä.
Jääpallon SM-sarja 1934

Jääpallon Suomen mestaruus 1934 ratkaistiin kuuden joukkueen yksinkertaisessa sarjassa. Sarja oli tasainen ja mestaruus ratkesi Helsingissä pelatussa uusintaottelussa. HIFK:n ja ViPS:n välinen ottelu päättyi HIFK:n 3-2 voittoon.
Jääpallon SM-sarja oli selvästi Suomen suosituin talvinen palloilusarja, otteluita seurasi keskimäärin yli 800 katsojaa. Kuitenkin perinteinen kaupunkiottelu Helsinki-Viipuri oli talven kiinnostavin tapahtuma, se keräsi 11.556 katsojaa.
Mestaruussarja.
Sarjataulukko.
KIF putosi sarjasta. Tilalle nousi Jukolan Pojat.
Mestarijoukkue.
HIFK:n joukkue:Pehr Lindholm (mv), Albin Lönnberg, Ragnar Nyström, Frans Karjagin, Torsten Svanström, Leo Karjagin, Harald Sundqvist, Ernst Grönlund, Olof Strömsten, Odert Forsstedt, Jarl Malmgren. Paul Vasiljeff, Bertil Ståhlström
B-sarja.
Jukolan Pojat voitti B-sarjan mestaruuden ja nousi mestaruussarjaan, josta Kiffen putosi. Ratkaisuottelussa Varkaudessa JP voitti Warkauden Urheilijat maalein 4-1. Cup- muotoiseen B-kilpailuun osallistui 20 joukkuetta.
TUL:n loppuottelu.
Mestarijoukkue.
Töölön Vesan joukkue: Arvo Ståhlberg (mv), Otto Vuorinen, Reini Hurme, Väinö Lehtinen, Väinö Katajisto, Kauko Kirsi, Tauno Raunio, Reino Lilja, Niilo Holmsten, Gösta Wickström, Armas Karhunen.
Jääpallon SM-sarja 1935

Jääpallon Suomen mestaruus 1935 ratkaistiin kuuden joukkueen yksinkertaisessa sarjassa. Sarja oli tasainen,kolme joukkuetta oli sarjan päättyessä kärjessä tasapisteissä, jolloin pelattiin uusintaottelu kahden maalieroltaan parhaan joukkueen kesken. Mestariksi selviytyi Helsingin IFK.
Mestaruussarja.
Sarjataulukko.
Jukolan Pojat putosi sarjasta. Tilalle nousivat HPS, MP ja KIF. 
Mestarijoukkue.
HIFK:n joukkue: Pehr Lindholm (mv), Albin Lönnberg, Ragnar Nyström, Frans Karjagin, Torsten Svanström, Leo Karjagin, Harald Sundqvist, Ernst Grönlund, Olof Strömsten, Odert Forsstedt, Jarl Malmgren, Hans Byman.
B-sarja.
B-kilpailussa maa jaettiin lännen ja idän alueeseen. Cup-muotoiseen kilpailuun osallistui yhteensä 20 joukkuetta. Lännen mestariksi selviytyi Helsingin Palloseura ja idässä Mikkelin Palloilijat. HPS:n ja MP:n välinen loppuottelu päättyi HPS:n voittoon. A-sarjaa laajennettiin seuraavaksi kaudeksi kahdeksan joukkueen sarjaksi, joten molemmat loppuottelijat nousivat ylempään sarjaan. Kolmas nousija oli Kiffen. Kiffen voitti ratkaisevassa karsinnassa Rauman Pallo-Iirot.
TUL:n loppuottelu.
Mestarijoukkue.
Talikkalan Toverien joukkue: Erkki Holtari (mv), Ville Manni, Eino Poutiainen, Eemil Vesa, Väinö Puhakka, Veikko Tarkiainen, Armas Holopainen, Esko Nykänen, Einari Puukko, Eino A. Wuokko, Armas Pääkkönen.
Kévin Gameiro

Kévin Dominique Gameiro (s. 9. toukokuuta 1987 Senlis) on ranskalainen uransa päättänyt jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi vuonna 2025 päättyneellä ammattilaisurallaan kotimaansa Strasbourgin, Lorientin ja Paris Saint-Germainin lisäksi myös Espanjan Primera Divisiónissa Sevillan, Atlético Madridin ja Valencian joukkueissa. Hän on nelinkertainen Eurooppa-liigan voittaja, Ranskan-mestari vuodelta 2013 ja Copa del Reyn voittaja vuodelta 2019.
Gameiro pelasi vuosina 2010–2017 Ranskan maajoukkueessa yhteensä 13 ottelua ja teki niissä kolme maalia.
Gameirolla on portugalilaisia sukujuuria.
Saavutukset.
Paris Saint-Germain
Sevilla
Atlético Madrid
Valencia
Antti Heikkilä (jääkiekkoilija, 1958)

Antti Heikkilä (s. 1. helmikuuta 1958 Joensuu) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-liigassa vuosina 1977–1986 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Heikkilä edusti koko SM-liigauransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-liigan runkosarjassa yhteensä 286 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 57 + 122 = 179 ja jäähymääränsä 258 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 25 ottelua, joissa hän teki kolme maalia, antoi yhdeksän maalisyöttöä ja istui jäähyllä 33 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1985 sekä saavutti lisäksi yhden SM-pronssin.
Liejukala

Liejukala ("Phractolaemus ansorgii") on maitokalojen lahkoon kuuluva Afrikassa tavattava makean veden kalalaji. Se on ainoa laji liejukalojen heimossa ("Phractolaemidae").
Anatomia.
Ruumiinmuodoltaan liejukala on pitkulainen ja voi kasvaa noin 16–19 cm pitkäksi. Suomut ovat kalalla pyöreähköt. Liejukalan suussa on vain kaksi hammasta ja se pystyy työntämään yläleukaansa eteenpäin. Lajin uimarakkossa on useita rakkuloita, jotka toimivat kuin keuhkot ja kala voi ottaa happea myös ilmasta. Tämä auttaa sitä selviytymään myös vesissä, joiden happipitoisuus on matala. Liejukalakoirailla on silmien ympärillä neljä kookasta nystyrää, joita naarailla ei ole.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Liejukalaa tavataan läntisestä Afrikasta Nigerjoen suistosta, Ouemejoesta Nigerian ja Beninin rajalla, Nokoué-järvestä Beninistä ja Kongojoen lähistöltä. Tyypillistä elinympäristöä ovat mutapohjaiset purot ja suoalueet. Laji elelee mutapohjiin kaivautuneena. Liejukalan ravintoa ovat pienet pohjaeläimet ja kuollut biologinen aines.