tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tapio Wirkkalan puisto

Tapio Wirkkalan puisto on taidepuisto Helsingin Arabianrannassa. Se on nimetty muotoilija Tapio Wirkkalan mukaan. Puisto avattiin 22. lokakuuta 2012 ja se on yksi Helsingin kaupungin omista World Design Capital Helsinki 2012 -hankkeista. Puiston avasi Helsingin apulaiskaupunginjohtaja Pekka Sauri.
Puiston on suunnitellut yhdysvaltalainen taiteilija Robert Wilson. Se koostuu yhdeksästä pensasaitojen muodostamasta huonemaisesta tilasta. Huoneiden sisällä on erilaisia elementtejä, kuten erimuotoisia ja kokoisia kiviä, penkkejä, portteja sekä hevosia. Huoneiden lattiamateriaalit ovat alhaaltapäin valaistu lasitiili (symbolisoi vettä), rantasora ja puu. Valaistuksella on puistossa erityisen tärkeä rooli. Puiston kokonaispinta-ala on 2 361 m². Kokonaisuus kuuluu Helsingin taidemuseon julkisen taiteen kokoelmaan.
Puiston suunnittelu alkoi jo vuonna 2004 ja rakennustöiden piti alun perin alkaa vuonna 2010. Yleisten töiden lautakunta katsoi hankkeen tuolloin liian kalliiksi ja sen toteuttamista lykättiin. Rakentaminen aloitettiin marraskuussa 2011. Puiston kustannusarvio on noin 1,2 miljoonaa euroa. Puistoaluetta ylläpitää kaupungin katu- ja puisto-osasto, jolle sen vuotuiset ylläpitokustannukset arvioitiin vuonna 2010 olevan noin 10 000 euroa ja taideteosta ylläpitävän kaupungin taidemuseon vuosittaiset kustannukset ovat arviolta 6 000 euroa.
Tuuli ja leijona

Tuuli ja leijona ("The Wind and the Lion") on vuonna 1975 ensi-iltansa saanut seikkailuelokuva. Sen on ohjannut John Milius.
Elokuvan keskeisimpiä rooleja esittävät Sean Connery, Candice Bergen, Brian Keith ja John Huston. Tarina perustuu löyhästi vuonna 1904 Espanjan Marokossa sattuneeseen sieppaukseen, jossa heimopäällikkö Mulai Ahmed el-Raisuli otti panttivangiksi kreikkalais-amerikkalaisen naistenmiehen Ion Perdicarisin.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano sanoo elokuvan yhdistelevän epävakaasti toimintaseikkailua ja puhedraamaa. Hän antaa "Tuulelle ja leijonalle" kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Nunnanlahden kaivosonnettomuus

Nunnanlahden kaivosonnettomuudessa, joka tapahtui Mustavaaran vuolukivilouhoksella Juuan Nunnanlahdessa 29. elokuuta 1912, kuoli seitsemän työmiestä. Onnettomuus on toistaiseksi pahin Suomessa tapahtunut kaivosonnettomuus.
Louhoksen omistaja oli Osakeyhtiö Wuolukivi. Turman syynä pidettiin lehtitietojen mukaan työnjohdon virhettä, sillä vuolukiveä oli louhittu väärällä tavalla viistoon. Onnettomuus tapahtui kello 18.20, kun leveimmillään noin 20 metrin levyinen ja 6 metrin korkuinen kiilanmuotoinen kalliomöhkäle sortui noin kymmenen metrin matkalta. Alla työskennelleistä kahdeksasta miehestä seitsemän kuoli heti. Yksi pelastui jäätyään kallioon nojanneen ison kiven suojaan.
Uhrit olivat 19–36-vuotiaita. Heidän esiinkaivaminen kesti useita päiviä, koska pudonneen kiviaineksen määrä oli saattanut olla jopa 10 000 tonnia. Uhreista kuusi haudattiin yhteishautaan ja yksi sai oman haudan. Hautojen sijainnista ei ole tietoa.
Vuonna 1993 paljastettiin onnettomuuden uhrien muistomerkki Nunnanlahdessa Kivikeskuksen alueella, Vuolukivimuseon läheisellä rinteellä. 
Työnjohtajille määrättiin sakko- ja vankeusrangaistuksia. Heidät kuitenkin vapautettiin, sillä Romanovien keisarisuvun 300-vuotisen valtaantulon muistojuhlan kunniaksi ”pienten rikosten tekijät” armahdettiin.
Nikolai Jarošenko

Nikolai Aleksandrovitš Jarošenko (; 13. joulukuuta 1846 Pultava – 7. heinäkuuta 1898 Kislovodsk) oli venäläinen taidemaalari.
Elämäkerta.
Nikolai Aleksandrovitš Jarošenko syntyi 13. joulukuuta (1. joulukuuta juliaanista kalenteria) 1846 Pultavassa, Venäjän keisarikunnassa (nykyisessä Ukrainassa) Venäjän keisarillisen armeijan upseerin pojaksi. Hän valitsi sotilasuran opiskellen Pultavan Kadettiakatemiassa ja myöhemmin Mihailovskin sotilastykistöakatemiassa Pietarissa, mutta hän opiskeli myös taidetta Ivan Kramskoin piirustuskoulussa ja Pietarin Keisarillisessa taideakatemiassa.
Vuonna 1876 hänestä tuli venäläisen taiteilijaryhmän Vaeltajien johtava jäsen. Hän sai lisänimen “vaeltajien omatunto“ hänen rehellisyydestään ja kiinnittymisestään ryhmän periaatteisiin. Jarošenko eläköityi armeijan palveluksesta kenraalimajurina vuonna 1892. Hän vietti joitain vuosia Pultavan ja Tšernihivin alueilla nykyisessä Ukrainassa ja myöhäiset vuotensa Kislovodskissa Kaukasus-vuorilla nykyisellä Venäjällä, jonne hän muutti huonon terveytensä vuoksi. Hän kuoli tuberkuloosiin 7. heinäkuuta (25. kesäkuuta juliaanista kalenteria) 1898 ja hänet haudattiin Kislovodskiin. 
Jarošenko maalasi monia muotokuvia, laatukuvia ja teki piirustuksia. Hänen laatukuvansa kuvaavat kidutusta, taisteluja, hedelmiä, kylpykohtauksia ja monia muita Venäjän keisarikunnan kohtaamia vaikeuksia. 1800-luvun kahtena viimeisenä vuosikymmenenä hän oli venäläisen realismin johtavia maalareita.
Taiteilijan lesken Maria Pavlivna Jarošenkon testamentin tahdon mukaisesti taiteilijan taidekokoelma testamentattiin Pultavan kunnalliselle taidegallerialle vuonna 1917. Kokoelma sisältää yli 100 taiteilijan maalausta ja 23 hänen luonnoslehtiötään kuten myös monia muita teoksia muilta Vaeltajien taiteilijoilta; ja se muodostaa Pultavan taidemuseon perustan.
Jekaterina Makarova

Jekaterina Valerjevna Makarova (, s. 7. kesäkuuta 1988) on venäläinen tennispelaaja. Hänen korkein rankingsijoituksensa kaksinpelissä on kahdeksas sija huhtikuulta 2015. Nelinpelissä hän nousi rankingykköseksi kesäkuussa 2018.
Makarova aloitti tenniksen pelaamisen kuusivuotiaana. Hän on voittanut urallaan kolme WTA-turnausta kaksinpelissä ja 13 turnausta nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa hän on voittanut naisten nelinpelin Ranskan avoimissa 2013, Yhdysvaltain avoimissa 2014 ja Wimbledonissa 2017 sekä sekanelinpelin Yhdysvaltain avoimissa 2012. Naisten nelinpelissä hän voitti olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016.
Adrian Johns

Adrian Johns CBE (s. 1951) on brittiläinen laivaston upseeri ja Gibraltarin kuvernööri 2009–2013.
Ennen kuvernööriksi nimittämistään Johns teki 35 vuotta pitkän uran Britannian laivastossa, missä hän palveli kaikkiaan 13 aluksella. Hän aloitti uransa sukellusveneessä, kouluttautui helikopterilentäjäksi ja nousi lopulta "HMS Oceanin", Britannian suurimman sota-aluksen komentajaksi. Johns työskenteli välillä myös puolustusministeriössä.
Johns oli ensimmäinen kuvernööri, jonka virkaanastujaiset järjesti Gibraltarin hallitus, vuonna 2007 voimaan tullen perustuslain mukaisesti. Kuvernöörin tehtävässään hän toimii kuningattaren edustajana, mikä tarkoittaa usein virallisia vierailuja ja hyväntekeväisyystapahtumien suojelijana toimimista ja vastaavia tehtäviä. Toimenkuvaan kuuluu kuitenkin myös dilplomatiaa ja Gibraltarin asioiden ja näkökantojen esille tuomista Lontoossa sekä emämaan näkökulmien viestintää Gibraltarilla. Johns toimi kuvernöörinä vuoteen 2013, jolloin virka vaihtui kenraaliluutnantti James Duttonille.
Johns on naimisissa ja hänellä on neljä lasta. Hän on opiskellut fysiikkaa Imperial College Londonissa ja käynyt sen jälkeen Dartmouthin kuninkaallisen laivastoakatemian.
Yanito

Yanito tai llanito on nimi Gibraltarissa puhutulle kielimuodolle, jossa on voimakkaita vaikutteita englannista ja espanjasta. Se on kreolikieli.
Nimityksestä.
Yaniton eli llaniton virallisesta lausunta- ja kirjoitustavasta on kiistelty. Osa pitää muotoa yanito oikeampana kuin llanito. Nimien alkuperää ei tiedetä varmasti. Yksi selitys on, että nimi tulee englanninkielisestä nimestä "Johnny". Esimerkiksi Kanariansaarilla englantilaisia ja joskus pohjoiseurooppalaisia yleensä kutsutaan nimityksillä "chone" tai "choni", joilla on sama juuri. Toisen, hieman epäuskottavamman, selityksen mukaan nimitys tulee espanjan kielen sanasta "lano/a", joka tarkoittaa adjektiivina selvää tai yksinkertaista sekä substantiivina tasaista maata.
Piirteet.
Yaniton luokittelu ei ole helppoa, sillä eri gibraltarilaisten sukupolvien edustajat liittävät sen usein hyvin erilaisiin puhetapoihin. Sitä voi kuvailla Andalusian murteella puhutuksi espanjan kieleksi, jossa on käytössä myös englantilaisia lainasanoja ja kielioppia. Lainasanoja on englannin lisäksi myös vähemmissä määrin Genovan murteesta, hepreasta ja Kanariansaarten espanjan murteesta. Joitakin lainoja on saattanut tulla myös romanin kielestä. Englanninkielisiä lainasanoja käytetään etenkin, kun sopivaa espanjalaista korvaavaa sanaa ei ole olemassa. Niiden lausumiseen on usein vaikuttanut kuitenkin espanja. Viime aikoina englantilaiset lainasanat ovat yleistyneet myös tapauksissa, joissa espanjankielinen vastine on olemassa.
Käyttö.
Yanitoa ei pidetä arvovaltaisena ilmaisutapana, mutta sitä ei varsinaisesti myöskään katsota alaspäin. Yanitoksi ei juurikaan julkaista kirjallisuutta, eikä sitä ylipäätänsä käytetä usein kirjoitettaessa.
Aleksei Venetsianov

Aleksei Gavrilovitš Venetsianov (; 18. helmikuuta 1780 Moskova - 16. joulukuuta 1847 Poddubje lähellä Tveriä) oli venäläinen taidemaalari, joka on parhaiten tunnettu talonpoikaiselämää ja tavallisia ihmisiä kuvaavista teoksistaan.
Elämäkerta.
Aleksei Venetsianov syntyi kreikkalaissyntyiseen kauppiasperheeseen Moskovassa. Hän ryhtyi virkamieheksi 1800-luvun alussa ja muutti Pietariin, jossa hän alkoi opiskella taidetta. Aluksi hän harjoitteli Eremitaašin teoksia kopioimalla ja tekemällä muotokuvia ystävistään. Myöhemmin hän tutustui Vladimir Borovikovskiin ja asui hänen talossaan oppipoikana. Hän yritti työskennellä vapaana muotokuvamaalarina, mutta hän sai vain muutamia tilauksia. Vuonna 1811 Taideakatemian johtokunta myönsi hänelle akateemikon arvonimen hänen kahden teoksensa vuoksi - "Omakuva" ja "K. I. Golovatševskin ja akatemian nuorten oppilaiden muotokuva".
Vuonna 1819 omistautuen täysin taiteelle Venetsianov jätti paikkansa viranhaltijana, osti Safonkovon kylän ja asettui sinne. Tänä aikana hän maalasi näkymiä luonnosta, joita hän huomasi ympärillään. Nämä teokset olivat ensisijaisen tärkeitä hänen urallaan. Hän maalasi talonpoikien muotokuvia ja näkymiä maalaiselämästä. Hän oli ensimmäinen talonpoikaiselämän kuvaaja Venäjän taiteessa. Hänen teoksensa menestyivät näyttelyssä vuonna 1824, jossa hän sai kriitikoiden ylistystä.
Venetsianov toivoi tulevansa Taideakatemian professoriksi, mutta akateemikot eivät myöntäneet hänelle suostumustaan, etupäässä hänen akateemisen koulutuksen puutteensa vuoksi. Vuosien aikana ennen vuotta 1820 hän alkoi houkutella köyhistä oloista olevia ihmisiä ja jopa maaorjia, kuten Grigori Soroka, opettaakseen heille maalaamista. 1820-luvun puoleenväliin mennessä hänen ympärilleen oli kerääntynyt ryhmä seuraajia, ja hän perusti oman taidekoulun. Keisari Nikolai I, joka halusi tukea kansallisia suuntauksia, antoi taiteilijalle hyväksyntänsä ja nimitti hänet hovimaalariksi. Titteli toi hänelle rahallista tukea, joka oli tarpeellista taidekoulun toiminnalle, jossa ei ollut käytössä lukukausimaksuja. Venetsianov kuoli onnettomuudessa vuonna 1847, kun hänen hevosensa vauhkoontuivat ja hänen vaununsa putosivat jyrkältä rinteeltä.
Power Rangers Jungle Furyn zordit

"Power Rangers Jungle Furyssä" zordit olivat eläinhenkiä, joita rangerit olivat oppineet hallitsemaan. Rangerit pystyivät tarvittaessa päästämään ne vapaaksi, menemään niiden sisään ja ohjaamaan niitä tekemiensä liikkeiden perusteella. 
Megazordit.
Rangerit käyttivät Megazordeja suuriksi kasvaneita vihollisia vastaan. Erilaisia kombinaatioita saatiin aikaan yhdistämällä eri eläinhenkiä. Rangerit ohjasivat Megazordeja yhdessä ja heidän liikkeensä siirtyivät suoraan Megazordien liikkeiksi. 
Jungle Pride Megazord.
Tämä Megazord syntyi, kun tiikeri, gepardi ja jaguaari yhdistyivät. Gepardi toimi oikeana ja jaguaari vasempana jalkana tiikerin muodostaessa Megazordin vartalon, pään ja kädet. Caseyn, Lilyn ja Theon löydettyä tasapainon taitojensa väliltä pystyivät he yhdistämään kolme eläinhenkeään ja muodostamaan niistä Jungle Pride Megazordin. Sillä oli aseena Jungle Setsukon. Megazord pystyi käyttämään vihollisten viimeistelyyn kahta erilaista pyörintäliikettä: käsillä Savage Spiniä tai vaihtoehtoisesti jaloilla Super Kickiä.
Wolf Pride Megazord.
Tämä Megazord syntyi, kun susi korvasi gepardin oikeana jalkana Jungle Pride Megazordissa. Wolf Ranger pystyi kutsumaan myös tiikerin ja jaguaarin henget ja muodostamaan siten Wolf Pride Megazordin itse samalla kun muut rangerit muodostivat Jungle Master Megazordin. Tämä Megazordin muoto pystyi ampumaan suden hännän pyörivänä sirkkelinä sen oikeasta jalasta.
Jungle Master Megazord.
Punainen, sininen ja keltainen ranger pystyivät Jungle Master Modessa kutsumaan gorillan, pingviinin ja antiloopin henkiä. Yhdessä ne muodostivat Jungle Master Megazordin, joka viimeisteli vihollisensa moukaroimalla niitä voimakkailla nyrkeillään. 
Rhino Pride Megazord.
Tämä Megazord syntyi, kun Rhino Steel Zord muutti muotonsa Rhino Pride Megazordiksi. Syntynyttä Megazordia kutsuttiin välillä myös Rhinon soturimuodoksi. Megazord käytti sarvikuonon sarvea miekkanaan ja viimeisteli vastustajansa Rhino Blade Slash -liikkeellä.
Fasioskapulohumeraalinen lihasdystrofia

Fasioskapulohumeraalinen lihasdystrofia (FSHD) on perinnöllinen lihastauti.
Sairauden ensioireet ilmaantuvat lapsuudessa tai varhaisessa aikuisiässä. Lapaluiden siirrotus (”enkelinsiivet”) on yleensä ensimmäinen oire, ja sen seurauksena olkavarsien nosto olka-hartiatason yläpuolelle vaikeutuu. Lihasheikkoutta yläraajojen rintakehän lihaksissa ei varsinaisesti siis esiinny. Lihasheikkous painottuu lähinnä kasvojen lihaksiin, erityisesti silmäluomiin ja huuliin. Silmien sulkeminen jää usein epätäydelliseksi, ja osa potilaista ei pysty koskaan viheltämään. Mikäli sairaus alkaa lapsuudessa, voi osalle potilaista ilmaantua liitännäisoireina kuulohäiriö ja verkkokalvon rappeutuminen. Yleensä sairaus on hyvänlaatuinen ja hitaasti etenevä eikä vaikuta eliniän pituuteen. Sairauteen ei yleensä liity hengitysvajetta. 
Sairaus periytyy autosomeissa vallitsevasti. Taudin kliininen kuva on tyypillinen ja johtaa usein oikeaan diagnoosiin. Varmentavia tutkimuksia ja lisätutkimuksia ovat DNA-analyysi, ENMG, seerumin kreatiinikinaasin määritys ja EKG. Fysioterapia on olennainen osa hoitoa ja seurantaa. Lapaluiden asentoa voidaan tarvittaessa korjata kirurgisesti. 
Maailman FSHD-päivää vietetään vuosittain 20.6.
Sonus Borealis

Sonus Borealis on suomalainen vanhaa musiikkia esittävä orkesteri. Sen muusikot ovat pääosin kotoisin Imatralta ja muualta Etelä-Karjalasta. Taiteellisena johtajana toimii yhtyeen vuonna 1999 perustanut kanttori Johannes Vesterinen. Orkesterin kokoonpano vaihtelee esitettävän ohjelmiston mukaan. 
Vuonna 2008 Sonus Borealis julkaisi toistaiseksi ainoan levytyksensä, joka sisältää 1700-luvulta peräisin olevien Porin triviaalikoulun nuottikirjojen musiikkia. Se äänitettiin Imatralla Kolmen Ristin kirkossa.
Hannover Indians

EC Hannover Indians on Hannoverissa kotipaikkaa pitävä saksalainen jääkiekkojoukkue. Joukkue pelaa maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Oberligassa, jolle se putosi konkurssin myötä kauden 2012–2013 päätteeksi. Seuran perustivat alun perin ESG Hannover -nimellä Sleesiasta ja Sudeettimaalta Hannoveriin saapuneet pakolaiset vuonna 1948, ja se toimi vuosina 1963-1998 EC Hannoverin nimellä. EC Hannoverista tuli Saksan uuden pääsarjan DEL-liigan perustajajäsen vuonna 1994, mutta jo kaksi vuotta myöhemmin seuran oli kieltäydyttävä sarjapaikastaan paikalliskilpailija Wedemark Scorpionsin hyväksi talousvaikeuksien vuoksi. Edessä oli lopulta konkurssi vuonna 1998 ja uusi alku KEV Hannoverin nimellä, muutaman vuoden käytössä ollut lisänimi "Turtles" vaihtui pian "Indians"iin. Paluu vanhaan EC Hannoverin nimeen tapahtui vuonna 2004.
1990-luvun kahta pääsarjavuotta lukuun ottamatta Indians on esiintynyt lähinnä toisella ja kolmannella sarjatasolla, seuralla on kuitenkin varsin aktiivinen kannattajakulttuuri ja esimerkiksi kaudella 2012-2013 sen kotiotteluiden yleisökeskiarvo oli samalla tasolla pääsarjan Hannover Scorpionsin kanssa. Ystävyyssuhteita Indiansin kannattajat pitävät muun muassa Iserlohn Roostersin ja Grizzly Adams Wolfsburgin faniryhmiin.
Vuodesta 2010 EC Hannover on ylläpitänyt myös toista jääkiekkojoukkuetta nimellä "EC Hannover Braves". Vuosina 2010-2012 Braves toimi Indiansin farmijoukkueena sarjatasoa alempana mutta siirtyi sen jälkeen edustamaan seuraa juniorisarjoissa.
Luettelo televisiosarjan Power Rangers Jungle Fury jaksoista

Luettelo 16. Power Rangers -tuotantokauden Power Rangers Jungle Furyn jaksoista.
Aiheesta muualla.
&lt;/onlyinclude&gt;
Power Rangers Megaforce

Power Rangers Megaforce on yhdysvaltalainen lasten televisiosarja, joka on samalla 20. Power Rangers -tuotantokausi. Sarjan esittäminen alkoi Yhdysvalloissa 2. helmikuuta 2013 ja sen on tuottanut SCG Power Rangers. Sarjassa juhlitaan Power Rangersin jo 20 vuotta kestänyttä taivalta. Megaforcessa tullaan ainakin sarjan ensimmäisellä puoliskolla käyttämään japanilaisen 34:n Super Sentai -sarjan Tensou Sentai Goseigerin lavaste- asu- ja kuvamateriaalia. Toisella tuotantokaudella kuvamateriaalia käytetään 35. Super Sentai-sarjasta "Kaizoku Sentai Gokaiger". "Kidscreen" paljasti, että "Megaforcessa" näyttäytyy moni aiemmilta kausilta tuttu power ranger.
Juoni.
Kun pahan Warstarin avaruusolennot hyökkäävät Maahan, värvää yliluonnollinen suojelija Gosei ja hänen uskollinen robottiavustajansa Tensou viisi oikeaa asennetta omaavaa teiniä estämään Warstarin olentojen pahat aikeet. Taistelutaitoja tehostavien voimiensa avulla teinit muuttuvat uusimmiksi ihmiskunnan puolustajiksi: Power Rangers Megaforceksi.
Porin triviaalikoulu

Porin triviaalikoulu oli Porissa vuosina 1640–1698 ja 1722–1843 toiminut triviaalikoulu. Se sijaitsi nykyisen Hallituskadun varrella tontilla jolla myöhemmin toimi Porin oluttehdas. Porin triviaalikoulun nykyisenä seuraajana pidetään vuonna 1879 perustettua Porin lyseota.
Historia.
Pietari Brahe päätti koulun perustamisesta vuonna 1638, jolloin triviaalikoulut perustettiin myös Turkuun ja Helsinkiin. Satakunnan ohella kouluun tuli oppilaita myös Pohjanmaalta. Porin triviaalikoulu oli arvostettu oppilaitos. Piispa Johannes Terserus kutsui sitä vuonna 1662 jopa maan parhaaksi. Vuoden 1698 kaupunkipalon jälkeen koulu siirrettiin väliaikaisesti Raumalle, jossa se toimi vuoteen 1722 saakka.
Vuoden 1801 kaupunkipalon jälkeen koulu toimi väistötiloissa muun muassa kirkossa, kunnes uusi koulurakennus valmistui entisen paikalle 1812. Porin koululla oli oikeus järjestää ylioppilastutkinto eli päästää oppilaita suoraan yliopistoon aina vuoteen 1830 saakka, minkä jälkeen koulun oppilaat joutuivat jatkamaan Turun kymnaasissa. Lopulta triviaalikoulun toiminta päättyi uuden alkeiskouluasetuksen myötä vuonna 1842 ja se jatkoi toimintaansa yläalkeiskouluna. Viimeinen koulurakennus tuhoutui Porin palossa vuonna 1852. 
1900-luvun alussa Porin lyseon kirjastosta löydettiin käsin kopioidut niin sanotut Porin triviaalikoulun nuottikirjat. Vuodelta 1725 peräisin olevat vihot sisältävät 1600-luvun alkupuolelta peräisin olevaa Pohjois-Euroopan protestanttisten koulujen hengellistä musiikkia. 
Entisiä oppilaita ja opettajia.
Porin triviaalikoulun ja sitä seuranneen yläalkeiskoulun tunnettuja oppilaita ja henkilökuntaa.
Zbigniew Juszczak

Zbigniew Juszczak -nimisiä henkilöitä ovat:
Likholefossen

Likholefossen on vesiputous, joka sijaitsee Gaularin kunnassa, Sognin ja Fjordanen läänissä, Norjassa. Putous on osa Gaula-jokea.
Putouksen yläpuolella kulkee vuonna 2004 rakennettu 24 metriä pitkä kävelysilta.
Ivan Vazov

Ivan Mintšov Vazov (bulgariaksi Иван Минчов Вазов) (27. kesäkuuta 1850 Sopot – 1921) oli bulgarialainen runoilija, novellisti ja näytelmäkirjailija.
Vapaustaistelijana.
Vazov osallistui Bulgarian vapautusliikkeeseen ja joutui siksi oleskelemaan maanpakolaisena Romaniassa ja Venäjällä (1886).
Kirjailijana.
Vazovin esikoisteos oli runokokoelma "Prěporec i gusla". Parhaan romaaninsa "Ikeen alla" (Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1913) hän kirjoitti maanpakolaisuusaikanaan Venäjällä. Myöhemmin hän asettui asumaan Sofiaan ja antautui kirjallisiin töihin. Balladien ja lyyristen runojen ohella hän kirjoitti isänmaallisia runoja, joissa hän kuvailee Bulgarian vapaustaistelua ja ylistää muun muassa Venäjän keisaria Aleksanteri II:ta. Hän kirjoitti myös novelleja ja julkaisi aikakauskirjoja.
Messukylän Työväenyhdistys

Messukylän Työväenyhdistys on Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen jäsenyhdistys Messukylässä Tampereella. Työväenyhdistys perustettiin 14. maaliskuuta 1902 puolueen perusosastoksi silloisessa Messukylän kunnassa. Yhdistys on Tampereen sosialidemokraattisen kunnallisjärjestön sekä Pirkanmaan sosialidemokraattien jäsen. Yhdistyksen piirissä on toiminut nuoriso-osasto, varhaisnuorisojärjestöjä, rakennustyöväen ammattiosasto ja ulkotyöväen ammattiosasto. Sen sisaryhdistys on Messukylän Sos.dem.naiset, joka on lopettanut aktiivitoimintansa 1990-luvulla. Messukylän Työväen Näyttämö toimi yhdistyksen alaosastona aina 1990-luvulle, jolloin se itsenäistyi. Yhdistyksen laaja kirjasto oli merkittävä messukyläläisten sivistyksenlähde ja työväentalo Messukylän Työväentalo iltamien ja kokoontumisten paikka. Vuonna 1907 ensimmäisissä eduskuntavaaleissa yhdistyksen aktiivijäsen mylläri "Penna Tervo" tuli valittua eduskuntaan.
Itsenäisessä Messukylän pitäjässä yhdistys oli merkittävä poliittinen voima pitäen kunnanhallituksen ja valtuuston johtoa käsissään vuosikymmenet. Sota-aikana rintamamiesten perheiden avustaminen oli erityisesti Messukylän sos.dem.naisten avustustyön kohteena. Sotien jälkeen riita yhdistyksen omistamasta työväentalosta päättyi kommunistien tappioon. Poliittinen vasemmisto jakautui Messukylässaäkin SDP:n ja SKDL/kommunistit jaon mukaisesti. Messukylän kunnan liityttyä Tampereeseen vuonna 1948 yhdistyksen poliittinen painoarvo laski. Valtuutettujen joukossa yhdistys on kyennyt pitämään edustajansa myös Tampereella. Sosialidemokraattisessa kunnallisjärjestössä yhdistyksellä on edustajansa tärkeässä kunnallistoimikunnassa. Tampereen kaupunginvaltuuston pitkäaikaisia jäseniä ovat olleet Eero Vuorinen, Mikko Hakala, kunnallisneuvos Marianne Viitanen, ja sosiaalineuvos Sirkka Merikoski. 
Messukylän hautausmaalla sijaitsevan Punaisten hautamuistomerkin pystytys vuonna 1945 on yhdistyksen määrätietoisen toiminnan tulosta.
Messukylän työväenyhdistys on enemmistöosakas Messukylän työväentalo Oy:ssä.
Matti Nummelin (taiteilija)

Matti Frans Kalevi Nummelin (21. huhtikuuta 1927 Turku – 22. heinäkuuta 2014 Salo) oli salolainen kuvataiteilija. Nummelin opiskeli Turun piirustuskoulussa vuosina 1948–1950. Hän kuului Salon taiteilijaseuraan.
Nummelin kävi neljä luokkaa Turun lyseota ja suoritti tämän jälkeen nuoriso-ohjaajatutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuonna 1946 sekä nuoristyöntekijäin ammattikursseja. Hän teki opintomatkan Englantiin 1949. Nummelin toimi nuorisotyönohjaajana ja leirinjohtajana sekä opettajana Hoikan opistossa Karkussa 1950-luvulla. Nummelin kuvitti ja toimitti useita leiri- ja partiokirjoja.
Nummelinin vanhemmat olivat kirvesmies Frans Ilmari Nummelin ja Elsa Justiina (o.s. Rinne). Nummelinin puoliso oli vuodesta 1951 Sirkku Sinikka (o.s. Leppänen). Nummelin muutti myöhemmin Halikkoon ja sittemmin Saloon. Hänet on haudattu Kiskon Tl hautausmaalle.
Aiheesta muualla.
GENi: Matti Frans Kalevi Nummelin []
Eevert Simola

Eevert Fritiof Simola (17. huhtikuuta 1872 Hattula – 21. toukokuuta 1941 Tikkurila, Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen maataloustieteilijä ja professori. Hän valmistui Helsingin yliopistosta agronomiksi vuonna 1896, filosofian kandidaatiksi 1911, lisensiaatiksi 1917 ja tohtoriksi 1918. Hän oli Maataloushallituksen virkaa tekevä osastopäällikkö 1921–1923, Maatalouskoelaitoksen kasvinviljelyosaston väliaikainen johtaja 1924–1930 sekä vakinainen johtaja ja alan professori 1930–1939. Hän julkaisi tutkimuksia muun muassa eri tekijöiden vaikutuksesta viljalaatujen morfologisiin vaihteluihin.
Simolan väitöskirja (1916) on nimeltään "Über die durch Kali- und Phosphorsäuredüngung auf einem Niedermoore bewirkten Schwankungen der Eigenschaften und Ernteerträge des Hafers". Yksi hänen tutkimuksistaan on "Maanlaadun ja lannoituksen sekä kosteuden vaikutuksesta eräiden kaura- ja ohralaatujen morfologisiin vaihteluihin" (1929).
Professori Paavo Simola oli vanhin hänen viidestä lapsestaan.
Emil Johannes Simola

Emil Johannes Simola (31. heinäkuuta 1876 Lappee – 8. lokakuuta 1954 Tikkurila, Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen tekniikan tutkija ja professori. 
Emil Simolan vanhemmat olivat talonomistaja Adam Simola ja Maria Suninen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1897 Viipurin lyseosta ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa vuonna 1902. Hän oli Tampereen teollisuuskoulun ja teknillisen opiston johtajana 1906–1919. Simola toimi Teknillisen korkeakoulun mekaanisen teknologian professorina 1919–1945 sekä aineenkoetuslaitoksen tekstiiliosaston johtajana 1930–1938 ja "Teknillisen Aikakauslehden" päätoimittajana 1925–1947.
Emil Simola oli naimisissa 1910–1949 Elsa Viktorina Laipion (ent. Larin, k. 1949) ja vuodesta 1951 Dagny Adelaide Kockin kanssa.
Albin Simolin

Johan Albin Simolin (19. kesäkuuta 1875 Kirkkonummi – 2. toukokuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen kirkkohistorioitsija. Hän oli ruotsinkielisen normaalilyseon lehtori 1910–1919, yliopettaja vuodesta 1919, Helsingin yliopiston dosentti 1913–1927 ja Åbo akademin professori 1929–1930.
Simolinin vanhemmat olivat talollinen Karl Johan Simolin ja Augusta Korkman. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1896 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1899, filosofian maisteriksi 1900, teologian kandidaatiksi 1904, teologian lisensiaatiksi 1909 ja teologian tohtoriksi 1910. Simolin vihittiin papiksi 1907. Hän opiskeli myös Saksassa ja teki opintomatkoja Ruotsiin ja Sveitsiin.
Opettajauransa Simolin alkoi Viipurin ruotsalaisen lyseon lehtorina 1907. Helsingin ruotsalaisen normaalilyseon lehtoriksi hänet nimitettiin 1910 ja uskonnon yliopettajaksi 1919. Vuodesta 1920 alkaen hän oli myös lyseon vararehtori.
Seppo Simonen

Runo Seppo Simonen (15. heinäkuuta 1912 Mikkeli – 16. kesäkuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja historioitsija. 
Seppo Simosen isä oli toimittaja Vihtori Simonen. Hän väitteli maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi 1949 ja oli SOK:n julkaisujen päätoimittaja vuodesta 1953. Yhteishyvä-lehden päätoimittajana Simonen hyökkäsi Paavo Rintalan romaanin "Sissiluutnantti" (1963) lotta-kuvaa, itse Rintalaa ja kustantaja Otavaa vastaan ja aloitti näin kiivaan kirjasodan, jota käytiin pääkirjoituksia myöten.
Seppo Simosen sisar oli toimittaja Salama Hirvonen. Hänen tyttäriään olivat toimittajat Katri Simonen ja Elina Simonen.
Knut Samuel Sirelius

Knut Samuel Sirelius (9. helmikuuta 1827 Hämeenlinna – 3. marraskuuta 1867 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. 
Sireliuksen vanhemmat olivat kauppias Magnus Gustaf Sirelius ja Eeva Mikontytär ja puoliso vuodesta 1865 Emilia Charlotta Sjöman (k. 1891). Sirelius tuli ylioppilaaksi 1842 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1847 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1852. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hänet vihittiin 1860. Hämeenlinnan kaupunginlääkärinä Sirelius toimi 1853–1856 ja Haminan kadettikoulun lääkärinä 1857–1858, joskin hän oli tuolloin enimmäkseen ulkomailla opiskelemassa. Vuonna 1859 Sirelius nimitettiin synnytys- ja lastentautiopin dosentiksi ja Helsingin synnytyslaitoksen johtajaksi ja kätilöopettajaksi. Hän oli Helsingin yliopiston synnytys- ja lastentautiopin professori vuodesta 1861. Sirelius laati alan ensimmäisen suomenkielisen oppikirjan "Oppikirja suomalaisille kätilöimille" (1861), josta ilmestyi vuonna 1873 uudistettu painos nimellä "Suomalainen oppikirja kätilöimille".
Oikeasilmäkampelat

Oikeasilmäkampelat (Pleuronectidae) on piikkimakrillikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä. Monet oikeasilmäkampelalajeista ovat merkittäviä ruokakaloja.
Taksonomia ja anatomia.
Varhaisimmat oikeasilmäkampeloiden heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Heimoon kuuluvien sukujen ja lajien määrä vaihtelee eri lähteissä. Heimo voidaan jakaa viiteen alaheimoon Eopsettinae, Hippoglossinae, Hippoglossoidinae, Lyopsettinae ja Pleuronectinae, jolloin sukuja heimossa on 23 ja lajeja noin 60. Nykyään alaheimot Paralichthodinae, Poecilopsettinae ja Rhombosoleinae luetaan omiksi heimoikseen, mutta jos ne luetaan kuuluvaksi oikeasilmäkampeloihin on heimossa 39 sukua ja noin 103 lajia.
Oikeasilmäkampelat ovat ovaalinmallisia ja litteähköjä kaloja. Suurimmat lajit voivat saavuttaa 3 metrin pituuden. Silmät sijaitsevat kalan oikealla kyljellä. Selkäevä ja peräevä ovat heimon lajeilla pitkät ja selkäevä ulottuu päähän. Pyrstöevä ei ole yhtynyt selkä- ja peräevien kanssa, ja vatsaevät ovat symmetriset. Kylkiviiva on hyvin kehittynyt. Oikeasilmäkampeloiden suu on suuri ja hampaat melko kookkaat. Aikuisilta kaloilta puuttuu uimarakko. Heimon lajit kykenevät vaihtamaan väritystään pohjan mukaiseksi.
Levinneisyys ja elintavat.
Oikeasilmäkampelalajeja tavataan Pohjoisesta jäämerestä, Atlantista, Tyynestämerestä ja Intian valtamerestä. Suurin osa lajeista elää kylmissä tai lauhkeissa vesissä, mutta tunnetaan myös trooppisten vesien lajeja. Ne ovat pääasiassa mereisiä, mutta kykenevät selviämään myös murtovesissä ja toisinaan myös makeissa vesissä. Heimon kalat elävät lähellä pohjaa matalista vesistä aina yli 1 000 metrin syvyyteen. Oikeasilmäkampeloiden ravintoa ovat kalat ja selkärangattomat eläimet. Monet heimon lajeista, kuten ruijanpallas ("Hippoglossus hippoglossus"), grönlanninpallas ("Reinhardtius hippoglossoides"), kampela ("Platichthys flesus") ja mustaselkäkampela ("Pseudopleuronectes americanus"), ovat merkittäviä ruokakaloja.
Lähteet.
[Luokka:Oikeasilmäkampelat|*]]
Wilho Siukonen

Wilho Julius Siukonen (12. syyskuuta 1885 Valkeala – 16. huhtikuuta 1941 Rauma) oli suomalainen säveltäjä, musiikkipedagogi ja kuoronjohtaja. 
Henkilöhistoria.
Siukosen vanhemmat olivat director cantus Herman Siukonen ja Fredrika Helin ja puoliso vuodesta 1928 Inga Margaretha Wallin. Siukosen veljentytär oli viulisti ja pianisti, filosofian maisteri Leena Siukonen (Siukonen-Penttilä, 1924–1994), joka toimi vuosina 1953–1990 Sibelius-Akatemian viulunsoiton opettajana (vuodesta 1969 viulumusiikin lehtorina). Leena Siukonen voitti ensimmäisen Maj Lind -pianokilpailun vuonna 1945. Hänen sisariaan olivat sellisti Varpu Siirala (o.s. Siukonen, 1925–2017) ja pianisti Inkeri Siukonen (1927–2014), jotka ovat myös toimineet Sibelius-Akatemian lehtoreina. Sisarukset muodostivat ulkomaillakin esiintyneen kamarimusiikkiyhtye "Trio Siukosen". Varpu Siiralan pojanpoika on pianisti Antti Siirala. Inkeri Siukosen puoliso vuosina 1956–1977 oli pianisti, vuoden 1948 Maj Lind -pianokilpailun voittaja Kauko Kuosma.
Siukonen valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1911 ja kanttoriurkuriksi vuonna 1913 sekä väitteli filosofian tohtoriksi 1935. Hän teki useita opintomatkoja Saksaan ja kahdesti Yhdysvaltoihin. Työskenneltyään aluksi oppikoulunopettajana Kouvolassa ja Toijalassa Siukonen toimi Sortavalan seminaarin lehtorina 1917–1935 ja Rauman seminaarin johtajana vuodesta 1935. Toimiessaan Suomen Musiikinopettajain Liiton johtotehtävissä (puheenjohtajana vuosina 1932–1936) Siukonen osallistui merkittävästi koulujen musiikinopetuksen kehittämiseen. Lisäksi hän oli Sortavalassa vuonna 1935 järjestettyjen Kalevalan riemuvuoden yleisten laulu- ja soittojuhlien ylitoimitsija. Siukosella oli useita muitakin musiikkialan luottamustehtäviä. Väitöskirjassaan Siukonen osoitti, että vastoin silloisia yleisiä käsityksiä koululaisten laulutaito oli Suomessa huomattavasti heikompi kuin esimerkiksi Ruotsissa, Virossa ja Saksassa. Hän piti 1920-luvulla kaksi sävellyskonserttia Sortavalassa (1923) ja Viipurissa. Siukonen toimi myös useiden kuorojen johtajana ja musiikkikriitikkona.
Tuotanto.
Teoksia.
Siukonen julkaisi tutkimuksia ja pedagogisia teoksia sekä musiikkiopin oppikirjoja ja laulukirjoja:
Sävellyksiä ja sovituksia.
Siukonen sävelsi muun muassa kantaatteja sekä kuoro- ja yksinlauluja. Sävellystyönsä ohella hän laati kuorosovituksia muiden säveltäjien teoksista:
Jaakko Sjölin

Jaakko Sjölin (19. joulukuuta 1836 Kälviä – 18. maaliskuuta 1916 Helsinki) oli suomalainen maanmittari ja maanmittaushallituksen ylitirehtööri 1887–1915. 
Jaakko Sjölinin samananiminen isä oli maanviljelijä ja kartantekijä, äiti oli Loviisa Jääskö. Sjölin oli jo kouluaikoina maanmittarin apulaisena. Ylioppilaaksi hän tuli Kuopion lyseosta 1861 ja suoritti samana vuonna maanmittausauskultantin tutkinnon. Varamaanmittari hänestä tuli 1864, ylimääräinen komissiomaanmittari 1871, maanmittausylihallituksen insinööri 1876 ja Uudenmaan läänin lääninmaanmittari 1883. Suomen kieli tuli 1888–1889 Sjölinin aloitteesta maanmittaushallituksessa ensimmäisenä keskusvirastona viralliseksi kieleksi. Hän sai tunnustusta sekä maanmittausalalta että valtiovallan suunnasta työstään maanmittauksen hyväksi. Hän suomensi vuoden 1848 maanmittausasetukset 1882 ja laati uuden suomalaisen maanmittauksen ammattisanaston sekä osallistui uuden jakolain laatimiseen vuonna 1900. Sjölin sai todellisen valtioneuvoksen arvon 1915.
Tammisavikka

Tammisavikka ("Dysphania botrys") on yksivuotinen tuoksusavikkalaji, jossa on voimakkaan aromaattinen tuoksu.
Ulkonäkö ja koko.
Tammisavikka kasvaa 10–60 cm korkeaksi. Kasvi on tiheään nystykarvainen. Varsi on pysty ja usein runsashaarainen. Himmeänvihreät lehdet ovat varressa kierteisesti. Varren keskiosissa lehtilapa on soikea, alle 5 cm pitkä ja matalaan pariliuskainen, leveitä liuskoja on kahdesta neljään paria. Kukinnossa lehdet ovat ehyitä ja pienikokoisia. Kukinto on harsu ja muodostuu kaksihaaraviuhkoista. Kukinnon kehälehdet ovat pyöreäselkäisiä, selkäpuolelta nystykarvat ovat pitkäperäisiä. Suomessa tammisavikka kukkii syyskuussa. Pähkylä on kehän muodostaman hedelmäverhiön suojaama. Musta, pyöreä siemen on 0,7–10,8 mm pitkä, sileäpintainen ja tylppä- tai osin koverareunainen.
Levinneisyys.
Tammisavikka on euraasialainen laji, joka on kotoisin Etelä-Euroopasta Välimeren alueelta ja Länsi-Aasiasta. Suomessa lajia on tavattu harvinaisena maan eteläosista.
Elinympäristö.
Suomessa ja muualla Fennoskandiassa tammisavikka on hyvin harvinainen uustulokas, jota on tavattu myllyillä, puutarhoissa, rikkakasoilla, kaatopaikoilla ja erilaisilla joutomailla.
Afrikansavikka

Afrikansavikka ("Dysphania schraderiana") on Itä-Afrikassa esiintyvä yksivuotinen tuoksusavikkalaji. Se on aromaattinen, niukkahaarainen ja nystykarvainen ruoho. Se muistuttaa tammisavikkaa ("Dysphania botrys"), mutta lehdet ovat soikeasta puikeaan lapaisia, niissä on enemmän syviä pariliuskoja, jotka ovat kapeita. Siemen on kooltaan enintään 0,8 millimetriä ja sen reuna on pyöreähkö.
Köynnöspinaatti

Köynnöspinaatti ("Hablitzia tamnoides") on monivuotinen revonhäntäkasvi, jota esiintyy alkuperäisenä lajina Kaukasuksen alueella. Se on sukunsa ainoa laji.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen ja pystyjuurakkoinen köynnöspinaatti kasvattaa pitkän, köynneliään ja uurteisen varren. Lehdet sijaitsevat varressa kierteisesti. Lehtilapa on leveyttään pidempi, kooltaan 5–12 × 4–7 cm, ohut, herttamainen ja suippo sekä otakärkinen. Kukinto on pitkä, röyhymäinen ja alaosasta lehdekäs. Kukat ovat perättömiä tai perällisiä. Kukan kehä on viisilehtinen ja vihreä, kehälehdet ovat 2,5–4 mm pitkiä, kapeita ja pitkään säilyviä. Heteitä on viisi kappaletta, emin luotteja on kaksi tai kolme. Suomessa köynnöspinaatti kukkii heinä–elokuussa. Hedelmä on yhden mustan ja kiiltävän siemenen sisältävä nappimainen kota.
Levinneisyys.
Köynnöspinaatti on alun perin lähtöisin Kaukasuksen alueelta. Suomessa se on uustulokas, jota kasvaa vakiintuneena ainoastaan Hämeessä. Aikaisemmin laji on tavattu myös Varsinais-Suomesta.
Elinympäristö.
Suomessa köynnöspinaattia on tavattu viljelyjäänteenä tai tienvarteen vakiintuneena viljelykarkulaisena. 
Käyttö.
Köynnöspinaattia käytetään sekä koristekasvina että vihanneksena.
Laavaröyhytatar

Laavaröyhytatar eli laavatatar ("Koenigia weyrichii", syn. "Aconogonon weyrichii") on monivuotinen tatarkasvilaji, joka luokitellaan 2020-luvulla kurjentattariin ja tätä aiemmin röyhytattarien ("Aconogonon") sukuun. Laavaröyhytatarta esiintyy alkuperäisenä Japanissa, Sahalinilla ja Kuriileilla.
Ulkonäkö ja koko.
Laavaröyhytatar kasvaa 60–120 senttimetriä korkeaksi. Sillä on 10–20 cm pitkät puikeat tai leveänpuikeat suippukärkiset alta huopakarvaiset lehdet. Kukkii heinä-elokuussa. Kukinto on kermanvalkoinen kartiomainen tiheähkö monihaarainen kerrannaisterttu, jossa kukat ovat pienikokoisia. Laji risteytyy alppiröyhytattaren kanssa.
Levinneisyys.
Laavaröyhytatar esiintyy alkuperäisenä ainakin Itä-Venäjällä Kamtšatkan niemimaalla, Kuriilien ja Sahalinin saarilla. Muutamissa Euroopan maissa lajia kasvaa uustulokkaana. Suomessa sitä on päässyt jonkin verran luontoon puutarhoista.
Käyttö.
Laavaröyhytatarta käytetään puutarhakasvina.
Kaukasianpitkäpalko

Kaukasianpitkäpalko ("Arabis caucasica") monivuotinen pitkäpalkolaji, jota esiintyy Kaakkois-Euroopassa. Sitä käytetään koristekasvina.
Kaukasianpitkäpalko kasvaa 10–20 senttimetriä korkeaksi. Varsi on rento ja maanmyötäisesti kasvava. Kukan terälehdet ovat 9–18 millimetriä pitkiä ja valkoiset. Lajin koristekasvilajikkeilla voi olla punertavia tai kerrannaisteriöisiä kukkia. Litu on 4–7 cm pitkä ja hoikka. Kaukasianpitkäpalko muistuttaa karheakarvaista ja löyhästi mätästävää tunturipitkäpalkoa ("Arabis alpina"), mutta on mätästävämpi ja karvaisempi. Lajin kukat ovat isohkoja tunturipitkäpalkoon verrattuna.
Perunkoiso

Perunkoiso eli tähtiperunkoiso ("Nicandra physalodes") on Etelä-Amerikassa Perussa, Boliviassa ja Chilessä alkuperäisenä esiintyvä koisokasvi, joka on hyvin myrkyllinen. Perunkoisojen suvussa on kolme lajia, mutta aiemmin vain yksi. Lajin on ensimmäisenä kuvannut Carl von Linné belladonnien sukuun nimellä "Atropa physalodes" vuonna 1753 teoksessaan Species Plantarum.
Perunkoiso on yksivuotinen melko pahanhajuinen kaljuvartinen ruoho, joka kasvaa 20:stä jopa 150:een senttimetriä korkeaksi. Kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Niiden verhiö on kellomainen, lähes tyveen liuskainen, liuskojen kärki otamaiseksi suippeneva. Sininen teriö on kellomainen. Hedelmä on pallomainen ruskea marja.
Kasvia käytetään koristekasvina.
Sinilobelia

Sinilobelia ("Lobelia erinus") on yksivuotinen lobelialaji, jota esiintyy Etelä-Afrikassa. Sitä käytetään koristekasvina.
Sinilobelia kasvaa pystysti tai kohenevasti viidestä 20:een senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat vastapuikeita tai suikeita, lyhytruotisia, hammaslaitaisia. Kukintona on harvakukkainen terttu. Kukat ovat yhdestä kahteen senttimetriä, tavallisesti sinivioletteja, mutta joskus valkoisia tai vaaleanpunertavia.
Punakosmos

Punakosmos eli punakosmoskukka ("Cosmos bipinnatus") on yksivuotinen mykerökukkaiskasvi, jota esiintyy Meksikossa ja Yhdysvaltojen lounaisosissa. Sitä käytetään koristekasvina.
Punakosmoskukka on pysty, tavallisesti haarovavartinen ja kasvaa 20–100 senttimetriä korkeaksi. Vastakkain sijaitsevien lehtien lapa on kahdesta kolmeen kertaan pariosainen ja hyvin kapealiuskainen. Mykeröt ovat neljästä yhdeksään senttimetriä leveitä. Laitakukkina on tavallisesti kahdeksan neuvotonta kielikukkaa, joiden kieli on leveä, hammaskärkinen ja yleensä tummanvioletti. Kehräkukat ovat keltaisia kaksineuvoisia torvikukkia.
Otto Alatalo

Otto Albinus Alatalo (24. marraskuuta 1906 – 1. elokuuta 1986) oli suomalainen metsätyönjohtaja ja runoilija.
Alatalo kävi kansakoulun ja Oriveden kansanopiston. Alatalon vanhemmat olivat Arttu Alatalo ja Hilda Alatalo. Alatalon puoliso oli Helvi Susanna (o.s. Erkkilä) (kuollut 1982).
Lauri Helariutta

Lauri Helariutta (sukunimi vuoteen 1935 "Helin"; 30. joulukuuta 1906 Pori – 29. huhtikuuta 1990 Punkalaidun ) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja näytelmäkirjailija.
Helariutta toimi opettajana Ahlaisissa 1928–1935 ja Punkalaitumella 1936–1967. Hän oli Punkalaitumen Osuuskassan toimitusjohtajana 1946–1955 ja Punkalaitumen Sanomain päätoimittajana 1951–1975
Kriketin SM-sarja 2012

Kriketin SM-sarja 2012 käsitti kaksi erillistä sarjatasoa,1. ja 2.divisioona. Molemmissa sarjoissa pelattiin 40 syöttövuoton pelejä. Vantaa CC voitti Suomen mestaruuden ja Bengal Tigers voitti 2.divisioonan nousten kaudelle 2013 1.divisioonaan. Lisäksi pelattiin T20 pelimuodon mestaruussarja johon osallistui kuusitoista joukkuetta. Mestaruuden vei Saaremaan joukkue.
1. divisioona.
Joukkueet kohtasivat toisensa kertaalleen, jonka jälkeen sarja jakautui kahtia. Kolme parasta kohtasivat toisensa uudelleen mitalikamppailuissa ja kolme heikointa kamppailivat sarjapaikastan.
2.divisioona.
2.divisioonassa pelattiin yksinkertainen sarja.
Bengal Tigers nousee 1.divisioonaan kaudeksi 2013. 
X-divisioona.
X-divisioonassa pelattiin yksinkertainen sarja.
Jack Walker (jääkiekkoilija)

John Phillip ”Jack” Walker (29. marraskuuta 1888 Whitefish River Valley, Ontario, Kanada – 16. helmikuuta 1950) oli kanadalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän edusti NHL:n edeltäjäliigassa NHA:ssa Toronto Blueshirtsia vuosina 1912–1915 sekä NHL:ssä Detroit Cougarsia vuosina 1926–1928. Walker pelasi myös Seattle Metropolitansissa PCHA:ssa sekä Victoria Cougarsissa WCHL:ssä. Walker voitti uransa aikana Stanley Cupin kolmessa eri seurassa. Hänet nimitettiin Hockey Hall of Fameen vuonna 1960.
MAFUN

MAFUN (, ) on vuonna 1990 perustettu suomalais-ugrilaisten kansojen nuorisojärjestöjen kattojärjestö, joka koordinoi yhteistyötä näiden kansojen nuorten sekä järjestöjen välillä sekä edustaa kyseisiä kansoja ja järjestöjä kansainvälisissä foorumeissa, kuten Yhdistyneissä kansakunnissa.
Liiton jäseninä on kansalaisjärjestöjä eri suomalais-ugrilaisilta alueilta, ja liiton hallitus koostuu yhdestä jäsenjärjestön edustajasta kultakin alueelta. Liiton tärkeimpiin hankkeisiin kuului Suomalais-ugrilainen kulttuuripääkaupunki -hanke. Liiton hallituksen jäsenet valitaan kerran kahdessa vuodessa pidettävässä kongressissa.
Historia.
Liitto syntyi Neuvostoliiton loppuaikoina, kun Venäjän vähemmistökansoille annettiin lupa järjestäytymiseen. Tuolloin myös suomalaisten sukukansoille perustettiin omia nuorisojärjestöjä, joiden oli välttämätöntä tehdä yhteistyötä. Vuoden 1990 kesällä Joškar-Olassa pidettiin ensimmäinen Suomalais-ugrilainen nuorisokokous, jonka lopputuloksena MAFUN syntyi.
Vuonna 1997 Helsingin yliopiston ylioppilaskunta päätti hakea MAFUN:n jäsenyyttä. 
Toiminta.
MAFUN on järjestänyt monenlaisia tapahtumia, kuten festivaaleja, lastenleirejä, näyttelyitä ja retkiä. Käytännössä se on koonnut eri järjestöjä yhteen, kun yksi sen jäsenjärjestöistä on järjestänyt jonkin tapahtuman. Itse liiton toiminta koostuu neuvoston kokouksista. MAFUN julkaisi kesästä 1999 alkaen kaksi kertaa kuukaudessa ilmestynyttä "Kudo-Kodu" -lehteä, joka tunnettin myös nimellä "Kudo+Kodu". Välillä järjestö on joutunut Venäjän valtapolitiikan välineeksi. Kuitenkin vuoden 2000 joukukuun kongressissa Helsingissä päätettiin, että liiton toiminta pitää uudistaa täysin, jotta sen toiminta olisi itsenäistä. Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan sukukansavaliokunta on tukenut "Kudo+Kodu"-lehden julkaisemista rahallisesti.
Suomessa.
MAFUN:n suomalaiset jäsenjärjestöt perustivat vuonna 1999 Suomen sukukansayhdistysten liiton, eli Susu ry:n, hallinnoimaan MAFUN:n toimintaa Suomessa. Sen jäseniä olivat vuonna 2001 A. J. Sjögrenin seura, Helsingin yliopiston ylioppilaskunta, Kalevalaisten naisten liitto, Suomen Maan ystävät, Suomen saamelaisnuoret, Tuglas-seura ja Uhanalaisten kansojen ja kulttuurien puolesta ry. Vuonna 2003 sillä olivat samat suomalaisjäsenet Kalevalaisten naisten liittoa ja Tuglas-seuraa lukuun ottamatta.
Suomalais-ugrilainen kulttuuripääkaupunki.
Suomalais-ugrilainen kulttuuripääkaupunki oli alunperin MAFUN:n hallinnoima hanke, jolla suomalais-ugrilaisia alueita pyritään tuomaan enemmän kansainväliseen tietouteen ja elävöittämään suomalais-ugrilaisten alueiden maaseutua. Joka vuosi valitaan paikkakunta joltain suomalais-ugrilaiselta alueelta, joka saa käyttää nimikettä suomalais-ugrilainen kulttuuripääkaupunki vuoden ajan. Valintaan on osallistunut Suomesta Sukukansojen ystävät ry. Nykyään valintaa hallinnoi virolainen Uralic Keskus yhdessä Sukukansojen ystävien kanssa. Vuodelle 2024 pääkaupunkia ei valittu, mutta yhdistykset järjestivät pääkaupunkihankkeen 10-vuotisjuhlaseminaarin Kuhmossa Juminkeossa ja julkistivat vuoden 2025 pääkaupungin.
Valitut kylät ja kaupungit:
VirusTotal

VirusTotal on Hispasecn kehittämä netissä toimiva ilmainen tiedostojen skannausohjelma. Sen avulla pystyy tarkastamaan, sisältävätkö linkit ja tiedostot haittaohjelmia. Palvelulla ei ole omaa virustorjuntaa, vaan skanneri hankkii haittaohjelmatietonsa 44 muusta virustorjuntapalvelusta. Vuonna 2007 PCWorld valitsi VirusTotalin 100 parhaan palvelun joukkoon.
Google osti palvelun syyskuussa 2012. Yhtiö oli jo aiemmin tehnyt yhteistyötä VirusTotalin kanssa.
VirusTotal on tehnyt selaimille lisäosia, jotka integroivat palvelun käyttäjien selaimiin. Vuonna 2014 julkaistiin Mac OS X -käyttäjille suunnattu VirusTotal Uploader -palvelu, joka käyttää hyväksi yli 50:tä virustorjuntapalvelua.
Vesi murtaa kiveä

Vesi murtaa kiveä: Amnesty Internationalin tarina () on toimittaja Jonathan Powerin kirjoittama kirja ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin historiasta. Kirja julkaistiin Isossa-Britanniassa vuonna 2001 Penguin Booksin kustantamana. Kirja oli alun perin tarkoitus julkaista huomattavasti suuremman HarperCollinsin kautta, mutta Power vaihtoi kustantajaa vastalauseena yhtiön päätökselle jättää Christopher Pattenin Kiinan hallintoa arvostellut "East and West" -kirja julkaisematta.
Kirjassaan Power käsittelee Amnestyn ja ihmisoikeuksien historiaa aina järjestön perustamisesta 2000-luvun alkuun asti. Kirjan suomenkielisen painoksen loppuun on lisätty Amnesty Suomen osaston silloisen puheenjohtaja Meri Vuohun kirjoittama osio Amnestyn Suomen osaston historiasta.
Bertil Alfred Sjöström

Bertil Alfred Sjöström (28. heinäkuuta 1879 Iisalmi – 12. helmikuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen juristi ja Helsingin yliopiston prosessioikeuden professori 1925–1945.
Sjöström pääsi ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta 1898. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1901, molempien oikeuksien kandidaatiksi 1907, filosofian maisteriksi 1914 ja molempien oikeuksien lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1916. Varatuomarin arvo Sjöström sai 1909.
Työura.
Sjöström suoritti auskultoinnin Lappeen tuomiokunnassa Savitaipaleen ja Lemin käräjillä. Työuransa Sjöström aloitti senaatin virkamiehenä ja Helsingin raastuvanoikeuden oikeusneuvosmiehenä. Vuonna 1917 hän oli lainvalmistelutoimikunnan jäsen, vuonna 1919 hänet nimitettiin Viipurin hovioikeuden oikeusneuvokseksi ja vuosina 1923-1924 hän toimi korkeimman oikeuden apujäsenenä. Hän teki useita ulkomaan opintomatkoja, muun muassa Leipzigiin, Berliiniin, Kööpenhaminaan, Tukholmaan ja Pariisiin. Siviilioikeuden dosenttina vuodesta 1917 toiminut Sjöström siirtyi kokonaan akateemiselle uralle 1920-luvulla, mutta paneutui tutkijanakin varsin käytännöllisiin kysymyksiin. Prosessioikeuden ohella hänet tunnettiin tekijänoikeuden asiantuntijana. Sjöström toimi tiedekuntansa varadekaanina ja dekaanina ja osallistui alansa ruotsin- ja suomenkielisten järjestöjen toimintaan.
Perhe.
Sjöströmin vanhemmat olivat ylitarkastaja Alfred Wilhelm Sjöström ja Sigrid Lagus. Sjöströmin puoliso vuodesta 1920 oli Toini Julia Haapanen. Hänen poikansa on Teknillisen korkeakoulun professori ja puukemian uranuurtaja Eero Sjöström.
Anders Fredrik Skjöldebrand

Anders Fredrik Skjöldebrand (1757–1834) oli ruotsalainen kreivi, kenraali ja kirjailija. Hän edusti Ruotsia Haminan rauhanneuvotteluissa ja oli yksi rauhasopimuksen allekirjoittajista. Hän oli valtioneuvoston jäsen 1815–1828. Skjöldebrand julkaisi matkakertomuksia "Voyage pittoresque au Cap du Nord, avec gravures" (1801–1802), joka kuvaa hänen matkaansa 1798–1799 italialaisen Giuseppe Acerbin kanssa Suomen kautta Nordkapiin, ja "Description des cataractes et du canal de Trollhätta avec gravures" (1804). Lisäksi hän julkaisi näytelmiä, satuja ynnä muuta. Hän on säveltänyt musiikin useisiin
näytelmiinsä. Henrik Schück on julkaissut 1904 Skjödebrandin omaa aikaansa valaisevat muistelmat, joiden tiedot eivät kuitenkaan aina ole luotettavia.