Länsi-Meksikon intiaanikulttuurit

Länsi-Meksikon intiaanikulttuurit olivat läntisessä Meksikossa vallinneita intiaaniperinteitä. Näitä oli Nayaritin, Jaliscon ja Coliman osavaltioissa. Näistä tunnetuin on kuiluhautoja rakentanut kulttuuri 300 eaa. – 400 jaa. Näissä kulttuureissa näkyi Andien alueelta meritse tullut vaikutus, joka usein sekoittui mesoamerikkalaiseen perinteeseen, jota luonnehti muun muassa pallopeli.
Länsi-Meksikon kulttuurialue.
Meksikon länsiosien arkeologinen kulttuurialue käsittää Meksikon keskiylängöstä länteen sijaitsevan alueen. Siihen kuuluvat nykyiset Guerreron, Michoacánin, Coliman, Jaliscon, Nayaritin, Sinaloan, Zacatecasin ja Aguascalientesin osavaltiot. Se on osa laajempaa Mesoamerikan kulttuuripiiriä. Esihistoriallisella ajalla Länsi-Meksiko oli tärkeä välittäjä Mesoamerikan ja muiden kulttuuripiirien välillä. Runsaiden luonnonvarojen ansiosta alueen väestö kasvoi esihistoriallisella ajalla suureksi. Kulttuurisesti se oli hajanainen, sillä vaikea maasto esti suurten valtakuntien synnyn. Monipuolisten ekosysteemien ansiosta pienetkin valtakunnat saattoivat toisaalta olla omavaraisia.
Monet Mesoamerikan kulttuureille ominaiset piirteet puuttuivat Länsi-Meksikon alkuperäiskulttuureista, tai ne olivat edustettuina vain satunnaisesti tai vasta esikolumbiaanisen ajan lopulla. Esimerkkeinä mainittakoon ruutukaavaan rakennetut asutukset, suuret kiviveistokset ja hieroglyfikirjoitus. Muualla Mesoamerikassa hallitseva olmeekkikulttuurin vaikutus jäi Länsi-Meksikossa vähäiseksi, eikä alue koskaan ollut Keski-Meksikon suurten kaupunkikeskusten valtapiirissä. Länsi-Meksiko ei silti ollut eristyksissä, vaan sen kulttuurit kehittyivät molemminpuolisessa vuorovaikutuksessa muun Mesoamerikan kanssa. Erityisen runsasta vuorovaikutus oli Keski-Meksikon kanssa.
Ennen espanjalaisvalloitusta Länsi-Meksiko ei koskaan kuulunut yhden valtakunnan alaisuuteen. Alueella oli samanaikaisesti läsnä lukuisia kieliä, etnisiä ryhmiä ja arkeologisia kulttuureja. Muusta Mesoamerikasta poiketen se jäi melko epäyhtenäiseksi alueeksi, jolle on vaikea nimittää yhdistäviä kulttuurisia piirteitä. Alueen esihistoriaa on tutkittu melko vähän, ja se luokitellaan yhdeksi kulttuurialueeksi osittain siksi, ettei tarkempi jaottelu ole mahdollinen.
Arkeologit ovat perinteisesti nähneet Länsi-Meksikon Mesoamerikan esikolumbiaanisten kulttuurien vähämerkityksellisenä syrjäseutuna. Tutkimusta vaikeuttaa alueen keramiikkataiteen ja kiviveistosten korkeatasoisuus. Keräilijät maksavat muinaisesineistä suuria summia, mikä on johtanut arkeologisesti arvokkaiden kohteiden järjestelmälliseen ryöstelyyn. Erityisesti vuotta 250 jaa. edeltävä aika tunnetaan epätäydellisesti vain muutamiin löytöpaikkoihin perustuen. Tilanne alkoi muuttua 1970-luvulla, jolloin Länsi-Meksikossa tehtiin ensimmäiset arkeologiset kaivaukset. Kokonaiskuvan muodostamista hidastaa pinta-alaltaan neliökilometriä käsittävän alueen laajuus, joka edustaa lähes viidennestä koko Mesoamerikan alasta.
Esihistoria.
Ensiasuttajat.
Paleointiaanien läsnäolosta Länsi-Meksikossa on vain vähän todisteita. Chapala- ja Sayulajärvien altaista on löydetty muutamia heittoaseen kärkiä, jotka ilmeisesti liittyvät pleistoseenikauden megafaunan metsästykseen. Pohjois-Michoacánista on löydetty Clovis-tyyppisiä kärkiä.
Arkaainen kausi (7000–2500 eaa.).
Mesoamerikan varhaisimmat kulttuurit olivat keskenään melko samanlaisia. Noin vuosina 7000–2500 eaa. useimmat alueen kansat siirtyivät metsästyksestä ja keräilystä viljelytalouteen. Väestön kasvaessa syntyi pysyviä asutuskeskuksia. Liikkuva elämäntapa säilyi paikallisesti varsinkin Meksikon pohjoisosissa. Pohjois-Michoacánin Cueva de los Portales -luolasta löydettiin vuonna 1992 viitteitä esikeraamisen kauden asutuksesta noin vuosina 5000–2000 eaa. Luolasta löydettiin muun muassa basaltti- ja obsidiaaniesineitä. Nayaritin San Blásista löydetty simpukankuoritunkio on ajoitettu noin vuoteen 2000 eaa. ja liittyy alueella vallinneeseen merenelävien keräilyyn erikoistuneeseen kulttuuriin.
Länsi-Meksikossa kasvaa luonnonvaraisena kahta teosinttilajiketta ("Zea mexicana"), joista viljamaissi kenties jalostettiin. Alue saattaisi siksi edustaa Mesoamerikan maissinviljelyn varhaisimpia seutuja, mutta tästä ei ole suoria todisteita. Länsi-Meksikon varhaisimmat tunnetut todisteet maissinviljelystä on radiohiiliajoitettu noin vuoteen 1500 eaa., mikä on Mesoamerikan mittapuulla myöhään.
Esiklassinen eli luomiskausi (2500–300 jaa.).
Länsi-Meksikon ensimmäiset pysyvät kylät elättivät itsensä metsästyksellä ja keräilyllä tai maantaloudella. Keräilystä eläneet kylät syntyivät laguunien ja muiden luonnonvaroiltaan rikkaiden paikkojen läheisyyteen. Viljelijäyhteisöissä kasvatettiin maissia, pippuria ja kurpitsaa. Kaupungistuminen ja monimutkaisen yhteiskunnan kehitys oli muuta Mesoamerikkaa hitaampaa. Se on samalla ainoa merkittävä piirre, joka erottaa Länsi-Meksikon esiklassiset kulttuurit muista Mesoamerikan aikalaiskulttuureista.
Mesoamerikan varhaisin keramiikka on löydetty Guerreron Puerto Marquésista. Keramiikansirpaleita ympäröivät kerrostumat on radiohiiliajoitettu noin vuoteen 2440 eaa. Andien sivilisaation varhaisin keramiikka on löydetty Pohjois-Kolumbian San Jacintosta (noin 4000–3600 eaa.). Ecuadorin varhaisin keramiikka on hieman myöhäisempää (noin 3600 eaa.). Kun sekä Etelä-Amerikassa että Mesoamerikassa varhaisin keramiikka on löydetty rannikkoseuduilta, tutkijat pitävät todennäköisenä, että keramiikka keksittiin etelässä ja levisi sieltä Länsi-Meksikoon meritietä. Vaihtoehtoisen selityksen mukaan keramiikan valmistus keksittiin itsenäisesti kahdella eri alueella suunnilleen samaan aikaan.
Noin vuodesta 1800 eaa. alkaen Länsi-Meksikosta tunnetaan runsaasti keramiikkaa. Yksiväriset astiat on koristeltu viilloin ja pistemäisin kuopin. Joissakin astioissa on keskellä kapeampi kohta, mikä saa ne näyttämän kahdelta päällekkäin asetellulta astialta. Osa astioista on todella tehty kahdesta osasta, joita yhdistävät kolme pystysuuntaista putkea.
Vuosina 1500–1200 eaa. Meksikonlahden rannikon olmeekkikulttuuri levisi Mesoamerikassa laajalle. Olmeekkivaikutteista taidetta ja esineistöä on Länsi-Meksikosta löydetty noin vuodesta 1400 eaa. alkaen. Vaikutus oli voimakasta Guerrerossa (Teopantecuanitlánin, Juxtlahuacan ja Oxtotitlánin arkeologiset kohteet) ja Michoacánissa (El Opeñon luola) mutta vähäistä muilla alueilla. Vuosina 1000–400 eaa. olmeekkien kulttuurivaikutus oli hallitsevaa lähes koko Mesoamerikassa, mutta Länsi-Meksikossa Andien vaikutus jatkui voimakkaana. Meksikossa ja Ecuadorissa valmistettiin samantapaisia pienoisveistoksia, jotka yleensä esittävät naispuolista hahmoa. Viilloin koristellulla alastomalla naisella on yllään jalokivikoruja ja päässään näyttävä tukkalaite. Naishahmo liittynee hedelmällisyyskulttiin, josta maatalouden ja kyläasutuksen vakiintuessa muodostui mesoamerikkalaisen uskonnon keskeinen ulottuvuus. Tutkijat kutsuvat hahmoa ”Maailman äidiksi”.
Vuoden 400 eaa. jälkeen olmeekkikulttuuri hajautui erilaisiksi paikallisiksi perinteiksi. Länsi- ja Keski-Meksikossa vallitsi Chupícuaro-kulttuuri noin vuosina 400 eaa. – 200 jaa. Sen ydinaluetta olivat Lerma- ja Santiago-jokien valuma-alueet. Guerreron osavaltiossa syntyi Mezcala-kulttuuri, joka tunnetaan maalatuista kiviveistoksistaan. Hahmojen kasvonpiirteissä on olmeekkitaiteen tyyliä. Mezcala-kulttuuri syntyi noin 400 eaa. ja hiipui 300- tai 400-luvulla jaa.
Colimassa, Jaliscossa ja Nayaritissa vallitsi vuoden 400 eaa. jälkeen kuilumaisista haudoistaan tunnettu kulttuuri. Vainajat haudattiin maahan kaivettuihin kuoppiin pystyasennossa runsaiden hautalahjojen kera. Hautalahjoissa kuvattiin vainajan maanpäällistä elämää realismia ja uskonnollisuutta sekoittavaan tyyliin. Kuiluhautoja on Amerikassa tavattu vain Länsi-Meksikosta sekä Perusta, Ecuadorista ja Kolumbiasta, mikä viittaa jatkuvaan vuorovaikutukseen Andien sivilisaatioiden ja läntisen Mesoamerikan välillä. Kuiluhautojen ontot terrakottafiguriinit sekä ihmis-, eläin- ja kasviaiheinen keramiikka muistuttavat Perun pohjoisrannikon Vicús-, Virú- ja Moche-kulttuurien ja Ecuadorin rannikon saviesineitä. Perun kuiluhaudat ovat Länsi-Meksikon kuiluhautoja vanhempia, joten vaikutus siirtyi etelästä pohjoiseen. Hautaesineiden joukosta on löydetty Andien sivilisaatioille tyypillisiä jalustinkahva-astioita.
Andilaisesta vaikutuksesta huolimatta kuiluhautakulttuuriin kuului myös mesoamerikkalaisia piirteitä. Länsi-Meksikosta on löydetty muun muassa rituaaliseen pallopeliin viittaavaa esineistöä. El Opeñosta löydetyt pallopelin pelaajia esittävät pienoisveistokset ovat varhaisin tunnettu todiste mesoamerikkalaisesta pallopelistä. Veistokset on radiohiiliajoitettu 2. vuosituhannelle eaa.
Klassinen kausi (300–900 jaa. ).
Mesoamerikan klassisen kauden alku ajoittuu ensimmäisiin ajanlaskun alkua seuranneisiin vuosisatoihin. Sille tunnusomainen piirre on ensimmäisten kaupunkien synty. Länsi-Meksiko oli pitkälti eristyksissä muusta Mesoamerikasta, eikä alueelle koskaan syntynyt suuria kaupunkeja, mikä tekee esiklassisen ja klassisen kauden rajanvedosta epämääräisen. Alueen yhteiskunnat kehittyivät monimutkaisemmiksi, ja niihin syntyi valtiomaista hallintoa 300-luvulta 600-luvulle jaa. Muutos oli kuitenkin vähittäinen ja hidas. Merkittävä poikkeus oli nykyisen Guerreron alue Länsi-Meksikon eteläosassa. Se sai Keski-Meksikon kulttuureilta selviä vaikutteita Balsas-jokea ja sivujokia pitkin. Jokilaaksoihin rakennettiin asutuskeskuksia, joissa oli jopa 30 metriä korkeita pyramideja, aukioita ja pallopelikenttiä.
Keski-Meksikossa olmeekkiperinteet sekoittuivat Länsi-Meksikon välittämiin andilaisiin vaikutteisiin. Keskiylängöllä syntyi omintakeinen aineellinen kulttuuri, jolle ominaisia ovat terrakotasta valmistetut ontot pienoisveistokset, ihmis- ja eläinaiheinen keramiikka sekä jalustinkahva-astiat. Tämän kulttuurin piirissä syntyi Mesoamerikan ensimmäinen suurkaupunki Teotihuacán, joka kasvoi kaupungin mittoihin ajanlaskun taitteen tienoilla. Noin vuosina 150–650 se oli Mesoamerikan tärkein kaupunkikeskus. Länsi-Meksikossa Teotihuacánin vaikutus jäi vähäiseksi.
Myöhäisen kuiluhautakulttuurin tärkeä ilmentymä oli Teuchitlán-kulttuuri nykyisen Jaliscon alueella. Teuchitlánista on löydetty suuria maakumpuja, jotka ovat jopa 17 metriä korkeita ja halkaisijaltaan noin 125 metriä. Niiden päälle ja ympäristöön rakennettiin seremonia-arkkitehtuuria ja pallokenttiä, mikä todistaa, että myös Länsi-Meksikossa esiintyi monumenttirakentamista jo varhain. Teuchitlánin kuiluhautakulttuuri säilyi noin vuoteen 700 saakka.
Teotihuacánin kulttuuri levisi kauppareittejä myöden länteen ja syrjäytti kuiluhautakulttuurin 500- tai 600-luvulla. Kauppa ja muu vaihdanta tapahtui Chupícuaro-kulttuurin vanhoja reittejä myöden. Teotihuacánin vaikutus näkyi Länsi-Meksikossa sekä arkkitehtuurissa että käyttöesineissä. Guadalajaran lähettyviltä on löydetty El Ixtépetenä tunnettu pyramidi, joka edustaa Teotihuacánin arkkitehtuurille ominaista "talud-tableroa". Nykyinen Jaliscon osavaltion alue oli keskeinen välittäjä, jonka kautta Teotihuacánin vaikutus levisi muualle Länsi-Meksikoon.
Metalliesineitä alettiin Jaliscon ja Nayaritin seuduilla käyttää vuoden 600 jaa. paikkeilla. Ne ovat kehittynyttä metallurgiaa edustavia kupariesineitä, mutta kotoperäisestä valmistuksesta ei ole merkkejä. Karvannyppimispihtien kaltaiset metalliesineet edustavat Andien sivilisaatioille tyypillistä tarpeistoa, ja todennäköisesti ne kulkeutuivat Länsi-Meksikoon Ecuadorista ja Perusta kauppiaiden mukana. Klassisen kauden lopulla Länsi-Meksikossa alettiin valmistaa metalliesineitä itse.
Zacatecasin luoteisosassa vallitsi 200-luvulta jaa. alkaen Chalchihuites-kulttuuri. Alta Vista oli sen varhaisista seremoniakeskuksista merkittävin. Tärkeimpien rakennusten ja aukioiden kulmat osoittavat pääilmansuuntiin, ja niiden asettelussa on huomioitu Auringon kierron keskeiset ajankohdat. Myös kaupungin sijainti on valittu tähtitieteellisin perustein, sillä se sijaitsee Kravun kääntöpiirin lähellä. Perustajat olivat ehkä Teotihuacánin uskonnon piirissä toimineita pappeja. Alueella oli myös mittavaa kaivostoimintaa. Alta Vista oli suurimmillaan vuosina 700–750. Seuraavalla vuosisadalla ihmisuhrien määrä kasvoi huomattavasti. Chalchihuites-kulttuurin alueella koettiin ankara kuivuus, joka teki lopun pohjoisessa Länsi-Meksikossa harjoitetusta maataloudesta ja johti viljelijäväestön siirtymiseen etelämmäksi. Autioituneelle alueelle asettui metsästäjä-keräilijöitä. Alta Vista autioitui vuosien 850–900 välillä, ja Chalchihuites-kulttuuri hiipui 900-luvun puoliväliin mennessä.
Jälkiklassinen kausi (900–1525 jaa.).
Jälkiklassisella kaudella Länsi-Meksikon kulttuurit mesoamerikkalaistuivat entisestään. Misteekkikulttuurin vaikutus oli jälkiklassisessa Länsi-Meksikossa voimakasta, mutta alue säilytti myös kotoperäisiä ja Andeilta omaksuttuja perinteitä. Toisaalta monet Mesoamerikan jälkiklassiselle kaudelle ominaiset piirteet syntyivät juuri klassisen kauden Länsi-Meksikossa, missä Luoteis-Meksikon ja Teotihuacánin perinteet sekoittuivat. Teotihuacánin kukistuttua pohjoisesta levittäytyi Meksikon keskiylängölle uutta väestöä, joka toi muassaan uudenlaisia kulttuurin muotoja. Keski-Meksikon varhaisen jälkiklassisen kauden kaupunkien arkkitehtuuri osoittaa selvää Alta Vistan vaikutusta. Länsi-Meksikossa kehittynyt punaisella maalilla koristeltu keltaruskea keramiikkatyyli oli Teotihuacánin kukistuttua Meksikon laaksossa yleistä (Coyotlatelcon kulttuuri).
Osa arkeologeista katsoo Länsi-Meksikon jälkiklassisen kauden alkaneen jo 600-luvulla, jolloin kuiluhautakulttuuri katosi. Toiset ajoittavat kauden alun sen vasta vuoteen 900. Länsi-Mesoamerikassa harjoitettu metallurgia edistyi vuoden 800 jälkeen huomattavasti. Kuparista valmistettiin koruja ja muita ylellisyystavaroita, maataloustyökaluja, kirveitä, talttoja, ongenkoukkuja ja heittoaseen kärkiä. Pronssinvalmistus omaksuttiin Perusta noin vuonna 1200. Muita uusia materiaaleja olivat kulta ja hopea. Vuoden 1200 jälkeen metallurgia levisi länsirannikolta kaikkialle Mesoamerikkaan.
Tolteekkien kulttuuri oli Mesoamerikassa hallitseva vuosina 900–1200. Länsi-Meksikoon johtavien kauppareittien tärkein solmukohta oli Tula. Pohjoisessa kauppareitit kulkivat Quemadan ja Paquimén kautta Yhdysvaltain lounaisosiin. Tärkein kauppatavara oli turkoosi. Jälkiklassisen kauden lopulla 1200–1525 syntyi valtakuntia. Niistä suurimpia olivat Jaliscon osavaltiossa sijainneet Tonalá, Sayula ja Etzatlán, Coliman osavaltiossa sijainnut Colimas sekä Nayaritin osavaltiossa sijainneet Ixtlán, Sentispac ja Aztatlán. Pienet kuningaskunnat kävivät jatkuvia sotia toisiaan vastaan ja muodostivat toisinaan väliaikaisia liittoja.
Valtakuntia hallittiin seremoniakeskuksista, joissa tyypillisesti oli noin asukasta. Keskuksen ympärillä oli lukuisia pienempiä kyliä, joissa suurin osa väestöstä asui. Osa keskuksista hallitsi myös kasteluviljelyn mahdollistaneita kanavaverkostoja. Asutus pysyi maaseutumaisena esikolumbiaanisen ajan loppuun saakka. Edes valtakuntien pääkaupungit eivät kasvaneet erityisen suuriksi, vaikka niihin rakennettiinkin näyttävää monumentaaliarkkitehtuuria. Monumentit ja kastelujärjestelmät jäivät muuta Mesoamerikkaa vaatimattomammiksi.
Länsi-Meksikossa merkittävin keskus oli taraskien (purépecha) valtakunta Michoacánin osavaltion alueella. Se oli yhtenäinen valtio, jota hallittiin pääkaupunki Tzintzuntzánista. Taraskit saapuivat alueelle pohjoisesta ja perustivat ensimmäiset asutuskeskuksensa Michoacánin järvialueelle. Alue on lajistoltaan rikas, ja siellä kasvaa runsaasti puutavaraksi soveltuvia metsiä. Pohjois-Mesoamerikassa koettu kuivuus johti etelään suuntautuneeseen muuttoliikkeeseen, ja väestöpaine saattoi edelleen vaikuttaa poliittisen vallan keskittymiseen ja tehokkaan hallinnon kehittymiseen.
Tulan kukistuttua noin vuonna 1200 taraskit perustivat keskusjohtoisen valtion, joka 1300-luvulla laajeni valloitussotien myötävaikutuksella imperiumiksi. Valloitusretket suuntautuivat varsinkin Jaliscoon Tzintzuntzánista luoteeseen, missä esiintyi runsaasti kuparia, tinaa, hopeaa ja muita luonnonvaroja. Taraskivaltakunta tunnetaan pyöreistä "yacata"-pyramideistaan, korkeatasoisesta metallurgiastaan ja sulkamosaiikeistaan, jotka olivat Keski-Meksikossa suosittuja ylellisyystuotteita. Heidän pääjumalansa oli tulen ja auringon henkilöitymä Curicaveri. Suurimman laajuutensa valtakunta saavutti vuoden 1470 paikkeilla, jolloin pinta-ala oli noin neliökilometriä. Valtakunnan väkiluku oli – , joista pääkaupungissa arviolta – .
Etelärajoilleen taraskit rakensivat linnoituksia suojaksi asteekkien valloituksilta. Asteekkikeisari Axayacatlin kaudella (1461–1481) taraskit kärsivät suuren tappion, mutta säilyttivät itsenäisyytensä. Taraskien valloitussodat pakottivat alueen pienemmät valtakunnat muodostamaan entistä läheisempiä ja pitkäkestoisempia liittoja. Taraskivaltion pohjoispuolella Tonalá laajeni Guadalajaran seudulla ja sai hallintaansa tärkeitä kauppareittejä, jotka kulkivat sekä pohjois–eteläsuunnassa että Keski-Meksikosta länsirannikolle. Tonalá hallitsi myös Santiago-, Bolaños- ja Juchpila-jokien valuma-alueita.
Espanjalaisten valloitukset (1520-luku).
Espanjalaiset konkistadorit kukistivat asteekkivaltakunnan vuonna 1521 ja jatkoivat valloitusretkeään kohti länttä. Tukenaan heillä oli alkuperäisväestöstä värvättyjä liittolaisia, jotka usein olivat tlaxcalteekkeja. Länsi-Meksikon vanhat valtakunnat tuhottiin, ja alueesta tuli osa Uuden-Galician siirtokuntaa.
Katolinen munkki Jerónimo de Alcalá laati vuoden 1541 tienoilla Michoacánin alkuperäiskansojen kronikan, joka perustui taraskien suulliseen perimätietoon ja jossa on runsas kuvitus. De Alcalán ansiosta Länsi-Meksikon myöhäinen esihistoria tunnetaan erittäin hyvin, vaikka hänen teoksensa ensimmäinen uskontoa käsittelevä osa onkin tuhoutunut.