tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Piikkikampela

Piikkikampela ("Scophthalmus maximus") on litteä, lähes pyöreä pohjakala, jonka silmät ovat vasemmalla kyljellä. Sen levinneisyysalue kattaa suurimman osan Itämerta, Euroopan rannikot napapiiriltä etelään, Välimeren ja Mustanmeren. 
Piikkikampela viihtyy meren kallio- ja hiekkapohjilla. Se syö etupäässä muita pohjakaloja, mutta myös äyriäisiä ja simpukoita.
Tuntomerkit.
Piikkikampela on helppo tunnistaa. Se on litteä ja lähes lautasmaisen pyöreä, vihreä tai ruskea kala. Sillä on piikikäs, tummanruskea ja täplikäs iho kyljellä. Silmät sillä ovat pään kyljellä ja suu liikkuu pohjaan nähden vaakasuorassa. Piikkikampela kuuluu vasensilmäkampeloiden heimoon, jonka kaloilla poikasen silmät kiertyvät vasemmalle kyljelle ja niistä tulee yläkylki. Vatsa eli alakylki on vaalea. Pituus Suomen vesillä on 20–40 cm. Muualla piikkikampelat ovat kasvaneet tyypillisesti 50-70-senttisiksi, suurimmillaan metrin pituisiksi ja painaneet jopa 25 kg.
Levinneisyys.
Piikkikampelaa tavataan lähes koko Euroopan ja Pohjois-Afrikan rannikolla. Itämerellä piikkikampelaa tavataan Tanskan salmista Suomenlahdelle ja Pohjanlahdelle, mutta se harvinaistuu lahtien perukoille päin mentäessä. Piikkikampela on tyypillinen lauhkeiden vesien merikala eikä se pysty lisääntymään kovin alhaisissa suolapitoisuuksia. Suomen rannikot ovat sen esiintymisalueen äärirajoilla, joten sopivillakin alueilla piikkikampeloiden osuus kaikista kampeloista on vain yksi tai kaksi kymmenestä. 
Piikkikampela on levinnyt niin Itämereen kuin muuallekin maailmalle. Itämeressä sen alueet ovat rannikolla, ei paljoa Vaasaa pohjoisempana. Eteläraja on melkein Suomenlahdella. Myös Ahvenanmaan alueella esiintyy joitain yksilöitä. Sitä on Afrikan rannikolla, Välimeressä, Mustassameressä ja Asovanmeressä.
Piikkikampelaa on istutettu Chilen ja Kiinan rannikoille. Sitä kasvatetaan ruokakalaksi Espanjassa, Tanskassa, Saksassa, Islannissa, Irlannissa, Italiassa, Norjassa, Walesissa ja Portugalissa. 
Lisääntyminen.
Piikkikampela kutee matalassa 2-8 m:n syvyisessä rantavedessä kesäkuussa, juhannuksen molemmin puolin. Mätimunat kelluvat, mikäli veden suolapitoisuus on noin 8 promillea. Kuoriutuvat poikaset ovat aluksi planktisia ja kaksikylkisiä, mutta jo ensimmäisen kesän kuluessa pohjalle siirtyessään ne muuttuvat aikuisia muistuttaviksi. Ensimmäiseen talveen mennessä ne saavuttavat noin 3-6 cm pituuden.
Ravinto.
Piikkikampela käyttää monipuolista ravintoa ja se syö muun muassa simpukoita, äyriäisiä ja monia eri pohjakaloja. Piikkikampelalla on suuri suu, jossa on paljon pieniä ja teräviä hampaita.
Kalastus.
Piikkikampela on kärsinyt liian voimakkaasta kalastuksesta ja kannat ovat edelleen heikolla tasolla. Itämerellä saaliit ovat pienentyneet tuntuvasti 1990-luvulta. Pohjanmeren piikkikampelasaalis on kuitenkin pysynyt suhteellisen vakaana jo pari vuosikymmentä. Kutevien yksilöiden määrän on arvioitu kasvaneen.
Autogiro

Autogiro, tunnetaan myös nimellä gyrokopteri, on hieman helikopteria muistuttava potkurivetoinen lentokone, jossa on sekä työntävä että nostava potkuri. Autogiroa on joskus sanottu lentokoneen ja helikopterin välimuodoksi.
Autogiro eroaa helikopterista siinä, että sitä ilmassa pitävä suuri roottori ei ole moottoroitu ja lentokoneesta siinä, että sen nostovoiman synnyttää vapaasti pyörivä roottori, ei siivet.
Autogiro liikkuu eteenpäin moottoroidun vaakasuora-akselisen potkurin tai suihkuturbiinin työntämänä. Nosteen synnyttää suuri pystysuora-akselinen laakeroitu vapaasti pyörivä roottori, joka saa liikevoimansa autogiron liikkeestä eteenpäin. Koska roottorin lapojen ilmanvastus on etu- ja takareunalla erilainen, ilmavirta saa sen pyörimään. Nostovoima syntyy roottorin lapojen siipiprofiilista sekä lapojen kohtauskulmasta. Koska roottori pyörii vapaasti, erillistä pyrstöroottoria ei tarvita. Roottorin laakeroinnin kitkan kautta autogiroon vaikuttava vääntömomentti on niin pieni, että se voidaan helposti kumota peräsimellä.
Autogiro ei putoa nopeasti moottorivian sattuessa, vaan "liitää" maahan autorotaation avulla, samoin kuin helikopteri. Tunnetuin autogiroon liittyvä ongelma on huonosti rakennetun autogiron taipumus joutua nyökkäävään liikkeeseen laskeuduttaessa, mikä pudottaa autogiron.
Autogiron keksijä, espanjalainen Juan de la Cierva (1895–1936), lensi itse suunnittelemallaan koneella ensi kerran vuonna 1923. Autogiron kulta-aika olikin 1920- ja 1930-luvuilla. Autogirolla oli suuri merkitys helikopterin kehitykselle.
Autogiroa käytetään nykyään lähinnä harrastusilmailussa, ja se soveltuukin siihen, koska se on yksinkertainen, kevyt ja helppo valmistaa.
Suomalaisia autogiron kehittäjiä ovat olleet Jukka Tervamäki sekä Seppo ja Kalevi Kokkola.
Ilkivalta

Ilkivalta siinä merkityksessä, jossa sanaa käytetään Suomen rikoslaissa, on tahallista häiriön aiheuttamista esimerkiksi meluamalla muualla kuin yleisellä paikalla tai yleisöltä suljetussa virastossa, toimistossa, liikkeessä tai tehtaassa tai muussa vastaavassa paikassa. Ilkivaltaa on myös häiriön aiheuttaminen tarpeettomilla puhelinsoitoilla virastoon, toimistoon, liikkeeseen taikka muuhun vastaavaan paikkaan, samoin kuin väärän hälytyksen aiheuttaminen käyttämällä julkisen kulkuneuvon hätäjarrua tai hälytintä muutoin kuin hätätilanteessa. Suomessa ilkivallasta seuraa sakkorangaistus. Yleisellä paikalla tapahtuvasta ilkivallasta eli häiriön aiheuttamisesta esimerkiksi meluamalla julkisella paikalla rangaistaan järjestyslain perusteella järjestysrikkomuksena. 
Yleisessä kielenkäytössä ilkivallaksi nimitetään myös toisen omaisuuden tahallista vahingoittamista. Tällaisesta teosta käytetään yleisesti myös nimitystä vandalismi, varsinkin kun hävitysvimma kohdistuu kulttuurielämän tuotteisiin. Sana juontuu alun perin kansainvaellusten aikaisesta vandaalien heimosta, joka hävitti Galliaa ja ryösti Rooman vuonna 455. Sanan ”vandalismi” () keksi ranskalainen piispa ja poliitikko Henri Grégoire. Hän käytti sitä ensi kerran Ranskan kansalliskonventissa vuonna 1794 pitämässään puheessa, jossa hän rinnasti Ranskan vallankumouksen kiihkeimpänä aikana tapahtuneen taideteosten ja muistomerkkien tuhoamisen vandaalien Roomassa harjoittamaan hävitykseen.
Suomen rikoslain 35 luvussa toisen omaisuuteen tai tekijän yhdessä muiden kanssa omistaman omaisuuden vaurioittamisesta tai hävittämisestä käytetään nimitystä vahingonteko. Siitä rangaistaan sakolla tai vankeudella enintään yhdeksi vuodeksi, törkeissä tapauksissa jopa neljäksi vuodeksi. Lievissä tapauksissa rangaistusseuraamus on sakko. Paljon vaaraa aiheuttava ilkivaltateko voi tuoda tekijälleen syytteen myös liikenneturvallisuuden vaarantamisesta tai tapon yrityksestä. Eräissä tapauksissa kyseessä voi olla myös hautarauhan tai kotirauhan rikkomisen muoto. 
__notoc__
Imukala

Imukala ("Liparis liparis") on imukalojen (Liparidae) heimoon kuuluva kalalaji, joka tunnetaan myös pullokalana.
Koko ja ulkonäkö.
Imukalan tavallinen pituus on 8–14 senttimetriä ja enintään se voi kasvaa 15 senttimetrin mittaiseksi. Sen iho on suomuton ja limainen. Väriltään kalat ovat tavallisesti ruskean kirjavia mutta joskus mustia. Imukalan vartalo on hyvin lyhyt ja pullea. Lajin pyrstö on pitkä ja litteä, ja sillä on iso, tylppäkuonoinen pää. Imukalan vatsapuolen evät ovat muuttuneet imukupiksi, jonka perusteella laji on saanut nimensä. Imukuppi sijaitsee vatsan etupäässä aivan pään takana, loppuosa rintaevästä jatkuu peräaukon tienoilta pyrstön tyveen asti.
Levinneisyys.
Imukalaa tavataan Atlantin koillisosassa Norjasta Barentsinmerelle Islantia ja Novaja Zemljaa myöten. Se elää koko Itämeressä Perämeren perukkaa ja Suomenlahden pohjukkaa lukuun ottamatta. Suomen vesialueella laji on jokseenkin harvalukuinen.
Ravinto, elintavat ja lisääntyminen.
Imukala on pohjakala, joka suosii hiekka- ja liejupohjia sekä rakkolevävyöhykettä. Se viettää suurimman osan ajastaan pohjakiviin imukupillaan kiinnittyneenä. Ravinnokseen se syö pieniä pohjaeläimiä, kalojen poikasia sekä leviä. Imukalojen kutu on joulu-helmikuussa. Kutevat kalat kiinnittävät mädin leviin tai pohjakiviin, ja koiras vartioi mätiä. Poikaset kuoriutuvat alle kahdessa kuukaudessa. Eliniästä ei ole tarkkaa tietoa.
Rasvakala

Rasvakala ("Cyclopterus lumpus") on pohjan lähellä viihtyvä kala.
Ulkonäkö ja koko.
Rasvakalan ihon alla on hyytelömäinen rasvakerros. Se on tumma ja vartalonmuodoltaan turvonneen kampelan näköinen. Vatsan etuosassa kalalla on imukuppi jolla kala tarttuu pohjakiviin. Kutuaikana koiras muuttuu hehkuvan punaiseksi. Rasvakalat ovat yleensä 12–15 cm pitkiä.
Rasvakalan selässä on seitsemän riviä ”luukyhmyjä”. Esimerkiksi Keski-Pohjanmaalla Himangalla rasvakalaa kutsutaan ”seitsenselkäkalaksi”.
Levinneisyys.
Rasvakalaa esiintyy lähes kaikkialla Suomen merialueilla Perämerta lukuun ottamatta, mutta koska se pysyttelee pohjan lähellä sitä tavataan harvoin. Laajemmin esiintymisaluetta on Itämeri ja Pohjanmeri.
Ravinto ja elintavat.
Rasvakala syö pohjaeläimiä kuten pieniä äyriäisiä ja matoja. Pohjanmeren rasvakalat syövät myös pieniä meduusoja. Rasvakala saattaa myös käyttää ravinnokseen toisia rasvakaloja.
Käyttö.
Rasvakalan mätiä käytetään ruokana etenkin Tanskassa. Sitä värjätään mustaksi ja myydään ”pohjoisen kaviaarin” tai "Limfjordin kaviaari"n nimellä monissa maissa.
Lastenkirjallisuus

Lastenkirjallisuus on lapsille suunnattua kirjallisuutta, jonka sisällössä lasten kehitystaso on otettu huomioon. Usein lastenkirjallisuutta käsitellään yhdessä nuortenkirjallisuuden kanssa, jolloin käytetään nimitystä lasten- ja nuortenkirjallisuus. Kategoriana se on käyttökelpoisimmillaan kirjastoissa tai kirjojen markkinoinnissa.
Kuvaus.
Varsinaisesti lastenkirjallisuus ei ole selväpiirteinen genre, sillä lastenkirjallisuuden nimekkeen alla käsitellään usein kirjoja, jotka olisi yhtä lailla mahdollista määritellä esimerkiksi fantasiakirjallisuudeksi, psykologisiksi romaaneiksi tai novellikokoelmiksi – miltei kaikki yleisen kirjallisuuden lajit esiintyvät myös lastenkirjallisuudessa. 
Lastenkirjallisuuden yleisinä tunnusmerkkeinä pidetään usein tietynlaisia aihevalintoja tai jollakin tavoin rajattua ilmaisua. Myös nämä jakoperusteet ovat ongelmallisia, sillä niiden perusteella lukuisia yleisen kirjallisuuden piiriin laskettavia teoksia olisi syytä pitää lastenkirjallisuutena, tai vastaavasti monia lastenkirjallisuudeksi määriteltyjä teoksia yleisenä kirjallisuutena. Lastenkirjat ovat yleensä suhteellisen lyhyitä ja kieleltään ja rakenteeltaan helppolukuisempia kuin aikuisille suunnattu kirjallisuus.
Tampereella sijaitseva Lastenkirjainstituutti (LKI) on suomalainen valtakunnallinen lasten- ja nuortenkirjallisuuden tallennus-, tiedotus- ja tutkimuskeskus sekä alan erikoiskirjasto. Kirjastossa on noin 70 000 lasten- ja nuortenkirjaa. Instituutti julkaisee myös neljä kertaa vuodessa ilmestyvää lasten- ja nuortenkirjallisuutta esittelevää aikakauslehteä, Onnimannia.
Kansainvälisesti lastenkirjailijoista erityisen tunnettuja ovat esimerkiksi brittiläiset Enid Blyton (Viisikko-sarja) Roald Dahl ja J. K. Rowling (Harry Potter).
Lastenkirjallisuus Suomessa.
Suomen tunnetuimpia lastenkirjailijoita ovat muun muassa Zachris Topelius, Väinö Riikkilä ja Tove Jansson.
Lastenkirjallisuuden luokittelu.
Lastenkirjallisuutta voidaan jakaa seuraaviin tyyppeihin:
Anhui

Anhui () on maakunta Itä-Kiinassa, Jangtsejoen ja Keltaisenjoen välimaastossa. Sen naapurimaakunnat ovat Jiangsu, Zhejiang, Jiangxi, Hubei, Henan ja Shandong.
Maantiede.
Huangshanvuori Anhuissa on Unescon maailmanperintökohde.
Historia.
Anhui sai maakunnan aseman Qing-dynastian aikana 1667. Nimi ”Anhui” on samalta vuodelta ja johdettu yhdistämällä Anqingin ja Huizhoun prefektuurien nimien ensimmäiset ideogrammit. Ideogrammi "ān" merkitsee rauhaa ja "huī" kunniaa, joten maakuntanimen merkitykseksi voi ajatella "rauhallinen kunnia". Maakuntalyhenne ”Wan” johtuu siitä, että nykyisen maakunnan alueella sijaitsi aikanaan Wan-niminen valtio, Wanvuori ja Wanjoki. Kiinan kansantasavallan perustamisen aikaan 1949 maakunta jaettiin kahdeksi maakuntatason alueeksi: Eteläinen Wan ja Pohjoinen Wan. Ne yhdistettiin 1952 taas Anhuin maakunnaksi.
Väestö.
Anhuin maakunnassa asui vuoden 2013 arvion mukaan yhteensä 60 298 000 asukasta. Viimeisimmässä väestönlaskennassa vuonna 2010 asukasluku oli 59 500 468. Maakunnassa asuu useita vähemmistökansalaisuuksia, kuten hui-kiinalaisia, sheitä, mantšuja, zhuangeja ja miaoja. Näistä vähemmistöistä suurimmat ovat hui-kiinalaiset ja shet. Väestön suuri valtaosa kuuluu kuitenkin Kiinan suurimpaan etniseen ryhmään eli han-kiinalaisiin.
Talous.
Anhuin alueellinen bruttokansantuote vuonna 2013 oli 1 903,9 miljardia renminbia (Kiinan juan, CNY). Tämä vastasi 3,0 prosentin osuutta Kiinan BKT:stä. Henkeä kohti laskettuna se teki 31 771 juania eli noin 3 806 euroa. Tämä oli 76 % Kiinan keskiarvosta, joksi Kiinan tilastokeskus ilmoitti 41908 CNY (noin 5 021 euroa).
Anhui on yksi Kiinan tärkeimmistä maatalousalueista. Maakunnan alueella kasvatetaan esimerkiksi riisiä, vehnää, teetä ja silkkiä. Anhuissa on myös merkittäviä luonnonvaroja ja alueelta löytyy suuret esiintymät hiiltä, rautaa ja kuparia. Vuoden 2015 listalla neljä Kiinan kymmenestä huipputeestä oli peräisin Anhuista: Huangshan maofeng (Huangshan), Qimen hongcha (eli Qihong; Qimen, Huangshan), Lu’an guapian (Lu’an), ja Taiping houkui (Huangshan).
Kulttuuri.
Anhui on historiallisesti ollut tärkeä kiinalaisen kulttuurin keskus. Maakuntaa halkovan Huaijoen varrella ovat syntyneet tunnetut filosofit kuten taolaisuuden perustajana pidetty Laozi, sekä Zhuangzi ja Guan Zhong. Maakunta on tunnettu myös kalligrafiasta. Xuanchengin kaupungissa on tuotettu xuan- eli riisipaperia, joka valmistetaan nimestään huolimatta kaarnasta. Huizhoussa on tuotettu puolestaan hui-mustetta. Etelä-Anhuin muinaiset kylät Xidi ja Hongcun kuuluvat maailmanperintöluetteloon.
Hallinnollinen jako.
Nykyisin Anhui on jaettu 16 prefektuuritason kaupunkiin. Nämä jakautuvat edelleen piirikuntatasolla 44 kaupunkipiiriin, kuuteen piirikuntatason kaupunkiin ja 55 piirikuntaan (yhteensä 105 piirikuntatason yksikköä).
Luettelo Kiinan hallinnollisista alueista pinta-alan mukaan

Ohessa seuraa taulukkomuotoinen luettelo Kiinan hallinnollisista alueista pinta-alan mukaisessa suuruusjärjestyksessä.
Pinta-alat on annettu neliökilometreinä. Osuus Kiinan kokonaispinta-alasta on esitetty prosentteina. Koska tiedot Kiinan maakunta-tason alueiden pinta-aloista vaihtelevat lähteestä toiseen (jopa 10 % luokkaa), alla oleva taulukko on suuntaa antava.
Luettelo Kiinan hallinnollisista alueista väkiluvun mukaan

Tässä on luettelo Kiinan maakuntatason hallinnollisista alueista väkiluvun mukaisessa suuruusjärjestyksessä. Taulukon väestömäärät ja osuudet ovat Kiinan tilastokeskuksen ilmoittavia alustavia vuoden 2010 väestönlaskennan (1.11.2010) tietoja. 
On huomattava, ettei taulukon kokonaisväkiluku ei sisällä erityishallintoalueiden (Hongkong ja Macao) väkilukua. Näiden tilastoviranomaisen julkaisema väkiluku (Hongkongista 2011 väestönlaskennan arvo, Macaosta 2010 viimeisen neljänneksen väestöarvio) on kuitenkin ilmoitettu taulukossa. Erityishallintoalueiden itsensä julkaisemia väkilukutietoja on pidetty oikeampina kuin Kiinan tilastokeskuksen julkaisemaa lukuja, koska jälkimmäiset ovat hieman suurempia kuin mitä erityishallintoalueet itse kertovat väestökehityksestään.
Taiwan ei ole mukana taulukossa, vaikka Kiina lukee sen joskus provinssikseen. Käytännössä se on eri valtio: Kiinan tasavalta.
1 Erityishallintoalueet&lt;br&gt;
*Hongkong1 (noin 7 097 600 as. Hongkongin väestönlaskenta 2011: 7 071 576) ei sisälly taulukon 2010 kokonaisväkilukuun,&lt;br&gt;
*Macao1 (552 300 as., Macaon itse ilmoittama väestöarvio 2010 viimeiselle vuosineljännekselle: 540 600) ei sisälly esitettyyn Kiinan vuoden 2010 alustavaan väkilukuun.
2 Kunta
3 Autonominen alue
Taiwan (23 162 123 as.) ei myöskään sisälly, vaikka Kiina joskus tilastoi sen aluevaatimuksiensa mukaisesti osakseen.
Luettelo Kiinan hallinnollisista alueista väestötiheyden mukaan

Tässä on luettelo Kiinan hallinnollisista alueista väestötiheyden mukaisessa suuruusjärjestyksessä. Taiwan ei ole mukana, vaikka virallisesti olisikin provinssi, sillä käytännössä se on eri valtio: Kiinan tasavalta.
Mittayksikkönä on asukasta neliökilometrillä.
Katso myös:
Isosimppu

Isosimppu ("Myoxocephalus scorpius") on Itämeressä ja Pohjois-Atlantilla tavattava merisimppujen heimon pohjakala. Kuiville nostettu isosimppu voi kurnuttaa kuuluvasti.
Koko ja ulkonäkö.
Isosimppu on suuripäinen, kirjavan ja piikkisen oloinen kala. Päässä, kiduskansissa ja kyljissä on useita taaksepäin osoittavia piikkejä ja kyhmyjä. Erityisesti kiduskansien takareunan piikit ovat näyttäviä. Suu on leveä ja paksuhuulinen. Kala on selästä oliivinruskea, kyljissä on pari leveää tummaa poikkikuviota Rintaevät ovat suuret, piikkisiä selkäeviä on kaksi. Etumaista selkäevää lukuun ottamatta evissä on tummat raidat ja rintaevien yläpuolella on valkeat laikut. Koiraan alapuoli on punertava, etenkin kutuaikaan, naaraan oranssinsävyinen, ja siinä on valkoisia läikkiä.
Itämeressä isosimppu kasvaa noin 30 senttimetrin pituiseksi. Kala on nopeakasvuinen, jo parivuotiaana 20-senttinen, viisivuotisena 30-senttinen. Atlantista on tavattu jopa 60-senttisiä simppuja. Ulkonäöltään isosimppu muistuttaa suuresti pienempää, myös Itämeressä esiintyvää piikkisimppua.
Levinneisyys.
Isosimppu elää Pohjois-Atlantin molemmilla rannikoilla ja myös siihen rajoittuvilla Jäämeren rannoilla sekä Itämeressä. Euroopassa levinneisyys ulottuu Biskajanlahdelta Huippuvuorille ja Vienanmereen ja Novaja Zemljalle, Amerikassa New Yorkista Grönlantiin ja Hudsoninlahdelle.
Ravinto ja elintavat.
Isosimppu elää yleensä kovilla kivi- ja hiekkapohjilla ja leväkasvillisuudens seassa. Se syö pikkukaloja ja äyriäisiä sekä muita pohjaeläimiä, esimerkiksi kilkkejä ja simpukoita. 
Lisääntyminen.
Isosimppu lisääntyy talvella. Naaras laskee joulu-helmikuussa mätinsä yhtenä möykkynä johonkin pohjan koloon, jossa koiras hedelmöittää sen. Mätimunia suurella naaraalla voi olla 30 000 kappaletta. Koiras jää vartioimaan mätiä, kunnes poikaset kuoriutuvat parin kuukauden kuluttua.
Kalastus ja käyttö.
Isosimppua voi saada sivusaaliina verkoilla ja pilkillä, mutta sillä ei ole taloudellista merkitystä, eikä sen lihaa pidetä hyvänä.
Edmonton

Edmonton on Kanadassa sijaitsevan Albertan provinssin pääkaupunki ja toiseksi suurin kaupunki Calgaryn jälkeen. Kaupungin väkiluku on 812 200 ja sitä ympäröivällä suurkaupunkialueella asui vuonna 2011 yli 1,1 miljoonaa ihmistä. 
Edmontonissa sijaitsee Pohjois-Amerikan suurin ostoskeskus West Edmonton Mall. Keskuksessa on yli 800 liikettä, vesipuisto ja huvipuisto, jossa on maailman suurin sisätiloissa oleva vuoristorata. Kaupungissa on myös Kanadan suurin historiallinen puisto Fort Edmonton Park.
Maantiede ja ilmasto.
Edmonton sijaitsee lähes 300 kilometriä Calgarystä pohjoiseen lähellä Albertan maantieteellistä keskipistettä North Saskatchewan -joen varrella.
Edmonton on Kanadan aurinkoisimpia kaupunkeja – auringonpaistetunteja kertyy keskimäärin 2 300 vuodessa ja kesäkuussa aurinko voi paistaa jopa 17 tuntia päivässä. Lumi sataa maahan yleensä marraskuussa ja sulaa pois maaliskuun aikana. Kylmin kuukausi on tammikuu, jonka keskimääräinen lämpötila on −14 °C, ja lämpimin kuukausi on heinäkuu, jonka keskimääräinen lämpötila on 16 °C.
Väestö.
Edmonton on tunnettu suuresta ukrainalaisvähemmistöstään. Se on länsimaiden ukrainalaisin kaupunki. Edmontonissa asuu noin 160 000 ukrainalaistaustaista ihmistä, mikä on yli kymmenen prosenttia alueen asukkaista. Yksi kaupungin lempinimistä Edmonchuk viittaa Edmontonin runsaslukuiseen ukrainalaisväestöön. Ukrainalainen joulu ja uusi vuosi ovat suuria tapahtumia kaupungissa. Edmontonissa vaikuttaa myös Kanadan ainoa ammattimainen ukrainalaisia tansseja esittävä Shumka-ryhmä. Edmontonissa on jääkiekkoillut monia ukrainalaistaustaisia pelaajia, kuten Wayne Gretzky.
Antonyymi

Antonyymi on sana, joka on jonkin toisen sanan vastakohta, esimerkiksi hyvä–paha, musta–valkoinen, sileä–rosoinen ja niin edelleen.
Antonymia ilmaisee kielitieteessä merkitysten vastakkaisuutta.
Antonymia voidaan lajitella viiteen alalajiin:
Synonymia

Synonymia (kreikan sananmukaisesti 'yhteisnimisyys') tarkoittaa sanojen samamerkityksisyyttä. Synonyymit ovat sanoja, jotka tarkoittavat samaa asiaa, esimerkiksi "iso ~ suuri, pieni ~ vähäinen, totinen ~ vakava, ilta ~ ehtoo". Synonyymeillä voi olla pieniä merkityseroja, mutta pääasiassa ne tarkoittavat lähes samaa asiaa. Useimmiten synonyymien välillä on tyyliero, joten synonyymeja voi varsin harvoin käyttää aivan samoissa asiayhteyksissä. Esimerkiksi "peti, sänky" ja "vuode" ovat synonyymeja, koska ne viittaavat samaan käyttötarkoitukseen, mutta niillä on kullakin oma tyyliprofiilinsa ja käyttökonventionsa: 
Monilla tärkeillä riistaeläimillä on suomen kielessä samamerkityksisiä sanoja. Niitä käytettiin aikanaan varsinaisen nimen asemesta, koska siten uskottiin vältettävän huono metsästysonni. "Kettu" on tarkoittanut alun perin vain nahkaa, jonka hankkimiseksi "repoa" pyydettiin. "Karhulle" on annettu monta nimeä, kuten "otso" ja "mesikämmen". Niiden avulla voitiin välttää lausumasta karhun oikeaa nimeä, joka oli entisaikaan "oksi".
Luettelo Kanadan provinsseista ja territorioista pinta-alan mukaan

Tämä on luettelo Kanadan provinsseista ja territorioista pinta-alan mukaan. Kanadaan kuuluu 10 provinssia ja kolme territoriota. Maa on maailman toiseksi suurin niin kokonais- kuin maapinta-alaltaan, ja maailman suurin makean veden pinta-alaltaan.
Pinta-alat on pyöristetty lähimpään neliökilometriin. Prosenttiluvut on ilmoitetty yhden desimaalin tarkkuudella. "Osuus" on provinssin tai territorion pinta-alan osuus vastaavasta koko Kanadan pinta-alasta.
Makean veden ala.
Makean veden ala koostuu järvistä, joista ja keinotekoisista järvistä. Siihen ei lasketa Kanadan aluevesiä Atlantilla, Tyynellämerellä ja Pohjoisella jäämerellä. Kanadalla ei ole sisämaassa merkittäviä määriä suolavettä.
Kokonaispinta-ala.
Kokonaispinta-alaan lasketaan sekä maa- että vesipinta-ala.
Luettelo Kanadan provinsseista ja territorioista väkiluvun mukaan

Tämä on luettelo Kanadan provinsseista ja territorioista väkiluvun mukaan. Tiedot perustuvat Kanadan tilastokeskuksen arvioon 1. tammikuuta 2008.
Kanadassa on kymmenen provinssia ja kolme territoriota. Kolme territoriota, Nunavut, Yukon ja Luoteisterritoriot, muodostavat yhdessä 39,2 % Kanadan pinta-alasta, mutta vain erittäin pienen osan väestöstä, noin 0,3 %. Kanadan väestö on keskittynyt kaupunkialueisiin ja Yhdysvaltojen vastaisen rajan läheisyyteen, missä väestötiheys on paljon suurempi kuin maan keskiarvo, 3,23 as./km².
Kokonaisuutena Kanadan väkiluku nousi vuosien 2007 ja 2008 laskentojen välillä 1,05 %. Myös yksittäisten territorioiden ja provinssien väkiluku oli kasvussa, lukuun ottamatta Newfoundland ja Labradorin provinssia. Suhteellisesti nopeimmin kasvava territorio oli Nunavut (2,0 %), provinsseista väkiluvun kasvu oli Albertassa (1,96 %), nopeimmin pienenevä Newfoundland ja Labrador (-0,12 %). Muutokset johtuvat syntyvyyden eroista, alueiden välisestä muuttoliikkeestä ja maahanmuutosta. Kanadan väkiluku on ollut kasvussa vuosien 2003-2016 välillä.
&lt;/includeonly&gt;&lt;/onlyinclude&gt;
Raita

Raita ("Salix caprea") on pajukasveihin ("Salicaceae") kuuluva kasvi. Se on yleinen Euroopassa ja Luoteis-Afrikassa. Idässä levinneisyys ulottuu Itä-Aasiaan saakka. Raidan latinankielinen nimi tarkoittaa "vuohen kanssa olevaa". Nimi johtuu siitä, että ensimmäisessä raidasta löydetyssä kuvassa vuohi syö sen lehtiä.
Raita kasvaa pensas- tai puumaisesti 6–14 metriä korkeaksi, joskus jopa kahteenkymmeneen metriin. Lehdet ovat 5–12 cm pitkiä ja 3–8 cm leveitä, eli huomattavasti leveämmät kuin useimmilla pajuilla. Kukinnot ovat 3–7 cm pitkiä ja siemenet erittäin pieniä: noin 0,2 mm halkaisijaltaan. Ne vaativat hyvän maaperän itääkseen. Raita on kaksikotinen puu. Hedekukinnot ovat keltaisia ja pörheitä, kun taas emikukinnot vihertäviä ja ohuempia.
Raidan kuori on pitkittäisraidallinen, ja lehtien alapinnalla kasvaa nukkaa. Näiden tuntomerkkien avulla sen voi erottaa muista pajulajeista, vaikka lajit risteytyvätkin helposti. 
Raidassa kasvaa useita lahottajia, joista yleisin on lähes kaikissa vanhoissa puissa esiintyvä raidankääpä ("Phellinus conchatus"). Muita elävissä raidoissa kasvavia yleisiä lahottajia ovat kuhmukääpä ("Phellinus punctatus") ja arinakääpä ("Phellinus igniarius") sekä harvinaisista lajeista ehkä tunnetuin raidantuoksukääpä ("Haploporus odorus"). Raita on melko lyhytikäinen puu. Se elää harvoin yli 50-vuotiaaksi. Raita ja sen hybridit ovat alttiita lehtikuusen-raidankeltaruosteelle ("Melampsora caprearum"). 
Raita on keskeinen ravintolähde monille hyönteisille. Suomen suurperhosista lähes 190 lajin on todettu käyttävän raitaa ravinnokseen.
Raidasta voi löytää monia sarvijäärälajeja. Raidan juurissa elää kankuri ("Lamia textor"), rungon tyvessä myskijäärä ("Aromia moschata") ja sen paksuissa haaroissa raitahaapsanen ("Saperda similis"). Puun ohuista sileäkuorisista rungoista voi löytää raitajäärän ("Xylotrechus (Rusticoclytus) pantherinus") ja ohuista oksista äkämähaapsasen ("Saperda populnea") sekä pajujäärän ("Oberea oculata").
Raidan puuainesta on käytetty aidaksina ja polttopuuna. Raidan juuripahkasta eli raidan visasta on myös tehty puukon kahvoja ja perinteisiä puisia juomakuppeja eli kuksia.
Vaivaiskoivu

Vaivaiskoivu ("Betula nana") on koivukasveihin (Betulaceae) kuuluva kasvilaji. Se on paljon muita koivuja pienempi, mistä sen nimikin johtuu.
Vaivaiskoivu voi risteytyä sekä hies- että rauduskoivun kanssa. Tunturikoivun perimässä saattaa olla vaivaiskoivua, vaikka se katsotaankin hieskoivun alalajiksi. Risteymät tuottavat huonosti jälkeläisiä.
Ulkonäkö.
Vaivaiskoivu ei kasva metriä korkeammaksi; se on kokoluokaltaan varpu tai pieni pensas. Vaivaiskoivun lehdet ovat pienet, pyöreät ja nyhälaitaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Vaivaiskoivu on esiintymiseltään maailman pohjoisin koivulaji. Alalaji "Betula nana" subsp. "nana" kasvaa lähinnä Pohjois-Euroopassa ja Venäjällä Jeniseille saakka, sekä muun muassa Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Alalaji "Betula nana" subsp. "exilis" kasvaa Yhdysvaltojen pohjoisosissa ja Koillis-Aasiassa. Eteläisimmät esiintymisalueet ovat vuoristoissa muun muassa Skotlannissa ja Alpeilla. Suomessa se kasvaa koko maassa, mutta Lapissa yleisempänä. Pohjoisessa Suomessa laji kasvaa soilla ja metsissä, etelässä vain soilla. Tunturipaljakalla vaivaiskoivu kasvaa yleisenä jopa kilometrin korkeudella merenpinnasta.
Vaivaiskoivu ravintona.
Vaivaiskoivun lehtiä syövinä tuholaisina esiintyvät metsäpohjanmittarin ("Entephria caesiata") ja tunturimittarin ("Epirrita autumnata") toukat.
Tuomi

Tuomi eli metsätuomi eli lehtotuomi ("Prunus padus") on ruusukasveihin kuuluva lehtipuu, jota esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Euroopassa ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa tuomi on Pirkanmaan maakuntakasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Tuomi on 3–12 metrin korkuinen pensas tai monirunkoinen puu. Hyvällä kasvupaikalla se voi kehittää selvän päärungon, joka tekee kasvista selkeämmin puun näköisen. Korkkihuokosia sisältävä kuori on tummanruskea tai tummanpunainen, vanhemmiten tummanharmaa. Kuori ja puuaines maistuvat karvaalta ja erittävät voimakasta hajua, jonka aiheuttaa myrkyllinen amygdaliini (C20H27NO11, CAS-numero 29883-15-6). 5–10 senttimetrin mittaiset lehtilavat ovat soikeita ja sahalaitaisia.
Tuomi kukkii touko-kesäkuun vaihteessa lehtien puhjettua. Sen viisiteräiset kukat ovat valkoisia, tuoksuvia, niissä on ruusumainen teriö ja ne muodostavat 12 kukan terttumaisia kukintoja. Myöhemmin niistä kehittyy tummansinisiä tai mustia, pieniä luumarjoja. Tuomen marjat eivät ole myrkyllisiä, mutta maistuvat karvailta.
Levinneisyys.
Tuomi kasvaa Euraasian boreaalisen vyöhykkeen viljavilla mailla. Puuta tavataan myös Britanniassa, Ranskassa, Portugalin ja Espanjan vuoristoalueilla, Atlasvuorilla ja Balkanin niemimaan pohjoisosissa. Idässä tuomen levinneisyysalue ulottuu Siperian arovyöhykkeelle ja Kaukasiaan.
Käyttö.
Linnut käyttävät tuomen marjoja ravinnokseen. 
Tuomen puuainesta on käytetty perinteisesti hevosen länkivaljaiden luokkipuuna ja puusepänteollisuudessa. Tuomen lehdeksiä vietiin aiemmin hiirikarkotteeksi jyvälaariin. Tuomen lehtiä käytettiin myös keuhkotaudin ja ripulin hoitoon. Marjojen sisältämä kversetiini estää useiden mikrobien kasvua. Keskiajalla oveen kiinnitetyn tuomen kuoren uskottiin torjuvan ruttoa.
Tuomen marjoja käytetään vain harvoin ihmisravintona karvaan makunsa vuoksi. Marjojen karvaus vähenee kuitenkin syksyllä ja toisinaan niistä valmistetaan likööriä, johon murskataan myös jonkin verran puun karvasmantelin makuisia siemeniä. Paloviinaan uutetuissa tuomenmarjoissa ja siemenmurskassa on persikkainen aromi. Pohjoisruotsalaiset lapset söivät aiemmin suolattuja tuomenmarjoja. Kuivattuja marjoja on saatettu lisätä myös jauhojen sekaan.
Koristekasvikäyttöön on jalostettu lajike purppuratuomi ("Prunus padus" 'Colorata'), jonka kukat ovat vaaleanpunaiset ja lehdet punertavat.
Tuholaisia ja kasvitauteja.
Tuomen tunnetuin tuholainen on tuomenkehrääjäkoi ("Yponomeuta evonymellus"), mutta myös tuomikirva ("Rhopalosiphon padi") on taloudellisesti haitallinen tuhohyönteinen. Loissienistä tuomen lehtiin aiheuttaa sinipunaisia laikkuja kuusentuomiruoste ("Thekopsora areolata") sekä puun marjasatoa vähentää "Taphrina pruni" -niminen loissieni tehden marjat sitkeiksi, ruskeiksi, luuttomiksi ja siemenittömiksi pusseiksi. Tuomen lahottajista tunnetuimpia ovat karvavyökääpä ("Trametes hirsuta"), nukkavyökääpä ("Trametes pubescens"), punakääpä ("Pycnoporus cinnabarinus") sekä okrakääpä ("Hapalopilus rutilans") ja harvinaisempia pähkinäorvakka ("Granulocystis flabelliradiata") sekä vuotikankääpä ("Antrodiella americana"), joka edellyttää ruskovuotikan ("Hymenochaete tabacina") edeltävää läsnäoloa.
Korpipaatsama

Korpipaatsama eli paatsama ("Frangula alnus") on paatsamakasveihin kuuluva puuvartinen kasvi. Paatsaman murteellisia nimiä ovat "pajatin" ja "koirankusipuu".
Kuvaus.
Korpipaatsama on harittavaoksainen pensas, joka kasvaa 2–6 metrin korkuiseksi. Joskus se kasvaa pieneksi puuksi, jonka halkaisija rinnan korkeudella on harvoin paksumpi kuin 10 senttimetriä. Puuaines on kellertävää ja ydinpuu oranssia. Leikkauspinta tuoksuu voimakkaasti samalta kuin tuomi.
Paatsaman lehdet ovat samantapaiset kuin lehtokuusaman, mutta kasvavat kierteisesti ja ovat kaljuja. Kukka on kellanvihreä ja teriö valkoinen. Marjat ovat raakoina vihreitä, puolikypsinä punaisia ja kypsinä mustia. Kuori ja marjat ovat myrkyllisiä. Puun kuori on musta ja sileä, ja siinä on pieniä valkoisia täpliä.
Levinneisyys ja kasvupaikat.
Korpipaatsama kasvoi alun perin vain Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa, mutta 1900-luvun alussa sitä vietiin koristekasviksi Pohjois-Amerikkaan, missä se karkasi luontoon ja kasvaa nykyisin paikoin yleisenä.
Suomessa se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, mutta Etelä-Lapissa ja Pohjanmaalla se on harvinainen. Korpipaatsama kasvaa korpimailla, soiden reunamilla, purojen varsilla ja muilla kosteilla paikoilla.
Käyttö.
Paatsama on ikivanha lääkekasvi. Sen kuori ja marjat sisältävät antrakinoniglykosideja mm. franguliinia ja glukofranguliinia. Niiden hajoamistuote emodiini ärsyttää paksusuolen seinämää ja vaikuttaa täten ulostuslääkkeenä. Kasvi on kuitenkin myrkyllinen runsaasti nautittuna. Paatsamasta saatavaa hiiltä on käytetty myös hienoimman ruudin valmistukseen. Värjäyksessä korpipaatsaman kuoresta saadaan keltaista väriä ja rautasuoloihin sekoitettuna mustaa. Lehdistä saadaan keltaista ja punaruskeaa, rautasuoloilla mustaa.
Tuholaiset ja kasvitaudit.
Korpipaatsama kärsii usein paatsamanheinäruoste-ruostesienen ("Puccinia coronata") aiheuttamasta rengasruosteesta. Muita korpipaatsamalla tavattavia tuholaisia ovat lehtikirvat ("Aphis frangulae" ym.) sekä eräiden perhoslajien toukat kuten esimerkiksi sitruunaperhonen ("Gonepteryx rhamni") ja paatsamasinisiipi ("Celastrina argiolus"). Korpipaatsaman tuholaisia on myös paatsamanhärmä ("Microsphaera divaricata"). Korpipaatsamaa ravintokasvinaan käyttäviä eliöitä ovat lisäksi "Aceria rhamni", juovasirppikääriäinen ("Ancylis apicella"), "Ancylis derasana", tuomitöyhtökoi ("Bucculatrix frangulella"), orapaatsamakemppi ("Cacopsylla rhamnicola"), "Oberea pedemontana", paatsamavälkekoi ("Sorhagenia janiszewskae"), "Tetra rhamni" ja "Zygana suavis".
Siperianlehtikuusi

Siperianlehtikuusi ("Larix sibirica") on lehtikuusien sukuun ("Larix") kuuluva puu. Lajin suomenkielinen ja tieteellinen nimi ovat sikäli harhaanjohtavia, että sen luontainen levinneisyysalue ulottuu pitkälle Venäjän Euroopan puoleiseen osaan, läntisimmillään Äänisjärven tienoille. Tosin sen esiintyminen on satunnaista levinneisyysalueen länsiosissa; yhtenäisehköjä lehtikuusimetsiä on vasta Siperian puolella.
Siperianlehtikuusi kasvaa 20–35 metrin korkuiseksi. Se menestyy hyvin niin hiekka-, savi- kuin moreenimaassakin. Kasvupaikan on oltava valoisa. Soisia paikkoja siperianlehtikuusi ei siedä, kuten eivät muutkaan lehtikuusilajit. Suomessa sopivan viljavilla paikoilla siperianlehtikuusi saattaa kasvaa jopa paremmin kuin kotimainen kuusi.
Siperianlehtikuusi on erotettavissa euroopanlehtikuusesta käpyjen kasvutavan perusteella. Emikukinnot ovat punertavia. Kävyt ovat pyöreähköjä ja noin 30-suomuisia. Nuorena käpyjen suomut ovat nukkapintaisia eivätkä peitinsuomut ole näkyvissä.
Siperianlehtikuusi on eniten viljelty vierasperäinen puulaji Suomessa (noin 30 000 hehtaaria). Sitä kasvatetaan sekä metsä- että koristepuuna. Vanhimmat nyky-Suomen alueella olevat siperianlehtikuusikot ovat peräisin 1840-luvulta (Kitee ja Fiskars). Suomen suurimpiin kuuluva siperianlehtikuusi kasvoi Punkaharjulla: sen läpimitta 71-vuotiaana oli 61 cm ja korkeus 40,5 m.
Kasvitauteja ja -tuholaisia vastaan siperianlehtikuusi on kestävä laji. Se sietää myös muuten Suomen olosuhteita, jopa Lapissa asti.
Mustameri

Mustameri on Kaakkois-Euroopan ja Vähän-Aasian välissä sijaitseva sisämeri. Sen rantavaltiot ovat Turkki, Bulgaria, Romania, Ukraina, Venäjä ja Georgia. Suurimmat siihen laskevat joet ovat Tonava, Dnepr ja Don. Pohjoisesta Mustaanmereen työntyy Krimin niemimaa, jonka itäpuolelle jää Asovanmeri-niminen lahti. Bosporinsalmi ja Marmaranmeri yhdistävät Mustanmeren Välimereen. Bosporinsalmi kulkee Istanbulin kaupungin läpi. 
Maantiede.
Mustanmeren pinta-ala on 422 000 km² ja leveimmillään se on 1 175 kilometriä. Syvin kohta on 2 210 metrin syvyydessä. Mustastamerestä virtaa Välimereen vuodessa Bosporinsalmen kautta 200 km³ vettä ja siihen virtaa sen valuma-alueilta 320 km³ vettä vuodessa. Mustanmeren valuma-alue käsittää lähes kolmanneksen Euroopan pinta-alasta.
Mustanmeren valuma-alueen pinta-ala on 2,5 miljoonaa neliökilometriä. Mustanmeren länsi- ja pohjoisrannikoilla erityispiirteenä on mereen laskevien jokien muodostamat kapeat merenlahdet eli limaanit.
Mustassameressä on vain muutama pieni saari, joista suurimmat ovat Käärmesaari ja Berezan.
Meritiede ja ekologia.
Mustanmeren vesi on voimakkaasti kerrostunutta: pintavesi on suhteellisen vähäsuolaista mereen laskevien jokien ansiosta, 17–21 ‰, keskimäärin 18,3 ‰, mikä on runsaat puolet valtameren suolapitoisuudesta. Pintavesi lämpenee kesällä ja jäähtyy talvella. Harppauskerroksesta (50–150 m) meren pohjaan ulottuu alusveden alue, jossa on raskaampaa ja suolaisempaa Välimerestä peräisin olevaa vettä, jonka lämpötila on ympäri vuoden noin 9 celsiusastetta. Alusvesi ei juuri sekoitu pintaveden kanssa, ja sen happitilanne on huono. Suurin osa yli 200 metrin syvyydessä olevasta vedestä on lähes täysin hapetonta.
Mustanmeren eliöstö muuttuu nopeasti. Viime vuosina monet alkuperäiset nilviäiset ovat joutuneet väistymään Tyyneltämereltä kotoisin olevan, voimakkaasti leviävän "Rapana venosa" -petokotilon tieltä. Se lienee päässyt Mustallemerelle painolastitankeissa. Bulgarialaiset keräävät tätä jopa puolen kilon painoista kotiloa Mustastamerestä, pakastavat ja myyvät Japaniin.
Historia.
Mustameri oli viimeisen jääkauden jälkeen makeavetinen järvi. Nykyinen yhteys suolaiseen Välimereen syntyi arvioiden mukaan 6 500–7 000 vuotta sitten. Antiikin kreikkalaiset käyttivät Mustastamerestä nimeä "Eukseinos," joka tarkoittaa vieraanvaraista.
Taivaallisen rauhan aukio

Taivaallisen rauhan aukio () eli Tian’anmen-aukio eli Tiananmenin aukio sijaitsee Pekingin keskustassa, Kielletyn kaupungin edessä. Itse asiassa "Tian’anmen" tarkoittaa "Taivaallisen rauhan porttia", itse portti sijaitsee aukion pohjoispuolella ja johtaa keisarilliselle palatsialueelle, Kiellettyyn kaupunkiin.
Aukion koko on 880 metriä etelä-pohjoissuuntaan ja 500 metriä itä-länsisuuntaan. Pinta-alaksi tästä tulee yli 440 000 neliömetriä, mikä tekee siitä maailman suurimman kaupungin keskustassa sijaitsevan aukion.
Aukion pohjoispuolella, Tian’anmenin portin luoteispuolella sijaitsee Zhongshan-puisto, minkä paikalla oli aikaisemmin keisarillinen temppeli. Puisto on nimetty Kiinan ensimmäisen presidentin Sun Zhongshanin (Sun Yat-sen) mukaan. Zhongshan-puiston itäpuolella, Tian’anmenin portin koillispuolella oli myös aikaisemmin keisarillinen temppeli, josta on sittemmin tehty Työläisten kulttuuripalatsi. Aukion eteläpuolella on 前门 (Qiánmén), etuportti.
Keskellä aukiota sijaitsee yli 30 metriä korkea Kansan sankareiden muistomerkki (人民英雄纪念碑). Tämän lisäksi aukiolla sijaitsee Mao Zedongin mausoleumi. Aukion itäpuolen Kiinalaisen historian kansallismuseo ja sitä vastapäätä sijaitseva Suuri kansanpalatsi rakennettiin 1959.
Historia.
Taivaallisen rauhan portti rakennettiin Ming-dynastian aikana 1417. Kiinan keisariaikana (1911 saakka) varsinaista aukiota ei ollut, vaan paikka oli täynnä ministeriöiden toimistoja. Nämä vaurioituivat pahasti boksarikapinan yhteydessä, niiden lopullinen hävittäminen loi aukion.
Aukiota alettiin hyvin pian käyttää poliittisena kokoontumispaikkana. Oleellisimmat varhaiset kokoontumiset ovat toukokuun neljännen päivän liikkeen mielenosoitukset vuonna 1919.
Mao Zedong julisti Taivaallisen rauhan aukiolla Kiinan kansantasavallan syntyneeksi 1. lokakuuta 1949. Nykyiseen kokoonsa aukio laajennettiin 1950-luvulla. Kulttuurivallankumouksen aikana aukiolla järjestettiin lukuisia suurkokouksia. Vuonna 1976 Zhou Enlain kuoleman jälkeen aukiolla pidettiin valtava spontaaniksi mielenosoitukseksi muodostunut muistotilaisuus, joka nujerrettiin kovin ottein maan johdon määräyksestä.
Vuoden 1989 verilöyly.
Länsimaissa aukion tunnettavuus lisääntyi keväällä 1989 liberaaleja uudistuksia vaatineesta opiskelijamielenosoituksesta Kiinan kommunistihallintoa vastaan ja erityisesti sen väkivaltaisesta tukahduttamisesta. Mielenosoitus huipentui verilöylyyn 4. kesäkuuta 1989.
Pekingissä hallitus antoi sotilaallisen vastauksen protesteihin ja monet siviilit tapettiin tai he loukkaantuivat. Hallituksen mukaan tapauksessa oli 200–300 uhria, New York Timesin mukaan 300–800 ja Kiinan opiskelijayhdistyksen sekä Kiinan punaisen ristin mukaan 2 000 – 3 000 uhria.
Sen jälkeen tehtiin laajoja, väkivaltaisiakin, pidätyksiä protestien tukahduttamiseksi. Kiina kielsi ulkomaalaisien lehdistöjen raportoinnit ja Kiinan omaa lehdistöä valvottiin tiukasti. Väkivaltainen protestien tukahdutus on aiheuttanut laajaa tuomitsemista Kiinan hallitusta kohtaan.
Arabiankahvi

Arabiankahvi ("Coffea arabica") eli arabica on viljelykasvi, puu, joka pidetään leikkaamalla noin kahden metrin korkuisena. Kasvin hedelmä on noin 10–15 millimetriä pitkä kypsänä punainen tai violetti marja, jonka sisällä olevia kahta siementä kutsutaan "kahvipavuiksi", joka on kahvin raaka-aine. Kasvi on alun perin kotoisin Etiopian vuoristosta. Kahvipuu kasvaisi noin 6–9-metriseksi, mutta se yleensä muotoillaan pensaaksi.
Kahvipensas viljelykasvina.
Arabiankahvia pidetään ensimmäisenä viljeltynä kahvilajina, sitä on viljelty reilusti yli tuhat vuotta Arabian lounaisosissa. Nykyään sitä viljellään eri puolilla tropiikkia. Arabiankahvin kasvupaikat sijaitsevat korkealla, noin 600–1 600 metriä merenpinnan yläpuolella. Kahvipensas vaatii menestyäkseen runsaasti sadetta. Suuria kahvintuottajia ovat esimerkiksi Brasilia, Kolumbia, Costa Rica ja Kenia. Jamaikalla Blue Mountain -vuoren rinteillä yli 2 000 metrin korkeudessa kasvatettu Jamaica Blue Mountain -arabiankahvi tunnetaan maailman arvostetuimpana kahvina.
Kahvilajit.
Kahvilajeja on useita kymmeniä. Kaupallisesti tärkeimmät ovat "Coffea arabica" (eli arabica) ja kongonkahvi eli robusta ("Coffea canephora"). Maailman kahvintuotannosta noin 75 % on arabicaa ja 25 % robustaa. Parhaat kahvilaadut saadaan edelleen arabiankahvista, se sisältää vähemmän kofeiinia kuin muut kahvilajit. Suomessa juotuihin kahvilaatuihin käytetään arabicaa.
Kahvipensas huonekasvina.
Suomessakin arabiankahvi menestyy huonekasvina. Se kasvattaa tummanvihreitä, suurehkoja lehtiä. Hyvin hoidettuna se tuottaa kukkia ja papuja 3–4 vuoden ikäisenä. Kukat kasvavat terttuina lehtien haarautumiskohdista, väriltään kukat ovat valkoisia, hieman jasmiinin tuoksuisia, ja kukkimisaika on 2–3 päivää. Hedelmien kypsymisaika on noin 8 kuukautta, kypsät hedelmät ovat punaisia tai keltaisia.
Mullan vaihto pitäisi tehdä huhtikuun tienoilla. Kahvi vaatii paljon valoa mutta ei kuitenkaan suoraa auringon valoa. Varsinkin kasvukaudella kasvi tarvitsee paljon vettä. Se menestyy myös altakasteluruukussa.
Jos lehdet muuttuvat ensin kärjistään ruskeiksi ja alkavat putoilla, kasvi ei saa tarpeeksi vettä. Kasvi pitää myös lehtien kastelusta, mutta kasvia ei saisi ruiskuttaa suihkussa vaan esimerkiksi suihkepullolla. Jos lehdet alkavat putoilla, kasvi kasvattaa pitkiä honteloita varsia, joiden päissä on muutama uusi lehti.
Tynkä

Tynkä on noin 850 asukkaan kylä Kalajoen kaupungissa, Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa.
Sijainti.
Tynkä sijaitsee peltomaisemassa Kala- ja Vääräjokien yhtymäkohdassa, noin yhdeksän kilometrin päässä Kalajoen kirkonkylältä kaakkoon.
Väestö.
Tyngän väestö on suhteellisen nuorta, mistä näkyvimpänä merkkinä on kylän kasvava oppilasmäärä. Tyngän väkiluku oli 852 vuonna 2014.
Elinkeinoelämä.
Tyngän kylän suurin tulolähde on maatalous, etenkin perunanviljely sekä lypsykarjan pito. Kylän työllisyystilanne on hyvä; oman kylän yritykset työllistävät osan asukkaista. Tyngällä sijaitsee Tyngän Mylly, jossa on myös kauppa ja asiamiesposti.
WPA (salausprotokolla)

WPA eli Wi-Fi Protected Access on WLAN-verkoissa käytettävä salausprotokolla. Sen kehitti Wi-Fi Alliancen aiemmin käytetyn WEP-salauksen ongelmien paljastuttua 2000-luvun alussa. WPA-stardardi julkaistiin 2003 ja se tarkoitettiin siirtymävaiheen protokollaksi ennen WPA2:a . 
WPA-protokollassa WEP-salauksen heikot aloitusvektorit on korjattu ja lisäksi salausavainta vaihdetaan automaattisesti 10 000 paketin välein. WPA:ssa on käytössä TKIP-salaus (Temporal Key Integrity Protocol) eli WEP-avaimen hajautus mahdollistaa jaetun salaisen avaimen suojaamisen hyökkäyksiltä. TKIP parantaa langattoman verkon turvallisuutta huomattavasti ottamalla käyttöön pakettikohtaiset salausavaimet. TKIP salaa liikenteen RC4-algoritmilla mutta salausavaimen pituus on 128 bittiä. 
WPAn huonona puolena pidetään sen alttiutta palvelunestohyökkäyksille.
Myös WPA:sta on löydetty useita haavoittuvuuksia , ja sitä seurasikin myöhemmin WPA2, eli IEEE 802.11i protokolla, jossa tietoturvaominaisuuksia on edelleen kehitetty.
PPTP

PPTP "(Point-to-Point Tunneling Protocol)" on VPN-tunnelointiprotokolla, joka pohjautuu PPP-protokollaan. Se on alun perin tarkoitettu yrityksen ulkopuolella olevien Windows-työasemien kytkeytymiseen Windows-palvelimille julkisen verkon yli. PPTP-protokolla on PPP-protokollan laajennus joten se voi tunneloida muitakin protokollia kuin TCP/IPtä.
Standardointi.
PPTP määritellään Microsoftin tekemässä RFC-dokumentissa , joka on "informatiivisella" statuksella (ei standardina).
Protokolla hyödyntää GRE-protokollaa pakettien tunneloimiseen ja välittämiseen. Osaksi GRE-protokollan ongelmista johtuen ei PPTP ole kovinkaan suosittu kiinteissä verkkojen yhdistämisissä, vaan sitä käytetään lähinnä liikkuvien etäpisteiden tunnelointiin.
Protokollan kehitys on pysähtynyt, kun L2TP-protokolla on pääosin korvannut sen ja kiinnostus on siirtynyt kohti IPsec- ja SSL-protokollilla toteutettuja salattuja VPN-tunneleita.
L2TP

L2TP (Layer 2 Tunneling Protocol) on VPN-tunnelointiprotokolla, joka toimii OSI-mallin 2. kerroksessa ja siten tukee myös ei-IP-protokollia. 
L2TP:n juuret ovat vanhemmissa Ciscon ja Microsoftin L2F ja PPTP -protokollissa.
Velkopopovický Kozel

Velkopopovický Kozel on tšekkiläinen vuonna 1874 syntynyt olutmerkki. Sitä valmistetaan Plzeňský Prazdroj’n panimossa Velké Popovicen kunnassa. Kozel-oluet ovat voittaneet useita kansainvälisiä palkintoja.
Kozel tarkoittaa vuohipukkia, joka toimii oluen tunnuksena. Velkopopovický Kozel -oluista on eri variaatioita. Näistä Černý on tumma dunkel-tyylinen lagerolut, kun taas Kozel 10, Kozel 11, Kozel Mistrův ležák, Kozel Černý, Kozel Řezaný ja Kozel Nealko ovat vaaleita pilsnereitä.
Nörtti

Nörtti on arkikielessä käytetty ilmaus esimerkiksi innokkaasta tietotekniikan harrastajasta, joskin termillä voidaan viitata laaja-alaisesti eri aihepiirien innokkaisiin harrastajiin. Stereotyyppisessä merkityksessään nörtti on harrastukseensa syventynyt ja sosiaalisesta elämästä hieman syrjäytynyt.
Nörtti-sanaa on suomen kielessä käytetty 1980-luvusta lähtien merkityksissä ”saamaton nahjus, nynny”, ”yli-innokas koululainen, hikipinko” ja ”innokas tietokoneiden harrastaja”.
Samantapaisia sanoja.
Friikki muistuttaa nörttiä; hän on jonkin asian innokas harrastaja tai ihailija. Toinen nörtille sukua oleva ilmiö on giikki (). Geek saatetaan nykyisin määritellä ”sosiaalisesti lahjakkaaksi, ulkonäöstään huolehtivaksi nörtiksi”, joka on intohimoisen kiinnostunut jostakin tekniikkaan tai populaarikulttuuriin liittyvästä asiasta. Geek-naisten esiäidiksi mainitaan 1800-luvulla elänyt matemaatikko Ada Lovelace, jota pidetään kaikkien aikojen ensimmäisenä tietokoneohjelmoijana. 
Nörttikulttuuri.
25. toukokuuta on julistettu Geek Pride Day’ksi. Tällöin juhlitaan ensimmäisen "Tähtien sota" -elokuvan julkaisua, "Linnunradan käsikirja liftareille" -kirjan innoittamaa pyyhepäivää ja Terry Pratchettin kirjaan viittaavaa päivää Glorious 25 May. 
Suomessa nörttien järjestöksi ilmoittautui vuonna 1997 perustettu Irti Elämästä -yhdistys, joka järjesti tiedotusvälineissäkin huomiota saaneen ”nörtti-iskun” tammikuussa 1999, jolloin yhdistyksen jäsenet chattailivat Helsingin rautatieaseman matkatavaralokeroissa. Yhdistys ei ole enää aktiivinen.
Vuonna 2013 perustettu suomalainen Nörttitytöt ry pyrkii nettisivujensa mukaan edistämään sukupuolten välistä tasa-arvoa nörttipiireissä ja maailmassa yleisesti. Nimestään huolimatta toiminta on avointa kaikille sukupuolesta riippumatta. Nörttitytöt ry ylläpitää Nörttitytöt-blogia, jossa julkaistaan nörttiaiheisia artikkeleita useamman kerran viikossa.
Muoti.
Sarvisankaisia silmälaseja kutsutaan ”nörttilaseiksi”.
IEEE

Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE) on kansainvälinen tekniikan alan järjestö. Siihen kuuluu yli 400 000 jäsentä yli 160 maassa. Sen toiminnan piiriin kuuluu laaja julkaisutoiminta, tieteellisten konferenssien järjestäminen, koulutuksen edistäminen sekä monien alojen keskeisten standardien määrittely. IEEE julkaisee yhteensä 132 tiedejulkaisua. IEEE on jäsenmäärältään maailman suurin tekniikan alan ammatillinen järjestö.
Organisaatio.
IEEEn toiminta on jakaantunut maailmanlaajuisesti osastoihin, jaostoihin ja opiskelijayhdistyksiin.
Maailmanlaajuisesti IEEEssä on:
IEEE Suomen osasto.
IEEEn jaostot Suomessa.
Suomen osaston piirissä toimii kahdeksan jaostoa (Chapter), joista osa on yhdistyneitä jaoksia useammalta aihealueelta:
IEEEn jäsenyys ja kohdealueet.
IEEEn jäseneksi voivat hakemuksesta päästä henkilöt joilla on tekniikan alaan liittyvää koulutusta tai työkokemusta IEEEn määrittelemillä kohdealueilla (IEEE designated field of interest). Näitä kohdealueita ovat:
IEEEn jäsenyysluokat.
IEEEn jäsenyysluokkia on seuraavasti:
Palkinnot ja tunnustukset.
IEEE:llä on useita palkintoluokkia ansioituneille henkilöille. Korkein kunnianosoitus on "IEEE Medal of Honor", joka on perustettu vuonna 1917.
Standardit.
Tunnettuja IEEE-standardeja ovat muiden muassa:
Voimassa olevia IEEE-standardeja on kaikkiaan yli 900.
Suomalaiset ansioituneet jäsenet.
Suomalaisia ansioituneita jäseniä (fellow) ovat:
Elinikäisiä ansioituneita jäseniä (life fellow):