tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nollasummapeli

Nollasummapeli on peliteoreettinen tilanne, jossa yhden toimijan voitot ovat aina pois muilta toimijoilta. Peliä kutsutaan nollasummapeliksi, koska kaikkien pelaajien tappioiden ja voittojen summa on aina nolla ja jotta pelaajien keskuudesta saataisiin esiin voittaja, täytyy vastaavasti syntyä häviäjä/häviäjät. 
Esimerkkejä nollasummapelistä.
Kakun leikkaaminen on klassinen esimerkki nollasummapelistä. Jos yksi henkilö leikkaa itselleen suuremman osan, jää muille vähemmän. Tilanteet, joissa henkilöt voivat hyötyä kanssakäymisestä, eivät ole nollasummapelejä. Malliesimerkki kahden pelaajan nollasummapelistä on shakki. Siinä molempien pelaajien menestys on toiselta pois, ja jos ei oteta huomioon tasapeliä, vain yksi pelaaja voittaa. John von Neumannin tunnettu minimax-teoreema todisti, että kahden pelaajan nollasummapelissä on aina olemassa paras mahdollinen strategia eli sellainen, joka minimoi omat häviöt. 
Ei-nollasummapeli.
Ei-nollasummapeli on pelitilanne, jossa toisen pelaajan voitto ei ole muilta pelaajilta pois, useat pelaajat voivat voittaa tai kaikki pelaajat voivat hävitä.
Nollasummapeli taloudellisessa toiminnassa.
Nollasummapeli on tärkeä käsite taloustieteessä. Taloustieteen vakiintunut käsitys on, että suurin osa taloudellisesta toiminnasta ei ole nollasummapeliä. Hyödykkeitä ja palveluja voidaan luoda, tuhota tai allokoida niin, että ihmisyhteisölle aiheutuu nettohyötyä tai -haittaa. Nollasummapeli on liian yksinkertaistava termi, jotta se havainnollistaisi talouden ja yhteiskunnan monimutkaisia vuorovaikutussuhteita.
Kaupankäynti ei ole teoriassa ikinä nollasummapeliä, jos osapuolet ryhtyvät vaihtokauppaan vain siksi, että arvostavat toisen osapuolen vaihdossa antamaa enemmän kuin omaansa. Leivän ostaja ostaa leivän ainoastaan, jos on valmis maksamaan leivästä pyydetyn hinnan. Toisaalta myyjä ei myisi leipää, jollei saisi voittoa. Toisaalta esimerkiksi epäsymmetrisen informaation vuoksi ostaja tai myyjä saattavat olla väärässä vaihtokaupan hyödyllisyydestä. 
Muun muassa Robert Wright on esittänyt, että yhteiskunta loittonee nollasummapelistä jatkuvasti laajetessaan, lisääntyessään ja erikoistuessaan. Taloustieteissä ajatusta vastaa suhteellisen edun käsite.
Polytetrafluorieteeni

Polytetrafluorieteeni (IUPACin lyhenne PTFE) on polymeeri, jossa hiiliketjuun on liittynyt fluoriatomeja. Sitä kutsutaan usein kauppanimellä Teflon.
Teflon oli alun perin DuPont-yhtiön kauppanimi vuonna 1938 patentoimalleen polytetrafluorieteenille. Polytetrafluorieteenin muita kauppanimiä ovat "Fluon" ja "Hostaflon". 
Polytetrafluorieteeniä valmistetaan polymeroimalla tetrafluorieteeniä: Teflonin kitkakerroin itseään ja terästä vasten on 0,05–0,1, joka on kolmanneksi pienin tunnetuista materiaaleista BAMin ja timantin jälkeen. 
PTFE:n sulamispiste on 327 °C, minkä vuoksi sitä käytetään paistinpannujen pinnoitteena. Sitä käytetään myös esimerkiksi kemikaalien säilytykseen ja putkistoissa, koska se ei reagoi herkästi. Pintojen pinnoittaminen teflonilla on vaikeaa, koska se tarttuu vaikeasti muihin materiaaleihin. Pinnoittaminen tapahtuu yleensä sintraamalla teflonpulveri kiinni pintaan.
Historiaa.
Teflon keksittiin sattumalta vuonna 1938. DuPont-yhtiön tutkija Roy J. Plunkett työskenteli etsien uusia jäähdytysaineita ja pumppasi fluoripitoista kaasua kaasupulloon. Hämmästyksekseen hän huomasi, että venttiiliä avattaessa mitään ei tullut ulos. Hän leikkasi pullon auki ja totesi korkeapaineisen kaasun muuttuneen vaaleaksi jauhemaiseksi aineeksi. Kaasupullon rauta oli toiminut katalyyttinä. Kolme vuotta kestäneen tutkimuksen jälkeen DuPont patentoi aineen 1941 ja rekisteröi Teflon-kauppanimen 1944.
Teflonia valmistettiin ensimmäisen kerran 1938, ja sen ensimmäinen merkittävä käyttökohde oli uraaniheksafluoridin säilytys Yhdysvaltain Manhattan-projektin yhteydessä. Teflonia tuli myyntiin 1946. Teflonia luullaan tästä huolimatta toisinaan NASA:n Apollo-kuuohjelman sivutuotteeksi.
Kalparitaristo

Kalpaveljet (, ) oli Liivinmaalla toiminut keskiaikainen katolinen ritarikunta, joka perustettiin Riiassa vuonna 1202 käännyttämään Baltian asukkaita kristinuskoon. Perustajana oli paavin käskynhaltija, Riian piispa Albert von Buxhövden. Vuoden 1237 jälkeen Kalpaveljiä nimitettiin tavallisesti Liivinmaan saksalaiseksi ritarikunnaksi.
Paavi tehosti käännytystä.
Liiviläisiin kohdistunut käännytystyö oli aluksi rauhanomaista, mutta lähetyssaarnaajia uhkailtiin ja monet kastetut kääntyivät takaisin pakanuuteen. Vuonna 1196 piispaksi nimettiin Loccumin luostarin apotti Bertold. Koska paavi oli julistanut ristiretken Liivinmaan käännyttämisen tueksi, Bertold saapui Baltiaan 1198 mukanaan joukko värvättyjä aatelisia ja ammattisotureita. Bertoldin kuoltua Liivinmaan kolmanneksi piispaksi nimitettiin 1199 Albert von Buxhövden. Kun tuore paavi Innocentius III kehotti Saksin, Westfalenin, Mecklenburgin ja Elben rantamaiden kristittyjä ristiretkelle Liivinmaalle, Albert värväsi mukaansa 500 ristiretkeläisen joukon. Kun käännytystoiminta pian muuttui väkivaltaiseksi valloitukseksi, pysyvän asevoiman tarve kävi välttämättömäksi: ristiretkeläiset viipyivät yleensä vain vuoden ja siksi pitkäjänteinen työ oli mahdotonta. Vuonna 1202 perustetun ritariston esikuva oli Palestiinassa perustettu Temppeliherrain ritarikunta.
Syksyllä 1215 Riian piispa Albert matkusti Roomaan osallistuakseen suureen kirkolliskokoukseen, neljänteen lateraanikonsiiliin. Paavi kuunteli piispan huolia ja julisti Liivinmaan Jumalan Äidin maaksi (Terra Matris) ja vahvisti näin tukensa Liivinmaalle tehtäville ristiretkille. Kun Palestiina oli Jumalan Pojan maa, asettautui Liivinmaa näin samanarvoiseksi ristiretkien kohteeksi.
Ritaristo.
Ritariston ensimmäisenä suurmestarina toimi Venno von Rohrbach. Jäseninä oli aseistettuja "kalpaveljiä", uskontoon keskittyviä "munkkiveljiä" sekä varsinaisina sotilaina "ritariveljiä". Kalpaveljien tunnuksena oli punainen risti sekä punainen miekka valkoisessa viitassa.
Kärsittyään tappion liettualaisille Kalparitaristo muuttui 1237 Liivinmaan ritarikunnaksi ja oli Saksalaisen ritarikunnan haara. Ritarikunnat hallitsivat yhdessä Liivinmaan, Kuurinmaan ja Saarenmaan aluetta eli suurin piirtein nykyistä Latviaa ja Etelä-Viroa vastaavaa aluetta. 
Liivinmaan sota ja Liivinmaan ritarikunnan loppu.
1237–1525 Liivinmaan Ritarikunta oli itsenäinen valtio "de facto", ja siitä tuli itsenäinen "de jure", kun vuonna 1525 Saksalaisen ritarikunnan valtio muuttui Preussin herttuakunnaksi, joka oli Puolan vasallivaltio ja Puolan kuninkaan lääni. Vuonna 1558 Venäjä aloitti Liivinmaan sodan. Vuonna 1562 Liivinmaan ritarikunnan viimeinen suurmestari Gotthard Kettler neuvotteli Puolan kuninkaan kanssa ja suurin osa ritarikunnan maista siirtyi Puola-Liettualle. Hallitsemiensa maiden eteläiseen osaan Kettler perusti Kuurinmaan herttuakunnan. Viron pohjoisosa Vironmaa siirtyi Ruotsille ja Saarenmaa Tanskalle.
Vuoden 1960 kesäolympialaisten mitalitaulukko

Vuoden 1960 kesäolympialaisissa oli mukana urheilijoita 67 maasta. Maat kilpailivat 145 olympialajissa. Mitalitaulukon ensimmäinen oli Neuvostoliitto.
Tähtiaika

Tähtiaika formula_1 on kevättasauspisteen tuntikulma. Nimensä mukaisesti tähtiaikaa mitataan tunteina (h), minuutteina (min tai m) ja sekunteina (s). Kevättasauspisteen ollessa suoraan etelässä tarkkailijasta katsoen on tähtiaika 0h. Tähtiaika kertoo taivaanpallon asennon suhteessa tarkkailijaan ja samalla tähtiajan hetkellä tähtitaivas on havaitsijaan nähden samassa asennossa. Maapallon pyörähdys akselinsa ympäri tähtiavaruuden suhteen kestää tasan 24 tähtiaikatuntia eli yhden "tähtivuorokauden" eli "sideerisen vuorokauden". Tämän pyörähdyksen kesto on noin 23 tuntia, 56 minuuttia ja 4,1 sekuntia. Tähtivuorokausi on siis noin 4 minuuttia lyhyempi kuin ajanlaskun perustana oleva aurinkovuorokausi, jonka kuluttua sama maapallon pituuspiiri on kääntyneenä kohti aurinkoa. Ero johtuu siitä, että vuorokauden aikana Maa ehtii jo kiertää noin asteen verran kaarevaa rataansa Auringon ympäri. Tähtiaika voidaan määrätä esim. ohikulkukoneen avulla havaitsemalla se hetki, jolloin jokin tähti ohittaa etelämeridiaanin. Tuolloin tähden tuntikulma on nolla, ja tähtiaika sama kuin tähden rektaskensio. Sitä tähtiaikaa, jolloin jokin tähti on etelässä sanotaan sen rektaskensioksi.
Tähtiajan laskeminen.
Periaatteessa tähtiajan laskeminen on melko monimutkaista. Sen voi kuitenkin helposti arvioida useimpiin tarkoituksiin riittävän tarkasta kaavasta: 
formula_2
Jossa:
Jos jonkin taivaankappaleen rektaskensio tunnetaan ja oma havaintopaikan tuntikulma voidaan määrittää, voidaan laskea tähtiaika niiden välisestä riippuvuudesta. Useimmille taivaankappaleille on tunnettu rektaskensio, joka lyhyellä aikavälillä on muuttumaton. Havaintopaikan tuntikulma on kulmaetäisyys etelämeridiaanista myötäpäivään: Etelämeridiaani on Maan pyörimisakselin jatkeen ja zeniitin kautta pohjoisesta etelään taivaankannen ylitse kulkevan meridiaanin eteläinen osa.
formula_1 = h + a
Jossa:
Paikallinen keskiaurinkoaika ei ole suoraan seinäkelloaika, koska kellomme käyvät elämämme rytmittämiseksi Auringon mukaan Maan synodisen pyörähdysajan mukaista aikaa, vaan se voidaan laskea seuraavasta kaavasta:
formula_8.
Jossa:
Mikäli perusaikana käytetään UTC:tä, tällöin aikaan lisätään 4 min jokaisesta pituusasteesta Greenwichin nollameridiaanilta itään ja vähennetään 4 min jokaisesta pituusasteesta Greenwichin nollameridiaanilta länteen. Yksi tunti vastaa siis 15 pituusastetta. Vastaavasti yksi minuutti vastaa siis 0,25 pituusastetta eli 15'.
Syyspäiväntasauksen hetkellä tähtiaika on sama kuin paikkakunnan keskiaurinkoaika.
Gelasius II

Paavi Gelasius II (k. 29. tammikuuta 1119) oli paavina 24. tammikuuta 1118 – 28. tammikuuta 1119. Hän syntyi Gaetassa merkittävään perheeseen ja sai nimekseen Givoanni Coniulo.
Giovannista tuli munkki Monte Cassinoon, josta paavi Urbanus II vei hänet Roomaan ja teki hänestä kanslerin ja kardinaalin. Pian kun hänet oli yksimielisesti valittu paaviksi, keisari Henrik V:n kannattaja Cencius Frangipanè vangitsi hänet, mutta Gelasius pääsi vapaaksi, kun roomalaiset ryhtyivät kapinaan hänen puolestaan. Keisari ajoi Gelasiuksen Roomasta maaliskuussa 1118 ja julisti tämän valinnan mitättömäksi sekä asetti Burdinuksen, Bragan arkkipiispan vastapaaviksi, jonka paavinimi oli Gregorius VIII.
Gelasius pakeni Gaetaan, jossa hänestä tehtiin pappi ja piispa, minkä jälkeen hän julisti Henrikin ja vastapaavin pannaan. Normannien suojeluksessa hän palasi Roomaan heinäkuussa, josta hänen piti lähteä pakoon keisarin kannattajien, erityisesti frangipanien, häirinnän takia. Gelasius lähti Ranskaan, siunasi matkalla Pisan katedraalin, ja saapui Marseillehin lokakuussa. Hänet otettiin vastaan innostuneesti Avignonissa, Montpellier’ssa ja muissa kaupungeissa. Gelasius piti kirkolliskokouksen Viennessä tammikuussa 1119 ja suunnitteli kirkolliskokouksen pitämistä investituurariidan ratkaisemiseksi, mutta kuoli Clunyssä ennen kuin ehti toteuttaa suunnitelmansa.
Tea

Tea ja Teea ovat suomalaisia naisten etunimiä. Suomalaisessa kalenterissa Tean nimipäivä on 6. helmikuuta. Ortodoksisessa kalenterissa se on 29. heinäkuuta, jolloin on marttyyri Teodoten muistopäivä.
Suomessa nimi Tea on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 2 859 ja Teea hieman alle 470 naiselle.
Nimen alkuperä.
Tea ja Teea ovat lyhennelmiä nimestä Dorotea, kuten myös Tiia ja Tia.
Tunnettuja Teoja ja Teeoja.
Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Euroopan hymni

Euroopan hymni on Euroopan unionin ja Euroopan neuvoston tunnushymni. Melodia on peräisin Beethovenin 9. sinfonian (1824) finaalista. Euroopan neuvosto valitsi sen vuonna 1972 omaksi hymnikseen. Euroopan yhteisön huippukokous päätti vuonna 1985 valita sen EY:n hymniksi. Hymnin tarkoitus ei ole korvata jäsenmaiden omia kansallislauluja, vaan korostaa niiden jakamia yhteisiä arvoja ja siten Euroopan yhtenäisyyttä. Sitä voidaan soittaa sellaisissa virallisissa yhteyksissä, joilla on jokin yhteys Euroopan unioniin.
Jotta yhtä jäsenmaiden kielistä ei suosittaisi muiden kustannuksella, ei "Euroopan hymni" ole Friedrich Schillerin saksankielisellä tekstillä laulettu Beethovenin musiikin kuorosovitus, vaan instrumentaaliversio, jonka Herbert von Karajan sovitti Euroopan neuvoston toimeksiannosta kolmena versiona: soolopianolle, puhallinorkesterille ja sinfoniaorkesterille. Virallista tekstiä melodiaan ei ole, vaan useita vaihtoehtoisia versioita eri kielillä.
Ehdolla Euroopan hymniksi oli myös Eurovision tunnusmelodia, Marc-Antoine Charpentierin "Te Deum".
Avignon

Avignon on kunta Etelä-Ranskassa. Se sijaitsee Rhônejoen rannalla Vauclusen departementissa Provence-Alpit-Rivieran alueella. Avignon on Vauclusen departementin pääkaupunki. Avignonissa on 92 454 asukasta (2006) ja suur-Avignonin alueella 155 000 asukasta.
Historia.
Avignon on asutettu hyvin aikaisessa vaiheessa. Rooman valtakunnassa se oli Gallia Narbonensisin provinssin keskus. 1100-luvun lopulla Avignon julistautui itsenäiseksi, mutta itsenäisyys murskattiin vuonna 1226, kun Ranskan kuningas Ludvig VIII valtasi kaupungin.
Vuonna 1309 Ranskan kuningas siirsi katolisen kirkon hallinnon paaveineen Avignoniin, joka kuului siihen aikaan Sisilian kuningaskunnalle. Avignonissa kirkko joutui alistumaan monessa asiassa Ranskan kuninkaan tahtoon. Avignonin vankeus kesti vuoteen 1377.
Avignon kasvoi tähän aikaan 40 000 asukkaan kaupungiksi, mikä oli siihen aikaan huomattavan suuri asukasluku.
Vuosina 1309–1377 Avignonissa asui seitsemän paavia:
Vuosina 1335–1364 rakennettiin "Palais des Papes", Paavien palatsi, joka tarjosi paaveille suojaa. Palatsin seinät ovat yli viisi metriä paksut. Nykyään palatsi toimii museona. Avignon ympäristöineen pysyi paavin hallinnassa, Kirkkovaltioon kuuluneena ekslaavina vuoteen 1797 saakka, jolloin Ranska valtasi sen itselleen.
Dolchamar

Dolchamar [] on Lontoossa perustettu, mutta nykyään Helsingissä toimiva yhtye, jonka sanoitukset on kirjoitettu esperantoksi. Yhtyeen tyyli vaihtelee elektronisesta rockista hip hopiin. Yhtyeessä on ollut useita eri kokoonpanoja, joiden keskeisenä hahmona on Patrik Austin ("Piechjo").
Dolchamarin levy-yhtiö on ranskalainen esperantonkieliseen musiikkiin erikoistunut Vinilkosmo. Yhtyeen ensimmäinen levy "Lingvo intermonda" (2000) on tyyliltään elektroa hip hop -vaikuttein, mutta vuonna 2005 ilmestynyt "Rebela sono" oli lähempänä garage rockia. 
Dolchamar tunnettiin nimellä "Dolcxamar", kunnes se vaihtoi nimensä vuonna 2003. Vuoden 2005 syyskuuhun asti yhtyeessä oli kuusi jäsentä. Tämä kokoonpano hajosi, mutta jäljelle jääneet Hannu Linkola ja Patrik Austin jatkoivat keikkailua vaihtelevien muusikoiden kanssa. Samalla Hannu Linkola siirtyi lyömäsoittimista rumpuihin ja Patrik Austin ryhtyi laulamisen ohella soittamaan kitaraa. Vuoden 2006 alussa yhtye julkaisi Internetissä "Rebela sono" -levyn kappaleista tehtyjä yhtyeen vanhempaa tyyliä mukailevia versioita.
Dolchamar on esiintynyt Suomessa, Ruotsissa, Saksassa, Puolassa, Unkarissa, Bosniassa, Italiassa ja Ranskassa, pääasiassa esperantotapahtumissa. 
Levyllä "Rebela sono" sanoitukset on kirjoitettu korvaamalla "ks" "x"-kirjaimella, ja esperanton erikoismerkit ("ĉ", "ĝ", "ĥ", "ĵ", "ŝ", "ŭ") niin sanotulla "h-järjestelmällä" ("ch", "gh", "k", "jh", "sh", "u").
Agnes de Poitou

Agnes de Poitou (n. 1025 – 14. joulukuuta 1077 Rooma, Kirkkovaltio) oli keisari Henrik III:n keisarinnapuoliso ja toimi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijana vuosina 1056–1062 poikansa Henrik IV:n sijaisena tämän ollessa alaikäinen.
Suku.
Hän oli Akvitanian herttuan ja Poitoun kreivin Vilhelm V:n (969–1030) ja tämän kolmannen puolison Agnes Burgundialaisen (n. 995-1068) nuorin tytär. Hänen vanhemmat veljensä olivat Akvitanian herttua Vilhelm VII ja Vilhelm VIII. Hänen velipuoliaan olivat Akvitanian herttua Vilhelm VI ja Gascognen herttua Guy. Agnesin isän kuoleman jälkeen äiti avioitui uudelleen vuonna 1032 Anjoun herttua Geoffrey II:n kanssa, he erosivat vuonna 1050.
Avioliitto ja lapset.
Agnes oli keisari Henrik III:n toinen puoliso, he avioituivat marraskuussa 1043 Ingelheimin keisarillisessa palatsissa, Mainzin länsipuolella. 
Heille syntyi kuusi lasta, joista neljä selvisi aikuisikään asti.
Nicolas Bourbaki

Nicolas Bourbaki on salanimi, jota käytti ryhmä pääasiassa ranskalaisia 1900-luvun matemaatikkoja. Bourbaki kirjoitti joukon modernia korkeampaa matematiikkaa käsitteleviä kirjoja, ensimmäisen vuonna 1935. Ryhmän tavoitteena oli perustaa koko matematiikka joukko-opille, mikä tavoite johti heidät pyrkimään kohti äärimmäistä tarkkuutta, formaalisuutta ja yleisyyttä. Samalla ryhmä loi muutamia uusia termejä ja käsitteitä.
Vaikka Bourbaki on kuvitteellinen henkilö, Bourbaki-ryhmä tunnetaan virallisesti nimellä "Association des collaborateurs de Nicolas Bourbaki" ("Nikolas Bourbakin työtovereiden yhdistys"), jonka toimisto on École Normale Supérieuressa, Pariisissa. Kaikkia ryhmän jäsenten nimiä ei kuitenkaan tiedetä. Se kuitenkin tiedetään, että ryhmän jäsenten kokonaismäärä pidettiin jatkuvasti samana. Kun joku jäsen täytti 50 vuotta, hänen tuli jättää ryhmä, jolloin muut jäsenet valitsivat tilalle uuden henkilön.
Ryhmän nimi on viittaus 1800-luvulla eläneeseen kenraali Charles Denis Bourbakiin.
Tuomarila

Tuomarila (, jonka mukaan käytetään joskus lempinimeä "Domi") on osa-alue Espoon keskuksen kaupunginosassa. Tuomarilan historian katsotaan alkaneen 1900-luvun alkupuolella, kun rantaradan yhteys Karjaalta Pasilaan valmistui 1903 ja parantuneiden kulkuyhteyksien vuoksi Espoon kirkon läheisyyteen sijoittuneet Domsin, Sunan, Dahlin, Jofsin ja Kirstin maatilat alkoivat vähitellen väistyä alueelta uuden asutuksen tieltä. Tuomarilan nykyinen rakennuskanta koostuu enimmäkseen omakoti- ja rivitaloista sekä enenevissä määrin myös matalahkoista kerrostaloista. Asukkaita on noin 3 000.
Alueella toimii muun muassa peruskoulu, päiväkoti sekä mormonikirkko. Tuomarilassa toimi pitkään vuonna 1929 perustettu Tuomarilan VPK, jonka vuonna 1950 talkoovoimin valmistunut VPK-talo Palotiellä oli ennen Tuomarilan ehkä parhaiten tunnettu maamerkki, joka paloi vuonna 2024 . VPK-talossa toimi 1978-2011 Kino Tuomarila, joka oli yksi Espoon viimeisistä vanhan ajan elokuvateattereista.
Tuomarilan luonnonläheisestä sijainnista huolimatta keskuspuiston ja Kauniaisten Kasavuoren välissä on se keskeisellä paikalla muun muassa Espoon keskuksen ja Lommilan monipuolisten ja kehittyvien palvelujen sekä rantaradan, Helsinki–Turku-moottoritien (Turunväylän), Kehä II:n ja Kehä III:n tarjoamien hyvien kulkuyhteyksin äärellä. Tuomarilan rautatieasemalla pysähtyvät lähiliikennejunat E, L, ja U. Itse asemarakennus on säilynyt lähes alkuperäisessä 1930-luvun ulkoasussaan.
Viime vuosien aikana Tuomarila on kasvanut voimakkaasti. Juna-aseman pohjoispuolelle on noussut uusi Kulovalkean kerrostalovaltainen asuinalue, ja myös junaradan välittömään läheisyyteen sen eteläpuolelle niin sanottuun vanhaan Tuomarilaan on rakennettu uusia rivi- ja kerrostaloja. Tuomarilan alue laajasti käsitettynä on kasvanut lännessä kiinni Sunaan ja Suvelaan sekä pohjoisessa Kirkkojärveen.
Björkbackan yhdyskuntahistoriallinen huvila sijaitsee Tuomarilassa.
Indokiina

Indokiina eli Taka-Intia on alue Kaakkois-Aasiassa. Siihen kuuluvat Kambodža, Laos, Länsi-Malesia, Myanmar, Singapore, Thaimaa ja Vietnam.
Alueen on katsottu olevan sekoitus intialaista ja kiinalaista kulttuuria, mistä se on saanut nimensä.
Poliittinen jako.
Indokiinan kaikki maat ovat ASEANin jäseniä.
Historia.
Indokiinan nimi yhdistetään yleensä tanskalais-ranskalaiseen maantieteilijään Conrad Malte-Bruniin, joka viittasi alueeseen termillä "indo-chinois" vuonna 1804, ja skotlantilaiseen kielitieteilijään John Leydeniin, joka taasen käytti termiä "Indo-Chinese" kuvaillakseen alueen asukkaita ja heidän kieliään vuonna 1808.
Maantiede.
Valtaosa Indokiinasta on metsäistä ylänköä tai vuoristoa. Indokiinassa kasvaa suuria sademetsiä, joita on kuitenkin pitkään hävitetty laajoilla hakkuilla. Hakkuut uhkaavat alueen eläimistön ja kasviston korkeaa biodiversiteettiä. 
Indokiinan joet ovat elinehto miljoonille ihmisille. Mekongin ja Punaisenjoen suistot ovat hedelmällisiä ja laajalti viljeltyjä alueita. Kambodžassa sijaitseva Tonle Sapin järvi kutistuu olemattomiin kuivalla kaudella ja sadekauden aikana se tapaa kasvaa Kaakkois-Aasian suurimmaksi makean veden altaaksi.
Indokiinaksi ei aina lasketut Thaimaa, Malesia ja Myanmar poikkeavat hieman Ranskan entisistä siirtomaista. Thaimaassa metsäisten ylänköjen ja soisten rannikoiden lisäksi löytyy myös savannia. Maan keskiosassa olevat tasangot ovat tärkeitä viljelysmaita. Bengalinlahden rannalla oleva alanko, etenkin Iravadijoen suisto, on Myanmarin asutuimpia sillä maan pohjoisosa on huonokulkuista vuoristoa. 
Malakan niemimaan sisäosaa hallitsevat poimuvuoret, joiden juurella on kapea tasainen rannikkovyöhyke ennen merta. Rantavyöhyke on matalaa ja soista alankoa, jota halkoo lukuisat joet.
Indokiinassa vallitsee kostea trooppinen ilmasto, joka suosii alueelle omaperäistä orientaalista eliökuntaa.
ADM-Aeolus

Atmospheric Dynamics Mission (ADM-Aeolus) on Euroopan avaruusjärjestön (ESA) kaukokartoitussatelliitti. Se mittaa kolmiulotteisesti maapallon tuulia. Tämä mahdollistaa tuulienergian taseen ja energian siirtymisen analysoinnin. Tämä voi osin selittää esimerkiksi El Niño -ilmiön.
Satelliitin tehtävä oli onnistunut ja ESA suunnittelee Aeolus 2 -satelliittia jatkamaan. Satelliitin keräämää tietoa on käytetty sään ennustamisessa. Aeolus ohjattiin kohti Maata kun sen polttoaine oli lähes lopussa jotta sen paluu olisi ennakoitavissa ja se palaisi ilmakehässä Atlantin yllä.
Satelliitti.
Satelliitti piti alun perin laukaista helmikuussa 2012 venäläisellä kantoraketilla. Lopulta laukaisu tapahtui 22. elokuuta 2018 Vega-raketilla.
Satelliitin lentorata on 320 km korkealla aurinkosynkronisella kiertoradalla yön ja päivän rajalla.
Satelliitti painaa noin 1 000 kg ja kuluttaa 1 000 W sähkötehoa. Satelliitti käyttää mittauksiin ultraviolettiaallonpituudella 355 nm toimivaa laseria. Airbus Defense and Space-yhtiön eli entisen EADS Astrium -yhtiön Ison-Britannian tehdas valmisti satelliitin.
Tieteellinen tehtävä.
Satelliitti käyttää mittauksiin "Doppler Wind Lidar (DWL)" -tyyppistä "ALADIN"-instrumenttia ("Atmospheric Laser Doppler Instrument"). Kyseessä on Lidar-mittalaite, joka mittaa tuulennopeuden näkösäteensä (line-of-sight, LOS) suunnassa Doppler-ilmiön avulla eri korkeuksilta ilmakehästä yöpuolelta maapalloa. Tästä tiedosta saadaan simuloitua tuulennopeuden maanpinnan suuntaiset projektiot (HLOS) eri korkeuksilla. Instrumentin avulla saadaan mitattua myös pilvien kattojen korkeus ja ilmakehän aerosolien määrä. Tutkimuksen uskotaan parantavan numeerista säänennustusta merkittävästi.
ALADIN-instrumentin 1,5 metrin piikarbidipeili on valmistettu Turun yliopiston Tuorlan observatorion tiloissa toimivan Opteon Oy:n toimesta. Yhtiön johtajana toimii Tapio Korhonen, jonka optiikkaosaamiseen yritys perustuu.
Cluster (avaruuslento)

ESAn Cluster-missio on Maan magnetosfääriä tutkiva avaruuslento. Englannin sana "cluster" on suomeksi parvi. Cluster-missio koostuukin neljästä satelliitista, jotka kiertävät Maata parvessa tehden samanaikaisesti mittauksia eripuolella magnestosfääriä. 
Cluster-missio on osa kansainvälistä Aurinko-Maa-ohjelmaa ("ISTP, International Solar-Terrestrial Programme"), jossa yhteistyötä tekevät mm. ESA ja NASA. 
Ensimmäisen kerran Cluster-satelliitit yritettiin laukaista Ariane 5-kantoraketin ensilennolla (Ariane-501) Kourousta 4. kesäkuuta 1996. Laukaisu päätyi raketin ohjausjärjestelmän virhetoiminnon takia tilanteeseen, jossa raketti räjäytettiin turvallisuussyistä. 
Adalla ohjelmoitu toiminto yritti muuntaa 64-bittisen liukuluvun 16-bittiseen kokonaislukuun, johon arvo ei mahtunut.
ESA rakensi satelliitit uudelleen ja ne laukaistiin 16. heinäkuuta 2000 ja 9. elokuuta 2000 
Baikonurin kosmodromilta kahdella Sojuz Fregat-kantoraketilla. Tätä missiota kutsutaan nimellä "Cluster II". Sen toiminta päättynee vuonna 2009.
Laukaisut veivät satelliitit hyvin ellipisille radoille (apogeum 18000 km, perigeum 200 km). Kussakin satelliitissa oli 600 kg ajoainetta, jolla ne siirtyivät 19000 km - 119000 km korkeille kiertoradoille. Vuonna 2007 satelliitit lentävät alle 20 km:n etäisyydellä toistaan.
Satelliitit.
Kunkin satelliitin muoto on kiekkomainen: korkeus 1,3 m, ja halkaisija 2,9 m. Satelliitit ovat spin-stabiloituja, ne pyörivät 15 rpm. Lankapuomien, joiden päissä tieteellisiä mittalaitteita pituus jopa 50 m. Tieteellisiä mittalaitteita 72 kg.
Satelliitin laukaisumassa oli 1200 kg, josta 650 kg oli ajoainetta. Sähkötehon kulutus 250 W. Tietoliikenne maahan 2000–262000 bittiä sekunnissa.
Satelliitit valmisti Dornier-yhtiö Baijerissa. Se on nykyisin nimeltään EADS Astrium GmBH.
Instrumentit.
Kussakin satelliitissa on 11 tieteellistä mittalaitetta, jotka mittaavat varautuneita hiukkasia, sähkökenttiä ja magneettikenttiä. 
Oulun yliopisto osallistui EWF- ja RAPID-instrumenttien rakentamiseen.
Herschel (avaruusobservatorio)

Herschel oli ESAn infrapuna-aallonpituusalueen avaruusobservatorio. Mission alkuperäinen nimi oli Far Infrared and Sub-millimetre Telescope (FIRST). Satelliitti sai nimensä tähtitieteilijä William Herscheliltä, joka löysi värien lämpötilaa tutkiessaan infrapunasäteilyn. Satelliitti laukaistiin Planck-satelliitin kanssa Guyanan avaruuskeskuksesta 14. toukokuuta 2009. Herschel lopetti toimintansa huhtikuussa 2013 käytettyään loppuun jäähdytyksessä tarvittavan nestemäisen heliumin varastonsa.
Satelliitti.
Herschel satelliitti on 7,5 metriä korkea ja poikkileikkaukseltaan 4 m × 4 metriä. Se painaa 3 300 kilogrammaa. Satelliittin hyötykuormaan kuuluu infrapunateleskooppi ja kolme tieteellistä instrumenttia. Se teki havaintoja infrapuna- ja alimillimetrialueella joka kattoi aallonpitudet 55–672 µm. Herschelin toiminta-aika oli kolme vuotta. Vuosittain se saattoi tehdä 7 000 tuntia mittauksia.
Herschel sijoittui avaruudessa toiseen Lagrangen pisteeseen L2, joka on Maa-Aurinko-järjestelmässä 1,5 miljoonaa kilometriä Maasta, poispäin Auringosta.
Tieteellinen tehtävä.
Herschelin edeltäjiin kuuluu hollantilais-yhdysvaltalais-brittiläinen IRAS, joka laukaistiin 1983 ja mittasi 250 000 taivaan infrapunakohdetta. Marraskuussa 1995 ESA laukaisi edellisen infrapunaobservatorionsa "Infrared Space Observatory" (ISO). Heinäkuussa 2003 NASA laukaisi "Space Infrared Telescope Facility" (SIRTF) infrapunaobservatorionsa.
Herschelin optiikka edustaa kaukoputken osalta Cassegrain-tyyppiä, jonka pääpeilin halkaisija on 3,5 metriä. Peilin aihion valmistukseen käytetty materiaali on avaruusteleskoopille ominaisesti kevyestä mutta kestävästä piikarbidista. Peilin erittäin vaativa hiontatyö on suomalaisen avaruusoptiikan asiantuntijan Tapio Korhosen käsialaa. Peili on työstetty hänen johtamassaan Opteon-yrityksessä, joka toimii Tuorlan observatoriossa.
Satelliitin kolme intrumenttia ovat:
Koska satelliitin tiedelaitteiden käyttöikä on rajattu pariin vuoteen niiden jäähdystysnesteen kulumisen takia, tieteellisten mittausten määrä tällä laitteella ilmeisesti väheni merkittävästi. Tämä ehkä heikentää kahden muunkin mittalaitteen datan laatua, koska alkuperäinen tarkoitus on ollut tehdä mittauksia eri aallonpituuksilla samaan aikaan.
Gettysburgin taistelu

Gettysburgin taistelu käytiin 1.–3. heinäkuuta 1863 Yhdysvaltain sisällissodassa. Unionin voittoon päättynyttä taistelua pidetään yleensä sodan käännekohtana.
Taustaa.
Kesäkuun lopulla 1863 George Meaden johtamat pohjoisvaltioiden eli unionin ja Robert E. Leen johtamat etelävaltioiden eli konfederaation joukot olivat kerääntyneet Gettysburgin lähistölle. Kenraali Lee oli johtanut konfederaation joukot kauas pohjoisvaltioiden alueelle, Pennsylvaniaan asti. Voittoisa armeija oli kuitenkin autuaan tietämätön siitä, että lähistöllä oli myös runsaasti unionin sotilaita. Mutta kun pieni joukko konfederaation miehiä uskaltautui kaupunkiin asti, unionin sotilaat ajoivat heidät pakosalle. Pohjoisvaltioiden joukot leiriytyivät kaupungin ulkopuolelle ja 1. heinäkuuta 1863 alkoi Yhdysvaltain sisällissodan verisin taistelu.
Taistelu.
Taistelua käytiin ankarasti Gettysburgin länsi- ja pohjoispuolella, mutta sen verran kaukana kaupungista, että siviiliväestö oli suhteellisen hyvässä turvassa. Pohjoisvaltioiden upseerit ratsastivat ympäri kaupunkia ja kehottivat ihmisiä pysymään poissa pääkaduilta. Lopulta unionin joukoille kävi selväksi, etteivät he kyenneet pitämään puoliaan etelävaltioiden sotilaita vastaan, ja he juoksivat suojaan kaupungin eteläpuolella sijaitseville kukkuloille. Konfederaation joukot eivät seuranneet perässä, sillä kenraali Lee ei ollut vielä saanut kootuksi kaikkia joukkojaan eikä pitänyt turhien riskien ottamista tarpeellisena.
Unioni ei kuitenkaan aikonut antaa periksi. Yöllä käytiin joitakin pieniä kahakoita joukkojen välillä, ja aamulla molemmat joukot olivat valmiina suureen taisteluun. Armeijat sotivat pitkin päivää, ja Gettysburgiin virtasi haavoittuneita sotilaita. Raskaista miestappioista huolimatta unionin joukot saivat pidettyä asemansa. 3. heinäkuuta oli koko sisällissodan verisin päivä, kun konfederaation sotilaat ryhtyivät rynnäkköön 12 000 miehen voimin vallatakseen unionin joukkojen tärkeän aseman. Tämä tapaus on tullut tunnetuksi Pickettin hyökkäyksenä. Tunnin aikana kaatui 5 000 sotilasta, ja konfederaation tappiot olivat niin mittavat, että Leen oli pakko perääntyä.
SMOS

SMOS ("Soil Moisture and Ocean Salinity") on ESAn ja Ranskan avaruusjärjestön (CNES) yhteinen kaukokartoitussatelliitti, joka mittaa maaperän kosteutta ja valtamerien suolaisuutta. 
Satelliitti.
SMOS, jonka laukaisua on lykätty useampia kertoja, laukaistiin onnistuneesti 2. marraskuuta 2009 kello 3:50 Suomen aikaa venäläisellä Rockot-kantoraketilla. Samalla raketilla laukaistiin myös PROBA-2 -satelliitti. Avaruuslento kestää kolme vuotta. Satelliitin lennonjohto on ESAlle poikkeuksellisesti CNESin Toulousen avaruuskeskuksessa. Satelliitin kiertorata on aurinkosynkroninen 763 kilometriä korkea rata.
Satelliitti perustuu CNESin 1990-luvun lopussa kehittämään Proteus-piensatelliittiin. Se painaa 683 kilogramaa, josta 366 kilogramaa on tieteellisiä laitteita.
Tehtävä.
Satelliitti mittaa Maasta tulevaa mikroaaltosäteilyä noin 1,4 GHz:n (L-kaista) taajuudella interferometrisella radiometrillä, joiden rakentajiin kuuluu suomalainen Elektrobit Microwave. Suomesta ovat mukana myös Teknillinen korkeakoulu, DA-Design Oy ja Modulight Inc. Radiosaaste on häirinnyt satelliitin toimintaa Etelä-Euroopan yllä.
Ranskan avaruusjärjestö

Ranskan avaruusjärjestö, (CNES, "Centre National d’Etudes Spatiales") on Ranskan avaruusjärjestö. Se on EU:n suurin kansallinen avaruusjärjestö. Se perustettiin vuonna 1961.
Merkittävin rooli EU:n avaruustoiminnassa.
Se kehitti Ranskan Diamant-kantoraketin ja Astérix-satelliitin 1960-luvun alussa. Astérixin laukaisun jälkeen Ranskasta tuli maailman kolmas avaruusmaa 26. marraskuuta 1965.
CNES on ollut aloitteentekijä useimmissa ESAn suurhankkeissa. Se rahoitti esim. Ariane 1 -kantoraketin kehityksen ja Hermès-avaruussukkulaohjelman (epäonnistui) jne. ennen kuin vei ne ESA:n toteuttavaksi. Myös eurooppalaisten sääsatelliittien ja EUMETSAT-sääsatelliittiorganisaation kehittäminen oli CNES:n aloite. Ranskan avaruusteollisuuden kehitys ja konsolidointi koordinaatiossa lentokoneteollisuuden konsolidaation kanssa hoidettiin Ranskassa valtionhallinnon, osin CNESinkin, johdolla paremmin kuin muissa Länsi-Euroopan maissa.
Vuonna 2007 CNES julkaisi Ufo-arkistonsa Internetissä.
Organisaatio ja keskukset.
CNES:in päämaja on Pariisissa. Sen teknologiakeskus on Toulousessa. Sen pääjohtajana on ollut Jean-Yves Le Gall vuodesta 2013 lähtien. Hän on myös Euroopan avaruusjärjestön (ESA) neuvoston puheenjohtaja ja International Astronautical Federation (IAF) puheenjohtaja. CNESistä vastaava ministeriö on ”l’Enseignement supérieur et de la Recherche” eli tutkimusministeriö.
Talous.
Vuonna 2010 CNES sai 750 miljoonaa euroa Ranskan hallitukselta elvytyspaketista. 500 miljoonaa euroa käytetään CNESin johtamien hankkeiden rahoitukseen, etenkin Ariane 6 -kantoraketin esisuunnitteluun sille tasolle, että se voidaan viedä ESAn vuoden 2012 ministerikokoukseen hyväksyttäväksi ESAn ohjelmaksi. 
Muita hankkeita:
Toinen osa rahoitusta – 250 miljoonaa euroa – laajakaistan toteuttaminen Ranskan merantakaisten alueitten laajakaistan toteuttamiseen satelliittitekniikalla. CNES on ehdottanut Ka-kaistan (alueen 26,5–40 GHz) satelliitin nimeltään Megasat rakentamista. Lisäksi Ranska osin tästä maksaa rahoituksesta 325 miljoonan euron velkansa ESAlle. 
Vuodesta 2011 alkaen CNES saa vastuuministeriöltään lisää rahoitusta siten, että se voi maksaa ESAlle yli 300 miljoonan euron velkansa ja lisätä ESAn rahoitusta yli 10 %:lla 744 miljoonan euron vuositasolle. Noin 500 miljoonan euron elvytyspaketin avulla CNES kehittää
CNES omistaa myös paikkatietoyhtiö CLS:n ("Collecte Localisation Satellites").
Calixtus II

Paavi Calixtus II (n. 1060–13. joulukuuta 1124) oli paavina 2. helmikuuta 1119 – 13. tai 14. joulukuuta 1124. Hän oli Burgundin kreivi Vilhelmin poika ja hänen syntymänimensä oli Guido Vienneläinen. Hänestä tuli vuonna 1088 Viennen arkkipiispa.
Calixtuksella oli voimakkaat näkemykset investituurariidasta, mutta paavina hän oli valmis neuvottelemaan keisari Henrik V:n kanssa. Vuonna 1122 Calixtus ja Henrik V solmivat Wormsin konkordaatin.
Vuonna 1120 hän syrjäytti lopullisesti vastapaavi Gregorius VIII:n.
Maaliskuussa 1123 Calixtus piti ensimmäisen lateraanikonsiilin, joka tunnetaan myös yhdeksäntenä ekumeenisena kirkolliskokouksena.
Broken Sword

Broken Sword on Revolution Softwaren kehittämä seikkailupelisarja.
"Gabriel Knightin" tapaan sarjassa on voimakkaita historiallisia elementtejä, jotka antavat aidonkaltaisen tunteen. Ensimmäinen "Broken Sword" ja "Gabriel Knight 3" sisältävät tiettyjä yhtenäisiä teemoja kuten temppeliherrojen aarre. Pelisarjat ovatkin monella tapaa samanlaisia. Ensimmäistä peliä on verrattu "The Curse of Monkey Island" -peliin, mutta sen ensimmäinen jatko-osa ei saavuttanut yhtä suurta suosiota huolimatta omista vahvuuksistaan.
Pelisarjassa riittää haastetta jopa kokeneimmillekin pelaajille, sillä koko sarja on tullut tunnetuksi siitä, että jotkut arvoitukset vaativat hieman omalaatuisen ratkaisutavan, joka ei ole aina ihan se ensimmäisenä mieleentuleva ratkaisu.
Broken Sword: The Shadow of the Templars.
Pelisarjan tarina alkaa pelissä ' (1996), joka tunnetaan Yhdysvalloissa myös nimellä Circle of Blood. Pelissä nuori yhdysvaltalainen asianajaja George Stobbart ja ranskalainen reportteri Nicole Collard yrittävät ratkaista mystisen murhasarjan arvoitusta. Jäljet johtavat temppeliherrojen salaisuuden perään.
Insipiraatio peliin on lähtöisin Umberto Econ teoksesta "Foucaultin heiluri", jonka Sean Brennan oli lukenut. Revolution Softwaren Charles Cecil myöntää vuoden 1982 teoksen "Pyhä veri, pyhä Graal" olleen toinen inspiraation lähde. Cecil päätti pysyä erossa kiistanalaista aiheista liittyen uskontoon ja keskittyi vain temppeliherroihin ja kadonneeseen aarteeseen.
Broken Sword 2: The Smoking Mirror.
Pelin jatko-osa on " (1997), joka sijoittuu Etelä-Amerikkalaiseen fiktiiviseen valtioon nimeltään Quaramonte. Pelistä on myös olemassa suomeksi tekstitetty versio. 
Broken Sword: The Sleeping Dragon.
Vuonna 2003 julkaistiin ", joka on sarjan ensimmäinen kolmiulotteinen osa.
Broken Sword: The Angel of Death.
"Broken Sword 4", , julkaistiin syksyllä 2006. Pelisarjasta on myös suunnitteilla elokuva, joka pohjautuisi sarjan ensimmäiseen osaan.
Broken Sword 5: The Serpent's Curse.
Viides osa on julkaistu 2013.
Broken Sword: Parzival's Stone.
Sarjaan on tulossa kuudes osa nimeltä "Broken Sword: Parzival's Stone". Kehittäjissä on mukana sarjan luoja Charles Cecil.
Uusintaversiot.
Ubisoftin kehittämä "Broken Sword: The Shadow of the Templars - Director's Cut" julkaistiin vuonna 2009 Nintendo DS:lle ja Wiille. Se on uudistettu versio ensimmäisestä osasta.
Ensimmäisestä osasta on tulossa "Reforged" -versio vuonna 2024. "Reforged" perustuu alkuperäiseen eikä "Director's Cut" -versioon, josta jouduttiin jättämään pois asioita teknisten rajoituksien vuoksi Game Boy -versiota varten.
Mark Hamill

Mark Richard Hamill (s. 25. syyskuuta 1951 Oakland, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa Luke Skywalkerin roolista "Tähtien sota" -elokuvissa sekä Jokerin ääniroolista monessa Batman-elokuvassa.
Varhainen elämä.
Mark Hamill syntyi Kalifornian Oaklandissa perheensä neljäntenä lapsena. Hänen isänsä palveli Yhdysvaltain laivastossa. Hamill eli nuoruutensa Kaliforniassa, Virginiassa, New Yorkissa ja Japanissa.
Ura.
Tähtien sodan jälkeen hän on ollut myös useiden piirroselokuvien, sarjojen ja videopelien ääninäyttelijänä. Hän on toiminut esimerkiksi Jokerin äänenä muun muassa sarjassa "Batman", elokuvassa "Batman – Mustan kostajan paluu" ja videopelissä ', josta Hamill huomioitiin Spike Video Game Awards -ehdokkuudella. Hamill on voittanut British Academy Games Awards -palkinnon Jokerina pelissä '.
Lisäksi hän on toiminut "Wing Commander" -videopelien päähahmon Christopher Blairin äänenä peleissä ' ja '. Hamill antoi myös äänensä Wolverinelle pelissä ' -pelissä ja mestari Eraqukselle pelissä '.
Myös Dark Horse Comicsin sarjakuva "The Black Pearl" on Hamillin käsialaa.
Yksityiselämä.
Hamill on ollut vuodesta 1978 lähtien naimisissa Mary Lou Yorkin kanssa. Heillä on kolme lasta.
Hamill lahjoitti vuonna 2022 500 dronea Ukrainan armeijan avuksi heidän taistelussa Venäjän hyökkäystä vastaan.
Nollatutkimus

Nollatutkimus on tutkimus, joka on tuloksiltaan ennalta selvä tai muutoin hyödytön.
Nollatutkimuksen tuottamat tulokset voivat perustua kehäpäätelmään, mutta tällaiset virheet karsitaan usein pois jo tutkimuksen arvioinnissa. Yleisempää on, että tulokset ovat jo aikaisempien tutkimusten kautta tunnettuja ja useaan kertaan vahvistettuja. Tällöin tutkimus vain toistaa olemassa olevaa tietoa ja kuvailee sitä, mutta ei selitä tai problematisoi. Tuloksellista tällainen tutkimus kuitenkin voi olla silloin, kun se vahvistaa epävarmoja tuloksia tai selventää puutteellisesti ymmärrettyä asiaa.
Tutkimuksen informaatioarvo on lähellä nollaa myös silloin, kun sen tulos jää irralliseksi, eikä liity johonkin säännönmukaisuuteen tai kokonaisnäkemykseen.
Yhdestä näkökulmasta hyödytön tutkimus voi olla tärkeä toisesta näkökulmasta. Tutkimuksen hyöty ja kiinnostavuus ovatkin näkökulma- ja intressisidonnaisia sekä taustatiedoista riippuvaisia. Nollatutkimus voi olla hyödyllistä myös silloin, kun sen tarkoituksena on opettaa tutkimuksen tekijälle tieteellistä menetelmää ja tieteellistä kirjoittamista. Tohtorin opinnäytetyöllä täytyy kuitenkin olla jotain tieteellistä arvoa.
Käsitteenä nollatutkimus esiintyi ensi kerran Seppo Sisätön vuonna 1974 julkaisemassa tiedepoliittisessa pamfletissa "Operaatio nollatutkimus". Siinä esitetyn määritelmän mukaan nollatutkimus ei tuota tieteellistä perustietoa, eikä myöskään yhteiskuntaa ja sen päätöksentekijöitä hyödyttävää tietoa. Pamfletti sai aikaan eduskuntakyselyn tuolloin noudatetusta tiedepolitiikasta. Kirjoittajan tukena oli taustaryhmä, johon kuuluivat muun muassa Klaus Waris, Pertti Pesonen, Osmo A. Wiio, Jaakko Numminen ja Oiva Ketonen.
Pilapiirtäjä Kari Suomalaisen piirroksissa nolla- ja norsunluutornitutkimuksen henkilöitymäksi tuli risupartainen erikoistutkija Rauno Murju.
Kuolematon

Kuolematon on helmikuussa 2005 ilmestynyt Yön kuudestoista studioalbumi. Se julkaistiin Levillä, jonne tilaisuutta varten lennätettiin toimittajia, musiikkialan vaikuttajia sekä levykauppojen edustajia. Albumi myi kahdessa päivässä platinaa ja nousi suoraan Suomen virallisen listan ykköseksi. Huolimatta levyn myyntimenestyksestä, monet kriitikot moittivat sitä. Yleisimmin kritisoitiin Yön musiikillista linjaa, joka useiden kriitikoiden mielestä oli jo edellisestä "Rakkaus on lumivalkoinen" -levystä alkanut muuttumaan yhtyeen alkuperäisestä suomirockista liian iskelmälliseksi. Emma-gaalassa levy oli kuitenkin ehdolla vuoden albumiksi.
Albumilta julkaistiin neljä singleä; jo heinäkuussa 2004 ilmestynyt "Rakkauden vahvistama", Olli Lindholmin ja Annika Eklundin duetto "Pettävällä jäällä", MTV3:n Levyraadissakin mukana ollut "Yksi askel liikaa" sekä "Tie sydämeeni". Muista kappaleista suosituksi nousi muun muassa Jussi Hakulisen kirjoittama "Viimeinen ilta", joka kertoo ensimmäisestä maailmansodasta ja oli alkuperäiseltä nimetään "1914".
Levystä julkaistiin LP-versio vuonna 2016.
Listamenestys ja myyntiluvut.
"Kuolematon" nousi listaykköseksi heti julkaisuviikollaan. Yhteensä albumi pysyi Suomen virallisella listalla 27 viikon ajan ja sitä myytiin yli 65 000 kappaletta eli tuplaplatinaan oikeuttava määrä.
Platinapainos.
28. syyskuuta 2005 levystä julkaistiin platinapainos, joka sisälsi neljä kesällä 2005 äänitettyä bonuskappaletta. Niistä "Ducadam" on Jussi Hakulisen omalla sanoituksella tehty versio chileläisen Quilapayúnin vallankumouslaulusta "El pueblo unido jamás será vencido" ja "Lentoon"-kappaleen puolestaan esitti alun perin englantilainen The Motors nimellä "Airport". Kappaleen suomennoksen teki Hector jo 1970-luvulla.
Kiertue.
Yö juhlisti uuden albumin julkaisua 28 konserttisalia käsittävällä konserttikiertueella "Kuolematon 2005". Se alkoi 22. syyskuuta 2005 Iisalmesta ja päättyi 3. joulukuuta Poriin. Kiertueella olivat mukana myös Jari Latomaa ja Jussi Hakulinen sekä joissakin konserteissa esiintyneet Juha Tapio ja Annika Eklund. Torstaina 10. marraskuuta Jussi Hakulinen sai epileptisen kohtauksen seurauksena selkärankamurtuman. Hän joutui jäämään pois seitsemästä viimeisestä konsertista ja valtuutti Eklundin laulamaan "Joutsenlaulun".
Alppila

Alppila () on Helsingin keskikaupungin pohjoispuolella, Kallion ja Pasilan välissä sijaitseva osa-alue. Alppila muodostaa yhdessä Harjun kanssa Alppiharjun kaupunginosan ja peruspiirin.
Alppilan asukasluku oli vuoden 2024 lopussa noin 4 300, ja työpaikkoja alue tarjosi vuoden 2022 lopussa noin 1 400 ihmiselle. Alueen pinta-ala on 61 hehtaaria, josta merkittävä osa on puistoa.
Alppilan maamerkkejä ovat muun muassa Linnanmäen huvipuisto ja Kulttuuritalo.
Sijainti.
Alppilaa rajaavat Aleksis Kiven katu koillisessa, Sturenkatu kaakossa, Helsinginkatu etelässä sekä rautatie ja sen länsipuolinen Vauhtitie lännessä. Sen naapurialueita ovat etelänpuoleinen Linjat (kuuluu Kallioon), lännen Taka-Töölö, luoteen Keski-Pasila ja Itä-Pasila (kuuluvat Pasilaan), koillisen Vallila sekä kaakon Harju.
Matkaa Alppilaan Helsingin keskustasta on n. 2,5 km, minkä voi taittaa esimerkiksi bussilla ja raitiovaunulla; raitiovaunulinjat 3 ja 9 kulkevat kaupunginosan läpi. Busseista Alppilan kautta kulkee joitakin Helsingin sisäisiä linjoja. Alppilasta on Pasilan asemalle vajaan kilometrin matka.
Alppilan nimestä.
Alppilan puistoalue kuului niihin vuokra-alueisiin, jotka 1840-luvulla kaupungin toimesta muodostettiin Pitkänsillan pohjoispuolelle rautatielinjan ja meren väliselle alueelle. Mäkisen maaston vuoksi alueen nimeksi merkittiin Alpen, suomenkielisenä vastineena Alppi. Nimi Alphyddan tuli käyttöön siellä vuonna 1870 avatun ravintola Alphyddanin nimenä, ja sen suomennoksena alettiin käyttää Alppilaa, joka vuonna 1909 vahvistettiin koko puistoalueen nimeksi. Vuonna 1959 Alppilasta tuli Alppiharjun kaupunginosan osa-alue.
Nähtävyydet.
Alppilassa sijaitsevat niin Suomen kävijämäärältään suosituin huvipuisto, Linnanmäki, kuin yhtenä Alvar Aallon päätöistä pidetty Kulttuuritalo, joka toimii esimerkiksi konserttipaikkana. Vuonna 1909 valmistuneet, A. Nybergin suunnittelemat ja alun perin kaupungin työntekijöille rakennetut puutalot Kirstinkujalla suojeltiin 1986 asemakaavan muutoksella. Yhdessä neljästä talosta on Työväenasuntomuseo, jossa esitellään työväestön asumista 1910-luvulta vuoteen 1985. Museo on avoinna muutamana päivänä kesäisin.
Linnanmäen ja radan väliin jää Alppipuisto, joka on osa 1800-luvulla rakennettua, 1860-luvulla radan halkaisemaa virkistysaluetta. Alppipuiston viihtyisyyttä ja omaleimaisuutta lisäävät lammikot ja puistoa rajaava kallio. Puiston pohjoisosassa on koira-aitaus.
Linnanmäen kupeessa sijaitsee myös Lenininpuisto, joka perustettiin 1961-1962 pidettyä puutarhanäyttelyä varten karulle, lähes puuttomalle maaperälle. Pieneen puistoon on istutettu lähinnä pensaita sekä matalia puita ja sen läpi virtaa kesäisin puro.
Lhobat

Lhobat (, pinyin: Luòbā Zú) ovat pienimpiä Kiinan kansantasavallan virallisesti tunnustetuista vähemmistökansoista. Heitä asuu lähinnä Tiibetin kaakkoisosissa sijaitsevissa Mainlingin, Medogin, Lhunzen, Nangxianin ja Luoyun alueilla. Kiinan vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan lhobia oli yhteensä 3 682.
Nimi lhobat tarkoittaa vapaasti käännettynä ’eteläisiä raakalaisia’ tiibetiksi. Lhobat itse mieltävät joukkonsa pikemminkin isänpuoleisten klaanien ja paikkakuntien mukaan varsinaisen kansallisuuden sijaan. Kielellisesti he jakautuvat kahden tiibetiläis-burmalaisen kielen puhujiin, jotka eivät juuri ymmärrä toisiaan. Bogarin puhujia on noin 3 000 Milinin, Longzin ja Medogin piirikunnissa. Yidun puhujia on noin 7 000 Chayun piirikunnassa ja Changdun prefektuurissa. Tiibetiläiset ovat historiallisesti pitäneet lhobia alempiarvoisina, ja esimerkiksi seka-avioliitot näiden kanssa olivat kiellettyjä.
Suurin osa lhobista harjoittaa nykyisin maataloutta, mutta metsästyksellä on edelleen suuri merkitys. Metsästämään lähdetään tavallisesti joukolla, ja saalis jaetaan kylän väen kesken. Eläinten nahkoja, turkiksia ja esimerkiksi karhun tassuja myydään eteenpäin tiibetiläisille, joilta saadaan puolestaan suolaa, työkaluja, villaa, viljaa ja teetä. Lhoba-viljelijät viljelevät riisiä, maissia, hirssiä ja tattaria. Miesten perinteiseen asuun kuuluu hihaton tunika, karhunturkki- tai bambuhattu, miekka, jousi ja nuolia. Naiset käyttävät paitapuseroita ja villaisia mekkoja. Miehet kasvattavat usein hiuksensa pitkiksi, ja naiset pitävät hiuksia nutturalla.
Lhobien perinteinen usko on animistinen, ja uskonnollisiin tapoihin kuuluu esimerkiksi kanojen uhraaminen jumalten lepyttelemiseksi ja pahan karkottamiseksi. Uhrauksia tehdään usein elämän tärkeisiin päätöksiin liittyvissä asioissa, ja kanoja saattaa kulua päivässä parisenkymmentäkin. 1900-luvun loppupuolella lamalainen buddhalaisuus on vallannut alaa lhobien keskuudessa.
Akkalansaame

Akkalansaame on kuollut uralilainen kieli. Se kuului saamelaiskielten itäsaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä olivat inarinsaame, koltansaame, kiltinänsaame ja turjansaame. Kielellä oli 1990-luvulla enää alle kymmenen puhujaa. Heistä kaikki asuivat Venäjällä, useat Juonnin kylässä toista maailmansotaa edeltäneen Suomen rajan tuntumassa. Akkalansaame on hyvin samankaltainen kiltinänsaamen kanssa ja niitä pidetäänkin joskus vain toistensa murteina. 
Viimeinen tunnettu akkalansaamen osaaja oli Marja Sergina, joka kuoli 29. joulukuuta 2003. Tällöin akkalansaame elävänä kielenä sammui.
Turjansaame

Turjansaame (turjansaameksi "са̄мь кӣлл") on Kuolan niemimaalla Venäjällä puhuttava uralilainen kieli, jota puhuvat turjansaamelaiset. Se kuuluu saamelaiskielten itäsaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä ovat inarinsaame, koltansaame, kiltinänsaame ja akkalansaame. Kieli on äärimmäisen uhanalainen. 2000-luvulla kieltä puhui parikymmentä ja vuonna 2010 enää vain kaksi henkilöä. Kielen puhujat ovat vanhuksia, sen nuorin puhuja on syntynyt vuonna 1937. 
Historia.
1800-luvun lopussa turjansaamea puhui noin 450 ihmistä kuudessa eri kylässä. 1930-luvulla turjansaamelaisia kiellettiin puhumasta kieltään ja heidät pakkosiirrettiin muualle heidän suurimmasta kylästään. Vuonna 1930 turjansaamelle kehitettiin oma kirjoitustapa, joka perustui koltansaamen latinalaiseen kirjaimistoon. Myöhemmin se vaihdettiin kyrilliseen.