Maksukortti

Maksukortti on kortti, jota voidaan käyttää maksuvälineenä käteisen rahan sijaan. Maksukortteja voidaan käyttää yleiseen tuotteiden ja palveluiden maksamiseen tai rajoitetummin esimerkiksi matkakorttina. 
Maksukortteja voi käyttää lähes kaikkialla yksityisomisteisten korttikoneiden yleistymisen seurauksena, etenkin COVID-19 -pandemian seurauksena.
Käyttö Suomessa.
Vuonna 2022 11% suomalaisista maksoi päivittäistavaraostoksensa luottokortilla. Enemmistö maksoi ostoksensa debit-maksukortilla (73%). Käteisellä päivittäistavaraostoksensa maksoi 6% suomalaisista. Mobiilisovelluksilla, kuten Apple Pay, Google Pay tai MobilePay ostoksensa maksoi 7%.
Maksukorttien tekniikka.
Ensimmäiset 1950-luvun Diners Club -luottokortit olivat kartonkia. Niillä oli tunnisteena asiakkaan allekirjoitus. Hiukan myöhemmin lisättiin luottokortin numero. Kartonkiset kortit eivät osoittautuneet kovin kestäviksi ja kun korttitiedot kopioitiin ostoskuiteille käsin, syntyi virheitä. Kartonkikortit korvattiinkin pian muovisilla. Ensimmäiset muoviluottokortit olivat 1958 julkaistu "BankAmericard" (Visan edeltäjä) ja American Express 1959.
Nykyisin maksukortit ovat tavallisesti 85,60 mm × 53,98 mm kokoisia muovikortteja. Kortin paksuus on 0,76 mm. Korttien muotoa säätelee standardi "ISO/IEC 7810".
Korttitiedot alettiin painaa muovikorteille kohokirjoituksella. Tiedot käsittävät tavallisesti kortin numeron, kortinhaltijan nimen ja muita tietoja, kuten tunnistenumeron ja kortin vanhentumispäivämäärän. Näitä tietoja käytetään maksettaessa leimauslaitteella eli ns. höylällä. Kohokirjoituksen tiedot siirretään maksukuitille asettamalla kortti höylään ja painamalla tiedot kuittiin. Suomessa yleisten Visa- ja Mastercard-korttien höyläys päättyi vuoden 2007 lopussa.
Luotto- ja pankkikorttien takana on nykyisin yleensä magneettiraita. Se otettiin koekäyttöön vuonna 1970. Raita yleistyi kuitenkin vasta vuosia myöhemmin.
Maksukortit ovat nykyisin usein sirukortteja. Sirukortilla on prosessorisiru, joka sisältää turvaprosessorin ja sen muistin. Sirukortti voi olla "kontaktikortti", jonka käyttö vaatii kortin syöttämisen lukulaitteeseen. Sirukortti voi olla myös "etäluettava". Etäluku tapahtuu radiosignaalin avulla, jolloin riittää kortin vieminen kortinlukijan läheisyyteen.
Suomen ensimmäinen sirumaksukortti oli vuonna 1987 käyttöön otettu "Otakortti". 1990-luvun alussa otettiin siru käyttöön puhelukorteissa sekä 1993 Avant-kortissa. Luottokorteissa siru tuli käyttöön 2000-luvun alussa.
Nykyään eräät pankit, kuten Nordea ja S-Pankki ovat vaihtaneet kohokirjoituksen laserkirjoitukseen. Nykyään maksukortit voivat olla myös digitaalisia, jolloin niitä voi käyttää älylaitteilla, kuten älypuhelimella ja älykellolla.
Korttinumero.
Maksukortin numero on tavallisesti painettu kortin etupuolelle joko laserilla, värillä tai kohokirjaimin. Yhdistelmäkortilla voi olla useampiakin numeroita kuten esimerkiksi korttiin liitetyn kanta-asiakastilin numero. Lisänumerot voivat näkyä kortin etu- tai kääntöpuolella.
Korttinumeron rakenne on määritelty standardissa "ISO/IEC 7812-1:2006". Korttinumerossa on korkeintaan 19 numeroa ja se on seuraavaa muotoa:
 MIIIII XXX... T
Ensimmäiset kuusi numeroa ("MIIIII") ovat kortin myöntäjän tunnus (engl. "issuer identification number, IIN"). Kortin myöntäjää seuraa vaihtuvan mittainen asiakaskohtainen tilinumero ("XXX..."). Sen pituus on enintään 12 numeroa. Viimeinen numero on tarkistusmerkki ("T").
Korttinumeron ensimmäinen numero ("M", engl. "major industry identifier, MII") kertoo kortin myöntäjän toimialan seuraavan taulukon mukaisesti. Korttia voidaan kuitenkin käyttää myös numeron osoittaman toimialan ulkopuolella.
Numerosarjoissa 80ccc ja 9ccc tarkoittaa "ccc" kolminumeroista maatunnusta standardin "ISO 3166-1" mukaisesti.
Numerointi ei ole kiinteä, vaan numeroalueita voidaan hakemuksesta antaa uusille kortin myöntäjille.
Korttinumero esitetään usein neljän numeron ryhmissä, mutta muunkinlaisia ryhmittelyjä esiintyy.
Korttimaksamisen sääntely ja turvallisuus.
Korttimaksamista koskee eri instanssien sääntely. Sääntelijöinä ovat esimerkiksi korttijärjestöt (mm. Visa, Mastercard) ja Suomessa Finanssivalvonta. Sääntely koskee maksamisen teknistä toteuttamista sekä korttitiedon käsittelyä.
Turvallisen korttimaksamisen uhkina pidetään esimerkiksi erilaisia huijausyrityksiä, varkauksia, roskapostia, korttien kopiointia, korttitietojen kalastelua (verkkourkinta), tietomurtoja sekä tietokoneviruksia. Näillä keinoilla rikolliset pyrkimät saamaan käyttöönsä kortin tai kortin ja sen PIN-koodin tai verkkokauppaostoksiin tarvittavat korttitiedot. Rikollisten tavoitteena on saada rahaa tai helposti rahaksi muunnettavia hyödykkeitä.
PCI DSS -standardi (Payment Card Industry Data Security Standard) luo turvaa korttimaksamiseen ja määrittelee korttimaksamisen turvallisuuden teknisten vaatimusten minimitason. Standardia hallinnoi kansainvälinen ja riippumaton toimielin PCI Security Standards Council.
Katso myös.
Maksukorttien tyyppejä:
Maksukortteja käyttötarkoituksen mukaan:
Maksukorttien tekniikkaa: