tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Värivallankumous

Värivallankumous tarkoittaa 
entisissä sosialistisissa maissa 2000-luvulla tapahtuneita vallankumouksia ja näitä muistuttavia vallankumouksia eri aikoina eri puolilla maailmaa. Näissä länsimielinen kumousliike on kaatanut tai yrittänyt kaataa autoritaarisena pidetyn hallinnon.
Nimitys.
Nimitys "värivallankumous" tulee Ukrainan vuoden 2004 "oranssista vallankumouksesta".
Syyt.
Vallankumousten syynä ovat olleet monesti talousongelmat ja erilaiset hallinnon väärinkäytökset mm. vaalivilppi.
Venäjän hallitus on nähnyt entisen Neuvostoliiton alueen värivallankumoukset lännen luomaksi uhkaksi itselleen.
Värivallankumouksia.
Alla lueteltu onnistuneita ja epäonnistuneita värivallankumouksia.
Rudaki

Rudaki eli Rudagi eli Abn Abdullah Jafar ibn Muhammad Rudaki eli Abu Abdollah Jafar ibn Mohammad Rudaki (noin 859–940 tai 858–941) oli persialainen runoilija ja samanidien hovirunoilija. Hän toimi Buharassa vuoteen 938. Tuotannosta on säilynyt nykypäiviin vain katkelmia. Häntä pidetään Persian kirjallisuuden ensimmäisenä suurena lyyrikkona ja runojen säkeitä melodisina ja teeskentelemättöminä.
Aarne Kokkonen

Aarne Johannes Kokkonen (5. helmikuuta 1898 Tuusula – 5. elokuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen lakimies, joka toimi korkeimman oikeuden jäsenenä ja Itä-Suomen hovioikeuden presidenttinä.
Kokkosen vanhemmat olivat ylikonduktööri Juho Kokkonen ja Fanny Maria Diktonius ja puoliso vuodesta 1930 kassanhoitaja Dagmar Armida Maria Lindblom (s. 1899). Hän tuli ylioppilaaksi 1917 Turun suomalaisesta lyseosta. Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa opiskellessaan rautatieläisperheen poika työskenteli virkamiesharjoittelijana Valtionrautateillä kaksi vuotta. Hän suoritti oikeustutkinnon 1922 ja sai varatuomarin arvon 1925, mutta oli jo sitä ennen toiminut Lohtajalla nimismiehenä ja Vaasan hovioikeuden ylimääräisenä virkamiehenä. Sittemmin hän oli Vaasan hovioikeuden kanslisti, notaari ja aktuaari, vuodesta 1933 Vaasan hovioikeuspiirin valtionsyyttäjä ja Vaasan hovioikeuden asessori vuodesta 1938. Talvisodassa Kokkonen toimi upseerina, jatkosodan aikana ja jälkeen sotatuomarina 1942-1946. Turun hovioikeuden oikeusneuvos hänestä tuli 1946 ja korkeimman oikeuden jäsen ja oikeusneuvos 1949. Itä-Suomen hovioikeuden presidentiksi hänet nimitettiin 66-vuotiaana, vuonna 1964, ja eläkkeelle hän siirtyi juuri ennen 70-vuotispäiväänsä vuonna 1970. Kokkosella oli Vaasan aikana useita kirkollisia luottamustoimia, valokuvaus ja kielet kuuluivat hänen harrastuksiinsa.
Heikki Nurmio (patsas)

Heikki Nurmion patsas on Turun Vartiovuoren puistossa sijaitseva veistos, jonka on tehnyt Kalervo Kallio vuonna 1962.
Punaisesta graniitista veistetyn pylvään päässä on pronssista valettu jääkärieversti Heikki Nurmion rintakuva. Nurmio tunnetaan Sibeliuksen Jääkärimarssin sanoittajana, ja ote laulun sanoista on luettavissa patsaan jalustasta.
Veistoshankkeen takana 1960-luvun alussa olivat Jääkäriliitto, Helsingin yliopiston Varsinaissuomalainen osakunta ja varsinaissuomalaiset jääkärit.
Veistos sijaitsee pienessä puistikossa Vartiovuorenmäen lounaisosassa, kiinteistön Kaskenkatu 4 lähellä.
Lucy Webb Hayes

Lucy Ware Webb Hayes (28. elokuuta 1831 Chillicothe, Ohio – 25. kesäkuuta 1889 Fremont, Ohio) oli Yhdysvaltain 19. presidentin Rutherford B. Hayesin puoliso ja Yhdysvaltain ensimmäinen nainen.
Lucy Webbin isä oli lääkäri James Webb ja äiti Maria Cook Webb. James kuoli tyttärensä ollessa vasta kaksivuotias ja Maria kasvatti lapsensa yksin. Maria Webb arvosti koulutusta, minkä ansiosta Lucy pääsi Ohio Wesleyan Female Collegeen. Naisten korkea kouluttautuminen oli tuohon aikaan Yhdysvalloissa harvinaista ja Lucy Webbistä tulikin Valkoiseen taloon päästyään ensimmäinen Yhdysvaltain ensimmäinen nainen, joka oli valmistunut collegesta. Webb tapasi lakimiehenä työskennelleen Rutherford B. Hayesin vuonna 1850, ja pari avioitui 30. joulukuuta 1852. Pariskunta sai yhteensä kahdeksan lasta, joista viisi selvisi aikuisikään asti.
Puolisonsa päästessä ensin Yhdysvaltain kongressiin ja myöhemmin Ohion kuvernööriksi Lucy Hayes osallistui itsekin aktiivisesti kongressin debatteihin ja teki paljon hyväntekeväisyystyötä. Hyväntekeväisyystyönsä ansiosta Lucy Hayes nautti ohiolaisten suosiota. Rutherford Hayesin presidentinvaalivoiton myötä Lucysta tuli vuonna 1877 Yhdysvaltain ensimmäinen nainen. Valkoisessa talossa Lucy Hayes muistetaan päätöksestään tarjoilla Valkoisen talon vieraille vain alkoholittomia juomia, mistä hän sai liikanimen ”Limonadi-Lucy” (). Lucy Hayes ei kuitenkaan kannattanut alkoholin kieltolakia eikä vastustanut muiden alkoholinkäyttöä, vaan Valkoisen talon alkoholikielto otettiin käyttöön poliittisista syistä: kansalaiset kannattivat alkoholikieltoa ja kielto toi Rutherford B. Hayesille uusia äänestäjiä. Alkoholikiellon lisäksi Lucy Hayes muistetaan lapsille vuosittain Valkoisen talon takapihalla järjestettävän munanvierityskilpailun aloittajana.
Rutherford B. Hayesin presidenttikauden päätyttyä 1881 pariskunta vetäytyi kotitilalleen Ohion Fremontiin, jossa Lucy Hayes vietti viimeiset vuotensa. Hän kuoli syöpään 25. kesäkuuta 1889. Hänet on haudattu lähelle Fremontin-kotiaan.
Felix Jacoby

Felix Jacoby (19. maaliskuuta 1876 Magdeburg, Saksan keisarikunta – 10. marraskuuta 1959 Berliini, Länsi-Saksa) oli saksalainen antiikintutkija ja filologi. Hän toimi Kielin yliopiston klassisen filologian professorina 1907–1935. Hänen pääteoksensa on moniosainen "Fragmente der griechischen Historiker", joka on antiikin historioitsijoiden kokoelma.
Jacoby syntyi juutalaiseen perheeseen vuonna 1876. Hän kääntyi kuitenkin 11-vuotiaana kristinuskoon. Jacoby aloitti 1894 klassisen filologian opinnot Freiburgin yliopistossa. Hän opiskeli oman aineensa ohella Saksan keskiajan kirjallisuutta, sanskritiä, goottia ja Saksan nykyhistoriaa. Freiburgista Jacoby siirtyi Münchenin yliopistoon ja sieltä edelleen Berliinin yliopistoon, missä hän viimeisteli vuonna 1900 väitöskirjansa Hermann Dielsin alaisuudessa.
Jacoby oli Kielin yliopiston klassisen filologian professori 1907–1935. Kielissä hän aloitti kirjoittamaan pääteostaan, antiikin Kreikan historioitsijoiden kokoelmaa "Fragmente der griechischen Historikeria". Hän jatkoi sitä Oxfordin yliopistossa, jonne hän joutui muuttamaan, kun kansallissosialistit tekivät Saksassa hänen työnsä mahdottomaksi. Vaikka Jacoby tunnetaan erityisesti kokoelmastaan, hän julkaisi myös monia muitakin töitä. Hän kirjoitti muun muassa teoksen "Atthis", joka käsitteli Ateenan historiografiaa ja artikkelin Herodotoksesta saksalaiseen "Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft" -tietosanakirjaan.
Jacoby palasi vuonna 1956 Saksaan, jossa hän kuoli 1959.
Aaro Korkeakivi

Aaro Juhani Korkeakivi (2. huhtikuuta 1924 Oulu – 28. kesäkuuta 2001 Oulu) oli Kirjapaino Osakeyhtiö Kalevan pitkäaikainen toimitusjohtaja ja hallituksen jäsen, joka vaikutti laajasti Pohjois-Suomen yhteiskunnalliseen ja elinkeinoelämään.
Korkeakiven vanhemmat olivat vuonna 1906 perustetun Kirjapaino Osakeyhtiö Kalevan toinen toimitusjohtaja (1908–1944) Kalle Juho Akseli Korkeakivi, aiemmin Högstén, ja talousopettaja Hilja Kreivilä ja puoliso vuodesta 1953 Inger Lindberg (s. 1930). Talvisodassa Korkeakivi toimi Hjalmar Siilasvuon esikunnassa, jatkosodassa hän oli tykistön tulenjohtaja Itä-Karjalan rintamalla.
Korkeakiven johdolla "Kalevasta" tuli sotien jälkeen Pohjois-Suomen johtava sanomalehti, jonka levikki kasvoi yli kolminkertaiseksi, lähes sataantuhanteen. Toimittuaan aluksi vuodesta 1950 yhtiön hallituksessa hänestä tuli toimitusjohtaja vuonna 1953. Korkeakivi uudisti lehden tuotantotekniikkaa ja osallistui itsekin lehden toimittamiseen yhtenä "Nuusku-Frekke" -nimimerkin takana olleista kirjoittajista.
Korkeakivi vaikutti laajasti Oulun alueen ja Pohjois-Suomen elinkeinoelämän kehittämiseen, kuten Typpi Oy:n sijoittumiseen Ouluun, Rautaruukin saamiseen Raaheen ja Outokummun terästehtaan perustamiseen Tornioon. Hän toimi lisäksi erittäin vahvasti Oulun yliopiston perustamiseksi ja sijoittamiseksi Oulun kaupungin alueelle.
Korkeakivi teki "Kalevasta" puolueista riippumattoman lehden mutta ajoi samalla lehden tukea kekkoslaiselle politiikalle, joskus vastoin päätoimittaja Valde Näsin tahtoa. Hän myös edisti Suomen ja Viron suhteita ja yhteistyötä Karjalan kanssa. Korkeakivi keräsi lehtitaloon mittavan taidekokoelman, hankki laajan yhteistyökumppaneiden ja lehden tukijoiden joukon ja oli mukana kymmenien eri järjestöjen, yhdistysten, seurojen ja yritysten toiminnassa. Kirjailija Paavo Rintala kuvasi ystäväänsä Korkeakiveä "Pohjois-Suomen herraksi". 
Oulun yliopisto myönsi Korkeakivelle filosofian kunniatohtorin arvon 1989. Hänelle myönnettiin myös muun muassa Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki, Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki sekä Pyhän Karitsan ritarikunnan komentajamerkki.
Taustakuva

Taustakuva tarkoittaa kuvaa, jota käytetään koristeena tietokoneen tai mobiililaitteen näytöllä käyttöliittymän taustalla.
Useammilla laitteilla on valmis taustakuva, mutta käyttäjällä on mahdollisuus vaihtaa se mieleisekseen.
Yxi Wähä Suomenkielinen Wirsikiria

Yxi Wähä Suomenkielinen Wirsikiria oli ensimmäinen suomenkielinen virsikirja. Nimellä viitataan sekä Jacobus Finnon vuonna 1583 julkaisemaan virsikirjaan että Hemminki Maskulaisen vuoden 1605 virsikirjaan, joista kummankaan alkuperäistä nimeä ei varmuudella tiedetä. Vanhin tunnettu nimellä "Yxi Wähä Suomenkielinen Wirsikiria" julkaistu virsikirja on Hemmingin virsikirjan tarkistettu laitos vuodelta 1607.
"Yxi Wähä Suomenkielinen Wirsikiria" toimi pohjana vuonna 1701 julkaistulle niin sanotulle vanhalle virsikirjalle, joka oli sittemmin käytössä Suomessa lähes kaksisataa vuotta. Vuonna 1986 käyttöön otettu nykyinen Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja sisältää edelleen 43 virttä, jotka olivat mukana jo Hemmingin virsikirjassa, niistä 35 jo Finnon virsikirjassa.
Finnon virsikirja.
Ensimmäisen suomenkielisen virsikirjan laati turkulainen koulumestari Jacobus Petri Finno (Jaakko Pietarinpoika Suomalainen), ja se painettiin Tukholmassa todennäköisesti vuonna 1583. Teos sisälsi 101 virttä, pääosin suomennoksia ruotsin-, saksan- ja latinankielisistä virsistä. Seitsemän virsistä on mahdollisesti Finnon itsensä kirjoittamia. Painoksesta on säilynyt vain yksi kappale, jota säilytetään Uppsalan yliopiston kirjastossa. Siitä kuitenkin puuttuu useita lehtiä, mukaan lukien kansilehti, joka olisi sisältänyt alkuperäisen nimen ja painovuoden. Lisäksi teoksesta tunnetaan kaksi vajaata käsin kirjoitettua kopiota, jotka kuuluvat Suomen kansalliskirjaston kokoelmiin. Finnon virsikirjan myöhemmät painokset ilmestyivät nimellä "Yxi Wähä Suomen-kielinen Wirsikiria". Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisi vuonna 1988 nimellä "Jaakko Finnon virsikirja" Pentti Lempiäisen toimittaman näköispainoksen, jossa puuttuvat osat on täydennetty mainituista käsikirjoituksista.
Hemmingin virsikirja.
Maskun kirkkoherra Hemming (Hemminki) Maskulainen laati 1600-luvun alussa Finnon virsikirjan pohjalta oman virsikirjansa, joka sisälsi kaikki Finnon teoksen virret sekä 141 uutta, joista 26 oli mahdollisesti Hemmingin itsensä sepittämiä. Hemminki otti virsien kääntämisessäkin paljon enemmän runollisia vapauksia kuin Finno. Mukana on myös viisi Turun tuomiorovastin Pietari Melartopaeuksen kirjoittamaa runoa. Hemmingin virsikirja lienee julkaistu ensi kerran vuonna 1605. Tämänkään teoksen tarkasta julkaisuvuodesta ja alkuperäisestä nimestä ei ole varmuutta, sillä ensipainoksesta tunnetaan vain kaksi kappaletta, joista kummastakin puuttuu kansilehti.
Vanhin tunnettu versio, jossa varmuudella käytettiin nimeä "Yxi Vähä Suomenkielinen Wirsikiria", on pappi Simon Johannis Careliuksen vuonna 1607 Rostockissa painattama laitos Hemmingin virsikirjasta. Virsitutkija, teologian tohtori Suvi-Päivi Koski löysi sen tutkimustensa yhteydessä Dresdenin valtionkirjaston kokoelmista vuonna 2015. Sama teos sisälsi myös varhaisimman tunnetun suomennoksen Martti Lutherin "Vähä katekismuksesta". Ennen tätä uutta löytöä nimen varhaisin tunnettu esiintymä oli Hemmingin virsikirjan toinen painos vuodelta 1630.
Dominikaanit Turussa

Dominikaanit Turussa on Veritas-eläkevakuutusyhtiön pääkonttorin edessä oleva veistos Turun Kaskenmäessä. Kimmo Ojaniemen tekemä veistos paljastettiin Veritas-yhtiön satavuotisjuhlavuonna 2005.
Teos pystytettiin paikalle, josta on löydetty 1200-luvulla Turkuun perustetun Pyhän Olavin dominikaanikonventin rakennusten raunioita. Veritas luovutti veistoksen Turun kaupungille 7. lokakuuta 2005.
Teos koostuu pyöreästä diabaasilaatasta, jonka päällä on pronssista ja messingistä valmistettuja munkkihahmoja ja suippokärkistä porttia kuvaava kaari. Kivijalustaan on kaiverrettu Pyhän Olavin konventin sinetti sekä arkeologisten kaivausten perusteella laadittu entisen luostarirakennuksen pohjapiirros.
Veistos sijaitsee Kaskenkadun ja Itäisen Rantakadun risteyksen Olavinpuistossa.
Drop Dead Diva

Drop Dead Diva on yhdysvaltalainen televisiosarja, joka yhdistelee draamaa, komediaa ja fantasiaa. Televisiosarjan ensimmäinen jakso esitettiin yhdysvaltalaisella Lifetime-kaapelikanavalla 12. heinäkuuta 2009. Sarjan päähenkilö on ylipainoinen asianajaja Jane (Brooke Elliott), joka oli edellisessä elämässään malli ja totuttelee elämään uudessa ulkomuodossaan toisena henkilönä.
Sarjaa kuvattiin Georgian osavaltiossa Yhdysvalloissa, vaikkakin sarjan maisemat ja tapahtumat sijoittuvat Los Angelesiin. Kanava tiedotti ensimmäistä kertaa sarjan hyllyttämisestä tammikuussa 2013, kun sarjasta oli esitetty neljä tuotantokautta. Neljäs tuotantokausi päättyi jännittävään cliffhangeriin, ja myöhemmin Lifetime päätti vielä jatkaa sarjaa. Sarjaa tuotettiin lopulta kuusi tuotantokautta, ja sen viimeinen jakso esitettiin 22. kesäkuuta 2014. Suomessa Nelonen Media on esittänyt sarjasta kolme tuotantokautta.
Juoni.
Pinnallinen mallityttö Deb (Brooke D'Orsay) kuolee autokolarissa. Taivaassa hän painaa peruutusnäppäintä ja palaa maan pinnalle, tällä kertaa kuitenkin muodokkaan, mutta älykkään Janen (Brooke Elliott) kehossa. Jane työskentelee asianajajana lakifirmassa, jossa hänellä on työkaverinaan entisen elämänsä eli Debin poikaystävä Grayson (Jackson Hurst).
Ainoat henkilöt, jotka tietävät totuuden Janesta, ovat hänen paras ystävänsä Stacy (April Bowlby) ja suojelusenkelinsä Fred (Ben Feldman). Sarjassa Deb totuttelee elämään uutta elämäänsä menestyvänä asianajajana Janena, mikä ei ole aina helppoa.
Jaksot.
Suomen televisiossa sarjasta on esitetty kolme tuotantokautta. Ensimmäinen tuotantokausi esitettiin Nelosella ja kaksi seuraavaa Herolla. Suoratoistopalveluissa, kuten Netflixissä ja Viaplayssa, on ollut nähtävillä kaikki kaudet.
Golestan (provinssi)

Golestan () on yksi Iranin 31 provinssista. Se sijaitsee maan pohjoisosassa, Kaspianmeren kaakkoisrannalla. Provinssin pääkaupunki on runsaan 300 000 asukkaan Gorgan.
Golestanin provinssin pinta-ala on 20 367 neliökilometriä. Väestö (2011) koostui 483 245 taloudesta, joihin kuului yhteensä 1 777 014 asukasta. Heistä kaupunkilaisiksi kirjattiin 906 182 ja maaseutuväestöksi 870 068 henkeä. Vaille pysyvää asuinpaikkaa kirjattiin 764 asukasta.
Provinssissa oli vuonna 2011–2012 14 aliprovinssia (shahrestan), jotka jakautuivat yhteensä 27 piirikuntaan (bakhsh). Näihin sijoittui 26 kaupunkia ja 60 alimman aluehallinnollisen tason maaseutupiiriä (dehestan, kyläyhteisö ympäristöineen). Aliprovinssitason jako oli seuraava:
Aleksis Kiven muistomerkki (Turku)

Aleksis Kiven muistomerkki Turussa on kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen suunnittelema pronssipatsas Itäisen Rantakadun varrella.
Muistomerkki perustuu Aaltosen vuonna 1939 paljastettuun Aleksis Kiven muistopatsaaseen Helsingin Rautatientorilla. Aaltonen lahjoitti Turun kaupungille muistopatsaan perustella tekemänsä kipsipään sillä ehdolla, että kaupunki valattaisi sen pronssiin.
Senaattori Ernst Albert Forssell, joka oli Aleksis Kiven ystävä, teki Kiven hautajaisissa piirroksen, joka on tiettävästi ainoa aito aikalaiskuva Suomen kansalliskirjailijasta. Piirrosta käytettiin tuomassa autenttisuutta patsaaseen, tosin Aaltonen ei pyrkinyt täyteen realistiseen yhdennäköisyyteen kirjailijan mietteliästä ja kärsivää ilmettä muotoillessan.
Muistomerkki pystytettiin 21. toukokuuta 1949 Turun Yliopiston silloisen päärakennuksen eli entisen Hotelli Phoenixin edustalle Yliopistonkadun varrelle. Yliopisto muutti Yliopistonmäelle vuonna 1959 ja Phoenixin talo purettiin 1959. Patsas oli pari vuotta evakossa ja vuonna 1962 se pystytettiin nykypaikalleen eli vastavalmistuneen kaupunginteatterin rakennuksen eteen ja paljastettiin 8. syyskuuta 1962. Graniittijalustalla oleva pronssipää on sata senttimetriä korkea.
Turkulainen Aleksis Kivi -kerho muistaa kirjailijaa Aleksis Kiven päivänä 10. lokakuuta muistomerkillä järjestämässään tilaisuudessa. Kerho osallistui myös muistomerkin hankintaan.
Multala

Multala oli parinkymmenen talon kylä Siesjärven kupeessa Kivennavan pitäjän itäosassa Karjalankannaksella. Karvala ja Hartonen olivat naapurikyliä. Multalan aiempi nimi oli Sikiälä. Sillä nimellä kylä löytyy kirkonkirjoista sekä vanhoista maa- ja henkikirjoista. 1930-luvun kartassa sen näkyy Multalana. 
Karvalan kautta Multalaan ja edelleen Hartosiin kulkenut hiekkatie on nykyisin vielä olemassa Multalaan asti, mutta ei siitä eteenpäin.
Mustapohja

Mustapohja oli pienehkö kylä Kivennavalla Karjalankannaksella. Kylän kohdalla Rajajoki työntyi Venäjälle päin, niin että Mainila Venäjän puolella oli Mustapohjan kylän lounaispuolella, ikään kuin Mainilan kainaloon olisi syntynyt Mustapohjan kylä. Eikä kapea joki kyliä mitenkään toisistaan erottanut. Kylässä oli 21 taloa, jotka miltei kaikki olivat sijoittuneet tien varteen melko lähelle toisiaan. Nykyisin tuota kylätietä ei ole, eikä kylän kohdalla ole asutusta.
Patrikki

Patrikki () oli kylä, joka sijaitsi Kivennavan pitäjän lounaislaidalla kahden pienen järven rantamilla Karjalankannaksella. Patrikki oli aika lailla eristettynä muusta pitäjästä. Koulu oli Ikolassa, noin neljän kilometrin päässä. Lähimpään kauppaan oli matkaa saman verran, samoin lähimpään puhelimeen. Maakirjoissa ja henkikirjoissa Patrikki luetaan Ikolan kylään kuuluvaksi, vaikka oli siitä selvästi erillään. Ennen talvisotaa Patrikissa oli 15 taloa.
Nykyisin Patrikissa eli Ozerkissa on runsaasti huvila-asutusta järvien rannoilla.
Yhdysvaltain Sanomat

Yhdysvaltain Sanomat oli Ohion Ashtabulassa vuosina 1885–1893 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
"Uutta Kotimaata" Minnesotan New York Millsissä painaneet Fred Karinen ja Alex Wirtamo perustivat "Yhdysvaltain Sanomat" Charles Steenroosin ja Asser Ansonin tuella Ohion suurimpaan suomalaiskeskukseen. Nelisivuinen viikkolehti oli osavaltion ensimmäinen suomenkielinen sanomalehti. Karisen ja Wirtamon toimittamana se saavutti pian yli tuhannen kappaleen levikin. Wirtamon siirryttyä Ino Ekmanin "Pohjantähteen" "Yhdysvaltain Sanomien" toimittajaksi tuli August Edwards. Karinen lähti vuonna 1889 Michiganin Ishpemingiin, jossa hän alkoi julkaista Suomalaisen Kansallis-Raittius-Veljeysseuran nimissä "Työmies"-nimistä lehteä. "Yhdysvaltain Sanomien" omistus siirtyi vähitellen kokonaan Edwardsille, joka onnistui nostamaan sen levikin noin 3 500 kappaleeseen. Kahdesti viikossa Ashtabula Harborissa ilmestynyt lehti oli tuolloin maan luetuin suomenkielinen lehti. Vuonna 1893 Edwards muutti Minneapolisiin, jossa hän yhdisti "Yhdysvaltain Sanomat" Karisen "Työmieheen". Yhdistetty lehti sai nimen "Amerikan Uutiset".
Jari Hartikainen

Jari Hartikainen (s. 28. huhtikuuta 1967 Kajaani) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen keihäänheittäjä. Hartikainen edusti uransa aikana Lapinlahden Vetoa, Kajaanin Kipinää sekä Valkealan Kajoa. Hänen valmentajanaan toimi Jyrki Blom. Virallisissa kilpailuissa Hartikainen ei ole esiintynyt vuoden 2001 jälkeen.
Hartikaisen uran erikoisimpia saavutuksia ovat turbokeihään epävirallinen maailmanennätys 84,34 sekä kolmen kullan suora; vanginvartijoiden, sotilaiden ja poliisien suomenmestaruudet. Lisäksi hän saavutti muun muassa keihäskarnevaalien kolmannen sijan.
Pohjantähti (Ashtabula)

Pohjantähti (myös "Pohjan Tähti") oli Ohion Ashtabulassa vuosina 1886–1887 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden perustivat Ino Ekman ja "Yhdysvaltain Sanomista" lähtenyt Alex Wirtamo. Pian Ekmanista tuli lehden ainoa omistaja ja toimittaja. Vuonna 1887 hän aikoi muuttaa "Pohjantähden" päivälehdeksi ja syksyyn mennessä se saavutti 2 000 kappaleen levikin. Suunnitelma ei kuitenkaan onnistunut, ja vuonna 1888 Ekman muutti Michiganin Calumetiin, jossa hän alkoi julkaista "Kansan Lehteä".
Syanuurihappo

Syanuurihappo (C3H3N3O3) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa desinfiointiaineena ja orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet.
Syanuurihappo on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteellä esiintyy keto-enolitautomeriaa ja ketomuoto eli isosyanuurihappo on stabiilimpi kiinteänä ja liuoksissa. Emäksisissä olosuhteissa enolimuoto on stabiilimpi. Syanuurihappo liukenee veteen ja etanoliin sekä useisiin polaarisiin orgaanisiin liuottimiin, mutta poolittomiin orgaanisiin liuottimiin se ei liukene. Kuumennettaessa yli 360 °C:n lämpötilaan syanuurihappo hajoaa syaanihapoksi. Syanuurihappo on heikko happo ja sen pKa-arvo on 6,88. Kylläisen vesiliuoksen pH on 4,8. Ammoniakin kanssa syanuurihappo reagoi muodostaen melamiinia ja kloorin kanssa muodostaen trikloori-isosyanuurihappoa.
Valmistus ja käyttö.
Syanuurihappoa valmisti ensimmäisen kerran Carl Scheele vuonna 1776. Nykyään yhdistettä valmistetaan urean kuivatislauksella noin 250 °C:n lämpötilassa. Sivutuotteina reaktiossa muodostuu biureettia, triureettia, melamiinia, ammelidia (C3H4N4O2) ja ammeliinia (C3H5N5O). Happokäsittelyssä suoraketjuiset yhdisteet hajoavat hiilidioksidiksi ja ammoniakiksi ja rengasrakenteiset yhdisteet syanuurihapoksi. Laboratoriomittakaavassa syanuurihappoa voidaan valmistaa myös syanuurikloridin hydrolyysillä.
Syanuurihappoa käytetään desinfiointiaineena pienten uima-altaitten vesissä ja stabiloimaan muita desinfiointiaineita kuten hypokloriitteja. Yhdisteestä myös valmistetaan desinfiointiaineina käytettäviä kloorattuja johdannaisia. Pieninä määrinä syanuurihappoa lisätään hiilen-, öljyn- ja kaasunpolttolaitoksissa vähentämään typenoksidipäästöjä. Syanuurihapon ja melamiinin kompleksia melamiinisyanuraattia käytetään palonestokemikaalina muun muassa polyamidimuoveissa. Lisäksi sitä käytetään polyuretaanien ristiinsilloittajakemikaalien valmistukseen.
Amerikan Sanomat (Ashtabula)

Amerikan Sanomat oli Ohion Ashtabulassa vuosina 1897–1913 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
"Yhdysvaltain Sanomia" julkaisseen August Edwardsin muutettua Minneapolisiin vuonna 1893 Ohion suomalaiset jäivät neljäksi vuodeksi ilman omaa sanomalehteä. Vuonna 1897 Edwards palasi Ashtabulaan, jossa hän alkoi julkaista "Amerikan Sanomat" -nimistä viikkolehteä. Vuonna 1903 sen levikki oli kasvanut 9 000 kappaleeseen. Samana vuonna Edwards osti Michiganin Calumetista "Suomettaren", minkä jälkeen lehti ilmestyi nimellä "Amerikan Sanomat ja Suometar". Edwardsin vetäydyttyä lehtityöstä sen toimittajina työskentelivät J. Jaatinen, Julius Saastamoinen ja Emil Saastamoinen.
"Amerikan Sanomien" levikki nousi vuosina 1909–1910 yli 11 000 kappaleen. Lehdellä oli lukijoita kaukana Ohion rajojen ulkopuolella. Pian sen levikki alkoi kuitenkin pudota rajusti ja oli vuonna 1913 enää 5 000 kappaletta. Harmittomana ja värittömänä "Amerikan Sanomat" ei kyennyt kilpailemaan suurten kasvukeskusten poliittisten lehtien kanssa.
Amerikan Sanomat (Fairport)

Amerikan Sanomat oli Ohion Fairportissa vuosina 1924–1937 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
"Amerikan Sanomien ja Suomettaren" lakattua Ohion suomalaiset jäivät yhdentoista vuoden ajaksi vaille omaa sanomalehteä. Kesällä 1924 A. J. Hinkkanen, George Wahlstrom ja J. G. Aho perustivat Interstate Publishing Companyn, joka alkoi julkaista uutta "Amerikan Sanomat" -nimistä viikkolehteä. Hinkkasen toimittajama lehti saavutti kahden vuoden kuluttua 2 500 kappaleen levikin. Vuonna 1930 sen ostivat pastorit Gabriel Lipsanen ja Frank Pelkonen, jotka muodostivat Fairport Publishing Company -nimisen kustannusyhtiön. Vuonna 1932 se myytiin Henry Karhulle, kunnes marraskuussa 1933 lehti palasi Lipsaselle. Samoihin aikoihin nelisivuinen "Amerikan Sanomat" alkoi ilmestyä kahdesti viikossa. Lipsasen vaimon toimittaman riippumattoman ja uskonnollishenkisen lehden levikki oli pieni. Sen seuraajana ilmestyi 1937–1938 viikkolehti "Pohjois-Amerikan Sanomat".
Kansan Lehti (1928–1934)

Kansan Lehti oli Ohion Clevelandissa ja Ashtabulassa vuosina 1928–1934 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
Otto Massinen, Oscar Anderson ja Julius Laurila perustivat "Kansan Lehden" Clevelandissa joulukuussa 1928. Pian sen julkaisijaksi tuli Kustaa Nevanperän, Jacob Ritolan, Matti Saaren ja Ely Kosken omistama Finnish Publishing Company. Vuonna 1929 lehden toimittajaksi palkattiin kokenut Onni Syrjäniemi.
Kahdeksansivuisen viikkolehden levikki oli yleensä noin 2 000 kappaletta. Vuonna 1931 talousvaikeuksista kärsinyt yhtiö siirrettiin Ashtabula Harboriin, jossa "Kansan Lehti" lakkasi joulukuussa 1933 tai seuraavan vuoden puolella. Sen jälkeen Ohion viimeiseksi suomalaiseksi sanomalehdeksi jäi Fairportissa ilmestynyt "Amerikan Sanomat".
Työmies (Ishpeming)

Työmies oli Michiganin Ishpemingissä vuosina 1889–1893 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
Fred Karisen julkaisema viikkolehti perustettiin Suomalaisen Kansallis-Raittius-Veljeysseuran äänenkannattajaksi. Karinen riitautui pian seuran johtajien kanssa ja alkoi julkaista lehteä omissa nimissään. Vuonna 1892 hän siirsi "Työmiehen" Minneapolisiin, jossa se sulautui August Edwardsin julkaisemiin "Yhdysvaltain Sanomiin". Yhdistetty lehti sai nimen "Amerikan Uutiset".
Amerikan Kaiku

Amerikan Kaiku oli vuosina 1903–1908 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
"Siirtolaisen" muutettua pois New Yorkista paikalliset suomalaiset jäivät vaille omaa sanomalehteä. Vuonna 1903 Suomesta karkotettu "Päivälehden" toimittaja Eero Erkko perusti Brooklyniin "Amerikan Kaiun", jonka yhtenä tarkoituksena oli kehittää amerikansuomalaisten yhteistoimintaa. Sen toimittajina työskentelivät Eetu Aaltio ja Severi Nyman. Erkon palattua Suomeen lehti taantui ja vuonna 1906 sen nimi ja painokoneet siirrettiin Minnesotan Duluthiin. Siellä eri suomalaisryhmien puolueettomaksi yhdyssiteeksi tarkoitettua "Amerikan Kaikua" toimitti J. W. Lilius apunaan Erland Wirkki ja Risto Lappala. Kannattamaton lehti teki pian konkurssin.
Major Lazer

Major Lazer on yhdysvaltalainen elektronisen musiikin yhtye, jonka perustivat tuottajat Diplo ja Switch vuonna 2008. Switch lähti yhtyeestä vuonna 2011, mutta Diplo jäi yhtyeeseen Jillionairen ja Walshy Firen kanssa. Kesäkuun alussa 2019 Jillionaire päätti jättää yhtyeen, hänet korvasi Ape Drums. Yhtyeen musiikki yhdistelee useita tyylilajeja, kuten EDM:ää höystettynä reggae, dancehall, electronic, reggaeton, house ja moombahton genreillä.
Yhtye on julkaissut neljä täyspitkää albumia; "Guns Don't Kill People... Lazers Do", "Free the Universe", "Peace Is the Mission" ja "Music is the Weapon". He ovat myös julkaisseet EP:n "Apocalypse Soon" maaliskuussa 2014, jossa vieralilivat solistit Pharrell Williams ja Sean Paul. Major Lazer on myös tuottanut Snoop Lionin debyytti reggaealbumin "Reincarnated".
Pihlainen

Pihlainen oli kylä Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. Kylä sijaitsi kirkonkylästä 15 kilometriä luoteeseen, Muolaan ja Valkjärven pitäjien rajalla. Pihlaista lähinnä olivat Muolaan Jaarila ja Karhula. Kivennavan puolella lähimpiin kyliin Rantakylään ja Ahjärvelle oli matkaa, Ahjärvi oli kirkonkylään kuljettaessa matkan varrella, mutta aivan loppumatkassa. Pihlainen oli iso kylä, ennen talvisodan alkamista kylässä oli 73 taloa.
Pihlaisissa ei ole näkyvissä jälkiä suomalaisasutuksesta. Talojen kivijalatkin on siirretty muuhun käyttöön paria poikkeusta lukuun ottamatta. Niitä käytettiin rakennusmateriaalina "Punainen lokakuu" -nimiseen kolhoosiin. Kolhoosin asukkaat tulivat Kirovin alueelta Ukrainasta. Kolhoosi käytti Pihlaisten maita viljelyksiin.
Kolhoosin tilalle rakennettiin 1950-luvulla ohjustukikohta. Malinovkaan sijoitettiin puolentoistasataa ilmatorjuntaohjusta suojaamaan Leningradia. Varsinainen ohjustukikohta sijoittui entisen Pihlaisten kylän itäpuolelle, osa varuskuntarakennuksista rakennettiin vanhan suomalaiskylän eteläosiin. Ohjussiilot on sijoitettu laajalle alueelle betonitien varteen. Ohjustukikohtaan rakennettiin myös iso kerrostaloalue.
1990-luvulla ohjustukikohta tyhjennettiin, koska kiinteiden ilmatorjuntaohjusten aika oli ohi. Kerrostaloalueella asutaan kuitenkin edelleen monessa talossa. Ilmatorjuntavaruskunnasta jäi muistoksi Laatokan rannalta Pihlaisiin eli Malinovkaan rakennettu betonitie. Tätä tietä pääsee edelleen ajamaan alueelle. Google Mapsin satelliittikuvissa erottuvat ohjustukikohdan rakenteet selvästi.
Nibble

Nibble on taajama Södertäljen kunnassa Tukholman läänissä Södermanlandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 237 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Marco Schwarz

Marco Schwarz (s. 16. elokuuta 1995 Villach) on itävaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa SC Bad Kleinkirchheim-Kärnten -seuraa. Schwarz on 185 senttimetriä pitkä. Hän on pujottelun maailmancupin voittaja ja alppiyhdistetyn maailmanmestari.
Schwarz debytoi maailmancupissa marraskuussa 2014 Levillä karsiutuen toiselta kierrokselta. Avauspisteensä hän saavutti joulukuussa 2015 Val d’Isèren suurpujottelusta ollen 19:s. Seuraavana päivänä hän sijoittui pujottelussa 18:nneksi. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti yhdeksän päivää myöhemmin oltuaan kolmas Madonna di Campiglion pujottelussa. Hän oli samalla kaudella kolmas myös Naeban pujottelussa. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui toiseksi Madonna di Campiglion pujottelussa. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Oslon kaupunkitapahtumassa uudenvuodenpäivänä 2019. Hän voitti myös Wengenin alppiyhdistetyn ja oli kolmas Tukholman kaupunkitapahtumassa. Alppiyhdistetyn cupissa hän sijoittui toiseksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa yhdeksänneksi. Kaudella 2019–2020 hän oli Adelbodenin pujottelussa kolmas ja Kitzbühelin pujottelussa toinen. Kaudella 2020–2021 hän sijoittui kolmanneksi Alta Badian ja Zagrebin pujotteluissa. Hän voitti Adelbodenin ja Schladmingin pujottelut. Flachaun pujotteluissa hän oli kolmas ja toinen. Chamonix'n ensimmäisessä pujottelussa hän oli kolmas. Hän voitti pujottelucupin ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Kaudella 2022–2023 hän sijoittui Schladmingin suurpujottelussa kolmanneksi. Hän voitti Palisades Tahoeen suurpujottelun. Soldeun maailmancupfinaaleissa hän oli supersuurpujottelussa toinen ja suurpujottelussa kolmas. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän sijoittui seitsemänneksi ja suurpujottelucupissa neljänneksi. Kaudella 2023–2024 hän sijoittui Gurglin pujottelussa toiseksi. Hän sijoittui toiseksi Val d'Iseren suurpujottelussa. Hän sijoittui toiseksi Alta Badian toisessa suurpujottelussa. Hän voitti Madonna di Campiglion pujottelun. Kaudella 2025–2026 hän sijoittui toiseksi Söldenin pujottelussa.
Nuorten MM-kilpailuista Schwarz on saavuttanut yhden kullan, yhden hopean ja yhden pronssin. Vuoden 2012 nuorten olympialaisista Schwarz saavutti kaksi kultaa. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän oli pujottelussa seitsemäs. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti joukkuekilpailussa hopeaa ja sijoittui alppiyhdistetyssä neljänneksi ja pujottelussa 11:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 Schwarz saavutti hopeaa joukkuekilpailussa sekä pronssia pujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Suurpujottelussa hän oli viides. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 Schwarz voitti alppiyhdistetyn maailmanmestaruuden ja pronssia suurpujottelusta. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui alppiyhdistetyssä viidenneksi, suurpujottelussa 14:nneksi ja pujottelussa 17:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän saavutti hopeaa alppiyhdistetyssä ja pronssia suurpujottelussa. Syöksylaskussa hän oli neljäs ja niin pujottelussa kuin supersuurpujottelussa kuudes. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksi.
Rantakylä (Kivennapa)

Rantakylä sijaitsi Kivennavan pitäjän pohjoisosassa Muolaan pitäjän rajalla Karjalankannaksella. 12 km kirkonkylästä ja 2 km Viipuriin vievältä maantieltä. Rantakylässä oli talvisodan alkaessa 70 taloa.
Nykyisin Rantakylän paikkeilla on Tšernjavskoje (Чернявское)-niminen kylä. "Venäjän federaation paikannimiä" -oppaan mukaan Rantakylän nimenä on nykyisin Tšernigovka (Черниговка), ja Tšernjavskoje on sen mukaan puolestaan entisen Kivennavan Ylijärven ja Kannuksenmäen nykyinen nimi.
Rasala

Rasala oli Kivennavan pitäjän pienimpiä kyliä ja sijaitsi Joutselän pohjoispuolella Karjalankannaksella. Taloja kylässä oli 12 talvisodan syttyessä. Venäjän rajalle oli matkaa nelisen kilometriä. Kylä sijaitsi korkealla mäellä (128 metriä merenpinnasta), josta avautuivat laajat näköalat kaikkiin ilmansuuntiin. Rasala sijaitsi vähän syrjässä Viipuri–Pietari maantiestä. 
Nykyisen entisen Rasalan kylän halki kulkee maantie (A120) ja kylän paikkeilla on runsaasti asutusta.
PHP Liiketoiminta

PHP Liiketoiminta Oyj (2.8.2007-), Päijät-Hämeen Puhelin Oyj (23.4.1999 -1.8.2007) on 2007 Finnet-ryhmästä eronnut puhelinyhtiö, joka perustuu Päijät-Hämeen Puhelinyhdistys ry:een (1970) ja sen edeltäjiin Lahden Keskinäinen Puhelinyhdistys ry:hyn (1918) sekä Lahden Keskinäinen Telefooniyhdistys ry:hyn (1906). 
Yhtiö perustuu 1906 perustettuun Lahden Keskinäinen Telefooniyhdistykseen, jolla oli 110 tilaajaa. Yhtiö perusti 1907 toimipaikan Lahden kaupungin Harjukadun ja Rauhankadun kulmaan. Toimipaikan laajennus toteutetaan 1920. Samaan aikaan Lahden kaupungissa ja Lahden talousalueella toimi myös Orimattilan telefoniyhtiön puhelinkeskus. 1910 Lahden Keskinäisellä Telefooniyhdistyksellä on 397 tilaajaa sekä kaukopuheluyhteydet Helsinkiin, Heinolaan, Mäntsälään, Jyväskylään, Kouvolaan ja Hämeenlinnaan.
Suomen ensimmäinen paikkakuntien välinen kaukopuhelinyhteys perustetaan Lahden ja Heinolan kaupunkien välille 1951. 1968 on saatu koko Lahden toimialueen kaikkien puheluiden automatisointi päätökseen. 1969 Lahden Keskinäinen Puhelinyhdistys ry aloitti dataliikenteen siirroon puhelinverkossa Keskon datalla.
Riihisyrjä

Riihisyrjä () sijaitsi 7 kilometriä Kivennavan kirkolta, Rautuun johtavan maantien varrella Karjalankannaksella. Kylä oli melko suuri, taloja ennen talvisodan syttymistä 53.
Nykyinen syrjäinen pikkukylä on osittain säilyttänyt suomalaisen kulttuurimaisemansa. Laajojen niittyjen keskellä satunnaisia rakennuksia. Muutama talo on suomalaiskaudelta, muutama ulkorakennus ja yksi päärakennus, pääosa rakennuskannasta on venäläisiä datsoja. Yhteys Raudusta on hiekkatietä. Kylään ei ole tienviittaa eikä kylttiä, eikä siellä ole mitään palveluita.
Anton Kalinitšenko

Anton Jevgenjevitš Kalinitšenko (, s. 22. heinäkuuta 1982 Kemerovo) on venäläinen mäkihyppääjä. 168 senttimetriä pitkä ja 52 kilogrammaa painava Kalinitšenko edustaa CWSM Mežduretšensk -seuraa.
Kalinitšenko osallistui vuoden 2002 talviolympialaisiin Salt Lake Cityssä, jossa hän oli suurmäen kilpailun 47:s. MM-kilpailuissa hän on ollut mukana niin ikään kerran, vuonna 2001 Lahdessa. Lentomäen MM-kilpailuihin Kalinitšenko on osallistunut kahdesti.
Kalinitšenko debytoi maailmancupissa marraskuussa 1999 Kuopion suurmäen kilpailussa ollen 51:s. Avauspisteensä hän saavutti tammikuussa 2001 Park Citystä ollen suurmäen kisassa 28:s. Kalinitšenkon paras sijoitus maailmancupin osakilpailussa on 24. tila joulukuulta 2011 Engelbergistä.
Suomen Tulli (televisiosarja)

Suomen Tulli on suomalainen dokumentaarinen televisiosarja, joka kertoo Helsinki-Vantaan lentoaseman arjesta. Sarjassa seurataan elämää muun muassa Helsingin tullin maa- ja meriliikenteen, Helsinki-Vantaan lentotullin, Postitullin, Nuijamaan tullin ja Savo-Karjalan sekä Lapin liikkuvan ryhmän mukana. Sarjasta tehtiin alun perin kahdeksanosainen tosi-tv sarja, joka esitettiin YLE TV2 kanavalla kesällä 2011. Myöhemmin sarja siirtyi Nelonen Medialle ja ensimmäinen tuotantokausi alkoi Jim-kanavalla 25. syyskuuta 2012. Toinen tuotantokausi 10. syyskuuta 2013. Kolmas tuotantokausi 10. syyskuuta 2014. Neljäs tuotantokausi 8. syyskuuta 2015.
Aksioni

Aksioni (spin-0) on hypoteettinen alkeishiukkanen. Se esiintyy Peccei-Quinn-teoriassa vahvan CP-ongelman ratkaisemiseksi. 
Aksionit ovat eräs ehdokas pimeäksi aineeksi.
Sarastus (lehti)

Sarastus on suomalainen, oman määritelmänsä mukaan kansallinen ja eurooppalainen, traditionalistinen ja radikaali verkkolehti. Lehden päätoimittaja on kirjailija Timo Hännikäinen. Lehteä tehdään vapaaehtoisvoimin. Se perustettiin syksyllä 2012.
Lehden mukaan traditionalismia edustavat länsimaisessa ajattelussa muun muassa Joseph de Maistre, Oswald Spengler ja Julius Evola. Timo Hännikäisen mukaan ulkomaisia esikuvia Sarastusta perustettaessa olivat muun muassa saksalainen "Junge Freiheit", yhdysvaltalainen AlternativeRight.com ja ruotsalainen Motpol.nu. Hännikäisen mukaan lehden aatteellisiin juuriin kuuluvat muun muassa vastavalistus, Saksan ”konservatiivinen vallankumous” ja eurooppalainen "Nouvelle Droite".
Lehden on sanottu julkaisevan rasistista sisältöä.
Syyte kiihottamisesta kansanryhmää vastaan.
Vuonna 2021 valtakunnansyyttäjä määräsi poliisitutkinnan "Sarastus"-verkkolehdessä vuonna 2016 julkaistun kirjoituksen vuoksi. Esitutkinnan perusteella lehden päätoimittajana toiminutta Hännikäistä vastaan nostettiin syyte kiihottamisesta kansanryhmää vastaan. Teksti ei ollut Hännikäisen kirjoittama. Käräjäoikeus hylkäsi syytteen kesäkuussa 2024. Syyttäjä on valittanut päätöksestä hovioikeuteen, ja tapauksen käsittely on kesken.
Julkaisut.
Vuonna 2015 Sarastus julkaisi kokoelman lehdessä ilmestyneistä teksteistä nimellä "Sarastus – Kirja I". Kirjan kustantajana toimii kirjan julkaisun yhteydessä toimintansa aloittanut kustannusosakeyhtiö Kiuas.
Ruukin maaseutuopisto

Ruukin Maaseutuopisto on Ruukissa koulutilalla toimiva maatalousalan ammatteihin kouluttava oppilaitos.
Nykyisin opistossa on aloina hevostalousala, maatalousala ja luontoala. Opistossa voi myös suorittaa ammatillisen perustutkinnon ja ylioppilastutkinnon kaksoistutkinnon. Peltoalaa on 80 hehtaaria, joista osa on laitumena, osalla viljellään rehua ja heinää.
Tilan pinta-ala oli 1980-luvun alkupuolella 230 hehtaaria, ja siitä oli viljeltyä 50 hehtaaria. Peruslinjan lisäksi oli erikoislinjoina viljelijä- ja viljelijä-koneenkorjaajalinja. Peruslinjan yleisjakso järjestettiin Kestilässä ja maamieskoulu oli Oulaisissa.
Oppilaitoksen juuret juontavat vuoteen 1859. Siikajoen Ruukissa koulu on toiminut vuodesta 1926. Opisto kuuluu Raahen koulutuskuntayhtymään.
Oppilaitos kuuluu Museoviraston luetteloimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Se on yhtenäinen ja hyvin säilynyt oppilaitoskokonaisuus. Kouluun liittyy kasvinviljelykoeasema eli MTT:n Pohjois-Pohjanmaan tutkimusasema.
Nimet.
Oppilaitoksen nimi on vaihdellut:
Auttaja

Auttaja oli Evankelis-Luterilaisen Kansalliskirkon Michiganin Ironwoodissa vuosina 1906–1964 julkaisema amerikansuomalainen sanomalehti. Myöhemmin se ilmestyi hartauslehtenä.
Pastori Pietari Vuori osti vuoden 1906 alussa Ironwoodissa ilmestyneen "Vapaan Sanan" ja ryhtyi julkaisemaan sitä "Auttaja"-nimisenä viikkolehtenä. Seuraavana kesänä se tunnustettiin Kansalliskirkon äänenkannattajaksi. Vuonna 1909 lehden kirjapaino siirtyi kirkkokunnalle, joka perusti Finnish Printing Company -yhtiön. "Auttajan" toimittajina työskentelivät pastorit M. N. Westerback ja J. E. Nopola. Sen levikki oli 2 900 kappaletta vuonna 1909, 2 400 1920-luvun alussa ja 1 800 vuonna 1935. Lehti kiisteli pitkään Suomi-Synodin ja sen lehden "Amerikan Suomettaren" kanssa.
Kansalliskirkon liittyessä Missouri-synodiin "Auttajasta" tuli aluksi Ironwoodissa ja myöhemmin Saint Louisissa kuukausittain ilmestynyt hartauslehti. Vuosina 1968–1991 sitä julkaistiin kahdesti kuukaudessa "Amerikan Uutisten" liitteenä.
Aleksei Slepov

Aleksei Aleksejevitš Slepov (s. 19. joulukuuta 1986 Radužnyi) on venäläinen ampumahiihtäjä ja entinen maastohiihtäjä. Slepov on 171 senttimetriä pitkä ja painaa 67 kilogrammaa. Hänen valmentajinaan toimivat Juri Zaitsev ja Valeri Hramonojkin.
Slepov aloitti uransa maastohiihdon parissa. Hän osallistui vuosina 2010–2011 kolmeen maailmancupin osakilpailuun saavuttaen jokaisessa pisteitä. Parhaimmillaan hän oli 14. tammikuussa 2010 Rybinskin 30 kilometrin takaa-ajokilpailussa. Vuonna 2009 Slepov saavutti alle 23-vuotiaiden MM-pronssia samalta matkalta.
Slepov vaihtoi ampumahiihtoon kaudeksi 2011–2012. Hän debytoi maailmancupissa tammikuussa 2013 Anterselvan pikamatkalla ollen 73:s. Ensimmäiset pisteensä hän saavutti maaliskuussa 2013 ollen Sotšin normaalimatkalla 27:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran niin ikään Sotšissa maaliskuussa 2013 oltuaan pikamatkalla yhdeksäs. Parhaimmillaan hän on sijoittunut neljänneksi Pokljukan pikamatkalla joulukuussa 2015.
Ampumahiihdon EM-kilpailuista Slepov on saavuttanut kolme kultamitalia.
Vapaa Sana (Ironwood)

Vapaa Sana oli Michiganin Ironwoodissa vuosina 1904–1906 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
O. Massisen julkaiseman työväenasiasta kiinnostuneen viikkolehden toimittajina työskentelivät Santeri Mäkelä ja J. W. Lilius. Pastori Pietari Vuori osti lehden vuoden 1906 alussa ja alkoi julkaista sen tilalla Kansalliskirkon äänenkannattajaa "Auttajaa".
Riihiö

Riihiö oli pieni kyläyhteisö Karjalankannaksella sijainneella Kivennavalla Vehmaisten kylän takana rajalle päin. Riihiö oli aivan rajan pinnassa, Venäjän puolella Lempaalanjärvi ja Lempaala. Kylässä oli talvisodan syttyessä vain kolme taloa: rajavartioston talo, metsänvartijantalo ja Kakon talo.
Vanhan rajan tuntumassa on nykyisin asutusta tuolla kohdin, mutta ei kuitenkaan Riihiön kohdalla vaan Inkerinmaan puolella.
Eero Johannes Korpela

Eero Johannes Korpela (6. huhtikuuta 1898 Kauvatsa – 14. kesäkuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen virkamies, MTK:n toiminnanjohtaja ja pitkäaikainen maatalouspolitiikan vaikuttaja Suomessa.
Korpelan vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Wilhelm Korpela ja Amanda Huhti ja puoliso vuodesta 1936 Ruth Eva Ulrika Nordman (s. 1918). Hän suoritti sekä filosofian kandidaatin että agronomin tutkinnot Helsingin yliopistossa ja toimittuaan lyhyen aikaa opettajana tuli Maataloushallituksen aktuaariksi. Samaan aikaan hän työskenteli silti myös yliopiston maanviljelystalouden assistenttina. Vuonna 1930 Korpela siirtyi tutkijaksi MTK:hon, joskin hän toimi pari vuotta myös puolustusministeriössä. Sotavuosina hän työskenteli maatalousministeriössä. Korpela piti maatalouden uhkana ylituotantoa ja tuli tunnetuksi yleisemmän kasvuun tähtäävän pyrkimyksen kriitikkona. Hän suhtautui varauksellisesti myös sotien jälkeiseen maaseudun asutuspolitiikkaan, vaikka oli tuolloin jo MTK:n toiminnanjohtaja. Siinä tehtävässä hän muodosti läheisen työparin järjestön puheenjohtajien Juho Jänneksen ja vuodesta 1955 Veikko Ihamuotilan kanssa. Korpela jäi eläkkeelle 69-vuotiaana, jolloin häntä seurasi MTK:n toiminnanjohtajana Heikki Haavisto. "Maaseudun Tulevaisuus" -lehteen hän kirjoitti vielä eläkkeellä ollessaan pakinoita nimimerkillä "Talon Jussi". Hänelle valmistellusta professorin arvonimestä Korpela kieltäytyi.
Seppälä (Kivennapa)

Seppälä () oli kylä Karjalankannaksella Kivennavan pitäjässä Ronnunkylän ja Kekrolan välissä Siesjärven pohjoispuolella. Seppälän kylä jakautui kahdelle mäelle, Koukkulan mäelle ja Kaukosmäelle. Koukkulaksi kylää kutsuttiinkin, Seppälä se oli vain kartoissa ja virallisissa asiakirjoissa. Taloja Seppälässä eli Koukkulassa oli parikymmentä talvisodan syttyessä.
Nykyisin Seppälän kylä kantaa nimeä Podgornoje. Suomalaistaloja siellä ei ole.
Veikko ja Lahja Hurstin Laupeudentyö

Veikko ja Lahja Hurstin Laupeudentyö ry on vuonna 1983 perustettu yhdistys, joka kantaa Veikko Hurstin ja hänen vaimonsa Lahja Hurstin nimeä. Yhdistys jakaa erityisesti ruoka- ja vaateapua. Yhdistys järjestää myös vuosittain itsenäisyyspäivänä tapahtuman Hakaniementorilla ja yksinäisten ja vähävaraisten joulujuhlan, joka on kaikille avoin. Joulujuhla on järjestetty aiemmin Töölön Kisahallissa, mutta vuodesta 2015 se on pidetty Helsingin Messukeskuksessa.
Veikko Hursti johti yhdistystä kuolemaansa asti vuoteen 2005, jonka jälkeen hänen poikansa Heikki Hursti jatkoi yhdistyksen toiminnanjohtajana vuoteen 2019. Tällä hetkellä Heikki Hurstin tytär Sini Hursti on yhdistyksen toiminnanjohtaja. Yhdistyksellä on yhteensä neljä palkattua työntekijää sekä noin 30 vapaaehtoistyöntekijää. Yhdistyksen toimitila Hurstin Valinta sijaitsee Helsingin Harjussa osoitteessa Helsinginkatu 19.
Toivo Korpela

Toivo Aleksanteri Korpela (13. tammikuuta 1900 Ähtäri – 9. tammikuuta 1963 Ähtäri) oli pienviljelijä ja metsätyömies, joka tuli tunnetuksi nimeään kantavasta uskonnollisesta hurmosliikkeestä.
Korpelan vanhemmat olivat torppari Santeri Kallenpoika Korpela ja Elisabet Heikintytär Pennala. Vanhoillislestadiolaisen uskonnollisen heräämisen koettuaan Korpela ryhtyi saarnamieheksi, ensin kotiseudullaan ja sitten Pohjois-Suomessa ja Pohjois-Ruotsissa. Varsinkin Ruotsin Lapissa, jonne hän saapui ensimmäisen kerran 1928–1929, Korpela sai aikaan laajan herätysaallon. 
Pääasiassa yksin saarnamatkoilla kulkeneen Korpelan mukana olivat toisinaan myös muun muassa Mikko Pääkkölä ja Kalle Sandberg. Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys SRK kielsi Korpelan toiminnan saarnaajana keväällä 1929, mutta hän jatkoi saarnaamista kiellosta välittämättä, mikä johti välirikkoon SRK:n kanssa 1931–1932. Pohjois-Ruotsiin Korpela palasi syksyllä 1934, saarnaamaan yhdessä tulevaisuuden näkyjä nähneen Sigurd Siikavaaran kanssa, aina tammikuuhun 1935 saakka. Ns. korpelalaisuudeksi kehittynyt uskonnollinen liike teki kuitenkin saman vuoden keväällä pesäeron Suomeen jo palanneeseen Korpelaan. Liike katosi julkisuudesta 1939 Haaparannalla sen kannattajia vastaan pidettyjen oikeudenkäyntien jälkeen. Korpela ei myöskään itse ollut juurikaan enää yhteyksissä aiempiin kannattajiinsa. 
Talvisotaan osallistunut Korpela oli jatkosodassa sotilaskarkuri ja tuli esiin vasta yleisen armahduksen jälkeen talvella 1945. Kirjailija Bengt Pohjanen on käsitellyt korpelalaisuutta useissa teoksissaan. Niihin perustuva näytelmä "Jerusalemin tanssi" esitettiin Oulun kaupunginteatterissa vuonna 1990. Maaliskuussa 2025 sai ensi-iltansa niin ikään Pohjasen tekstiin perustuva, korpelalaisuutta käsittelevä Jon Blåhedin ohjaama elokuva Valitut.
Teppo Jänis

Stepan (Teppo, Teppana) Jänis (21. kesäkuuta 1850 Uuksujärvi, Suistamo – 8. joulukuuta 1921 Suistamo) oli Suistamolla asunut karjalainen kanteleensoittaja.
Jäniksen vanhemmat olivat Pavel Peppanen (1812–1859) ja Maria Filatova (1817–1872). Hän oli naimisissa Jeudokia (Oudotja, Outi) Petäjän (1855–1942) kanssa. Jänis kiersi kanteleensa kanssa esiintymässä sekä kotipitäjässään Suistamolla että muuallakin. Kanteleen soiton ohessa hän kertoili satuja. Jäniksen näkö heikkeni ajan myötä, ja viimeiset vuotensa hän oli täysin sokea. Tämä ei kuitenkaan kyennyt estämään häntä jatkamasta esiintymisiään elämänsä loppuun saakka.
Jänis tuli laajemmin tunnetuksi esiinnyttyään heinäkuussa 1911 Suistamolla pidetyissä runonlaulajien ja kanteleensoittajien kilpailuissa sekä kesällä 1921 Helsingissä laulujuhlilla. Suistamon juhlien aikana kuvanveistäjä Alpo Sailo teki hänestä rintakuvaveistoksen, joka päätyi sittemmin Suomen kansallismuseoon.
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa on säilynyt Jäniksen soitosta ja laulusta 14 äänitallennetta, jotka kansanmusiikin tutkija A. O. Väisänen äänitti fonografilla vuonna 1916 ja parlografilla vuonna 1917. Ne julkaistiin vuonna 2021 "Teppana Jänis" -nimisenä musiikkialbumina, jossa kappaleet on alkuperäisäänitysten huonon laadun vuoksi osin äänitetty uudelleen Arja Kastisen soittamina ja Taito Hoffrénin laulamina. Väisänen kirjoitti Jänikseltä muistiin kaikkiaan 22 kantelesävelmää.
Suomalainen folkrock-yhtye Äimä on tehnyt Jäniksestä kertovan kappaleen ”Teppana Jänis”, joka julkaistiin vuonna 1975 singlenä.