Vatja

Vatja (vatjaksi "vaďďa tšeeli, maatšeeli") on kieli, joka kuuluu uralilaisen kielikunnan suomalais-ugrilaisen haaran itämerensuomalaiseen haaraan. Vatjan kieltä puhuvat vatjalaiset. Vatja luokitellaan omaksi kielekseen, vaikka Paul Ariste on pitänyt sitä viron kielen murteena.
Vatjalaisten kansalliseepos on yhteinen inkerikkojen kanssa, ja sen nimi on "Pääskölintu – päivälintu". Teoksen on laatinut Arvo Survo.
Nimen alkuperä.
Vanhan teorian mukaan "vatja"-sana on samaa alkuperää kuin "vaaja". Usein on väitetty, että "vatja"-nimi viittasi alun perin johonkin itämerensuomalaiseen kauppa- tai eräjärjestöön, jonka tunnus oli puunuija tai kiilakuvio. Jorma Koivulehto on kuitenkin hylännyt teorian ja katsonut vatjan olleen alun perin maastosana. Samaan sanaan perustuu myös joidenkin saamelaisten itsestään käyttämä nimitys "vuowjoš" sekä Itä-Virossa sijainneen muinaisen maakunnan nimi "Vaiga". Vatjalaisista on merkintöjä venäläisissä kronikoissa jo 1000-luvulta alkaen, jolloin heistä on käytetty nimitystä водь (vod') sekä чудь (tšud' eli tšuudi). Nykyvenäjäksi vatjan kieli on водский язык (vodskij jazyk) ja vatjalainen водский (vodskij) (adj:na) / вожанин|вожанка (vožanin|vožanka) (subst:na). Venäjällä paikallishallinnon eri yksiköihin kuuluvia vatjalaisia nimitettiin eri nimillä, eivätkä aikoinaan tšuudeiksi kutsutut länsivatjalaiset päässeet väestönlaskennassa vatjalaisten ryhmään vielä Neuvostoliitossakaan.
Nykytilanne.
Vatja on äärimmäisen uhanalainen kieli. Vatjalaiset ovat aina olleet suhteellisen pieni kansa, eikä heitä arvioida olleen 1800-luvullakaan enempää kuin 5 000. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan vatjankielisiä oli 62. Vuonna 1998 vatjaa äidinkielenään puhuvia ihmisiä oli enää 30–40, ja he asuivat Inkerissä kolmessa kylässä Laukaanjoen alajuoksulla. Kaikki puhujat ovat hyvin iäkkäitä ihmisiä, eikä kieli siirry enää lapsille, joten on suuri uhka, että kieli sammuu kokonaan lähivuosina.
Vielä ennen toista maailmansotaa vatjaa puhuttiin neljässä kylässä Laukaanjoen suulla Inkerinmaan luoteisosassa silloisessa Neuvostoliitossa. Alue on nykyisin hallinnollisesti osa Kingiseppin piiriä, joka on osa Leningradin oblastia. Vatjan kielelle ei kehitetty omaa kirjakieltä tuolloin, kun kieltä vielä käytettiin arkisessa vuorovaikutuksessa kyläyhteisöissä. Kun Neuvostoliitossa 1930-luvulla useille vähemmistökielille luotiin omat kirjakielet, vatjankielisten opetuksessa käytettiin sen lähisukukieltä ja osin samoilla alueilla puhuttua inkeroista. Nykyään vatjaksi on tarjolla yksittäisiä opetusmateriaaleja, mutta käyttäjiä niillä on hyvin vähän.
1990-luvulta alkaen Tarton yliopiston tutkija Heinike Heinsoo on järjestänyt vatjan kielen kursseja Inkerinmaalla. Hän on laatinut myös vatjan kielen oppikirjan. Se on julkaistu vuonna 2015, ja sen nimi on "Vaďďa sõnakopittõja".
Vuoden 2002 väestölaskennan mukaan vatjaa osasi Venäjällä peräti 774 ihmistä. Se poikkeaa voimakkaasti aiemmin esitetyistä luvuista. Vuonna 2010 vatjan puhujia ilmoitettiin olevan alle 70 henkeä, joista pieni osa asuu Virossa. Vuonna 2009 professori Karl Pajusalu totesi, että suurin osa vatjan kielen aktivisteista ei tule vatjalaisperheistä, vaan heidän vatjalaisjuurensa ovat tätä kauempana tai heillä ei ole niitä laisinkaan.
Arvo Survo totesi vuonna 2021, että vatjaa puhuu äidinkielenään enää vain neljä ihmistä, ja noin sata osaa kieltä. Saman vuoden Venäjän väestönlaskennassa äidinkielisiä puhujia oli 16.
Vatjan kieltä tutkineet Elena Markus ja Feodor Rožanski arvioivat vuonna 2025, että vatjan kieli on jo sammunut, ja että viimeinen vatjaa sujuvasti puhunut kuoli vuonna 2018.
Murteet.
Vatja jakautuu kolmeen päämurteeseen ja useaan eri alamurteeseen:
Vuonna 1848 tehdyn arvion mukaan vatjan kielen 5 298 puhujasta länsivatjaa puhui 3 453 henkilöä (65 %), itävatjaa 1 695 (35 %) ja kukkosin vatjaa 150 henkilöä (3 %). Murteista on elossa enää länsivatjan Vainpuolen murre. Latviassa Bauskan lähellä puhutun kreviinin puhujista viimeiset tiedot ovat vuodelta 1846. Itävatja oli sammumaisillaan jo 1900-luvun alussa, mutta se säilyi Ikäpäivösin (Itšäpäivän) kylässä vielä 1960-luvulle asti, kunnes viimeinen puhuja kuoli. Myös länsivatjan Oron ja Mäen murteet sammuivat 1960-luvulla.
Kukkosin kylässä puhuttua itämerensuomalaista kielimuotoa on aiemmin pidetty vatjan murteena, mutta nykykäsityksen mukaan se on pikemminkin oma itämerensuomalainen kielimuotonsa.
Ominaispiirteet.
Vatjassa on monia piirteitä, jotka erottavat sen muista itämerensuomalaisista kielistä. Huomiota herättävin ominaisuus on k:n muuttuminen etuvokaalin edellä palato-alveolaariseksi afrikaataksi tš /ʧ/, esimerkiksi "tšentšä" 'kenkä', "mätši" 'mäki', "retši" 'reki' ja "tšeeli" 'kieli'. Sama muutos on havaittavissa myös muissa kielissä, kuten venäjässä ("четыре", vrt. liettuassa "keturi" 'neljä'), ruotsissa ("köpa" [ʧø:pa] (nykyään suomenruotsalainen ääntämys) ja italiassa ("centro" [ʧɛntro]).
Vatjan astevaihtelu on muita itämerensuomalaisia kieliä laajempaa, ja se koskee klusiilien lisäksi myös klusiiliyhtymiä, affrikaattoja ja kahden s:n yhtymää, esimerkiksi "idgõn" 'itken', "pezä" 'pesät', "laizga" 'laiskat', "püsü" 'pyssyt', "redže" 'reet' ja "mädžē" 'mäen'.
Länsivatjassa ovat h ja k kadonneet sanan lopusta, mutta itävatjassa ne ovat säilyneet, esimerkiksi "anna" 'anna', "kasõ" 'kaste' ja "pereh" 'perhe'. Myös ensimmäisen persoonan pääte -n on kadonnut ja loppuvokaali on pidentynyt, esimerkiksi "annā" 'annan' ja "johsī" 'juoksin'.
Kaikki nasaaliäänteet ovat kadonneet klusiilin edeltä painottomassa tavussa, esimerkiksi "paratan" 'parannan' ja "suurõpi" 'suurempi'.
Vatjan kielen tutkimushistoria.
Vatjaa on tutkittu yli 200 vuotta. Tieteellisen keskustelun piiriin vatjalaisten olemassaolo tuli jo 1700-luvun lopussa. Ensimmäisen vatjan kieliopin kuvauksen julkaisi August Ahlqvist vuonna 1856. Seuraavan vatjan kieliopin julkaisi Paul Ariste vuonna 1948. Nämä kuvaukset perustuvat jo aiemmin sammuneeseen aluemurteeseen. 
Vatjalaisen Dmitri Tsvetkovin (1890–1930) vuonna 1924 laatima vatjan oppikirjan käsikirjoitus perustuu vielä viime vuosikymmeninä puhuttuun Joenperän kylän murteeseen. Kieliopin laatineen Svetkovin kerrotaan olleen harvoja akateemista tutkintoa tavoitelleita vatjalaisia. Käsikirjoitukseen liittyy traaginen tarina. Vatjan kielen tutkiminen jäi Svetkovilta kesken, sillä hän päätyi epäonnisen rakkausjutun takia itsemurhaan. Menetys oli vatjan kielen näkökulmasta suuri siksikin, että Svetkov oli laatinut noin 20 000 sanalippua omasta kielimuodostaan. Aineistoja on sittemmin hyödynnetty vatjan kieltä koskevissa julkaisuissa.
Vatjan kielen säilymistä on hankaloittanut myös se, ettei sillä koskaan ole ollut varsinaista kirjakieltä.
Kielenmuistomerkit.
Lauri Kettunen tutki myös vatjaa ja nauhoitti vatjalaisten puhetta vahalieriöille. Hän tallensi vatjaa vuosina 1915, 1923 ja 1932. Suomen kielen nauhoitearkistossa on Kettusen äänittämiä vatjaa sisältäviä vahalieriöitä yhteensä 50. Näytteitä niistä on kuunneltavissa Kotimaisten kielten keskuksen verkkosivuilla. Kotimaisten kielten keskuksessa on monenlaista vatjan kieleen ja vatjalaisiin liittyvää aineistoa – nauhoitteita on yhteensä satakunta, uusimmat 1990-luvulla nauhoitettuja. Tietoja vatjalaisista on myös yksittäisten tutkijoiden henkilöarkistoissa, muun muassa Helmi Helmisellä ja Elvi Erämetsällä. Äänitteiden, sanasto- ja nimikokoelmien lisäksi Kotimaisten kielten keskuksen arkistossa on vatjalaisia koskevaa käsikirjoitusaineistoa. Laina Syrjäsen 1930-luvun käsikirjoituksessa kuvataan vatjalaisten leivänvalmistusta ja siihen liittyvää sanastoa. Arkistoituna on myös suomen kielen professori Paavo Siron käsikirjoitus "Vatjalaisten teurastustapoja" vuodelta 1932. Molemmat kuvaukset on laadittu haastatellen Grigori Kuzminia, joka oli kotoisin Kattilan pitäjästä. Käsikirjoitukset sisältävät sanaston lisäksi tietoja muun muassa vatjalaisten uskomuksista.
Opetus.
Vatjaa voi opiskella useassa eri yliopistossa. Omana oppiaineena sitä ei kuitenkaan ole tarjolla, vaan vatjan kurssit sisältyvät tavallisesti itämerensuomalaisten kielten opintokokonaisuuteen. Vatjan opetusta on tai on ollut seuraavissa yliopistoissa:
Kielinäyte.
Vatjaksi:&lt;br&gt;
"Meil õli karjušid. Siz õli palkattu karjušiida nyd enempää eväd, eb õõ karjušiid, eväd, tšenni ep" "taho mennä karjušissi. Nyd tšävvää vuoroo."
Suomeksi (sananmukaisesti):&lt;br&gt;
Meillä oli paimenia. Silloin oli palkattu paimenet, mutta enää eivät, ei ole paimenia, eivät, kukaan ei tahdo paimeneksi. Nyt käydään vuoroin.