tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ele

Ele on ihmisten välisessä viestinnässä keino korvata sanallinen viestintä tai vahvistaa tai muuten ohjata sen tulkintaa. Usein ihmiset eivät edes huomaa tekemiään eleitä vaan tekevät ne vaistonvaraisesti, samoin vastapuoli myös useimmiten tulkitsee eleet vaistonvaraisesti. Elekieleen kuuluu ruumiin eri osien asentoja ja liikkeitä, kuten käsimerkkejä. Elekielelle melko rinnasteisia ovat ilmeet ja äänensävyt.
Eleet.
Eleet ovat osa retoriikkaa. Eleet ovat osa ilmausta ja toimivat puheen kanssa yhteistyössä. Ne voivat esimerkiksi luoda tilanteeseen sävyjä, joita ei ilmaista pelkkien sanojen avulla.
Elehtiminen on kulttuurisidonnaista: esimerkiksi ranskalaiset ja italialaiset elehtivät huomattavasti enemmän kuin suomalaiset.
Elehtiminen ei ole vain ihmiselle ominaista. Ihminen on tosin ainoa eläin, joka käyttää osoittavia eleitä. Simpanssit, gorillat ja orangit voivat oppia viittomakieltäkin, mutta eivät käytä osoittavia eleitä. Ihmiset taas osoittelevat niin katseella, päällä, silmillä kuin sormillakin.
Autismissa kommunikaatio eleillä ja ilmeillä on poikkeavaa.
Eletyypit.
Deiktiset eleet tarkoittavat osoittavia eleitä, joilla opastetaan ja kiinnitetään huomiota esineisiin ja asioihin. Abstraktit deiktiset eleet ovat vertauskuvallisia.
Ikonisilla eleillä jäljitellään asioita, joista juuri puhutaan.
Metaforiset eleet vetävät vastaavuuksia ajattelun ja konkretian välille.
Kohesiiviset eleet tekevät yhteyksiä puheenaiheiden ja puheen osiin.
Syke-eleet korostavat merkittäviä sanoja tai asioita ja ilmenevät esimerkiksi iskuina tai napautuksina sormilla ja käsillä.
Atsovärit

Atsovärit ovat synteettisiä väriaineita, joita käytetään tekstiilien, paperin ja elintarvikkeiden värjäämiseen. Atsovärit ovat monimutkaisia kemiallisia yhdisteitä, jotka sisältävät atsoryhmän (-N=N-), joka tekee aineesta värillisen.
Atsovärejä käytetään muun muassa makeisissa, jäätelöissä, virvoitusjuomissa ja leivonnaisissa. Joidenkin värien nimissä on käyttötarkoitukseen viittaava kirjainkoodi: esimerkiksi ruskea FK:ta on käytetty savusilleihin () ja ruskea HT kestää korkeita lämpötiloja ().
Atsovärien vaikutusta ei tarkkaan tunneta, mutta niiden uskotaan aiheuttavan herkille ihmiselle esimerkiksi iho-oireita, kuten ihottumaa ja punoitusta. Atsovärien vaikutusta lapsien ylivilkkauteen on pyritty tutkimaan, mutta tutkimus on osoittautunut erittäin vaikeaksi. Niiden käyttö elintarvikkeissa kiellettiin Suomessa 1970-luvulla, mutta eduskunta joutui sallimaan ne Euroopan unioniin liittymisen myötä, jottei kielto olisi aiheuttanut kaupan teknistä estettä. Suomalainen elintarviketeollisuus on suhtautunut sallimisenkin jälkeen atsovärien käyttöön nuivasti, jonka vuoksi niitä ei juuri käytetä. Atsovärejä voi kuitenkin löytää ulkomailta tuoduista elintarvikkeista, kuten esimerkiksi Yhdysvalloissa valmistetuista virvoitusjuomista. 
Suomessa elintarvikkeiden lisäaineina käytössä olevat atsovärit ja niiden E-koodit:
Atsoväri E128:n eli punaisen 2G:n käyttö kiellettiin Euroopassa 28. heinäkuuta 2007 ja ruskea FK eli E154 vuonna 2012.
Alue

Alue on maanpinnan määräosa, joka jonkin tai joidenkin ominaisuuksien perusteella eroaa ympäristöstään. Alueen erottavat ominaisuudet ovat joko luonnonoloihin tai kulttuuriin liittyviä tekijöitä. Alueita voidaan rajata joko yhden ominaisuuden perusteella, analyyttinen alue, tai usean eri ominaisuuden perusteella, synteettinen alue. Maantiede, aluetiede ja geoinformatiikka ovat esimerkkejä alueita tutkivista tieteistä. 
Maantieteilijä J. G. Granö esitti "Puhdas maantiede" -teoksessaan, että on ensisijaisesti etsittävä yhtenäisiä alueita, eikä mahdollisimman jyrkkiä rajoja. Alueiden välillä voi olla selkeä raja, kuten valtiolla, tai niiden välillä voi olla vaihettumisvyöhyke, esimerkiksi boreaalisen metsän muuttuessa vähitellen tundraksi. Alueet voivat esiintyä myös kenttinä, joilla on arvo kaikkialla maailmassa, kuten ilmastolla lämpötilan tai ilmanpaineen suhteen. Alueet voidaan siis jakaa jatkuviin ja epäjatkuviin alueisiin. 
Yleensä alue on keskikokoinen osa maata tai vettä, joka on pienempi kuin kokonaiset maantieteelliset kiinnostuksen kohteet kuten valtio tai vuoristo. Alue on kokoelma pienempiä yksiköitä, kuten "Uuden Englannin osavaltiot" tai osa suurempaa kokonaisuutta, kuten "Yhdysvaltain Uuden Englannin alue". 
Alueet jaetaan maantieteessä hallinnollisiin, homogeenisiin, toiminnallisiin ja miellealueisiin. Fyysisessä maantieteessä, ekologiassa, eliömaantieteessä, eläinmaantieteessä ja ympäristömaantieteessä alueet perustuvat luonnollisiin seikkoihin kuten biotooppeihin, biomeihin, vesistöihin, vuoristoihin ja maalajeihin. Kulttuurimaantietessä alueet määrittää ihmisen toiminta ja muut inhimilliset tekijät, kuten elinkeinot, kieli, uskonto tai paikallinen kulttuuri ja traditiot, tai ne ovat kokonaan ihmisen rajaamia esimerkiksi hallinnollisesti, kuten kunnat ja valtiot. Alueeksi luetaan myös ihmisen mielessään muodostamat käsitykset alueista, miellealueet eli mentaalikartat.
Kaupunkitarina

Kaupunkitarina, nykytarina eli urbaanilegenda (myös urbaani legenda) on kaupungistuneessa yhteisössä kiertävä, totena pidetty mutta tavallisesti todellisuuspohjaa vailla oleva tarina.
Kaupunkitarina voi olla uskottavan tuntuinen, mutta siihen saattaa sisältyä mahdottomiksi osoittautuvia yksityiskohtia. Usein kertomusten uskotaan tapahtuneen sellaiselle tutun tutulle, joka on vain niukasti kuulijan tuntemien ihmisten piirin ulkopuolella. Todellisuudessa tarina on usein kansainvälinen kiertotarina, joka on kiertänyt mantereelta toiselle. Nykytarina voi myös perustua tositapahtumaan, mutta yleensä se muuntuu ja kärjistyy matkalla saaden uusia yksityiskohtia, joita alkuperäiseen todelliseen tapahtumaan ei kuulunut.
Tyypillinen kaupunkitarina.
Kaupunkitarinan ei ole pakko olla totta, mutta se voi tuntua monelle mahdolliselta totuudelta.
Esimerkkinä kaupunkitarinasta voi olla vaikka seuraava, joka kohdistuu viranomaisten toimintaan:
Edellä oleva tarina on miltei mahdoton, koska viranomaisilla on määräykset siitä, miten kuolemantapauksista ilmoitetaan omaisille. Kuolleita ei myöskään säilytetä jätesäkissä poliisiaseman nurkassa.
Kaupunkitarina voi rajoittua vain yhteen kaupunkiin, kuten jyväskyläläinen kaupunkitarina, jonka mukaan Mäki-Matti on nimetty Matti Nykäsen mukaan (todellisuudessa Mäki-Matti sai nimensä lähes sata vuotta ennen Nykäsen mäkihyppyuraa). Tunnettu kaupunkitarinatyyppi on katoava liftari -kertomus.
Kaupunkitarinoiden leviäminen.
Aikaisemmin tarinat levisivät suusta suuhun esimerkiksi koulujen pihoilla ja työpaikoilla, mutta joskus lehdistökin syyllistyy niiden levittämiseen. 
Kaupunkitarinat leviävät nykyisin käännöksinä nopeasti ympäri maailman Internetin ja sähköpostin avulla; usein kyseessä on sanatarkka käännös toisesta kielestä virheineen päivineen.
Samantapaisia ilmiöitä.
Kaupunkitarinan kaltaisia ovat maaseututarinat, Puolustusvoimien tornihuhut sekä kalastajien kalavaleet.
Maaseututarina

Maaseututarina on kaupunkitarinan kaltainen kertomus, jossa näennäisen uskottavaa tarinaa levitetään totena, vaikka sitä ei mitenkään ole todennettu tai todistettu. Samankaltaiset aiheet liikkuvat ympäri maailmaa ja niissä yleensä korostuu "vanha hyvä" aika. 
Tyypillistä kertomuksille on passiivin käyttö, mikä ilmenee seuraavasta, lehdistössäkin lainatussa tarinassa:
Arkistojen vanhoja asiakirjoja tutkittaessa mitään tuollaista pykälää ei löydy, ja tarinan tarkoituksena on korostaa sitä, miten arvokas kala lohi nykyään on.
Samaa tarinaa hieman eri muodoissa kerrotaan muun muassa Ruotsissa, Skotlannissa ja muissa niin sanotuissa lohijokien maissa. Suomessa samaa tarinaa on kerrottu myös Perämeren kalastusalusten merimiesten työehtosopimuksista.
Maalaistarinan kaltaisia ovat kaupunkitarina ("urbaani legenda") ja Puolustusvoimien tornihuhut.
Tornihuhu

Tornihuhu (tai "tornari", aikaisemmin "sotilashuhu") on Puolustusvoimain varusmiesten ja kantahenkilökunnan välityksellä leviävä kulkupuhe.
Samat tarinat kerrotaan totena aina uudelle alokaserälle, ja kun varusmiehet sitten myöhemmin siirtyvät reserviin, kertomukset siirtyvät mukana. Osa tornihuhuista on hyvinkin vanhoja, jopa Puolustusvoimien alkuvuosikymmeniltä tai sodan ajalta, eikä ole harvinaista, että poika tai nykyisin myös tytär kertoo isälleen sellaisen huhun tai tarinan, jonka tämä on jo aikaisemmin kuullut omana varusmiesaikanaan.
Seuraavat tarinat ovat melko suosittuja:
Tapahtumien todennäköisyys on pieni, sillä henkilökuntaan kuuluvat eivät todennäköisesti ota riskiä ylenemismahdollisuuksiaan ojennettavalla tai rangaistavalla teolla. Kyseisistä teoista joutuisi myös rikosoikeudelliseen vastuuseen. Suomen armeijassa ei myöskään tunneta termiä ylenemiskielto.
Ensimmäinen tarina elää muun muassa entisen kansanedustaja Tony Halmeen vuoden 1998 kirjassa "Jumala armahtaa, minä en". Tarinat ovat esimerkkejä siitä, kuinka tornihuhut syntyvät, paisuvat ja leviävät varuskunta- ja armeijaympäristön ulkopuolella saadessaan jalansijan oikeanlaisen kohderyhmän keskuudessa. 
Yleinen tornihuhu on, että nelinkertainen olympiavoittaja Lasse Virén olisi juossut varuskunnan Cooperin testin ennätystuloksen. Tulos olisi ollut 4 700 m ja tuloksen rikkomisesta saisi kuntoisuusloman. Todellisuudessa Lasse Virén palveli Santahaminassa ja tuolloin käytössä ollut juoksutesti oli pituudeltaan 15 minuuttia.
Tornihuhun kaltaisia ovat maaseututarinat sekä kaupunkitarinat eli urbaanit legendat.
Euroopan talousyhteisö

Euroopan talousyhteisö eli ETY (, lyh. "EEC") tai Euroopan yhteisö eli EY (, lyh. "EC") oli eurooppalainen valtioyhteisö ja vapaakauppa-alue, joka perustettiin 25. maaliskuuta 1957. Euroopan unionin (EU) muodostamisen myötä 1. marraskuuta 1993 Euroopan talousyhteisö sisällytettiin siihen ja nimettiin Euroopan yhteisöksi. Euroopan yhteisö lakkautettiin 1. joulukuuta 2009, kun Lissabonin sopimus astui voimaan. Tällöin kaikki EU:n toiminta yhdistettiin samaan organisaatioon.
Toisin kuin Euroopan yhteisö, Euroopan unioni ei ollut oikeushenkilö. Näin ollen kansainväliset sopimukset ja eräät muut viralliset asiakirjat allekirjoitti yhä EY ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa vuonna 2009.
Historia.
EHTY.
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön (EHTY) perustaminen vuonna 1951 aloitti Euroopan yhdentymiskehityksen. 
ETY ja Euratom.
Vuonna 1957 samat EHTY:nkin perustaneet kuusi maata, Alankomaat, Belgia, Italia, Luxemburg, Länsi-Saksa ja Ranska tekivät kaksi muuta sopimusta Euroopan talousyhteisöstä (ETY) ja Euroopan atomienergiayhteisöstä (Euratom). Ne molemmat allekirjoitettiin Roomassa ja tästä syystä niistä puhutaan usein Rooman sopimuksina. Rooman sopimuksen keskeinen sisältö oli Euroopan talousyhteisön (, EEC; , CEE) perustaminen.
Vuonna 1957 kuusi Länsi-Euroopan maata liittyi yhteen ja muodosti Euroopan talousyhteisön. Näiden valtioiden tarkoituksena oli kehittää talouselämäänsä ja luoda taloudellisten etujen yhteisö, mutta jo alusta alkaen taustalla oli ajatus poliittisesta yhteistyöstä ja Euroopan laaja-alaisemmasta yhdentymisestä.
1960–.
1. heinäkuuta 1967 tuli voimaan sulautumissopimus, jolla näiden kolmen yhteisön toimeenpanevat elimet yhdistettiin. Tästä ajankohdasta lähtien termiä EY, Euroopan yhteisö (tai tarkemmin yhteisöt) on usein käytetty viitattaessa yhteisesti näihin kolmeen Euroopan yhteisöön.
Suomen EEC-sopimus.
Vuonna 1973 Suomi solmi EEC-vapaakauppasopimuksen, joka tuli voimaan vuoden 1974 alussa. Sopimuksen mukaan useimpien teollisuustuotteiden tullit poistuivat 1. heinäkuuta 1977 kokonaan Suomen ja EEC-maiden välisestä kaupasta, mutta pisimmän siirtymäajan saaneiden tuotteiden osalta vasta vuoden 1985 alussa. Puolueettomuuspolitiikkaansa nojautuen Suomi solmi EEC-sopimusta vastaavan vapaakauppasopimuksen myös Neuvostoliiton ja niin sanotun KEVSOS-sopimuksen eräiden pienempien SEV-maiden kanssa. EEC:n jäseneksi Suomi ei koskaan liittynyt.
Sopimus Euroopan unionista.
Maastrichtissa vuonna 1992 Euroopan unionista (EU) tehdyn sopimuksen tuloksena EY:stä tuli erottamaton osa kokonaisuutta, jolle annettiin nimeksi Euroopan unioni. Euroopan unioni muodostui kolmesta pilarista. Ensimmäiseen pilariin kuului Euroopan yhteisö, joka perustuu vuoden 1957 perustamissopimuksiin ja joka vahvistettiin Maastrichtissa, on olennaisin osa-alue. Se kattoi suurimman osan EU:n toimista, lukuun ottamatta niitä, jotka kuuluivat kahteen muuhun pilariin niissä noudatettavien erilaisten menettelytapojen vuoksi.
Suomen EU-jäsenyys astui voimaan 1. tammikuuta 1995.
Euroopan rahapoliittinen instituutti

Euroopan rahapoliittinen instituutti (, EMI, ) toimi edeltäjänä Euroopan keskuspankille. Euroopan rahapoliittisen instituutin tehtävänä oli luoda perusta Euroopan keskuspankin ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän toiminnalle.
Euroopan rahapoliittinen instituutin perustamisesta sovittiin vuonna 1992 voimaan astuneella Maastrichtin sopimuksella. Instituutti perustettiin 1. tammikuuta 1994, jolloin käynnistyi Euroopan talous- ja rahaliiton (EMU) perustamisen toinen vaihe. Instituuttia johti Kansainvälisen järjestelypankin pääjohtaja Alexandre Lamfalussy, joka oli ollut myös talous- ja rahaliiton perustamiseen vaikuttaneen Delors'n komitean jäsen. Instituutilla ei ollut rahapoliittista päätöksentekovaltaa. Instituutti antoi myös esityksen Eurooppa-neuvostolle euroseteleiden ulkoasusta vuonna 1996.
Euroopan rahapoliittinen instituutti toimi Frankfurtissa vuoden 1994 marraskuusta alkaen, ja se lakkautettiin rahaliiton myötä, kun Euroopan keskuspankki aloitti toimintansa vuoden 1998 kesäkuussa.
Euroopan valuuttajärjestelmä

Euroopan valuuttajärjestelmä ( eli EMS) oli kiinteiden, mutta muutettavissa olevien valuuttakurssien järjestelmä useiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä. Se oli toiminnassa vuodesta 1979 ja sen tavoitteena oli varmistaa, että valuutta- ja vaihtokurssit pysyvät EU:ssa mahdollisimman vakaina. Mukana olevien valuuttojen vaihtokurssien vaihtelu sallittiin vain tiettyjen rajojen sisällä, muussa tapauksessa keskuspankkien on puututtava asiaan.
Euroopan valuuttajärjestelmä toimi vuosina 1979–1999, jolloin sitä seurasi talous- ja rahaliitto (EMU) ja euroalueen maiden valuuttakurssit kiinnitettiin uutta valuuttaa euroa vastaan. ERM korvattiin samaan aikaan nykyisellä valuuttakurssimekanismilla (ERM II).
Historia.
Euroopan valuuttajärjestelmä perustettiin vuonna 1979 sitä edeltäneen Euroopan vaihtokurssien järjestelmän tilalle (valuuttakäärme) . Tarkoituksena oli luoda vakaa valuutta-alue, jolla sisäiset vaihtokurssien vaihtelut olisivat suhteellisen vähäisiä. Euroopan valuuttajärjestelmä muodostuu kolmesta osatekijästä:
EMS:ään osallistuvien maiden sovitut valuuttakurssit saavat vaihdella keskuskurssiin nähden 2,25 prosenttia ylös- tai alaspäin. Tämä vaihteluväli on 2. päivästä elokuuta 1993 ollut 15 prosenttia kumpaankin suuntaan. Jos valuuttaan kohdistuu paineita ja sen vaihtokurssi lähestyy vaihteluvälin sallittuja rajoja, järjestelmään osallistuvien maiden keskuspankit puuttuvat asiaan: niiden on ostettava heikkoa valuuttaa ja myytävä vahvempaa valuuttaa vaihtokurssin tukemiseksi. Tätä EMS:n osaa kutsutaan valuuttakurssi- ja interventiomekanismiksi. Jotta keskuspankkien varat eivät loppuisi niiden joutuessa tekemään tällaisia interventioita, ne myöntävät toisilleen väliaikaisia luottoja (luottomekanismi).
Tavoitteena ollut järjestelmään osallistuvien maiden valuuttakurssien vakauttaminen saavutettiin suurelta osin 1980-luvun aikana. Kuitenkin vuonna 1992 Englannin puntaan ja Italian liiraan kohdistui devalvaatiopaineita ja ne jäivät EMS:n ulkopuolelle. Tämän seurauksena ja EMS:ään kohdistuvien jatkuvasti lisääntyvien spekulaatiopaineiden poistamiseksi vuonna 1993 vaihteluväliksi määriteltiin 15 prosenttia kumpaankin suuntaan. Muuten EMS säilytettiin ennallaan. Vuoden 1998 huhtikuuhun mennessä Euroopan unionin 15 jäsenvaltiosta 13, Ruotsia ja Isoa-Britanniaa lukuun ottamatta, kuului EMS:n valuuttakurssijärjestelmään. Näistä 13 maasta vain Tanska ei liittynyt euroalueeseen.
EMS II.
Ainoastaan osa EU:n jäsenvaltioista osallistuu 1. tammikuuta 1999 alkaneeseen rahaliittoon, jolla luotiin uusi yhtenäinen rahayksikkö, euro. Siksi rahaliiton ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden valuuttojen välille tarvitaan uusia järjestelyitä estämään liialliset vaihtelut euron ja muiden valuuttojen välillä. Kesäkuussa 1996 Amsterdamissa pidetyssä EU:n huippukokouksessa sovittiin EMS II:n tietyistä perussuuntaviivoista. Euroalueen ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden kanssa voidaan tehdä maakohtaisia sopimuksia.
Euroopan atomienergiayhteisö

Euroopan atomienergiayhteisö (Euratom) perustettiin vuonna 1957 Rooman sopimuksella. Yhteisö pyrki luomaan institutionaaliset puitteet ydinenergian hyödyntämiselle Euroopassa. Sopimus Euroopan atomienergiayhteisöstä on Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, Euroopan talousyhteisön ja Maastrichtin sopimuksen ohella yksi neljästä Euroopan unionin perustamissopimuksesta. Vuonna 2009 voimaan tulleella Lissabonin sopimuksella sopimusjärjestelmä muutettiin kahden perussopimuksen muotoon.
Tehtävä.
Euratomin tehtävänä on valvoa ydinvoimateollisuutta ja edistää ydinvoima-alan tutkimusta ja teknologiaa EU:ssa. Euratom keskittyy ainoastaan atomienergian rauhanomaiseen käyttöön.
Euratomin tehtävä on valvoa ei-sotilaallista ydinvoimateollisuutta ja edistää ydinvoima-alan tutkimusta ja teknologiaa EU:ssa. Sen on varmistettava ydinvoimateollisuudessa työskentelevien ja muun väestön terveys ja turvallisuus laatimalla turvallisuusstandardeja. Ydinsulkusopimuksen mukaisesti Euratom on vastuussa ydinaineiden valvonnasta ja se antaa teknistä tukea Euroopan ulkopuolisille kehitysmaille. Kun sulautumissopimus tuli voimaan 1. heinäkuuta 1967, Euratomin, Euroopan hiili- ja teräsyhteisön ja Euroopan talousyhteisön toimielimet yhdistettiin. Tämä toimi siemenenä nykyiselle Euroopan unionille.
Euratom toimii Euroopan maiden edustajana kansainvälisessä fuusioreaktorihankkeessa ITERissä.
Länsi-Euroopan unioni

Länsi-Euroopan unioni ( eli WEU, eli UEO) oli järjestö, joka valmisteli ja pani täytäntöön Euroopan unionin päätökset yhteisen puolustuspoliitikan alalla. Siitä oli tarkoitus tehdä Euroopan unionin puolustuskomponentti ja Naton eurooppalainen pilari. Maaliskuussa 2010 se päätettiin lakkauttaa, ja sen toiminta päättyi 1. heinäkuuta 2011.
Sopimuksenmukainen tehtävä.
Sopimuksessa Euroopan unionista sanotaan: ”Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka käsittää kaikki Euroopan unionin turvallisuuteen liittyvät kysymykset, mukaan lukien pitkällä aikavälillä määriteltävä yhteinen puolustuspolitiikka, joka saattaa aikanaan johtaa yhteiseen puolustukseen”. Länsi-Euroopan unionilla (WEU) oli tässä yhteydessä merkittävä asema. Sen tehtävä on valmistella ja panna täytäntöön EU:n päätöksiä ja toimia, jotka koskevat puolustusta.
Alku ja kehitys.
Länsi-Euroopan unioni perustettiin alun perin vuonna 1948 – ennen Naton ja Euroopan unionin edeltäjien perustamista. Ranska, Britannia ja Benelux-maat allekirjoittivat perustamissopimuksen, jossa ne lupailivat toisilleen keskinäistä poliittista ja sotilaallista tukea. Muita valtioita liittyi sopimukseen, mutta useiden vuosien ajan WEUn asema ei ollut käytännössä merkittävä. WEU uudistui 1980-luvun puolivälissä, jolloin EU-maat päättivät, että sen asemaa on vahvistettava siten, että siitä tulee Euroopan unionin puolustuskomponentti ja Naton eurooppalainen pilari.
Amsterdamin sopimuksessa vuodelta 1997 tehtiin mahdolliseksi Länsi-Euroopan unionin sulauttaminen Euroopan unioniin. Euroopan unioni olisi voinut turvautua WEU:hun humanitaarisissa rauhanpalautustehtävissä ja hätäaputoimissa, rauhanturvaamisessa ja sotilaallisissa kriisinhallintatehtävissä. WEU:n poliittisista suuntaviivoista päätettiin joka tapauksessa Eurooppa-neuvostossa, EU:n huippukokouksessa.
Vuonna 2000 päätettiin olla pitämättä WEU:n kokouksia ministeritasolla. WEU oli silti osoittanut 2000-luvulla operatiivista toimintakykyä. Se toimi Bosniassa takaamassa rauhaa Mostarissa ja Albaniassa kouluttamassa paikallista poliisia. Se saattoi myös pyytää apua jäsenvaltioiden sotavoimilta, sillä oli sotilaallinen suunnitteluyksikkö ja muita erityiselimiä, se tuki yhteistyötä asehankinnoissa ja se pystyi hyödyntämään Naton resursseja. Toisaalta esimerkiksi sen satelliittikeskus siirrettiin pois sen toimivallasta EU:n fasiliteetiksi 2000-luvun alussa. Vuonna 2010 ilmoitettiin, että WEU lakkautetaan vuoden sisällä. Pääasiallisena perusteena on se, että EU:n Lissabonin sopimus tekee tällaiset monikansalliset organisaatiot EU:n kannalta turhiksi.
Päämaja.
WEU:n päämaja sijaitsi Brysselissä, jonne se siirtyi Pariisista 1990-luvun lopussa. Sillä oli 60 toimihenkilöä ja sen budjetti oli 13 miljoonaa euroa. Sen parlamenttienvälinen kokous pidettiin Pariisissa.
Foobar

Foobar eli foo ja bar ovat suosittuja tietotekniikassa ja ohjelmoinnissa käytettäviä metasyntaktisia muuttujia eli esimerkkisanoja, joita käytetään lähdekoodissa myöhemmin korvattaviksi tarkoitettuina paikkamerkkeinä. Niitä käytetään usein korvaamaan jokin teksti tai nimi, kuten muuttujan nimi. Pidempää tekstiä esittämään käytetään usein lipsumia.
Esimerkkejä.
Esimerkkinä on Linux-ohjeita, jotka muotoillaan foobarin avulla:
kun halutaan muuttaa tiedoston ”foo” nimeksi ”bar” mv-ohjelmalla, kirjoitetaan:
Yksinkertainen Lualla koodattu päättymätön silmukka:
 while true do
 foo
Etymologia.
"Foobar" tulee luultavasti amerikkalaisen sotilasslangin sanasta "FUBAR", joka on lyhenne sanoista ”Fucked Up Beyond All Recognition”, s.o. tuhoutunut tunnistamiskelvottomaksi.
Ö

Ö (ö) on suomen aakkosten viimeinen eli 29. kirjain. Ö-kirjaimen nimi on suomen kielessä "öö" ja äännearvo .
Ö on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Ä ja Å. 
Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӧ (ӧ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.
Ö suomen kielessä.
Ö-kirjaimella merkitään suomen kielessä etuvokaalia, joka kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa (IPA) merkitään . 
Ö-kirjain on kuulunut suomen kirjakieleen jo sen alkuajoista 1500-luvulta lähtien. Aluksi "ö":llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain. 
Äänne tai lienee suomen kielessä suhteellisen nuori ja harvinainen. Diftongit "yö" ja "öy" sen sijaan ovat vanhempia.
Ö muissa kielissä.
Ö-kirjain sisältyy ruotsin, viron, unkarin, turkin, azerin, turkmeenin, tataarin ja krimintataarin aakkosiin ja näissä kielissä se vastaa äännettä . Lisäksi Ö sisältyy islannin aakkosiin. 
Ruotsin kielessä ö-kirjain kirjain vastaa äänteitä (sanassa "öl"), (sanassa "kött") ja (sanassa "dörr"). 
Saksan kielessä Ö on umlaut-äännemuutoksen alainen O. Se ei ole erillinen kirjain eikä se kuulu aakkosiin muuna kuin O:n varianttina. Ö-kirjain voidaan saksassa korvata yhdistelmällä "oe", joka kuitenkin on toissijainen merkintätapa. Ö-kirjaimen muoto on lainattu suomeen saksan umlaut-O:sta, mutta suomen Ö ei perustu umlaut-äännemuutokseen, joten se ei ole umlaut-merkki. 
Norjan ja tanskan kielissä Ö-kirjainta vastaa Ø-kirjain.
Muita esitystapoja.
Merkistölistauksissa kirjaimen nimi on O-treema.
Ä

Ä (ä) on suomen aakkosten 28. ja viimeistä edellinen kirjain. Ä-kirjaimen nimi on suomen kielessä "ää" ja äännearvo . Ä:n pisteet, (katso treema) ovat jäänne e-kirjaimesta, joka joskus merkittiin a-kirjaimen päälle.
Ä on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Å ja Ö. 
Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӓ (ӓ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.
Jos Ä:tä ei pystytä kirjoittamaan teknisistä syistä, se usein korvataan ae:lla. Joskus a:lla.
Ä suomen kielessä.
Suomen kielessä Ä käsitetään omaksi kirjaimekseen. Ä-kirjaimella merkitään suomessa ja virossa laveaa lähes väljää etuvokaalia ().
Ä-kirjain on alusta alkaen, jo 1500-luvulta asti kuulunut suomen kirjakieleen. Aluksi ä:llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain.
Vanhassa kirjasuomessa "ä"-kirjaimen käyttö ei ollut vakiintunutta: "ä" saattoi edustaa "e":tä ja päin vastoin kuten sanassa "käsekw" ("kesäkuu"). Tätä on selitetty germaanisten kielten esikuvien lisäksi sillä, että "e":n ja "ä":n suhde oli vanhastaan hämärä eräissä lounaissuomalaisissa murteissa. "Ä"-äänteen merkkinä on vanhassa kirjasuomessa käytetty jonkin verran myös "a"-kirjainta. Vuoden 1642 Raamatussa "ä":n ja "e":n erottelu oli kuitenkin jo vakiintunut nykykieltä vastaavaksi.
Ä muissa kielissä.
Ä-kirjain esiintyy oman aakkospaikan omaavana kirjaimena myös ruotsin ja viron kielten aakkosissa. Ä:tä käytetään myös saksan ja slovakin kielissä. Niissä sillä ei kuitenkaan ole omaa paikkaa aakkosissa, vaan pisteet käsitetään diakriittiseksi merkiksi. 
Saksassa ä ääntyy e:nä ja sitä käytetään e-kirjaimen asemasta yleensä silloin, kun sanalla on taivutusmuotoja tai sukulaissanoja, joissa e-äänteen paikalla on a. Esim. adjektiivin "alt" (vanha) komparatiivi, joka lausutaan [eltər], kirjoitetaan "älter". Poikkeus periaatteesta on, että "die Eltern" (vanhemmat) kuitenkin kirjoitetaan e:llä. 
Ruotsissa ä ääntyy r:n edellä ä:nä, muulloin e:nä. Sana "är" (verbinmuoto on) saatetaan ääntää sekä että (kaksoispiste vokaalin jäljessä tarkoittaa, että vokaali on äännettävä pitkänä).
Norjassa ja tanskassa Ä-kirjainta vastaa Æ-kirjain.
Turkkilaisessa tataarin kielessä ä-kirjainta käytetään sen latinalaisessa versiossa, joka kyrillisen ohella on rajatussa käytössä. Sittemmin sitä on kuitenkin alettu korvata azerista tutulla ə-kirjaimella, etenkin sosiaalisessa mediassa kieliaktivistien toimesta.
Muita esitystapoja.
Ä koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
Oomega

Oomega (isona kirjaimena Ω, pienenä ω, , ) on kreikkalaisen kirjaimiston 24. ja viimeinen kirjain. Sen äännearvo oli alun perin muinaiskreikassa pitkä o-äänne , mitä merkitsee myös sen nimi (, ”suuri o”), siinä missä omikron merkitsee lyhyttä o-äännettä (, ”pieni o”). Nykykreikassa oomega äännetään kuitenkin omikronin tavoin lyhyenä . Kreikkalaisissa numeroissa oomegan lukuarvo on 800.
Oomegalla ei ole suoraa vastinetta latinalaisessa kirjaimistossa. Suomen kieleen oomega translitteroidaan muinaiskreikasta "o" tai "ō" ja nykykreikasta "o".
Muoto ja sen historia.
Oomega ei ilmeisesti perustu foinikialaisen kirjaimiston esikuvaan, kuten useimmat muut kreikkalaiset kirjaimet, vaan se on kreikkalaisten omaa keksintöä. Samasta syystä se on sijoitettu kreikkalaisen aakkoston viimeiseksi kirjaimeksi foinikialaisperäisten kirjainten jälkeen.
Kreikkalainen suuraakkonen oomega Ω on muodoltaan kuin ympyrä, jonka alaosassa on pieni aukko ja aukon kummastakin reunasta kääntyy sivullepäin pieni jalustamainen uloke. Pienaakkosessa ω puolestaan ympyräosa on surkastunut ja sen kummallakin sivulla jalustaviivat ovat pyöristyneet ja kurottautuneet ylöspäin. 
Oomega oli alun perin käytössä vain osassa paikallisia kreikkalaisia kirjaimistoja, muun muassa Deloksen, Kreetan, Meloksen ja Theran sekä Joonian siirtokuntien kirjaimistoissa erinäköisinä versioina. Paroksen, Thasoksen ja Knidoksen kirjaimistoissa oomega näytti nykyiseltä omikronilta ja omikron puolestaan nykyiseltä oomegalta.
Variantteja.
Epigrafisissa lähteissä oomegasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
IPA-muunnelmat.
Pienaakkosen muunnelmana on kansainvälistä foneettista kirjaimistoa (IPA) varten aikoinaan kehitetty niin sanottu umpinainen oomega ɷ, jossa kirjaimen pyöristyneet jalustaviivat kurottuvat vielä pitemmälle kuin kreikkalaisessa pienaakkosessa, niin että ne yhtyvät toisiinsa kirjaimen yläpuolella. Vuonna 1989 umpinainen oomega kuitenkin määriteltiin vanhentuneeksi ja korvattiin niin sanotulla latinalaisella ypsilonilla ʊ, joka nimestään huolimatta on muodoltaan kuin ylösalainen suuraakkonen oomega. Foneettisessa kirjoituksessa sillä merkitään pyöreää lähes suppeaa ja lähes takaista vokaalia. Latinalaisesta ypsilonista on pienaakkosen lisäksi kehitetty myös samannäköinen suuraakkonen Ʊ, jota ei tarvita foneettisessa kirjoituksessa, mutta sitä voidaan käyttää pienaakkosen ohella eräiden kielten oikeinkirjoituksessa.
Merkityksiä.
Etenkin kristillisessä kuvakielessä "oomega" tarkoittaa loppua osana täydellisyyden tai iankaikkisuuden symboliikkaa (alfa ja oomega = aa ja oo = alku ja loppu. Nykykielessä ilmaus "A ja O" tavallisesti tarkoittaa asian keskeisintä tai olennaisinta ulottuvuutta.
Tietokonejärjestelmissä.
Tietokoneissa oomega koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
Ohmin laki

Ohmin laki on saksalaisen Georg Simon Ohmin vuonna 1826 esittämä sähköopin laki, jonka mukaan johtimessa (vastuksessa) kulkeva sähkövirta formula_1 on suoraan verrannollinen johtimen päiden välillä vaikuttavaan jännitteeseen formula_2. Verrannaisuuskerroin on johtimelle ominainen vakio, konduktanssi formula_3 eli sähkönjohtavuus. Tällöin Ohmin laki kirjoitetaan muotoon
formula_4
missä "I" on sähkövirta ampeereina, "U" jännite voltteina ja "G" konduktanssi, jonka yksikkö on siemens. 
Yleisimmin Ohmin laki kirjoitetaan kuitenkin muotoon
formula_5
missä "U" on jännite, "R" on johtimen (tai yleisemmin vastuksen) resistanssi eli sähkövastus ja "I" on piirissä kulkeva virta. Tätä muotoa käytetään, koska sähkötekniikassa puhutaan konduktanssin sijaan usein resistanssista, joka on konduktanssin käänteisarvo (formula_6). Resistanssin yksikkö on ohmi (Ω).
Ohmin lain mukaan resistiivisen virtapiirin läpi kulkeva virta on siis sitä suurempi, mitä suurempi jännite johtimen päiden välillä vaikuttaa - jännite on suoraan verrannollinen virran suuruuteen. Tällaisessa piirissä kulkeva sähkövirta taasen on sitä pienempi, mitä suurempi resistanssi piirissä on, eli sähkövirta on kääntäen verrannollinen resistanssin suuruuteen.
Ohmin laki vaihtovirralle.
Ohmin laki voidaan yleistää myös vaihtovirralle. Tällöin "yleistetty Ohmin laki" saa muodon
formula_7
missä suure "Z" on piirin impedanssi.
Vaihtosähkötekniikassa resistanssin sijaan puhutaan siis impedanssista, johon piirin resistanssin lisäksi vaikuttaa myös piirin reaktanssi. Vaihtovirran tapauksessa "U", "Z" ja "I" kuvataan usein kompleksilukuina. 
Piirin laitteiden aiheuttama reaktanssi aiheuttaa virran ja jännitteen välille vaihe-eron, (vaihesiirtokulma). Reaktanssin suuruus riippuu komponenttien kapasitanssista ja induktanssista sekä vaihtovirran taajuudesta.
Ohmin laki epälineaarisilla komponenteilla.
Ohmin laki on alun perin kokeellisesti johdettu yhtälö ja se pätee täsmällisesti vain ideaalisilla vastuksilla. Laki toimii hyvänä approksimaationa yleisimmille johdinmateriaaleille. Suureiden suhde on joissakin käytännön komponenteissa voimakkaankin epälineaarinen. Esimerkiksi puolijohdekomponentit kuten diodit ovat hyvin epälineaarisia eikä Ohmin laki päde siinä tapauksessa laajalla jännite- ja virta-alueella. Voidaan kuitenkin puhua dynaamisesta eli differentiaalisesta resistanssista "Rd" pienellä jännitevaihtelualueella: "Rd" = "dU"/"dI".
Trimmeri

Trimmeri on elektroniikassa pieni, piirilevylle juotettu elektroniikan komponentti, tavallisimmin vastus tai kondensaattori, jonka arvoa voidaan säätää ruuvimeisselin tai muun työkalun avulla irrottamatta komponenttia levyltä.
Trimmerivastukset (eli trimmeripotentiometrit) voidaan jakaa yksikierrostrimmereihin ja monikierrostrimmereihin. Yksikierrostrimmeriä voi kiertää vain noin 300 astetta, joten sen arvoa ei voi säätää kovin tarkasti haluttuun arvoon. Monikierrostrimmeriä voi kiertää esimerkiksi kymmenen kierrosta, joten sen arvon voi asetella hyvinkin tarkasti. 
Säätö tapahtuu pienellä trimmeriin sopivalla työkalulla tai ruuvimeisselillä. Tavallisin työkalun muoto on taltta- tai ristipää. Säätämiseen on olemassa sitä varten valmistettuja työkaluja, jotka voivat olla kokonaan muovia tai niiden päässä voi olla pieni metallikärki. Näin työkalun itsensä vaikutus säätöön on mahdollisimman pieni. Pelkästä muovista tehdyn työkalun kestävyys on heikompi.
Trimmeri on tarkoitettu säädettäväksi vain laitteen valmistusvaiheessa tai laitehuollossa. Valmistusvaiheessa trimmerillä voidaan kompensoida komponenttien toleranssista johtuva vaihtelu laiteyksilöiden välillä. Laitehuollossa trimmerillä voidaan kompensoida komponenttien vanhenemisesta johtuva arvojen ryömintä tai pienet erot rikki menneen alkuperäisen ja uuden komponentin välillä. Trimmeriä ei ole suunniteltu kestämään lukuisia säätökertoja.
Diodi

Diodi on elektroniikan komponentti, joka päästää sähkövirran kulkemaan lävitseen vain yhteen suuntaan: anodilta katodille. Aivan ensimmäiset diodit olivat kidekoneissakin käytettyjä lyijyhohdediodeja. Elektroniikan aikakausi alkoi varsinaisesti kuitenkin vasta diodiputken keksimisestä vuonna 1902 – diodiputken keksijä John Ambrose Fleming loi koko elektroniikan käsitteen. Nykyisin suurin osa diodeista on puolijohteita. 
Koska diodi läpäisee virtaa vain toiseen suuntaan, sen resistanssi on hyvin pieni tai suuri, riippuen virran suunnasta.
Diodityypit.
Eri käyttötarkoituksiin on kehitetty useita erityyppisiä diodeja. Diodit ryhmitellään muun muassa seuraaviin tyyppeihin:
Puolijohdediodi.
Diodi saadaan syntymään siten, että liitetään p-tyyppinen ja n-tyyppinen puolijohdeaine yhteen. P-puolella virtaa kuljettavat positiiviset aukot ja n-puolella negatiiviset elektronit. P- ja n-tyypin materiaalien rajapinnan läheisyydessä n-tyypin elektronit rekombinoituvat p-tyypin materiaalin aukkojen kanssa. Tämä synnyttää rajapinnan läheisyydessä negatiivisia ja positiivisia ioneita aiheuttaen rajapinnalla sähkökentän.
Päästö- ja estosuunta.
Mikäli anodi on kytketty estosuuntaisesti, eli p-puolella on pienempi potentiaali n-puoleen nähden, sähkökenttä vetää virrankuljettajat pois rajapinnan läheltä eikä virta kulje. Päästösuuntaisesti kytketyssä diodissa anodi (p-puoli) on korkeammassa potentiaalissa katodiin (n-puoli) verrattuna, sähkökenttä työntää virrankuljettajat rajapinnalle ja virta kulkee.
Estosuunnassa olevassa diodissa kaikki varauksenkuljettajat on imetty pois rajapinnan läheltä. Tämä alue toimii eristeenä ja diodi on siis kondensaattori. Eristävän alueen (tyhjennysalueen) leveys riippuu jännitteestä ja diodi toimii siis jännitteellä säädettävänä kondensaattorina. Tähän käyttöön valmistettuja diodeja kutsutaan varaktoreiksi.
Estosuuntaan kytketty diodi ei päästä lävitseen sähkövirtaa, lukuun ottamatta erittäin pientä estosuuntaista vuotovirtaa. Vuotovirran suuruus on nano- tai mikroampeerien luokkaa. Kun estosuuntainen jännite saavuttaa tietyn arvon, tapahtuu läpilyönti ja estosuuntainen virta suurentuu hyvin nopeasti. Tällöin diodi tuhoutuu (ja jää luultavasti oikosulkuun) (zenerdiodi poikkeus). 
Puolijohdediodissa myötäsuuntainen virta on suunnilleen verrannollinen jännitteen eksponenttifunktioon. Niinpä pienillä jännitteillä virta on hyvin pieni, mutta se kasvaa erittäin nopeasti jännitteen noustessa.
Käytännössä diodilla on "kynnysjännite", jonka jälkeen myötäsuuntaan kytketty diodi alkaa vasta voimakkaasti johtaa sähkövirtaa. Piidiodilla se on noin 0,7 volttia, Germaniumdiodilla noin 0,3 volttia ja Schottkydiodeilla noin 0,2 volttia.
Diodin sovelluksia.
Diodin yleisin sovellus on vaihtovirran tasasuuntaus, sillä diodi läpäisee vain virran positiivisen tai negatiivisen puolijakson diodin kytkentäsuunnan mukaan. Näin se suojaa elektroniikan komponentteja, jotka rikkoutuisivat, mikäli niiden läpi kulkeva virta vaihtaisi suuntaa.
Muita mahdollisuuksia on käyttää diodia kytkimenä tai anturina tai radiotekniikassa amplitudimodulaation ilmaisimena, joka erottaa suurtaajuisesta kantoaallosta pientaajuisen signaalin (esimerkiksi äänen).
Tasavirta

Tasavirta tarkoittaa sähkövirtaa, jonka suunta ei muutu toisin kuin vaihtovirralla. Tasavirta kulkee virtapiirissä koko ajan samansuuntaisesti.
Yleinen tasavirran lyhenne on DC (). Tasavirrasta käytetään symbolia "=" tai symbolia, jossa ylhäällä on yhtenäinen viiva ja alhaalla katkoviiva "⎓" (vaihtovirrasta puolestaan aaltosymbolia "~").
Tasavirran käyttäminen.
Tasavirtaa käyttävät laitteet toimivat tai voivat toimia paristoilla, akulla tai verkkovirtalähteellä. Esimerkiksi autojen sähköjärjestelmässä energian siirto toimii tasavirralla. Jotkin laitteet, kuten hehkulamppu tai yleisvirtamoottori, toimivat sekä tasa- että vaihtovirralla. Esimerkiksi muuntaja tarvitsee vaihtovirtaa – jos sellaisen halutaan toimivan tasavirtalähteellä, tarvitaan vaihtosuuntaaja eli tasavirta/vaihtovirta -muunnin (DC/AC-konvertteri, invertteri).
Tasavirran tuottaminen.
Akuista ja paristoista saadaan tasavirtaa. Virran suunnan lisäksi myös näistä lähteistä saadun virran voimakkuus pysyy vakiona niin kauan kuin virta on kytkettynä.
Vaihtovirrasta voidaan tehdä tasavirtaa tasasuuntaamalla se. Tämä voidaan hoitaa esimerkiksi diodilla. Yhdellä diodilla saadaan aikaan puoliaaltotasasuuntaus, eli vaihtovirrasta voidaan hyödyntää vain toinen aallonpuolikas. Kahden diodin kokoaaltotasasuuntaaja ja neljän diodin tasasuuntaussilta (diodisilta) hyödyntää molemmat aallonpuolikkaat. Näin saadun virran suunta pysyy koko ajan samana, mutta sen voimakkuus vaihtelee samaan tapaan kuin vaihtovirran.
Diodit ovat sähkötekniikan (elektroniikka) komponentteja, jotka päästävät virtaa vain toiseen suuntaan. Yleisimmin käytetty diodi on puolijohdediodi.
Tasavirtapiirien suureita.
Tasavirtapiireissä yleisimmin esiin tulevat suureet ovat virta ("I"), jännite ("U"), resistanssi eli objektin (johde tai vastus) ominaisuus vastustaa sähkövirran kulkua ("R") ja teho ("P"). Virta ("I") ilmaisee virtapiirin virran suuruutta ja sen yksikkö on ampeeri (lyhenne A). Ampeeri kertoo montako varauksenkuljettajaa liikkuu johteen poikkipinnan läpi sekunnin aikana; coulombia (C) / sekunti (s). Jännite ("U") on tarkasteltavien virtapiirin pisteiden välisten sähkövarauksien potentiaaliero, ja sen yksikkö on voltti (V). Resistanssi ("R") taas tarkoittaa, kuinka paljon johde vastustaa virran kulkua. Jokaisella johteella on resistanssia; suprajohteiden ominaisvastus kuitenkin saadaan tietyissä olosuhteissa käytännössä nollaan. Teho ("P") tarkoittaa sähkövirran ("I") tekemää työtä, ja sen yksikkö on watti (W). Teho on tasavirralla "U·I".
Ohmin laki esittää sähkösuureiden virta (I), jännite (U) ja resistanssi (R) suhteet toisiinsa, ja tasavirtaan perustuvissa laskuissa voidaan käyttää seuraavia kaavoja:
Tasavirran tehoon liittyviä kaavoja:
Näiden avulla voidaan esimerkiksi laskea 60 W:n hehkulampun virta ajoneuvon 12 voltin sähköjärjestelmässä. 
Hehkulampun kautta kulkeva virta lasketaan kaavalla "I = P/U" eli virta "I" = 60 W / 12 V = 5 A.
Semantiikka

Semantiikka eli merkitysoppi tutkii esimerkiksi sanojen ja ajatusten merkitystä. Kielen merkitystä tutkiessaan se on kielitieteen alalaji, joka tutkii esimerkiksi sanan, virkkeen tai kokonaisten tekstien merkitystä ja viittauksia. Semantiikalle oleellista ovat ilmaisujen väliset suhteet, kuten antonymia, homonymia, hyponymia, metonymia, polysemia ja synonymia.
Laajemmassa merkityksessä semantiikka on strukturalisti A. J. Greimasin mukaan kuvausmenetelmien kehittämistä erilaisten merkkijärjestelmien ja diskurssien tutkimiseen kielitiedettä yleisemmällä tietoteoreettisella tasolla.
Semantiikan lähellä on semiotiikka eli merkkioppi, joka puolestaan tutkii kaikenlaisten merkkien, kuten kuvien ja symbolien merkityksiä. Aloiltaan semantiikka ja semiotiikka ovat osin päällekkäisiä. Pragmatiikkaa pidetään joskus kielitieteellisen semantiikan osana, toisinaan taas osana kolmiosaista kokonaisuutta, johon kuuluvat syntaksi, semantiikka ja pragmatiikka.
Semantiikka tutkii myös erilaisia temaattisia rooleja sekä totuusehtoja.
Hanja

Hanja (hangeul: , hanja: ), on koreankielinen nimitys kiinalaisille kirjoitusmerkeille. Nimeä käytetään kuitenkin erityisesti viittaamaan korean kielessä käytettäviin kiinalaista alkuperää oleviin merkkeihin.
Koreaa kirjoitettiin pääasiassa hanja-merkein aina 1900-luvun alkuun saakka, sen jälkeen hangeul on nopeasti korvannut niiden käytön. Pohjois-Koreassa hanja-merkkejä ei käytetä enää lainkaan. Etelä-Koreassakin niitä käytetään hyvin vähän, pääasiassa ihmisten nimissä, sillä nimet ovat monien mielestä hienomman näköisiä kiinalaisin merkein ja ne antavat vihiä sukunimen historiasta. Myös eteläkorealaisten henkilökortteihin on merkitty henkilön nimi kirjoitettuna hanja-merkein.. Etelä-Koreassakin on sanomalehtiä, jotka eivät käytä lainkaan hanja-merkkejä.
Elaska

Elaska ("Lumpenus lampretaeformis") on ahvenkalojen lahkoon kuuluva pohjoisten merten kalalaji. 
Levinneisyys.
Elaskaa esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa Pohjois-Atlantin rannikkovesissä sekä Jäämeren vesissä muun muassa Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Elaska elää myös Itämeren syvissä osissa.
Tuntomerkit ja elintavat.
Elaska on kellertävän ruskehtavan läikikäs, pitkulainen ja lähes käärmemäisen hoikka kala. Aikuinen elaska on useimmiten alle 30 senttimetriä pitkä. Sen ruokavalioon kuuluvat pohjaeläimet, Itämeressä erityisesti massiäyriäiset.
Elaska on pohjakala, joka elää tyypillisesti 100–200 metrin syvyydessä, mutta talvisin saattaa nousta 25 metrin syvyyteen. Itämeren elaskoja saadaan harvoin pyydettyä, joten se on melko tuntematon kalalaji eikä sillä ole taloudellista merkitystä.
Ulkonäöltään elaskaa muistuttavat suomalaisista kaloista ankerias, kivinilkka, nahkiainen, pikkunahkiainen ja teisti.
Teisti

Teisti ("Pholis gunnellus") on Atlantin pohjoisosissa ja sivumerissä elävä noin 15–25 senttimetriä pitkä kala. Se kuuluu vain 13 lajia käsittävään teistien heimoon ("Pholidae"). Esiintymisalueena Suomen rannikolla on suurin piirtein Helsingin ja Kaskisten välinen alue. Se elää kesäaikaan matalassa vedessä rakkolevän suojissa ja pohjan kivenkoloissa. Hämäräaktiivisena kalana teisti tulee pois piiloistaan vasta illan hämärtyessä. Teistit syövät pääasiassa monia äyriäisiä, nilviäisiä, monisukasmatoja ja muiden kalojen mätiä. Kutuaika on talven kevätpuoliskolla. Koiras rakentaa pesän kiven tai simpukankuoren alle ja emokalat vahtivat sitä. Teistillä ei ole taloudellista merkitystä.
Teistiä tavataan Atlantin pohjoisosassa sekä Itämerellä, Pohjanmerellä ja Vienanmerellä. Atlantin länsirannalla sen levinneisyysalue ulottuu Labradorilta Delawarenlahdelle. Kalaa tavataan Islannissa, mutta ei Grönlannissa, Huippuvuorilla tai Novaja Zemljan lähivesillä. 
Teistin kanssa hieman samannäköisiä lajeja ovat elaska ("Lumpenus lampretaeformis"), kivinilkka ("Zoarces viviparus") ja neliviiksimade ("Rhinonemus cimbrius").
Isotuulenkala

Isotuulenkala ("Hyperoplus lanceolatus", syn. "Ammodytes lanceolatus") on vihertävänsininen, 20–30 cm pitkä solakka meressä elävä kala. Sen levinneisyysaluetta on Koillis-Atlantti. Itämeren eteläosissa isotuulenkala on varsin runsaslukuinen. Suomen rannikolla sen esiintyminen painottuu Suomenlahden lisäksi Ahvenanmaalle ja Saaristomereen.
Isotuulenkala syö nuorena planktonia ja täysikokoisena pikkukaloja, kuten pieniä silakoita, kilohaileja, kuoreita, piikkikaloja sekä tokkoja. Tuulenkalat muodostavat vastaavasti ravintoa turskalle, lohille, taimenille ja monille muille kaloille. Linnuista etenkin riskilät, tiirat, lunnit ja kiislat syövät tuulenkaloja. Muilla vesillä myös pienet valaat syövät tuulenkaloja. 
Isotuulenkalan voi helposti sekoittaa pikkutuulenkalaan – eroja on koon lisäksi luuston rakenteessa.
Isotuulenkalat liikkuvat yksittäin tai pienissä parvissa, ja ne suosivat hiekkapohjaisia vesiä. Ne pystyvät paetessaan kaivautumaan erittäin nopeasti hiekkaan. Talvisin ne vetäytyvät syvempiin vesiin, ja niitä onkin tavattu jopa 50–60 metrin syvyydestä. Molempia tuulenkaloja saadaan saaliksi vahingossa silakan seassa.
Isotuulenkala kutee hiekkapohjalle 10–20 metrin syvyyteen. Mätimunat takertuvat hiekkaan ja voivat olla myös ohuen hiekkakerroksen peittämiä.
Pikkutuulenkala

Pikkutuulenkala ("Ammodytes tobianus") muistuttaa suuresti isotuulenkalaa, mutta jää alle 15 sentin mittaiseksi. Se elää kaikilla Suomen merenrannikoilla isotuulenkalaa runsaslukuisempana, mutta on yleisempi Itämeren eteläisemmissä osissa. Tuulenkalojen elintavat ovat huonosti tunnetut, mutta ne ovat tärkeitä lajeja meriekosysteemeissä. Tuulenkalat ovat tärkeää ravintoa monille merilinnuille ja petokaloille.
Tuulenkala-nimitys tulee siitä, että kala joutuu kovan tuulen aikana rantavesiin, jossa se voi joutua verkkoon, nuottaan tai trooliin silakan seassa. Suomessa tuulenkaloja tavataan eniten alkukesästä, sillä ne viettävät talven Itämeren syvänteissä. Kesäisin pikkutuulenkalat oleskelevat enimmäkseen matalissa hiekkapohjaisissa vesissä. Varsinaisessa merivedessä ne liikkuvat tiheinä ja suurina parvina. Suomen vesialueilla ei ole tavattu suuria pikkutuulenkalaparvia, pieniä kyllä.
Mustatokko

Mustatokko ("Gobius niger") on tumma sormenmittainen kala.
Ulkonäkö ja koko.
Mustatokko on tummanruskea ja muita Suomen tokkoja (liejutokko, hietatokko, seitsenruototokko) vähän isompi, kymmensenttinen kala. Sen selkäevät ovat yhtenäisenä nauhana.
Elinalueet.
Suomen Lajitietokeskuksen mukaan laji esiintyy ensisijaisesti Itämeressä.
Levinneisyys.
Mustatokkoja on Suomen merialueilla Kristiinankaupungin eteläpuolella, sekä etelämpänä aina Pohjois-Afrikan rannikolle asti.
Ravinto.
Mustatokon ravintoa ovat vesikirput ja pienet katkat.
Liejutokko

Liejutokko ("Pomatoschistus microps") on Suomen pienin kala, alle 4 cm pitkä. Se elää meren rannikolla, ja muistuttaa elintavoiltaan yleisempää hietatokkoa. 
Liejutokko on varsin huomaamaton pohjakala, jonka näkee sattumalta, jos sen pelästyttää liikkeelle. Ne ovat varsin lyhytikäisiä ja kuolevat alle kaksivuotiaina.
Liejutokon levinneisyysalue ulottuu Norjasta Mauritaniaan, ja kattaa Itämeren alueen ja Välimeren länsiosan ja Kanariansaaret. Suomen vesillä liejutokkoa tavataan lähinnä Helsingin ja Raippaluodon välisellä alueella sekä Ahvenanmaalla. Se havaittiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1947.
Hietatokko

Hietatokko ("Pomatoschistus minutus") on pieni, lähellä pohjaa elävä merikala, jonka voi nähdä, jos sen pelästyttää liikkeelle haromalla hiekkapohjaa esimerkiksi akvaariohaavilla. Hietatokko muistuttaa hyvin paljon liejutokkoa ("Pomatoschistus microps") ja hieman myös mustatokkoa ("Gobius niger") ja seitsenruototokkoa ("Gobiusculus flavescens").
Ulkonäkö ja koko.
Hietatokko on 4–5 cm:n pituinen, vaalean kellertävä kala. Sillä on pitkänomainen ruumis. Suhteellisen suuret silmät ovat korkealla ja lähellä toisiaan. Ensimmäisen selkäevän takapäässä on tumma täplä.
Levinneisyys.
Suomen Lajitietokeskuksen mukaan laji esiintyy ensisijaisesti Itämeressä. Suomessa sitä tavataan lähes koko merialueella, Perämerelläkin Hailuotoa myöten.
Lisäksi hietatokkoja tavataan itäisen Atlantin rannikkoalueilla Norjasta Portugaliin ja Espanjaan, mukaan lukien Britteinsaarten ympäristö, mukaan lukien Färsaaret, ja Irlanti. Sitä on havaittu toisinaan myös pohjoisella Välimerellä, mukaan lukien Monaco ja Lavezzin saaret, pohjoisella Egeanmerellä, Marmaranmerellä, Mustallamerellä ja Asovanmerellä. Adrianmeren osapopulaatiot voivat mahdollisesti kuulua geneettisesti erilliseen lajiin.
Elintavat ja merkitys.
Hietatokko oleskelee kesäisin matalissa ja talvella syvemmissä vesissä. Se rakentaa pesän hiekkapohjalle esimerkiksi simpukankuoren tai ruukunsirpaleen alle, ja koiras vartioi mätiä kuoriutumiseen asti. Pienten 1–3-senttisten hietatokkojen ravintoa ovat vesikirput, surviaissääskentoukat ja hankajalkaiset. Isommat, yli kolmen senttimetrin mittaiset kalat syövät pääasiassa pienikokoisia katkoja.
Tokoilla, varsinkin hietatokolla, on matalien rannikkovesien ravintoketjussa suuri merkitys. Ne ovat linkki pohjaeläimistä suurempiin kaloihin. Tokkoja syövät ainakin ahvenet, pienet turskat, kampelat, piikkikampelat, kivinilkat, kuhat, simput, isot kuoreet ja siiatkin. Matalilla rannikkovesillä, kuten Tanskassa, tokot muodostavat katkarapujen kanssa meritaimenen tärkeimmän ravinnonlähteen.
Seitsenruototokko

Seitsenruototokko ("Gobiusculus flavescens") on Itämeressä rakkolevävyöhykkeessä viihtyvä pieni kalalaji. Se on sukunsa Gobiusculus ainoa laji.
Ulkonäkö ja koko.
Seitsenruototokko kasvaa 4–6 senttimetrin mittaiseksi. Kalan punaruskeassa vartalossa on naaraalla yksi, koiraalla kaksi suurta täplää. Selkäevät ovat punavalkoraitaiset, ja etummaisessa selkäevässä on 6–8, yleensä seitsemän ruotoa. Seitsenruototokko muistuttaa hietatokkoa, liejutokkoa ja mustatokkoa.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Seitsenruototokko elää Pohjois-Euroopan rannikoilla, pääasiassa Itä-Atlantin vesillä ja myös Itämeressä.
Suomessa laji esiintyy Lounaisrannikolla lähinnä Hangon ja Porin välisellä merialueella.
Ravinto ja elintavat.
Seitsenruototokko syö planktonia. Se elää rakkolevävyöhykkeessä, kirkkaissa vesissä jopa 15 metrin syvyydessä. Muista tokoista se poikkeaa siinä, että se ei lepää pohjassa vaan uiskentelee vedessä lähes koko ajan. Sukukypsyyden seitsenruototokko saavuttaa vuoden ikäisenä. Seitsenruototokko kutee kesäkuusta elokuuhun. Kutuaikaa ennen koiraan värit voimistuvat. Koiras vartioi mätiä sen kuoriutumiseen asti. Nämä tokot kuolevat ensimmäisen kutunsa jälkeen.