tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Uukuniemi (kirkonkylä)

Uukuniemen kirkonkylä on kylä Parikkalan kunnan Uukuniemen pitäjässä Etelä-Karjalan maakunnassa. Kirkonkylä sijaitsee Pyhäjärven eteläosasta pohjoiseen kuroutuvalla Uukuniemen niemellä, linnuntietä noin kaksi kilometriä Suomen ja Venäjän valtakunnanrajasta länteen. Kirkonkylän länsipuolella on Pyhälampi. 
Uukuniemen kirkonkylästä on maanteitse 83 kilometriä Savonlinnaan, 109 km Imatralle ja 127 km Joensuuhun (etäisyydet vuodelta 1985; tieyhteydet voivat sittemmin olla lyhentyneet).
Kirkonkylä oli Parikkalaan vuoden 2005 alussa liitetyn Uukuniemen kunnan aiempi hallintokeskus ja kirkonkylä. Kylällä on vanha kirkko (Uukuniemen puukirkko, 1793; korjattu nykymuotoon 1853; kellotapuli 1853), sankarihautausmaa ja vanha hautausmaa, ortodoksinen Pyhän perheen tsasouna (Akkakallion tsasouna; 2016/2017). 
Kylän luoteispuolella Uukuniemen länsikyljestä Pyhäjärvelle työntyy parin kilometrin mittainen Papinniemenharju. Papinniemen puolivälissä on aiemmin sijainnut ortodoksinen kylä, jonka olemassaoloa on pyritty selvittämään muun muassa arkeologisilla kaivauksilla. Hieman pidemmällä Papinniemellä toimii lomakylä Papinniemi. 
Aiempi peruskoulun alakoulu on lopettanut toimintansa; lähin alakoulu ja esikoulu on Saaren koulu, joka sijaitsee Akonpohjassa.
Mentävä on

Mentävä on on suomalaislaulaja Dannyn vuonna 1973 julkaistu studioalbumi. Levyllä on myös kaksi Ami Aspelundin esittämää kappaletta.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Karl Borsch

Karl Borsch (s. 1. elokuuta 1959 Krefeld) on saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Aachenin hiippakuntaan 26. syyskuuta 1992 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Crepedulan titulaaripiispaksi 21. marraskuuta 2003. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. tammikuuta 2004. Pääkonsekraattorina toimi Heinrich Mussinghoff, jota avustivat Ernst Franz Gerd Werner Dicke ja Karl Reger.
Borsch opiskeli ensin vuosina 1979–1985 oikeustiedettä Bonnissa ja sitten vuosina 1985–1990 teologiaa Frankfurtin Philosophisch-Theologische Hochschule Sankt Georgenissa sekä Freiburg im Breisgaussa. Hänen tunnuslauseensa on "Quaerite primum regnum Dei" ("Etsikää ennen kaikkea Jumalan valtakuntaa"; Matt. 6:33).
Jääpallon SM-sarja 1960

Jääpallon SM-sarja kaudella 1959-1960 pelattiin yksinkertaisessa sarjassa. 1950-60 luvun vaihteen kolme suurta seuraa jakoivat mitalit, Oulun Palloseura voitti mestaruuden, Veiterä oli hopealla ja KUV sai pronssia. Mitaleista kamppailivat myös WP-35 ja Vastus, jotka olivat KUV:n kanssa tasapisteissä sarjan päätyttyä.
Mestaruussarja.
Ottelut.
Uusinta putoamisesta: OLS - KUP 6-3.
KUP ja Reipas putosivat sarjasta. Tilalle nousivat Suomensarjasta Oulun Työväen Palloilijat ja Lappeenrannan Pallo-Toverit.
Yleisömäärät.
Yleisömäärät kerätty Helsingin Sanomien otteluraporteista
Mestarijoukkue.
OPS:n joukkue: Aarne Hyvönen, Jorma Ollanketo, Veijo Saariaho, Tauno Kaurala, Pauli Heiskanen, Matti Kovalainen, Raimo Kaarela, Heikki Ollikainen, Seppo Alatalo, Juhani Turpeenniemi, Alpo Aho, Seppo Yliluoma, Raimo Okkonen ja Jorma Kukkonen. Valmentaja Reino Arvola
Tuliterä

Tuliterä on Timo Parvelan kirjoittama romaani, joka aloittaa Sammon vartijat -sarjan. Teoksen kustansi Tammi vuonna 2007. Kirja voitti Topelius-palkinnon vuonna 2007 ja oli vuonna 2008 ehdolla Lasten LukuVarkaus -palkinnon saajaksi.
Alppihiihto talviolympialaisissa 2014

Alppihiihdossa kilpailtiin Sotšin 2014 talviolympialaisissa 9. – 22. helmikuuta Roza Hutorin alppikeskuksessa. Paikalle yleisöä mahtui 7 500 henkilöä. Tapahtumia oli kymmenen, joista viisi oli miehille ja viisi naisille. Tapahtumia olivat miesten sekä naisten pujottelu, suurpujottelu, supersuurpujottelu, syöksylasku ja alppiyhdistetty.
Mitaliyhteenveto.
Useat ikään liittyvät ennätykset alpihiihdossa rikottiin näissä olympialaisissa:
Jääpallon SM-sarja 1958

Jääpallon Suomen mestaruus kaudella 1957-1958 ratkaistiin yksinkertaisessa sarjassa. Käpylän Urheilu-Veikot voitti mestaruuden. Mestaruus oli KUV:n ensimmäinen. Edellisen kerran helsinkiläisjoukkue oli voittanut mestaruuden 14 vuotta aiemmin.
Mestaruussarja.
Ottelut.
Tarmo ja VPS putosivat sarjasta. Tilalle Suomensarjasta nousivat Helsingin IFK ja Kouvolan Urheilijain Palloilijat.
Suomen-mestarit.
KUV: Ohto Uotinen, Olavi Varma, Kai Ström, Nils Månsson, Matti Niemi, Lauri Martti, Kauko Korpela, Tauno Timoska, Reijo Rihtamo, Pentti Jokinen, Tapio Hovi, Kurt Tuulamo, Veikko Laurikainen, Väinö Sampo ja Antti Einiö valmentaja: Yrjö Sotiola.
Sergio Tejera

Sergio Tejera Rodríguez (s. 28. toukokuuta 1990 Barcelona, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Segunda Divisiónissa pelaavaa Alavésia ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura.
Tejera liittyi Espanyolin junioriakatemiaan 10-vuotiaana vuonna 2000. Kuusi vuotta myöhemmin hän siirtyi englantilaisen Chelsean reservijoukkueeseen.
Tammikuussa 2009 hän palasi takaisin kotimaahansa lainasopimuksella Mallorcaan. 24. heinäkuuta 2009 saarelaisseura käytti osto-optionsa Tejerasta, ja hän allekirjoitti joukkueen kanssa nelivuotisen sopimuksen.
Hän teki ensiesiintymisensä Mallorcan edustusjoukkueessa 7. marraskuuta 2010 ottelussa Real Zaragozaa vastaan.
Kadonneen valkoisen naisen syndrooma

Kadonneen valkoisen naisen syndrooma () tai kadonneen kauniin tytön syndrooma () on termi, jota media- ja yhteiskuntakriitikot käyttävät kuvatakseen traagista katoamistapausta. Yleensä tapaukseen liittyy nuori, viehättävä valkoihoinen tyttö tai nainen. Tapauksen seuranta on mediassa usein ylimitoitettua suhteessa kadonneisiin miehiin, eri etnistä alkuperää oleviin naisiin tai vähemmän viehättäviin henkilöihin verrattuna.
Yhdysvalloissa on tutkittu, että media tahtoo keskittyä ”neitoihin hädässä”, usein juuri nuoriin valkoisiin naisiin. Yhdysvalloissa esimerkkinä on käytetty Irakin sotaa, jossa yhdysvaltalainen sotilaspartio joutui väijytykseen. Partiossa oli kolme naispuolista sotilasta, Jessica Lynch, Shoshana Johnson ja Lori Piestewa. Heistä Lynch oli valkoihoinen ja vaaleahiuksinen, Johnson tummaihoinen yksinhuoltajaäiti ja Piestewalla oli hopi-intiaanien sukujuuret. Piestewa kuoli väijytykseen, kun taas Lynch ja Johnson otettiin sotavangeiksi. Kun heidät lopulta vapautettiin, media kohdisti huomionsa valkoihoiseen Lynchiin, ei tummaihoiseen Johnsoniin tai partion miehiin. Lynch kertoi myöhemmin hämmästelleensä, miksi hänestä tehtiin mediassa sankari ja muut unohdettiin lähes täysin.
Tapauksia.
Seuraavien tapauksien yhteydessä on puhuttu kadonneen valkoisen naisen syndroomasta:
Avid Media Composer

Avid Media Composer on Avid Technologyn ammattilaiskäyttöön suunniteltu videonmuokkausohjelma. Sen ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 1989.
1990-luvun alussa järjestelmä oli ammattilaisten suosiossa, mutta kokonainen järjestelmä saattoi maksaa tuhansia dollareita. NewTek julkaisi Video Toaster Flyerin kilpaillakseen samoilla markkinoilla huomattavasti edullisemmalla hinnalla.
Käyttö.
Ohjelmalla on leikattu muun muassa elokuvat "2012", "Iron Man 2", "Kuolema saa odottaa" ja "Avatar".
Piikkisika

Piikkisika eli piikikäs ("Hystrix cristata") on piikkisikojen eli piikikkäiden heimoon kuuluva jyrsijälaji. Lajia tavataan Italiassa sekä Pohjois- ja Keski-Afrikassa.
Ulkonäkö.
Täysikasvuinen piikkisika painaa 15–30 kg. Se on pituudeltaan noin 70 cm ja korkeudeltaan noin 25 cm. Piikit ovat pitkiä; niitä kasvaa päässä, niskassa ja selässä. Piikkien pituus vaihtelee välillä 15–40 cm. Väriltään piikkisika on valkoruskea. Sillä on kaksi etuhammasta yläleuassa ja kaksi alaleuassa sekä näiden lisäksi takahampaat ylä- ja alaleuassa pureskelua varten.
Käyttäytyminen.
Piikkisika pelottaa vihollisia pois ravistamalla häntäänsä saaden aikaan ratinaa. Puolustautuessaan se kääntää takapäänsä vihollista kohti ja heiluttaa piikikästä häntäänsä. Piikeissä on satoja pieniä väkäsiä, jotka vaikeuttavat pistäneen piikin irroittamista.
Muuta.
Piikkisikoja pyydystetään ruoaksi sen elinalueilla. Laji myös tuhoaa ihmisten viljelyksiä syömällä kasvustoja, niin juuria kuin varsiakin.
Pisimpään elänyt piikkisika kuoli vankeudessa 28-vuotiaana.
Nimestään huolimatta piikkisika ei ole sukua sioille. Nimi lienee käännöslaina jostakin eurooppalaisesta kielestä, joihin sen uskotaan siirtyneen latinan ilmauksesta "porcus spinus", joka tarkoittaa piikikästä sikaa.
Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti, että piikkisian suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin ”piikikäs”.
Sandringhamin kartano

Sandringhamin kartano () on Britannian kuningasperheen omistama kartano Sandringhamin kylässä Norfolkissa. Kartanoon kuuluu 8 000 hehtaarin tilukset, ja se on ollut kuningasperheen omistuksessa vuodesta 1862. Alkuperäinen kartano oli rakennettu 1700-luvulla, ja nykyisen ulkoasunsa kartano sai 1860-luvun jälkeen Walesin prinssi Edwardin omistusaikana.
Hullukaalit

Hullukaalit ("Hyoscyamus") on noin 15-lajinen ruohokasvisuku koisokasvien heimossa. Suvun tieteellinen nimi tarkoittaa sianpapua kreikaksi.
Hullukaaleihin kuuluu vanhoja rohtokasveja ja erittäin myrkyllisiä kasveja. Joidenkin lajien siemenet säilyvät itämiskelpoisina erittäin kauan.
Finnhits 3

Finnhits 3 on suomalaista iskelmämusiikkia sisältävän "Finnhits"-kokoelmalevysarjan kolmas osa vuodelta 1976. Levyn kappaleet ovat vuosilta 1967–1976. Suurin osa levyn kappaleista on kuitenkin julkaistu vuonna 1975 tai 1976.
Levyn vanhimpia levytyksiä on Eija Sinikan esittämä ”Kanssasi sun”, joka äänitettiin jo vuonna 1970. Kappale nousi kuitenkin hittilistoille vasta vuonna 1975. Erkki Junkkarisen ”Ruusut hopeamaljassa” levytettiin jo alun perin vuonna 1967, mutta kappale ylsi ensimmäistä kertaa hittilistoille maaliskuussa 1975 uuden levytetyn version myötä, jonka nimi oli ”Ruusuja hopeamaljassa”.
Albumi menestyi hyvin levysarjan edellisten osien tapaan ja oli Mitä Suomi soittaa -listan ensimmäisellä sijalla huhti- ja toukokuussa 1976. Kultalevyraja ylittyi vuonna 1984. Sitä on myyty vuoteen 2013 noin 52 000 kappaletta ja on täten Finnhits-sarjan toisiksi myydyin. 
Albumi julkaistiin Finnlevy-levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina.Vuonna 1996 Fazer Records julkaisi albumin ensimmäistä kertaa CD-levynä ja uudelleen vuonna 2003. Vuonna 2003 albumi julkaistiin myös samoissa kansissa levysarjan neljännen osan kanssa CD-levynä.
Jan Sterling

Jan Sterling (3. huhtikuuta 1921 New York, New York – 26. maaliskuuta 2004 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Sterling esiintyi Broadwaylla ensimmäistä kertaa 15-vuotiaana ja elokuvadebyyttinsä hän teki vuonna 1947. 
Sterling oli ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1954 elokuvasta "Paluuta ei ole" ("The High and the Mighty"). Hänen muihin elokuviinsa kuuluvat muun muassa "Sanattomia tunteita" ("Johnny Belinda", 1948) ja "Mitä kovemmin he kaatuvat" ("The Harder They Fall", 1956). Kaikkiaan Sterling näytteli yli 40 elokuvassa.
Sterling oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäisen puolisonsa oli John Merrivale ja toinen Paul Douglas, jotka molemmat olivat myös näyttelijöitä. Sterling on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Laura Lajunen

Laura Lajunen (s. 1992) on suomalainen kilpauimari. Hän harjoittelee Ruotsissa, missä edustaa tukholmalaista Simklubben Neptunia. Suomessa kilpaillessaan hän edustaa kasvattajaseuraansa Swimming Jyväskylää.
Lajusen päämatkoja ovat 200–1500 metrin vapaauinnit. Hän on vapaauinnin eri matkojen moninkertainen Suomen mestari. Lisäksi hän on hallitseva Ruotsin mestari 800 m:n ja 1500 m:n vapaauinnissa 50 metrin ja 25 metrin radalla.
Saavutukset.
SM-kultaa.
Lähde
Martti Ranttila

Martti Johannes Ranttila (16. lokakuuta 1897 Karuna – 24. tammikuuta 1964 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kerran esillä näyttelyssä Helsingissä vuonna 1921, jolloin hän sai I palkinnon Suomen Taideyhdistyksen dukaattikilpailussa.
Ranttilan vanhemmat olivat kansakoulun- ja musiikinopettaja Juuso Ranttila ja Anna Ranttila (s. Filman). 
Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1915–1918 ja 1919–1920. Sen jälkeen hän opiskeli 1920–1921 Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Alvar Cawénin johdolla. Hän teki opintomatkoja myös ulkomaille, muun muassa Italiaan.
Ranttila kuvasi töissään pääosin maisemia ja henkilöitä, mutta hän maalasi myös asetelmia. Teokset ovat usein pelkistettyjä tutkielmia, joissa on ajattomuuden tuntu ja aiheen kuvauksen yleispätevyyttä. Ranttilan taiteellinen kokonaistuotanto jäi verrattain vähäiseksi, sillä hän viimeisteli teoksiaan pitkään ja huolellisesti. Vuonna 1936 valmistuneen Myllykosken kirkon alttaritaulu on Ranttilan maalaama.
Ranttilalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1958.
Sinihuppu

Sinihuppu ("Diloba caeruleocephala") on loppusyksyn tummanharmaa yökköslaji. Se on ollut taksonomisesti hankala laji, joka on kuuloelimen poikkeavan rakenteen vuoksi sijoitettu moniin eri perhosryhmiin. DNA-sekvensoinnin perusteella se kuuluu munkkiyökkösiin. Vanhoissa teoksissa lajista käytetään myös nimiä sinihilkka ja sinipääkehrääjä.
Koko ja ulkonäkö.
Sinihuppu on tummasävyinen, hyvin karvainen perhoslaji. Etusiivet ovat pohjaväriltään ruskehtavan harmaat, ja niiden poikki kulkee kaksi mustaa, mutkittelevaa poikkiviirua. Ulomman poikkiviirun etuosassa viiru on yleensä kaksinkertainen. Poikkiviirujen väliin jäävä alue on yleensä muuta siipeä tummempi, ja siinä on laaja, kahdesta vaaleasta rengasmaisesta täplästä muodostuva kuvio, joka tuo mieleen kaksi kahdeksikkoa. Takasiivet ovat harmahtavan valkoiset, naaraalla yleensä hieman koirasta tummemmat, ja siiven ulkoreunassa on pitkänomainen musta täplä. Ruumis ja jalat ovat kauttaaltaan pitkien karvojen peittämät. Koiraan tuntosarvet ovat huomattavan tuuheat. Siipiväli on 36–40 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Sinihupun levinneisyys kattaa Etelä- ja Keski-Euroopan Kaukasukselle asti. Suomessa se on hyvin eteläinen laji, jota tavataan vain aivan etelärannikon tuntumassa sekä lounaissaaristossa ja Ahvenanmaalla. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena syyskuun alkupuolelta lokakuun puoleenväliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Sinihuppu elää puistoissa, puutarhoissa ja metsänreunuksilla. Perhoset lentävät hämärän laskeuduttua ja tulevat valolle. Naaras houkuttelee koiraita tuottamillaan feromoneilla ja parittelu kestää 4–6 tuntia. Parittelun jälkeen naaras odottaa kolme vuorokautta, kunnes alkaa munia vaihtelevankokoisia, naaraan peräpäästä irronneiden karvojen suojaamia munarykelmiä ravintokasvien oksille. Munat talvehtivat, ja toukat kuoriutuvat keväällä. Toukka käy läpi viisi ulkonäöltään hieman poikkeavaa kehitysastetta, ja niitä voi tavata touko-kesäkuussa. Täysikasvuinen toukka tekee kotelokopan maa-aineksesta tai lehtiroskista ja koteloituu sen sisään. Aikuinen perhonen on elänyt laboratorio-oloissa noin kaksi viikkoa.
Eteläisessä Euroopassa sinihuppu voi olla merkittävä hedelmänviljelyn tuholainen.
Ravintokasvi.
Toukka elää monilla ruusukasveihin kuuluvilla puilla, erityisesti pihlajilla ("Sorbus"), orapihlajilla ("Crataegus"), omenapuilla ("Malus") ja kirsikoilla ("Prunus").
Italian Grand Prix 2011

Italian Grand Prix 2011 oli Formula 1 -kauden 2011 13. osakilpailu, joka käytiin 11. syyskuuta Monzan moottoriradalla Milanossa, Italiassa.
Kilpailun voitti Sebastian Vettel. Toiseksi ajoi Jenson Button ja kolmanneksi tuli Fernando Alonso.
Lentopallon miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 2011

Lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailut 2011 pelattiin Itävallassa ja Tšekin tasavallassa 10.–18. syyskuuta 2011. Serbian lentopallomaajoukkue voitti loppuottelun Italiaa vastaan.
Sijoituksen määräytyminen.
Otteluvoitto 3–0 tai 3–1: 3 pistettä voittajalle, 0 hävinneelle&lt;br&gt;
Otteluvoitto 3–2: 2 pistettä voittajalle, 1 hävinneelle&lt;br&gt;
tasapisteissä ratkaisee järjestyksen:&lt;br&gt;
a) voitetut ottelut, b) eräsuhde ja c) eräpistesuhde.
Etelä–Etelä-yhteistyö

Etelä–Etelä-yhteistyö on akateemikoiden ja poliitikkojen historiallisesti käyttämä termi, jolla kuvataan kehitysmaiden välistä yhteistyötä raaka-aineiden, teknologian ja osaamisen välittämiseksi. 
Historia.
Vuonna 1978 YK perusti kehitysmaiden yhteistyön edistämiseksi oman yksikön. Laajemmin kehitysmaiden välillä alkoi syntyä yhteistyötä kuitenkin vasta 1990-luvun lopulla. Kehitysmaiden välisen yhteistyön avulla on kyetty vähentämään maiden riippuvuutta teollisuusmaiden avustusohjelmista, mikä on aiheuttanut muutoksen kansainvälisissä valtasuhteissa. Käytännössä suurin osa kehitysmaiden ulkomaankaupasta tapahtuu kuitenkin edelleen teollisuusmaiden kanssa.
Urho Lehtinen

Urho Valdemar Lehtinen (24. syyskuuta 1887 Tampere – 6. marraskuuta 1982) oli suomalainen taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kerran julkisesti esillä Turussa vuonna 1907. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa muotokuvia, maisemamaalauksia sekä kirkkomaalauksia, joista tunnetuimpia ovat Jämsän, Kankaanpään ja Ylistaron kirkkojen suuret henkilösommitelmat. Hänet tunnetaan erityisesti suomalaisen kansanelämän kuvaajana.
Lehtisen vanhemmat olivat puuseppä ja koristeveistäjä Juho Lehtinen ja Maria Amanda Lehtinen (s. Palmqvist). Lehtinen opiskeli Turun piirustuskoulussa Victor Westerholmin ja Elias Muukan johdolla vuosina 1903–1905 ja sen jälkeen Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä vuosina 1906–1909, opettajinaan muun muassa Albert Gebhard, Eero Järnefelt ja Väinö Blomstedt.
Taideopintojensa ohessa Lehtinen hankki myös ammattimaisen koristemaalarin taidot. Taiteilijanuransa alussa hän toimikin koristemaalarina mutta ryhtyi hyvän näyttelymenestyksensä myötä pian päätoimiseksi taiteilijaksi. Vuonna 1911 Lehtinen solmi avioliiton Hilja Lentzin (1886–1968) kanssa, ja pari muutti Helsingistä ensin vuonna 1917 Jämsään ja vuonna 1920 Jyväskylään, jossa Lehtinen osallistui aktiivisesti kaupungin taide-elämään. 
Lehtisen maalaustuotanto on varsin laaja ja monipuolinen. Siihen sisältyy niin maisemia, henkilösommitelmia, muotokuvia kuin kukka-asetelmia, ja hän maalasi myös kirkkojen koristuksia ja kirkkomaalauksia. Varhaiset teokset olivat värimaailmaltaan impressionistisia mutta myöhemmin taiteilijan tyyli muuttui ekspressionismin suuntaan. Vaikka Lehtisen töissä näkyy vaikutteita monista eri taidesuunnista ja tyyleistä, hänen taiteensa lähtökohtana on pidetty suomalaista kansanomaisuutta. Maalausten ohella Lehtinen teki paljon piirustuksia, joihin hän ikuisti lukuisia lähiympäristönsä ihmisiä.
Jyväskylään muuton jälkeen myös koristemaalaus palasi Lehtisen toiseksi ammatiksi, ja hänet tunnetaankin laajasti kirkkomaalarina. Hän työskenteli kaikkiaan 50 eri kirkossa, joihin hän maalasi alttaritauluja, uskonnollisaiheisia henkilösommitelmia, koristesommitelmia ja lasimaalauksia. Hän laati myös kirkkojen sisävärityssuunnitelmia ja teki niiden entisöinti- ja puhdistustöitä.
Lehtinen sai ensimmäisen puolisonsa kanssa kolme lasta. Leskeksi jäätyään hän avioitui Annelin Ikosen (s. 1928) kanssa.
Urho Lehtisestä on julkaistu Louna Lahden, Jyrki Markkasen ja Esa Sirosen kirjoittama monografia "Sinappiaurinko".
Ukita Naoie

Ukita Naoie (, 1529 – 1. helmikuuta 1582) oli japanilainen Sengoku-kauden daimio.
Naoie palveli alkujaan Urakami-klaania, ja vuonna 1544 hänelle myönnettiin oma läänitys. Hän suoriutui annetuista tehtävistään menestyksekkäästi ja auttoi Urakamia taistelussa petollisia vasalleja vastaan. Lopulta Naoien vaikutusvalta nousi niin suureksi, että Urakamin vasallit seurasivat mieluummin häntä. Naoie solmikin liittouman voimakkaan Mōri-klaanin kanssa Urakamia vastaan ja kukisti Urakamin vuonna 1577.
Vuonna 1578 Mōri-klaani päätyi sotaan nousevaa Oda Nobunagaa vastaan ja kutsui Naoien mukaan. Naoie ei kuitenkaan uskonut Mōrin mahdollisuuksiin ja lähetti vain hieman joukkojaan Kōzukin taisteluun. Naoie kuoli vuonna 1582, ja klaanin johtoon nousi Naoien poika Ukita Hideie.
Hōjō Sōun

Hōjō Sōun, tunnetaan myös nimellä Ise Nagauji (, 1432 – 8. syyskuuta 1519), oli myöhemmän Hojo-klaanin perustaja ja merkittävä daimio Sengoku-kauden Japanissa.
Sōunin isosisko oli naimisissa Imagawa-klaania johtajeen Imagawa Yoshitadan kanssa, minkä myötä Sōun liittyi Imagawa-klaanin palvelukseen Surugan provinssissa. Vuonna 1476 Yoshitada menehtyi taistelussa, ja Sōun liittyi auttamaan perintäkiistassa tämän poikaa, Imagawa Ujichikaa. Kiitoksena palveluksistaan Sōunin hallintaan myönnettiin linna.
Sōun jatkoi Imagawan palveluksessa, ja vuonna 1495 hän sai haltuunsa Odawaran linnan, josta tuli sittemmin hänen klaaninsa pitkäaikainen tukikohta. Sōun kuoli vuonna 1519 ja kuolemansa jälkeen siirsi klaanin johtajuuden pojalleen Hōjō Ujitsunalle.
Hohtopensasyökkönen

Hohtopensasyökkönen ("Amphipyra pyramidea") on eteläisessä Suomessa jokseenkin yleinen loppukesän ja alkusyksyn yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Hohtopensasyökkönen on melko kookas yöperhonen. Etusiivet ovat kauttaaltaan voimakkaan kiiltävät ja pohjaväriltään tummanruskeat. Rengastäplä ja ulompi poikkiviiru ovat terävärajaiset, vaaleat ja erottuvat selkeästi. Sisempi poikkiviiru on yleensä ruskeampi, voimakkaasti mutkitteleva ja tekee siiven etureunassa jyrkän mutkan kohti siiven tyveä. Poikkiviirujen väliin jäävä siiven osa on jokseenkin tasaleveä ja ulomman poikkiviirun luona väriltään hyvin tumma. Takasiivet ovat terävärajaisesti erottuvaa ruskeaa etureunaa lukuun ottamatta voimakkaan kuparinruskeat. Pään etuosan huulirihmat ovat kokonaan vaaleat. Siipiväli on 47–52 mm.
Hohtopensasyökkösen voi sekoittaa vain harvinaisempaan hämypensasyökköseen ("Amphipyra berbera"). Lajien erottaminen toisistaan voi olla varsin hankalaa.
Levinneisyys ja lentoaika.
Hohtopensasyökköstä tavataan Pohjois-Afrikasta ja Etelä-Euroopasta Keski-Euroopan ja Venäjän läpi aina Japaniin saakka. Suomessa sitä tavataan etelä- ja keskiosissa suunnilleen Vaasa-Joensuu-linjalle saakka. Perhosia voi tavata heinäkuun lopusta lokakuun alkupuoliskolle.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji viihtyy kosteissa lehdoissa sekä lehti- ja sekametsissä. Aikuiset perhoset lentävät pimeän laskeuduttua ja tulevat valolle, mutta huomattavasti useammin makealla nesteellä kostutetulle syötille. Toukka koteloituu kotelokopan sisään maahan. Muna talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää tammilla ("Quercus") ja muutamilla muilla lehtipuilla sekä kuusamilla ("Lonicera") ja syreeneillä ("Syringa").
Joe Kocur

Joseph George ”Joe” Kocur (s. 21. joulukuuta 1964) on entinen kanadalainen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Sukutaustaltaan hän on puolalainen.
Pelaajaura.
Kocur pelasi ennen ammattilaisuraansa Yorkton Terriersissä juniorisarja SJHL:ssä ja Saskatoon Bladesissä juniorisarja WHL:ssä. Detroit Red Wings varasi hänet NHL:ään numerolla 88 viidennellä kierroksella. Hänen ammattilaisuransa alkoi Red Wingsin silloisessa farmijoukkueessa Adirondack Red Wingsissä AHL:ssä. 
Kocur pelasi ensimmäiset NHL-ottelunsa kaudella 1984–1985 (debyytti helmikuussa 1985) ja vakiinnutti paikkansa seuraavalla kaudella. Hän oli kovaa taklaava alempien ketjujen laitahyökkääjä, joka hoiti myös poliisin roolia. Hänestä ja joukkuetoveristaan Bob Probertista alettiin 1980-luvulla käyttää yhteistä lempinimeä "Bruise Brothers". Kocur oli kaudella 1985–1986, jolla hän sai yhteensä 377 jäähyminuuttia, koko NHL:n jäähytilaston kärkinimi, minkä lisäksi hän oli joukkueensa eniten jäähyminuutteja saanut pelaaja myös kausina 1986–1987 ja 1989–1990. Hän teki NHL-uransa ennätyspisteet, 36 tehopistettä (16 maalia ja 20 syöttöpistettä 71:ssä runkosarjaottelussa), kaudella 1989–1990. Kaikkina muina runkosarjakausina hän teki alle 20 pistettä. 
Kocur siirtyi maaliskuussa 1991 New York Rangersiin pelaajakaupassa, jossa Rangers sai hänen lisäkseen Pär Djoosin, ja jossa Red Wingsiin siirtyivät Jim Cummins, Kevin Miller ja Dennis Vial. Siirron jälkeisinä kausina hänen jäähylukemansa laskivat selvästi NHL-uransa alkuvuosiin verrattuna. Vuonna 1994 hän oli voittamassa ensimmäisen kerran urallaan Stanley Cupia. Maaliskuussa 1996 Kocur siirtyi Vancouver Canucksiin pelaajakaupassa, jossa Rangers sai vaihdossa maalivahti Kay Whitmoren. Hän edusti Canucksia vain kauden 1995–1996 lopun.
Kocur pelasi syksyllä 1996, jolloin oli ilman NHL-sopimusta, San Antonio Dragonsissa IHL:ssä ennen kuin palasi saman vuoden joulukuussa Detroit Red Wingsiin. Hän oli voittamassa Red Wingsissä Stanley Cupin mestaruutta vuosina 1997 ja 1998. Hänen viimeiseksi kaudekseen jäi kausi 1998–1999, jolla hän oli sivussa yli 40 ottelusta loukkaantumisten vuoksi.
Kocur pelasi 15 kautta kestäneellä NHL-urallaan 820 runkosarja- ja 118 pudotuspeliottelua. Hän teki runkosarjassa yhteensä 162 tehopistettä, 80 maalia ja 82 syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä 22 tehopistettä, 10 maalia ja 12 syöttöpistettä. Jäähyminuutteja hänelle kertyi runkosarjassa 2 519 ja pudotuspeleissä 231.
Pelaajauran jälkeen.
Pelaajauransa jälkeen Kocur toimi 2000-luvun alussa aluksi Detroit Red Wingsin videovalmentajana ja vuosina 2002–2004 apuvalmentajana. Hän on toiminut myös seuran alumniyhdistyksen puheenjohtajana. Kocur on myös perustanut oman yrityksen nimeltä Kocur Enterprises. 
Muuta.
Entiset jääkiekkoilijat Kory Kocur, Wendel Clark ja valmentaja Barry Melrose ovat Joey Kocurin serkkuja.
Joe Son

Joseph Hyungmin Son (s. 22. marraskuuta 1970) on korealaissyntyinen näyttelijä ja vapaaottelija. 
Son syntyi Koreassa, mutta muutti Kaliforniaan nuorena. Hänet tunnetaan vapaaottelijana erityisesti ottelustaan Keith Hackneyta vastaan. Hackney voitti ottelun lyötyään Sonia useaan otteeseen nivusiin, mikä oli tuolloin sallittua. Son jättäytyi vapaaottelemisesta hävittyään neljä ottelua voitoitta. Hän otteli itse luomallaan tyylillä, jota hän kutsui nimellä ”Joe Son Do”.
Sonin tunnetuin elokuvarooli oli vuoden 1997 elokuvassa "Austin Powers – kumma jätkä", jossa hän näytteli roistoa nimeltä Random Task. Hän on esiintynyt myös useissa muissa elokuvissa, kuten "".
Syyskuussa 2011 Son tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen ilman mahdollisuutta ehdonalaiseen vapauteen vuonna 1990 tehdystä väkivaltaisesta joukkoraiskauksesta. Tuolloin Son ja Santiago Lopez Gaitan kaappasivat 19-vuotiaan naisen jouluaattona, ja raiskasivat tämän useita kertoja auton takapenkillä.
Lokakuussa 2011 elinkautisrangaistustaan suorittanutta Sonia syytettiin sellitoverinsa surmasta.
Rasti-Salokylä

Rasti-Salokylä on Ranta-Salokylän, Peräsalokylän ja Rastin muodostama kyläkeskus nykyisen Kiteen, entisen Kesälahden kunnan alueella.
Ranta-Salokylä.
Ranta-Salokylä on yksi Rasti-Salokylän kylistä. Ranta-Salokylään kuuluu Aittolahti, Salokylä ja Mäntylahti. Ranta-Salokylässä on Kesälahden mattopesula, korkea Hunonmäen lintutorni, Mäntyrannan leirintäalue, Mäntyrannan yleinen uimaranta, Karwood-tehdas sekä kalasatama. Ennen Ranta-Salokylällä toimi kauppa ja koulu. Nyttemmin Ranta-Salokylä on pääasiassa kesäasuttu, paitsi Vääränmäentienvarren uudempaa haja-asutusaluetta multamäen maastossa, sekä yhä toimivia maa- ja metsätalouksia. 
Peräsalokylä.
Peräsalokylä kuulu myös Rasti-Salokylään. Peräsalokylällä on ampumarata ja Haavikon metsästysmaja. 
Peräsalokylän maastot ovat nimensä mukaan hyvää eränkäyntimaata, tarjoten hirven- ja karhunmetsästystä, sekä sienestys ja marjastusmahdollisuuksia. 
Rasti.
Rasti on yksi Rasti-Salokylän kylistä. Rastissa toimi ennen Karjalan lomakeskus, sekä 80-luvun alkupuolelle peruskoulun ala-aste. Rastissa on paljon kesäasutusta. Rastin Ulponniemessä pidetään Rasti-Salokylän erilaisia kyläjuhlia.
Ranta-Salokylä ja Rasti sijaitsevat Väärämäentien varrella, kirkasvetisen Puruveden äärellä. Perinteisiä elinkeinoja ovat olleet maanviljely, kalastus, sekä metsänhoito. Ulponiemen satamaa on käytetty tukinuittoon Saimaan vesistöön.
The Librarian 2 – paluu kuningas Salomonin kaivoksille

The Librarian 2 – paluu kuningas Salomonin kaivoksille on järjestyksessään toinen yhdysvaltalaiselle TNT-kaapelikanavalle tuotetuista The Librarian -franchisen televisioelokuvista. Sarjassa huippuälykäs kirjastonhoitaja Flynn Carsen (Noah Wyle) suojelee kirjaston salaisessa osastossa säilytettäviä historiallisia ja usein maagisia esineitä. Se on jatkoa ensimmäiselle osalle "The Librarian – kohtalon keihäs" (2004).
Tämä televisioelokuvasarjan toinen osa alkaa vuoden kuluttua edellisen osan tapahtumista. Flynn Carsen on muuttanut äitinsä luota. Vaarallisilla etsintämatkoillaan hän on löytänyt muun muassa kristallikallon. Palattuaan kotiin syntymäpäiväjuhliltaan hän havaitsee asuntonsa myllätyn. Flynniltä ryöstetään hänelle postissa samana päivänä lähetetty kirje. Kirjeessä oli Kuningas Salomonin kaivoksien sijainnista vihjeitä antava kartta. Flynnin esimiehen Judsonin (Bob Newhart) mukaan kaivokseen kätketty Salomonin kirja antaa lukijalleen vallan hallita aikaa ja avaruutta, joten kirja on pidettävä salassa. Flynn lähtee varkaan perään.
Sarjan seuraava osa oli "The Librarian 3 – Juudaksen maljan kirous" (2008).
USB 3.0

USB 3.0 on järjestyksessä toinen suuri uudistus USB () sarjaväyläarkkitehtuuriin. Vuonna 2008 esitelty USB 3.0 tarjoaa uuden siirtotilan nimeltään "SuperSpeed" (eroaa USB 2.0 -liitännästä liittimen sinisen värin tai liittimessä olevan SS-kirjainyhdistelmän perusteella), joka mahdollistaa tiedon siirtämisen jopa 5 Gbit/s (625 MB/s) nopeudella; yli kymmenen kertaa nopeammin kuin USB 2.0, jonka siirtonopeus on 480 Mbit/s (60 MB/s).
"SuperSpeed" -versioita on USB 3.2 -standardissa eri nopeuksisia sukupolvia (USB3.2Gen1, USB3.2Gen2, USB3.2Gen2x2).
Erot USB 2.0:aan verrattuna.
Arkkitehtuuri ja ominaisuudet.
USB 3.0:n arkkitehtuuria käytetään USB 2.0:n (Full Speed, Low Speed, High Speed) ja USB 3.0:n (Super Speed) samanaikaiseen hyödyntämiseen, mikä mahdollistaa taaksepäin yhteensopivuuden. Liittimet mahdollistavat myös yhteensopivuuden uudemmille laitteille eli USB 3.0-laitetta voi käyttää USB 2.0-portissa hitaammalla nopeudella.
Versiot.
USB 3.1 määrittely on julkaistu vuonna 2013. USB 3.2 määrittely on julkaistu vuonna 2017. 
Saatavuus.
Buffalo Technology julkisti ensimmäisen USB 3.0:aa käyttävän laitteen marraskuussa 2009, kun taas ensimmäiset sertifioidut USB 3.0 kuluttajalaitteet esiteltiin 5. tammikuuta 2010, Las Vegasin Consumer Electronics Showssa (CES).
Käyttöönotto.
Asus ja Gigabyte julkaisivat ensimmäiset USB 3.0 -liitäntäiset emolevyt 5. tammikuuta 2010.
Linuxin ydin on tukenut USB 3.0:aa syyskuussa 2009 julkaistusta versiosta 2.6.31 alkaen.
Windows 8 oli ensimmäinen Microsoftin käyttöjärjestelmä, jossa oli sisäänrakennettu USB 3.0 -tuki. Microsoftin ajurit, jotka tuovat tuen Windows 7:ään ovat kehitteillä. Kolmannen osapuolen ajureita on ollut saatavilla jo pitkään.
Liittimet.
USB 3.0 -liittimeen voidaan liittää tavallinen USB 2.0 -laite. Täysikokoiset liittimet ovat yhteensopivia myös toisinpäin eli USB 3.0 -laitteen voi liittää USB 2.0 -liitäntään. USB 3.0- ja 2.0 -liittimet ovat fyysisiltä mitoiltaan samankokoisia, ainoat erot ovat USB 3.0:n ja 2.0:n välillä ovat USB 3.0:n ylimääräiset nastat liittimen sisällä, sekä liittimen sininen väri. Micro-liittimessä USB 3.0:n lisäkontaktit 6-10 ovat ikään kuin erillisessä liittinrungossa, joka on vanhan USB micro -liittimen jatkeena.
USB 3.2:sta eteenpäin käytössä on USB-C -liitin, joka korvaa aiemmat liittimet.
Tuki.
USB 3.0:n tuki on laitteesta riippuen hyvin vaihteleva. Vaikka käyttöjärjestelmä tukisikin sitä, ei se tarkoita sitä, että käytettävä laite tukisi sitä. Linux-ydin on tukenut USB 3.0:aa versiosta 2.6.31, joka julkistettiin syyskuussa 2009. Myös Windows 7 tukee USB 3.0:aa, mikäli siihen ladataan valinnainen ajuri.
Hämypensasyökkönen

Hämypensasyökkönen ("Amphipyra berbera") on yleisehkö loppukesän yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Hämypensasyökkönen on suhteellisen kookas, tummanruskea yöperhonen, jonka siipien pinta on melko kiiltävä. Etusiivet ovat pohjaväriltään tummanruskeat. Rengastäplä ja ulompi poikkiviiru ovat vaaleat ja erottuvat selvästi. Sisempi poikkiviiru on sävyltään ruskeampi, ja mutkittelustaan huolimatta se on siiven etureunassa lähes suora. Poikkiviirut eivät ole yhdensuuntaiset, vaan niiden väliin jäävä alue on siiven takareunassa huomattavasti kapeampi kuin siiven etureunassa, eikä siiven keskivaiheilla näkyvä tumma varjostuma kosketa ulompaa poikkiviirua. Takasiivet ovat etureunastaan ruskeat, mutta muuten kuparinruskeat. Etureunan väri sulautuu siipeen ilman selvää rajaa, ja siipisuonet näkyvät takasiivissä yleensä muuta siipeä tummempina. Imukärsän sivuilla sijaitsevat huulirihmat ovat tummat ja niissä on vaalea kärki. Siipiväli on 47–52 mm.
Hämypensasyökkönen muistuttaa huomattavan paljon yleisempää hohtopensasyökköstä ("Amphipyra pyramidea"), josta se tunnistettiin omaksi lajikseen vasta vuonna 1968. Joskus lajin varmistamiseksi perhosen genitaalien tutkiminen voi olla tarpeen.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja eteläiseen Skandinaviaan. Suomessa hämypensasyökkönen on etelärannikon ja Lounais-Suomen laji, josta ei ole juurikaan havaintoja Pori–Kouvola-linjan pohjoispuolelta. Perhosia voi tavata heinäkuun lopulta syyskuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji on kosteapohjaisten, erityisesti tammea kasvavien lehto- ja sekametsien asukki. Sitä tavataan yleensä yksitellen, mutta voi olla sopivalla paikalla runsaskin. Perhoset lentävät hämärässä ja tulevat valolle, mutta huomattavasti helpommin syötille. Täysikasvuinen toukka koteloituu kotelokopan sisään maahan. Muna talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää erityisesti tammilla ("Quercus"), mutta kelpuuttaa ravinnokseen myös muita lehtipuita.
Suomenhierakka

Suomenhierakka ("Rumex pseudonatronatus") on Euraasiassa kasvava hierakkalaji.
Ulkonäkö.
Suomenhierakka kasvaa 50–120 senttimetriä korkeaksi. Se muistuttaa suuresti hevonhierakkaa ("Rumex longifolius"), josta se eroaa lehtien mitoissa ja hedelmäverhiöiden muodossa. Sen varsi on usein punainen ja ruusukelehdet suhteellisesti kapeammat kuin hevonhierakalla, ne ovat 15–30 cm pitkiä, pituus on 8–15 kertaa leveyden verran. Hedelmäverhiön muoto on tyveltä pyöreä, kärkipuolelta kolmiomainen.
Levinneisyys.
Suomenhierakka esiintyy Suomessa, Ruotsissa, Baltiassa, Itä-Euroopassa, Venäjällä, Mongoliassa, Kazakstanissa ja Kiinassa. Laji kasvaa Suomessa melko harvinaisena alkuperäiskasvina Pohjanlahden merenrannoilla, paikoin Merenkurkussa se on aivan yleinen. Muualla Suomessa suomenhierakka on uustulokaskasvi, eteläisimmässä maassa jokseenkin yleinen.
Suomenröyhytatar

Suomenröyhytatar eli suomentatar ("Koenigia" × "fennica", aiemmin "Aconogonon" × "fennicum") on kurjentattariin kuuluva lajiristeymä, joka on alppiröyhytattaren eli alppitattaren ("Koenigia alpina") ja laavaröyhytattaren eli laavatattaren ("Koenigia weyrichii") risteymä.
Ulkonäkö ja koko.
Suomenröyhytatar on kookas monivuotinen ruoho ja kasvaa 100–170 senttimetriä korkeaksi. Kantalajeistaan se muistuttaa enemmän laavaröyhytatarta, johon verrattuna suomenröyhytattaren lehdet ovat kapeammat ja alta vähemmän karvaiset. Kasvutapa on pensasmainen. Kasvi kukkii heinä–elokuussa kellanvalkoisin monikukkaisin röyhykukinnoin, jotka eivät haise hyvältä.
Levinneisyys.
2000-luvulla lajista on tullut Suomessa yleinen viljelykarkulainen, jota esiintyy villiintyneenä Lappia myöden. Se kasvaa karkulaisena tienvarsilla ja joutomailla.
Käyttö.
Suomenröyhytatarta kasvatetaan Suomessa yleisenä koristekasvina ja käytetään muun muassa näkösuojakasvina koristepensaiden sijaan. Se on suomalainen perinnekasvi.
Junior Soprano

Corrado "Junior" Soprano on kuvitteellinen henkilö HBO:n tuottamassa tv-sarjassa "Sopranos". Hänellä on mutkikas suhde sarjan päähenkilö Tony Sopranoon, jonka setä hän on. Junior ei ole naimisissa.
Lähteet.
HBO:n profiili: http://www.hbo.com/the-sopranos/cast-and-crew/corrado-junior-soprano/index.html
Luther (televisiosarja)

Luther on BBC:n tuottama englantilainen rikosdraamasarja, jonka pääosassa on Idris Elban esittämä rikosylikomisario John Luther. Sarja sai ensiesityksensä Isossa-Britanniassa BBC Onella vuonna 2010 ja sitä on tehty neljä tuotantokautta. Viidennen tuotantokauden kuvaukset alkoivat alkuvuodesta 2018. Suomessa sarjaa on esittänyt Yle TV2.
Kriitikot ovat ylistäneet Idris Elbaa hänen roolistyöstään John Lutherina, ja hän on saanut roolistaan useita palkintoja.
Juoni.
Sarjan päähenkilö on lontoolainen poliisi, rikoskomisario John Luther (Idris Elba), joka työskentelee vakavien rikosten yksikössä. Luther on työlleen omistautunut, pakkomielteinen ja väkivaltainen poliisi. Luther maksaa kuitenkin kovaa hintaa omistautumisestaan: hän ei ole koskaan pystynyt pitämään siviilielämäänsä erossa tutkimistaan rikoksista.
Lutherille työ on aina tärkeintä. Hänen omistautumisensa on sekä kirous että siunaus, niin hänelle itselleen että hänen läheisilleen. Sarjan ensimmäisessä jaksossa hän tutkii psykopaatti-murhaajaa Alice Morgania (Ruth Wilson). Luther ei kuitenkaan pysty pidättämään Alicea todistusaineiston puuttumisen vuoksi, mutta sarjan edetessä, Alicesta tulee sekä Lutherin vihollinen että kumppani.
Vastaanotto.
Roolistyöstään John Lutherina ylistetty Idris Elba on roolistaan Golden Globe -palkinnon kategoriassa Paras miespääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa vuonna 2011, Critics’ Choice Television Awards -palkinnon, NAACP Image Awards -palkinnon sekä SAG-palkinnon. Sarja sai myös 11 Primetime Emmy -ehdokkuutta.
Pedro Rubiano Sàenz

Pedro Rubiano Sáenz (13. syyskuuta 1932 – 15. huhtikuuta 2024) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali. Hänet vihki papiksi Julio Caicedo Téllez 8. heinäkuuta 1956, ja hänet nimitettiin Cúcutan hiippakunnan piispaksi 2. kesäkuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ángelo Palmas, jota avustivat Alberto Uribe Urdaneta ja Alfredo Rubio Díaz.
26. maaliskuuta 1983 Rubiano Sáenz sai nimityksen Calin arkkihiippakunnan koadjuuttoriarkkipiispaksi. 7. helmikuuta 1985 hänestä tuli Calin arkkipiispa. 27. joulukuuta 1994 hänet nimitettiin Bogotán arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 11. helmikuuta 1995.
Rubiano Sáenz ylennettiin kardinaaliksi 21. helmikuuta 2001. Hänet asetettiin Trasfigurazione di Nostro Signore Gesù Criston kardinaalipapiksi 25. helmikuuta. Hän osallistui vuoden 2005 konklaaviin. Hän jäi eläkkeelle 8. heinäkuuta 2010.
Baja Californian aavikko

Baja Californian aavikko on aavikkoalue Meksikossa, Kalifornian niemimaalla. Se käsittää niemimaan läntisen osan ja ulottuu sekä Baja Californian että Baja California Surin osavaltioihin. Pinta-alaltaan se on noin 77 000 neliökilometriä.
Baja Californian aavikolla on monenlaisia elinympäristöjä, rannikkodyynejä, tasankoja ja vuoristoja. Korkeimmillaan aavikon keskisessä osassa vuoristoalueet kohoavat 1000–1500 metriin. Aavikko on eristyksissä muista vastaavista ympäristöistä, joten sinne on kehittynyt monia kotoperäisiä eliölajeja. Kaikkiaan alueella kasvaa lähes 500 kasvilajia ja elää 4 sammakkoeläin-, 43 matelija-, noin 200 lintu- ja yli 50 nisäkäslajia. Kasveista peräti 23 prosenttia on kotoperäisiä. Nisäkkäistä vain tällä alueella elävät taskuhyppyrottiin kuuluva "Dipodomys gravipes" ja siiseleihin kuuluva "Spermophilus atricapillus".
Huhtikuun tytöt

Huhtikuun tytöt on kirjailija Reijo Mäen Vares-kirjasarjan viidestoista osa. Se julkaistiin vuonna 2004. Kirjan nimi viittaa kolmeen nuoreen naiseen, jotka katosivat salaperäisesti Turussa huhtikuussa vuonna 1983. Tapaus on selvittämättömänä kansakunnan kollektiivinen trauma. Vares kaivelee tapausta aiheesta lehtijuttua tekevän toimittaja Ruuhion pyynnöstä ja löytää uusia johtolankoja, jotka vievät yllättäville ja vaikutusvaltaisille tahoille. Vares ratkaisee tapauksen lähinnä onnella. 
Vastaanotto.
Helsingin Sanomien Tommi Aitio arvioi Mäen dekkarien käyvän vuosi vuodelta levottomammiksi. Vares on supersankari, joka operoi sujuvasti reaalimaailman ja oman todellisuutensa lainalaisuuksien välisellä ei-kenenkään-maalla. Turun Sanomien Kimmo Rantasen arvion mukaan lörpöttely on aiempaa vähemmän tai sitten vitsit ovat parempia. Huhtikuun tytöt oli ilmestymisvuonnaan kolmanneksi myydyin kotimainen kaunokirja ja sitä ostettiin 82 900 kappaletta. 
Elokuvaversio.
Kirjasta on myös tehty elokuva "Vares – Huhtikuun tytöt", joka tuli ensi-iltaan 20. huhtikuuta 2011. Sen on ohjannut Lauri Törhönen. Jussi Varesta esittää Antti Reini.
Kuba Giermaziak

Jakub ”Kuba” Giermaziak (s. 9. heinäkuuta 1990 Gostyń, Puola) on puolalainen moottoriurheilija.
Ura.
Giermaziak aloitti formulauransa vuonna 2007 Eurocup Formula Renault 2.0 -sarjassa. Hän ajoi Motopark Academy-tallissa. Giermaziak sijoittui ensimmäisellä kaudellaan sarjassa kymmenenneksi. Hän jatkoi sarjassa vuonna 2008, mutta jäi sarjan 18:nneksi. Hän ajoi samalla kaudella Formula Renault 2.0 NEC -sarjassa ottaen 5 palkintokorokesijaa ja sijoittuen sarjan kuudenneksi. Giermaziak jatkoi vielä kolmannen kauden Eurocup Formula Renault-sarjassa. Hän ajoi yhden palkintokorokesijan ja sijoittui sarjan loppupisteissä yhdeksänneksi. Vuonna 2010 Giermaziak siirtyi ajamaan Porsche Supercup -sarjaa. Siellä hän sijoittui sarjan kymmenenneksi. Giermaziak jatkoi sarjassa vuonna 2011. Hän saavutti kaksi voittoa sarjasta ja sijoittui sarjan kolmanneksi. Hän oli ajanut samana vuonna myös Formula 3 Euroseries -sarjassa. Vuonna 2012 Giermaziak jatkoi Porsche Supercupissa sijoittuen loppupisteissä seitsemänneksi. Vuonna 2013 hän saavutti kaksi kolmossijaa kauden aikana sijoittuen sarjan viidenneksi. Vuonna 2014 Giermaziak keräsi kaksi paalupaikkaa ja kolme voittoa sijoittuen sarjan toiseksi.
Vuonna 2016 hän ajoi kaksi kilpailua European Le Mans Series -sarjassa LMP2-luokassa. Vuodesta 2021 alkaen hän on ajanut Nürburgring Langstrecken Serie (NLS) -sarjassa.
Raven Alexis

Raven Alexis (28. tammikuuta 1987 – 23. maaliskuuta 2022) oli yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Hänen aktiivinen uransa oli vuosina 2009–2011.
Alexis väitti vuonna 2011 sairastavansa muun muassa aivoihin levinnyttä maksasyöpää. Hänen myöhempi väitteensä täydellisestä paranemisesta synnytti laajalle levinneitä huhuja, joiden mukaan koko syöpätarina oli keksitty.
Alexis kuoli 23. maaliskuuta 2022 Las Vegasissa ollessaan hoidettavana sairaalassa Crohnin taudin ja muiden vatsavaivojen vuoksi.
Hyvelänjärvi

Hyvelänjärvi on kuivatettu järvi Nummen kirkonkylän itäpuolella nykyisen Lohjan alueella. Se kuivatettiin viljelykselle 1850-luvulla. Paikka tulvii edelleen keväisin ja on lintujen muuttomatkallaan suosima levähdypaikka.
Iro Haarla

Iro Helena Maaria Haarla-Krokfors (s. 7. marraskuuta 1956 Tampere) on suomalainen jazzpianisti, -harpisti, -kosketinsoittaja, säveltäjä ja yhtyeenjohtaja. Hän opiskeli pianonsoittoa ja säveltämistä Sibelius-Akatemiassa Helsingissä 1970-luvulla. Hän soitti puolisonsa Edward Vesalan yhtyeissä 1970-luvun loppupuolelta saakka ja toimi myös Vesalan musiikin sovittajana. Vesalan kuoltua 1999 Haarla aloitti soolouran. Hän on soittanut myös muun muassa RinneRadion ja UMO Jazz Orchestran kanssa. Haarlan nykyinen puoliso on basisti Ulf Krokfors.
Suomen Jazzliitto myönsi Haarlalle vuoden 2006 Yrjö-palkinnon. Musiikkiarkisto myönsi Haarlalle vuonna 2020 Suomen Jazzlegenda -palkinnon. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2020.
Lattayökkönen

Lattayökkönen ("Amphipyra tragopoginis") on loppukesän yleinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Lattayökkönen on varsin ”tavallisennäköinen” laji, joka on kuitenkin helppo tunnistaa. Etusiivet ovat tummanruskeat mutta kauttaaltaan tumman kehnän peittämät, vain kärkiosastaan hieman vaaleammat. Siiven pinta on voimakkaasti kiiltävä. Hyvin tunnusomaisena piirteenä etusiiven keskivaiheilla on kolmesta mustasta pisteestä muodostuva kuvio. Takasiivet ovat harmaanruskeat, tyviosastaan vaaleammat. Siipiväli on 33–41 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lattayökköstä tavataan Euroopassa Portugalista ja Britteinsaarilta läntiseen Siperiaan ja Pohjois-Intiaan. Ihmisen mukana lattayökkönen on levinnyt myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa se on yleinen laji, jota tavataan ainakin Kemin korkeudelle saakka. Perhonen lentää elokuun alusta syyskuun lopulle lennon huipun osuessa syyskuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Lattayökkönen on erityisesti kulttuuriympäristöissä viihtyvä perhonen, jota tavataan kuitenkin myös metsissä ja jopa soilla. Perhonen lentää pimeän turvin ja tulee helposti sekä valolle että syötille. Toukkia tavataan touko-kesäkuussa. Täysikasvuisena toukka laskeutuu maahan, rakentaa itselleen kotelokopan ja koteloituu sen sisään. Muna talvehtii.
Lattayökkönen lepää tunnusomaisesti siivet leveässä asennossa ja pää alaspäin. Jos lepäävää perhosta häiritään, se pakenee mieluummin juosten kuin nousee lentoon.
Ravintokasvi.
Toukka on polyfagi ja elää monilla ruohovartisilla kasveilla.
Imelda May

Imelda Mary Higham (o.s. Clabby, s. 10. heinäkuuta 1974), joka tunnetaan taiteilijanimellä Imelda May, on irlantilainen laulaja ja muusikko. Hän aloitti muusikon uransa 16-vuotiaana ja julkaisi debyyttialbuminsa vuonna 2005. Hän soittaa myös bodhránia ja kitaraa. Hän sai parhaan naisartistin Meteor Awards -palkinnon vuonna 2009.
May oli avioliitossa muusikko Darrel Highamin kanssa ja heillä on yhteinen lapsi. Highamin soololevyllä "High Class Baby" May lauloi kaksi laulua, jotka äänitettiin helsinkiläisessä Hideout-studiossa vuonna 1998.
Jelena Šalygina

Jelena Jevgenjevna Šalygina (, s. 15. joulukuuta 1986 Šymkent, Kazakstanin SNT, Neuvostoliitto) on kazakstanilainen naispainija, olympia- ja MM-mitalisti, Aasian kisojen kultamitalisti ja Aasian mestari. Hän on ensimmäinen kazakstanilainen naispainin olympiamitalisti.
55-67 kilogramman painoluokissa kilpaillut Šalygina on voittanut painijanurallaan sarjan 63 kg olympiapronssia Pekingistä 2008 ja kolme MM-mitalia. Lisäksi hän on voittanut Aasian kisojen kultaa ja Aasian-mestaruuskilpailuista neljä mitalia, joista yhden kultaisen.
Yousaf Raza Gilani

Yousaf Raza Gilani (; s. 9. kesäkuuta 1952) on pakistanilainen poliitikko, joka oli maansa pääministeri 2002-2012. Hän on myös Pakistanin kansanpuolueen (PPP) varapuheenjohtaja. Gilanin pääministerikausi alkoi 25. maaliskuuta 2008. Parlamentin puhemiehenä aiemmin toiminut Gilani sai äänestyksessä 264 edustajan tuen 342-paikkaisessa parlamentissa. Hänen ainoa kilpailijansa, Pervez Musharrafia tukeva ehdokas sai 42 ääntä.
Gilani istui vankilassa 2001–2006 syytettynä korruptiosta. Gilanin mukaan syytteet olivat Musharrafin hallinnon poliittisista syistä tekaisemia.
Jouni Joensuu

Jouni Joensuu (s. 21. lokakuuta 1962 Pori) on suomalainen jalkapallovalmentaja. 
Pelaajaurallaan Joensuu edusti Porin Ässiä ja Porin Palloilijoita. 
Vuosina 1999–2000 Joensuu valmensi Musan Salamaa jalkapallon Ykkösessä, jonka jälkeen hänet nimitettiin Veikkausliigassa pelanneen FC Jazzin päävalmentajaksi kaudeksi 2001. Joensuu kuitenkin erotettiin jo heinäkuussa ja hänen tilalleen nimettiin Jussi Ristimäki. 
PoPan ja FJK:n jälkeen hän siirtyi vuonna 2005 valmentamaan Naisten Ykkösessä pelaavaa NiceFutista. Joukkueen päävalmentajana Joensuu toimi yhteensä kuuden kauden ajan nostaen seuran vuonna 2007 Naisten Liigaan. 
Vuonna 2011 Joensuu nimitettiin elokuun alusta lukien kahden kuukauden ajaksi Kakkosessa pelaavan FC Jazzin päävalmentajaksi tehtävästä erotetun Risto Virtasen tilalle. Lokakuusta 2011 lähtien hän toimi FC Jazzin toiminnanjohtajana. Kaudeksi 2014 hänet nimitettiin jälleen seuran päävalmentajaksi kahden vuoden sopimuksella. 
Jouni Joensuu on myös koko 2000-luvun toiminut Kuninkaanhaan Urheilulukion ja sen lakkauttamisen jälkeen Porin suomalaisen yhteislyseon lukion jalkapallolinjan valmentajana. Lisäksi hän on ollut Suomen Palloliiton Satakunnan piirin nuorisoakatemian valmennusjohdossa.
Hänen poikansa Jesse Joensuu on jääkiekkoilija, joka kuului Suomen vuoden 2011 maailmanmestarijoukkueeseen.