Apuverbi

Apuverbi on verbi, joka esiintyy verbiliitossa finiittisenä (eli tyypillisissä verbin taivutuskategorioissa kuten persoonassa ja aikamuodossa taipuvana) osapuolena yhdessä pääverbin kanssa. Pääverbi on näissä verbiliitoissa tyypillisesti jossakin infiniittisessä muodossa. 
Apuverbin ominaisuudet.
Apuverbit eroavat ns. leksikaalisista verbeistä monin tavoin. Niiden merkitys ei yleensä ole leksikaalinen (johonkin toimintaan tai asiaintilaan viittaava) vaan enemmänkin kieliopillinen, pääverbin merkityssuhteisiin liittyvä: apuverbeillä voidaan ilmaista esimerkiksi modusta, aspektia tai pääluokkaa. Suomessa ja useimmissa sukukielissä esiintyvä kieltoverbi luetaan myös apuverbeihin.
Apuverbejä on kielessä yleensä suppea määrä, ja niiden käyttäytyminen voi poiketa leksikaalisista verbeistä. Esimerkiksi englannin kielessä apuverbeillä on erityiset kieltomuodot "(isn’t" ’ei ole’, "can’t" ’ei voi’), jollaisia leksikaalisilla verbeillä ei ole, ja niiden yhteydessä kysymys voidaan muodostaa sanajärjestystä kääntämällä "(he can walk" ’hän voi kävellä’ – "can he walk?" ’voiko hän kävellä?’), kun leksikaalisilla verbeillä tähän tarvitaan apuverbi "do (he walks" ’hän kävelee’ – "does he walk?" ’käveleekö hän?’). Suomen kieltoverbillä ei ole tempus- eikä modustaivutusta, ei myöskään nominaalimuotoja, se taipuu vain persoonassa.
Apuverbien ja leksikaalisten verbien raja ei aina ole selvä. Esimerkiksi suomen "tulla"-verbillä on sekä leksikaalista "(hän tuli kotiin)" että apuverbimäistä käyttöä "(meidän tuli tehtyä se)." Englannin verbeillä "dare" ’uskaltaa’ ja "need" ’tarvita’ on sekä apuverbin että leksikaalisen verbin ominaisuuksia.
&lt;includeonly&gt;&lt;/includeonly&gt;== Esimerkkejä apuverbeistä eri kielissä ==
Suomi.
Suomen kielessä apuverbeiksi voidaan katsoa kieltoverbi "ei" sekä "olla"-verbi, jolla muodostetaan liittomuotoja (perfekti: "on tehnyt," pluskvamperfekti: "oli tehnyt") tai verbiliittoja (esimerkiksi: "on tehtävä, on tehtävissä, on tekevinään, on tekemättä)."
Ruotsi.
Ruotsissa tavallisin apuverbi on "ha", jonka avulla muodostetaan verbien perfekti ja pluskvamperfekti. Perfektissä apuverbi on preesensissä ("har"), pluskvamperfektissa taas imperfektissä ("hade"). Pääverbi on tällöin supiinimuodossa. 
Verbi "skola" merkitsee varsinaisesti ’aikoa’, mutta preesensmuodossa ("skall" tai "ska") sitä käytetään myös futuurin, imperfektimuodossa ("skulle") taas konjunktiivin apuverbinä. Ruotsin oppikirjoissa apuverbeinä mainitaan tyypillisesti myös muun muassa "måste" ('täytyy'), "få" (preesensissä "får", imperfektissä "fick", ’saada’), ’’vilja’’ (preesensissä ’’vill’’, imperfektissä ’’ville’’, ’haluta’) ja ’’kunna’’ (preesensissä ’’kan’’, imperfektissä ’’kunde’’, ’osata’, ’voida’). Näiden yhteydessä pääverbi on infinitiivissä: "ska göra" ’aikoo tehdä, tulee tekemään’, "måste göra" ’täytyy tehdä’. Verbejä "få", "vilja" ja "kunna" toimivat myös leksikaalisina verbeinä, joilla on normaali verbintaivutus.
Englanti.
Englannissa tärkeimmät apuverbit ovat "do" ’tehdä’, jota käytetään esimerkiksi kysymysten muodostamiseen "(does she know?" ’tietääkö hän?’), "be" ’olla’, jolla muodostetaan esimerkiksi progressiivinen preesens "(she is leaving" ’hän lähtee, hän on lähtemässä’), ja "have" ’omata’, jolla muodostetaan esimerkiksi perfektimuotoja ("she has taken" ’hän on ottanut’). Lisäksi englannissa on modaaliapuverbejä, joihin kuuluvat esimerkiksi "can (could)" ’voida, osata’, "may (might)" ’saada, saattaa’, "will" (futuurin ilmaisin), "would" (muodostaa konditionaalia vastaavia rakenteita), "must" ’täytyä’, "ought to" ’pitäisi’ tai "used to" ’piti tapanaan, (teki) tavallisesti’.
Saksa.
Myös saksassa perfekti ja pluskvamperfekti ovat liittomuotoja, jotka muodostuvat apuverbistä ja pääverbin partisiippimuodosta. Apuverbi on yleensä "haben". Muutamien intransitiiviverbien yhteydessä, joista useimmat tarkoittavat liikkumista tai olotilan muutosta, apuverbinä on kuitenkin "sein". Perfektin muodostavat apuverbin preesens ja pääverbin partisiippi, pluskvamperfektin taas apuverbin imperfekti ja pääverbin partisiippi.