Dingo (yhtye)

Dingo on suomalainen rockyhtye ja yksi kaikkien aikojen suosituimmista suomalaisista yhtyeistä. Dingon levyjä on myyty Suomessa yli , ja sen tunnetuimpia hittejä ovat muun muassa ”Autiotalo” ja ”Levoton Tuhkimo”. 
Dingon esikoisalbumin "Nimeni on Dingo" (1984) aikaiseen kokoonpanoon kuuluivat yhtyeen keulakuva Pertti Nieminen (nykyinen Neumann, laulu), Jonttu Virta (kitara), Juha ”Quuppa” Seittonen (rummut), Jarkko Eve (basso) ja Pete Nuotio (koskettimet). Even tilalle tuli samana vuonna Pepe Laaksonen. Tällä tunnetuimmalla kokoonpanollaan yhtye julkaisi vuonna 1985 menestysalbumin "Kerjäläisten valtakunta". Dingon kulta-aika oli vuosina 1984–1986, ja yhtye aiheutti suosionsa huipulla ennennäkemättömän hysterian. Näkyvimmin yhtyettä ihailivat teini-ikäiset tytöt, vaikka yhtyeellä oli kuuntelijoita kaikissa ikäluokissa. Keväällä 1986 Dingo julkaisi kolmannen albuminsa "Pyhä klaani", mutta yhtye hajosi saman vuoden syksyllä.
Yhtye on tehnyt kolme paluuta 1980-luvun jälkeen. Ensimmäisen kerran vuosina 1993–1994, toisen vuosina 1998–2002 ja kolmannen vuodesta 2004 eteenpäin. Pertti Neumann on Dingon jäsenistä ainoa, joka on vaikuttanut yhtyeen kaikissa kokoonpanoissa. Vuosina 2004–2016 Neumann esiintyi vaihtelevien kokoonpanojen kanssa Dingon nimellä, mutta monet eivät pitäneet näitä kokoonpanoja niin sanottuna oikeana Dingona&lt;ref name="Saarela/385"&gt;Saarela 2022, s. 385.&lt;/ref&gt;&lt;ref name="Nazarenko/113"&gt;Nazarenko 2017, s. 113.&lt;/ref&gt;. Dingo palasi tunnetuimpaan kokoonpanoonsa vuoden 2017 ajaksi. Vuoden 2017 jälkeen yhtyeessä ovat olleet mukana perustajajäsenet Neumann ja Jonttu Virta. Yhtyeen nykyisen kokoonpanon muut jäsenet ovat basisti Tom Eklund, rumpali Saska Ketonen ja kosketinsoittaja Leena Peisa.
Historia.
Alkuvaiheet (1982–1983).
Neumann alkoi vuonna 1982 koota itselleen uutta yhtyettä hajonneen MAC:n tilalle. Yhtyeen rumpaliksi tuli Juha ”Quuppa” Seittonen ja kitaristiksi Kieltolaki-yhtyeen Jonttu Virta. Laulamisen lisäksi Neumann soitti aluksi bassokitaraa. Yhtye nimettiin Sous-Pierreksi, mutta nimi lyhennettiin pian Sohoksi. Englannissa vaikutti kuitenkin jo samanniminen yhtye, joten yhtyeen nimeksi vaihdettiin "Dingo". Nimen alkuperästä on erilaisia versioita. Neumann muisteli myöhemmin, että hän keksi nimen luettuaan ulkomaista lehteä kioskilla. Jonttu Virran mukaan nimi keksittiin jo silloin olemassa olleesta kappaleesta ”Nimeni on Dingo”. Keväällä 1983 kokoonpanoon liittyivät kosketinsoittaja Tuomo Vähä-Pesola ja basisti Jarkko Eve. Yhtyeen ensimmäinen harjoituspaikka sijaitsi Porin kulttuuritalolla Anniksella.
Yhtyeen oli aluksi vaikea saada levytyssopimusta. Useamman levy-yhtiön johtaja lähetti yhtyeen demonauhat takaisin todeten, etteivät he nähneet Dingon musiikissa kaupallista potentiaalia. Kieltäytyjien joukossa olivat muun muassa CBS, EMI ja Poko Rekords. CBS:n silloinen tuotannosta vastannut markkinointipäällikkö Hans Rautio on myöhemmin kertonut hylkäyksen syyksi demonauhan huonon laadun ja laulajan omaperäisen tyylin, joka kaipasi hänen mukaansa vielä kehittämistä. Yhtye teki uuden demokasetin nimeltä "Hölmöläisten laiva". Kesällä 1983 Finnlevyn edustaja Timo Lindström kiinnostui kykyjenmetsästysmatkalla Dingosta, ja yhtye sai levytyssopimuksen. 
Pori oli silloin levy-yhtiön erityisessä tarkkailussa, sillä samasta kaupungista oli samoihin aikoihin tullut läpimurtonsa tehnyt Yö. Myöhemmin musiikkilehdet pyrkivät luomaan vastakkainasettelua Dingon ja Yön välille, koska molemmat yhtyeet oli perustettu Porissa ja ne olivat julkaisseet esikoisalbuminsa samoihin aikoihin. Neumannin mukaan 1980-luvun vastakkainasettelu oli keinotekoinen ja yhtyeiden jäsenet tulivat hyvin toimeen keskenään. Hänen mukaansa kilpailuasetelma oli silloin pikemminkin porirockin ja manserockin välillä.
Dingo muutti kokoonpanoaan ennen ensilevytystä: kosketinsoittaja Tuomo Vähä-Pesola vaihtui Pete Nuotioon, johon Eve oli tutustunut aikaisemmin. Neumannin sanojen mukaan Dingo tarvitsi toisenlaisen kosketinsoittajan. Vähä-Pesolan mukaan hänen lähtönsä taustalla olivat yhtyeen sisäiset ilmapiiriongelmat.
Dingon tunnuksen suunnitteli pop-taiteilija Markus Heikkerö.
Menestysvuodet (1984–1986).
Dingon single ”Sinä ja minä” oli tammikuussa 1984 mukana "Levyraati"-ohjelmassa, jonka kappale myös voitti. Huhtikuussa julkaistiin albumi "Nimeni on Dingo", joka pysyi myydyimpien levyjen joukossa koko vuoden. Yhtyeen tuottajaksi valikoitui Pave Maijanen. Toisena vaihtoehtona oli ollut Jimi Sumén, mutta Neumann päätyi vaihtoehdoista Maijaseen. Maijasen roolia Dingolle on luonnehdittu niin merkittäväksi, että hänestä on käytetty jopa nimeä ”kuudes Dingo”.
Dingo tuli 1980-luvulla tunnetuksi myös Neumannin käyttämistä meikeistä ja värikkäästä pukeutumisesta. Pukeutumisessa 1980-luvulla Dingo otti vaikutteita etenkin Hanoi Rocksilta. Yhtyeen jäsenten meikkaaminen ja värikäs pukeutuminen herättivät myös vastustusta joissakin piireissä. Yhtyeen jäsenet saivat kuulla huutelua ja nimittelyä. 
Dingon kokoonpano muuttui jälleen juhannuksen 1984 jälkeen, kun basisti Jarkko Eve lähti soolouralle. Syyksi kerrottiin musiikilliset erimielisyydet ja se, ettei Dingoon mahtunut kahta johtajaa. Neumannin tavoin myös Eve halusi olla esillä ja laulaa kappaleita. Neumann kutsui tilalle MAC:n ajoilta tutun Pepe Laaksosen. Samalla muodostui yhtyeen tunnetuin kokoonpano. Saman vuoden syksyllä julkaistiin singlenä kappale ”Autiotalo”, jolla Dingo teki lopullisen läpimurtonsa. ”Autiotalo” on edelleen Dingon myydyin single.
Vuosi 1985 oli Dingon menestyksekkäin. Helmikuussa yhtyeen toisen albumin kansikuvia kuvattiin Agadirissa Marokossa. Seuraavassa kuussa albumi "Kerjäläisten valtakunta" nousi levylistojen kärkeen. Albumia myytiin ennakkoon yli 50 000 kappaletta ja ilmestymisen jälkeen sitä myytiin jopa 10 000–20 000 kappaletta päivässä. Levy nousi nopeasti silloin Suomen kaikkien aikojen myydyimmäksi suomalaiseksi albumiksi. Vuoteen 2013 mennessä albumia oli myyty yhteensä yli 190 000 kappaletta. Se on kaikkien aikojen neljänneksi myydyin suomalainen albumi. Suuri suosio näkyi myös yhtyeen konserttipalkkioissa. Dingon keskimääräinen palkkio konsertista oli 30 000 markkaa, mikä oli kolme kertaa muita suomalaisia rock-yhtyeitä enemmän. Dingo sai juhannuksena 1985 yhdestä ainoasta konsertista 130 000 markan palkkion, mikä oli ennenkuulumattoman suuri summa sen ajan Suomessa kotimaiselle artistille. 
Dingo-hysteria.
Dingon poikkeuksellisen nopeasti noussut suosio johti myös ennennäkemättömään ilmiöön, ”Dingo-hysteriaan”. Hysteria alkoi keväällä 1984 pian sen jälkeen, kun Dingo oli esiintynyt "Levyraadissa" ja julkaissut ensimmäisen singlensä. Yhtyeen jäsenet saivat ensikosketuksen hysteriasta maaliskuussa 1984, jolloin yhtye aloitti kiertueensa Evijärvellä. Paikalle oli saapunut lipun ostanutta ihmistä, joista monet huusivat ja kirkuivat yhtyeen nähdessään. Dingon jäsenille hysteria tuli yllätyksenä. Kesällä yhtye oli jakamassa nimikirjoituksia Pukevassa Helsingissä. Tilaisuus muuttui nopeasti kaoottiseksi, kun paikalle tulleet hysteeriset fanit kaatoivat tavaratalon hyllyjä. Lopulta Pukevan johtaja määräsi Dingon poistumaan paikalta ennen kuin fanit tuhoaisivat koko myymälän.
Peter von Baghin ja Ilpo Hakasalon mukaan vuosien 1984–1985 Dingo-hysteria oli ainutlaatuinen ilmiö suomalaisen populaarikulttuurin historiassa. Vastaavaa palvonnan ilmapiiriä on von Baghin ja Hakasalon mukaan etsittävä Elvis Presleyn tai The Beatlesin ajoilta 1950- ja 1960-luvuilta.
Dingo-hysterian aikaan Neumannin käyttämät sifonkihuivit yleistyivät hetkellisesti myös katukuvaan. Huiveja jopa markkinoitiin Dingon nimellä, vaikka yhtyeellä ei ollut mitään tekemistä niiden kanssa.
Näkyvimmin Dingoa fanittivat teini-ikäiset tytöt. Fanit pyrkivät idolinsa lähelle, ja kova puristus ihmisjoukossa saattoi aiheuttaa kymmenien tyttöjen pyörtymisen. Dingo-hysteria ulottui yhtyeen jäsenten arkeen. Dingon jäsenet eivät voineet liikkua enää kadulla ilman, että hysteerinen fanijoukko piiritti heidät.
Hysteeriset fanit yrittivät päästä väkisin myös yhtyeen takahuoneisiin tai yhtyeen keikkabussiin ja juoksivat sen perässä. Innokkaimmat fanit myös leiriytyivät Dingon jäsenten asuntojen lähelle nimikirjoituksen toivossa. Poriin tehtiin myös järjestettyjä matkoja, joihin sisältyi Dingon jäsenten asuinpaikkojen esittely. Esimerkiksi rumpali Quuppa huomasi eräänä päivänä nurmikkoa ajaessaan, että hänen toimiaan seurasi kadun varrella linja-autolastillinen ihmisiä.
Yhtye alkoi vähitellen turhautua suursuosion aiheuttamiin lieveilmiöihin, ja esimerkiksi haastattelujen määrää rajoitettiin. Turvallisuussyistä myöskään lehtien kuvaajia ei päästetty enää lavalle tai yhtyeen takahuoneisiin. Dingo rajoitti myös nimikirjoitustilaisuuksien järjestämistä, eikä jäänyt jakamaan nimikirjoituksia faneille konserttien jälkeen. Tiedostusvälineissä tiukentuneet linjaukset tulkittiin ylimielisyydeksi ja lehtien kirjoittelu Dingosta muuttui arvostelevaan suuntaan.
Yhtyeen jäseniä kuljetettiin eräässä vaiheessa konserttipaikkoihin laatikoissa, mutta fanit huomasivat tämän muutaman kerran jälkeen. Jäsenet olivat tukehtua laatikkoihin, kun ympäröivät fanit tukkivat ilmareiät. Myös Dingo-vastaisuutta oli ilmassa. Kerran yhtyeen keikka-auton jalkatilasta löytyi dynamiittinalli, joka oli kytketty auton etulamppujen johtoihin.
Juha Vainio julkaisi vuonna 1985 kappaleen ”Mies joka tapasi Dingon”. Kappale perustuu idealtaan tositapahtumiin. Vainio tapasi Neumannin eräässä televisio-ohjelmassa ja neuvoi häntä riimittämisessä. Ohjelman tultua televisiosta ulos nuoret tytöt kysyivät Vainiolta kadulla, oliko hän se, joka tapasi Dingon. Lisäksi he pyysivät nimikirjoitusta. Kappale ei kerro varsinaisesti näistä tapahtumista, vaan kappaleessa henkilö tapaa Dingon bensa-automaatin luona ja tulee sen takia tahtomattaan kuuluisaksi. Kappaleellaan Vainio ottaa humoristisesti kantaa Dingo-hysteriaan ja siitä seuranneeseen yksityisyyden menetykseen.
Oma levy-yhtiö ja uudet levyt.
Dingon levytyssopimus Finnlevyn kanssa päättyi vuonna 1986, jolloin Dingo perusti oman levy-yhtiön Bang Traxin yhtyeen manageriksi siirtyneen Lasse Norreksen kanssa. Yhtyeen jäsenet perustivat myös Dingo-osakeyhtiön, jolle palkattiin erillinen toimitusjohtaja. Myöhemmin sama toimitusjohtaja tuomittiin markan sakkoihin valtiolle.
Levy-yhtiö Sonet julkaisi Dingon englanninkielisen singlen ”The House Without a Name” / ”Tell Me Now” Britanniassa ja muissa Euroopan maissa, joissa sillä oli toimintaa. Englanninkieliset sanat kappaleisiin teki Joseph Meikle. Singlen johdosta Dingo vieraili helmikuussa Lontoossa "Music Box" -televisio-ohjelmassa. Yhtyeen maailmanvalloitus jäi kuitenkin tekemättä. Myöhemmin Neumann on maininnut suurimmaksi syyksi sen, ettei halunnut vaihtaa laulukieltä suomesta englanniksi. Hänen mukaansa tilanteeseen vaikutti myös se, että Dingon keikkoja oli myyty Suomessa vuosiksi eteenpäin eikä yhtyeellä ollut aikaa keskittyä ulkomailla kiertämiseen.
Maaliskuussa ilmestyi kolmas albumi "Pyhä klaani", joka oli tyyliltään huomattavasti aiempia levyjä synkempi. Albumia myytiin selkeästi vähemmän kuin edellisiä albumeita, noin 80 000 kappaletta. Julkisuudessa "Pyhää klaania" arvosteltiin epäonnistuneeksi levyksi.
Talousvaikeudet johtavat hajoamiseen.
Ajan mukana Dingon kustannukset kasvoivat, kun yhtyeen apulaisiksi palkattiin jäsenten ammattitaidottomia kavereita. Leveilevä rahankäyttö söi yhtyeen taloutta. Yhtyeen jäsenet itse uskoivat, että he eivät vain saaneet tarpeeksi palkkaa, koska joku muu rikastui heidän kustannuksellaan.
Dingolle tarjottiin 1980-luvulla useita rahakkaita yhteistyösopimuksia, joihin yhtye ei kuitenkaan tarttunut. Yhtyeelle ehdotettiin esimerkiksi Dingo-purukumin ja Dingo-farkkujen valmistamista. Kieltäytymisen taustalla oli Neumannin pelko siitä, että yhtyeen rock-uskottavuus kärsisi oheistuotteiden takia. Silti 1980-luvulla valmistettiin erilaisia Dingo-aiheisia fanituotteita. Neumann on sanonut, että tuotteet olivat useimmiten piraattituotteita, joiden myynnistä yhtye ei saanut rahaa. Menettely oli mahdollista sen takia, että Neumann rekisteröi Dingon tavaramerkiksi vasta 2000-luvun alussa.
Vuonna 1986 Dingo teki siihen mennessä Suomen suurimman jäähallikiertueen, joka osoittautui lopulta tappiolliseksi ja Dingon alamäki alkoi. Yksi kiertueen järjestäjistä oli varastanut Dingolle kuuluvista palkkioista noin 500 000 markkaa ja kadonnut jäljittämättömiin. Vaikka kyseisen henkilön nimi on yhtyeen jäsenten tiedossa, he eivät ole koskaan kertoneet sitä julkisuuteen. Myös suosio oli laskussa, ja yhtyeen jäsenillä oli sisäisiä ristiriitoja. Muut eivät pitäneet parhaiten ansainneen Neumannin rahankäytöstä. 
Pahimmat riidat olivat Neumannin ja Pete Nuotion välillä. "Pyhä klaani" -albumin äänityksen aikoihin he eivät olleet puheväleissä keskenään eivätkä suostuneet edes olemaan studiossa samaan aikaan. Elokuussa Pete Nuotio lähti Dingosta ja alkuperäinen kosketinsoittaja Tuomo Vähä-Pesola tuli takaisin yhtyeeseen. Esiintymiset eivät kuitenkaan onnistuneet, ja lopulta yhtye hajosi. Dingon viimeinen esiintyminen oli Nivalan Tuiskulassa 4. lokakuuta 1986, jolloin Neumann ilmoitti muille jäsenille ja yleisölle konsertin jäävän Dingon viimeiseksi. Neumannille lopettamispäätös oli niin raskas, että hän hajotti esiintymispaikan takahuoneen esityksen jälkeen.
Yhtye ilmoitti 7. lokakuuta 1986 Café Metropolissa pidetyssä tiedotustilaisuudessa lopettavansa niin esiintymisen kuin levyttämisenkin. Ennen hajoamista Dingolle oli myyty keikkoja vuoteen 1988 asti, jotka kaikki peruttiin. Samalla Dingo-osakeyhtiö asetettiin konkurssiin. Dingon hajoamisesta ilmoitettiin Yleisradion televisiouutisissa, "Kymmenen uutisissa", "Ajankohtaisessa kakkosessa", lehdissä ja radiossa. Vaikka Neumann oli miettinyt yhtyeen hajoamista pitkään, monelle tieto tuli yllätyksenä. Esimerkiksi yhtyettä tuottanut Pave Maijanen kuuli Dingon hajoamisesta ensimmäistä kertaa televisiouutisista. Yleisimmin yhtyeen hajoamisen syiksi on sanottu yhtyeen kasvaneet talousongelmat, julkisuuteen kyllästymisen ja hiljalleen hiipuneen suosion. Sekä Pave Maijasen että manageri Lasse Norreksen mukaan perimmäinen syy yhtyeen hajoamiseen olivat sen jäsenten huonontuneet keskinäiset välit.
Dingo rikkoi vuosina 1984–1986 kaikki siihen asti tehdyt levy- ja konserttimyynnin ennätykset Suomessa. Yhtye myi kolmen vuoden aikana yli levyä ja teki satoja konsertteja. Parhaimmillaan Dingolla oli saman päivän aikana useita keikkoja. Vuoteen 2013 mennessä Dingon levyjä oli myyty yhteensä yli kappaletta.
Hajoamisen jälkeen (1986–1993).
Vuosina 1986–1993 Dingon jäsenet vaikuttivat musiikin saralla kukin omalla tahollaan. Neumann kokosi Pepe Laaksosen kanssa vuonna 1987 S.E.X.-yhtyeen, joka hajosi julkaistuaan pari singleä ja yhden albumin. Jonttu Virta soitti QQ Blue -yhtyeessä, Pepe Laaksonen julkaisi oman soololevynsä "Veli kuu" ja Quuppa vaikutti useissa eri kokoonpanoissa. Pete Nuotio sen sijaan lähti opiskelemaan tietotekniikkaa. Vuosien 1986–1992 aikana Neumann julkaisi kolme sooloalbumia ja toimi 1990-luvun alussa EMI:n tuotantopäällikkönä.
Neumann ja Quuppa soittivat 1980- ja 1990-lukujen taitteessa samassa yhtyeessä, joka tunnettiin ensin nimellä Neumann &amp; Albion Rockers ja myöhemmin nimellä Neumann. Kokoonpano julkaisi muutaman singlen ja albumin "Kotiinpaluu".
Dingo esiintyi maaliskuussa 1990 Nuotiota lukuun ottamatta Porissa cp-gaalassa, jonka Neumann isännöi. Nuotion tilalle kosketinsoittimia soitti Pave Maijanen. Yllätysesiintymisen jälkeen Dingo ei jatkanut.
Syksyllä 1992 Dingolle tarjottiin 100 000 markkaa yhdestä konsertista, mutta yhtye ei suostunut tarjoukseen. Neumannin mukaan kieltäytymisen taustalla oli samoihin aikoihin julkaistu Neumannin sooloalbumi "Tähti ja meripoika" ja samanniminen omaelämäkerta. Saman vuoden lopulla ”Levottomasta Tuhkimosta” tehty remix-versio nousi radioiden soitetuimpien kappaleiden kärkeen.
Ensimmäinen paluu (1993–1994).
Keväällä 1993 ilmestyi kokoelmalevy "Tuhkimotarina". Kesällä Dingo palasi lavoille lähes tunnetuimmassa kokoonpanossaan. Tällä kertaa koskettimissa oli Pave Maijanen, sillä Pete Nuotio ei lähtenyt mukaan vedoten henkilökohtaisiin syihin. Maijanen ei kuitenkaan ollut yhtyeen virallinen jäsen. Myöhemmin Nuotio kertoi "Nuoret sankarit: Dingon tarina" -dokumentissa kyseisen paluun olleen mielestään ajoitettu väärin.
Suuren keikkasuosion seurauksena yhtye päätti jatkaa konsertointia ja julkaisi syksyllä uuden singlen ”Perjantai”. Se päätyi myös samana syksynä julkaistulle "Sinä &amp; Minä" -kokoelmalevylle.
Dingo aloitti vuoden 1994 alussa uuden studioalbumin äänityksen. "Via Finlandia" julkaistiin 30. huhtikuuta 1994, tasan kymmenen vuotta yhtyeen ensialbumin "Nimeni on Dingon" jälkeen. Albumin tunnetuin kappale on ”Elämäni sankari”. Albumia myytiin kappaletta, mikä oli alle silloisen kappaleen kultalevyrajan. Myöhemmin levyn verrattain heikon menestyksen syyksi on arvioitu sitä, että ajoitus oli väärä eikä Dingon tapainen suomirock ollut suosiossa. Toiseksi syyksi on nähty se, että albumilla ei ollut ”Perjantain” kaltaisia suuria hittejä. Kesän konserttien jälkeen Dingo ilmoitti jäävänsä tauolle.
Vuonna 1996 Dingosta tehtiin tv-dokumentti "Nuoret sankarit: Dingon tarina", joka oli Yle TV1:llä esitetyn "Kunnian Kentät: Suomalaisen rockin 1980-luku" -dokumenttisarjan neljäs sarja. Dokumentin käsikirjoitti ja ohjasi Axa Sorjanen. Dokumenttiin haastateltiin kaikkia klassisen kokoonpanon jäseniä sekä Lasse Norresta, Pave Maijasta ja alkuperäistä basistia Eveä. Dokumenttiin tehdyt haastattelut on sittemmin julkaistu leikkaamattomina Yle Elävä arkistoon.
Dingon tunnetuin kokoonpano esiintyi 3. helmikuuta 1997 MTV3:n "Yllätys, yllätys" -ohjelmassa ja esitti akustisesti kappaleen ”Hämähäkkimies”. Yllätysesiintymisen jälkeen yhtye ei jatkanut.
Toinen paluu (1998–2002).
Lokakuussa 1998 Dingo esiintyi Hartwall-areenalla tunnetuimmassa kokoonpanossaan konsertissa ensimmäistä kertaa 12 vuoteen. Esiintyminen oli osa Finlandia Trophy -taitoluistelukilpailua. Tämän jälkeen yhtye kiersi esiintymässä vuosina 1999–2002. Vuonna 1999 julkaistu kokoelmalevy "Parhaat" myi platinaa. Paluun myötä yhtyeen suosio oli uudelleen noussut ja yhtye huomasi, että Suomessa oli kasvanut kokonaan uusi Dingoa kuunteleva sukupolvi.
Yhtye valmisteli uutta musiikkia. Materiaalia ei kuitenkaan syntynyt, minkä seurauksena kosketinsoittaja Pete Nuotio ja rumpali Quuppa Seittonen erosivat yhtyeestä tammikuussa 2002. Myös muut jäsenet olivat turhautuneita siihen, ettei yhtye kyennyt uudistumaan. Nuotion ja Seittosen erottua yhtye jäi jälleen tauolle. Neumann kuitenkin kertoi Dingon jatkavan miehistönvaihdoksista huolimatta.
Dingo esiintyi 31. joulukuuta 2002 Tallinnassa Saku Suurhallissa erikoiskokoonpanolla. Konsertissa esiintyivät Neumann ja Jarkko Eve sekä kitaristina Jari ”Heinä” Nieminen, kosketinsoittaja Pekka Kuorikoski ja rumpali Vesa Aaltonen. Sama kokoonpano soitti vielä Vuokatin Katinkullassa yhden konsertin helmikuussa 2003 nimellä Neumann Band Plays Dingo. Dingon entiset jäsenet eivät halunneet lähteä keikalle. Silti konserttia mainostettiin alkuperäisen Dingon keikkana, vanhalla kuvallakin, mikä suututti heidät:
Neumann puolustautui sanoen omistavansa Dingo-tavaramerkin ja voivansa perustaa yhtyeen uudestaan. Hän lisäsi, ettei voinut kieltäytyä keikkatarjouksesta, sillä muutoin Saku Suurhall olisi ottanut Aerosmithin esiintymään uudenvuodenaattona 2002. Neumann kertoi pyytäneensä Virtaa ja Laaksosta mukaan keikalle, mutta he kieltäytyivät. Myöhemmin Neumann on kertonut pitävänsä Dingoa hyvänä ja vahvana brändinä, jota kannattaa käyttää.
Vaihtelevia kokoonpanoja 2004–2016.
Keväällä 2004 julkaistiin uusi kokoelmalevy "Dingomania" sekä samanniminen DVD. Samalla ilmoitettiin, että Dingo alkaisi jälleen keikkailla. Dingon 20-vuotisjuhlakiertue alkoi Raumanmeren juhannus -festivaaleilla 2004, ja kokoonpanossa olivat tällä kertaa mukana solisti Neumann, basisti Jarkko Eve, kitaristi Hombre Lampinen, kosketinsoittaja Sami Välimäki ja rumpali Juha Jokinen. Paluukiertueen aloitusesiintyminen kuvattiin ja esitettiin saman vuoden syksyllä Yle TV2 -kanavalla. Toukokuussa 2005 Dingon kokoonpano vaihtui Neumannia ja Eveä lukuun ottamatta. Yhtyeen kokoonpanoa vahvistettiin Bomfunk MC’s -yhtyeen soittajilla, rumpali Ari Toikalla, kitaristi Erik Valkamalla ja koskentinsoittaja Pekka Siistosella. Dingo julkaisi 8. kesäkuuta 2005 ”Musta leski” -singlen, joka oli ensimmäinen julkaisu tulevalta albumilta. "Purppuraa"-niminen studioalbumi julkaistiin 26. lokakuuta, ja sen tuottivat Antti Suomalainen ja Risto Asikainen. "Purppuraa" ei kuitenkaan menestynyt hyvin. Albumi nousi korkeimmillaan Suomen viralliselle albumilistalla sijalle yhdeksän.
Dingon kokoonpano uudistui jälleen vuonna 2007. Dingon uudeksi rumpaliksi palkattiin Jukka ”Frogley” Mänty-Sorvari ja myöhemmin saman kevään aikana yhtyeen kosketinsoittajaksi vaihtui Robert Engstrand. Loppuvuonna Mänty-Sorvari erosi yhtyeestä. Hänen tilalleen palkattiin Ville Siuruainen.
Keväällä 2008 julkaistiin promosingle ”Skorpioninainen”, joka oli ensimmäinen singlejulkaisu "Humisevan harjun paluu" -albumilta. Heinäkuussa basisti Jarkko Eve ilmoitti eroavansa yhtyeestä ja keskittyvän jatkossa soolouraansa. Even tilalle yhtyeeseen liittyi Vesa Kuhlman. Lokakuussa 2008 julkaistiin uusi albumi "Humisevan harjun paluu". Albumi myi heikommin kuin Dingon aiemmat levyt. Julkaisuviikollaan albumi oli virallisella albumilistalla sijalla 22, mutta putosi seuraavalla viikolla pois listalta. Samaan aikaan ilmestyi tribuuttialbumi "Melkein vieraissa – Nimemme on Dingo".
Dingon ensimmäinen livealbumi "Live" julkaistiin lokakuussa 2009. Albumilla oli livekappaleiden lisäksi bonuksena uusi studiolevytys ”Indiana”, josta julkaistiin myös promosingle radiokanavia varten.
Marraskuussa 2011 Robert Engstrandin tilalle kosketinsoittajaksi liittyi Jani Hölli.
Dingo alkoi keväällä 2012 levyttää albumia tuottajien Jimi Constantine ja Maki Kolehmainen kanssa. Heidän johdollaan albumilla päätettiin käyttää studiomuusikoita sekä ohjelmoituja soittimia, esimerkiksi rumpukonetta. Kesäkuussa radioiden soitettavaksi julkaistiin ”Adios Rosario” -single, ja loppuvuodesta julkaistiin toinen single ”Facebookissa”, joka sai ristiriitaisen vastaanoton erityisesti sosiaalisessa mediassa. Pian julkisuuteen vuosi tietoja, joiden mukaan Dingon jäsenet eivät soitakaan albumilla. Voice-viihdemedia tavoitti kitaristi Erik Valkaman, joka vahvisti ettei soita albumilla. Tammikuussa 2013 ilmoitettiin, että aiemmista suunnitelmista poiketen tuleva albumi julkaistaankin Neumannin sooloalbumina nimellä "Oma Waterloo". Neumannin sooloalbumin julkaisusta huolimatta Dingo jatkoi konsertointia ja jotkin albumin kappaleista olivat parin vuoden ajan Dingon keikkaohjelmistossa.
Dingon kokoonpano vaihtui kokonaan loppuvuonna 2014. Basisti Vesa Kuhlman ja rumpali Ville Siuruainen erosivat yhtyeestä. Myös kitaristi Erik Valkama ja kosketinsoittaja Jani Hölli vaihtuivat uusiin jäseniin. Kuusimiehiseksi laajentuneessa Dingossa soittivat Neumannin lisäksi kitaristit Esa Nummela ja Janne Kasurinen (välillä hänen tilallaan oli Mikko Virta), basisti Topi Karvonen, kosketinsoittaja Jere Ijäs ja rumpali Tero Rikkonen.
Lokakuussa 2015 yhtyeen kokoonpano vaihtui jälleen. Mukaan tuli kosketinsoittaja Petri Lapintie sekä virolaiset Rein T. Rebane (kitara), Vallo Vildak (rummut) ja Taago Daniel (bassokitara). ”Virolaiseksi Dingoksikin” kutsutun kokoonpanon kokosi yhtyeen tuolloinen ohjelmamyyjä Jari ”Holle” Holopainen, jolla oli hyvät yhteydet Viroon. Dingo oli keikkaillut Virossa jo pidempään. Samaan aikaan kun yhtye oli aiheuttanut Dingo-maniaa Suomessa, sitä oli ihailtu myös Virossa. Miehistönvaihdos huomioitiin Virossa television pääuutisia myöten, ja Neumann vieraili Virossa tekemässä myös pelkkää markkinointia. Suomessa vastaanotto ei ollut yhtä myönteinen ja kyseinen kokoonpano kärsi Neumannin muistelmateoksen "Neumann – Dingo-kipparin lokikirja" mukaan rasismista ja vähättelystä. Kitaristi Rein T. Rebanen mukaan suomalais-virolainen kokoonpano sai yleisöltä hyvän vastaanoton ja esiintymiset sujuivat hyvin.
Yhtye esiintyi 8. lokakuuta 2016 Turussa erikoiskokoonpanolla, joka koostui Neumannin lisäksi Liivit Boys -yhtyeen soittajista. Kokoonpanossa soittivat Neumannin lisäksi kitaristit Tom Eklund ja Matti Kankkonen, basisti Simo Kuusela, rumpali Otto Haapanen sekä kosketinsoittaja Petteri Parkkila.
Monet eivät pitäneet vuosien 2004–2016 kokoonpanoja niin sanotusti oikeana Dingona.
Tunnetuimman kokoonpanon paluu (2017).
Helmikuussa 2017 tiedotettiin Dingon palaavan tunnetuimpaan kokoonpanoonsa, jossa vaikuttavat Neumannin lisäksi kitaristi Jonttu Virta, basisti Pepe Laaksonen, rumpali Juha Seittonen ja kosketinsoittaja Pete Nuotio. Yhtye soitti kesällä 2017 seitsemän festivaalikonserttia sekä lokakuussa yhden konsertin Espanjassa.
Dingon tunnetuimman kokoonpanon paluu tuli suurelle yleisölle yllätyksenä, sillä jäsenten huonot välit olivat laajalti tiedossa. Vielä 2010-luvun puolivälissä he eivät olleet yhteyksissä keskenään. Pepe Laaksosen kanssa Neumann oli pitänyt koko ajan yhteyttä. Neumann, Virta, Laaksonen, Seittonen ja Nuotio olivat kokoontuneet yhteen keskustelemaan sekä sopimaan vanhat erimielisyydet.
Dingon paluu otettiin suuren yleisön keskuudessa vastaan ilahtuneesti, ja konserttisuosio kesällä 2017 oli todella suuri. Yhtye keskittyi vanhojen hittikappaleiden esittämiseen, mutta lupailivat uutta musiikkia tulevaisuudessa. 
Joulukuussa 2017 Dingo ilmoitti, että rumpali Juha Seittonen ja kosketinsoittaja Pete Nuotio eroavat yhtyeestä. Nuotio päätti keskittyä toisen soittimensa, vetopasuunan soittoon sekä hengelliseen musiikkiin. Seittonen kertoi myöhemmin "Kouvolan Sanomien" haastattelussa, etteivät henkilökemiat Neumannin kanssa kohdanneetkaan lupaavasta alusta huolimatta. Soittaminen onnistui, mutta taustalla oli liikaa kielteisiä asioita.
Uran jatkuminen osittain uudella kokoonpanolla (2018–).
Helmikuussa 2018 tiedotettiin kosketinsoittaja Leena Peisan ja rumpali Saska Ketosen liittyneen yhtyeeseen. Osittain uudistunut kokoonpano julkaisi singlen ”Tähtenä taivaalla” 18. toukokuuta 2018.
Maaliskuussa 2024 kerrottiin basisti Pepe Laaksosen kuolleen nopeasti edenneeseen sairauteen. Hänen tilalleen yhtyeeseen liittyi Tom Eklund huhtikuussa.
Dingon debyyttilevyn "Nimeni on Dingo" julkaisusta tuli vuonna 2024 kuluneeksi tasan 40 vuotta. Juhlavuoden kunniaksi albumista julkaistiin vinyylilevynä rajoitettu painos. Yhtye teki kesän aikana myös kuusi erikoiskonserttia.
Musiikki.
Dingon musiikki määritellään suomirockiksi ja poprockiksi. Usein Dingon yhteydessä puhutaan myös termistä porirock sen alkuperäisen kotikaupungin mukaan.
Kahdella ensimmäisellä levyllään "Nimeni on Dingo" (1984) ja "Kerjäläisten valtakunta" (1985) yhtye yhdisti tuolloin suosiossa ollutta uusromanttista tyyliä perinteiseen suomirockiin. Kosketinsoittimet olivat keskeisessä roolissa Dingon kappaleissa, mikä oli poikkeuksellista tuon ajan suomalaisissa rock-yhtyeissä. 
"Kerjäläisten valtakunnan" päätöskappaleella ”Hämähäkkimies” ja syksyllä 1985 julkaistulla ”Kunnian kentät” -singlen kappaleella ”Sata rohkeaa laivaa” on country- ja folk-vaikutteita. Albumilla "Pyhä klaani" (1986) oli puolestaan tyyliltään edeltäjiään synkempi ja raskaampi. Ennen Dingon hajoamista julkaistulla ”Juhannustanssit”-singlellä yhtyeen tyyli lähenteli silloin muodissa ollutta hard rockia. Neumann on myöhemmin kertonut, että jos yhtye ei olisi hajonnut, sen seuraava albumi olisi ollut akustinen folk-levy tai ”Juhannustanssien” tyylistä rockia. Hänen mukaansa oli selvää, että Dingo ei olisi tehnyt enää yhtäkään pop-levyä.
Dingon sanoitukset kertoivat monesti nuorten ihmisten elämästä, kuten romanttisista ihmissuhteista. Innoitusta Neumann on saanut sanoituksiinsa myös kokemuksistaan merimiehenä. Sanoitusten on luonnehdittu myös yhdistelleen perinteistä suomalaista molli-iskelmää sen ajan uusromanttiseen musiikkiin.
Uransa alkuaikoina yhtyettä ei pidetty rock-kriitikoiden silmissä uskottavana, ja yhtyettä vähäteltiin avoimesti. Rock-lehdissä Dingoa nimiteltiin jopa ”vuoden töppäykseksi”. Myös yhtyeen jäsenten pukeutuminen herätti monissa ennakkoluuloja. Osasyynä tähän oli se, että vielä 1980-luvulla Dingon kuuntelijoiden ajateltiin olevan pääasiassa teini-ikäisiä tyttöjä, vaikka yhtyeellä oli kuuntelijoita kaikissa ikäluokissa. Sittemmin yhtyeen kuuntelijajoukko on laajentunut, ja 1990-luvulta lähtien konserttiyleisössä ovat korostuneet myös aikuiset miehet.
Ensimmäisen paluunsa aikaan vuosina 1993–1994 Dingon musiikki muuttui perinteisemmäksi rockiksi ja aikuisrockiksi. Vuonna 1994 julkaistu "Via Finlandia" -paluulevy sisälsi useita vanhoja 1980-luvulta peräisin olevia kappaleita, jotka jäivät tuolloin levyttämättä.
2000-luvulla julkaistuilla albumeilla "Purppuraa" ja "Humisevan harjun paluu" Dingo siirtyi entistä enemmän iskelmämusiikkiin. Varsinkin "Humisevan harjun paluulla" yhtyeen musiikki on ottanut vaikutteita Neumannin soolotuotannosta. 2000-luvun levytyksillä yhtyeen musiikista on tullut myös aiempaa kitaravetoisempaa.
Vaikutus suomalaiseen musiikkiin.
Dingon suurella suosiolla oli vaikutus koko suomalaiseen rock-alaan 1980-luvulla ja sen myötä suomenkielisen rock-musiikin asema vahvistui. Yhtyeen suuri suosio kasvatti keikkapaikkojen suosiota ja kasvatti artistien saamia esiintymispalkkioita. Vastaavanlainen vaikutus oli aiemmin Hurriganesilla 1970-luvulla. Dingon suursuosion myötä suomalaisten artistien ja yhtyeiden keikkamyynti muuttui ammattitaitoisemmaksi ja entistä useampi alkoi myydä keikkojaan ohjelmatoimiston kautta. Vielä aiempina vuosikymmeninä oli ollut tyypillistä, että keikkamyyntiä hoiti muun toiminnan ohella yhtye itse tai sen lähipiiriläiset. Dingon poikkeuksellisen suuresta suosiosta 1980-luvulla on tullut myös vertailukohde myöhempinä vuosikymmeninä menestyneille artisteille ja yhtyeille.
1980-luvulla perustettiin useita yhtyeitä, jotka jäljittelivät Dingoa niin musiikiltaan tai pukeutumistyyliltään. Tunnetuimpia Dingoa jäljittelevistä yhtyeistä oli ”Lapin Dingoksikin” nimetty pudasjärveläinen Tanna ja porilainen Aika. Suurimman Dingo-huuman aikana usea porilainen yhtye sai levytyssopimuksen lähinnä vain siksi, että ne tulivat samasta kaupungista Dingon kanssa. Harva Dingoa jäljittelevistä yhtyeistä kuitenkaan onnistui luomaan menestynyttä uraa. Yksi Dingon suosion avulla levytyssopimuksen saaneista yhtyeistä oli Mamba.
Dingo on antanut vaikutteita useille suomalaisille artisteille ja yhtyeille. Yhtyeen ovat maininneet esikuvakseen esimerkiksi HIMin laulaja Ville Valo, Apulanta, Maija Vilkkumaa, The Rasmus ja Jonne Aaron. Maija Vilkkumaa on tehnyt myös kappaleen nimeltään ”Dingo ja Yö”. Dingon tunnetuimmista kappaleista on tehty useita cover-versioita. Dingolle on tehty tribuuttilevyt "Melkein vieraissa – Nimemme on Dingo" ja "Autiosaaren lautturi", joilla suomalaiset artistit ja yhtyeet esittävät Dingon kappaleita omina versioinaan.
Dingo valittiin vuonna 2022 Suomen musiikin kunniagalleriaan. Yhtyettä käsittelevä näyttely oli esillä Musiikkimuseo Famessa.
Musikaalit, kuunnelma ja elokuva.
Dingon tarinasta on tehty useita musikaaleja. Turussa Dingon musiikista tehtiin vuonna 2007 musikaali, jossa "Romeo ja Julia" -näytelmän taustalle oli lisätty Dingon tunnetuimpia kappaleita. Porilainen Rakastajat-teatteri valmisti vuonna 2021 ensi-iltaan tulleen "Alaston kaupunki" -musikaalin porirockista. Kaisa Kuikkaniemen ja Otto Kanervan käsikirjoittama "Autiotalo"-musikaali nähtiin Rauman kesäteatterissa vuonna 2022, Hämeenlinnan Uudessa Kesäteatterissa vuonna 2023 ja Tampereen komediateatterissa vuonna 2024.
Kesällä 2020 Radio Suomessa esitettiin 20-osainen "Kaikki huutaa Dingo!" -kuunnelmasarja, joka kertoo Dingon tarinan. Sarjan ohjasi Jarno Kuosa ja käsikirjoitti Kaisa Kuikkaniemi.
Loppuvuodesta 2024 yhtyeestä kertova elokuva "Levoton Tuhkimo" tuli ensi-iltaan. Elokuvan on ohjannut Mari Rantasila ja käsikirjoittanut Hanna Leivonniemi. Kutsuvieraille tarkoitetussa tilaisuudessa olivat paikalla myös Dingon jäsenet Pertti Neumann ja Jonttu Virta sekä yhtyeen alkuperäinen basisti Jarkko Eve. Elokuvan pääosaa eli Neumannia näyttelee Saku Taittonen, Pepeä näyttelee Alvari Stenbäck, Jonttua Emil Kihlström, Peteä Samuel Kujala, Quuppaa Valtteri Lehtinen ja Eveä Mauno Terävä. Elokuvan oli nähnyt elokuvateattereissa helmikuun puoleen väliin mennessä yli 180 000 katsojaa.