tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pituus

Pituus (; ’pituus’, ’matka’) on toisaalta fysiikan perussuure ja myös arkikielen esineen tai elollisen olion avaruudellista ulottuvuutta ilmaiseva sana. Erityisiä tiettyä pituutta merkitseviä termejä ovat muiden muassa leveys, korkeus ja syvyys. Fysiikassa, ja mittaamisessa yleensäkin, pituus merkitsee kahden pisteen välimatkaa suoraan tai tiettyä polkua pitkin mitattuna. Pituuden perusyksikkö SI-järjestelmässä on metri.
Perussuureena pituuden tunnus vaihtelee tilanteen mukaan, mutta yleisiä ovat muun muassa "x, a, b, c, s, l, h..." Usein käytettävä formula_1 tulee sanasta ”"spatium"”. Usein käytetään tilanteen mukaan merkintöjä formula_2 sanasta ”"width"” eli leveys, formula_3 sanasta ”"length"” eli pituus ja formula_4 sanasta ”"height"” eli korkeus. Sen sijaan formula_5 viittaa "x-koordinaattiin".
Pituusyksikkö.
SI-järjestelmässä.
Pituuden yksikkö on metri, johon päädyttiin määrittämällä vuonna 1791 pohjoisnavan ja ekvaattorin välimatka 10 000 000 metriksi. Vaikka silloinen mittaus ei antanut aivan tarkkaa tulosta, käytetään ensimmäistä arviota edelleen, mutta se ilmoitetaan matkana, jonka valo kulkee tyhjiössä ajassa 1/299 792 458 sekuntia.
SI-järjestelmän rinnalle hyväksytyt pituuden lisäyksiköt.
Koska entisten järjestelmien käyttöaikana oli syntynyt runsaasti käytänteitä ja tietoa, hyväksyttiin SI-järjestelmän rinnalle arkipäivää helpottavia yksiköitä. Pituudessa tällaisia yksiköitä olivat 
Sen sijaan enää ei saa käyttää niin sanottuja CGS-yksiköitä tai muitakaan vakiintuneita pituusyksiköitä, joita olivat esimerkiksi 
Tähtitieteellisiä etäisyyksiä.
Vaikka astronominen yksikkö on hyväksytty SI-yksiköiden rinnalle, käytetään tähtitieteessä muitakin yksiköitä. Tutuimpia on valovuosi, joka on matka, jonka valo kulkee yhdessä vuodessa. Yksikköä käytetään kansanomaistamaan avaruuden etäisyyksiä.
Tähtitieteilijät käyttävät kuitenkin useimmin pitkillä etäisyyksillä yksikköä parsek.
Mittaaminen.
Yksinkertaisimmillaan pituuden mittavälineenä voidaan käyttää mittanauhaa, taittomittaa tai viivoitinta. Näillä voidaan mitata suoria etäisyyksiä noin millimetrin tarkkuudella.
Silmää erotuskykyä pienempien kohteiden mittaamiseen on kehitetty erilaisia mittavälineitä. Työntömitta ja mikrometriruuvi auttavat määrittämään lyhyitä etäisyyksiä millimetrin murto-osien tarkkuudella.
Merensyvyyttä voidaan mitata useallakin tavalla. Luotaamalla merenpohjan etäisyys langan ja punnuksen avulla ei enää ole soveltuva menetelmä, vaan on syrjäytynyt kaikuluotauksen tieltä. Sukellusvene voi täydentää syvyysmittaustaan veden paineeseen perustuvalla painemittarilla. Sukeltajat käyttävät samaan periaatteeseen perustuvaa sukeltajankelloon. Myös lentokorkeutta voidaan mitata ilmanpaineen alvulla, vaikka matkustajalentokoneet hyödyntävät jo GPS-mittausta.
Vaativammissa mittauksissa käytetään interferometriaan perustuvia optisia mittavälineitä, kuten laseretäisyysmittari. Ennen yleinen kolmiomittaus on syrjäytynyt tarkempien menetelmien tieltä. Kolmiomittauksen piiriin voidaan lukea tykistön käyttämä etäisyysmittari. Edelleen kolmiomittausta käytetään tähtitieteessä, jonka mittauskohteet sijaitsevat hyvin kaukana.
Heinäkuu

Heinäkuu on gregoriaanisessa kalenterissa vuoden seitsemäs kuukausi, kesäkuukausista keskimmäinen. Se on yleisesti vuoden lämpimin kuukausi pohjoisella pallonpuoliskolla ja päinvastoin kylmin eteläisellä pallonpuoliskolla. Heinäkuussa on 31 päivää. Heinäkuuta edeltää kesäkuu ja sitä seuraa elokuu.
Heinäkuu on saanut latinankielisen nimen "Iulius" kalenterin uudistaneen roomalaisen diktaattorin Julius Caesarin mukaan, jonka kunniaksi Rooman senaatti päätti hänen kuoltuaan antaa heinäkuulle uuden nimen. Caesar syntyi heinäkuussa. Kuukauden entinen nimi oli "Quintilis", joka tarkoittaa viidettä ja viittaa siihen, että heinäkuu oli vuoden viides kuukausi kalenterissa, jota Roomassa käytettiin ennen juliaanisen kalenterin käyttöön ottamista.
Heinäkuu Suomessa.
Heinäkuussa koko Suomen luonto saavuttaa kesän kasvunsa huipun, minkä jälkeen se alkaa hiljalleen valmistautua syksyyn. Heinäkuu on Suomessa vuoden lämpimin kuukausi. Heinäkuu on keski- ja loppukesää Suomessa.
Keskilämpötila.
Heinäkuun keskilämpötilat vaihtelevat eri puolilla Suomea. Vantaalla heinäkuun keskilämpötila on noin +17,5 °C, Lahdessa noin +17,2 °C, Tampereella noin +17 °C, Kuopiossa noin +16,5 °C, Oulussa noin +16 °C ja Sodankylässä noin +14 °C. Tyypillinen päivälämpötila Etelä-Suomessa heinäkuussa on 20–25 °C, Pohjois-Suomessa 20 °C:n molemmin puolin.
Sademäärät.
Heinäkuussa Suomen ilmamassa on usein lämmintä ja kosteaa, ja tämän takia iltapäivän kuurosateet ja ukkosmyrskyt ovat tavallisia Etelä- ja Keski-Suomen sisämaassa, Lapissa ne ovat usein vaimeampia ja harvinaisempia. Rannikkoseuduilla mennyt talvi näkyy vielä meren viileytenä etenkin alkukuusta. Heinäkuussa myös alkukesän öiden raikkaus on poistunut ja lämpötila pysytteleekin 15 °C:n molemmin puolin. Toisinaan voi lämmintä olla yötä päivää yli 20 °C; tätä ilmiötä kutsutaan trooppiseksi yöksi. Atlantilta Eurooppaan tulevat matalapaineet ovat heinäkuussa kevättä ja alkukesää voimakkaampia, mutta matalapaineiden määrä saattaa yllättäen olla alkukesää pienempi. Puolet vuosittaisista ukonilmoista ja yli puolet koko vuoden aikana tulevasta salamamäärästä saadaan Suomessa heinäkuun aikana. Heinäkuussa keskimäärin joka toinen päivä mitataan jossain päin Suomea hellelukemia iltapäivätunteina. Korkeimmat päivälämpötilat mitataan useimmiten heinäkuun jälkipuoliskolla, jolloin ainakin jossain päin Suomea päästään vuosittain jopa 30 °C:n päivälämpötiloihin. Suomen lämpöennätys, 37,2 °C, mitattiin 29. heinäkuuta 2010 Liperissä. Heinäkuu on kesä- ja toukokuiden ohella vuoden aurinkoisimpia kuukausia. Heinäkuussa Lapissa on yöttömät yöt kuun lopulle asti, eteläisessä Suomessa huomaa öiden pimenemisen ja niiden selvän lämpenemisen.
Heinäkuun nimi.
Kuukauden suomenkielinen nimi johtuu siitä, että kesän lämpimimpänä aikana Suomessa korjataan heinä karjalle ja hevosille. Heinäkuussa on lämmintä koko Suomessa, ja se on siksi myös suosituin lomakuukausi. Kesän marjastusaika alkaa Suomessa heinäkuun puolen välin tienoilla, jolloin mustikat ja ahomansikat ovat kypsiä.
Hindi

Hindi (hindiksi , "hindī") on lähinnä Intiassa käytettävä hindustanin kielen sanskritisoitu muoto. Sitä puhuu äidinkielenään yli 260,3 miljoonaa ihmistä maailmassa. Toisena kielenään hindiä puhuvia on satoja miljoonia. Yhteensä hindillä on noin 615,5 miljoonaa puhujaa, mikä tekee siitä maailman kolmanneksi puhutuimman kielen. 
Kieltä kirjoitetaan devanagari-järjestelmällä. Muita käytettyjä kirjoitusjärjestelmiä ovat braille, mahajani ja newa. 
Asema.
Intiassa.
Devanagari-aakkosilla kirjoitettu hindi on Intian virallinen kieli maan perustuslain mukaan.
Suurin osa hindiä äidinkielenään puhuvista asuu Intian pohjoisosissa Biharin, Jharkhandin, Uttarakhandin, Madhya Pradeshin, Rajasthanin, Uttar Pradeshin, Chhattisgarhin, Himachal Pradeshin, Haryanan, Delhin ja Maharashtran osavaltioissa, joissa sillä on virallisen kielen asema myös osavaltiotasolla. Hindiä vähintäänkin ymmärretään laajalti myös muualla Intiassa sekä Pakistanissa ja Nepalissa.
Muualla maailmassa.
Vuonna 2019 Abu Dhabin emiraatti nosti hindin yhdeksi tuomioistuimen virallisista kielistä arabian ja englannin rinnalle. Syynä oli se, että hindikielinen väestö on suurin yksittäinen kielivähemmistö koko Arabiemiraattien alueella, ja yhteensä maan asukkaista arviolta noin 30 % on hindinkielisiä.
Etelä-Afrikan perustuslain mukaan hindi kuuluu Etelä-Afrikassa asuvien yhteisöjen yleisesti käyttämiin kieliin, joiden käyttöä valtion tulee edistää ja turvata. Tästä vastaa Pan South African Language Board.
Luokittelu ja suhde muihin kieliin.
Hindi kuuluu indoeurooppalaisen kielikunnan indoarjalaiseen kieliryhmään. Tämän sisällä hindi voidaan myös luokitella ns. hindustani-kieliin, johon kuuluvat myös urdu, deccani ja haryana.
Hindin sanasto on suurelta osin periytynyt sanskritista. Lisäksi siinä on huomattavasti vaikutteita persiasta, arabiasta ja siirtomaa-ajalta lähtien myös englannista. Hindi ja urdu ovat kielitieteellisestä näkökulmasta hindustanin kaksi eri muotoa, ja niiden puhujat ymmärtävät toisiaan. Urdu eroaa hindistä muun muassa siten, että siinä missä hindiin otetaan lainasanoja lähinnä sanskritista, urduun niitä omaksutaan arabiasta. Lisäksi urdua kirjoitetaan arabialaisella kirjaimistolla, kun taas hindiä devanagarilla.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Hallitus

Hallitus on organisaation, esimerkiksi yhtiön tai yhdistyksen hallinnosta vastaava toimielin. Hallitusta saatetaan nimittää johtokunnaksi, toimikunnaksi tai muuksi vastaavaksi. Yleensä hallituksen jäsenet valitsee sen yläpuolinen päättävä elin kuten yhtiökokous, yhdistyksen yleinen kokous, edustajisto, valtuusto tai muu vastaava elin. Säätiön hallitus voi olla itseään täydentävä tai jonkin ulkopuolisen tahon nimittämä.
Valtioneuvostolla tarkoitetaan Suomen hallitusta, jota johtaa pääministeri.
Suomessa.
Yhtiön hallitus.
Osuuskunnalla ja osakeyhtiöllä on oltava hallitus, jonka jäsenet valitsee yhtiöjärjestyksen mukaan joko yhtiökokous tai osuuskunnan tapauksessa edustajisto. 
Pienemmissä yhtiöissä hallituksen muodostaa toimiva johto, mutta suuremmissa yhtiöissä hallitus ei yleensä ole osa toimivaa johtoa vaan toimitusjohtaja on hallituksen ulkopuolinen. 
Suuret yhtiöt pyrkivät monesti valitsemaan hallitukseensa ulkopuolisia hallitusammattilaisia, kun pienet luottavat lähipiiriin.
Yhdistyksen hallitus.
Yhdistyslain mukaan hallituksen tehtävänä on:
Lisäksi käytäntö sanelee, että monessa yhdistyksessä hallituksen jäsenet myös hoitavat monia muita käytännön tehtäviä.
Hiragana

Hiragana () on toinen japanin kirjoitusjärjestelmässä käytetyistä kana-tavumerkistöistä. Kukin merkki koostuu konsonantista ja vokaalista, poikkeuksena pelkät vokaalit ja "n". Hiraganaa käytetään yleensä partikkelien ja sanojen taivutusmuotojen merkitsemiseen, harvinaisten tai vaikeiden merkkien ääntämisohjeiden merkitsemiseen sekä lapsille tarkoitettujen tekstien kirjoittamiseen.
Hiragana-merkit kehitettiin man’yōgana-merkeistä.
Alla olevassa taulukossa näkyvät sekä hiraganat että niistä saatavat yhdistelmät. 
Merkkien ulkonäkö voi hieman vaihdella käytetyn fontin mukaan. Esimerkiksi ri-tavua vastaava merkki esiintyy joskus yhtenäisenä ja joskus kahdesta erillisestä osasta koostuvana.
K-rivistä (ka, ki, ku, ke, ko) saadaan g-rivi (ga, gi, gu, ge, go), s-rivistä z-rivi, t-rivistä d-rivi ja h-rivistä b-rivi lisäämällä lainausmerkin näköinen merkintä (゛, "dakuten") merkin oikeaan yläkulmaan. H-rivistä saadaan lisäksi p-rivi lisäämällä yläkulmaan pieni ympyrä (゜, "handakuten").
W-rivin punaiset merkit "wi" ja "we" on poistettu käytöstä.
Poikkeukset partikkelien lausumisessa
Merkkien lausuminen on toisen maailmansodan jälkeisten uudistusten jälkeen hyvin säännöllistä, mutta partikkeleina käytettäessä poikkeuksia on kolme:
Hiiri (täsmennyssivu)

Hiiri voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Itäinen Han-dynastia

Itäinen Han-dynastia 東漢 [dōng hàn] (东汉) hallitsi Kiinassa 25 – 220 jaa. Tämä oli osa Han-dynastiaa. Aiempi historiankirjoitus (mm. Sima Qian) tuntee ajanjakson myöhempänä Han-dynastiana, mutta tämä nimike tarkoittaa nykyisin 900-luvulla vallinnutta dynastiaa.
Historia.
Itäinen Han-dynastia sai alkunsa Liu Xiun eli hallitsijanimeltään Guangwudin noustua valtakaudella vuosina 25–57 jaa. Hän oli voittanut kilpailijansa Liu Xuanin kaksi vuotta kestäneessä sisällissodassa, joka jätti pääkaupunki Chang'anin raunioiksi. Guangwudi siirsi pääkaupungin Luoyangiin ja joutui taistelemaan muita kilpailijoitaan vastaan vielä aina vuoteen 36 saakka. Vakautettua asemansa hallitsijana hän palautti läntisen Han-dynastian hallintomallin, valuutan ja verojärjestelmän. Hän pyrki pääsemään myös eroon eunukkien ja keisarillisten vaimojen sukujen ajan saatossa hankkimasta vaikutusvallasta palatsissa. Hänen seuraajansa Mingdi (57–75) ja Zhangdi (75–88) käyttivät Kiinan armeijaa xiongnuja vastaan ja levittivät Kiinan vaikutusvaltaa Keski-Aasiaan.
Dynastian alamäki alkoi keisari Hedin (88–105/106) valtakaudella, jolloin eunukit ja keisarillisten vaimojen suvut lisäsivät jälleen valtaansa. Keisarien valtaannoususta tuli peli, jota eri palatsissa vaikuttaneet ryhmät pelasivat oman vaikutusvaltansa suojelemiseksi. Ryhmittymät myös pistivät usein oman etunsa maan edun edelle. Itäisen Han-dynastian viimeisen 50:n vuoden aikana maa joutui useiden eri puolilta tulleiden hyökkäysten kohteeksi. Eri alueilla vaikuttaneet virkamiehet saivat tuntuvasti lisää valtaa ja hallitsivat omia alueitaan paljolti keskusvallasta itsenäisesti. Keltaiset turbaanit aiheuttivat ongelmia kapinoimalla. Samalla keisarin kilpailijat kokosivat omia armeijoitaan ja pyrkivät yhdistämään maan oman valtansa alle. Vuoteen 207 mennessä kenraali Cao Cao hallitsi suurta osaa pohjoisesta ja vain hänen tappionsa taistelussa Sun Quanin kanssa esti häntä yhdistämästä koko maata oman valtansa alle. Muita taisteluihin osallistuneita olivat Dong Zhou, Liu Bei ja Zhuge Liang. Viimeinen Han-dynastian keisari Xiandi luopui vallasta Cao Pin, Cao Caon pojan hyväksi. Cao Pi perusti Wei-dynastian, joka kattoi Kiinan pohjoisosat. Etelässä nousivat valtaan kolme kuningaskuntaa.
Itäinen Jin-dynastia

Itäinen Jin-dynastia (東晉 (yksinkertaistetuilla merkeillä 东晉), [dōng jìn]) hallitsi osaa nykyistä Kiinaa 317 – 420.
Itäinen Jin-dynastia sai alkunsa kun Chang'anin valtaamisen jälkeen etelään paennut Läntisen Jin-dynastian hovi perusti uuden hovin Jiankangiin (lähellä Nanjingia) nimittäen siellä heitä suojelleen Longya:n prinssin Itäisen Jin-dynastian keisari Yuaniksi.
Kapinat vaivasivat Itäisen Jin-dynastian hovia koko sen valta-ajan. Useimmat onnistuttiin tukahduttamaan, Huan Xuan kuitenkin onnistui hetkeksi kaappaamaan vallan itselleen ja muutti dynastian nimeksi Chu. Liu Yu kuitenkin kukisti hänet ja määräsi sitten valtaan palautetun mutta jälkeenjääneen keisari Anin hirtettäväksi. Keisari Anin veli, keisari Gong astui valtaistuimelle 419 mutta jäi dynastian viimeiseksi keisariksi kun Liu Yu astui hänen tilalleen julistautuen uuden Song-dynastian keisari Wuksi.
Itäinen Wei-dynastia

Itäinen Wei-dynastia hallitsi osaa Pohjois-Kiinasta vuosina 534–550. Itäinen Wei oli yksi Pohjoisista dynastioista. Sitä seurasi Pohjoinen Qi-dynastia, pääkaupunkina toimi Ye.
Muut Pohjoiset dynastiat olivat:
Indonesian kieli

Indonesian kieli ("Bahasa Indonesia") on Indonesian virallinen kieli. Sitä puhuu äidinkielenään 20–30 miljoonaa ihmistä, vieraana kielenä yli 140 miljoonaa ihmistä pääasiassa Indonesiassa. Indonesia kuuluu länsi-malaiji-polynesialaisiin kieliin, ja on erittäin läheistä sukua malaijille.
Indonesian kieli erosi malaijin kielestä virallisesti Bahasa Indonesia -konferenssissa Jakartassa 28. lokakuuta 1928, ja siitä tehtiin samalla Indonesian saariston virallinen kieli. Saaristossa puhuttu kieli poikkesi toki tätä ennenkin melko paljon mantereella puhuttavasta malaijista. Indonesia itsenäistyi 17. elokuuta 1945, ja indonesian kieli on tämän jälkeen muuttunut nopeaa tahtia, erityisesti sanastoltaan, joka on laajentunut lainasanoilla. Lainoja on otettu erityisesti jaavan, sanskritin, englannin ja hollannin kielistä, uskonnon ansiosta myös arabialaisperäisiä sanoja on melko paljon.
Itä-Timorin perustuslain mukaan indonesia on, englannin rinnalla, maan virallinen työkieli.
Indonesian katsotaan olevan elinvoimainen. Jakartan indonesia erotetaan toisinaan omaksi kielekseen standardi-indonesiasta..
Indonesian kielelle on laadittu virallinen sanakirja, "Kamus Besar Bahasa Indonesia" (KBBI).
Fonologia.
Vokaalit.
Lähde:
Konsonantit.
Lähde:
Kirjoitus.
Indonesiaa kirjoitetaan latinalaisella aakkostolla, ja lausutaan yleisesti ottaen niin kuin kirjoitetaankin, ja melko pitkälle samalla tavalla kuin suomea. Merkittävimmät poikkeavuudet kirjoituksen ja lausumisen välillä ovat:
Lisäksi kieltä voidaan kirjoittaa arabialaisilla aakkosilla ja pistekirjoituksella.
Lausuminen.
Indonesian vokaalit ovat "i", edellä mainitut kolme "e":tä, "a", "u" ja "o". Diftongeja ei ole, joskin tiettyjä vokaaliyhdistelmiä lausutaan hieman diftongin tapaan (esimerkiksi "au"). Pitkiä vokaaleja ei ole myöskään, vaan samanlaisia peräkkäisiä vokaaleja lausutaan erikseen, esimerkiksi "maaf" ('anteeksi') ääntyy ma-af. 
Konsonanteista suomen ääntämyksestä poikkeavat:
Sanan paino indonesiassa on periaatteessa sanan toiseksi viimeisellä tavulla, mutta se vaihtelee eri murteissa. Paino ei ole kuitenkaan kovin merkittävä tekijä indonesian kielessä.
Ilmakitara

Ilmakitaran soittaminen tarkoittaa teeskenneltyä kitaran soittamista ilman instrumenttia. 
Muusikko Joe Cocker toi ilmakitaran soittamisen suuren yleisön tietoisuuteen vuoden 1969 Woodstock-festivaaleilla. Vaikka ilmakitaran käsite ei tuolloin vielä popularisoitunut, sitä pidetään ilmiön syntymisen alkupisteenä.
Monet muusikot liikuttavat vaistonvaraisesti ruumistaan soittamansa musiikin tahdissa. Jotkut rock-musiikkia soittavat kitaristit liioittelevat näitä liikkeitä tehostaakseen esiintymistään ja ovat muovanneet soittoonsa liittyvästä koreografiasta itselleen tavaramerkin. Heidän ihailijansa usein matkivat idoliensa soittotyyliä tempautuakseen mukaan tunnelmaan. Ilmakitaransoittoa voidaan pitää erikoistuneena tanssin lajina.
Jotkut ovat kehittäneet ilmakitaransoitosta oman harrastuksensa ja ovat ylpeitä taidostaan matkia lukemattomien eri artistien tyylejä. Useissa maissa järjestetään ilmakitaransoiton kansallisia kilpailuja, ja vuodesta 1996 lähtien Oulussa on järjestetty vuosittaiset Ilmakitaransoiton MM-kisat.
Tiedekeskus Heureka on yhteistyössä TKK:n kanssa kehittänyt laitteiston, joka tuottaa ilmakitaristin soitosta ääntä. Soittaja käyttää erityisiä käsineitä, joiden liikkeen järjestelmä muuntaa musiikiksi.
Vuonna 2006 perustettu Virtual Air Guitar Company sai keväällä 2007 Suomen teollisuussijoituksen ja yksityissijoittajien tekemänä sijoituksena 130 000 euroa ilmakitarapelinsä prototyypin kehittämiseen.
Iso koira

Iso koira (latinaksi "Canis Major" (CMa), genetiivi "Canis Majoris") on eteläisen taivaan tähdistö, joka sijaitsee Orionin kaakkois ja Yksisarvisen eteläpuolella. Ison koiran kirkkain tähti, Sirius (α Canis Majoris) on kirkkain Maahan näkyvä tähti.
Syvän taivaan kohteita ei tähdistön alueella ole monia, näistä ehkä huomattavimpana avoin tähtijoukko M41, joka sijaitsee Siriuksesta noin 4 astetta etelään.
Iso koira oli jo yksi Klaudios Ptolemaioksen luetteloimasta 48:sta tähtikuviosta. Se on toinen metsästäjähahmona tunnetun Orionin koirista, toinen on Pieni koira.
Ison koiran tähtiä:
Iso karhu

Iso karhu on yksi taivaan laajimmista tähdistöistä. Sen näkyvin osa on kauhaa muistuttava Otava. Ison karhun naapureita ovat Ajokoirat, Bereniken hiukset, Ilves, Karhunvartija, Kirahvi, Leijona, Lohikäärme ja Pieni leijona. 
Otavan tähtikuvion tähdet tunnetaan arabialaisperäisillä nimillä ("kauhan" kulhosta kahvaan päin lukien) Dubhe, Merak, Phecda, Megrez, Alioth, Mizar ja Alkaid. Mizarin lähellä on pieni himmeä tähti Alcor, joka tunnetaan nimellä "Silmänkoittaja". Perinteen mukaan ihmisen näköaisti on vielä hyvä, jos hän kykenee erottamaan Silmänkoittajan. Tosin nämä tähdet on kyllä tervesilmäisen ihmisen erittäin helppoa erottaa toisistaan.
Muun muassa galaksit M81, M82 ja M101 sijaitsevat Ison karhun tähdistön alueella. Vuonna 1993 galaksissa M81 räjähti supernova, joka nähtiin pienilläkin teleskoopeilla, kun kirkkaus kohosi +11 magnitudiin. M97 eli Pöllösumu puolestaan on kuuluisa planetaarinen sumu.
Iridium

Iridium (, sanasta "iris", ’sateenkaari’) on raskas, hauras valkoinen metalli, jonka kemiallinen merkki on Ir. Iridium on huoneenlämpötilassa lähes yhtä tiheää kuin osmium; ne ovat tiheimpiä metalleja, kumpikin on lähes kaksi kertaa niin tiheää kuin lyijy. Iridium on platinaa muistuttava jalometalli. Se kestää kaikista metalleista parhaiten korroosiota, eikä se liukene happoihin, ei edes kuningasveteen. Kemiallisesti se reagoi vain halogeenien ja eräiden sulien suolojen kanssa.
Iridiumia käytetään lejeerinkinä standardipainojen ja -mittojen sekä lämmönkestävien kappaleiden valmistamiseen ja platinan seostamiseen. Sitä käytetään jonkin verran myös elektroniikassa sekä autojen sytytystulppien kärkien päällysteenä.
Brittiläinen Smithson Tennant löysi iridiumin vuonna 1803 ranskalaisten kemistien Antoine de Fourcroyn, Louis Nicolas Vauquelinin ja Hippolyte-Victor Collet-Descotilsin tutkimusten perusteella. Se on kaikista alkuaineista harvinaisimpia, ja sitä on maankuoressa keskimäärin vain 0,001 ppm. Sitä tuotetaan maailmassa noin 3 000 kg vuodessa.
Tavallista suurempina pitoisuuksina iridiumia on kuitenkin niissä maaperän kerrostumissa, jotka ovat syntyneet liitu- ja tertiäärikauden vaihteessa noin 65 miljoonaa vuotta sitten. Tätä on pidetty ratkaisevana todisteena sille, että tuohon aikaan Maahan törmäsi avaruudesta tullut asteroidi, joka sai aikaan laajaa tuhoa ja johti muun muassa dinosaurusten sukupuuttoon. Monissa meteoriiteissa iridiumpitoisuus on selvästi suurempi kuin maankuoressa. Samoin on ilmeisesti ollut tuon asteroidin laita ja sen iridiumpitoisten ainesten oletetaan levinneen hienojakoisena pölynä eri puolille maapalloa. On arveltu myös että Maan sisäosissa iridiumia olisi selvästi suurempana pitoisuutena kuin pintaosissa, sillä Maan muodostuessa se on suuren tiheytensä vuoksi päätynyt suurilta osin sinne.
Isotoopit.
Luonnon iridium on seos kahdesta pysyvästä isotoopista: 191Ir (37,3 %) ja 193Ir (62,7 %). Iridiumille tunnetaan yli 30 radioisotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 165–203. Niistä pitkäikäisin on pysyvien isotooppien väliin jäävä, vuonna 1937 löydetty 192Ir, jonka puoliintumisaika on hieman alle 74 päivää. Isotoopit, joiden massat ovat alle 191, hajoavat β+-hajoamisella, α-hajoamisella ja harvoin protonin emissiolla, poikkeuksena 189Ir, joka hajoaa elektronisieppauksella. Raskaammat radioisotoopit massaluvun 191 jälkeen hajoavat pääasiallisesti β--hajoamisella.
ISO 8601

ISO 8601 on kansainvälisen standardisoimisjärjestön (ISO) päivämäärän ja ajan esittämistavasta antama standardi.
Standardinmukainen ISO 8601 -kirjoitusasu auttaa kansainvälisessä viestiliikenteessä välttämään sekaannusta, joka johtuu monista erilaisista kansallisista merkintätavoista. Sen käyttö on lisännyt tietokoneiden käyttöympäristöjen sovitettavuutta. ISO 8601 -standardin mukainen päiväys on helpommin lajiteltavissa aikajärjestykseen kuin muut päiväyksen esitystavat.
Standardin ensimmäinen painos ilmestyi vuonna 1988, ja se korvasi lukuisia vanhempia päivämäärän muotoa käsitelleitä standardeja. Standardin ISO 8601 toinen painos ilmestyi vuonna 2000 ja viimeisin, kolmas painos vuonna 2004. Standardi on yksi harvoista ISO-standardeista, jonka verkkoversio on ladattavissa maksutta.
Standardin ISO 8601 mukainen päivämäärien kirjoitustapa on sama, joka aikaisemmin oli sisältynyt jo ISO:n suositukseen R 2014 vuodelta 1971 ja standardiin ISO 2014 vuodelta 1976. Standardi SFS 4175 tukee myös ISO 8601 mukaista päivämäärän esitystä.
Päivämäärä.
ISO 8601 -standardin mukaan päivämäärä merkitään seuraavasti:
jossa codice_1 on vuosi gregoriaanisessa kalenterissa, codice_2 on kuukausi välillä 01
(tammikuu) ja 12 (joulukuu), ja codice_3 on kuukauden päivä välillä 01 ja 31.
Esimerkiksi helmikuun neljäs päivä vuonna 1995 merkitään
Standardi suosittelee vahvasti, että vuosiluvuissa käytetään vähintään neljää numeroa. Esimerkiksi vuoden 858 alku suositellaan esitettäväksi
Standardin mukaisissa päiväyksissä on vuosi nolla, joten ennen ajanlaskun alkua olevat päiväykset eroavat yhdellä vuodella yleisesti käytettävästä eaa.-merkinnästä. Esimerkiksi
on vuoden 2 eaa. ensimmäinen päivä.
Aika.
ISO 8601 -standardin mukaan aika merkitään:
jossa codice_4 on tunnit keskiyön jälkeen välillä 00 ja 23. codice_5 on minuutit edellisen tunnin alusta välillä 00 ja 59. codice_6 on sekunnit edellisen minuutin alusta välillä 00 ja 59. Merkintää voi lyhentää esimerkiksi muotoon codice_7. Keskiyölle on kaksi merkintää, 00:00 ja 24:00, joista ensimmäinen tarkoittaa vuorokauden alkua ja jälkimmäinen loppua. Näin ollen merkinnät 2006-12-31T24:00:00 ja 2007-01-01T00:00:00 tarkoittavat samaa ajanhetkeä. Merkintää 24:00 tulee kuitenkin käyttää vain erityistarkoituksissa. Karkaussekunnit merkitään 23:59:60-merkinnällä.
Yhdistetty päivämäärä ja aika tulisi merkitä T-kirjaimella erotettuna:
Mutta usein välissä olevan T-kirjaimen voi korvata välilyönnillä.
Aikavyöhykkeen voi ilmoittaa merkitsemällä kellonajan perään ero koordinoituun yleisaikaan (UTC) seuraavasti:
Aikaeron minuutit voidaan jättää ilmoittamatta, jos aikaero on täysiä tunteja. Esimerkiksi 20. marraskuuta 2007 kello 22.19.17 Suomen aikaa merkitään seuraavasti:
Koordinoitu yleisaika voidaan merkitä lyhyesti Z-kirjaimella. Esimerkiksi 1. tammikuuta 2000 keskiyöllä koordinoitua yleisaikaa merkitään seuraavasti:
Hyödyt.
ISO 8601 -standardin mukaisella päivämäärämerkinnällä on useita hyötyjä verrattuna moniin muihin yleisesti käytettyihin merkintätapoihin:
Muuta.
Standardi määrittelee myös lukuisia tapoja lyhentää merkintöjä tai lisätä niihin tietoja. Lisäksi on määritelty merkintätavat aikaväleille ja kestoille.
Tass

TASS (, lyh. ТАСС) on Moskovassa keskuspaikkaansa pitävä valtio-omisteinen Venäjän uutistoimisto. Yhtiömuodoltaan se on federatiivinen unitaarinen yritys (FGUP). Yhtiömuodosta FGUP seuraa, että TASSin on lain mukaan toimittava Venäjän federaation etujen mukaan. Kyseessä ei siis ole valtiosta riippumaton uutistoimisto. Venäjän federaation vuoden 2014 budjetista Itar-Tassille myönnettiin 1,224 miljardin ruplan eli noin 27,0 miljoonan euron valtiontuki.
Syyskuun 1. päivänä 1904 perustettiin "Sankt Peterburgskoje telegrafnoje agentstvo" (SPTA), joka oli tuolloisen Venäjän keisarikunnan ensimmäinen virallinen uutistoimisto. Tätä seurasi 1914 "Petrogradskoje telegrafnoje agentstvo" (PTA), 1918 "Rossijskoje telegrafnoje agentstvo" (RosTA eli Rosta) ja Rostasta 1925 muodostettu Neuvostoliiton sähketoimisto "Telegrafnoje agentstvo Sovetskogo Sojuza" (TASS eli Tass) vuoteen 1992.
Neuvostoajan jälkeen uutistoimiston nimilyhenteessä haluttiin pitää tunnetuksi tullut Tass, jolloin se tuli tarkoittamaan virallisen nimen tarkennetta, "Telegrafnoje agentstvo svazi i soobštšenija" eli "Yhteydenpidon ja viestien sähketoimisto".
Syksyllä 2014 uutistoimisto muutti nimensä muotoon "TASS".
TASS julkaisee päivittäin noin 2 000 uutisjuttua ja 600–800 valokuvaa tai videota.
Interlingua

Interlingua on keinotekoinen kieli, joka perustuu suurimpiin latinan jälkeläiskieliin, joita ovat ranska, italia, espanja ja portugali. Lisäksi lähteinä on käytetty myös englantia, saksaa ja venäjää lähinnä niiden latinalaisperäisen aineksen osalta. Sikäli se muistuttaa esperantosta kehitettyä idoa. Tämän vuoksi se on monille ymmärrettävämpää kuin esimerkiksi esperanto, jossa käytetään myös hatullisia kirjaimia.
Interlingua on naturalistinen kieli, eli se pyrkii luonnollisuuteen. Sen johdosta interlinguan kielioppi on huomattavasti monimutkaisempi kuin monessa ”keinotekoisemmassa” keinotekoisessa kielessä. Silti interlingua on helpompi oppia kuin suurin osa luonnollisista kielistä.
Interlinguan sanaston valinnassa on käytetty etymologista periaatetta, jonka mukaan on poimittu nykysanojen kantamuodot. Esimerkiksi hedelmää tarkoittava sana on ranskassa ”fruit”, italiassa ”frutto” ja espanjassa ”fruto”. Interlinguaan on otettu niiden yhteinen kantasana, keskiajan latinan ”fructo”, joka on lähempänä romanan kielen sanaa ”fruct” kuin espanjan, ranskan, italian tai portugalin sanoja. Yleisemminkin etymologinen periaate on johtanut sanastoltaan vaikeampaan kieleen, kuin mitä nykyisissä kielissä pitäytyminen. (Hyvä esimerkki yksinkertaisemmasta sanastosta on toinen romaanisiin kieliin perustuva keinotekoinen kieli, lingua franca nova.)
Interlinguan pääosat luotiin noin vuoteen 1950 mennessä. Se keräsi mainetta muutaman vuoden ajan ja joitakin tieteellisiä artikkeleita julkaistiin interlinguaksi kansainvälisissä lehdissä. Myöhemmin kiinnostus interlinguaa kohtaan laantui ainakin väliaikaisesti. Internetin läpimurto 1990-luvulla antoi myös interlingualle uuden mahdollisuuden.
Itä-Eurooppa

Itä-Eurooppa on Euroopan maanosan itäinen osa. Varsinkin kylmän sodan aikana termiä käytettiin viittaamaan maihin, joiden järjestelmä oli tuolloin sosialistinen. Itä-Eurooppaan luettiin tällä perusteella Itä-Saksa, Venäjän Euroopan puoleiset osat, Baltian maat, Puola, Valko-Venäjä, Ukraina, Unkari, Tšekki, Slovakia, Romania, Moldova, Georgia, Bulgaria, Albania ja entisen Jugoslavian maat. Ne muodostivat Neuvostoliiton länsipuolelle puskurivyöhykkeen, jonka tarkoitus oli estää Saksan uudet laajentumisyritykset. 
Yhdistyneitten kansakuntien Itä-Euroopan ryhmä.
YK määritteli vuonna 2008 itäeurooppalaisiksi maiksi seuraavat valtiot: Bulgaria, Moldova, Puola, Romania, Slovakia, Ukraina, Unkari, Tšekin tasavalta, Valko-Venäjä ja Venäjä.
Maantiede.
Pinta-alallisesti suurin osa Itä-Euroopasta sijaitsee kaukana meristä, minkä vuoksi Itä-Euroopassa vallitsee pääosin mannerilmasto. Mannerilmastolle tyypillistä on talven ja kesän suuri lämpötilaero. Suurimmillaan ero voi olla 40–60 °C.
Itä-Euroopasta suurin osa on alankoa. Alueella vain Karpaatit ja Balkanvuoret ovat korkeaa ylänköä.
Ido

Ido on esperantosta muokattu kansainvälinen apukieli, jonka Louis de Beaufront julkaisi vuonna 1907. Vaikka idon käyttäjäkunta on pienentynyt viime vuosikymmeninä, on sillä edelleen joitakin puhujia ympäri maailmaa, kuitenkin eniten Euroopassa. Suomessa oli Tilastokeskuksen mukaan vuoden 2016 päättyessä 18 henkilöä, joiden äidinkieleksi oli rekisteröity ido.
Historia.
1900-luvun alussa kansainvälisen apukielen valitsemiseksi muodostettu valtuusto ("Délégation pour l’adoption d’une langue auxiliaire internationale") valitsi ido-ehdotuksen monien ehdokkaiden joukosta. Perustana oli esperanto, johon oli tehty lukuisia korjauksia. Valtuuston asettama komissio kehitti ehdotelmaa edelleen monta vuotta. Myös esperanton luoja L. L. Zamenhof ehdotti luomuksensa käyttökokemuksien perusteella muutamia parannuksia, jotka otettiin idoon mukaan. Myöhemmin esperantoliike Zamenhofin johdolla kieltäytyi ehdotetuista korjauksista.
Luokitus.
Koska ido on keinotekoinen kieli, se ei ole minkään luonnollisen kielen sukulainen. Se pohjautuu kuitenkin esperantoon, ja monet pitävätkin idoa vain esperanton murteena. Ido on perinyt esperanton fonologiaan, kielioppiin ja sanastoon saamat vaikutteet indoeurooppalaisista kielistä, mutta se on vielä erityisesti korostanut sanastossa ja ääntämyksessään romaanisia kieliä, toisin kuin esperanto, jonka ääntämykseen ovat vaikuttaneet myös slaavilaiset kielet, ja perussanastoon indoeurooppalaisten kielten eri kieliryhmät.
Alueellinen sijoittuminen.
Keinotekoisesti luotuna kansainvälisenä apukielenä ido ei kuulu millekään kansalle tai valtiolle eikä se myöskään ole minkään valtion virallinen kieli. Sen puhujia on ympäri maailmaa, eniten kuitenkin keskisessä ja eteläisessä Euroopassa. Idoa ei ole rajoitettu millekään ihmisryhmälle, joten sitä voi opiskella kuka tahansa.
Äänteet.
Vokaalit.
Diftongit.
"Au", "eu", "ai", "ei", "oi" ja "ui" lausutaan kuten suomessa. Muut vokaaliyhdistelmät lausutaan erillisinä.
Painotus.
Painotus on yleensä toiseksi viimeisellä tavulla: 
chagréno, brosílo, dejúno, ésas, aránjas. 
"Io"-diftongiin päättyvää lopputavua ei jaeta kahtia, eli o:ta edeltävä i ei saa painoa, vaan sanotaan:
rádio, ekonómio, demokrátio jne.
Infinitiivin lopputavu (-ar,-ir,-or,-ur) siirtää painon viimeiselle tavulle: esár, facár.
Kirjoitusjärjestelmä.
Idon aakkosto sisältää seuraavat kirjaimet:
 a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z
Kielioppi.
Idon kieliopin keskeisiä piirteitä ovat seuraavat:
Esimerkkejä.
Isä meidän – Patro Nia.
Patro nia, qua esas en la cielo,
tua nomo santigesez;
tua regno advenez;
tua volo facesez quale en la cielo
tale anke sur la tero.
Donez a ni cadie l'omnadiala pano,
e pardonez a ni nia ofensi,
quale anke ni pardonas a nia ofensanti,
e ne duktez ni aden la tento, 
ma liberigez ni del malajo.
Komplementti (tietotekniikka)

Tietotekniikassa komplementiksi kutsutaan yleistä negatiivisen kokonaisluvun esitysmuotoa. Yleisin eli luvusta muodostettu kahden komplementti tarkoittaa luvun vastaluvun muodostamista kääntämällä sen bitit ja lisäämällä tulokseen yksi. Komplementtina esitetyn luvun tietotyyppi on kokonaisluku.
Historia.
Eräät varhaiset tietokoneet kuten UNIVAC 1100 -sarja ovat käyttäneet yhden komplementtia, mutta tämä on pääasiassa jäänyt pois käytöstä. Sen sijaan kahden komplementti on yleistynyt muun muassa IBM S/360:n vaikutuksesta.
Etumerkin käyttö.
Negatiiviset luvut voidaan esittää binäärilaskennassa lisäämällä luvun esitysmuotoon yksi bitti, merkkibitti, jonka toinen arvo tarkoittaa positiivista lukua ja toinen arvo negatiivista lukua. Tällöin kuitenkin positiivisten ja negatiivisten lukujen yhteenlasku täytyy käsitellä erikoistapauksena ja muuttaa se esimerkiksi tarvittaessa vähennyslaskuksi. Esimerkiksi +3 + -3 täytyy muuttaa vähennyslaskuksi 3 - 3. Ei ole myöskään kovin yksinkertaista käsitellä negatiivisia tuloksia antavia laskutoimituksia.
Yhden komplementti.
Yksinkertaisempaa on muuttaa negatiivisten lukujen bitit vastakkaisiksi (ykkönen nollaksi ja päinvastoin) eli luvun yhden komplementiksi. Tällöin yhteenlasku voidaan laskea samalla tavalla positiivisille ja negatiivisille luvuille. Esimerkiksi +3 + -3 on kolmen bitin yhden komplementtiluvuilla esitettynä:
Esimerkistä huomaa erään yhden komplementin esitysmuodon ongelman: luvulla nolla on kaksi eri esitysmuotoa: 000 ja 111.
Toinen ongelma on merkkibitin käsittely. Jos etumerkillisten lukujen yhteenlaskusta tulee ylimääräinen muistinumero, se pitää erikseen lisätä tulokseen. Esimerkiksi -1 + -2 = -3:
Kahden komplementti.
Yhden komplementtiin liittyvät ongelmat poistuvat, jos käytetään kahden komplementtia. Tällöin luvun vastaluku saadaan kääntämällä luvun bitit ja lisäämällä tulokseen yksi. Kahden komplementtijärjestelmässä luvulla nolla on yksikäsitteinen esitystapa (bittikuvio, jonka kaikki bitit ovat nollia) ja nollan vastaluku on nolla. Sama yhteenlaskuoperaatio toimii sekä etumerkillisten että etumerkittömien lukujen kanssa.
Esimerkkinä +3 + -3 on kolmen bitin kahden komplementtiluvuilla esitettynä:
Kun kolmen bitin tilan ylittävä bitti (1) jätetään pois, tulos on 000 eli nolla.
Kahden komplementtiluvuissa on aina yksi negatiivinen luku enemmän kuin on positiivisia lukuja (pois lukien luku 0). Esimerkiksi kolmella bitillä esitettävät luvut ovat:
Tyypillisiä lukualueita ovat
Käytännöllisesti katsoen kaikki nykyiset tietokoneet käyttävät kahden komplementtilukuja negatiivisten lukujen esittämiseen. Muutama varhain suunniteltu tietokone käytti yhden komplementtia, esimerkiksi PDP-1 ja Univac/1100.
Etninen vähemmistö

Etninen vähemmistö tai vähemmistökansallisuus on etninen ryhmä tai kansallisuus, jolla on tietyn valtion, valtapiirin tai yhteiskunnan sisäpuolella vähemmän edustajia tai huonompi asema kuin muilla ryhmillä. Etnisiä vähemmistöjä usein ovat myös valtiottomat kansat. "Enemmistö" taas on ryhmä, jolla on enemmän edustajia tai asema parempi kuin muilla ryhmillä. 
Lukumäärältään suurin ryhmä ei aina ole valta-asemassa. Tämän vuoksi vähemmistöihin katsotaan kuuluvaksi myös syrjittyjen ryhmien, vaikka ne olisivat lukumäärältään enemmistöjä. Esimerkiksi Etelä-Afrikassa Apartheid-hallituksen aikana musta enemmistö oli valkoisen vähemmistön syrjimä, minkä vuoksi mustia itse asiassa kutsuttiin vähemmistöksi. Naisia on suunnilleen yhtä paljon kuin miehiä, mutta naisia kutsutaan toisinaan vähemmistöksi, jos naisten asema on miehiin verrattuna huono.
Tämä on otettu huomioon ihmisoikeussopimusten tulkinnassa siten, että enemmistönä oleva ryhmä voidaan nähdä vähemmistönä, jos sille voidaan siten vaatia tasavertaista asemaa. Periaatteessa siis vähemmistöjen oikeudet koskevat kaikkia etnisiä ryhmiä, joita syrjitään tai joiden oikeuksia poljetaan yhteiskunnassa. Käytännössä tämä ei kuitenkaan aina toteudu, ja vähemmistökäsitettä saatetaan käyttää väärinkin jonkun enemmistön ihmisoikeuksien sivuuttamiseen. 
Vähemmistökäsitettä hämärtää lisäksi se, miten alueet pitäisi vähemmistöjä tarkastellessa rajata. Pelkkiin valtion rajoihin pohjaava määrittely on joissain tapauksissa asetettu kyseenalaiseksi, sillä ryhmien siteet ja voimavarat ylittävät usein valtioiden rajat, ja jonkun valtion vähemmistöryhmä voi kuitenkin kuulua voimakkaaseen etniseen kokonaisuuteen, joka on vallalla lähialueilla, ja joka on siis laajemmassa mittakaavassa enemmistö. Lisäksi jonkun maan vähemmistö saattaa olla johtavassa asemassa sellaisessa vieraassa maassa, jolle maa on poliittisesti, taloudellisesti tai sotilaallisesti alisteinen. Tällaisessa tapauksessa vähemmistöllä voi olla paljon enemmän vaikutusvaltaa, kuin miltä pelkkien väestösuhteiden mukaan näyttäisi.
Iain Banks

Iain Banks (16. helmikuuta 1954 – 9. kesäkuuta 2013) oli skotlantilainen kirjailija. Hän kirjoitti tieteiskirjallisuutta nimellä Iain M. Banks ja muuta kaunokirjallisuutta nimellä Iain Banks. Banks oli erityisen tunnettu Kulttuuri-sarjastaan. Hänen muusta romaanituotannostaan on suomennettu kirjat "Ampiaistehdas" (1984), "Kävelyä lasilla" (1985), "Crow Roadin käsikirjoitus" (1992) ja "Syyllisyys" (1993). 
Elämä.
Banks opiskeli englantia, filosofiaa ja psykologiaa Stirlingin yliopistossa Skotlannissa. Huhtikuussa 2013 hän kertoi verkkosivullaan sairastavansa syöpää, jonka parantamisesta ei juuri ole toiveita. Banks kuoli sappirakkosyöpään 9. kesäkuuta 2013.
Teokset.
Teokset nimellä Iain Banks.
Suomentamattomat teokset:
Teokset nimellä Iain M. Banks.
Suomentamattomat teokset:
Anubis

Anubis (sanatarkasti "Inpu") oli muinaisessa Egyptissä palvottu kuolleiden ja muumioinnin jumala. Anubiksen palvonta keskittyi alun perin Ylä-Egyptiin, jossa häntä palvottiin kuolleiden jumalana, mutta hänestä tuli myöhemmin koko maassa palvottu hautoja suojeleva, hautarituaaleja valvova ja vainajaa suojaava jumala Osiriksen korvattua hänet kuolleiden jumalana. 
Anubiksen katsottiin olevan Neftyksen ja Osiriksen poika. Myytin mukaan Neftys vietteli Osiriksen juotettuaan hänet humalaan ja sitä seuraava yhdyntä johti Neftyksen raskaaksi tuloon ja Anubiksen syntymään. Joissain myyteissä Neftys naamioituu Isikseksi. Sittemmin Anubis joutui Neftyksen hylkäämäksi, ja tämän kasvatti Neftyksen sisar Isis. Kebekhet oli Anubiksen tytär ja avustaja.
Anubis kuvattiin alkujaan sakaalina ja myöhemmin yleensä sakaalipäisenä miehenä, joka kantaa usein was-sauvaa ja ankh-amulettia. Joskus hänet kuvataan myös joko mustana sakaalina tai Isiksen mukana olevana koirana. Anubiksen symboli oli pylväässä roikkuva, mustavalkoinen härännahka, jossa oli veritahroja. Symbolin merkitystä ei tunneta.
Anubiksen uskottiin keksineen palsamointitaidon, jotta Osiriksen ruumis saataisiin säilymään tämän kuoleman jälkeen.
Anubiksen tärkeimmät tehtävät olivat vainajan ruumiin palsamoinnin valvominen, suun avaamisen seremonian symbolinen suorittaminen, vainajan suojeleminen demoneilta, vainajan johdattaminen tuonpuoleisessa Osiriksen tuomioistuimen eteen sekä sydämen punnitsemisen valvominen.
Myytin mukaan Anubis tunsi kaikki tiet niin maan päällä kuin tuonpuoleisessakin ja ajoittain hän ilmestyi eläinten hahmossa ohjaamaan eksyneitä.
Sakaalin hahmo otettiin todennäköisesti käyttöön, koska sakaaleilla oli tapana oleskella hautojen läheisyydessä. Toinen mahdollinen syy oli halu suojella hautoja sakaaleilta palvomalla niitä.
Myöhempinä aikoina Anubis yhdistettiin kreikkalaisten Hermes-jumalaan. Tästä yhteenliitoksesta syntyi Hermanubis, jonka kulttikeskus oli Kynopoliissa.
Messier 9

Messier 9 on pallomainen tähtijoukko Käärmeenkantajan tähdistössä. Kohteen löysi Charles Messier vuonna 1764. M9 on varsin lähellä oman galaksimme Linnunradan keskustaa. Sen laskettu etäisyys galaksimme keskustasta on noin 5 500 valovuotta, kun taas sen etäisyys aurinkokunnastamme on n. 25 800 valovuotta.
Kohteesta on löydetty 13 muuttuvaa tähteä. Kohde on mahdollista nähdä kiikareilla. Kaukoputkella paljastuu yksittäisiä tähtiä ja joukon ulkonäkö pääsee oikeuksiinsa.
Ursula K. Le Guin

Ursula Kroeber Le Guin (21. lokakuuta 1929 Berkeley, Kalifornia – 22. tammikuuta 2018 Portland, Oregon) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti romaaneja, novelleja, runoutta, lastenkirjoja ja esseitä, eritoten fantasia- ja tieteiskirjallisuutta. Tuotannossaan Le Guin käsitteli muun muassa taolaisuutta, anarkismia, feminismiä sekä yhteiskunnallisia ja psykologisia teemoja. Le Guin on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Elämä.
Le Guin, omaa sukuaan Kroeber, syntyi Kalifornian Berkeleyssä. Hänen isänsä oli antropologi Alfred L. Kroeber ja äitinsä psykologi ja kirjailija Theodora Kroeber. Le Guin teki läpimurtonsa vuoden 1969 romaanillaan "Pimeyden vasen käsi", joka voitti tieteiskirjallisuuden Hugo- ja Nebula-palkinnot. 1960–1970-luvun vaihteessa hän julkaisi klassikoksi muodostuneen "Maameren tarinat" -kirjasarjan, jota hän myöhemmin täydensi. Le Guin asui Oregonin osavaltion Portlandissa vuodesta 1958 lähtien. Hän kuoli 22. tammikuuta 2018 muutaman kuukauden sairauden jälkeen.
Tuotanto.
Suomentamattomat teokset.
Tietokirjat.
Lisäksi runokokoelmia, lastenkirjoja, novelleja ja esseitä.
Apis

Apis (sanatarkasti "Hapu")oli muinaisessa Egyptissä palvottu härkäjumala. Apiksen palvonta sijoittui pääasiassa Ptah-jumalan temppeliin Memfiissä.
Apis kuvattiin usein sonnina, jonka sarvien välissä oli auringonkehrä. Maan päällä sitä edusti tehtävään tarkoin valittu sonni. Oraakkelinakin pidetty sonni oleskeli Ptahin temppelissä, jossa siitä huolehdittiin hyvin, koska sen uskottiin olevan Ptahin ilmentymä maan päällä. Myöhempinä aikoina Apis yhdistettiin myös Osirikseen.
Kun edellinen Apis-sonni kuoli, etsittiin sen tilalle uusi, jolla tuli olla tietyt tunnusmerkit. Jos sonnilla oli puolikuun muotoinen laikku toisessa kyljessä tai otsassa, musta korppikotkan muotoinen laikku selässä tai pilkku kielen alla, valittiin se seuraavaksi Apis-sonniksi. Tätä valintaprosessia varten oli erillinen papeista koostuva ryhmä, joka tulkitsi merkit ja päätti mistä sonnista tulisi seuraava Apis-sonni. Etsinnät saattoivat kestää usein hyvinkin pitkään. Jos sonnia ei löytynyt, uskottiin että Ptah oli suuttunut ihmiskunnalle ja häntä yritettiin lepyttää erilaisin uhrilahjoin.
Uuden valtakunnan aikana kuollut Apis-sonni ryhdyttiin hautaamaan Sakkarassa sijaitseviin hautoihin. Ensimmäinen tunnettu Sakkaraan haudattu Apis-sonni on peräisin Amenhotep III:n hallituskaudelta, jolloin hänen poikansa Thutmosis suoritti hautauksen. Ramses II:n hallituskaudella Apis-sonneja varten valmistettiin suuri maanalainen hautakompleksi, Serapeion, johon Apis-sonnit ryhdyttiin hautamaan omiin kammioihinsa. Serapeioniin haudattiin Apis-sonneja ainakin Kleopatra VII:n hallituskaudelle asti.
Serapeionin löysi egyptologi Auguste Mariette, joka myös suoritti laajamittaisia kaivauksia siellä. Hänen kaivauksistaan tekemänsä muistiinpanot ja raportit ovat kuitenkin hävinneet, mikä vaikeuttaa suuresti Serapeionin kronologista sijoittamista.
Ramses XI:n ja Osorkon II:n hallituskausien väliltä on tiedossa vain yhdeksän Apis-sonnia, joista kolmen hautapaikkaa ei tiedetä. Ne ovat kuitenkin oletettavasti haudattuna Serapeioniin, kammioon jota Auguste Mariette piti liian vaarallisena kaivukohteena. Yhdeksän härkää lähes 250 vuoden aikana on kuitenkin huomattavasti liian vähän ja vaikka Auguste Marietten Ramses XI:n hallintokaudelle sijoittamia Apis-sonnien hautauksia sijoitettaisiin uudelleen huomattavasti myöhempään ajankohtaan, jäisi Apis-sonnien väliin yli 130 vuotta. Joidenkin egyptologien teorioiden mukaan 20. dynastia on ajoitettu väärin ja sitä tulisi siirtää joitain satoja vuosia lähemmäs nykyhetkeä. Toiset tutkijat taas ovat sitä mieltä, että hautoja on enemmän, mutta niitä ei ole vielä löydetty tai tutkittu.
Messier 10

Messier 10 (eli NGC 6254) on pallomainen tähtijoukko Käärmeenkantajan tähdistössä. Sen löysi Charles Messier vuonna 1764. Kohteen suhteellinen kirkkaus on +6,60. William Herschel oli ensimmäinen, joka havaitsi kohteesta yksittäisiä tähtiä. Tähdistä on nyttemmin vain kolmen havaittu olevan muuttuvia tähtiä, joka on varsin pieni luku pallomaiselle tähtijoukolle.
Kohteen taulukossa ilmoitettu koko 20 kaariminuuttia on havaittu valokuvista. Kohde vaikuttaa pienemmältä, n. 8—9 kaariminuutin kokoiselta, kun sitä havaitaan vaatimattomammilla välineillä.
Kohde etääntyy aurinkokunnastamme 69 km/s nopeudella.
Messier 11

Messier 11 (tai NGC 6705) on avoin tähtijoukko Kilven tähdistössä. Kohdetta sanotaan Villihanhijoukoksi. Kohteen löysi Gottfried Kirch vuonna 1681. Kohde on yksi runsastähtisimmistä ja tiiveimmistä avoimista tähtijoukoista. Kohteessa on yhteensä noin 2900 tähteä, joista noin 500 on kirkkaampia kuin 14 (visuaalinen magnitudi). Kirkkain tähti on magnitudiltaan 8, joten pienelläkin kaukoputkella kohteesta voi erottaa yksittäisiä tähtiä. Itse kohteen suhteellinen kirkkaus on 6,3, joten se on mahdollista nähdä myös paljain silmin.
M11:n iäksi on arvioitu noin 250 miljoonaa vuotta, ja se on noin 6 000 valovuoden päässä aurinkokunnastamme, ja se etääntyy meistä 22 km/s nopeudella.
Charles Messier lisäsi kohteen luetteloonsa 30. toukokuuta 1764.
Messier 12

Messier 12 (tai NGC 6218) on pallomainen tähtijoukko Käärmeenkantajan tähdistössä. Sen löysi Charles Messier 30. toukokuuta 1764. Kohteen suhteellinen kirkkaus on 6,7m ja etäisyys aurinkokunnastamme noin 16 000 valovuotta. Kohteen kirkkaimmat tähdet ovat noin +12m.
Messier kuvasi kohteen nebulaksi, vasta vuonna 1783 William Herschel havaitsi kohteen muodostuvan yksittäisistä tähdistä.
Apep

Apep (kreikkalaisittain "Apofis") oli muinaisen Egyptin mytologiassa manalassa elävä käärmedemoni. Apep ilmaantui egyptiläiseen mytologiaan Keskivaltakunnan aikana, mutta vasta Uuden valtakunnan aikaan myyteistä tuli erityisen suosittuja. Apep edusti pimeyden, pahuuden ja kaaoksen voimia, jotka kävivät jatkuvaa taistelua valoa, hyvyyttä ja järjestystä vastaan.
Apep oli tuhoutumaton ja ikuinen auringon vihollinen, joka oli voitettava joka yö. Pilvisinä päivinä tai auringonpimennyksen aikaan Apepin oletettiin päässeen voitolle taistelussa. Ran uskottiin kuitenkin aina lopulta voittavan Apep-käärmeen.
Apep kuvattiin valtavana käärmeenä, joka yritti nielaista auringon ja estää näin Ra-jumalaa kulkemasta tuonpuoleisen (Duat) läpi yöllä. Useimmissa myyteissä Apep odotti Duatin läpi purjehtivaa aurinkolaivaa Bakhu-nimisellä vuorella tai nk. "Yön kymmenennellä alueella" (yön kymmenes tunti). Alkuperäisen myytin mukaan Apep syntyi, kun Neith sylkäisi Nunin edustamaan kaoottiseen alkumereen. Myöhemmin suositun version mukaan Apep oli ollut auringonjumala ennen Rata, ja Ran syöstyä tämän vallasta halusi Apep kostaa.
Myytissä kerrotaan Apepin hypnotisoineen Ran ja muun aurinkolaivan miehistön, laivan keulassa istuvaa Sethiä lukuun ottamatta. Sethin keihästettyä käärmeen laiva pääsi jatkamaan matkaansa. Myöhemmin, kun Sethiä alettiin rinnastaa laajemmalti pahaan, muut aurinkolaivaa suojelevat jumalat (mm. Mehen, Serket, Maahes, Shu ja Bastet) nousivat tärkeämpään asemaan Apepia vastaan käydyssä taistelussa. Jumalat kuvattiin usein taistelemassa käärmettä vastaan loitsuin tai maagisin veitsin ja keihäin. Myöhemmin Apepia alettiin pitää yhtenä Sethin ilmenemismuotona.
Auttaakseen aurinkolaivan miehistöä voittamaan Apepin valmistettiin monissa temppeleissä ympäri maata kirjoituksia, joissa kuvattiin Apepin kukistumista. Myös päivittäin luettavat loitsut ja suoritettavat rituaalit olivat merkittävässä osassa tasapainon säilyttämiseksi yön ja päivän välillä.
Koska muinaiset egyptiläiset uskoivat hieroglyfien joskus heräävän eloon, piirrettiin Apepin nimessä esiintyvä käärmettä kuvaava hieroglyfi lävistetyksi keihäällä, jotta se ei herätessään uhkaisi vainajaa. Egyptiläiset uskoivat, että maailmanloppu tulee, kun Apep nielaisee auringon ja maailman valtaa kaaos, egyptiksi isfet.