tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lahden ammattikorkeakoulun liiketalouden ala

Lahden ammattikorkeakoulun Liiketalouden ja matkailun ala oli Lahden ammattikorkeakoulun yksikkö. Lahden ammattikorkeakoulun Liiketalouden ja matkailun alan tavoitteena oli kouluttaa kansainvälisiä, työelämätaitoisia ja ajan tasalla olevia liiketalouden alan ammattilaisia. Vuonna 2020 Lahden ammattikorkeakoulu ja Saimaan ammattikorkeakoulu yhdistyivät muodostaen LAB-ammattikorkeakoulun.
LAB-ammattikorkeakoulun Liiketalouden ja matkailun ala sijaitsi Lahdessa osoitteessa Niemenkatu 73. Opetusta ja toimintaa oli Lahdessa myös FellmanniCampuksella, Kirkkokatu 27.
Historiaa.
Lahden kauppaopetuksen syntyvaiheet ovat vahvasti yhteydessä Lahden kaupungin kehitykseen. Kaupan ja teollisuuden keskuspaikaksi Lahti kehittyi 1870-luvulla. Riihimäki-Pietari rata ja Vääksyn kanava valmistuivat tällöin. Liike-elämän nousukauden (1890) myötä Lahdessa ymmärrettiin tarve omalle kauppa-alan opetukselle. 
Lahden Liikemiesyhdistys ry perusti kauppakoulun kannatusyhdistyksen, ja Lahden kauppakoulu aloitti toimintansa pian, vuonna 1910. Kannatusyhdistys omisti sen vuoteen 1919 saakka, jonka jälkeen se siirtyi Lahden kaupungin omistukseen. 1950-luvulla kauppa-alan opetus Lahdessa vahvistui entisestään, kun Viipurin kauppaoppilaitos siirtyi paikkakunnalle. Lahden kartano, nykyinen Lahden historiallinen museo (osa Lahden kaupunginmuseota), oli 33 vuotta keskeinen kaupallisen koulutuksen paikka.
Lahden ammattikorkeakoulu aloitti toimintansa ensimmäisten suomalaisten ammattikorkeakoulujen joukossa 1992. Sitä ennen liiketalouden koulutusta oli annettu Kauppaoppilaitoksessa, joka toimii nykyisin osana Salpausta. LAMKiin rakentui uusi, amk-tasoinen liiketalouden koulutus. Matkailun alan koulutus tuli mukaan LAMKiin muutamia vuosia myöhemmin. 
Vuonna 2010 juhlittiin Lahden kauppaopetuksen 100-vuotisjuhlavuotta. 
LAMK oli osa Päijät-Hämeen koulutuskonsernia vuosina 1996-2014. Lahden ammattikorkeakoulu aloitti 1.1.2015 itsenäisenä ammattikorkeakouluosakeyhtiönä. Vuoden 2018 alusta Lahden ammattikorkeakoulun omistajaksi tuli LUT-yliopisto. Vuonna 2020 LAMK ja SAIMIA yhdistyivät LAB-ammattikorkeakouluksi.
Kansainvälisyys.
Lahden ammattikorkeakoulu toimi kansainvälisissä koulutusverkostoissa, -ohjelmissa ja yhteistyöjärjestelyissä. Niiden on todettu kehittävän oppimisen ja opetuksen laatua sekä tukevan ammattikorkeakoulun työ-, elinkeino- ja kulttuurielämän kansainvälistämistä alueellisesti ja valtakunnallisesti. Ala osallistui kansainvälisiin opiskelija- ja opettajavaihto-ohjelmiin sekä koulutusta kehittäviin kansainvälisiin EU-hankkeisiin.
Englanninkieliset koulutusohjelmat tarjosivat opiskelupaikan kymmenille ulkomaalaisille opiskelijoille. Liiketalouden ja matkailun ala oli kansainvälinen yksikkö, jonka toiminnassa kansainväliset opiskelijat ja opettajat olivat olennainen osa oppimistilannetta. Lahden ammattikorkeakoulun Liiketalouden ja matkailun ala asetti tavoitteekseen tarjota sellaisen kansainvälinen toimintailmapiirin, jossa kansainvälisyys muuttuu luontevaksi osaksi päivittäistä toimintaa.
Miten vietin... viime kesänä

Miten vietin... viime kesänä () on venäläinen draamaelokuva, joka on valmistunut vuonna 2010. Sen ohjasi Aleksei Popogrebski, ja kaksi sen pääosanäyttelijää palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla. 
Elokuva kertoo kahdesta miehestä Pavel ja Sergei, jotka työskentelevät Jäämeren saaressa sääasemalla. Pavel saa vakavan viestin mantereelta mutta ei uskalla kertoa sitä Sergeille, joka on ollut kalassa viestin tullessa. Eristyneisyys ajaa miehet mielenhäiriön partaalle. 
Elokuva on kuvattu pääasiassa Valkarkain sääasemalla Tšuktšimerellä Venäjän arktisilla alueilla.
Elokuva valittiin vuoden parhaaksi elokuvaksi vuoden 2010 Lontoon filmifestivaaleilla ja 46. Chicagon kansainvälisillä filmifestivaaleilla.
Castle-luokka (troolari)

Castle-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston troolareista koostuva alusluokka, johon piti kuulua kaikkiaan 217 alusta. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä aluksia oli valmistunut kaikkiaan 197 ja loput 20 peruutettiin. Aluksista 197 tilattiin Britteinsaarilta ja yhdeksän Intiasta. Lisäksi Kanadasta tilattiin 60 troolaria.
Alukset.
Alukset nimettiin Trafalgarin taisteluun osallistuneiden "HMS Victoryn" ja "HMS Royal Sovereignin" miehistöluetteloissa esiintyneiden nimien mukaan.
Peruutetut tilaukset.
Vuonna 1919 luokan tilauksista peruutettiin 20 tilausta, joista pääosa oli tehty edellisenä vuonna. Peruutetut tilaukset olivat: "HMS Alexander Colville","HMS Alexander Dunbar","HMS Colin Craig","HMS Ephraim Bright","HMS James Baird","HMS James Boyle","HMS James Coile","HMS John Chatway","HMS John Coombe","HMS John Creighton","HMS Joseph Crowell","HMS Joseph Doe","HMS Matthew Berryman","HMS Richard Bane","HMS Walter Cave","HMS William Bennett","HMS William Burte","HMS William Cable" ja "HMS William Coran"
Intiasta tilatut.
Miinauhan kasvaessa Intian niemimaan lähivesillä Amiraliteetti tilasi 1917 Intiasta yhdeksän Castle-luokan troolaria miinanraivaukseen. Aluksissa oli teräskaariin kiinnitetty teaklaudoitus ja moottorit toimitettiin Britteinsaarilta. Kolme aluksista valmisti kalkutalainen Burns and Company ja loput kuusi Bombayn telakka. Työ oli kuitenkin hidasta ja vielä helmikuussa 1919 ilmoitettiin töiden olevan kesken, mutta pääosin töiden annettiin jatkua.
Kanadasta tilatut.
Tammikuussa 1917 tilattiin 36 alusta Kanadan telakoilta Amiraliteetin Castle-luokan troolareina. Heinäkuussa tilattiin vielä 24 alusta. Valmistuneet alukset sijoitettiin Kanadan laivastoon lukuun ottamatta yhdeksää, jotka liitettiin Yhdysvaltain laivastoon raivaamaan miinoituksia sodan jälkeen. Alusten suunniteltuna tehtävänä oli Kanadan Atlantin puoleisen rannikon valvonta, mutta ensimmäiset kymmenen varustettiin jo valmistuessaan miinanraivaajiksi ja loput myöhemmin.
Danit

Danit eli giot ovat etninen ryhmä Liberiassa ja Norsunluurannikolla. Danit tunnetaan taidokkaista naamioistaan, joita valmistetaan elämän eri tilanteisiin kuten sotaan, rauhaan, kilpailuun ja opetukseen.
Danin kieli kuuluu mandelaisiin kieliin. Danit ovat ilmeisesti alkujaan kotoisin nykyisten asuinalueidensa länsipuolelta.
Jim Rose

Jim Rose (s. 21. joulukuuta 1956 Burns, Oregon, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sirkuksen omistaja, jonka Jim Rose Circus tunnetaan erityisesti shokeeraavista esityksistään. Jim Rose on naimisissa Bebe Rosen kanssa.
Walter Gräsbeck

Sune Walter Gräsbeck (19. kesäkuuta 1892 Viipuri – 8. tammikuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen teollisuusmies.
Gräsbeck suoritti Helsingissä 1912 Högre Svenska Handelsläroverketin korkeakouluosaston. Sen jälkeen hän matkusteli Euroopassa ja Yhdysvalloissa. 1912 hän oli töissä Pietarissa Bureau Vegassa ja sen jälkeen vuosina 1917–1918 suomalaista paperia ja selluloosaa myyvässä Oy Bumaganissa toimitusjohtajana. Vuonna 1918 hänet palkkasi Suomen selluloosayhdistys (myöhemmin Finncell), jonka toimitusjohtajaksi hänet pian nimitettiin. Hän hoiti tehtävää kuolemaansa asti. Hänen johdollaan Finncell saavutti mainiot tulokset, muun muassa vuosina 1921–1935 selluloosan vienti kasvoi kymmenkertaiseksi. 
Gräsbeckillä oli lukuisia luottamustehtäviä valtiollisissa, kaupallisissa ja akateemisissa järjestöissä, liitoissa ja komiteoissa. Vuosina 1940–1941 hän oli muun muassa Petsamon Nikkeliä pohtivan neuvostoliittolais-suomalaisen sekakomitean ja vuonna 1944 sotakorvauskomitean puheenjohtajana. Sujuvasti venäjää puhuvana ja huumorintajuisena henkilönä Gräsbeck onnistui näissä tehtävissään aikaansaamaan Suomelle edullisia päätöksiä. Hän johti myös menestyksekkäästi kauppavaltuuskuntien matkoja Yhdysvaltoihin ja Britanniaan, ja hankki sieltä merkittäviä lainoja. Hän vastaanotti lukuisia kunnianosoituksia, sai vuorineuvoksen arvon 1940, tekniikan kunniatohtoriksi hänet vihittiin 1949 ja hän sai lukuisia suomalaisia ja ulkomaisia kunniamerkkejä. Hänestä tuli muun muassa Brittiläisen imperiumin ritarikunnan ritarikomentaja (KBE).
Virginia Dare

Virginia Dare (s. 18. elokuuta 1587 Roanoken siirtokunta – ?) oli ensimmäinen Pohjois-Amerikassa englantilaisille vanhemmille syntynyt lapsi. Hänen isänsä oli Ananias Dare ja äitinsä Ellinor Dare, joka oli Roanoken siirtokunnan kuvernöörin John Whiten tytär. Virgina Dare sai etunimensä sitä, että hän oli ensimmäinen Virginian alueella syntynyt kristitty. Yhdeksän päivää hänen syntymänsä jälkeen kuvernööri White palasi Englantiin hankkiakseen apua siirtokunnalle. Virginia Daren ja muiden Roanokeen jääneiden siirtokuntalaisten sitä myöhemmistä vaiheista ei tiedetä varmuudella mitään, sillä he olivat kadonneet jäljettömiin Whiten palatessa kolme vuotta myöhemmin.
Viimeisen neljänsadan vuoden aikana Daresta on tullut tärkeä henkilö amerikkalaisissa kertomuksissa ja kansanperinteessä. Hän on ollut päähenkilönä monessa kirjassa, runossa, laulussa, televisio-ohjelmassa sekä elokuvassa. Monta paikkaa Pohjois-Carolinassa ja Etelä-Yhdysvalloissa on nimetty hänen mukaansa.
Killybegs

Killybegs () on Donegalin kreivikunnan ja Irlannin suurin kalasatama. Se sijaitsee kreivikunnan etelärannikolla Donegal Bayn pohjoisrannalla, lähellä Donegalin kaupunkia. Kaupunki on kauniin sataman päässä pohjoiseen suuntautuvan vuoristoseudun juurella. Kesällä siellä vietetään kalastukseen liittyviä katujuhlia, joihin liittyy perinteinen yhteinen "veneiden siunaaminen". 
Kaupungissa on asukkaita noin 2 000. Siellä puhutaan englantia ja iiriä.
HMS John Dunn

HMS John Dunn oli Britannian kuninkaallisen laivaston Mersey-luokan aseistettu troolari. Valmistuessaan alus varustettiin vesikuuntelulaitteilla.
Valmistus.
Alus tilattiin Port Glasgow'sta Ferguson Brothersilta. Alus laskettiin vesille 27. maaliskuuta 1918 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna.
Palvelus.
Vuonna 1922 alus myytiin Irlannin laivastolle, jossa se säilytti aiemman nimensä. Alus vastaanotettiin Brightlingsean satamassa. Alus pelasti 25. maaliskuuta päällikkönään L. McGrath merihätään joutuneen höyrytroolarin, jonka se hinasi Fenitiin. Seuraavana vuonna alus myytiin kauppalaivastoon, jolloin sen nimeksi tuli SS "Florence Brierley". Omistajaksi kirjattiin fleetwoodilainen yritys New Docks ST Company.
Toisen maailmansodan alussa alus pakko-otettiin palvelukseen tammikuussa 1940 nimellä "HMS Florence Brierley", minkä jälkeen se muutettiin puominvalvonta-alukseksi. Sodan aikana laivasto lunasti aluksen. Elokuussa 1946 alus myytiin siviilikäyttöön.
Formula Regional Oceania Championship

Formula Regional Oceania Championship (vuoteen 2022 asti Toyota Racing Series) on autourheilusarja, joka perustettiin vuonna 2005 Uudessa-Seelannissa. 
Sarjan nimi muutettiin vuoden 2022 lopuksi ja muutoksen myötä sarjan vaikutus superlisenssin saamiseen kasvaa (aiempi 10 pistettä superlisenssiä varten on nyt 18 pistettä). Sarja muuttui kaudelle 2023 Oseanian alueella ajettavaksi Formula Regional -sarjaksi. Alue kattaa Australian, Uuden-Seelannin ja Tyynenmeren saaria.
Sarjassa ajetaan Tatuusin valmistamilla FIA:n Formula 3 -sääntöjen mukaisilla autoilla ja Toyotan moottoreilla. Vuodelle 2020 1,8 litran moottorin tilalle tuli kaksilitrainen moottori.
Säännöt.
Sarjassa ajetaan viisi kilpailua kaudessa, joihin kuuluu myös New Zealand Motor Cup ja Denny Hulme Memorial Trophy palkinnot. Kilpailuviikonloppuna ajetaan kolme kilpailua joista yksi lauantaina ja kaksi sunnuntaina. Vuodesta 2006 lähtien sarjaan on kuulunut myös Uuden-Seelannin GP. 
Sarjassa jaetaan pisteitä 30 parhaalle kuljettajalle järjestyksessä 75, 67, 60, 54, 49, 45, 42, 39, 36, 33, 30, 28, 26, 24, 22, 20, 18, 16, 14, 12, 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2, 1.
Stabat Mater (Poulenc)

Francis Poulenc sävelsi versionsa "Stabat Materista" vuonna 1950, ja se kantaesitettiin Strasbourgin juhlilla 1951. Sävellystyön taustalla oli taiteilija Christian Bérard'n kuolema; alun perin Poulenc harkitsi requiemin säveltämistä ystävälleen, mutta hän päätyikin Stabat Materiin palattuaan Mustan Madonnan pyhäkölle Rocamadouriin. Teoksen esittävät sopraanosolisti, sekakuoro ja orkesteri. 
"Stabat Mater" otettiin hyvin vastaan Euroopassa, ja Yhdysvalloissa se sai New York Critics' Circle Awardin vuoden parhaana kuoroteoksena.
Dev

Devin Star Tailes (s. 2. heinäkuuta 1989), taiteilijanimeltään Dev, on yhdysvaltalainen laulaja. Hän sai paljon julkisuutta, kun hip hop-ryhmä Far East Movement käytti listahittinsä "Like a G6" kertosäkeessä Devin kappaleen "Booty Bounce" samplea. Hänen ensimmäinen studioalbuminsa "The Night the Sun Came Up" julkaistiin 2. syyskuuta 2011.
Elämä.
Dev syntyi Tracyssa, Kaliforniassa Lisa ja Riki Tailesille. Perhe on portugalilaista ja meksikolaista syntyperää, mutta kotoisin Costa Ricasta ja kasvanut Mantecassa Kaliforniassa. Hänellä on kaksi nuorempaa siskoa, Sierra Sol ja Maezee Lua. Dev oli bändin sekä kuoron jäsen, ja opiskeli collegessa englantia ja taidehistoriaa.
Musiikkiura.
Hip hop- ja tuottajaryhmä The Cataracs löysi Devin MySpacesta, jonne hänen ystävänsä oli ladannut Devin Amy Winehousen kappaleesta tekemän coverin. Kesällä 2010 The Cataracs ja Dev viettivät aikaa studiossa kirjoittaen kappaleita yhdessä. He kirjoittivat Deville kappaleen "Booty Bounce". Samaan aikaan he tuottivat myös Far East Movementin tunnetun "Like a G6" -kappaleen päättäen käyttää kappaleen kertosäkeessä pätkää Booty Bouncesta. "Like a G6" saavutti paljon menestystä ja nousi listojen kärkeen.
Devin ensimmäinen musiikkivideo kappaleesta Booty Bounce kuvattiin elokuussa 2010. Hän solmi levytyssopimuksen Universal Republicin kanssa lokakuussa samana vuonna, ja hänen ensimmäinen virallinen singlensä "Bass Down Low" julkaistiin pian sen jälkeen, 6. joulukuuta 2010. Kappale sai osakseen myös radiosoittoa.
Ensimmäinen studioalbumi "The Night the Sun Came Up" julkaistiin Australiassa, Isossa-Britanniassa ja Irlannissa syyskuussa 2011. Albumin kirjoittaminen aloitettiin vuonna 2009. The Cataracs on kirjoittanut albumin jokaisen kappaleen yhdessä Devin kanssa, sekä tuottanut albumin. Maaliskuussa 2011 he matkustivat kolmeksi viikoksi Costa Ricaan, jossa suurin osa kappaleista äänitettiin ja tuotettiin. Dev on ilmoittanut lykkäävänsä albumin julkaisua Yhdysvalloissa tammikuuhun 2012 lisätäkseen albumille uusia kappaleita.
Jostedalsbreenin kansallispuisto

Jostedalsbreenin kansallispuisto () on Norjassa sijaitseva kansallispuisto. Sen pinta-alasta noin puolet täyttää Euroopan mantereen suurin jäätikkö, Jostedalsbreen, josta se on saanut myös nimensä. Puisto avattiin 25. lokakuuta 1991, ja se on pinta-alaltaan 1 310 neliökilometriä.
Puisto sijaitsee Sognin ja Fjordanen läänissä Lusterin, Balestrandin, Jølsterin, Sogndalin, Gloppenin, Førden ja Strynin kunnissa.
Sergei Afanasjev (moottoriurheilija)

Sergei Andrejevits Afanasjev (, s. 25. maaliskuuta 1988 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen moottoriurheilija.
Afanasjev aloitti Formula uransa vuonna 2003 kilpailemalla Formula RUS -sarjassa. Tuona vuonna hän voitti kolme kilpailua ja otti sarjan mestaruuden. Hän osallistui samana vuonna kahdeksaan Formula Renault Monza kilpailuun BVM Minardi Junior Team -tallissa sijoittuen sarjan 13:nneksi. Seuraavan vuonna Afanasjev osallistui Saksan Formula Renault 2.0 -sarjaan. Hän sijoittui sarjan kymmenenneksi. Hän ajoi myös 13 kilpailua Eurocup Formula Renault -sarjassa sijoittuen parhaimmillaan kilpailussa neljänneksi. Sarjan loppupisteissä hän oli 24:s. Vuonna 2006 Afanasjev ajoi Formula Renault 2.0 NEC -sarjassa. Hän sijoittui sarjan kahdeksanneksi. Hän ajoi samana vuonna Formula Renault 2.0 Suisse -sarjassa sijoittuen sarjan toiseksi.
Vuonna 2007 Afanasjev osallistui Formula 3 Eurosarjaan. Hän ei saanut sarjasta pisteitä. Vuonna 2008 Afanasjev siirtyi International Formula Master -sarjaan sijoittuen siellä sarjan kahdeksanneksi. Hän ajoi samana vuonna kahdeksan kilpailua Formula Renault 3.5 -sarjassa saavuttamatta pisteitä. Afanasjev jatkoi Formula Master -sarjassa kaudella 2009 sijoittuen sarjan toiseksi.
Vuonna 2010 Afanasjev ajoi FIA Formula 2 -sarjassa, jossa hän sijoittui sarjan kolmanneksi. Vuonna 2011 Afanasjev ajoi Auto GP -sarjassa DAMS-tallissa. Siellä hän sijoittui niin ikään sarjan kolmanneksi. Vuonna 2012 Afanasjev kilpailee FIA GT1 Championship -sarjassa.
Bruno Musarò

Bruno Musarò (s. 27. kesäkuuta 1948 Andrano) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja Pyhän istuimen diplomaatti. Hänet vihittiin papiksi Otranton arkkihiippakuntaan 19. syyskuuta 1971 ja nimitettiin Abarin titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi Panamaan 3. joulukuuta 1994. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1995. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Jorge María Mejía.
Musarò sai 25. syyskuuta 1999 nimitykset apostoliseksi nuntiukseksi Madagaskarille, Komoreille, Seychelleille ja Mauritiukselle. 10. helmikuuta 2004 hänet nimitettiin apostoliseksi nuntiukseksi Guatemalaan, 5. tammikuuta 2009 Peruun ja 6. elokuuta 2011 Kuubaan.
HMS John Dutton

HMS John Dutton oli Britannian kuninkaallisen laivaston Mersey-luokan aseistettu troolari.
Valmistus.
Alus tilattiin Port Glasgow'sta Ferguson Brothers (Port Glasgow) Limitediltä. Alus laskettiin vesille 17. tammikuuta 1918 ja otettiin palvelukseen vielä samana vuonna.
Palvelus.
Vuonna 1922 alus myytiin Irlannin laivastolle, jossa se säilytti aiemman nimensä. Alus vastaanotettiin Portsmouthissa. Vuottaa myöhemmin alus myytiin kauppalaivastoon, jolloin sen nimeksi tuli SS "Karlesefni".
Tšehovin ase

Tšehovin ase on fiktiossa, kuten kirjallisuudessa, televisiosarjoissa tai elokuvissa, käytetty tekniikka, missä tarinan varhaisessa vaiheessa esitellään näennäisesti merkityksetön asia, joka tarinan edetessä nousee merkittävään asemaan juonen kannalta. Termi on saanut nimensä venäläisen näytelmäkirjailija Anton Tšehovin mukaan, joka mainitsee siitä kirjeissään useita muunnelmia. Tšehov itse sovelsi ohjetta näytelmässään "Vanja-eno": siinä pistooli esitellään tarinan alussa jokseenkin puolihuolimattomasti, mutta tarinan loppua kohti siitä tulee tärkeä osa juonta, kun Vanja-eno aikoo raivonpuuskassaan ampua sillä itsensä.
Ohjetta on usein tulkittu häivetekniikaksi, mutta konsepti voidaan tulkita myös tarkoittamaan ”älä lisää tarpeettomia esineitä tarinaan”. Tšehovin ase -säännön unohtaminen voi johtaa suuriinkin juonen aukkoihin.
Tšehov esitti ohjeen muun muassa kirjoittajakursseilla Krimin niemimaalla, ja siellä sen kirjasi 1889 muistiin kurssilainen Ilja Gurlyand.
Salapoliisitarinoissa esiintyy tämäntyyppisiä yksityiskohtia: löytyy veitsi, joka aluksi näyttää tarpeettomalta, mutta joka myöhemmin ratkaisee kaiken. Myös saduissa rakenne toimii usein.
Mankala-periaate

Mankala-periaate on Suomessa käytetty toimintatapa, jossa usea yhtiö perustaa voittoa tuottamattoman osakeyhtiön yhteistä tarkoitusta varten. Malli on käytössä erityisesti energia-alalla, jossa on useita Mankala-yhtiöitä, joita on perustettu yhden tai useamman voimalaitoksen rakentamista ja operointia varten. Osakeyhtiön osakkaat rahoittavat laitoksen rakentamisen ja ylläpidon ja vastavuoroisesti ne saavat rakennetusta laitoksesta sähköä omakustannushintaan.
Käytäntö on laillinen, koska korkein hallinto-oikeus (KHO) hyväksyi sen kahdessa ratkaisussaan vuosina 1963 ja 1968 (KHO 1963 I 5 ja KHO 1968 B II 521). Toinen ratkaisuista koski Oy Mankala Ab:tä, siksi tätä toimintamallia alettiin kutsua Mankala-periaatteeksi. Tuolloin kiista koski sitä, että kunnat halusivat että niiden alueella tuotettu sähkö olisi arvostettu siirtohintaa korkeampaan hintaan siksi, että alihintaiseksi epäilty sähkö vähensi kuntien yritystulosta saamia kunnallisveroja, joka kuntien näkökulmasta vaikutti peitellyltä osingonjaolta. 
Mankala-yhtiöt ovat osakeyhtiöitä ja osakkaiden vastuu määräytyy osakeyhtiölain mukaisesti. Mankala-yhtiön omistajat sopivat osakassopimuksessa vastaavansa voimayhtiölle yhtiön energian tuotannon aiheuttamista kustannuksista omistustensa suhteessa. Näitä ovat esimerkiksi käyttö- ja huoltokustannukset, verot, vakuutukset, lainat ja polttoainekustannukset. 
Keväällä 2010 europarlamentaarikot Satu Hassi ja Heidi Hautala (vihr) esittivät EU-parlamentille kirjallisen kysymyksen (E2217-10) Mankala-periaatteen laillisuudesta. Heidän mielestään kyse oli peitellystä osingonjaosta. EU-komissio tutki asiaa, mutta lopetti tutkimukset marraskuussa 2012.
Mankala-yhtiöitä ovat esimerkiksi Teollisuuden Voima, Pohjolan Voima ja Fennovoiman suomalainen osakas, Voimaosakeyhtiö SF.
Neljästoista vieras

Neljästoista vieras on Toivo Särkän vuonna 1948 ohjaama elokuva, johon hän laati myös käsikirjoituksen. 
Juoni.
Isänsä kanssa liikeasioissa riitautunut sahatehtailijan poika lähtee kaverinsa luokse, mutta päätyy kulkuria esittäväksi neljänneksitoista vieraaksi kartanontyttären kihlajaisiin, ja tuloksena on romanssi.
Tuotanto.
Roolinimien perusteella on esitetty, että Särkän käsikirjoitus saattaa pohjautua ruotsalaiseen alkuperäistekstiin. Alkujakso on kuvattu pernajalaisella sahalla, jonka omistajasuvun nimi Palomaa saattaa viitata Paloheimoon. Särkän isä työskenteli metsätyönjohtajana H. G. Paloheimon palveluksessa. Sahan konttorikohtaus on kuvaaja Sulo Tammilehdon ideoimana lavastettu avokulisseina aitoon sahaympäristöön, jossa tuuli kuitenkin haittasi kuvauksia heiluttelemalla papereita.
Arviot.
Elokuvan menestys jäi vaatimattomaksi, ja aikalaiskriitikoiden arvioissa todettiin muun muassa, että se on syytä sivuuttaa lempeästi mahdollisimman lyhyesti. Parissa arviossa siitä on kuitenkin löydetty kaikkien heikkouksien joukosta hauskuuttakin. 
Erään myöhemmän kriitikon mukaan elokuvassa rämmitään suomalaisen elokuvataiteen pohjamudissa.
Nurmi (Tusinan piiri)

Nurmi () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Venäjällä Leningradin alueen Tusinan piirissä. Se sijaitsee 9 kilometriä Tusinan kaupungista itään. Kunnassa on 3 300 ja kylässä 3 100 asukasta (vuonna 2010).
Kunnan pinta-ala on 138 neliökilometriä. Pohjoisessa se rajoittuu Kirovskin piiriin, idässä Tusinan piirin Hattulan kuntaan, etelässä ja lännessä Tusinan kaupunkiin ja luoteessa Lomkan kaupunkikuntaan. Pinta-alasta 77,8 % on osittain soistunutta metsää ja 15,9 % maatalousmaata. Suurimmat vesistöt ovat Pentikäisenjärvi ja Voittolanjoki.
Nurmen kuntaan kuuluvat keskuskylän lisäksi Korkan (ven. Горки, "Gorki") ja Savotan (Жоржино, "Žoržino") kylät. Entisten Metsäpirtin (Нечеперть, "Netšepert") ja Kylväjän (Кюльвия, "Kjulvija") kylien paikalla on puutarhapalsta-alueita.
Ruotsin vallan aikana kylässä asui inkerinsuomalaisia, mutta Suuren Pohjan sodan jälkeen asukkaat pakenivat muualle, esimerkiksi Nurmesta kotoisin ollut Olli Matinpoika Julli kuoli vuonna 1709 Pyhtäällä.
Nurmen kylä mainitaan Venäjällä ensimmäisen kerran 1700-luvulla, jolloin keisarinna Elisabet lahjoitti seudun maat rippi-isälleen Fjodor Dubjanskille. Myöhemmin ne kuuluivat Hattulan kartanonherroille. Nurmi oli metsien ja soiden ympäröimä pikkukylä, johon 1800-luvulla rakennettiin Balašovin tilallissuvun metsästysmaja. Kylän talonpojat olivat venäläisiä, jotka kuuluivat Hattulan ortodoksiseen seurakuntaan. 1870-luvulla alueelle alkoi saapua virolaisia Liivinmaan kuvernementista, koska he olivat maaorjuden lakkauttamisen jälkeen jääneet ilman maata. Nurmen pohjoispuolelle oli silloin rakennettu uusi kylänosa, joka sai sittemmin nimi "Estonskij" (ven. Эстонский). Vuonna 1926 kylässä oli 55 taloa ja 225 asukkaita. Vuonna 1933 Nurmi kuului Estonskin kansallisen kyläneuvostoon. Kurjien olojen vuoksi kaikki paikkakunnan virolaiset lähtivät keväällä 1942, saksalaismiehityksen aikana, Viroon.
Neuvostoaikana kunnassa harjoitettiin turpeen tuotantoa. Vuonna 1974 kylään rakennettiin Neuvostoliiton suurin siankasvatuskompleksi. Kunnan kautta kulkee Kemppaalan ja Hattulan välinen R-40-maantie sekä Tusinasta Hattulaan johtava rautatie. Nurmesta on linja-autoyhteys Tusinaan.
Paikallisista elinkeinoista tärkein on maatalous, joka on erikoistunut sianlihan ja rehun tuotantoon. Lisäksi viljellään vihanneksia ja perunaa. Maatalousyrityksiä ovat Rjurik-Agron suursikala ja Tusinan rehuseostehdas. Kolme neljäsosaa asukkaista käy työssä kunnan ulkopuolella, heistä viidesosa Pietarissa.
Palveluihin kuuluvat lastentarha, koulu, kerhotalo, lasten taidekoulu, kirjasto, terveysasema, posti, pankki sekä joukko kauppoja. Nurmen kylässä toimii ortodoksinen seurakunta.
Nähtävyyksiä ovat Pokrovan kirkon rauniot ja keskiaikainen asuinpaikka Tsaritsyna Gorassa, kaksi sotamuistomerkkiä sekä Metsäpirtin hautapaikka.
Ge’ezin kieli

Ge’ez (myös "(muinais)etiopia", ግዕዝ, "gəʽ(ə)z" ) on Etiopiassa ja Eritreassa 1000-luvulle saakka puhuttu eteläseemiläinen kieli. Ge’ezillä on rikas kirjallisuus, ja se on säilynyt maiden kristillisten kirkkojen jumalanpalveluskielenä.
Ge’eziä puhuttiin Aksumin valtakunnassa nykyisen Etiopian Tigrayn alueella ja Eritreassa. Myöhemmin ge’ezinkielisiä tekstejä laadittiin eri puolilla Etiopian keisarikuntaa. Kieltä kirjoitetaan eteläarabialaisesta konsonanttikirjaimistosta kehittyneellä etiopialaisella tavukirjoituksella. Se käsittää klassisessa muodossaan 30 konsonanttimerkkiä, joista jokaisella on seitsemän vokaaleja osoittavaa muunnosta. Kirjoituksen suunta on vasemmalta oikealle.
Vanhimmat ge’ezinkieliset piirtokirjoitukset ovat peräisin 200-luvulta. Kristinuskon levittyä Aksumiin 300-luvulla ge’eziksi alettiin kääntää kreikan kielestä Raamatun kirjoja, pyhimyselämänkertoja ja muuta uskonnollista kirjallisuutta. Vähitellen ryhdyttiin laatimaan myös alkuperäisiä pyhimyskertomuksia ja jumalanpalvelustekstejä. Varhaisia käsikirjoituksia ei ole säilynyt, vaan tekstit tunnetaan myöhempinä kopioina. Ge’eziksi on säilynyt juutalaisia ja varhaiskristillisiä teoksia, jotka ovat muualta kadonneet.
Ge’ez jäi pois käytöstä puhekielenä 900–1000-luvuilla Aksumin valtakunnan hajottua. Se säilytti kuitenkin asemansa kirjakielenä Etiopian valtiollisen keskuksen siirtyessä etelämmäs maan keskiosaan. Salomon hallitsijasuvun noustua valtaan vuonna 1270 alkoi uusi ge’ezinkielisen kirjallisuuden kukoistuskausi. Tänä aikana käännettiin paljon arabiankielistä kirjallisuutta ja korjailtiin vanhoja Raamatun käännöksiä. Etiopialaisen kirjallisuuden merkkiteos on hallitsijasuvun vaiheista kertova Kebra Negast. Muuta maallista kirjallisuutta edustavat lähinnä keisarien kronikat. Uskonnolliseen kirjallisuuteen kuuluu pyhimyskertomuksia, teologisia traktaatteja, jumalanpalveluskirjoja, maagisia tekstejä ja eri tyylilajeja edustavaa hengellistä runoutta.
Ge’ez oli Etiopian pääasiallinen kirjakieli 1800-luvulle saakka. Sen opiskelu oli tärkeä osa perinteistä kirkollista opetusta, joka alkoi menettää merkitystään 1900-luvun puolivälissä nykyaikaisen koulujärjestelmän laajentuessa. Amhara syrjäytti ge’ezin kirjakielenä 1800–1900-lukujen vaihteessa. Ge’ez toimii nykyään Etiopian ja Eritrean ortodoksisten kirkkojen sekä Etiopian katolisen kirkon jumalanpalveluskielenä. Sitä opetetaan kirkkokouluissa ja sillä laaditaan yhä perinteistä hengellistä runoutta.
Ge’ez kuuluu etiopianseemiläisten kielten pohjoishaaraan. Sen lähimmät sukukielet ovat tigrinja ja tigre. Ge’ez on muihin etiopianseemiläisiin kieliin verrattuna vanhakantaisempi ja siinä on vähemmän kuušilaisten kielten vaikutusta. Se on toisaalta menettänyt eräitä yhteisetiopialaisia piirteitä ja kehittynyt osin omaan suuntaansa.
Kielessä on kirjallisuuden kautta tulleita lainasanoja kreikasta, koptista, syyriasta, muinaishepreasta ja arabiasta. Ge’ez on vaikuttanut muihin etiopianseemiläisiin sekä keskikuušilaisiin kieliin. Sen sanavarat toimivat mallina tieteellisen terminologian kehittämisessä.
Kolmastoista koputus

Kolmastoista koputus on vuonna 1945 valmistunut Ilmari Unhon ohjaama jännityselokuva. Käsikirjoitus pohjautuu Simo Penttilän tarinaan, jossa tapahtumat liikkuvat sodan aiheissa. 
Elokuvan aiheena on kahden suomalaisen merikapteenin seikkailu Göteborgissa, jossa kapteenit (Joel Rinne ja Tauno Palo) kohtaavat kabareelaulajina esiintyvät, torpedoijille tietoja välittävät agentit. Tuotantoresurssien vähäisyyden vuoksi Göteborgia esittää elokuvassa Turku.
Arviot.
Aikalaiskriitikot ottivat elokuvan myötämielisinä vastaan: ”Älykäs seikkailuelokuva – – laatutyötä, ajanvietefilminä hyvää luokkaa”, arvioi Olavi Vesterdahl "Aamulehdessä". Huolellista työtä kiiteltiin yleisesti, myös musiikin ja lavastuksen osalta.
"Tv-maailma" -lehden arviossa vuodelta 2011 kriitikko pitää tarinaa löyhänä, mutta George de Godzinskyn merimieslaulut tekevät häneenkin vaikutuksen.
Jimmy Lidberg

Jimmy Lidberg (s. 13. huhtikuuta 1982 Tukholma) on ruotsalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
Pääasiassa 96 kilogramman painoluokassa kilpaileva Lidberg on saavuttanut olympiapronssia sekä kolme MM- ja neljä EM-mitalia. Myös hänen isoveljensä Martin on kreikkalais-roomalaisen painin maailmanmestari.
Alim Selimau

Alim Selimau (, s. 26. tammikuuta 1983 Kasumkent, Dagestanin ASNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja maailmanmestari.
84 kilogramman painoluokassa kilpaileva Selimau voitti maailmanmestaruuden Budapestissa 2005 ja Istanbulissa 2011.
Manutšar Tskhadaia

 
Manutšar Tskhadaia (, s. 19. maaliskuuta 1985 Khobi, Georgian SNT, Neuvostoliitto) on georgialainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
Pääasiassa 66 kilogramman painoluokassa kilpaileva Tskhadaia on saavuttanut olympiapronssia Lontoossa 2012 ja MM-hopeaa Herningissä 2009 ja Istanbulissa 2011. Lisäksi hän on saavuttanut EM-hopeaa Belgradissa 2012 (74 kg) ja EM-pronssia Vilnassa 2009.
Vaajakosken vanha vesivoimalaitos

Vaajakosken vanha vesivoimalaitos eli Wanha Woimala on Vaajakoskessa Vaajavirrassa Jyväskylässä sijaitseva vuonna 1920 rakennettu vesivoimalaitos, joka ei ole enää sähköntuotantokäytössä. Se toimii erilaisten tapahtumien, taidenäyttelyiden, konserttien ja tanssien järjestämispaikkana.
Vesivoimalaitoksen rakennutti SOK Vaajakosken tehtaiden tarpeisiin. Alun perin voimalaitoksen ympärillä ei ollut patolaitteita, vaan vettä virtasi myös voimalaitoksen turbiinien ohi. Voimalaitoksella oli kaksi turbiiniparia, joiden yhteenlaskettu teho oli 500 hevosvoimaa. Turbiinit oli kytketty kahteen vaihtovirtageneraattoriin, joiden yhteenlaskettu teho oli 368 kilowattia.
Vuonna 1942 Naissaaren toisella puolella sijaitsevaan Vaajavirran toiseen koskeen, Naiskoskeen, rakennettiin uusi voimalaitos. Sen valmistuttua vanha voimala poistettiin käytöstä ja veden virtaus paitsi voimalan läpi myös sen ohitse padottiin. Voimalaan johtavan sillan alla olevia patoja saatetaan edelleen avata vedenpinnan noustessa voimalaitosten yläpuolella.
Voimalaan asennettiin käyttövesijohdot 1996 ja samalla rakennettiin käymälä teollisuustalon puoleiselle rannalle voimalan läheisyyteen.
Vaajakosken vanha vesivoimalaitos on vuosikymmenien aikana muodostunut Vaajakosken ja sen teollisuuden tunnukseksi. Sen lähellä sijaitsee toinen Vaajakosken teollisuuden maamerkki, entinen naulatehdas, nykyinen Vaajakosken teollisuustalo. Vanhan voimalaitoksen vieressä kulkee Vaajakosken kanava.
Kuninkaiden koitos

Kuninkaiden koitos () on George R. R. Martinin kirjoittaman "Tulen ja jään laulu" -fantasiasarjan toinen osa. Alkuperäisteos ilmestyi vuonna 1999 ja suomennos vuonna 2004.
Yhdysvaltalaisen kaapelitelevisioyhtiö HBOn tuottaman "Tulen ja jään lauluun" pohjautuvan televisiosarjan, "Game of Thronesin" toinen tuotantokausi sijoittuu "Kuninkaiden koitoksen" tapahtumiin.
Juoni.
Seitsemän kuningaskunnan kuninkaan Robert Baratheonin kuoltua valtakunta on ajautunut sisällissotaan. Joffrey Baratheon on kruunattu isänsä seuraajaksi, mutta Robertin veljet Stannis ja Renly vaativat valtaistuinta itselleen. Robb Stark on julistautunut Pohjoisen kuninkaaksi ja Balon Greyjoy Rautasaarten kuninkaaksi. Sarjan ensimmäisen osan tavoin kirjassa on kolme pääjuonta, joista yksi keskittyy mahtisukujen väliseen valtataisteluun, yksi tapahtumiin valtakunnan pohjoisrajan Muurilla ja sen takana sekä yksi idän mailla maanpaossa olevaan Daenerys Targaryeniin. Pääjuonten lisäksi seurataan useita alajuonia. Kirjan luvut on kirjoitettu eri henkilöiden näkökulmista.
Vastaanotto.
"Legolas"-lehden Teemu Naarajärvi katsoi kirjan olevan hieman liian pitkä ja pääjuonen liikkuvan verrattain vähän eteenpäin.
Kiovan keskusrautatieasema

Kiovan rautatieasema eli Kiovan matkustajaliikenteen rautatieasema () on Ukrainan pääkaupunki Kiovan keskusrautatieasema. Asema koostuu oikeastaan useasta toisiinsa liitetyistä tai erillisistä rakennuksesta ja toimii sekä Ukrainan rautateiden kaukojunien että Kiovan seudun paikallisjunien keskusasemana. 
Liityntäliikenne.
Aseman lähistöllä (150 m rautatieaseman vanhan puolen pääsisäänkäynnistä luoteeseen, lähijunien lähtölaitureiden suuntaan) sijaitsee käynti Kiovan metron Vokzalnan asemalle ().
Kruunajaismessu

Kruunajaismessu () on Wolfgang Amadeus Mozartin 15. (toisen tulkinnan mukaan 16.) messu. Se on C-duurissa, ja Köchelin luettelossa sen merkintä on KV 317. Se luetaan "Missa brevikseksi" eli lyhyeksi messuksi "Missa solemniksen" vastakohtana.
"Kruunajaismessu" valmistui Salzburgissa 23. maaliskuuta 1779, ja se kantaesitettiin lähes varmasti Salzburgin tuomiokirkossa pääsiäissunnuntaina 4. huhtikuuta 1779. Kutsumanimensä teos sai ilmeisesti 1800-luvun alussa Wienin hovissa. Joseph Haydn viittasi teokseen omassa "Harmoniemessessään".
Naukion yhtenäiskoulu

Naukion yhtenäiskoulu on peruskoulun yhtenäiskoulu Kouvolan Kuusankoskella, Naukion kaupunginosassa. Koulun rehtorina toimii Kai Mikkonen ja apulaisrehtorina Sari Grekula.
Rakennuksessa toimi ennen Naukion koulu (yläkoulu) ja Tähteen koulu (alakoulu), jotka yhdistyivät hallinnollisesti elokuussa 2015 Naukion yhtenäiskouluksi.
Kouvolan kaupungin uuden kouluverkkosuunnitelman mukaan Naukion yhtenäiskoulu lakkautetaan viiden muun kuusankoskelaisen koulun kanssa ja Kuusankoskelle rakennetaan uusi 500-600 oppilaan yhtenäiskoulu entisen Kuusankosken Ammattikoulun tontille. Kouluun siirtyy Kuusankosken Keskustan, Pilkanmaan ja Tähteenkadun alakoulujen, Hirvelän ja Kymintehtaan koulun yläkoulujen sekä Naukion yhtenäiskoulun oppilaat.
Vuoden 1984 koulusurma.
12. joulukuuta 1984 Naukion yläasteella oppilaana ollut 14-vuotias poika surmasi koulun 56-vuotiaan naisopettajan iltapäivällä pidetyllä koetunnilla. Puukottaja löi uhriaan teräaseella ylävartaloon ja potki tätä päähän, minkä jälkeen hän pääsi pakenemaan. Poika ilmoittautui poliisille vasta kaksi päivää myöhemmin majailtuaan ensin lähistöllä sijainneissa autiotaloissa. Koska poika oli rikoksen tekohetkellä alle 15-vuotias, hän ei joutunut teostaan rikosoikeudelliseen vastuuseen. Maantiedon ja luonnonhistorian opettajana toiminutta uhria kuvailtiin erittäin vaativaksi ja monien oppilaiden mielestä jopa pelottavaksi opettajaksi. Tapaus on Suomen historian toinen koulusurma vuoden 1981 Turun Puolalanmäen koulusurman jälkeen.
Nimeni on Bill W.

Nimeni on Bill W. () on vuoden 1989 Hallmark Hall of Fame -televisioelokuva, jonka ohjasi Daniel Petrie. Pääosia siinä näyttelevät James Woods ja James Garner. Käsikirjoittaja William G. Borchert perusti elokuvan tositarinaan William Griffith Wilsonista ja tohtori Robert Holbrook Smithistä, jotka perustivat AA-liikkeen (Nimettömät Alkoholistit). Woods voitti roolistaan Wilsonina Emmy-palkinnon. Lisäksi elokuva sai kuusi muuta Emmy-ehdokkuutta ja kaksi Golden Globe -ehdokkuutta.
Elokuvaa levitti Warner Bros. Television. Sen tuottajana toimi Paul Rubell ja musiikin sävelsi Laurence Rosenthal. Kuvaajana toimi Neil Roach sekä leikkaajina Paul Rubell ja John Wright. 30. huhtikuuta 1989 julkaistu elokuva kestää 100 minuuttia.
Katoamisten kirja

Katoamisten kirja on kirjailija Iida Rauman vuonna 2011 julkaistu esikoisteos, joka ottaa kantaa koulujen, terveyskeskusten ja vanhainkotien ovien takana tapahtuvaan arkiseen väkivaltaan. Romaani oli vuonna 2011 ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Nimettömät Narkomaanit

Nimettömät Narkomaanit (, lyhennettynä "NA") on kansainvälinen yhteisö, jonka toiminta perustuu AA-liikkeenkin (Nimettömät Alkoholistit) kaltaiseen vertaistukitoimintaan ja AA:n kehittämään 12 askeleen ohjelmaan. Idea AA:n ohjelman soveltamisesta huumeongelmaisten kohdalla syntyi Yhdysvalloissa 1940-luvulla, ja ensimmäinen huumausaineriippuvaisten kokous pidettiin siellä vuonna 1948. Nykyisenkaltainen NA kuitenkin perustettiin vasta 1953. Noihin aikoihin AA myönsi sille luvan käyttää, 12 askeleen ohjelmaa.
Nimettömien Narkomaanien toiminta Euroopassa alkoi 1980-luvulla, ja Suomessa ensimmäinen kokous pidettiin vuonna 1988. Toukokuussa 2010 järjestettiin yli 58,000 NA-kokousta 131 maassa.
Ohjelma.
Jäsenyys ja organisaatio.
Nimettömien Narkomaanien kolmas perinne sanoo, että jäsenyyden ainoa edellytys on halu lopettaa käyttäminen. NA sanoo, että kokoukset on tarkoitettu järjestettäväksi säännöllisesti toinen toisemme tukemiseen puhtaana pysymisessä. Puhtaana pysyminen tarkoittaa täydellistä pidättäytymistä kaikista mielialaan ja mieleen vaikuttavista aineista. NA-jäsenyys on aina ilmainen, joskin vapaaehtoisen kannatusmaksun voi halutessaan maksaa, koska toiminta on omarahoitteista.
Perusta Nimettömien Narkomaanien ohjelmalle on kahdessatoista askeleessa ja kahdessatoista perinteessä.
Nimettömillä Narkomaaneilla "ei ole mielipidettä kokousten ulkopuolisiin asioihin", tämä koskee politiikkaa, tiedettä, lääketiedettä sekä ulkopuolisia organisaatioita ja instituutioita. Järjestö ei varsinaisesti mainosta itseään, vaan pyrkii herättämään vetovoimaa kokemuspohjaisella auttamisella. NA-ryhmät ja alueet tarjoavat tietoa NA-ohjelmasta ulkopuolisille järjestöille. NA vie sanomaa mm. paikallisiin sairaaloihin, oppilaitoksiin, päihdehoitoyksiköihin, sekä vankiloihin.
Reijo Siltala

Reijo Petteri Siltala (s. 17. tammikuuta 1978 Köyliö) on Janakkalan entinen kunnanjohtaja ja Kokemäen kaupunginjohtaja sekä seutukaupunkien varapuheenjohtaja . Siltala on työskennellyt myös Satakunnan maakunnan konserni- ja strategiavalmistelijana ja Satakunnan järjestöjen neuvottelukunnan puheenjohtajana.
Tuusulan kunta valitsi hänet kansliapäällikökseen 18.3.2024. 
Siltala on koulutukseltaan filosofian tohtori ja kasvatustieteen maisteri sekä eMBA. Hän on puoluepoliittisesti sitoutumaton.
Kuntajohtajana.
Siltala valittiin Janakkalan kunnanjohtajaksi huhtikuussa 2020. Hänen edeltäjänsä oli Tanja Matikainen.
Janakkalan valtuuston valitessa uutta kunnanjohtajaa Siltala sai 21 ääntä, Janakkalan talous- ja hallintojohtaja Jenni Jokela 11 ääntä ja Petrus Kukkonen yhden äänen. 
Maaseudun Sivistysliitto luovutti 2022 Siltalalle valtakunnallisen Kuntien ilopilkku -huomionosoituksen perusteina mm. positiivinen ja yhteistyökykyinen työote, henkilöstöläheisyys ja huumorintaju.
Kanta-Hämeen kuntajohtajat valitsivat Siltalan puheenjohtajakseen 2023. 
Siltala toimi Kokemäen kaupunginjohtajana vuodesta 2014 ja siirtyi yksityiselle sektorille talouden ja strategian asiantuntijatehtäviin elokuussa 2018. Kokemäellä hänen edeltäjänsä oli Markus Ojakoski ja seuraajansa Nina Kivi.. Ennen Kokemäen kaupunginjohtajan tehtävää Siltala oli hallintojohtajan virassa Köyliön kunnassa.
Väitöskirja.
Siltala on suorittanut kasvatustieteen alaan kuuluvan tohtoritutkinnon. Aiheina olivat innovatiivisuus, innovaatiot ja yhteistoiminnallinen oppiminen. 
Siltalan väitöstutkimuksen tulosten perusteella innovatiivisuus on monipuolista oppimista edellyttävää luovuutta, jolla on prosessiin tai tapahtumaan liittyviä positiivisia vaikutuksia käytännössä. Menestyksekkäissä innovaatioyrityksissä yhteistoiminnalliseen oppimiseen on pikemminkin ajauduttu kuin suoranaisesti pyritty. Yhteistoiminnallisen oppimisen voi katsoa olevan innovaatioyritykselle luonteenomaista.
Toisaalta Siltalan väitöskirjan tulokset osoittavat, että opettajan innovatiivisuus on yhteydessä erityisesti uudistushenkisyyteen ja uudistuksiin. Innovatiivisuus edellyttää monipuolista oppimista yksilöiltä ja yhteisöiltä. Tärkeää on opettajan jatkuva pyrkimys opetusmenetelmien uudistamiseen ja työ- ja opetustapojen yhdistelemiseen. Perusedellytyksenä on pedagoginen ammattitaito ja kekseliäisyys jokapäiväisessä työssä.
Hannu Syrjänen

Hannu Syrjänen (s. 2. lokakuuta 1951 Hollola) on suomalainen yritysjohtaja. Syrjänen toimi Sanoma-konsernin toimitusjohtajana vuosina 2001–2011.
Syrjänen valmistui ekonomiksi 1973 ja oikeustieteen kandidaatiksi 1979. Hän valmistui Stanfordin yliopiston SEP-ohjelmasta (Stanford Executive Program) vuonna 2001.
Hannu Syrjänen oli Rautakirjan toimitusjohtaja, varatoimitusjohtaja ja toimialajohtaja vuosina 1989–2001. Ennen Rautakirjaa hän toimi muun muassa Keskossa, TS-Yhtymässä johtajana, Wihurissa toimialajohtajana ja Lakimiesliiton Kustannuksen toimitusjohtajana. Syrjänen oli SanomaWSOY:n johtoryhmän jäsen 1999–2001 ja Sanoman toimitusjohtaja ja johtoryhmän puheenjohtaja 2001–2010. Syrjänen oli hallituksen puheenjohtaja Ilmarisessa vuosina 2004–2011, Viestinnän Keskusliitossa 2005–2006, Kansainvälisen kauppakamarin Suomen osastossa 2010–2011 ja Management Institute of Finland MIF:ssä 2012–2014. Hän oli hallituksen jäsen SanomaWSOY:ssä vuosina 2001–2010, East Officessa 2008–2010, Elinkeinoelämän keskusliitossa 2005–2006 ja Palvelutyönantajissa 1999–2001. Hän on ollut myös Helsinki Median hallituksen jäsen ja useiden Rautakirjan tytäryhtiöiden hallituksen puheenjohtaja.
Hannu Syrjänen on ollut Orionin hallituksen jäsen vuosina 2007–2017 ja hallituksen puheenjohtaja vuosina 2010–2017. Vuosina 2011–2019 hän on ollut myös VR-Yhtymän hallituksen puheenjohtaja. Syrjänen on ollut Realian hallituksen jäsen vuodesta 2011, Suomen Messut Osuuskunnan vuodesta 2012 ja John Nurmisen Säätiön hallituksen jäsen vuodesta 2012 alkaen.
Hannu Syrjänen valittiin media-alan Vuoden Vaikuttajaksi vuonna 2009.
HMS William Honnor

HMS William Honnor oli Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien Mersey-luokan aseistettu troolari, joka valmistui saattajaksi.
Valmistus.
Alus tilattiin Selbystä Cochranelta. Alus laskettiin vesille 26. elokuuta 1918.
Palvelus.
Vuonna 1922 alus myytiin Irlannin laivastolle, jossa se säilytti aiemman nimensä. Alus vastaanotettiin Portsmouthissa. Seuraavana vuonna alus myytiin uudelleen kauppalaivastoon, jolloin sen nimeksi tuli "Grimurkamban".
HMS Christopher Dixon

HMS Christopher Dixon oli Britannian kuninkaallisen laivaston Mersey-luokan aseistettu troolari.
Valmistus.
Alus tilattiin Selbystä Cochrane &amp; Sonsilta. Alus laskettiin vesille 4. syyskuuta 1917.
Palvelus.
Vuonna 1922 alus myytiin Irlannin laivastolle, jossa se säilytti aiemman nimensä. Alus vastaanotettiin Portsmouthissa. Seuraavana vuonna alus myytiin Fleetwoodiin J. Manille nimellä "Lord Gainford". Kuninkaallinen laivasto pakko-otti aluksen joulukuussa 1939 nimeten sen "HMS Lord Gainfordiksi" viirinumerolla Z111. Alus muutettiin sukellusvenepuominvalvojaksi. Se palautettiin vuonna 1946 omistajilleen.
HMS Robert Murray

HMS Robert Murray oli Britannian kuninkaallisen laivaston Mersey-luokan aseistettu troolari.
Valmistus.
Alus tilattiin Selbystä Cohcrane &amp; Sonsilta. Alus laskettiin vesille 28. kesäkuuta 1919.
Palvelus.
Vuonna 1922 alus myytiin Irlannin laivastolle, jossa se säilytti aiemman nimensä. Alus vastaanotettiin Portsmouthissa. Seuraavana vuonna alus myytiin Fleetwoodiin T. Carwell &amp; R. H. Bagshawille, joka nimesi aluksen "Northlyniksi". Lokakuussa 1939 Kuninkaallinen laivasto pakko-otti aluksen nimeten sen "HMS Northlyniksi". Alus muutettiin sukellusvenepuominvalvojaksi ja sijoitettiin Grimsbyyn. Joulukuussa 1943 laivasto lunasti aluksen, jonka se myi maaliskuussa 1947 kauppalaivastoon.
HMS Thomas Thresher

HMS Thomas Thresher oli Britannian kuninkaallisen laivaston Mersey-luokan aseistettu troolari, joka valmistui miinanraivaajaksi.
Valmistus.
Alus tilattiin Selbystä Cohcrane &amp; Sonsilta. Alus laskettiin vesille 1918.
Palvelus.
Vuonna 1922 alus myytiin Irlannin laivastolle, jossa se säilytti aiemman nimensä. Alus vastaanotettiin Brightlingseassa. Seuraavana vuonna alus myytiin Grimsby SFC:lle, joka säilytti aluksen nimen. Se myytiin Norjaan, jossa omistaja nimesi sen "Syrianiksi". Huhtikuussa 1940 Kuninkaallinen laivasto vuokrasi aluksen norjalaiselta omistajalta "HMS Syrianina" ja palautti sen miinanraivaajaksi. Alus palautettiin tammikuussa 1946 Norjaan omistajilleen.
Lars Eckerdal

Lars Hugo Eckerdal (15. elokuuta 1938 Töllsjö, Länsi-Götanmaa – 28. elokuuta 2022) oli Ruotsin kirkon pappi, joka toimi Göteborgin hiippakunnan piispana vuosina 1991–2003. Hänen veljensä on sittemmin itsekin piispaksi valituksi tullut Per Eckerdal.
Lars Eckerdalin edeltäjä oli Bertil Gärtner ja seuraaja Carl Axel Aurelius.
AUDIT

AUDIT () on WHO:n kehittämä kymmenkysymyksinen testi, jolla on tarkoitus selvittää, onko henkilön alkoholinkäyttö haitallista. Testi suunniteltiin kansainväliseen käyttöön, ja se validoitiin tutkimuksella, jossa käytettiin potilaita kuudesta eri maasta. Kysymykset 1–3 käsittelevät alkoholinkulutusta, 4–6 liittyvät alkoholiriippuvuuteen eli alkoholismiin ja 7–10 koskevat alkoholin aiheuttamia ongelmia. Miehellä pistemäärä 8, naisella 7 tai enemmän indikoi vahvaa vaarallisen tai haitallisen alkoholinkäytön todennäköisyyttä. 20:n ylittävä pistemäärä viittaa alkoholismiin.
AUDIT-C () on kolmikysymyksinen seulontatesti ongelmajuomisen varalle.
Frederick Exley

Frederick Earl "Fred" Exley (28. maaliskuuta 1929 – 17. kesäkuuta 1992) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on romaani "Luuserin muistiinpanot" ("A Fan's Notes"). Teoksen englanninkielinen nimi tulee havainnosta, joka sai kirjoittajan murtumaan: ”minun kohtaloni, osani ja arpani oli loppujen lopuksi hurrata muille.” 
"Luuserin muistiinpanot" on kuvaus miehestä, jota vaivaavat alkoholismi, epäonnistumiset ja mielisairaus. Teos perustuu kirjoittajan omaan elämään ja Exleyn elämäkerran kirjoittaja, yhdysvaltalainen Jonathan Yardley on todennut, että teos muutettiin muistelmista romaaniksi, koska kustantaja pelkäsi oikeusjuttua. Teosta leimaakin tunne että kyseinen pieleen menneen elämän kuvaus on vahvasti todenmukainen. Tekijän itsensä lisäksi kirjassa on monia vinksahtaneita hahmoja, kuten herra Blue joka myy alumiinia ja on pakkomielteisesti kiinnostunut cunnilinguksesta sekä lankomies Bumpy, jonka pakkomielteenä on tappaa kissoja.
Eucalyptus (makeinen)

Eucalyptus on vanha Fazerin luoma pastilli. Pastillin pinta on tomusokerilla päällystetty. Eucalyptus on väriltään hennon valkoinen. Pastilleja myydään rasioissa sekä pusseissa.
Pastillirasia.
Pastillirasia on puna-valkoinen, jonka päällä on oksalla istuva viherpunainen papukaija. Tuotetta myydään nykyään myös pusseissa.
Glagoliittimessu

Glagoliittimessu ( tai "Mša glagolskaja"; myös "Missa Glagolitica") on Leoš Janáčekin säveltämä messu laulusolisteille (sopraano, altto, tenori, basso), kaksoiskuorolle, uruille ja orkesterille. Teos valmistui 15. lokakuuta 1926, ja se kantaesitettiin Jaroslav Kvapilin johdolla Brnossa 5. joulukuuta 1927.
"Glagoliittimessun" teksti on muinaiskirkkoslaavia, jonka ns. glagoliittiseen kirjaimistoon messun nimikin viittaa. Viisi laulettua osaa vastaa katolista messuordinariumia, jossa "Agnus Deistä" kuitenkin on poistettu "Dona nobis pacem". Teoksen levyttäneitä kapellimestareita ovat olleet Břetislav Bakala, Leonard Bernstein, Karel Ančerl, Rafael Kubelík, Rudolf Kempe, František Jílek, Simon Rattle, Charles Mackerras, Michael Gielen, Robert Shaw, Michael Tilson Thomas, Kurt Masur, Charles Dutoit, Charles Mackerras, Riccardo Chailly ja Ladislav Slovák.
"Glagoliittimessua" käytettiin musiikkina Kenneth Angerin ohjaamassa elokuvassa "Inauguration of the Pleasure Dome" (1954). 
Glagoliittimessuja ovat Janáčekin lisäksi säveltäneet Josef Bohuslav Foerster, František Zdeněk Skuherský, Aleksandr Gretšaninov, Bedřich Antonín Wiedermann, Jan Křesadlo.