Anna Leopoldovna

Anna Leopoldovna (ven. А́нна Леопо́льдовна), syntyjään "Elisabeth Katharina Christine von Mecklenburg-Schwerin", tunnettu myös nimellä "Anna Karlovna"; (18. joulukuuta 1718 Rostock, Mecklenburg – 18. maaliskuuta 1746 Holmogory, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen suuriruhtinatar ja Venäjän keisarikunnan sijaishallitsija alaikäisen poikansa Iivana VI:n hallitsijakaudella vuosina 1740–1741.
Suku.
Anna Leopoldovnan vanhemmat olivat Mecklenburg-Schwerinin herttua Karl Leopold (1678–1747) ja suuriruhtinatar Jekaterina Ivanovna (1691–1733), joka oli Venäjää hallinneen keisarinna Annan vanhempi sisar. Anna Leopoldovnan äidinisä oli tsaari Iivana V ja äidinäiti Praskovja Fjodorovna Saltykova. Hänen setänsä oli Pietari I. 
Hänet kastettiin prostestanttiseen uskoon nimellä Elisabet. Toukokuussa 1733 hän kääntyi ortodoksiksi ja sai uudeksi nimekseen Anna, tätinsä keisarinna Annan kaimana. 
Pieni Elisabet-Jelisaveta ei asunut isänsä luona Rostockissa pitkään. Herttua Karl Leopoldin töykeä, despoottinen luonne pakotti tämän kolmannen puolison Jekaterina Ivanovnan jättämään aviomiehensä ja palaamaan Venäjälle kolmivuotiaan tyttärensä kanssa vuonna 1722. Herttuan kaksi aikaisempaa avioliittoa olivat niin ikään päättyneet varsin lyhyeen. Ennen sisarensa Anna Ivanovnan nousua valtaistuimelle herttuatar Jekaterina ja hänen tyttärensä asuivat hiljaisesti ja vaatimattomasti Izmailovossa Moskovassa ja Pietarissa leski-tsaaritar Praskovja Fjodorovnan luona.
Jelisavetan vanhemmat tuskin välittivät hänen kasvatuksestaan ​​paljoa. Ilmeisesti tytön kasvatukseen kiinnitettiin huomiota vasta herttuatar Jekaterinan nuoremman sisaren Anna Ivanovnan valtaannousun jälkeen, kun kysymys valtaistuimen perimyksestä nousi jälleen esille.
Annan neuvonantajat varakansleri, kreivi Andrei Osterman, ylimarsalkka, kreivi Reinhold-Gustav Lövenwolde ja kirkonmies Feofan Prokopovitš neuvoivat valtaistuimen periytymiskysymyksen ratkaisemiseksi etsimään veljentyttärelle sulhanen ulkomaisten ruhtinaiden joukosta ja valitsemaan sitten Venäjän valtaistuimen perillisen tästä avioliitosta syntyneiden lasten joukosta.
Keisarinna Anna ei välittänyt vain veljentyttärensä hengellisestä, vaan myös maallisesta koulutuksesta. Näihin tarkoituksiin hän valitsi tämän mentoriksi ranskalaisen kenraalin lesken, madame d'Aderkassin, älykkään ja kokeneen baltiansaksalaisen aatelisnaisen, jolla ei kuitenkaan ollut myönteistä vaikutusta suojattinsa henkiseen kehitykseen; myös suuriruhtinattaren opettaja Johann Konrad Henninger oli tähän osallisena. Kuitenkaan suuriruhtinatar Anna Leopoldovnalle annettu puutteellinen kasvatus ei estänyt keisarinnaa ajattelemasta hänen naittamistaan. 
Ensimmäinen ylitallimestari, kreivi Carl-Gustav Löwenwolden löytämä ehdokas oli Brandenburg-Schwedtin markkreivi Karl Friedrich Albrecht, Preussin herttua Fredrik Vilhelmin pojanpoika. Neuvottelut oli jo aloitettu, mutta asiasta huolestunut Itävallan arkkiherttuakunnan hovi Wienissä käski tuolloin Berliinissä ollutta kenttämarsalkka Seckendorffia tekemään kaikkensa estääkseen avioliittoneuvottelujen onnistumisen. Seckendorff toimi niin menestyksekkäästi, että asia raukesi, ja Wienistä tuli ehdotus valita Braunschweig-Lüneburgin prinssi Anton Ulrich suuriruhtinatar Annan Leopoldovnan sulhaseksi.
Avioliitto.
Lapseton keisarinna Anna nimesi varakansleri, kreivi Andrei Ostermanin, ylimarsalkka, kreivi Reinhold-Gustav Lövenwolden ja kirkonmies Feofan Prokopovitšin vaatimuksesta sisarentyttärensä Anna Leopoldovnan kruununperijäkseen tämän ollessa 13-vuotias ja valitsi tämän tulevaksi sulhaseksi saksalaisen prinssi Anton Ulrich von Braunschweig-Wolfenbüttelin (1714–1776), joka oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle VI:n kälyn poika. Hän oli Braunschweig-Bevern-Wolfenbüttelin herttua Ferdinand Albrecht II:n ja Braunschweig-Blankenburgin prinsessa Antoinette Amalian toiseksi vanhin poika.
Anton Ulrich oli elänyt keisarinna Annan kutsumana Venäjällä jo vuodesta 1733 lähtien ja virallisesti tullut palvelemaan armeijassa, jotta tulevat puolisot saattoivat tutustua toisiinsa. Vaikka Anna Leopoldovna ei pitänyt 19-vuotiaasta prinssistä – joka oli lyhyt, laiha, kömpelö ja ujo – ja vihasi tätä jo ensitapaamisella, hänen täytyi kuitenkin pitää tätä sulhasenaan. Samaan aikaan hänen tunteensa vetivät toiseen suuntaan. Hän piti erityisen paljon nuoresta, komeasta kreivi Karl-Moritz Linarista (1702–1768), Saksin lähettiläästä. Annan mentori madame d'Aderkass sekä opettaja Henninger eivät estäneet, vaan itse asiassa edistivät suojattinsa suhdetta nokkelaan kreiviin. On myös mahdollista että madame d'Aderkassilla oli suhde Anna Leopoldovnaan ja he molemmat olivat rakastuneita Linariin. Kun kaikki paljastui kesällä 1735, d'Aderkass karkotettiin, Henninger menetti asemansa, ja kreivi Linar pyydettiin kutsuttavaksi takaisin Saksin hoviin jollain uskottavalla tekosyyllä. Tämän jälkeen opettajaksi tuli marraskuussa 1735 keisarinna Annan oma vanhempi kotiopettaja Kuurinmaan hovin ajoilta, madame Reck.
Anna Leopoldovna ja Anton Ulrich avioituivat neljä vuotta myöhemmin keisarinna Annan määräyksestä 3. heinäkuuta 1739, vaikka Anna Leopoldovna ei pitänyt lainkaan tulevasta aviomiehestään, jota hän kutsui vätykseksi ja pyysi tätiään valitsemaan "kenet tahansa muun", jolloin keisarinnan suosikki, Kuurinmaan herttua Ernst Johann von Biron tarjosi omaa poikaansa Peter von Bironia. Anna lausui Bironille ottavansa mieluummin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijan sukulaisen kuin tallimiehen pojan, tällä hän viittasi Bironin alhaisaateliseen syntyperään.
Keisarin äiti ja sijaishallitsija.
Anna Leopoldovnan elokuussa 1740 syntynyt poika Ivan nimettiin uudeksi kruununperijäksi, ja keisarinna Annan kuoltua saman vuoden lokakuussa kahden kuukauden ikäisestä pojasta tuli keisari Iivana VI. Sijaishallitsijaksi Anna oli juuri ennen kuolemaansa määrännyt saksalaisen neuvonantajansa Ernst Johann von Bironin, mutta jo muutaman viikon kuluttua, 20. (J: 9.) marraskuuta, hovin mahtimiehet Burkhard Christoph von Münnich ja Andrei Osterman vangitsivat Bironin Anna Leopoldovnan tuella. Biron tuomittiin ensin kuolemaan, joka muutettiin elinikäiseksi karkotukseksi Siperiaan ja Anna Leopoldovna julistautui sijaishallitsijaksi. Hän hallitsi vuoden ajan Münnichin ja Ostermanin tuella, mutta ”saksalaisen klikin” hallinto oli riitaisa ja epäsuosittu venäläisten parissa. Luonteeltaan Anna Leopoldovnaa kuvattiin lempeäksi mutta laiskaksi, sillä hän ei osallistunut hallituksen kokouksiin. Ruotsi käytti tilannetta hyväkseen aloittamalla Hattujen sodan Venäjää vastaan.
Hänen ylikamariherransa Minitš nuoremman mukaan prinsessa Anna Leopoldovna, joka puhui sujuvasti ranskaa ja saksaa, rakasti lukemista ja luki paljon näillä molemmilla kielillä. Muiden aikalaisten (Lady Rondo, Manstein, Englannin lähettiläs Finch, kenttämarsalkka kreivi Minitš) mukaan prinsessa kasvatettiin erittäin huolettomasti, tämä ei pitänyt minkään työn tekemisestä ja oli huolimaton sekä laiska. Jo hallitsijana Anna Leopoldovna "oli hyvin välinpitämätön". Kenttämarsalkka Minihin mukaan "hän meni usein messuun yöpuvussa, joskus hän jopa oli sellaisessa asussa seurapiiritilaisuuksissa, päivällisillä ja iltaisin sekä vietti iltojaan pelaamaan korttia valitsemiensa henkilöiden kanssa."
Anna Leopoldovnan saama puutteellinen kasvatus ei juurruttanut häneen henkisen toiminnan tarvetta, ja kaiken tarmon puuttuessa suuriruhtinattaren elämä muuttui rauhalliseksi pysähtyneisyydeksi. Hän vietti suurimman osan ajastaan asunnossaan Pietari I:n Kesäpalatsissa ​​makuulla sohvalla tai pelaten korttia. Yksinkertaiseen yöasuun pukeutuneena ja kampaamattomat hiukset valkoisella huivilla sidottuina sijaishallitsija vietti päiväkausia omissa huoneissaan pysytellen ja jätti päättämättä hänelle kuuluvia valtion asioita pitkiksi ajoiksi. Hän salli vain muutaman ystävänsä sekä suosikkinsa hovineiti, paronitar Julie von Mengdenin (1719–1787) sukulaisten tai joidenkin ulkomaisten ministerien vierailut, jotka hän kutsui pelaamaan kanssaan korttia.
Ainoa elonmerkki tässä pysähtyneessä ilmapiirissä oli sijaishallitsija Annan vanha kiintymys kreivi Linariin. Puolan kuningas ja Saksin vaaliruhtinas lähettivät tämän jälleen vuonna 1841 Pietariin saadakseen Venäjän liittoon Itävallan kanssa yhdessä Itävallan suurlähettiläs Bottan kanssa. Pitääkseen Linarin hovissa Anna Leopoldovna antoi tälle ylikamariherran arvonimen, useita kunniamerkkejä ja suunnitteli naittavansa tämän suosikkinsa Julie von Mengdenin kanssa. Tätä avioliittoa silmällä pitäen Linar meni Dresdeniin pyytämään eroa Saksin hovista, sai sen ja oli jo palaamassa Pietariin, kun hän sai Königsbergissä tietää Anna Leopoldovnan vallasta suistumisesta.
Anna Leopoldovna oli ilmeisesti biseksuaali, mistä huhuttiin jo hänen ollessaan kruununperillinen. Sekä hänen hovineitinsä, paronitar Julie von Mengden että Saksin lähettiläänä Venäjän hovissa toiminut kreivi Moritz Karl zu Lynar olivat tiettävästi Anna Leopoldovnan ja samalla myös toistensa rakastettuja, ja historioitsija Simon Sebag Montefioren mukaan he elivät ”toimivassa kolmiosuhteessa” Anna Leopoldovnan sijaishallitsijakaudella. Aviomiehelleen Anna Leopoldovna synnytti vuonna 1741 tyttären, Jekaterina Antonovnan.
Vallankaappaus ja vankeus.
Anna Leopoldovna aikoi kruunauttaa itsensä keisarinnaksi, mutta 6. joulukuuta (J: 25. marraskuuta) 1741 – pari viikkoa ennen suunniteltuja kruunajaisia – hänen äitinsä serkku, Pietari Suuren tytär Elisabet teki vallankaappauksen ja julistautui hallitsijaksi. Anna Leopoldovnaa oli varoiteltu mahdollisesta kaappauksesta etukäteen, mutta hän ei ollut uskonut varoituksia. Elisabet salli aluksi Anna Leopoldovnan matkustaa perheineen Riikaan, heidän tarkoituksenaan oli jatkaa siitä eteenpäin Saksaan, mutta heidät vangittiin Riiassa alkuvuonna 1742 vain muutaman päivän kuluttua. Sen jälkeen he olivat vangittuina Daugavgrivan linnoituksessa (saks. "Dünamunde", latv. "Daugavgrīvas cietoksnis)" lähellä Riikaa vuonna 1743–1744 ja Ranenburgissa vuonna 1744.
Vuonna 1744 heidät karkotettiin Arkangelin lähellä olevaan Holmogoryyn, jossa nelivuotias Iivana erotettiin muusta perheestä ja passitettiin Pähkinänsaaren linnaan eristysselliin loppuiäkseen. 
Heidän vankeuspaikastaan on säilynyt piirros. 400 askelta pitkässä ja saman levyisessä tilassa oli kolme taloa ja tornillinen kirkko. Alueella oli myös lampi ja jotain puutarhaa muistuttava. Mitätön asunto, laiminlyöty piha ja puutarha, joita tiukasti rajasi korkea puuaita, jonka portti oli aina raskaasti rautatankoilla lukittu. Täällä prinssi Anton Ulrich ja suuriruhtinatar Anna asuivat lastensa kanssa ilman yhteydenpitoa muuhun maailmaan. Ruoka oli usein huonoa ja vahtisotilaat kohtelivat heitä karkealla tavalla.
Anna Leopoldovna synnytti vielä toisen tyttären ja kaksi poikaa ennen kuin kuoli synnytyksen jälkeiseen infektioon Holmogoryssä viikko viimeisen lapsen syntymän jälkeen helmikuussa 1746. Hänet haudattiin Pietariin Aleksanteri Nevskin luostarin Ilmestyskirkkoon. Keisarinna Elisabet osallistui hautajaisiin ja itki koko toimituksen ajan.
Perintö.
Anna Leopoldovna aviomies Anton Ulrich kuoli karkotuksessa Holmogoryssä vuonna 1776. Keisarinna Katariina II oli tarjonnut hänelle vuonna 1762 pääsyä pois Venäjältä, tosin ilman lapsia, mistä hän kieltäytyi. Toinen tuolloin 37-vuotias tytär kirjoitti sydämeenkäyvän pyynnön päästä vankilastaan ulos katsomaan kukkia niityllä, jolloin keisarinna Katariina II vapautti neljä nuorinta lasta ja lähetti nämä vuonna 1780 Tanskaan tätinsä leskikuningatar Juliana Marian luo, jossa nämä eivät enää sopeutuneet tavalliseen elämään. Iivana VI oli surmattu Pähkinäsaaren linnassa vuonna 1764. 
Myös Anna Leopoldovnan rakastettu, hovineiti paronitar Julia von Mengden oli vankeudessa vuoteen 1762 saakka, kunnes Katariina II antoi tämän lähteä Liettuaan, hän kuoli vuonna 1786. Vuonna 1803 tytär, Braunschweigin prinsessa Jekaterina Antonovna pyysi Aleksanteri I:ltä lupaa palata Holmgoryyn, "koska minulle se oli paratiisi."
Lapset.
Anna Leopoldovnalla oli puolisonsa Anton Ulrichin kanssa viisi lasta: