tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
LOL (lyhenne)

LOL on ääneen nauramista tarkoittava akronyymi eli lyhennesana, joka on muodostettu englannin kielen sanoista "laughing out loud" ()
Kuten monia muitakin nettislangi-ilmauksia, LOL-lyhennettä käytetään puheessa toisinaan tilkesanana tai mitään tarkoittamattomana kommenttina. Ilmauksella voidaan sarkastisesti myös vähätellä toisen saavutuksia.
LOL on BBS-yhteisöistä levinnyt tapa ilmaista selkeästi humoristista suhtautumista. Nykyään sitä käytetään muun muassa verkkopeleissä, IRCissä ja keskustelufoorumeilla. LOL on jossakin määrin saanut sijaa myös puhekielessä varsinkin nuorten tietokoneen käyttäjien keskuudessa.
Lyhenteellä voidaan tarkoittaa myös englanninkielisiä ilmauksia "lots of love" (), "lots of luck" () ja "lots of laughs" (). Myös League of Legends -videopelistä käytetään tätä lyhennystä, mutta pienellä o-kirjaimella.
Suuntanumerouudistus

Suuntanumerouudistus oli suuntanumeroiden valtakunnallinen muutos Suomen puhelinverkossa. Uudistuksessa Suomeen muodostettiin 12 telealuetta ja 13 suuntanumeroa. Muutos tehtiin 12. lokakuuta 1996.
Uudistuksen sisältö.
Suuntanumerouudistuksessa aiemmat 9-alkuiset suuntanumerot korvattiin 0-alkuisilla suuntanumeroilla. Kiinteän puhelinverkon 74 verkkoryhmän suuntanumeroa korvattiin 13:lla telealueen suuntanumerolla. Myös matkaviestinten suuntanumerot vaihdettiin 9-alkuisista 0-alkuisiksi. Sen lisäksi, että kaukotunnus vaihtui 9:sta 0:ksi, otettiin käyttöön uusi ulkomaantunnus 00, jonka rinnalla kuitenkin säilyivät myös operaattorien 9-alkuiset ulkomaantunnukset.
Uudistus toteutettiin kahdessa vaiheessa. Uudet 0-alkuiset suuntanumerot otettiin vanhojen numeroiden kanssa rinnakkaiskäyttöön 15.8.1996. Rinnakkaiskäyttö koski kotimaan liikennettä. Lopullinen muutos toteutettiin 12.10.1996. Tuolloin vanhat suuntanumerot poistuivat käytöstä, ja uudet suuntanumerot alkoivat toimia myös ulkomaanliikenteessä.
Muutos oli jatkoa 1992 aloitetulle suurelle puhelinnumerouudistukselle. Sillä pyrittiin yhtenäiseen eurooppalaiseen käytäntöön. Uudistuksella pyrittiin myös takaamaan tasapuoliset ja riittävät numeroresurssit telealan kilpailua varten.
Uudet suuntanumerot 1996 telealueittain.
Seuraavassa on lueteltu vuonna 1996 käyttöön otetut uudet suuntanumerot sekä niitä vastaavat vanhat verkkoryhmät.
Uudet ja vanhat suuntanumerot 1996 kunnittain.
A B D E
F G H I J K L M
N O P R S T U
V Y Ä
Listassa oleva "-merkki tarkoittaa samaa kuntaa kuin edellä mainittu (esimerkiksi jos kahden verkkoryhmän tai telealueen raja on kunnanrajojen välissä). Kuntatiedot ovat vuoden 1996 alun mukaiset.
Ä.
Listassa oleva "-merkki tarkoittaa samaa kuntaa kuin edellä mainittu.
A B C D E
F G H I J K L M
N O P Q R S T U
V W X Y Z Å Ä Ö
Muuttamatta jätetyt numerot.
Uudistuksessa ei muutettu operaattoritunnuksia (101, 1041, 109, 990, 994, 999), palvelunumeroita (0600, 0700, 0800, 9600, 9700, 9800) eikä valtakunnallisia yritysnumeroita (010, 020, 0303).
Keltainen

Keltainen on väri, jonka ihminen aistii silloin, kun silmän verkkokalvon pitkäaaltoiseen ja keskipitkään valoon herkät tappisolut reagoivat suunnilleen yhtä voimakkaasti, mutta vuorostaan lyhytaaltoiselle valolle herkät tappisolut eivät reagoi juuri lainkaan.
Keltainen väriaistimus syntyy esimerkiksi monokromaattisesta valoärsykkeestä, jossa on pelkästään 575 nanometrin aallonpituutta (spektrin keltainen). Toisaalta keltainen väriaistimus syntyy myös sekoituksesta, jossa on sopivassa suhteessa esimerkiksi 530 nanometrin vihreää ja 650 nanometrin punaista valoa. Silmään tuleva valo on siis näissä tilanteissa aivan erilaista, mutta ihminen näkee molemmat keltaisina. Ilmiötä kutsutaan metameriaksi.
Tyypillisiä keltaisia kohteita luonnossa ovat sitruuna, kananmunan keltuainen sekä monet kukat, kuten voikukka. Monet myrkylliset eläimet varoittavat myrkyllisyydestään keltaisella värillä, muun muassa ampiaiset, gilaliskot ja monet nuolimyrkkysammakot.
Keltaisen värin tuottaminen tekniikassa.
Televisiossa ja tietokonenäytöissä käytetyssä RGB-värimallissa keltainen väriaistimus saadaan aikaan näyttämällä vihreää ja punaista valoa niin lähekkäin, että ne ihmisen näköjärjestelmässä sekoittuvat. Paperille painettaessa tai tulostettaessa käytetään usein CMYK-mallia, jossa yksi musteista on keltainen (Y).
Värikoordinaatit.
Tietokoneen kuvaruudun RGB-värivalojen keltaisen maksimiarvot skaalalla 0–255 ovat seuraavat:
Vihreä

Vihreä on väri, joka havaitaan silloin, kun silmän verkkokalvon viherherkät tappisolut saavat enemmän stimulaatiota kuin puna- ja siniherkät tappisolut. Tällainen vihreä valo on aallonpituudeltaan noin 520–570 nanometriä.
Additiivisessa värijärjestelmässä (RGB) vihreä on yksi kolmesta pääväristä. Vihreän käänteisväri on magenta. Subtraktiivisessa värijärjestelmässä vihreä muodostetaan sekoittamalla keltaista ja syaania tai – "historiallisista syistä" – keltaista ja sinistä, mikäli muuta sopivaa väripigmenttiä ei ole saatavissa.
Värikoordinaatit.
Tietokoneen kuvaruudun RGB-värivalojen vihreän maksimiarvot skaalalla 0-255 ovat seuraavat:
Harmaa

Harmaata aistitaan silloin, kun näkökohteesta saapuva valoenergia vaikuttaa tasapuolisesti, mutta ei kovin voimakkaasti, kaikkiin silmän verkkokalvon valoherkkiin näkösoluihin. Harmaa ei itse asiassa ole varsinainen värisävy, vaan se kuuluu värittömiin eli ns. akromaattisiin sävyihin. Harmaa ei siis ole spektrin väri. Harmaa on väri, joka heijastaa kaikkia valon aallon pituuksia samalla intensiteetillä. Jos väri on esimerkiksi siniharmaa, sen spektrin intensiteetti on koholla sinisen valon aallonpituuksien kohdalta.
Värikoordinaatit.
Käytettäessä 24-bittistä RGB-esitystä harmaan sävyjä on yhteensä 256 kappaletta. Ne esitetään arvoilla, joissa punaisen, sinisen ja vihreän komponenttien arvot ovat yhtä suuret, esimerkiksi #f1f1f1. Harmaat ovat siis mustan (pimeän) ja valkoinen (valon) välimuotoja.
Violetti

Violetti eli sinipunainen on väri, jonka ihminen aistii, kun silmään tulee puhdasta valoa, jonka aallonpituus on 390–420 nanometriä, tai kun silmään tulee sinistä ja punaista valoa oikeassa suhteessa. Puhdas violetti valo on kaikkein lyhyt­aaltoisinta näkyvää valoa, ja näkyvän valon spektrissä violetti on reunimmainen ”syvänsininen” väri.
Nimitys.
Sana "violetti" johtuu ranskan kielen orvokkia merkitsevästä sanasta "violette", sillä useimpien orvokkilajien kukat ovat violetin värisiä. 
Violetin vanhempi suomenkielinen nimitys on sinipunainen. Kansankielessä violettia on kutsuttu myös gretliiniksi, retliiniksi ja kretuliiniksi. Varsinkin vaaleasta violetista käytetään myös nimitystä liila. Punertavanviolettia kutsutaan purppuraksi ja harmahtavansävyistä violettia usein malvaksi tai mauveksi.
Aistiminen.
Ihmisen silmä aistii violetin aallonpituuden enimmäkseen sinisen valon aallonpituusalueille herkillä silmän tappisoluilla. Ihminen tulkitsee violetin aallonpituuden violettina värinä eikä sinisenä siksi, koska punaista aistivat tappisolut ovat jonkin verran herkempiä violetin aallonpituudelle kuin vihreälle herkät tappisolut. Violettia saadaankin myös sekoittamalla sinistä ja punaista väriainetta.
Symboliikka ja käyttö.
Violetti symboloi orvokin värinä henkisyyttä, ja sitä on pidetty myös uhriveren värinä. Liturgiassa se kuvaa katumusta ja parannusta ja kuuluu kirkkovuoden paastonaikoihin. Vanhoissa Kristuksen kärsimystä esittävissä maalauksissa hänet on puettu violettiin viittaan. Sinisen ja punaisen yhdistelmänä väri ilmaisee myös viisautta ja rakkautta.
Korkea-arvoisimmat buddhalaiset munkit käyttävät violetteja kaapuja, ja juutalaisilla se on ollut kuninkaiden ja ylipappien väri. Meksikossa pyhimykset puetaan pyhän viikon aikana violetteihin vaatteisiin.
Japanissa violetti on kuninkaallinen vallan ja varakkuuden väri. Kiinassa ja Turkissa violetti liitetään suruun.
Musta

Musta on väri, jonka ihminen aistii, kun kohteesta ei heijastu eikä säteile juuri lainkaan valoa. Heijastamisen sijasta musta pinta imee (absorboi) lähes kaiken valon itseensä. 
&lt;br&gt;Musta ei itse asiassa ole varsinainen värisävy, vaan se kuuluu värittömiin eli niin sanottuihin akromaattisiin sävyihin. Musta ei siis ole spektrin väri eikä sillä ole mitään tiettyä valon aallonpituutta.
Mustan näköaistimus syntyy helposti, kun pienehkön tumman näkökohteen ympärillä on riittävän valoisa ympäristö. Esimerkiksi tämän kuvaruudun teksti ja oheinen tumma neliö ovat valomittarilla mitattuna vain niin tummia kuin tämä kuvaruutu on ollessaan sammutettuna. Toinen esimerkki mustan havaitsemisesta syntyy, kun piirtoheittimellä heijastetaan valoa läpäisemätön tekstin varjo valkokankaalle. Tosiasiallisesti mustana näyttäytyvä tekstin varjo on yhtä ”tumma” kuin vaalea valkokangas. Mustan aistiminen syntyy siis riittävän suuren valoisuuseron vaikutuksesta.
Fysiikassa musta kappale on idealisoitu kohde, joka ei lainkaan heijasta valoa vaan absorboi kaiken siihen kohdistuvan säteilyn. Se voi kuitenkin säteillä näkyvää valoa kirkkaastikin ns. mustan kappaleen säteilynä, jolloin sen näkyvä väri ei ole musta.
Maailman mustimmat aineet imevät lähes kaiken valon. Hiilinanoputkista valmistettu Vantablack-pinnoite imee yli 99,96 prosenttia valosta.
Käyttö ja symboliikka.
Valkoisen vastakohtana musta on kuoleman, pimeyden ja surun väri. Se yhdistetään usein synkkyyteen ja vakavuuteen. Liturgisena värinä mustaa käytetään pitkänäperjantaina ja hautajaisissa sekä katolisessa sielunmessussa.
Länsimaissa ja Japanissa musta on juhlallinen väri, ja muodolliset juhlavaatteet ovat usein osittain tai kokonaan mustia. Naisten hääpuvut tapasivat ennen kokovalkoisen muotiin tulemista olla kokomustia: hääpukuna toimi usein muutoinkin käytetty paras juhlapuku. Nykyään länsimaissa miesten juhlavaatteet ovat tyypillisesti mustia, kun taas naiset käyttävät mustaa juhlapukua ainoastaan surun ilmaisuna, lähinnä hautajaisissa.
Politiikassa mustaa on käytetty fasismin sekä anarkismin tunnusvärinä. Musta paita on ollut poliittisena voiman symbolina käytössä muun muassa natsi-Saksan SS-joukoilla, inkvisiittoreilla, merirosvoilla ja fasisteilla sekä Suomessa muun muassa IKL:llä.
Musta väri on yhdistetty perinteisesti myös pimeyden voimiin ja pahuuteen; perinteisen käsityksen mukaan okkultistisiin rituaaleihin tarvitaan mustaa kissaa tai mustaa kukkoa. Kielikuvana sanan "musta" käyttö on hyvin laajaa. Ikäville ja dramaattisille tapahtumille annetaan joskus mustaan liittyviä nimiä, kuten vuoden 1929 pörssiromahduksen yhteydessä käytetty "musta torstai". "Musta" esiintyy myös monien kiellettyjen tai tabuihin liittyvien asioiden nimissä: esimerkiksi "musta lista", "musta magia", "musta pörssi", "musta kirja", "musta raamattu". Haittaa tuottavan perättömän tiedon levittämistä kutsutaan kohteen "mustamaalaamiseksi".
Luettavaksi tarkoitettu teksti esitetään tyypillisesti mustana valkoisella pohjalla, mistä juontuu myös kirjalliseen dokumenttiin viittaava sanonta ”mustaa valkoisella”.
Tammerfors

Tammerfors voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Lappo

Lappo eli imujuoksutin eli sifoni on polvelle taivutettu putki, tai taipuisa letku nesteen juoksuttamiseksi astiasta toiseen edellisen reunan yli. Toiminnan edellytys on, että nestepinta astiassa, josta nestettä juoksutetaan, on ylempänä kuin lapon vapaa alapää tai nestepinta toisessa astiassa. Lappo on ensin täytettävä nesteellä esimerkiksi imemällä. Kaksipolvinen lappo alkaa toimia itsestään, kun sen toisen polven nestepatsaan päiden välille saadaan aikaan paine-ero. Lappoa käytetään muun muassa akvaarion tai suuren nesteämpärin tyhjentämiseen, esimerkiksi tehdessä kotiviiniä tai kiljua tai polttoaineen siirtämisessä tankista toiseen.
Myytti

Myytti eli jumalaistaru (, ’puhe’, ’kertomus’, ’tarina’) on jumalia, yliluonnollisia olentoja, kaikkeuden syntyä tai muuta vastaavaa aihetta käsittelevä kertomus. Myös suuresti ihailtuja, tarunomaisia henkilöitä kutsutaan joskus myyteiksi tai myyttisiksi. Myytti kuuluu yleensä kiinteästi johonkin laajempaan mytologiaan eli jumaltarustoon.
Arkikielessä myytillä tarkoitetaan tarunomaista asiaa, kuvitelmaa, harhakäsitystä tai jotain järkiperusteita vailla olevaa.
Myyttien piirteitä.
Kreikan sana "mythos" piti alun perin sisällään useita erilaisia merkityksiä, kuten ’puhe’, ’sana’ ja ’kertomus’. Myöhemmin sana "logos" peri sanan "mythos" merkityksiä, ja viimeksi mainittu alkoi yhä useammin viitata valheeseen totuuden vastakohtana. 
Myyttejä kuvaavat yleisesti seuraavat piirteet: Myytti on muodoltaan dramatisoitu kertomus, jolla on pyhiä (uskonnollisia) ominaisuuksia; ei teoretisoiva esitys. Myytit kuvaavat joitakin tapahtumia symbolisessa muodossa, eivätkä myyteissä esiintyvät tapahtumat tai hahmot ole olemassa muutoin kuin myytin omassa todellisuudessa. Myyttinen kertomus viittaa yleensä johonkin alkuaikojen tapahtumiin.
Tyypillisiä myyttien aiheita ovat Kirsti Simonsuuren kokoamina:
Myyttien selitysteorioita.
Tutkijat ovat selittäneet myyttejä eri tavoin. Simonsuuren mukaan seuraavat selitystavat voidaan nähdä toisiaan täydentävinä, eivät toisensa poissulkevina:
Pohjois-Suomi

Pohjois-Suomi tarkoittaa nykyisin nyky-Suomen pohjoista osaa. Sen alueellista rajautumista ei ole tarkasti määritelty, vaan se on vaihdellut historian kuluessa. 
Käsite esiintyy tai on esiintynyt ainakin seuraavissa yhteyksissä:
Xfs

Xfs tai XFS tarkoittaa seuraavia asioita:
Ge

Ge tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt.
Ge on seuraavien henkilöiden nimi:
Versiohallinta

Versiohallinta on tekniikka, jolla pidetään kirjaa tiedostoihin (ja joskus myös paperiasiakirjoihin) tehdyistä muutoksista ja säilötään niiden vanhemmat versiot. Versiohallinnan kohteina voivat olla esimerkiksi CAD-piirustukset, erilaiset dokumentit tai ohjelmoinnissa lähdekoodi.
Koneenpiirustuksessa versiohallinta on ollut normaali menettelytapa jo vuosikymmeniä.
"Laajempi esitys artikkelissa Ohjelmiston versiohallinta"
Versiohallinta tietotekniikassa.
Tietotekniikassa versiohallintaa käytetään yleisesti ohjelmistoja kehitettäessä. Hyvän toimintatavan mukaan lähdekoodi pyritään pitämään versiohallinnassa, jossa muilla kehittäjillä on siihen pääsy ja päällekkäisten muutosten mahdollisuus vähenee. Ohjelmiston versiohallinta tallentaa myös tiedostojen aikaleiman ja tiedoston tallentajan nimen, joka on tärkeää jo tietoturvankin kannalta. Versiohallinnassa voidaan määrittää tietty versio ohjelmasta koostuvaksi tiettyjen tiedostojen tietyistä versiosta, ja kehittää eri versioita rinnan.
Suuremmissa järjestelmissä on yleistä pitää myös konfiguraatiotiedostoja versiohallinnassa, jolloin muutoksia ja niiden tekijöitä voidaan seurata.
Useissa avoimen lähdekoodin ohjelmistoprojekteissa versiohallinta on yleisesti myös projektin ulkopuolelta luettavissa, jolloin käyttäjillä on mahdollisuus noutaa välittömästi uusimmat muutokset ja osallistua ohjelman kehittämiseen.
Versionhallintajärjestelmät.
SCCS vuodelta 1972 on yksi ensimmäisistä järjestelmistä.
Versionhallintajärjestelmät voidaan jakaa kolmeen sukupolveen seuraavasti:
Ensimmäisen sukupolven versiohallintajärjestelmät käsittelivät tiedostoja yksi kerrallaan. Rinnakkaisuusmalli perustui lukituksiin, jolloin vain yksi henkilö pystyi muokkaamaan tiedostoa kerrallaan.
Toinen sukupolvi osaa käsitellä useampia tiedostoja ja tukee verkottumista. Rinnakkaisuusmalli perustui muutoksien yhdistämiseen ennen tallettamista.
Kolmas sukupolvi tukee "muutosjoukkoja" (), jossa muutokset ovat jakamattomia useamman tiedoston kattavia muutoksia: tietty muutos voi vaatia muutoksen useampaan tiedostoon yhtä aikaa eikä ole sallittua jakaa eri päivityksiin. Muutosten yhdistäminen () ja muutosten tallettamien () ovat erillisiä toimintavaiheita. Rinnakkaisuusmalli sallii tallettaa muutokset ensin ja päättää jälkikäteen yhdistämisestä.
Versionhallintajärjestelmien tavoitteita ovat:
Finnish Communication and Internet Exchange – FICIX

Finnish Communication and Internet Exchange – FICIX ry, lyhyesti FICIX, on Suomen suurin ja Euroopan vanhin Internet-palveluntarjoajien yhdysliikennepiste. Ficix ylläpitää Suomessa yhteenliittämispisteitä kolmella paikkakunnalla: Espoossa, Helsingissä ja Oulussa.
Suurin osa Suomen operaattorien välisestä Internet-liikenteestä kulkee FICIXin kautta. Kaikki keskeiset suomalaiset verkot ovat liittyneet toisiinsa FICIX-solmupisteen kautta.
FICIXin jäsenten on oltava autonomisia järjestelmiä, eikä FICIXin kautta saa kuljettaa liikennettä, josta jäsenet veloittavat toisiaan. Yhdistys toimii omakustannusperiaatteella voittoa tavoittelemattomana organisaationa.
FICIXin puheenjohtajana toimii Suomi Communications Oy:n toimitusjohtaja Antti Siivonen.
Jäsenet.
Vuonna 2019 FICIX:llä oli 36 jäsentä.
CISC

CISC () on yleisnimitys sellaisille suorittimien käskykannoille, joissa konekielen käskyt ovat rakenteeltaan monimutkaisia ja yksi käsky voi sisältää useita alkeistason operaatioita. 
CISC-arkkitehtuurin vastakohta on RISC-arkkitehtuuri, jossa käskykanta on pyritty pitämään mahdollisimman yksinkertaisena ja tehokkaana.
Tunnettuja CISC-arkkitehtuureita ovat mm. x86 (IA-32), Motorola 68000 -sarja, VAX, IBM S/360 ja PDP-11.
Termi CISC on esitelty jälkikäteen vastakohtana yksinkertaisemmalle RISC-arkkitehtuurille: termi viittaa ratkaisujen monimutkaistumiseen. CISC esitettiin kustannustehokkuuden kannalta haitallisena suuntauksena. Monimutkaistumiseen on esitetty useita syitä kuten käskynopeus verrattuna aliohjelmakutsuun.
Esimerkiksi IA-32:n käsky codice_1 laskee summan codice_2, lukee sitä vastaavasta osoitteesta sanan, summaa sen tulokseen codice_3-rekisterin sisällön ja kirjoittaa tuloksen takaisin alkuperäiseen muistipaikkaan. Moderneissa CISC-suorittimissa käskyt pilkotaan RISC-tyylisiin mikro-operaatioihin suuremman suorituskyvyn ja hyötysuhteen vuoksi.
Eräissä CISC-arkkitehtuureissa käskyn koko voi vaihdella siihen liitetyn tiedon mukaan ja muistiin osoittamiseen voi olla monta muotoa. "Register-memory" -arkkitehtuurissa muistin käsittely voi olla osana muuta käskyä kun taas RISC-arkkitehtuurille tyypillisessä "load-store"-arkkitehtuurissa on vain erilliset käskyt.
CISC-arkkitehtuurille on tyypillistä suuri määrä käskyjä, monimutkaisia käskyjä, useita osoitusmuotoja. CISC-suorittimissa voi olla mikro-ohjelmointia monimutkaisien käskyjen toteuttamiseen. Käskyt voivat vastata suoraan korkean tason ohjelmointikielien käsitteisiin. 
Sekä CISC- että RISC-tyypeissä on omat etunsa ja ongelmansa.
Erojen hämärtyminen.
RISC- ja CISC-arkkitehtuurien erot ovat hämärtyneet moderneissa suorittimissa.
CISC- ja RISC-suunnittelutavat ovat ottaneet ominaisuuksia toisistaan. Suorittimien nopeuksien kasvamisen myötä myös CISC-suorittimet voivat suorittaa käskyjä yhdessä kellojaksossa ja ne voivat käyttää liukuhihnaa. Samalla RISC-suorittimissa on mukana monimutkaisempaa laitteistoa ja monimutkaisempia CISC-tyyppisiä käskyjä.
Al Taliaferro

Charles Alfred ”Al” Taliaferro () oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka tunnetaan parhaiten Aku Ankka -piirtäjänä. Hän opiskeli piirtäjäksi kirjekurssilla. Taliaferro toimi valaisinsuunnittelijana, opiskeltuaan Kalifornian taideinstituutissa. Sitä ennen hän muutti Glendaleen.
Taliaferro saapui Disneyn studiolle vuonna 1931. Aluksi hän puhtaaksipiirsi Floyd Gottfredsonin kaksisivuisia Mikki Hiiri -strippejä. Hän piirsi "Silly Symphonies" -animaatioiden pohjalta sarjakuvaa, jonka käsikirjoittajana oli Ted Osborne.
Taliaferro teki käsikirjoittaja Bob Karpin kanssa Aku Ankka -sanomalehtistrippejä vuodesta 1938 vuoteen 1965 saakka. Tavalliset päivästripit olivat noin puolen sivun pituisia ja sunnuntaistripit sivun pituisia. Timo Ronkainen luonnehtii Taliaferron roolia merkittäväksi päivittäisten strippien laadinnassa, myös silloin kun ne aiheuttivat vastustusta. Taliaferron päivästrippejä on julkaistu Suomessa "Aku Ankka päivästä päivään" -kokoelmissa. Sunnuntaistrippejä on puolestaan julkaistu Aku Ankan Sunnuntaisarjat -albumeissa. "Hassunkuriset sinfoniat" on julkaistu Juice Leskisen suomentamana.
Al Taliaferron luomia hahmoja ovat muun muassa Tupu, Hupu ja Lupu, Pulivari, Hansu Hanhi ja Mummo Ankka. Hänet nimitettiin Disney-legendaksi 2003. Viimeisin Taliaferron sarjakuvastrippi julkaistiin 15 päivää ennen hänen kuolemaansa. Taliaferro otti hahmoihinsa mallia sukulaisistaan. Mummo Ankka (joka oli alussa ”oikea pirttihirmu”) oli pilaversio hänen anopistaan. Iines puolestaan käyttäytyi (Taliaferron omien sanojen mukaan) kuin hänen vaimonsa Lucy. Eräässä tarinassa Taliaferro käytti Akun puhelinnumerona omaansa, mikä johti pilapuheluvyöryyn.
QNX

QNX (ent. "Quantum UNIX", "QUNIX") on reaaliaikainen (RTOS) Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä. Nimi muutettiin nykyiseen muotoon Unix-tavaramerkin silloisen omistajan AT&amp;T:n pyynnöstä.
Käyttöjärjestelmän ensimmäisen version toteutti yrityksen toinen perustaja Dan Dodge ja se julkaistiin vuonna 1982. Ensimmäistä versiota ajettiin Intel 8088-suorittimella. QNX:ssä on POSIX-tuki. 
QNX Neutrino mikroydin on toteutettu pääasiallisesti C-kielellä.
Research In Motion (RIM) osti "QNX Software Systems" yhtiön vuonna 2006. Vuonna 2007 ilmoitettiin mikroytimen lähdekoodin julkaisemisesta. Kaupallinen käyttö kuitenkin vaati edelleen rojaltimaksuja, mutta rajatut ei-kaupalliset tahot saivat pääsyn kehitystyökaluihin. Pääsy lähdekoodeihin lopetettiin pian ja suljettiin uudelleen RIM:n ostettua QNX:n.
BlackBerry ja Renesas Electronics ovat julkistaneet aikomuksen kehittää itseajavaa autoa perustuen QNX teknologiaan.
Tekniikka.
QNX on asiakas-palvelin-arkkitehtuurin käyttöjärjestelmä mikroytimellä. Selkeyden vuoksi käyttöjärjestelmään yleensä viitataan koko nimellä "QNX Neutrino" erottaakseen sen yhtiönimestä.
Asiakas-palvelin-arkkitehtuurin käyttöjärjestelmänä QNX hyödyntää alkuperäistä ideaa ajaa suurinta osaa käyttöjärjestelmästä suojatuissa prosesseissa suoritettavia ohjelmistoja, jotka tunnetaan "palvelimina" tai "moduuleina". Tämä eroaa perinteisistä monoliittisista käyttöjärjestelmistä, joissa käyttöjärjestelmä toimii suurena yksittäisenä ohjelmistona, jolla on erityisiä ominaisuuksia. QNX:n tapauksessa palvelimien/moduulien käyttö antaa käyttäjien (kehittäjien) kytkeä pois toimintoja, joita he eivät tarvitse, ilman että muuttaisivat käyttöjärjestelmän arkkitehtuuria tai käyttöjärjestelmää itsessään.
Yuuzhan Vong

Yuuzhan vongit on kuvitteellinen avaruusolentorotu, joka esiintyy "Tähtien sota" -aiheisessa "New Jedi Order" -kirjasarjassa. He käyttävät aseinaan amphistaffeja, jotka ovat kädessä pidettäviä käärmeitä. Sitä voidaan käyttää ruoskana, ja se voi ruiskuttaa myrkkyä.
Yuuzhan vongit olivat kotoisin toisesta galaksista, mutta joutuivat hylkäämään sen ja etsimään uutta kotia. He aloittivat hyökkäyksensä Uutta Tasavaltaa vastaan 25 vuotta Yavinin taistelun jälkeen.
Muukalaisvalloittajat onnistuivat siinä, missä Imperiumin rippeet olivat epäonnistuneet. He jopa valloittivat galaksin pääkaupunkiplaneetan Coruscantin ja muokkasivat sen omille elinoloilleen sopivaksi.
New Jedi Orderin viimeisessä kirjassa, "The Unifying Forcessa", yuuzhan vongit lopulta lyötiin. Heidän johtajansa Shimrra ja Onimi saivat surmansa ja loput henkiin jääneistä yuuzhan vongeista joutuivat antautumaan. Viisi vuotta kestänyt sota loppui ja Uusi tasavalta antoi heidän lähteä Zonama Sekot -planeetalle etsimään uutta kotia.
VLIW

VLIW () on suoritinarkkitehtuuri, joka on suunniteltu hyödyntämään tehokkaasti käskytason rinnakkaisuutta. VLIW-tekniikkaa hyödyntäviä suorittimia ovat mm. Transmetan suorittimet, Fujitsun FR-V sekä monet signaaliprosessorit (DSP). Myös Intelin IA-64-käskykannassa, jota käyttävät Itanium-perheen suorittimet, on VLIW-piirteitä.
VLIW:n kantava ajatus on useiden konekielikäskyjen niputtaminen yhteen jo ohjelmointikielen kääntäjän toimesta. Tällöin suoritin saa aina suorittaa yhden nipun käskyt rinnakkain eikä sen tarvitse tarkastaa näiden käskyjen välisiä riippuvuuksia. Käskyjen välisten rinnakkaisuuksien tarkastaminen jätetään kääntäjän tehtäväksi.
Perinteisillä suoritinarkkitehtuureilla (CISC, RISC) suorittimen suorittama konekieli on täysin peräkkäistä (sarjamuotoista), ja suorittimet tarkastavat itse, mitkä käskyt voidaan ajaa rinnakkain laskennan tulosta muuttamatta. Näiden tarkastusten tekeminen on kuitenkin monimutkainen operaatio, ja sen tekeminen suorittimella monimutkaistaa suoritinta eikä käytännössä mahdollista kaikkien periaatteessa rinnakkaistuvien käskyjen rinnakkaista suoritusta. VLIW mahdollistaa näin paremman rinnakkaisuuden hyödyntämisen ja potentiaalisesti yksinkertaisemmat suorittimet.
Koska yhden käskyn pituus VLIW-arkkitehtuurissa on pidempi kuin perinteisillä suoritinarkkitehtuureilla, käännetty ohjelmakoodi vie yleensä paljon tilaa. Lisäksi VLIW-suoritin ei osaa sopeutua muuttuviin tilanteisiin (esimerkiksi välimuistihutiin, engl. "cache miss"), mikä heikentää suorituskykyä koodilla, jossa on paljon dynaamisuutta. Nämä haittapuolet rajoittavat sen soveltuvuutta yleiskäyttöisissä suorittimissa, ja VLIW-arkkitehtuurin suoraviivaiseen laskentaan DSP-prosessoreissa sekä tieteellisessä laskennassa.
Scanburger

Scanburger on suomalainen pikaruokaketju, joka aloitti toimintansa Pohjois-Suomessa vuonna 1996. Ensimmäiset ravintolat avattiin Ouluun ja Rovaniemelle. Scanburger laajeni kohti etelää ja nykyään ravintoloita on noin 100 ympäri Suomea. Pohjoisin Scanburger sijaitsee Nuorgamissa ja eteläisin Hangossa. Scanburger ei toimi franchising-periaatteella kuten alalla on tapana, vaan ketju toimii tukkuna asiakkailleen eli ravintolayrittäjille. Scanburgerin omistaa Fresto Oy.
BBBS

BBBS on Kim Heinon ja Tapani T. Salmen kehittämä BBS-ohjelmisto. Kehitys aloitettiin vuonna 1990. Ohjelmisto on saatavilla seuraaville käyttöjärjestelmille:
Näiden lisäksi BBBS on saatavilla myös Amigalle.
PCBoard

PCBoard on amerikkalaisen Clark Development Companyn 1980-luvulta lähtien kehittämä purkkiohjelmisto DOS- ja OS/2-käyttöjärjestelmille. Yhtiö meni konkurssiin vuonna 1997 ja ohjelmiston viimeiseksi versioksi jäi 15.4 beta. Betaversiossa oli kuukauden aikarajoitus, jonka jälkeen se ei enää toiminut. Entinen PCBoardin ohjelmoija kuitenkin julkisti tiedot siitä, kuinka kyseinen rajoitus ohitetaan. 
PCBoardia pystyi laajentamaan PPL-komentosarjoilla ("PCBoard Programming Language") ja lukuisilla purkkikäyttöön suunnitelluilla oviohjelmilla. (eng. "doors"). PPL-komentosarjat olivat käännettävissä PPLC-kääntäjällä PPE-muotoon ("PCBoard Programming Executable").
Clark Development kehitti FILE_ID.DIZ-standardin, jolla kuvattiin pakkausohjelmalla pakattuja tiedostoja.
PCBoardin merkittävä ominaisuus oli useamman linjan () tuki, joka kiinnosti ylläpitäjiä.
Suomalainen MBnet-niminen BBS omisti PCBoardin maailman suurimman tuhannen solmun lisenssin.
PCBoardilla toimivat myös Forgotten Realms BBS (telnet://fr.bbs.fi/) ja HAM-BOX BBS (018-130 68,63).
Aivastaminen

Aivastaminen on refleksi, jossa elimistö yrittää poistaa nenää ärsyttävän asian nopealla uloshengityksellä eli aivastuksella.
Aivastaminen on kehon puolustusmekanismi. Kun nenä ärsyyntyy jonkin mekaanisen ärsykkeen, kuten pölyn tai flunssaviruksen johdosta, syntyy aivastusrefleksi. Pallea supistuu, kurkun lihakset rentoutuvat ja ylemmät hengitystiet aukeavat. Seuraa voimakas uloshengitys, jossa ilmaa tulee ulos nopeasti suun ja nenän kautta. Silmät menevät aivastettaessa refleksinomaisesti kiinni. Aivastuksessa kuuluu voimakas ääni, kun ilmaa kulkee täydellä teholla kurkunpään kautta.
Singaporelaisessa tutkimuksessa suurnopeuskameran kuvien pohjalta laskettiin, että aivastuksessa suusta tulevan ilman nopeus on enimmillään 4,5 metriä sekunnissa eli 16 kilometriä tunnissa. Suurikokoisilla ihmisillä lukema saattaa tutkijoiden mukaan olla korkeampi. Pisarat leijailevat aivastuspilvessä jopa 8 metrin päähän. Aivastukset saattavat levittää monia virus- ja bakteeritauteja pisaratartuntana.
Aivastuksen seurauksena nenässä oleva lima työntyy ulos elimistöstä ja sen mukana ehkä myös ärsytyksen aiheuttaja. Aivastelu jatkuu siihen asti, kunnes ärsytys on lakannut. Aivastuksen jälkeen voi tulla hetkeksi hyvä olo. Allergia voi kuitenkin aiheuttaa pitkään kestävän aivastelun, sillä ärsyke ei siinä lähde pysyvästi pois aivastelemalla.
Aivastusta esiintyy aamuisin tavallista useammin, sillä nenän limakalvot ovat aamuisin kuivia ja siksi ärsyyntyvät herkemmin.
Noin neljäsosa ihmistä alkaa aivastella altistuessaan äkillisesti voimakkaalle valolle. Tämän on arveltu johtuvan aivastus- ja pupillirefleksien hermoimpulssien sekoittumisesta, sillä niiden hermoradat ovat lähellä toisiaan.
Aivastusta voi pyrkiä estämään hieromalla nenää tai ylähuulta ja hengittämällä raskaasti nenän kautta. Muut tavat hillitä aivastusta ovat potentiaalisesti vaarallisia, joten niistä tulisi pidättäytyä. Aivastuksen pidättämisen aikaansaama paine saattaa esimerkiksi vaurioittaa tärykalvoja tai hermoja, katkaista verisuonia ja murtaa kylkiluita.
Cassiodorus

Flavius Magnus Aurelius Cassiodorus Senator (noin 490 – noin 585) oli roomalainen poliitikko ja historioitsija. "Senator" on hänen sukunimensä, ei arvonimi. 
Cassiodorus syntyi Scylaceumissa (Squillace) Etelä-Italiassa. Hän oli konsulina ostrogoottien kuninkaan Teoderik Suuren aikana. Hän kirjoitti goottien historiasta teoksen, joka ei ole säilynyt nykypäivään asti. Kuitenkin Jordanes käytti sitä kootessaan oman kirjansa goottien historiasta.
Uransa jälkeen Cassiodorus vetäytyi perustamaansa luostariin Vivariumissa, jossa hän alkoi kirjoittaa teologisia tutkielmia.
Historioitsija

Historioitsija on henkilö, jota pidetään auktoriteettinä menneisyyden tutkimisessa ja historiankirjoittajana.
Varhaisimmat historioitsijoina pidetyt kirjoittajat ovat Herodotos (”historian isä”) ja Thukydides (”sotahistorian isä”).
Jordanes

Jordanes eli "Jornandes" (, ) oli bysanttilainen historioitsija, joka eli 500-luvulla Moesiassa (nykyinen Bulgaria). 
Jordanes kirjoitti "De origine actibusque Getarum" -teoksen ("Goottien alkuperä ja teot") goottien historiasta. Kirja on suurilta osin kömpelö yhteenveto Cassiodoruksen hävinneestä kirjasta goottien historiasta. Kirja on kirjoitettu noin vuonna 551.
Tiedot Jordaneksesta ovat peräisin hänen kirjastaan, jossa hän mainitsee isoisänsä Parian, alaanien johtajan Candacin kirjurin. Alaanit ja heidän vallassaan olevat muut heimot asustivat 400-luvulla Tonavan eteläpuolella Moesiassa.
Ennen vetäytymistään luostariin ja kääntymistä areiolaisuudesta katolisuuteen Jordanes oli Candacin veljenpojan Gunthigisin kirjurina.
Jordanes oli alaanilais-goottilaista syntyperää. Hän oli ollut itägoottilaisten kuninkaiden kirjurina Italiassa, ennen kuin liittyi hengelliseen säätyyn ja hänestä tuli vuoden 550 vaiheilla Krotonin piispa. Jokseenkin samaan aikaan hän on kirjoittanut tunnetun teoksensa goottien historiasta "De origine actibusque Getarum", joka tosin oli vain yhteenveto Cassiodoruksen laajasta teoksesta, mutta joka sen hävittyä on sen käsittelemien asioiden tärkein lähde. Sen ovat julkaisseet muun muassa Theodor Mommsen kokoelmassa "Monumenta Germaniæ historica" sekä omissa julkaisuissaan Alfred Holder (1882).
Shaanxi

Shaanxi () on Kiinan maakunta. Sen kiinalainen lyhennenimi on Qin.
Shaanxin latinisoidussa nimessä käytetään Gwoyeu Romatzyh’n mukaista kaksois-"a":ta erotukseksi Shanxin () maakunnasta, joka eroaa tämän maakunnan nimestä vain tooniltaan ja kiinalaiselta kirjoitusasultaan. Shaanxin vanha suomenkielinen latinisaatio on Šensi.
Maantiede.
Pohjoisessa Sisä-Mongolian rajalla on autiomaata, maakunnan keskiosa on lössiylänköä. Maakunnan eteläosat halkaisee Qinling-vuoristo, jonka eteläpuolella vallitsee subtrooppinen ilmasto. Maakunnan rajanaapurit ovat Sisä-Mongolia pohjoisessa, Shanxi ja He'nan idässä, Hubei, Chongqing ja Sichuan etelässä, Gansu lännessä ja Ningxia luoteessa.
Shaanxi on Kiinan 11. suurin maakuntatason hallinto-alue; sen pinta-ala on 205 800 neliökilometriä.
Alueen merkittäviä kaupunkeja ovat Xi’an (maakunnan pääkaupunki), Lintong ja Yan’an.
Historia.
Shaanxin maakunnan pääkaupunki Xi’an on ollut Kiinan pääkaupunki usean dynastian aikana, aiemmin nimellä Chang'an. Jo Zhou-dynastia (1066–221 eaa. oli lähtöisin Shaanxista ja piti pääkaupunkiaan Haossa, lähellä nykyistä Xi'ania.
”Ensimmäinen keisari” Qin Shi Huangdi rakennutti valtavan hautakompleksin nykyiseen Xi'aniin 200-luvulla eaa. Hänen mukanaan haudattiin tuhansia terrakottasotilaita.
Maakuntanimi on Song-dynastian (960–1279) alkuajoilta. Nimi koostuu kahdesta ideogrammista. "Shǎn" on mahdollisesti viite muinaiseen Shanmon alueeseen. Se sijaitsi Keltaisenjoen lähettyvillä seudulla, jossa joki puhkaisee Sanmenin rotkon. Sana "xī" on ’länsi’. Shaanxi tarkoittaa siis ’Shanmosta länteen’.
Pohjois-Shaanxissa sattui 23. tammikuuta 1556 maailmanhistorian tuhoisin maanjäristys, joka surmasi noin 850 000 ihmistä. Sen magnitudi oli 8.
Kommunistien pitkä marssi (1934–1935) päättyi Yan’aniin Shaanxiin, ja Shaanxi ja Yan’anin ympäristö jäivät kommunistien päämajaksi sisällissodan päättymiseen saakka 1949, joten Shaanxissa kommunistit pääsivät harjoittelemaan hallintoa toistakymmentä vuotta.
Hallinnollinen jako.
Shaanxi jakautuu yhdeksään prefektuuritason kaupunkiin ja Xi'anin kaupunkiin joka on suoraan maakunnan hallinnon alainen.
Väestö.
Shaanxin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 37 327 378, mikä edusti 2,79 prosenttia Kiinan väestöstä (ilman Hongkongia ja Macaota). Lukujen perusteella maakunta oli Kiinan 16. väkirikkain maakuntatason hallintoalue. Väestöarvio vuoden 2013 loppuun oli 37 640 000.
Maakuntaan on muuttanut osa muinaista xianbei-kansaa.
Suetonius

Gaius Suetonius Tranquillus (n.70- v.122 jälkeen) oli roomalainen historioitsija ja virkamies. Hänen tunnetuin teos on "Rooman keisarien elämäkertoja" (), joka kertoo kahdentoista ensimmäisen keisarin elämästä (mukaan lukien Julius Caesar)
Elämä.
Suetonius syntyi joko Roomassa tai Hippo Regiuksessa African provinssissa. Hänen isänsä oli Suetonius Laetus, joka vuonna 69 toimi upseerina Othon puolella olleessa Legio XIII Geminassa. Perhe oli ritarisäätyinen ja varakas.
Nuorena miehenä hän opiskeli Roomassa mahdollisesti lakia, mutta keskeytti opintonsa. Siellä hän mahdollisesti tutustui Plinius nuorempaan. He olivat hyviä ystäviä ja Plinius tuki Suetoniuksen uraa. Osa Pliniuksen säilyneistä kirjeistä on kirjoitettu Suetoniukselle. Plinius vetosi Suetoniuksen puolesta keisari Trajanukseen ja lapseton Suetonius saikin kolmen lapsen isälle kuuluvat etuoikeudet. Pliniuksen kuoleman jälkeen Septicius Claruksesta tuli Suetoniuksen suojelija. 
Suetonius oli virkamies keisari Trajanuksen ja Hadrianuksen aikana. Hadrianuksen aikana Suetonius vastasi Rooman kirjastoista, keisarillista arkistoista ja kuului mahdollisesti keisarin neuvonantajien piiriin. Tehtävistään Suetonius vapautettiin vuonna 122 yhdessä suojelijansa Claruksen kanssa, joka oli pretoriaanikaartin komentaja. Syynä oli liian läheiset välit Hadrianuksen vaimon Vibia Sabinan kanssa. Tämä ei välttämättä tarkoittanut Suetoniuksen joutuneen keisarin epäsuosioon.
Tämän jälkeen Suetonius keskittyi kirjoittamiseen, eikä hänestä tiedetä enää mitään. 
Keisarielämäkerrat.
"Keisarielämäkerrat" ovat Suetoniuksen parhaiten säilynyt teos. Ainoastaan johdanto ja alku Julius Caesarin elämäkerrasta puuttuvat. Teos oli omistettu Suetoniuksen suojelijalle Septicius Clarukselle. Suetonius kirjoitti teoksensa todennäköisesti vuoden 122 jälkeen.
J. A. Hollo suomensi Rooman keisarien elämäkertoja Edwin Linkomiehen vuonna 1960 aloittamaan Antiikin klassikot -sarjaan. Pentti Saarikoski kirjoitti suomennoksesta "Parnassossa" vuonna 1961, että se on jokseenkin vaikealukuinen. Latinalaiset lauserakenteet kuultavat läpi.
Teokset.
"Keisarielämäkertojen" lisäksi Suetoniukselta on säilynyt osia kirjasta "Kuuluisia miehiä" (), joka sisältää elämäkertoja latinankielisen kirjallisuuden merkkihenkilöistä. 
Suetonius kirjoitti lukuisia teoksia, joista tiedetään enää vain teosten nimet. Osa kirjoista käsitteli roomalaisia tapoja ja pukeutumista ja kreikkalaista vapaa-ajan viettoa. Suetonius mahdollisesti kirjoitti myös ensyklopedian.
Arrianos

Arrianos (, n. 90 – n. 175) oli roomalainen historioitsija ja sotilas. Hänen tunnetuin teoksensa on Aleksanteri Suuren elämää käsittelevä Anabasis.
Elämä.
Arrianos syntyi Nikomedeiassa, Rooman Bithynian provinssin pääkaupungissa. Arrianos syntyi varakkaaseen perheeseen. Hänen isänsä oli saanut Rooman kansalaisuuden, kuten useat muut varakkaat kreikkalaiset. Arrianoksen isä sai kansalaisuuden joltain Flavius-suvun keisarilta, luultavasti Vespasianukselta. Arrianoksen syntymävuoden voi olettaa olleen ennen vuotta 90, koska hänen tiedetään olleen konsulina vuonna 129 tai 130 ja tämän viran haltija oli tuohon aikaan yleensä noin 42-vuotias. Arrianos vietti nuoruutensa kotikaupungissaan ja sai varmasti kreikkalaiseen yläluokkaan kuuluvalle tyypillisen koulutuksen retoriikassa ja kirjallisuudessa. Tämän jälkeen tyypillinen yläluokkaan kuuluva nuorukainen olisi yrittänyt luoda uraa Rooman valtakunnan palveluksessa. Arrianos päätti kuitenkin opiskella filosofiaa.
Teokset.
Arrianos kirjoitti kreikan kielellä ja hänen tunnetuin teoksensa on nimellä "Anabasis" tunnettu Aleksanteri Suuren elämäkerta. Teoksen alkuperäistä nimeä ei tunneta. Arrianos käytti lähteenään Aleksanterin kenraalin Ptolemaioksen kirjoittamaa teosta. Muita lähteitä olivat Kallisthenes joka oli Aristoteleen siskonpoika, Aristobulos, Kleitarkhos, maantieteilijä Eratosthenes ja laivaston päällikkö Nearkhos.
Toinen Arrianoksen tunnettu teos on "Indika", joka kertoo Aleksanteri Suuren laivaston matkasta Indukselta Persianlahdelle ja joka perustuu Nearkhoksen kertomukseen. 
Muita teoksia, jotka ovat säilyneet nykypäivään, ovat "Alanike", joka kertoo alaanien vastaisista taisteluista, "Periplus Pontu Eukseinu" ("Mustanmeren ympäripurjehdus") sekä teos sotataidosta, joka kertoo ratsuväen taktiikasta. Arrianoksen esikuva oli hänen kaimansa Ksenofon, ja tätä matkien hän kirjoitti lyhyen kirjan nimeltä "Kynegetikos" metsästyksestä.
Teoksia, jotka eivät ole säilyneet kokonaisuudessaan nykypäivään, ovat muun muassa teos, joka kertoo tapahtumista Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen, sekä teokset Parthian ja Bithynian historioista.
Livius

Titus Livius (noin 64 eaa. tai 59 eaa. – 17 jaa.) oli roomalainen historioitsija. Livius syntyi ja kuoli Pataviumissa, joka tunnetaan nykyisin nimellä Padova. Hän kuului keisari Augustuksen sisäpiiriin.
Teokset.
Liviuksen teos "Ab urbe condita" kertoo Rooman historian alusta Liviuksen omaan aikaan saakka. Se koostui alkujaan 142 kirjasta, joita nykyään pidettäisiin lähinnä "lukuina", mutta nykypäivään asti ovat säilyneet vain kirjat 1–10 ja 21–45 sekä katkelmia joistain myöhemmistä. Teos perustuu monelta osin myyttisiin aineksiin ja lienee jokseenkin tarkoitushakuinen. Se oli osa Augustuksen laajamittaista propagandaohjelmaa, joka tähtäsi Rooman menneisyyden glorifiointiin.
Anna Komnena

Anna Komnena (1./2. joulukuuta 1083 – noin 1148/1154) oli Bysantin keisarin Aleksios I:n ja Irene Dukainan tytär ja ensimmäisiä naispuolisia historioitsijoita. Hänen kirjoittamansa historiateos "Aleksias" on tärkein lähde hänen isänsä keisari Aleksioksen hallituskaudesta.
Nuoruus.
Anna Komnena syntyi Konstantinopolin keisarillisessa palatsissa vanhimpana yhdeksästä lapsesta. Hänen nuoremmat sisaruksensa olivat Maria Komnena, Johannes II Komnenos, Andronikos Komnenos, Isaak Komnenos, Eudokia Komnena, Theodora Komnena, Manuel Komnenos and Zoe Komnena. Hän oli isänsä suosikki ja sai koulutuksen tieteissä ja kreikkalaisessa filosofiassa. Hänet oli syntymästään asti kihlattu Konstantinos Dukakselle, joka oli keisari Mikael VII:n poika. Konstantinos kuitenkin kuoli ennenaikaisesti noin vuonna 1096 ja Anna meni naimisiin Nikeforos Bryennioksen kanssa noin 1097.
Salaliitto.
Äitinsä Irenen kanssa hän yritti saada Aleksioksen nimittämään Nikeforoksen kruununperilliseksi tämän veljen Johannes II:n sijasta. Yrityksen epäonnistuttua hän liittyi vuonna 1118 salajuoneen, jonka tarkoituksena oli syrjäyttää Johannes.
Historioitsijana.
Juonen paljastuttua Anna joutui luopumaan omaisuudestaan ja selvisi hengissä vain veljensä armeliaisuudesta. Anna vetäytyi luostariin, jossa hän kirjoitti isänsä elämäkerran "Aleksias", joka on kirjoitettu hyvin imartelevaan sävyyn. Puolueellisuudestaan huolimatta kirja on nykyään pääasiallinen aikalaislähde Bysantin poliittisesta historiasta 1000- ja 1100-luvun vaihteessa, ja hän antaa siinä hyvin kielteisen kuvan ristiretkistä. Hän kuvailee siinä myös aseita, taktiikoita ja taisteluita. Annan tyylillisinä esikuvina ovat olleet Thukydides, Polybios ja Ksenofon.
Nikeforos Bryennios nuorempi

Nikeforos Bryennios (, 1062–1137) oli bysanttilainen sotilas, valtiomies ja historioitsija.
Nikeforoksen isä, myös nimeltään Nikeforos Bryennios, kapinoi keisari Mikael VII:tä vastaan mutta hävittyään tuli sokaistuksi. Bryennios itse pääsi keisari Aleksios I:n suosioon ja meni naimisiin hänen tyttärensä Anna Komnenan kanssa. Hän sai arvonimet "caesar" (silloin kolmas arvonimi keisarin alapuolella) ja "panhypersebastos" (joka oli Aleksioksen käyttöön ottamia uusia arvonimiä).
Bryennios johti Konstantinopolin muurien puolustusta ensimmäisen ristiretken aikana Bouillonin Godfreyn hyökkäystä vastaan vuonna 1097. Hän neuvotteli rauhan Antiokian ruhtinaan Bohemundin kanssa vuonna 1108 ja oli mukana lyömässä turkkilaiset Seldžukit vuonna 1116.
Aleksioksen kuoltua hän ei halunnut mitään osaa salajuonessa Johannes II Komnenosta vastaan, vaikka sen tarkoituksena oli tehdä juuri Bryennioksesta keisari. Bryennioksen ja uusi keisari olivat hyvissä väleissä ja Bryennios seurasikin keisaria sotaretkelle Syyriaan vuonna 1137. Tämä retken aikana hän sairastui ja joutui palaamaan Konstantinopoliin jossa hän myöhemmin menehtyi.
Katedraali

Katedraali () eli tuomiokirkko on monissa kristillisissä tunnustus- ja kirkkokunnissa hiippakunnan pääkirkko. 
Katedraali-sanaa käytettiin Turun tuomiokirkosta keskiajalla. Luterilaisia pääkirkkoja kutsutaan suomeksi nimellä tuomiokirkko, muita pääkirkkoja kutsutaan yleensä nimellä katedraali tai basilika, joskaan jako ei ole ehdoton. Esimerkiksi Kölnin tuomiokirkko on katolinen keskuskirkko. Englanniksi hiippakunnan keskuskirkosta käytetään kirkkokunnasta riippumatta nimeä "cathedral". Ranskalaiset keskuskirkot ovat nimeltään "dôme", italialaiset "duomo" ja ruotsalaiset "domkyrka". Katedraaliksi voidaan joskus kutsua olemukseltaan vaikuttavia kirkkoja, vaikkeivät ne olisikaan hiippakunnan pääkirkkoja.
Sana "katedraali" on tullut piispanistuimesta ("cathedra"), joka sijaitsi hiippakunnan pääkirkon kuorissa. "Tuomiokirkko"-sanan alkuosa ei viittaa oikeudelliseen tai uskonnolliseen tuomitsemiseen, vaan on eräänlainen vanha käännösvirhe: ruotsin, saksan ynnä muiden kielien "dom"-tyyppiset alut tulevat latinan sanasta "domus" ’talo, koti’, ja tuomiokirkko tarkoittaa siis piispan ”kotikirkkoa”.
Tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherrasta käytetään Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa nimitystä tuomiorovasti.
Historiaa.
Katedraalit päätettiin jo varhain sijoittaa ainoastaan kaupunkeihin. Harvaan asutuilla seuduilla, joilla kaupunkeja ei ollut, tämä saattoi aiheuttaa erikoisia järjestelyjä. Hiippakunta koostui paremminkin kansasta kuin maantieteellisestä alueesta: katedraali voitiin sijoittaa kaupunkiin, vaikka sen asukkaat eivät kuuluneetkaan kyseiseen hiippakuntaan.
Tornipöllö

Tornipöllö ("Tyto alba") on tornipöllöjen heimoon kuuluva keskikokoinen pöllölintu.
Koko ja ulkonäkö.
Tornipöllö on 33–39 cm pitkä ja sen siipiväli on 80–95 cm. Sen ruumis on hoikka, sillä on pitkät siivet ja jalat, jotka roikkuvat usein lennon aikana. Höyhenpuku on vaalea. Huomiota herättää erityisesti valkoinen ja sydämenmuotoinen naama, jota ympäröi kapea, ruosteenvärinen reunus. Tornipöllön silmät ovat mustat. Selkäpuoli on helmenharmaa ja siinä on pieniä, mustia ja valkeita täpliä. Sukupuolet ovat hyvin samannäköisiä, koiras on usein vaaleampi ja naaraan höyhenpuvussa on enemmän mustia pilkkuja kuin koiraalla.
Muuntelu.
Länsi- ja Etelä-Euroopassa ja Länsi-Kanariansaarilla elävän "alba"-alalajin sekä Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä "erlangeri"-alalajin alapuolen väritys on puhtaanvalkea, kun taas Pohjois-, Keski- ja Itä-Euroopan "guttata"-, Itä-Kanariansaarien "gracilirostris"- ja Madeiran "schmitzi"-alalajien alapuoli on kellanoranssi.
Ääntely.
Naaras pitää hyrinää, koiras taas harvemmin. Varoitusääni on kimeä, hiova kirkaisu, joka kuuluu usein lennossa. Laulu on noin kahden sekunnin mittainen, usein toistuva, raikuva ja säröilevä ”shrrrriiiih”. Poikasten kerjuuääni on noin puolen sekunnin mittainen käheä kuorsaus.
Tornipöllöt ääntelevät matalasti. Varsinkin soidinmenojen aikaan kuulet varmasti matalan huhuun.
Levinneisyys.
Tornipöllöjä tavataan Amerikassa, Euroopassa, Afrikassa, Arabian niemimaalla, Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Australiassa. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 82 300 – 178 000 paria, eniten Espanjassa. Maailman kannan on arvioitu olevan karkeasti noin 20-kertainen Euroopan kantaan verrattuna. Suomea lähimmät pesimäalueet ovat Itämeren eteläosissa. Ruotsissa tornipöllöjä pesii noin 5 paria (0–10) ja Tanskassa noin 300 paria ja Baltian maista Liettuassa 5–20 paria. Suomessa tornipöllö on havaittu rariteettikomitean hyväksymästi vuoden 2023 loppuun mennessä 11 kertaa. Lajia on istutettu Seychelleille, jossa se vieraslajina muodostaa uhan saarten alkuperäisille lajeille, kuten seychellienharakkataskulle.
Elinympäristöt.
Tornipöllö pesii metsiköiden, pihojen, viljelysmaiden ja muiden puoliavoimien alueiden peltoaukeilla. Se on paikkalintu.
Lisääntyminen.
Hakeutuu ihmisasutuksen läheisyyteen mistä löytyy latoja, ulkorakennuksia ja muita vastaavia pesimäpaikoiksi. Asettuvat myös mielellään ladossa olevaan isoon pönttöön ja puunkoloihin.
Ravinto.
Tornipöllön ravinto koostuu lähinnä jyrsijöistä ja muista pikkunisäkkäistä, sekä sammakoista ja hyönteisistä. Tärkeintä ravintoa kuitenkin ovat myyrät.
Helmipöllö

Helmipöllö ("Aegolius funereus") on Suomen yleisin pöllö.
Koko ja ulkonäkö.
Helmipöllön pituus on 22–27 cm. Selkäpuoli on ruskea ja valkotäpläinen. Rintapuolelta se on vaalea ja rinnassa on epäselvärajaisesti ruskeita laikkuja. Pää on iso, silmät ovat keskikokoiset ja keltaiset. Nuoret linnut ovat suurimmaksi osaksi ruskeita, mutta naamassa niillä on vaihtelevasti valkoista. Täysikasvuisen linnun paino on noin 120–200 grammaa. Helmipöllön lentotapa on suora ja voimakas.
Vanhin suomalainen rengastettu helmipöllö on ollut 14 vuotta, 11 kuukautta ja 8 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin helmipöllö.
Ääntely.
Helmipöllön soidinääni on pehmeä puputus. Äänensävyssä ja tempossa on yksilöllistä vaihtelua. Kutsuääni on lyhyt naukaisu, joka muistuttaa oravan maiskautusta. Poikaset kerjäävät lyhyellä sihahtavalla äänellä.
Levinneisyys.
Lajia tavataan Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa havumetsävyöhykkeellä. Sen populaatioksi arvioidaan yli 1 700 000 yksilöä. Lajin kanta on vakaa ja se luokitellaan elinvoimaiseksi lajiksi.
Helmipöllö pesii koko Suomessa tunturialueita lukuun ottamatta. Suomessa pesii myyrätilanteesta riippuen 3 000–15 000 paria. Helmipöllö on luokiteltu Suomessa vuodesta 2010 lähtien silmälläpidettäväksi lajiksi, kun se aiemmin oli elinvoimainen. Laji oli taantunut edellisen 30 vuoden aikana. Helmipöllö on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 420 euroa.
Helmipöllö on vaelluslintu, joka syys–lokakuussa voi vaeltaa satojen kilometrien matkoja, joskus jopa yli tuhannen kilometrin matkoja. Vanhat koiraat ovat kuitenkin paikkalintuja.
Elinympäristö.
Helmipöllö pesii kaikenlaisissa metsissä, kunhan tarjolla on pesäkolo ja ravintoa. Luonnonkoloista suosiossa ovat palokärjen kolot. Helmipöllö pesii myös pöntöissä. Hyvä paikka pöntölle on pellon tai hakkuuaukean laita. Pönttö kannattaa ripustaa kuuseen, 2–5 metrin korkeuteen.
Helmipöllön kanta vaihtelee myyräkannan mukana kolmen-neljän vuoden sykleissä. Huonoina vuosina aikuisiksi selviytyneiden poikasten määrä on pienempi kuin hyvinä.
Lisääntyminen.
Helmipöllö pesii puunkoloissa tai pöntöissä. Pesiä on löydetty myös rakennuksista. Laji munii aikaisin maaliskuusta alkaen ja yleensä 3–6 munaa. Hyvinä myyrävuosina jopa 9 munaa on tavattu. Hautomisaika on noin 27 vuorokautta ja vain naaras hautoo. Poikaset lähtevät pesästä 3–4 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Useimpien pöllöjen tapaan myös helmipöllö käyttää ravintonaan pikkunisäkkäitä, hiiriä, myyriä ja päästäisiä. Sen ravintoon kuuluu myös pikkulintuja ja sammakoita.