tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Castelluccio dei Sauri

Castelluccio dei Sauri ("Castellùzze" (Foggian murteella)) on kunta Italiassa, Foggian maakunnassa, Apulian alueella. Sen asukasluku on runsaat 2 000. Sen naapurikunnat ovat Ascoli Satriano, Bovino, Deliceto, Foggia, Lucera, Orsara di Puglia ja Troia.
Kylä sijaitsee Daunian Subappenniinien vuoriston ensimmäisillä kukkuloilla.
Historia.
Castelluccio dei Saurin varhaisimmilta asukkailta on jäänyt daunien laattoja, jotka olivat heidän hautakiviään (500-400 eaa.). Roomalaiselta ajalta on jäänyt joitain mainintoja Horatiukselta hänen "Satire"-teoksessaan viides satiiri, kuten myös joitain mainintoja Bysantin valtakunnan ajoilta.
Ensimmäinen asiakirjamaininta on vuodelta 1118, jolloin normannikuningas Roberto II di Loritello lahjoitti Bovinon kirkolle Castelluccion alueen. Vuonna 1273 tämä oikeus siirtyi Leccen kreiville Ugo di Briennelle. Vuonna 1324 Roberto d'Angiò vahvisti Bovinon oikeudet.
1300-luvun lopulla ja 1400-luvun alussa alue autioitui ja vasta vuonna 1446 se asutettiin uudelleen 60 perheellä, jotka tulivat Albaniasta. He olivat kreikkalaisortodoksisia. Alueen tuhosi Pietro di Toledo vuonna 1549, joka luovutti feodaalioikeudet Guevaran perheelle vuonna 1564. Tämä feodaalioikeus säilyi perheellä 1800-luvun alkuun asti.
Castelluccio kärsi vakavia vaurioita Irpinian maanjäristyksessä 23.11.1980.
Yhteisö.
Kansallisuudet ja ulkomaiset vähemmistöt.
Castelluccio dei Saurissa asuu 175 ulkomaan kansalaista, joka on 8,39 % väestöstä (31.12.2010). Suurimmat ulkomaalaisryhmät olivat:
Maximilian Arnold

Maximilian Arnold (s. 27. toukokuuta 1994 Riesa) on saksalainen jalkapalloilija. Hän on vuodesta 2011 lähtien pelannut Bundesliigan VfL Wolfsburgissa. Arnold pelaa tavallisesti ns. "kymppipaikalla" eli hyökkäävänä keskikenttäpelaajana.
Arnoldista tuli Wolfsburgin seurahistorian nuorin edustusjoukkueessa debytoinut hänen tullessa vaihdosta kentälle marraskuussa 2011 ottelussa FC Augsburgia vastaan. Kesäkuussa 2013 Arnold solmi seuran kanssa nelivuotisen jatkosopimuksen.
Arnold on pelannut Saksan eri ikäkausimaajoukkueissa yhteensä viitisenkymmentä maaottelua. Hän oli Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkueen kapteeni joukkueen voittaessa ikäluokan Euroopan-mestaruuden 2017. Ainoan A-maaottelunsa hän on pelannut toukokuussa 2014 ystävyysottelussa Puolaa vastaan.
Nurmikohokkikirva

Nurmikohokkikirva ("Brachycolus cucubali") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi (CR).
Koko ja ulkonäkö.
Siivettömät yksilöt ovat vaaleankeltaisia tai vihertäviä ja niiden pää, raajat, vaharauhasputket sekä takaruumiin kärjen cauda ovat ruskeat. Takaruumiissa on lisäksi kaksi poikkijuovaa. Tuntosarvet ovat pituudeltaan noin puolet ruumiin pituudesta. Siivelliset yksilöt muistuttavat siivekkäitä. Ruumis 1,4–2,2 mm.
Levinneisyys.
Nurmikohokkikirvan levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta suureen osan Eurooppaa. Suomesta havaintoja on Pohjanmaalta sekä Etelä-Savosta, muissa Pohjoismaissa laji on tavattu Tanskasta ja Etelä-Ruotsista.
Elinympäristö ja elintavat.
Nurmikohokkikirvan ravintokasveja ovat kohokit, joiden lehdet se saa käpristymään pitkänomaisiksi valeäkämiksi. Laji lisääntyy neitseellisesti kunnes syksyllä syntyy suvullisesti lisääntyvä sukupolvi.
Suomessa laji on vuoden 2010 uhanalaisarvioinnin mukaan äärimmäisen uhanalainen. Sen elinympäristöiksi ilmoitetaan kuivat niityt ja kedot sekä Itämeren niitty- ja luhtarannat. Uhkatekijöitä ovat avoimien alueiden umpeenkasvu sekä rakentamisen vaikutukset. Vuoden 2000 arvioinnissa laji oli vaarantunut.
Ravintokasvit.
Laji elää kohokeilla ("Silene"), etenkin nurmikohokilla ("Silene vulgaris") ja nuokkukohokilla ("Silene nutans").
Masmalokirva

Masmalokirva ("Aphis klimeschi") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö.
Siivettömät yksilöt ovat väriltään harmaanvihreästä tumman vihertävänruskeaan. Takaruumiin selkäpuolella on tummaa kuviointia. Kirvat eivät ole vahapeitteisiä. Tuntosarvet ovat vaaleat, samoin raajat, mutta reiden, säären ja nilkan kärkiosat ovat tummat. Takaruumiin kärjen cauda ja vaharauhasputket ovat tummat. Koiraat ovat siivettömiä. Ruumiin pituus 1,2–2,3 mm.
Levinneisyys.
Masmalokirva esiintyy Euroopassa Italiaa ja Iberian niemimaata lukuun ottamatta. Suomessa lajia on tavattu ainoastaan Varsinais-Suomesta
Elinympäristö ja elintavat.
Masmalokirvan elinkierto on holosyklinen eli kesän ajan naaraat lisääntyvät neitseellisesti synnyttäen eläviä poikasia ja syksyllä muodostuu koiraista ja naaraista muodostuva suvullisesti lisääntyvä sukupolvi. Kirvat elävät ainoana ravintokasvina toimivan masmalon alalehdillä muurahaisten rakentamissa suojissa.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 masmalokirva on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Elinympäristöiksi ilmoitetaan järvien ja jokien niitty- ja luhtarannat. Uhkatekijöitä ovat avoimien paikkojen umpeenkasvu sekä rakentamisen vaikutukset. Vuoden 2000 arvioinnissa laji oli silmälläpidettävä.
Ravintokasvit.
Ravintokasvi on masmalo ("Anthyllis vulneraria").
USS Augusta (CA-31)

USS Augusta (CA-31) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1931 palvelukseenotettu Northampton-luokan raskas risteilijä.
Valmistus.
Alus tilattiin Newport Newsistä Virginiasta Newport News Shipbuilding and Dry Dock Companyltä ja sen köli laskettiin 2. heinäkuuta 1928. Alus laskettiin vesille 1. helmikuuta 1930 kumminaan neiti Evelyn McDaniel ja se otettiin palvelukseen 30. tammikuuta 1931 ensimmäisenä päällikkönään James O. Richardson.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta 16. heinäkuuta 1946 ja se poistettiin alusluettelosta 16. heinäkuuta 1959. Alus romutettiin 1960.
Carlos Fondacaro

Carlos Rubén Fondacaro (s. 21. toukokuuta 1987 Rosario, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka edustaa Club Atlético Tiro Federalia. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Fondacaro edusti Veikkausliigassa FF Jaroa kaudella 2014, siirtyen seuraan kreikkalaisesta Iraklis Psachnasta. Hän on Boca Juniorsin kasvatti ja on pelannut seuran edustusjoukkueessa Argentiinan pääsarjassa. Fondacarolla on myös Portugalin kansalaisuus.
Helsingin Wiikko-Sanomia

Helsingin Wiikko-Sanomia oli Helsingissä vuosina 1881–1884 ilmestynyt sanomalehti.
Entisen Sederholmin kirjapainon omistajien David Halosen, Evald Jahnssonin ja Petter Jurvan perustama "Helsingin Wiikko-Sanomia" oli kristillis-siveellinen kansanvalistuslehti. Sen kilpailija oli G. W. Edlundin "Kansan Ystävä", joka joutui väistymään "Wiikko-Sanomien" tieltä. Kerran viikossa ilmestyneen lehden erikoisuutena olivat kirjapainon mukana tulleet kuvalaatat, jotka oli julkaistu "Folkwännenissä" jo 1860-luvulla. Vastaavina toimittajina työskentelivät Evald Jahnsson (1882) ja Karl Lindroos (1882–1884).
Salla-Marja Hätinen

__HAKUKONEKIELTO__
Juna (lehti)

Juna oli Helsingissä vuosina 1907–1918 ilmestynyt sanomalehti.
Aluksi kerran viikossa ilmestynyt "Juna" oli rautatieläisten asioihin keskittynyt sosiaalidemokraattinen erikoissanomalehti. Sitä julkaisseen osuuskunnan talous oli heikko, ja vuodesta 1912 lähtien lehti ilmestyi enää joka toinen viikko. Sen päätoimittajina työskentelivät Voitto Eloranta (1907–1909) ja Emil Pienimäki (1909–1918).
Itä-Karjala (1942–1944)

Itä-Karjala oli Joensuussa ja Helsingissä vuosina 1942–1944 ilmestynyt itäkarjalaisten äänenkannattaja.
Karjalakerhojen Keskusliiton julkaisema lehti oli tarkoitettu 1920-luvun pakolaisille, jotka jatkosodan aikana näkivät mahdollisuuden palata kotiseudulleen. Lehteä saattoi pitää oppositiolehtenä Itä-Karjalan sotilashallinnon omalle "Vapaa Karjala"-lehdelle. 
"Itä-Karjala" -lehti aloitti ilmestymisensä vuoden 1942 alussa. Sotilashallintokomitea myönsi lehdelle kuitenkin rahoitusta. Lehteä painettiin ensin Joensuussa ja myöhemmin Keravalla. Tarkoitus oli siirtää lehti "kotimaakuntaan maakunnalliseksi lehdeksi". Ohjelmakirjoituksessaan lehti vaati itäkarjalaisten kohtelemista samanarvoisena muiden suomalaisten heimojen kanssa. Kahdesti kuukaudessa ilmestynyt sanomalehtimäinen "Itä-Karjala" lakkasi suomalaisten vetäytyessä Itä-Karjalan alueelta. Sen päätoimittajina työskentelivät Mikko Karvonen (1941–1942) ja Vilho Timonen (1943–1944).
Itä-Karjala (1923–1924)

Itä-Karjala oli Helsingissä vuosina 1923–1924 ilmestynyt sanomalehti.
Vasili Keynään julkaisema ja toimittama "Itä-Karjala" oli itäkarjalaisten pakolaisten oma lehtihanke. Sen taustavoimiin kuului suomalaisia heimoaatteen harrastajia kuten E. N. Setälä. Lehti käsitteli Itä-Karjalan kysymystä ja pyrki seuraamaan alueen kehitystä. Siitä ilmestyi kerran viikossa vain viisitoista numeroa.
Itä-Karjala (Käkisalmi)

Itä-Karjala oli Käkisalmessa vuosina 1896–1906 ilmestynyt sanomalehti.
Käkisalmen vanhasuomalaiset perustivat "Itä-Karjalan" nuorsuomalaisen "Vuoksen" kilpailijaksi. Sortovuosina se oli kaupungin ainoa lehti "Vuoksen" tultua lakkautetuksi vuonna 1901. Myös "Itä-Karjala" oli vuonna 1902 kolmen kuukauden ajan lakkautettuna.
Vuonna 1904 "Itä-Karjala" siirtyi uudelle omistajalle, joka muutti sen linjan nuorsuomalaiseksi ja perustuslailliseksi. Vuonna 1906 uusi nuorsuomalainen Kaakkois-Karjalan Kirjapaino Oy osti lehden ja perusti sen tilalle "Käkisalmen Sanomat".
Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 1100 kappaletta vuonna 1906. Sen päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Theodor Dahlgrén (1897–1904), Jaakko Oskari Lahtinen (1904–1906) ja Kaarlo Korpilahti (1905–1906).
Kalafornian golfkenttä

Kalafornian golfkenttä on Porissa sijaitseva 27-reikäinen golfkenttä, jonka omistaa Porin Golfkerho (PGK). Se sijaitsee Porin läntisen ohikulkutien eli Länsitien varrella Kokemäenjoen Hanhiluodon saaressa.
Historia.
Vuonna 1939 perustetun Porin Golfkerhon ensimmäinen kenttä sijaitsi vajaan 10 kilometrin päässä keskustasta Preiviikin Kaarluodossa. Seuraava 9-reikäinen kenttä valmistui Tiilimäen kaupunginosaan Porin lentokentän kupeeseen vuonna 1954. Pelaaminen siirtyi Isomäen urheilukeskukseen vuonna 1963, jossa PGK:n kenttä toimi 1980-luvun alkuun saakka. Kun Isomäen kenttä jäi valtatie 8:n uudelleenjärjestelyiden alle, sai PGK uuden alueen Hanhiluodon luoteispäässä sijaitsevasta Kalaforniasta. Ensimmäisen kerran Kalaforniassa pelattiin vuonna 1985 ja viralliset 9-reikäisen kentän avajaiset vietettiin elokuussa 1987. Sen pääsuunnittelijana toimi arkkitehti Reijo Louhimo, joka on suunnitellut myös Yyterin golfkentän.
Vuonna 1992 Kalafornia laajeni 18-reikäiseksi ja samana vuonna kentälle siirrettiin kerhorakennukseksi entinen Delfin Cruises -yhtiön terminaalirakennus Turun satamasta. Lisärakennus pukuhuone- ja saunatiloineen valmistui 2000. Nykyiseen muotoonsa 27-reikäiseksi Kalafornian golfkenttä laajennettiin vuonna 2006.
Paikannimi.
Kalafornia on ollut tunnettu kesäisenä virkistysalueena 1800-luvun puolesta välistä saakka. Nimensä alue on saanut Yhdysvaltain Kalifornian osavaltion mukaan, jonne Porin tulitikkutehdas harjoitti vientiä 1860-luvulta lähtien.
Karjalan Sanomat (1934–1936)

Karjalan Sanomat oli Viipurissa vuosina 1934–1936 ilmestynyt sanomalehti.
Suomen pienviljelijäin puolueen äänenkannattajaksi perustettu "Karjalan Sanomat" oli pikemminkin poliittinen sanansaattaja kuin varsinainen uutislehti. Se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Vuonna 1935 kahdesti ja vuonna 1936 kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajana työskenteli Paavo Karhu.
Karjalan Sanomat (1929–1931)

Karjalan Sanomat oli Viipurissa vuosina 1929–1931 ilmestynyt sanomalehti.
"Karjalan Sanomat" perustettiin edistyspuolueen paikalliseksi äänenkannattajaksi, vaikka se osan aikaa esiintyikin ”puolueista riippumattomana vapaamielisenä viikkolehtenä”. Aluksi kerran ja vuoden 1930 lopusta kolmesti viikossa ilmestynyt lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana. Sen päätoimittajina työskentelivät Henry Flinck (1930) ja Toivo Mero (1930–1931).
Karjalan Sanomat (Joensuu)

Karjalan Sanomat oli Joensuussa vuosina 1906–1918 ilmestynyt sanomalehti.
Joensuun nuorsuomalaiset ryhtyivät perustamaan uutta lehteä "Pohjois-Karjalan" muututtua suurlakon jälkeen vanhasuomalaiseksi. He onnistuivat hankkimaan entisen äänenkannattajansa julkaisuyhtiön Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oy:n osake-enemmistön, lopettivat "Pohjois-Karjalan" ja perustivat sen tilalle uuden puoluelehden "Karjalan Sanomat". Vuoden 1918 hallitusmuotokiistassa julkaisijat osoittautuivat monarkisteiksi ja he päättivät yhdistää lehden samaa poliittista suuntaa kannattaneeseen "Karjalaiseen". "Karjalan Sanomat" lopetettiin ja yhtiön lehtenä jatkoi kokoomuspuolueen äänenkannattajksi ryhtynyt "Karjalainen".
"Karjalan Sanomat" ilmestyi aluksi kolmesti ja vuonna 1918 kuudesti viikossa. Viimeisenä vuotenaan se julkaisi myös kolmipäiväistä painosta. Lehden levikki oli 4 400 kappaletta vuonna 1910, 7 550 kappaletta vuonna 1915 ja 10 000 kappaletta vuonna 1918. Sen päätoimittajina työskentelivät Johannes Laine (1907–1909), Ari Pitkänen (1909–1918), Yrjö Juuti (1918) ja Matti Klemola (1918).
Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch

Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (lyhenne ABGB) on merkittävin Itävallan yksityisoikeuden kodifikaatio ja saksankielisen kielialueen vanhin yhä voimassa oleva laki. Laki tuli voimaan 1. tammikuuta 1812.
Historia.
Vuonna 1753 keisarinna Maria Teresia perusti komission suunnittelemaan koko keisarikuntaa koskevaa siviilioikeuden lakikoonnosta. Koonnoksen tuli olla kompromissi paikallisten oikeustraditioiden, roomalaisen oikeuden ja luonnonoikeuden välillä. Vuonna 1766 tämä komissio jätti ehdotuksensa, "Codex Theresianus", jonka valtioneuvosto kuitenkin hylkäsi. Uusi komissio asetettiin vuonna 1772, jonka piti laatia lyhyempi ja selkeämpi lakiesitys kuin ensimmäisen eikä käsitellä muuta kuin henkilöoikeutta. Hyväksytty esitys astui voimaan vuonna 1787.
Keisari Leopold II halusi muuttaa "Codex Theresianus" -lakia. Vuonna 1790 hän nimitti uuden komission puheenjohtajanaan Karl Anton von Martini ja joka kuuden vuoden työn jälkeen jätti esityksen yleisestä siviililaista. Tämän esityksen työstämistä jatkoi Franz von Zeiller ja komissio päätti työnsä vuonna 1808. Ehdotettu "Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch" oli kompromissi valistuksen ajan filosofian ja vanhan vallan traditioiden välillä. Esitys hyväksyttiin vuonna 1811 ja se astui voimaan vuoden 1812 ensimmäisenä päivänä.
Euroopan hullun vuoden vaikutukset Itävallassa hävittivät feodaalisen yhteiskuntajärjestyksen. Vuoden 1867 perustuslailliset muutokset vaikuttivat lain tulkintaan ja synnyttivät uusia vapauksia.
Martini ja Zeiller halusivat suppean lain, joka aiheutti tiettyjä oikeudellisen sääntelyn aukkoja. Vuosina 1914-1916 hyväksyttiin Saksan BGB:stä vaikutteita saaneet kolme osauudistusta, jotka mullistivat alkuperäistä tekstiä erityisesti velvoite- ja sopimusoikeuden alalla.
Sisältö.
Kuten Code Napoléon Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch jakaantuu kolmeen osaan Gaiuksen "Institutiones" -oppikirjan jaottelun mukaan. Lain kielen suunniteltiin olevan selkeää ja ymmärrettävää, mutta nykyään jotkut termit vaikuttavat arkaaisilta.
Kuten Saksan oikeudessakin, omaisuuden siirto ei tapahdu yksinkertaisesti myynnillä vaan vaatii erillisen toimenpiteen (abstraktioperiaate).
Vaikutus.
Huolimatta Itävalta-Unkarin hajoamisesta laki säilyi voimassa Puolassa, Jugoslaviassa ja Tšekkoslovakiassa aina toiseen maailmansotaan asti, jonka jälkeen ne korvattiin sosialistisella lainsäädännöllä. Liechtenstein on säilyttänyt joitain osia ABGB:stä näihin päiviin asti.
Kotkan Uutiset

Kotkan Uutiset oli Kotkassa vuosina 1897–1906 ilmestynyt sanomalehti.
Ruotsinmielisen "Kotka Nyheterin" julkaisuyhtiö perusti "Kotkan Uutiset" suomenmielisten "Kotkan Sanomien" kilpailijaksi. Sortovuosina linjaltaan perustuslaillisen lehden päätoimittaja Ville Finnberg joutui eroamaan kenraalikuvernööri Bobrikovin vaatimuksesta. Suurlakon jälkeen lehden ohjelmaan tuli nuorsuomalaisten kansanvaltaisia vaatimuksia. "Kotkan Uutiset" ei pystynyt kilpailemaan kaupungin muiden suomenkielisten lehtien kanssa ja se lopetettiin kannattamattomana.
Lehti ilmestyi aluksi kerran, vuodesta 1898 lähtien kahdesti ja viimeisenä vuotenaan kolmesti viikossa. Vuonna 1900 sillä oli 1 500 tilaajaa. Päätoimittajina työskentelivät A. W. Odenwall (1897), Hjalmar Reinholm (1897–1898), Ville Finnberg (1898–1903), Karl Israel Forsman (1903–1905) ja Verneri Vesterdahl (1905–1906).
Harsupyrstö

Harsupyrstö ("Sylviorthorhynchus desmursi") eli aiemmalta nimeltään harsupyrstöorneero on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Harsupyrstöä tavataan Argentiinassa ja Chilessä. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Harsupyrstön elinympäristöä ovat metsien tiheiköt.
Andientulikulma

Andientulikulma, aikaisemmalta nimeltään okapyrstö ("Aphrastura spinicauda") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Andientulikulmaa tavataan luonnonvaraisena Argentiinassa ja Chilessä. Falklandinsaarilla olevan kannan alkuperästä ei ole tietoa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Primera Divisiónin kausi 2014–2015

Primera Divisiónin kausi 2014–2015 oli Espanjan jalkapallon pääsarjan Primera Divisiónin 84. kausi. Kausi alkoi 23. elokuuta 2014 ja päättyi 14. kesäkuuta 2015. Hallitsevana mestarina kauteen lähti Atlético Madrid. Primera Divisióniin nousi kolme uutta joukkuetta Segunda Divisiónista. Edellisellä kaudella pudonneiden Betisin, Osasunan ja Valladolidin tilalle nousivat Córdoba, Deportivo ja Eibar, joista Eibar teki seurahistoriaa nousemalla ensimmäistä kertaa maan pääsarjaan.
Huolimatta 13. sijasta Elche pudotettiin hallinnollisella päätöksellä Primera Divisiónista talousongelmiensa vuoksi. Täten paikkansa pääsarjassa säilytti 18. sijoittunut Eibar.
Tuomarit.
Kaudelle 2014–2015 nimettiin 20 erotuomaria. Ensimmäistä kertaa pääsarjassa oikeutta jakoivat Mario Melero López, Santiago Jaime Latre ja Iñaki Vicandi Garrido. Kauden päätteeksi urheilulehti "Marca" myöntää parhaiten suoriutuneelle erotuomarille Guruceta-palkinnon. Edelliskauteen tuomariuransa pääsarjassa päättivät Miguel Ángel Ayza Gámez, Carlos Delgado Ferreiro ja César Muñiz Fernández.
Ottelut.
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
Tilastot.
Pichichi-palkinto.
Pichichi-palkinnon myöntää urheilulehti "Marca" pelaajalle, joka tekee eniten maaleja kauden aikana.
Parhaat syöttäjät.
Eniten maaliin johtaneita syöttöjä antaneet pelaajat."
Zarra-palkinto.
Zarra-palkinnon myöntää urheilulehti "Marca" kauden parhaalle espanjalaiselle maalintekijälle.
Zamora-palkinto.
Zamora-palkinnon myöntää urheilulehti "Marca" maalivahdille, joka on päästänyt vähiten maaleja kauden aikana. Palkinnon voittavan maalivahdin tulee pelata kuitenkin kaudella vähintään 28 ottelua, joista jokaisessa vähintään 60 minuutin ajan.
François Gérard

François Pascal Simon Gérard (4. toukokuuta 1770 Rooma, Kirkkovaltio – 11. tammikuuta 1837 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari, jonka työt edustavat uusklassista tyyliä. Hänet tunnetaan parhaiten Napoleonin ajan merkkihenkilöitä esittävistä muotokuvista sekä historiamaalauksista.
Gérardin isä oli Ranskan Vatikaanin-lähettiläs ja hänen äitinsä oli italialainen. Gérard varttui Roomassa, ja säilytti koko ikänsä kiinnostuksen italialaiseen maalaustaiteeseen. Hän asettui vuonna 1782 Pariisiin. Hän oli ensin kuvanveistäjä Augustin Pajoun ja sitten taidemaalari Jacques-Louis Davidin oppilaana ja vuodesta 1791 Davidin avustajana. Vuonna 1793 Gérard nimitettiin Davidin pyynnöstä Pariisin vallankumoustribunaalin jäseneksi, mutta hän ei ottanut osaa sen langettamiin kyseenalaisiin kuolemantuomioihin. Gérard työskenteli aluksi kirjojen kuvittajana, ja kuvitti muun muassa Vergiliuksen ja Jean Racinen teoksia. Hänen ensimmäinen näyttävämpi maalauksensa oli vuonna 1795 valmistunut "Sokea Belisarius".
Gérardin ystävä, miniatyyrimaalari Jean-Baptiste Isabey auttoi häntä eteenpäin maalarinuralla. Gérardin vuonna 1796 Isabeysta maalaama muotokuva sekä vuonna 1798 Pariisin salongissa esillä ollut "Cupido ja Psykhe" tekivät tunnetuksi tyylin, jota monet tuon ajan taiteilijat pyrkivät jäljittelemään. Lahjakkaana maalarina ja miellyttävänä ihmisenä tunnettu Gérard onnistui tulemaan toimeen Ranskan kulloistenkin vallanpitäjien kanssa, niin jakobiinien kuin sittemmin Napoleoninkin.
Napoleonin noustua valtaan Gérardista tuli Davidin tavoin keisarillisen hovin suosiosta nauttinut taiteilija. Napoleonin vallan aikana hän maalasi muun muassa tunnetun muotokuvan tämän puolisosta Joséphinesta (1799) sekä historiamaalauksen "Austerlitzin taistelu" (1808). Gérard maalasi myös kaksi muotokuvaa Napoleonista itsestään, ensin konsulina ja sitten keisarina, samoin kuin muotokuvia lukuisista Napoleonin marsalkoista ja hoviherroista sekä -naisista. Parhaiten hänet muistetaankin tuona aikana syntyneistä muotokuvista. Napoleonin kukistuttua Gérardista tuli kuningas Ludvig XVIII:n hovimaalari ja hän sai 1819 paronin arvon. Myös kuningas Kaarle X suosi Gérardia, joka sai maalata muun muassa vuonna 1830 valmistuneet Pariisin Panthéonin seinämaalaukset. Gérardin myöhäisiin vallanpitäjiä esittäviin historiamaalauksiin kuuluvat muun muassa "Kaarle X:n kruunajaiset" (1827) sekä "Ludvig Filip vastaanottaa kuninkuuden Hôtel de villen luona". Kaukaisempaa Ranskan historiaa esittävistä teoksista mainittava on muun muassa "Henrik IV:n saapuminen Pariisiin" (1817).
Gérardin taiteen on katsottu muistuttavan monissa suhteissa tyyliltään Davidin töitä, mutta olevan niitä elegantimpia. Vaikka Gérardin historiallisia ja mytologisia aiheita käsitelleet maalaukset perustuivat Davidin uusklassismille, niissä vallitsee usein unenomainen tunnelma.
Delfin Cruises

Delfin Cruises oli suomalainen laivanvarustamo, joka järjesti vuosina 1989–1990 Turusta muun muassa Visbyhyn ja Tukholmaan suuntautuneita risteilyjä. Yhtiön tarkoituksena oli tarjota ylellisempää ja kiireettömämpää matkustamista kuin ajalle tyypilliset autolautat. 
Historia.
Turussa perustettu Delfin Cruises tilasi vuonna 1988 Rauma-Repolan Rauman telakalta uudentyyppisen risteilyaluksen, jonka suunnittelussa oli otettu huomioon varustamon liikeidean mukaiset vaatimukset. "M/S Delfin Clipper" valmistui jo vuoden kuluttua kesäkuussa 1989, minkä jälkeen Delfin Cruises tilasi myös toisen, hieman suuremman risteilyaluksen. "Delfin Clipper" liikennöi keskiviikkoisin ja sunnuntaisin Gotlannin Visbyhyn ja perjantaisin Tukholmaan. Talvikauden risteilyt eivät saavuttaneet toivottua menestystä, ja talvella 1990 alus vuokrattiin Silja Linelle korvaamaan tulipalossa tuhoutunutta "Sally Albatrossia". 
Toisen aluksensa "M/S Delfin Caravellen" varustamo vastaanotti toukokuussa 1990. Se liikennöi menestyksekkäästi kesän ajan Gotlantiin, Bornholmille, Tallinnaan ja Saarenmaalle, lisäksi aluksella järjestettiin 24 tunnin risteilyjä sekä konferenssimatkoja, joilla yritys tai yhteisö pystyi vuokraamaan koko laivan käyttöönsä. Suomen 1990-luvun alun laman johdosta Delfin Cruises ajautui kuitenkin nopeasti vaikeuksiin, eikä suunniteltu "Delfin Caravellen" myynti singaporelaiselle yhtiölle toteutunut. Alus päätyi takaisin Rauma-Repolan haltuun, minkä jälkeen Delfin Cruises lopetti toimintansa. Yhtiön Turun satamassa sijainnut terminaalirakennus puolestaan siirrettiin vuonna 1992 Poriin Kalafornian golfkentän klubitaloksi, missä käytössä se on edelleen.
Hietikkosarakirva

Hietikkosarakirva ("Iziphya bufo") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö.
Laji on muiden "Iziphya"-suvun kirvojen tapaan ulkonäöltään muunteleva. Siivettömät aikuiset ovat keltaisia tai vihertävänkeltaisia ja niiden selkäpuolella on tummanharmaata kuviointia. Tyypillisesti kuviointi muodostaa tumman laikkuparin keskiruumiiseen ja tumman kaaren vaharauhasputkien välille, mutta joskus lähes koko eläimen selkäpuoli voi olla musta. Siivellisillä yksilöillä on tumma laikku takaruumiin selkäpuolella sekä laajat tummentumat siipisuonten ympärillä. Ruumiin pituus on 1,4–2,1 mm.
Uusimmissa lähteissä lähilajeiksi manittujen "Iziphya maculata"n, "Iziphya austriaca"n ja "Iziphya oettingenii"n katsotaan olevan samaa lajia hietikkosarakirvan kanssa. Joka tapauksessa "I. austriaca" ja "I. oettingenii" ovat ilmeisesti sama laji. Hyvin pienet ulkonäköerot "I. austriaca/oettingenii" -lajin ja hietikkosarakirvan välillä voivat johtua erosta ravintokasvissa ja elinympäristössä.
Levinneisyys.
Hietikkosarakirvan levinneisyys ulottuu Euroopasta Iraniin ja Kazakstaniin. Suomessa sitä on tavattu vain Ahvenanmaalta ja Uudenmaan rannikolta. Jos "I austriaca" on samaa lajia, esiintymiä on huomattavasti laajemmalla alueella aina Lappia myöten.
Elinympäristö ja elintavat.
Hietikkosarakirva elää kuivilla, hiekkapohjaisilla mailla, kuten dyynirannoilla ja aroilla. "I. austriaca/oettingenii" suosii kosteampia elinympäristöjä. Häirittynä kirvat hyppäävät pois kasvilta. Suomen kansallisessa uhanalaisarvioinnissa 2010 laji katsottiin erittäin uhanalaiseksi, kun vuonna 2000 se oli silmälläpidettävä. Lajia uhkaa Itämeren hietikkorantojen kuluminen.
Ravintokasvit.
Hietikkosarakirvan ravintokasvi on etenkin hietikkosara ("Carex arenaria"), mutta se on myös tavattu muilta saroilta ("Carex"). Mikäli "I. austriaca" on samaa lajia, ravintokasvi on myös harmaasara ("Carex canescens"), ja mikäli "I. maculata" on samaa lajia, ravintokasveihin kuuluu myös sormiheinä ("Cynodon dactylon").
Keulankärkikirva

Keulankärkikirva ("Nearctaphis vera") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN).
Koko ja ulkonäkö.
Siivelliset aikuiset ovat likaisen vihreitä ja pituudeltaan 2,7 mm. Takaruumiissa on poikkijuovia ja 6-jaokkeiset tuntosarvet ovat noin puolen ruumiin mittaiset. Takaruumiin kärjen cauda on kolmiomainen ja hieman vaharauhasputkia pitempi. Siivettömiä aikuisia ei tunneta.
Levinneisyys.
Keulankärkikirva on pienen pohjoisamerikkalaisen "Nearctaphis"-suvun ainoa palearktinen laji. Siitä on havaintoja Suomessa Etelä-Hämeen ja Etelä-Savon alueilta sekä Venäjällä Kuolan niemimaalta.
Elinympäristö ja elintavat.
"Nearctaphis"-suvun lajien elintavat tunnetaan huonosti. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 laji luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi ja vuoden 2000 arvioinnissa vaarantuneeksi. Muutoksen syynä on lajia koskevan tiedon lisääntyminen. Keulankärkikirvan elinympäristöjä ovat harjujen kangasmetsät ja sen uhkatekijöitä ovat rakentaminen ja/tai rakentamiseen liittyvät maansiirrot.
Ravintokasvit.
Keulankärkikirvan ravintokasviksi tiedetään ainoastaan idänkeulankärki ("Oxytropis sordida").
Pierre-Narcisse Guérin

Pierre-Narcisse Guérin (13. maaliskuuta 1774 Pariisi – 16. heinäkuuta 1833 Rooma) oli ranskalainen taidemaalari. Hänen tunnetuimmat teoksensa esittävät antiikin mytologiaan ja antiikin Rooman historiaan liittyviä kohtauksia. Hän oli yksi sukupolvensa menestyneimmistä taidemaalareista.
Elämänvaiheita.
Guérin oli kauppiaan poika, joka pääsi 11-vuotiaana opiskelemaan Académie royale de peinture et de sculpture -taideakatemiaan. Vanhemmat olivat ylpeitä poikansa lahjoista ja halusivat hänestä taiteilijan. Hän voitti vuonna 1797 Prix de Rome -taiteilija-apurahan ja saavutti menestystä joillain varhaisista teoksistaan. "Marcus Sextuksen paluu" herätti vuonna 1799 myönteistä huomiota Pariisin salongissa, samoin myöhemmät melodramaattiset ja yleisön taidemakua kosiskelleet "Faidra ja Hippolytos" (1802) sekä "Andromakhe ja Pyrrhos" (1810).
Guérin kehitti tyyliään pidemmälle ja teatraalisempaan suuntaan maalauksissaan "Aeneas kertoo Didolle Troijan tuhosta" (1813) ja "Klytemnestra valmistautuu murhaamaan Agamenmonin" (1817). Hän maalasi myös lähemmäs nykyaikaa sijoittuneen teoksen "Napoleon armahtaa Kairon kapinalliset" (1808). Bourbonien palattua valtaan Ranskassa hän maalasi muun muassa vuonna 1817 ihannoivan muotokuvan Vendéen kapinan rojalistimarttyyrista Henri de la Rochejaqueleinista.
Guérin oli sekä Eugène Delacroix’n että Théodore Géricaultin opettaja. Hänen oppilaisiinsa kuului muitakin nimekkäitä taidemaalareita. Hän oli vuodesta 1815 Ranskan instituutin jäsen ja vuodesta 1816 École royale des beaux-arts -taideakatemian professori. Vuosina 1822–1828 hän toimi Ranskan Rooman-Akatemian johtajana. Guérin sai vuonna 1829 kuningas Kaarle X:ltä paronin arvon. 
Guérin matkusti Roomaan vuonna 1833. Siellä hän sairastui pian saapumisensa jälkeen ja kuoli. Eräiden lähteiden mukaan hän olisi menehtynyt Veronassa.
Laillisuuden rajoissa

Laillisuuden rajoissa () on vuonna 1923 ensi-iltansa saanut Frank Lloydin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Lew Cody.
"Laillisuuden rajoissa" perustuu Bayard Veillerin samannimiseen näytelmään, jota esitettiin Broadwaylla vuodet 1912–1913. Näytelmä oli saanut ensi-iltansa 11. syyskuuta 1912, ja sen viimeinen ja 541. esitys oli ollut joulukuussa 1913. Näytelmän naispääosassa oli Jane Cowl. Alkuperäisen näytelmän pohjalta Frances Marion laati elokuvan käsikirjoituksen, ja elokuvan tuottivat Norma Talmadge ja Joseph M. Schenck. "Laillisuuden rajoissa" -elokuvan tuotantoyhtiönä oli Joseph M. Schenck Productions.
"Laillisuuden rajoissa" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa New Yorkissa 29. huhtikuuta vuonna 1923, ja seuraavana päivänä elokuva pääsi maanlaajuiseen teatterilevitykseen. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 2. marraskuuta vuonna 1924. Elokuvan levittäjänä oli First National Pictures. "Laillisuuden rajoissa" julkaistiin DVD:lle 16. maaliskuuta vuonna 2010. DVD-julkaisu sisältää myös Talmadgen "Kiki"-elokuvan (1926). Elokuvaa säilytetään myös Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa.
Juoni.
Mary Turner (Norma Talmadge) joutuu vankilaan rikoksesta, jota hän ei tehnyt. Hän vannoo kostoa niille ihmisille, jotka lähettivät hänet syyttömänä vankilaan. Kun Mary vapautuu vankilasta, hän aloittaa kostoretkensä – laillisuuden rajoissa.
Ruostepiikkipyrstö

Ruostepiikkipyrstö ("Leptasthenura fuliginiceps") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Rusotepiikkipyrstöä tavataan Argentiinassa ja Boliviassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Édouard Detaille

Jean Baptiste Édouard Detaille (5. lokakuuta 1848 Pariisi – 23. joulukuuta 1912 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Hän on maalannut sotilaselämää ja historiallisia taisteluita esittäviä realistisia historiamaalauksia.
Detaille oli vuodesta 1865 Ernest Meissonierin oppilaana ja debytoi Pariisin salongissa vuonna 1867. Hän erikoistui jo varhain sotilaselämää kuvaaviin maalauksiin ja osallistui vuosien 1870–1871 Ranskan–Saksan sotaan, joka innoitti monia hänen myöhemmistä töistään. Näihin kuuluu muun muassa 1879 valmistunut "Champignyn puolustus". Detaille kehitti Meissonierin tyyliin perustuneen tekniikan, jonka päämääränä oli yksityiskohtainen tarkkuus. Hän hankki laajat tiedot sotilasmaailmasta, minkä ansiosta hänen taiteellinen tuotantonsa on toiminut lähteenä Ranskan 1800-luvun jälkipuoliskon sotahistorian tutkimukselle. Detaille kuvitti yhdessä Alphonse de Neuvillen kanssa vuonna 1883 valmistuneen kaksiosaisen Ranskan armeijaa esitelleen teoksen "L’armée française, types et uniformes". Vuosina 1882 ja 1883 hän maalasi Neuvillen kanssa kaksi Ranskan–Saksan sodan taisteluihin liittynyttä suurta panoraamaa. Detaille osallistui myös Ranskan armeijan Tunisian-sotaretkeen, mikä antoi hänelle joitain uusia aiheita. Lisäksi hän teki joitain ulkomaanmatkoja, joiden aikana hän tutustui Englannin, Itävallan ja Venäjän armeijoihin ja niiden univormuihin.
Detaillen tunnetuimmat työt ovat Napoleonia ja hänen armeijaansa esittäviä historiamaalauksia, joihin hän liitti usein legendoja ja tunteilua. Eräs Detaillen tunnetuista töistä on myös vuonna 1888 valmistunut "Uni", joka kuvaa harjoitusleirillä nukkuvia ranskalaisia sotilaita uneksimassa menneiden aikojen suurista voitoista. Teos on tulkittu tuen ilmaisuksi tuolloin huipussaan olleen boulangistisen liikkeen revanssiajatuksille. Detaille teki julkisina tilaustöinä joitain suuria maalauksia, muun muassa vuosina 1900–1902 kaksi vallankumoussotiin ja Napoleonin voittoihin liittynyttä maalausta Pariisin kaupungintaloon sekä 1905 "Vers la gloire" -triptyykin Panthéoniin. Hän maalasi myös muotokuvia ja joitain ei-sotilaallisia aiheita. Lisäksi hän oli lahjakas näyttelijä.
Ruosteharsupyrstö

Ruosteharsupyrstö eli säämiskäpiikkipyrstö, aikaisemmalta nimeltään tiaisokapyrstö ("Sylviorthorhynchus yanacensis") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Ruosteharsupyrstöä tavataan Argentiinassa, Boliviassa ja Perussa. Lajin levinneisyysalue ja populaatio ovat suhteellisen pienet, ja sitä uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Töyhtöpiikkipyrstö

Töyhtöpiikkipyrstö ("Leptasthenura platensis") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Töyhtöpiikkipyrstöä tavataan Argentiinassa, Brasiliassa, Paraguayssa ja Uruguayssa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mustapiikkipyrstö

Mustapiikkipyrstö ("Leptasthenura aegithaloides") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mustapiikkipyrstöä tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Chilessä ja Perussa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pähkinäpiikkipyrstö

Pähkinäpiikkipyrstö ("Leptasthenura striolata") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pähkinäpiikkipyrstöä tavataan Brasiliassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Perunpiikkipyrstö

Perunpiikkipyrstö ("Leptasthenura pileata") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Perunpiikkipyrstöä tavataan Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vuoripiikkipyrstö

Vuoripiikkipyrstö ("Leptasthenura xenothorax") on uhanalainen orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Vuoripiikkipyrstöä tavataan Perussa. Lajin populaatio ja levinneisyysalue ovat hyvin pienet, ja se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Pikkupiikkipyrstö

Pikkupiikkipyrstö ("Leptasthenura striata") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pikkupiikkipyrstöä tavataan Chilessä ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen laajuus on 188 000 neliökilometriä. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Herttuattaren henkivartija

Herttuattaren henkivartija () on vuonna 1923 ensi-iltansa saanut Frank Lloydin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, jonka pääosassa on Norma Talmadge. "Herttuattaren henkivartija" sijoittuu vuoden 1572 Ranskaan, missä Katariina de’ Medici painostaa kuningas Kaarle IX:tä antamaan käskyn, että kaikki vääräuskoiset hugenotit on surmattava. Käskystä seuraa pärttylinyön verilöyly.
"Herttuattaren henkivartija" perustuu H. B. Somervillen samannimiseen romaaniin (1914), jonka pohjalta ohjaaja Lloyd laati käsikirjoituksen. Joseph M. Schenck ja Talmadge olivat elokuvan tuottajina, ja tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation. "Herttuattaren henkivartija" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 6. elokuuta vuonna 1923. Suomessa elokuva ilmestyi elokuvateattereihin 19. tammikuuta vuonna 1925. Elokuvan levittäjänä toimi First National Pictures. "Herttuattaren henkivartijaa" säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston ja New Yorkin Rochesterissa sijaitsevan George Eastman House -taidemuseon elokuva-arkistoissa.
Isopiikkipyrstö

Isopiikkipyrstö ("Leptasthenura setaria") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Isopiikkipyrstöä tavataan Argentiinassa ja Brasiliassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, mutta sen arvellaan olevan vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia.
Benguelandelfiini

Benguelandelfiini ("Cephalorhynchus heavisidii") eli namibiandelfiini on kirjodelfiinien sukuun kuuluva laji. Benguelandelfiinillä, kuten kaikkilla kirjodelfiineillä, on vankka rakenne ja tylppä kuono. Sen vatsapuolella on valkoisia kuvioita. Benguelandelfiiniä tavataan Afrikan lounaisosan rannikolla.
Se elää yleensä melko kylmissä vesissä, 9–19 °C:ssa. Benguelandelfiinit elävät joko yksin tai pienissä laumoissa. Laji käyttää ravintona kaloja ja mustekaloja.
Benguelandelfiini on rauhoitettu. Sitä kuitenkin pyydetään laittomasti ja sen lisäksi lajia uhkaavia tekijöitä ovat verkkokalastus, liikenne ja saasteet.
Benguelandelfiinin kokonaisyksilömäärää ei ole tiedossa, mutta levinneisyysosan eteläosissa se vaikuttaa olevan suhteellisen runsaslukuinen. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto pitää lajia silmälläpidettävänä.
Operaatio Tähti

Operaatio Tähti () oli puna-armeijan operaatio toisessa maailmansodassa itärintamalla. Se oli seurausta Stalingradin taistelusta. Operaation tarkoituksena oli vallata Harkovan ja Kurskin kaupungit, ja sen suorittivat 2. helmikuuta 1943 alkaen Filipp Golikovin johtaman Voronežin rintaman joukot. Puna-armeija onnistui valtaamaan molemmat kaupungit, mutta huoltolinjojen venymisen seurauksena sotamarsalkka Erich von Manstein onnistui suorittamaan vastahyökkäyksen, jonka seurauksena Harkova vallattiin takaisin kolmannessa Harkovan taistelussa. Yritys Kurskin takaisin valtaamiseksi kuitenkin epäonnistui Kurskin taistelussa. Operaatio suoritettiin samanaikaisesti operaatio Gallopin kanssa.
The Curse of Capistrano

The Curse of Capistrano on alun perin 1919 lukemistolehtenä julkaistu Johnston McCulleyn kirjoittama novelli, joka on ensimmäinen tarina kuvitteellisesta sankarista Zorrosta. Tarina julkaistiin myöhemmin 1924 kirjana ja nimettiin 1920 ilmestyneen elokuvan mukaan The Mark of Zorro.
Julkaisuhistoria.
McCulleyn tarina julkaistiin All-Story Weekly lehdessä 9. elokuuta - 6. syyskuuta 1919 välisenä aikana. Vuotta myöhemmin siitä tehtiin elokuva Zorron merkki, jonka suosion myötä kirjoja kustantava Grosset &amp; Dunlap julkaisi tarinan samalla nimellä kirjana 1924.
Tarina.
Eletään 1800-lukua, kun Kalifornia on Espanjan hallinnassa. Kalifornian intiaanit ovat joutuneet korruptoituneiden armeijan komentajien uhreiksi. Rikkaaseen tilanomistaja sukuun kuuluva Don Diego Vega elää salaa kaksoiselämää pyrkiessään taistelemaan korruptiota vastaan mustaan pukeutuneena lainsuojattomana sankarina Zorrona. Häntä avustaa kuuro ja mykkä palvelija Bernardo, kun Zorro pyrkii pääosin estämään kapteeni Ramonin ja kersantti Gonzalesin huonot aikeet. Don Diegon elämään vaikuttaa myös hänen rakkauden kohteensa Lolita Pulido, kun hänen isänsä Alejandro Vega neuvottelee köyhtyneen tilanomistajan Pulidon kanssa poikansa menevänsä naimisiin nuoren aatelisnaisen kanssa. Sitä vastoin Lolita on kiinnostunut urheasta Zorrosta, kuin kömpelöstä ja musikaalisesta Diegosta. Tarina sijoittuu useisiin eri kaupunkeihin ja kyliin, kuten Pueblo de Los Ángelesiin ja San Juan Capistranoon.
Uinnin maailmanmestaruuskilpailut 1978

Uinnin pitkän radan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1978 Länsi-Saksan Länsi-Berliinissä 20.–28. elokuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Kansainvälinen uimaliitto FINA. Kilpailulajeina olivat ratauinti, uimahypyt, taitouinti ja vesipallo.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Death Race (videopeli)

Death Race on Exidyn kehittämä ja julkaisema kolikkopeli, joka julkaistiin alun perin vuonna 1976 Yhdysvalloissa. Peli kehitettiin "Death Race 2000" -elokuvan innoittamana. "Death Racessa" ideana on ohjata autoa ja kerätä pisteitä ajamalla kentällä olevien otusten päälle.
Peli on yksi kiistellyimmistä peleistä. Sen on pelätty innostavan holtittomaan ajamiseen.
Ostajan oikeudella

Ostajan oikeudella () on vuonna 1918 ensi-iltansa saanut Charles Millerin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Eugene O’Brien. "Ostajan oikeudella" kertoo Margot Hughesista, joka avioituu varakkaan miehen kanssa, vaikka hän rakastaa erästä toista.
"Ostajan oikeudella" perustuu Margery Land Mayn novelliin, jonka pohjalta Harry O. Hoyt laati elokuvan käsikirjoituksen. Elokuva kuvattiin New Yorkissa työnimellä "The Man Who Bought a Wife". "Ostajan oikeudella" tuotti Joseph M. Schenck, ja elokuvan tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation. "Ostajan oikeudella" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa helmikuussa vuonna 1918. Suomessa elokuva sai ensi-illan 15. huhtikuuta vuonna 1923. Elokuvan levittäjänä toimi Lewis J. Selznickin Select Pictures Corporation -yhtiö.
"Ostajan oikeudella" -elokuvaa säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa. Elokuva on muuten säilynyt kokonaan, mutta puolet kuudennesta kelasta on ajan kuluessa huonontunut käyttökelvottomaksi. "Ostajan oikeudella" esitettiin 3. syyskuuta vuonna 2011 Hollywoodissa pidetyissä Cineconin klassikkoelokuvajuhlilla.
Haaga (Turku)

Haaga () on kaupunginosa, kylä ja kartano Turussa Liedon ja Kaarinan rajalla. Haagan kaupunginosa rajoittuu lännessä Turun Metsämäkeen, etelässä Kaarinan Ravattulaan, pohjoisessa Liedon Pahkaan, idässä Liedon Vanhalinnaan ja kaakossa Liedon Littoisten kylään.
Luonto.
Haagan kaupunginosan länsipuolella, osittain Haagan kylän alueella, virtaa Vähäjoen sivuhaara Topinoja. Idässä Haaga rajoittuu Aurajoen laaksoon vastapäätä Vanhalinnantietä ympäröivää peltoaukeaa. 
Historia.
Vuoteen 1988 saakka Haagan kylä ja kartano kuuluivat Kaarinaan, jolloin ne liitettiin Turun kaupunkiin. Aurajoen rannalla sijaitsevat kolme pientä kiinteistöä (Riippusillantie 43, 44 ja 45) jäivät edelleen osaksi Kaarinaa. Samassa yhteydessä Liedosta Turkuun ja Haagan kaupunginosaan liitettiin metsäinen Myllymäki sekä mäen ja joen väliin jäävät pellot ja kiinteistö osoitteessa Haagantie 99.
Kulttuuriympäristö.
Kulttuuriympäristönä kokonaisuuden muodostava Haagan kartano on yhdessä vastapäisen Vanhalinnan linnavuoren kanssa osa Aurajokilaakson valtakunnallisesti arvokasta maisema-aluetta.
Tunnettuja haagalaisia.
Haagan kartanon omistajana on 2000-luvulla vaikuttanut turkulainen toimittaja ja pakinoitsija Markku Heikkilä.
Rakkauden korkea veisu

Rakkauden korkea veisu () on Chester M. Franklinin ja Frances Marionin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä romanttinen draamaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1923. Draamaelokuvan pääosassa on Norma Talmadge, joka toimi myös elokuvan tuottajana Joseph M. Schenckin kanssa. "Rakkauden korkea veisu" sijoittuu arabimaahan, missä tanssija Noorma-hal yrittää suojella rakastamaansa ranskalaista agenttia.
"Rakkauden korkea veisu" perustuu Margaret Petersonin romaaniin "Dust of Desire" (1922), jonka pohjalta ohjaajana toiminut Marion laati elokuvan käsikirjoituksen. Elokuvan tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation, ja se sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 24. joulukuuta vuonna 1923. Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 26. tammikuuta vuonna 1925. "Rakkauden korkea veisu" -elokuvan levittäjänä toimi First National Pictures. Elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa.
Automorfinen muoto

Automorfimuoto on harmonisessa analyysissä ja lukuteoriassa hyvin käyttäytyviä funktioita topologiselta ryhmältä G kompleksiluvuille tai kompleksiselle vektoriavaruudelle, joka on topologisen ryhmän diskreetin aliryhmän formula_1 toiminnan invariantti. Automorfiset muodot ovat jaksollisten funktioiden yleistyksiä euklidiselta avaruudelta topologisiin ryhmiin.
Modulimuodot ovat automorfimuotoja, jotka ovat määritelty yli ryhmien SL(2, R) tai PSL(2, R), jossa diskreetti aliryhmä on moduliryhmä tai eräs sen kongruenssialiryhmistä. Tässä mielessä automorfimuotojen teoria on modulimuotojen teorian yleistys.
Poincaré keksi ensimmäisenä automorfimuodot trigonometristen- ja elliptisten funktioden yleistyksenä. Langlandin otaksumien kautta automorfimuodot ovat keskeisessä asemassa modernissa lukuteoriassa.
Paimala

Paimala on kaupunginosa ja kylä Turussa lähellä Liedon rajaa. 
Kaupunginosana Paimala rajoittuu lännessä Saramäen, Urusvuoren ja Moision kaupunginosiin, pohjoisessa Yli-Maarian, Koskennurmen ja Jäkärlän kaupunginosiin, idässä Taston kaupunginosaan ja Lietoon sekä etelässä Metsämäen kaupunginosaan.
Paimalan luonnonympäristöä hallitsee Turun Vähäjokeen padottu Maarian allas.
Paattisten ja Paimalan kaupunginosien yrityksistä suuri osa on kauppapuutarhoja. Paimalassa toimii muun muassa Huiskulan puutarha, joka oli vuonna 2008 Suomen suurin kasvihuoneyritys.
Tanskan läänit

Tanskan läänien () lukumäärä on vaihdellut aikojen saatossa. Läänejä on suurimman osan aikaa ollut noin 50, mutta uskonpuhdistuksen jälkeen perustettiin monia pieniä läänejä, jolloin lukumäärä nousi noin 200 lääniin.
Siirryttäessä absoluuttiseen monarkiaan vuonna 1660 ja amteihin vuonna 1662 Tanskassa oli 49 lääniä.
Skåneland.
Bornholmilla ja Saarenmaalla sijainneita läänejä lukuun ottamatta näiden läänien alue kuuluu nykyään Ruotsiin.
Tanskan amtit

Tanskat amtit () olivat Tanskan hallinnollisia alueita vuodesta 1662 vuoteen 2006. Amtit korvasivat aiemmat läänit ("len") ja syssel-nimiset hallintoalueet. Amtien tilalle perustettiin alueet ("region") vuonna 2007 kuntauudistuksen yhteydessä.
Historia.
Tanskan ja Norjan läänitysjako korvattiin amteilla vuonna 1662, kun monarkia otettiin käyttöön. Vuonna 1794 amteille luotiin yhtenäiset rakenteet, jotka säilyttivät perusrakenteensa vuoteen 1970 saakka. Kööpenhaminan kunta ja Frederiksbergin kunta jäivät amt-aluejaon ulkopuolelle aina alueiden käyttöönottoon vuoteen 2007 saakka. Kaupungit suorittivat amtien vastuulla olevia tehtäviä. Amtien johto oli kuninkaallisten virkamiesten, usein lakimiesten vastuulla. Vuonna 1842 amtien johtajat joutuivat luopumaan amtien valtuustoille, joista tuli tuolloin perustettujen amt-kuntien hallintoelimiä. Vuodesta 1970 lähtien amt-valtuustoille määritettiin puheenjohtaja. Vuoden 1970 kuntauudistuksessa erotettiin valtiollisten ja kunnallisten tehtävien hoito amt-tasolla. Valtiollisia asioita hoidettiin virkmaiesten johdolla, kun taas kunnallisia tehtäviä hoidettiin pormestarin johtaman, vaaleilla valitun valtuuston toimesta.
Tanskan 14 amtia korvattiin viidellä alueella vuonna 2007. Samlla sana amt poistui Tanskan hallinnosta.
Amt-jaot.
Amtit 1662–1793.
Seuraavissa luetteloissa Tanskan amteista numerointi viittaa vieressä olevaan karttaan.
Amtit 1793–1970.
Vuosien 1799 ja 1942 välillä amtien rajoihin tehtiin joitakin muutoksia.
Samaran kuvernementti

Samaran kuvernementti () oli Venäjän keisarikunnan kuvernementti vuosina 1851–1928. Se sijaitsi Volgan itäpuolella ja sitä reunustivat pohjoisessa Kazanin kuvernementti, lännessä Simbirskin ja Saratovin kuvernementit, etelässä Astrahanin kuvernementti ja idässä Ufan ja Orenburgin kuvernementit ja Uralin alue.
Kuvernementin pinta-ala oli noin 155 588 km² ja vuonna 1897 siellä oli 860 021 asukasta. Alueen pääkaupunki oli Samara (89 999 as.). Kuvernementti oli jaettu seitsemään kihlakuntaan, jotka oli nimetty kihlakuntakaupunkiensa mukaan: Bugulma, Buguruslan, Busuluk, Nikolajevsk (myöhempi Pugatšov), Novouzensk, Samara ja Stavropol (myöhempi Togliatti). 
Kielellis-etniseltä jakaumaltaan kuvernemetti oli vuonna 1897 vahvasti ei-venäläinen. Suurinta kieliryhmää edustivat uzbekit (59,0 %) ja tadžikit (26,8 %). Venäläisiä oli vain 1,5 % kuvernementin väestöstä.
Vera Räsänen

Vera Maria Räsänen (s. Vesa Räsänen, 9. elokuuta 1967 Orimattila) on suomalainen kuulantyöntäjä. Hän edustaa Kuusankosken Kisaa. Vuoteen 2014 asti hän edusti Lahden Ahkeraa. Hänellä oli heinäkuusta 2014 alkaen ehdollinen kilpailuoikeus Suomen Urheiluliiton alaisten kilpailuiden naisten sarjoissa. Joulukuussa 2014 Räsäselle myönnettiin pysyvä oikeus naisten sarjoihin 8. tammikuuta 2015 alkaen hänen korjattuaan sukupuolensa naiseksi. 
Kalevan kisoissa hän on karsiutunut kaikkina osallistumisvuosinaan loppukilpailusta. Parhaimmillaan hän oli vuosina 2014, 2018, 2019 karsinnan 16.
Räsäsen ennätys on 3. kesäkuuta 2015 Lappeenrannassa työnnetty 12,69.