Kalevipoeg

Kalevipoeg on kalevalamittaan kirjoitettu Viron kansalliseepos, jonka Friedrich Reinhold Kreutzwald on kirjoittanut virolaisen kansanrunouden pohjalta. Sen päähenkilö on Kalevin ja Lindan poika Kalevipoeg, joka suorittaa erilaisia sankaritekoja.
Kalevipoegin tausta kansanperinteessä.
"Kalevin" tai "Kalevan" nimi tunnetaan itämerensuomalaisissa kielissä laajemminkin jonkinlaisen mytologisen henkilön nimityksenä ("Kalevanpojat, Kalevala"), Virossa siihen on yhdistetty myös Tallinnan kaupungista vanhoissa venäläisissä lähteissä käytetty nimi "Kolyvan." Kalevipoeg tunnettiin virolaisessa kansanperinteessä tarunomaisena jättiläisenä tai voimamiehenä, josta kertovia tarinoita on liitetty esimerkiksi vesistöjen tai maastomuodostumien syntyyn. Runomuotoisissa kansanlauluissa Kalevipoeg (toisintonimeltään Sulevipoeg) esiintyy balladissa "Suisa suud," ahdistelijana, jota naispuolinen minä-kertoja iskee miekalla puolustaakseen kunniaansa.
Kansanperinteessä Kalevipoegin perheestä ei juuri kerrota, mutta nimen perusteella (’Kalevin poika’) hänen tarinaansa on Kalevipoeg-eepoksessa kehitetty vanhemmat, isä Kalev ja äiti Linda. Linda-nimeä on usein pidetty Kreutzwaldin keksintönä, joka perustuu kansanetymologiseen tulkintaan Tallinnan paikalla sijainneen, keskiaikaisissa lähteissä mainitun "Lyndanise-"linnoituksen nimestä (se olisi merkinnyt ‘Lindan nisää’), mutta on arveltu nimen saattavan palautua myös virolaiseen kansanperinteeseen. 
Kalevipoeg, samoin kuin Lönnrotin Kalevala, on kansanrunouteen perustuva taide-eepos, mutta koska virolaiset Kalevipoeg-tarinat olivat enimmäkseen proosamuotoisia, Kalevipoeg-eepos sisältää paljon enemmän kokoajansa itse sepittämiä säkeitä ja paljon vähemmän autenttista kansanrunomateriaalia kuin Kalevala, arviolta vain noin 13 %. Vaikka Kalevipoegin tarinan kaikki aihelmat perustuvat kansanperinteeseen, koko eeposta on luonnehdittu paremminkin taidekirjallisuudeksi.
Kalevipoeg-eepoksen synty.
Vuonna 1822 ilmestyi "Beiträge"-aikakauskirjassa Kristjan Jaak Petersonin saksannos Christfrid Gananderin "Mythologia Fennica" -teoksesta. Peterson lisäili käännökseensä kommentteja virolaisesta mytologiasta, jonka oletti vastaavan suomalaista, ja mainitsi tässä yhteydessä myös Kalevipoeg-nimisen häijyn jättiläisen. Petersonin käännös innoitti F. R. Faehlmannia kehittelemään omaa tulkintaansa virolaisesta mytologiasta, ja vuonna 1833 hän kirjeessään Kreutzwaldille viittasi aikomukseensa kirjoittaa jotakin Kalevipoegista. Tärkeän sysäyksen antoi Elias Lönnrotin ns. Vanhan Kalevalan ilmestyminen 1835–36; sen esitteli Viron oppineiden seuran (Gelehrte Estnische Gesellschaft) kokouksessa Georg Julius von Schultz vuonna 1838. Tutustuttuaan Anton Schiefnerin Kalevala-saksannokseen alkuvuodesta 1853 Kreutzwald, joka oli aiemmin jo kirjoittanut Kalevipoeg-aiheeseen perustuvia tutkielmia ja proosakertomuksia, innostui muokkaamaan tarinaa runomuotoon.
Kalevipoegin ensimmäistä versiota vuodelta 1853 ei saatu julkaista sensuurin takia. Toinen, uudistettu ja pidempi painos julkaistiin osina vuosina 1857–1861. Painoksen mukana oli vironkielisen lisäksi saksankielinen versio. Kolmas versio julkaistiin kirjana ja painettiin Kuopiossa vuonna 1862. Painos oli pieni ja teoksen leviäminen aluksi vaatimatonta.
Sisältö.
Eepoksen aluksi kertoja pyytää pseudomytologista Vanemuine-jumalaa lainaamaan hänelle kanneltaan ja ryhtyy sitten muistelemaan Viron kansan historiallisia koettelemuksia. Tätä seuraavat tapahtumat on jaettu kahteenkymmeneen lukuun (hieman yksityiskohtaisemman juonitiivistelmän on julkaissut Hasselblatt):
Kalevipoeg Virossa ja maailmalla.
Kreutzwaldin Kalevipoegin kanonisoituminen kansalliseepokseksi vei muutamia vuosikymmeniä, mutta 1900-luvulle tultaessa se oli jo saavuttanut vakaan aseman Viron kansallisen kirjallisuuden perusteoksena. Se kuului koulujen opetusohjelmaan, ja siitä ilmestyi useita sovitelmia, esimerkiksi proosaversioita lapsille ja koululaisille. Erityistä suosiota saavuttivat Eno Raudin lapsia varten kirjoittama versio Kalevipoegin tarinasta (1961) sekä Enn Vetemaan humoristinen Kalevipoeg-parodia "Kalevipoja mälestused" (‘Kalevipoegin muistelmat’, 1971). Raudin kirjasta on ilmestynyt useita uusintapainoksia tälle vuosituhannelle saakka, ja Cornelius Hasselblattin mukaan virolaisten kollektiivinen Kalevipoeg-tuntemus perustuu enemmänkin siihen kuin itse eepokseen, jonka vain harvat virolaiset ovat kokonaisuudessaan lukeneet. Raudin kirja on käännetty useille kielille, myös suomeksi.
Kalevipoeg-eepos on käännetty kokonaisuudessaan saksaksi, venäjäksi, unkariksi, latviaksi, suomeksi, tšekiksi, liettuaksi, romaniaksi, ukrainaksi, englanniksi, ruotsiksi, ranskaksi ja võroksi. Kalevipoegin on suomentanut Helmer Winter lyhennelmänä ja Kyösti Kettunen kokonaisuudessaan.