tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Unimate

Unimate oli ensimmäinen teollisuusrobotti. Se otettiin käyttöön vuonna 1961 General Motorsin Inland Fisher Guide plant-tehtaalla New Jerseyn osavaltion Ewing townshipissä.
Historia.
George Devol (1912–2011) oli 1950-luvun alusta alkanut selvittää yleiskäyttöistä, tietokoneohjattua manipulaattoria tietokoneiden magneettinauhakelojen käsittelyyn ja kirjoitti tästä vuonna 1954 patenttihakemuksen. Sen kuvaus kattoi myös teollisuusrobotin toiminnan. Devolille myönnettiin patentti 1961. Laitteen kehityskustannus oli suuri ja Devol sai rahoittajaksi yrityksen nimeltä Consolidated Diesel Electronic (Condec). Unimation Incorporated aloitti Condecin osana. Johtajaksi Unimationille palkattiin Joseph Engelberger (s. 1925).
Ensimmäisen robotin General Motorsille myi Devol itse. Robotin tehtävänä oli palvella painevalukonetta. Unimate 1900 -mallinen robotti nosti punahehkuisia autonosia, käytti osat jäähdytysnesteessä ja siirsi ne sitten kuljettimelle. Työntekijät eivät vastustaneet automaatiota, koska olivat varmoja koneen epäonnistumisesta. Toisaalta robotin työtehtävä oli myös likainen, yksitoikkoinen ja vaarallinen.
Robottia esiteltiin ensimmäisen kerran julkisesti vuonna 1961 Chicagon messuilla, jossa robotilla koottiin kirjaimista yksinkertaisia lauseita. Engelberger pääsi vuonna 1966 esittelemään robotin ohjelmoitavuutta Johnny Carsonin isännöimässä "The Tonight Show’ssa", jossa robotti muun muassa kaatoi olutta, löi golfpalloa ja johti orkesteria. 
Tekniikka.
Unimate-robottia voidaan kuvata nivelöidyksi käsivarreksi, jonka liikkeitä ohjasi rumpumuistiin tallennetut komennot. Käsivarsi pystyi kääntymään jalustallaan, keinumaan keskivartalosta ja pidentämään kättään työntämällä liukutankoa ulospäin. Ranne pystyi kiertymään vaaka-akselin ympäri ja ranteeseen oli kiinnitetty työkalupihti. Ohjelmoitavia akseleita oli siis neljä ja työkalu. Robotti oli sähkökäyttöinen, koska tuolloin hydrauliikkaa ei saatu toimimaan luotettavasti. Robotin kehittäjät joutuivat mekaniikan lisäksi kehittämään myös sopivaa tietokonetta ohjaukseen.
Jacques Lecoq

Jacques Lecoq (15. joulukuuta 1921 – 19. tammikuuta 1999) oli ranskalainen näyttelijä, miimikko ja teatteriopettaja. Hän perusti kansainvälisen teatterikoulun Pariisiin ("L'École Internationale de Théâtre Jacques Lecoq") vuonna 1956 ja opetti siellä kuolemaansa asti vuoteen 1999.
Lecoq korosti opetuksessaan fyysistä teatteria, liikettä ja pantomiimia. Hän kiinnostui teatterista nuoruudessaan urheiluharrastuksen, erityisesti voimistelun kautta. Hän piti liikkeen geometriaa ja urheilun rytmiikkaa eräänlaisena fyysisenä runoutena.
Lecoq asui muutamia vuosia Italiassa, jossa hän perehtyi Commedia dell'arteen ja esiintyi Dario Fon kanssa. Lecoqin oppilaita ovat olleet muun muassa Geoffrey Rush, Isla Fisher, Toby Jones ja Gates McFadden. Suomalaisia Jacques Lecoqin teatterikoulussa opiskelleita ovat Marc Gassot ja Merja Pöyhönen.
Fritz von Below

Fritz Wilhelm Theodor Karl von Below (23. syyskuuta 1853 Danzig – 23. marraskuuta 1918 Weimar) oli saksalainen kenraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Below aloitti upseerinuransa vuonna 1873 ensimmäisessä kaartinrykmentissä. Hänestä tuli 1901 rykmentin- ja 1904 prikaatinkomentaja sekä 1905 kenraalimajuri ja pääesikunnan päämajoitusmestari. Vuodesta 1908 hän oli kenraaliluutnantti ja divisioonankomentaja sekä vuodesta 1912 jalkaväenkenraali ja XXII armeijakunnan komentaja. Sitä hän komensi myös maailmansodan alussa ja osallistui 1914 Saksan keisarikunnan 6. armeijan taisteluihin Lothringenissa. Vuodenvaihteessa Below armeijakuntineen siirrettiin itärintamalle ja hän osallistui 10. armeijan mukana Masurian järvien toiseen taisteluun helmikuussa 1915. Huhtikuussa hänet ylennettiin länsirintamalla toimineen 2. armeijan komentajaksi Karl von Bülowin tilalle. Kolmen divisioonan vahvuinen armeija vastasi Noyonin ja Commecourtin välisestä rintamaosuudesta.
Kesä–heinäkuussa 1916 Belowin 2. armeija kohtasi brittien massiivisen suurhyökkäyksen Sommen taistelussa. Vastoin Saksan esikuntapäällikkö Erich von Falkenhaynin oletusta Below oli arvellut odotetun hyökkäyksen kohdistuvan juuri omalle rintamaosuudelleen, ja oli siksi valmistautunut siihen parhaansa mukaan. Heinäkuun 19. päivänä 2. armeija jaettiin kahtia, ja Below sai komentoonsa siitä erotetun 1. armeijan, joka sijoitettiin Sommen pohjoispuolelle. Huhtikuussa 1917 1. armeija koottiin vielä kerran uudelleen 3. ja 7. armeijan osista Champagnen luo, ja Below sai johtaa siellä ranskalaisten käynnistämän Nivellen offensiivin torjumista. Kesällä 1918 hän komensi vielä 9. armeijaa Soissonsin eteläpuolella, mutta jätti palveluksen 8. elokuuta. Below jatkoi armeijan palveluksessa marraskuussa 1918 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Uransa viimeisessä vaiheessa hän osallistui uuden ohjesännön valmisteluun Saksan armeijalle.
Fritz von Below oli kenraali Otto von Belowin serkku.
Otto von Below

Otto von Below (18. tammikuuta 1857 Danzig – 15. maaliskuuta 1944 Danzig) oli saksalainen kenraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Hän komensi useita eri armeijoita lähes kaikilla rintamilla.
Below aloitti upseerinuransa 80. jalkaväkirykmentissä vuonna 1875. Hän oli vuodesta 1905 jalkaväkirykmentin komentajana, sai 1909 ylennyksen kenraalimajuriksi sekä 1912 jalkaväenkenraaliksi, ja jälkimmäisessä yhteydessä nimityksen divisioonankomentajaksi. Maailmansodan syttyessä Below komensi aluksi reservidivisioonaa Itä-Preussissa ja osallistui Gumbinnenin ja Masurian järvien taisteluihin. Marraskuusta 1914 alkaen hän komensi 8. armeijaa, joka osallistui Masurian järvien toiseen taisteluun helmikuussa 1915. Toukokuusta joulukuuhun 1915 Below komensi Niemenin armeijaa Kuurinmaalla ja lokakuussa 1916 hänet siirrettiin armeijakunnan komentajaksi Salonikin rintamalle Makedoniaan. Huhtikuusta syyskuuhun 1917 hän oli 6. armeijan komentajana länsirintamalla ja osallistui Arrasin taisteluun.
Belowin maine perustuu pitkälti hänen saavuttamaansa suurvoittoon Italian armeijasta Caporetton taistelussa lokakuussa 1917. Hänen komentamansa saksalais-itävaltalainen 14. armeija mursi italialaisten linjat 24. lokakuuta ja tuotti näille katastrofaalisen tappion. Tämän voiton jälkeen Below siirrettiin takaisin länsirintamalle, nyt 17. armeijan komentajaksi. Maaliskuussa 1918 käynnistetyssä suurhyökkäyksessä Saksan sotilasjohto odotti hänen kykenevän Arrasissa samanlaiseen läpimurtoon kuin edellisenä vuonna Caporettossa, mutta tässä hän tuotti pettymyksen. Aivan sodan lopussa, lokakuussa 1918 hänet siirrettiin vielä 1. armeijan komentajaksi ja hän johti saksalaisten peräntymistä Reimsiin, johon oli tarkoitus luoda viimeinen puolustuslinja. Sodan jälkeen Below toimi kesäkuuhun 1919 saakka läntisen alueen kodinturvajoukkojen komentajana.
Otto von Below oli kenraali Fritz von Belowin serkku.
Hermann von François

Hermann Karl Bruno von François (31. tammikuuta 1856 Luxemburg – 15. toukokuuta 1933) oli saksalainen kenraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Hänellä oli merkittävä rooli itärintaman ensimmäisissä taisteluissa syksyllä 1914.
François aloitti upseerinuransa vuonna 1875 kaartinrykmentissä. Hänestä tuli 1905 rykmentinkomentaja ja 1913 jalkaväenkenraali ja ensimmäisen armeijakunnan komentaja. Sen johdossa hän osallistui myös maailmansodan ensimmäisiin taisteluihin Itä-Preussissa 1914. François oli hyökkäävä ja omapäinen. Aivan sodan alussa hän käynnisti 8. armeijan komentajan Max von Prittwitzin tietämättä hyökkäyksen Stallupönenissä. Françoisin menestys kannusti myös Prittwitzin hyökkäämään, mutta tappiollisen Gumbinnenin taistelun jälkeen Pritwittz korvattiin Paul von Hindenburgilla ja Erich Ludendorffilla. Tannenbergin taistelussa François rikkoi myös Ludendorffin määräyksiä ja lähti hyökkäämään puolustautumisen sijasta. Saavutetun menestyksen vuoksi hänen toimiaan katsottiin läpi sormien, mutta Ludendorff menetti luottamuksensa häneen. Hindenburgin siirryttyä koko itärintaman päälliköksi François komensi kahdeksatta armeijaa hetken aikaa loka–marraskuussa 1914. Sen jälkeen hän ei kuitenkaan enää saanut armeijaa komentoonsa, vaan joutui toimimaan lopun sodan ajan armeijakunnan komentajana.
Keväällä 1915 François osallistui 41:nnen reserviarmeijakunnan komentajana Eberhard von Mackensenin johtamaan suurhyökkäykseen itärintamalla. Kesäkuusta 1915 kesäkuuhun 1918 hän oli 7. armeijakunnan komentajana länsirintamalla Ranskassa. Hän jätti sotapalveluksen lokakuussa 1918.
François kirjoitti useita sotahistoriallisia tutkimuksia ja sodan jälkeen pari muistelmakirjaa.
BelaPAN

BelaPAN (, ) on Valko-Venäjällä toimiva yksityisomisteinen, valtiovallasta riippumaton uutis- ja tietotoimisto. Uutistoimiston lisäksi yhtiöön kuuluu multimediauutistuotantoa sekä analyysi- ja monitorointiosasto. BelaPAN julkaisee uutisiaan ja analyysejään myös Belorusskije novosti -verkkolehtensä (, naviny.by) välityksellä venäjäksi ja englanniksi. Yritysmuodoltaan BelPAN se on suljettu osakeyhtiö (ZAO).
Tietotoimiston perusti sen johtanana yhä toimiva toimittaja Ales Lipai (, ) Valko-Venäjän itsenäistymisvuonna 1991. Uutistoimistolla on kirjeenvaihtajia eri puolilla Valko-Venäjää. Uutistoimisto tuottaa verkkouutisia valkovenäjän, venäjän ja englannin kielellä. BelaPAN:in uutisia pidetään verraten riippumattomana ja luotettavana tiedonlähteenä maassa, jonka valtiollinen tietotoimisto BelTA on puolestaan vahvasti sidoksissa valtiojohtoon.
BelaPANin uutisiin viitataan laajalti sanomalehdistössä ja sähköisissä tiedotusvälineissä niin Valko-Venäjällä kuin ulkomaillakin. Uutistoimisto tuottaa uutisten lisäksi analyysejä ja lehdistökatsauksia. BelaPANin verkkosivuston uutisista ja muusta aineistosta pääosa on vain rekisteröityneiden, maksavien tilaaja-asiakkaiden saatavilla. Uutistoimiston asiakaskunta sisältää sekä valkovenäläisiä julkisen vallan yhteisöjä että kansainvälisiäkin organisaatioita, pankkeja ja rahoituslaitoksia. Suuri osa uutisista ja analyyseistä julkaistaan kuitenkin yhtiön verkkolehdessä.
Alankomaat talviolympialaisissa 2014

Alankomaat osallistui Sotšin talviolympialaisiin 2014. 
Sotšissa Alankomaita edusti 41 urheilijaa neljässä eri urheilumuodossa. Pikaluistelija Jorien ter Mors toimi Alankomaiden joukkueen lipunkantajana olympialaisten avajaisseremoniassa.
Alankomaat saavutti Sotšissa yhteensä 24 mitalia, joista 23 tuli pikaluistelusta ja yksi kaukalopikaluistelusta. Pikaluistelussa jaossa olleista 30 henkilökohtaisesta mitalista alankomaalaiset saivat 21. Maa saavutti neloisvoiton naisten 1 500 metrillä ja kolmoisvoitot miesten 500 metrillä, 5 000 metrillä ja 10 000 metrillä. Lopullisessa mitalitilastossa Alankomaat oli sijalla 5.
Mitalistit.
Alankomaiden joukkue voitti yhteensä 24 mitalia joista 23 tuli pikaluistelusta ja yksi kaukalopikaluistelusta.
Pikaluistelijat pääsivät jokaisille palkintokorokkeille miesten 500 metrin, miesten 5 000 metrin, miesten 10 000 metrin ja naisten 1 500 metrin kilpailuissa. Alankomaista tuli ensimmäinen valtio päästyään jokaiselle palkintokorokkeille talviolympialaisissa.
Naisten 1 500 metrin pikaluistelussa, Alankomaiden urheilijat sijoituivat sijoille 1, 2, 3 ja 4; ensimmäisenä tuloksena pikaluistelun historiassa urheilijoiden ollessa samasta valtiosta.
Töysän kirkko

Töysän kirkko on entisen Töysän kunnan alueella Alavudella sijaitseva kirkkorakennus. Puinen ristikirkko on valmistunut vuonna 1800. Kirkon torni valmistui vasta 1824 ja kellotapuli seuraavana vuonna.
Kirkon rakentamiseen saatiin lupa vuonna 1798 ja rakentaminen aloitettiin samana vuonna. Kirkkosuunnitelman laati kuortanelainen Yrjänä Lepistö. Rakennustyö oli edennyt jo hyvän matkaa, kun rakentamisesta kuullut maaherra määräsi työt keskeytettäväksi. Suunnitelmat piirrettiin puhtaaksi ja lähetettiin tarkastettavaksi Tukholmaan. Suunnitelma hyväksyttiin, kirkkoa tulisi vain hiukan madaltaa ja pienentää tornia. Tasavartinen sisäviisteinen ristikirkko valmistui käyttökuntoon vuonna 1800. Ristikohdassa oleva torni rakennettiin vasta vuonna 1824 ja erillinen kellotapuli 1825. Torni on Tukholman yli-intendentin konttorin hyväksymien suunnitelmien mukainen ja kellotapuli Lepistön suunnitelman mukaan tehty. Kirkossa on noin 700 istumapaikkaa.
Instumenttina kirkossa on ollut ensin urkuharmoni ja sitten pneumaattiset urut vuodesta 1909 lähtien. Niiden fasadi ja urkukaappi säilytettiin, kun nykyiset 20-äänikertaiset mekaaniset urut otettiin käyttöön vuonna 1983.
Kirkon alttaritaulu on taidemaalari Väinö Hämäläisen vuonna 1908 maalaama ”Jeesus ja syntinen nainen”. Kirkkotekstiileistä huomattava osa on hankittu 1982, jolloin useaan kertaan korjattuun kirkkoon tehtiin viimeisin suuri peruskorjaus.
Tapulissa on kaksi kelloa: pienempi on hankittu vuonna 1800, se on valettu Tukholmassa. Isompi kello valettu Venäjällä ja hankittu 1829.
Felix von Bothmer

Felix von Bothmer (10. joulukuuta 1852 München – 18. maaliskuuta 1937 München) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Elämäkerta.
Kreivi Bothmer osallistui upseerikokelaana Ranskan–Saksan sotaan. Hän valmistui upseeriksi 1871, yleni everstiksi 1900, kenraalimajuriksi 1903, kenraaliluutnantiksi 1905 ja jalkaväenkenraaliksi 1910. Maailmansodan puhjettua Bothmer nimitettiin marraskuussa 1914 baijerilaisen reservidivisioonan komentajaksi, mistä hän siirtyi keväällä 1915 toisen reserviarmeijakunnan komentajaksi Galitsiaan. Hän osallistui Alexander von Linsingenin komentaman eteläisen armeijan taisteluihin, kunnes siirtyi heinäkuussa 1915 Linsingenin tilalle. Itärintaman eteläosasta vastannut eteläinen armeija muodostui osin saksalaisista ja osin itävaltalaisista joukoista. Bothmer onnistui puolustautumaan ylivoimaisia venäläisiä joukkoja vastaan ja torjumaan lopulta venäläisten kesäkuussa 1916 käynnistämän Brusilovin hyökkäyksen sekä kääntämään vuotta myöhemmän Kerenskin hyökkäyksen venäläisten perääntymiseksi.
Itärintaman sotatoimien päätyttyä eteläinen armeija hajotettiin ja Bothmer siirrettiin helmikuussa 1918 länsirintamalle uuden 19:nnen armeijan komentajaksi Lothringeniin. Saman vuoden huhtikuussa hänet ylennettiin kenraalieverstiksi. Kolme päivää ennen aselepoa marraskuussa 1918 Bothmer lähetettiin Baijeriin valmistelemaan puolustusjärjestelyitä ympärysvaltojen hyökkäyksen varalta. Joulukuussa hän vetäytyi palveluksesta.
Ylivieska-Raahen käräjäoikeus

Ylivieska-Raahen käräjäoikeus oli yksi Suomen 27 käräjäoikeudesta. Oulun käräjäoikeus ja Ylivieska-Raahen käräjäoikeus yhdistyvät 1.1.2019. Yhdistyvän käräjäoikeuden nimi on 1.1.2019 lukien Oulun käräjäoikeus ja sen tuomiopiiri on Pohjois-Pohjanmaan maakunta. 
Ylivieska-Raahen käräjäoikeuden kansliat sijaitsivat Ylivieskassa ja Raahessa. Istuntopaikka oli edellisten lisäksi myös Siikalatvan Pulkkilassa. Käräjäoikeus muodostui vuonna 2010, kun Ylivieskan ja Raahen käräjäoikeudet yhdistettiin.
Ylivieska-Raahen käräjäoikeus kuului Rovaniemen hovioikeuden tuomiopiiriin. Itse Ylivieska-Raahen käräjäoikeuden toimialue muodostui Haapajärven, Haapaveden, Kalajoen, Nivalan, Oulaisten, Pyhäjärven, Raahen ja Ylivieskan kaupungeista sekä Alavieskan, Kärsämäen, Merijärven, Pyhäjoen, Pyhännän, Reisjärven, Sievin, Siikajoen ja Siikalatvan kunnista.
Siniaalto (yhtye)

 
Siniaalto on suomalainen ambient-musiikkia tekevä yhtye. Sen perustivat vuonna 2002 Ilai Rämä, Teemu Halmkrona sekä Tuomas Mettänen. Yhtyeen musiikki vaihtelee progressiivisista kappaleista minimalistisiin. Yhtye tunnetaan myös analogisten syntetisaattorien käytöstä sekä thereminin käytöstä.
Yhtye on julkaissut neljä studioalbumia sekä yhden minialbumin.
Ahvenanmaan käräjäoikeus

Ahvenanmaan käräjäoikeus () on yksi Suomen 20 käräjäoikeudesta. Ahvenanmaan käräjäoikeuden keskuspaikka on Maarianhamina.
Ahvenanmaan käräjäoikeus kuuluu Turun hovioikeuden tuomiopiiriin. Itse Ahvenanmaan käräjäoikeuden tuomiopiiri muodostuu Brändön, Eckerön, Finströmin, Föglön, Getan, Hammarlandin, Jomalan, Kumlingen, Kökarin, Lemlandin, Lumparlandin, Saltvikin, Sottungan, Sundin ja Vårdön kunnista sekä Maarianhaminan kaupungista.
Ahvenanmaan käräjäoikeuden laamanni on Kristina Fagerlund. Käräjäoikeuden yhteydessä toimii Ahvenanmaan hallintotuomioistuin.
Eduard von Capelle

Eduard von Capelle (10. lokakuuta 1855 Celle – 23. helmikuuta 1931 Wiesbaden) oli saksalainen amiraali, joka toimi Saksan laivastoministerinä ensimmäisen maailmansodan jälkipuolella 1916–1918.
Capelle aloitti uransa laivaston aliluutnanttina vuonna 1876 ja vuodesta 1891 hän palveli laivastoministeriössä. Hänestä tuli 1906 kontra-amiraali, 1909 vara-amiraali ja 1913 amiraali sekä 1904 ministeriön osastopäällikkö ja 1914 alivaltiosihteeri. Capelle oli pitkään laivastoministerinä toimineen Alfred von Tirpitzin tärkeä apulainen Saksan laivaston uudistamisessa ja hän auttoi tätä vuosien 1898 ja 1900 laivastolakien valmistelussa. Capelle jäi terveyssyistä eläkkeelle 1915, mutta maaliskuussa 1916 hänet nimitettiin uudeksi laivastoministeriksi Tirpitzin tilalle. Tirpitz oli joutunut eroamaan, koska Theobald von Bethmann Hollwegin hallitus ei hyväksynyt hänen vaatimaansa rajoittamatonta sukellusvenesotaa. Capellen kannanotot tähän kysymykseen olivat pitkään epämääräisiä ja monitulkintaisia. Lopulta hän ryhtyi tukemaan rajoittamatonta sukellusvenesotaa, joka aloitettiinkin helmikuussa 1917.
Elokuussa 1917 Capelle syytti sosiaalidemokraatteja avomerilaivaston levottomuuksien lietsomisesta, mitä pidettiin häneltä poliittisena harha-askeleena. Keisari Vilhelm II tuki silti edelleen Capellea estääkseen Tirpitzin paluun ministeriksi. Capellen vaikutusvalta kuitenkin laski ja hänet siirrettiin eläkkeelle lokakuussa 1918, kun perustettiin Reinhard Scheerin johtama keskitetty merivoimien johto.
Bitumikermi

Bitumikermi on yleensä bitumista, tukikerroksesta ja täyteaineista muodostettu tuote. Bitumikermi tunnettiin ennen nimellä kattohuopa, ja siitä tehtyjä kattoja kutsuttiin ja kutsutaan osin edelleenkin huopakatoiksi.
Valmistus.
Nykyään valmistajien käyttämä bitumi on poikkeuksetta SBS-kumibitumia. SBS- eli styreeni-butadieeni-styreeni-elastomeeri antaa bitumille paremman lämmön- ja ennen kaikkea kylmän keston. SBS tekee bitumista elastista, eli se palautuu venytyksen jälkeen. Ennen kumibitumia oli yleisesti käytössä puhallettu bitumi, jota käytetään edelleen kermien kuumaliimauksessa. Muualla maailmalla on käytössä myös muita modifiointiaineita, kuten APP eli ataktinen polypropeeni. Bitumikermiä käytetään yleisimmin kattojen ja seinien vesieristyksien tekemiseen. Bitumikermejä on monenlaisia erilaisiin käyttötarkoituksiin. 
Bitumikermin runkoaineena on aikaisemmin käytetty orgaanisia kuituja (niin sanottu lumppuhuopa), nykyään lasikuitua tai polyesteriä. Runkoverkko ympäröidään bitumin ja täyteaineiden seoksella ja bitumin pintaan sirotellaan hiekkaa niin, että se ei tartu itseensä, kun se rullataan käyttötarkoituksensa mukaiseen pakkauskokoon. Jos kermi on tarkoitettu kiinnitettäväksi hitsaamalla, sen alapintaan tulee kerros kumibitumia, joka suojataan ohuella muovikalvolla. Kalvo sulaa pois, kun kermiä lämmitetään kaasupolttimella sitä asennettaessa.
Kermiluokat.
Bitumikermit jaetaan kolmeen pääluokkaan, aluskermit, pintakermit ja yksikerroskatteet sekä Kattoliiton Toimivat Katot 2013 -julkaisun mukaan kolmeen käyttöluokkaan TL1, TL2 ja TL3. Jokaisella tuoteluokalla on omat vaatimuksensa kermin mekaanisen ja kemiallisen kestävyyden sekä nimellispainon suhteen. TL1 käsittää vain yksikerroskatteet eli tuotteet, jotka yhdellä kerroksella muodostavat riittävän tiiviin ja lujan vedeneristeen. TL2 sisältää yleisimmin käytetyt bitumikermit, jotka alus- ja pintakermin yhdistelmänä muodostavat vedeneristeen. TL3 tuotteita käytetään aluskermeinä kevyemmissä vesikatteissa ja höyrynsulkuna yläpohjarakenteissa.
Aluskermit kiinnitetään kuumennetulla bitumilla liimaamalla tai kaasupolttimella hitsaamalla. Pintakermit kiinnitetään yleensä hitsaamalla ja yksikerroskatteet lähes poikkeuksetta hitsaamalla.
Pintakermien pintaan tehtaalla asennetaan sirotetta tai metallikalvoa kermin käyttötarkoituksen mukaisesti. Sirotteet ovat yleensä värjättyjä kivipohjaisia materiaaleja tai aktiivisia erikoissirotteita. 
Pintakermien värillä pystytään vaikuttamaan energiankulutukseen ja katon käyttöikään. Vaalea bitumikermin sirote ehkäisee kattorakenteiden kuumenemista ja näin ollen pidentää myös käyttöikää. 
Valmistajat Suomessa.
Suomessa bitumikermejä valmistaa kolme yritystä. amerikkalaisomisteinen BMI Suomi Espoossa (entinen Icopal Oy), Katepal Oy Lempäälässä ja ruotsalaisomisteinen Nordic Waterproofing Oy Lohjalla.
Bristol Britannia

Bristol Type 175 Britannia (malliversiot 100-320) on nelimoottorinen Bristol Aeroplane Companyn valmistama potkuriturbiinikäyttöinen matkustajalentokone. Kone lensi ensilentonsa kesällä 1952.
Tämä siviili-ilmailuun tarkoitettu matkustajalentokone suunniteltiin ja kehitettiin aikana, jolloin Britannian määrällinen sotatarviketuotanto pieneni runsaasti. Syynä tähän kehitykseen oli vasta voitettu sota akselivaltoja vastaan. Tällaisia uusia matkustajakonetyyppejä tarvittiin lentokonetehtaiden pitämiseksi pystyssä. Alkuun Bristol Britannia saavutti menestystä lentomatkustuksen suosion kasvaessa suurin harppauksin, mutta tyyppi jäi lopulta varjoon suurempien ja nopeampien konetyyppien tieltä. Koneen hankintahinta on aikalaisiaan, noin kaksi miljoonan US-dollarin hintaisia potkuriturbiinityyppisiä verrokkeja korkeampi. Vuoden 1958 hintatason mukaan "Britannia"-koneen hinta oli arviolta hieman yli neljä miljoonaa dollaria. Suihkumatkustajakoneen hinta oli tuolloin oli jonkin verran yli viisi miljoonaa dollaria.
Matkanopeus oli 630 km/h ja matkustajamäärä 52–133. Koneen kantama oli merkittävän pitkä, mikä tarjosi sille kilpailuetua. Lentomatka oli jopa 8 850 km (täyteen tankattuna, tuulettomissa olosuhteissa). Se oli omana aikakautenaan huomattava saavutus. Koneen kiitoratavaatimus oli 2 200 metriä, mikä oli jonkin verran aikalaisiaan pidempi. Suurin lentoonlähtöpaino oli noin 84 tonnia.
Konetyyppi oli muun muassa El Al -lentoyhtiön ensimmäinen pitkän matkan matkustajakone. Yhtiön kone tunnuksella 4X-AGE tuli maailmankuuluksi, kuljettaessaan suoralla lennolla Adolf Eichmannin Argentiinasta Israeliin toukokuussa 1960.
Karl von Einem

Karl von Einem (1. tammikuuta 1853 Herzberg am Harz – 7. huhtikuuta 1934 Mülheim) oli saksalainen kenraali, joka toimi Preussin sotaministerinä 1903–1909 ja palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Elämäkerta.
Einem aloitti sotilasuransa vuonna 1870 osallistumalla Ranskan–Saksan sotaan, jonka aikana hän myös valmistui upseeriksi. Hän palveli 1881 alkaen pääesikunnassa ja vuodesta 1898 Preussin sotaministeriön osastopäällikkönä. Hänet ylennettiin 1897 everstiksi, 1900 kenraalimajuriksi ja 1903 kenraaliluutnantiksi. Einem tuli toukokuussa 1903 vt. sotaministeriksi ja saman vuoden elokuussa varsinaiseksi sotaministeriksi Heinrich von Gosslerin seuraajana. Ministerikautenaan hän painotti raskaan tykistön roolin lisäämistä ja ajoi konekiväärin käyttöönottoa.
Einem ylennettiin 1907 ratsuväenkenraaliksi ja elokuussa 1909 hän siirtyi ministerin paikalta seitsemännen armeijakunnan komentajaksi. Sitä hän komensi myös maailmansodan alussa ja osallistui syksyllä 1914 länsirintaman taisteluihin Karl von Bülowin toisen armeijan mukana. Marnen taistelun jälkeen Einem siirtyi syyskuussa 1914 Max von Hausenin tilalle kolmannen armeijan komentajaksi, missä tehtävässä hän jatkoi sodan loppuun asti. Hän vastasi Reimsin ja Argonnen välisestä rintamaosuudesta Champagnessa, ja hänen joukkonsa osallistuivat kaikkiin Aisnen taisteluihin. Hänet ylennettiin 1915 kenraalieverstiksi. Päivää ennen aselevon voimaanastumista marraskuussa 1918 Einem nimitettiin ”kruununprinssin armeijaryhmän” komentajaksi kruununprinssi Vilhelmin tilalle ja hän sai tehtäväkseen kotiuttaa joukot.
Curling talviolympialaisissa 2014 – miesten turnaus

Miesten curlingturnaus talviolympialaisissa 2014 alkoi 10. helmikuuta ja päättyi 21. helmikuuta 2014.
Alkusarja.
Ottelut.
1. kierros
10. helmikuuta klo 9.00
2. kierros
10. helmikuuta klo 19.00
3. kierros
11. helmikuuta klo 14.00
4. kierros
12. helmikuuta klo 9.00
5. kierros
12. helmikuuta klo 19.00
6. kierros
13. helmikuuta klo 14.00
7. kierros
14. helmikuuta klo 9.00
8. kierros
14. helmikuuta klo 19.00
9. kierros
15. helmikuuta klo 14.00
10. kierros
16. helmikuuta klo 9.00
11. kierros
16. helmikuuta klo 19.00
12. kierros
17. helmikuuta klo 14.00
Pudotuspelit.
Tie-break.
18. helmikuuta klo 9.00
Välierät.
19. helmikuuta klo 19.00
Pronssiottelu.
21. helmikuuta klo 12.30
Loppuottelu.
21. helmikuuta klo 17.30
Curling talviolympialaisissa 2014 – naisten turnaus

Naisten curlingturnaus talviolympialaisissa 2014 alkoi 10. helmikuuta ja päättyi 20. helmikuuta 2014.
Alkusarja.
Ottelut.
1. kierros
10. helmikuuta klo 14.00
2. kierros
11. helmikuuta klo 9.00
3. kierros
11. helmikuuta klo 19.00
4. kierros
12. helmikuuta klo 14.00
5. kierros 
13. helmikuuta klo 9.00
6. kierros
13. helmikuuta klo 19.00
7. kierros
14. helmikuuta klo 14.00
8. kierros
15. helmikuuta klo 9.00
9. kierros
15. helmikuuta klo 19.00
10. kierros 
16. helmikuuta klo 14.00
11. kierros
17. helmikuuta klo 9.00
12. kierros
17. helmikuuta klo 19.00
Pudotuspelit.
Välierät.
19. helmikuuta klo 14.00
Pronssiottelu.
20. helmikuuta klo 12.30
Loppuottelu.
20. helmikuuta klo 17.30
Max von Hausen

Max Klemens Lothar von Hausen (17. joulukuuta 1846 Dresden – 19. maaliskuuta 1922 Dresden) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheessa.
Hausen liittyi Saksin armeijaan vuonna 1864 ja osallistui vuoden 1866 sotaan sekä Ranskan–Saksan sotaan 1870–1871. Sen jälkeen hän toimi 1871–1874 opettajana Berliinin sota-akatemiassa ja palveli 1875–1887 pääesikunnassa. Hänet ylennettiin 1893 kenraalimajuriksi, 1897 kenraaliluutnantiksi, 1901 jalkaväenkenraaliksi ja 1910 kenraalieverstiksi. Hausen toimi vuodesta 1900 12:nnen armeijakunnan komentajana ja 1902–1914 Saksin sotaministerinä.
Maailmansodan sytyttyä Hausen kutsuttiin takaisin palvelukseen ja nimitettiin saksilaisista armeijakunnista kootun Saksan kolmannen armeijan komentajaksi. Ranskaan ja Belgiaan suoritetussa hyökkäyksessä kolmas armeija muodosti saksalaisten keskustan. Syyskuun alussa 1914 Hausenin joukot tuhosivat pahoin Reimsin. Marnen taistelussa muutamaa päivää myöhemmin hän joutui perääntymään, sillä Karl von Bülowin toisen armeijan perääntyminen paljasti kolmannen armeijan oikean sivustan viholliselle. Hausen jäi pois palveluksesta terveyssyistä 16. syyskuuta 1914 ja hänet korvattiin Karl von Einemilla.
Max von Gallwitz

Max von Gallwitz (2. toukokuuta 1852 Breslau – 18. huhtikuuta 1937) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Gallwitz palveli vuodesta 1870 tykistössä. Hänet ylennettiin 1899 everstiksi, 1903 kenraalimajuriksi, 1906 kenraaliluutnantiksi ja 1911 tykistökenraaliksi. Hän toimi muutaman vuoden sotaministeriön osastopäällikkönä, sitten divisioonan komentajana ja vuodesta 1911 tykistön tarkastajana. Hänet myös aateloitiin 1913. Maailmansodan puhjettua Gallwitz nimitettiin aluksi länsirintamalle komentamaan kaartin reserviarmeijakuntaa, joka piiritti ja valtasi Namurin elokuussa 1914. Vielä samassa kuussa hänet kuitenkin siirrettiin itärintamalle kahdeksannen armeijan alaisuuteen. Helmikuussa 1915 Gallwitz sai komentoonsa aiemman armeijakuntansa ympärille muodostetun ”armeijaryhmä Gallwitzin”, joka elokuussa nimettiin kahdenneksitoista armeijaksi. Hän osallistui suureen hyökkäykseen itärintamalla, valtasi Pultuskin linnoituksen ja mursi venäläisten puolustuslinjan Narevilla. Syksyllä 1915 Gallwitz siirrettiin komentamaan 11:ttä armeijaa, joka osallistui Serbian valloitukseen.
Gallwitz palasi länsirintamalle maaliskuussa 1916, aluksi Verduniin. Heinäkuusta alkaen hän komensi Saksan toista armeijaa ja siihen liittynyttä armeijaryhmää Sommessa, osallistuen Sommen taisteluun. Syksystä 1916 alkaen hän oli seuraavan kahden vuoden ajan viidennen armeijan komentajana Verdunissa. Syyskuusta 1918 sodan loppuun Gallwitz komensi jälleen omaa armeijaryhmää. Hän erosi armeijasta joulukuussa 1918. Vuosina 1920–1924 hän oli Saksalaiskansallisen kansanpuolueen (DNVP) edustajana valtiopäivillä.
Ylitornion kirkko

Ylitornion kirkko on Ylitornion seurakunnan kirkkorakennus Ylitornion kuntakeskuksessa. Sen on suunnitellut arkkitehti Gunnar Wahlroos, ja se rakennettiin vuosina 1939–1940. Talvisota viivästytti ja haittasi rakennustöitä, koska miehet olivat rintamalla. Naiset olivat vastuussa rakennustöistä, mistä syystä kirkkoa kutsutaan myös "naisten kirkoksi".
Kirkko on rakennettu vanhan, vuonna 1939 puretun kirkon paikalle. Vanhan kirkon ajasta muistuttaa puinen nivelikäs kellotapuli, joka on rakennettu 1816–1819 Anton Wilhelm Arppen vuodelta 1811 olevien piirustusten mukaisesti. Kirkonkelloja on kaksi, ne ovat peräisin vanhan emäseurakunnan kirkoista, toinen Matarengistä ja toinen Hietaniemestä. Istumapaikkoja kirkossa on noin 550.
Vuoden 1940 heinäkuussa käyttöön vihityn kirkon alttaritaulu on vanhasta kirkosta. "Jeesus nousee haudasta" -taulun (375×198 cm öljymaalaus kankaalle) on maalannut kuvataiteilija Johan Gustav Hedman vuonna 1827, ja se on ainoa hänen mainitusta aiheesta maalaamansa taulu. Kirkon urut on uusittu vuonna 2010. Kirkon lasimaalaukset ovat oululaisen taiteilija Mirjam Kinoksen ja hänen tyttärensä, taiteilija Marjatta Lipposen suunnittelemia. Saarnastuolissa on kuvanveistäjä Aarre Aaltosen reliefejä.
Jaettu seurakunta, kirkot Ruotsissa.
Ylitornion vanhalla emäseurakunnalla oli kaksi kirkkoa aina vuoteen 1809 asti, jolloin Haminan rauhansopimuksen mukainen Suomen ja Ruotsin välinen raja jakoi myös seurakunnan kahtia. Molemmat kirkot jäivät Ruotsin puolelle: Ylitornion kunnan Matarenkiin ja Hietaniemeen. Kirkkojen irtaimisto jaettiin. Suomalaiset eivät olleet järin innokkaita rakentamaan uusia kirkkoja omalle puolelleen jokea – he olisivat edelleen halunneet käydä omissa tutuissa kirkoissaan. Keisari määräsi rakennettavaksi kirkon Suomen puolelle. Se rakennettiin nykyiseen Ylitornion kuntakeskukseen vuosina 1816–1818, kellotapuli valmistui 1819. Uusi kirkko osoittautui epämukavan kylmäksi, ja sitä käytettiin lopulta hautajaisia lukuun ottamatta vain kesäisin 1920-luvun alkupuolelta lähtien. Muulloin jumalanpalvelukset pidettiin vastaperustetun kristillisen kansanopiston tiloissa. 1930-luvun puolivälissä käännyttiin valtion puoleen, jotta Suomen sodassa kirkkonsa menettänyt seurakunta saisi kelvolliset kirkot itselleen, koska vanha kirkko oli korjauskelvotonkin. Rahoituksen varmistuttua vanha kirkko purettiin huhtikuussa 1939 ja uutta alettiin rakentaa samalle paikalle. Kirkko nousi harjaan syyskuussa 1939. Talvisota vei miehet kirkkotyömaalta rintamalle, ja rakennustöistä vastasivat naiset. Sodan sankarivainajia siunattiin keskeneräisessä kirkossa. Kirkko vihittiin käyttöön heinäkuussa 1940.
Jorrit Bergsma

 
 
Jorrit Bergsma (s. 1. helmikuuta 1986 Oldeboorn) on alankomaalainen pikaluistelun maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Bergsma saavutti matkakohtaisissa MM-kilpailuissa Heerenveenissä 2012 hopeaa 10 000 metrillä ajalla 12.57,71. Hän voitti saman matkan maailmanmestaruuden Sotšissa 2013 ajalla 12.57,69 ja sijoittui 5 000 metrillä toiseksi ajalla 6.17,94. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sai 10 000 metrillä kultaa olympiaennätysajalla 12.44,45 ja 5 000 metrillä pronssia ajalla 6.16,66. Hän voitti Heerenveenissä 2015 maailmanmestaruuden 10 000 metrillä ajalla 12.54,82 ja sai hopeaa 5 000 metrillä. Hän saavutti MM-hopeaa 5 000 metrillä myös Kolomnassa 2016. Gangwonissa 2017 hän voitti joukkuetakaa-ajon maailmanmestaruuden sekä sai MM-hopeaa 5 000 ja 10 000 metrillä. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 Bergsma sai 10 000 metrillä hopeaa ennätysajallaan 12.41,98. Hän voitti 10 000 metrin maailmanmestaruuden Inzellissä 2019 ajalla 12.52,92. Hän oli EM-kilpailujen 5 000 metrillä neljäs 2020. Hän voitti yhteislähdön MM-kultaa sekä oli 10 000 metrillä neljäs ja 5 000 metrillä kahdeksas Salt Lake Cityssä 2020. Hän sai 10 000 metrillä MM-hopeaa, oli 5 000 metrillä viides ja yhteislähdössä seitsemäs 2021. Hän saavutti 5 000 metrillä EM-hopeaa ja oli yhteislähdössä kuudes 2022. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli 10 000 metrillä neljäs, 5 000 metrillä viides ja yhteislähdössä yhdeksäs. Hän saavutti 10 000 metrillä MM-hopeaa sekä oli 5 000 metrillä neljäs ja yhteislähdössä viides 2023. Hän sijoittui MM-kilpailujen 10 000 metrillä viidenneksi 2024 ja neljänneksi 2024.
Bergsma voitti 5 000 ja 10 000 metrin yhteisen maailmancupin kausilla 2012–2013, 2013–2014, 2014–2015 ja 2016–2017. Toiseksi hän sijoittui kaudella 2015–2016 ja kolmanneksi kaudella 2011–2012. Yhteislähdön cupissa hän on ollut toinen kaudella 2011–2012 sekä kolmas kausilla 2016–2017 ja 2020–2021. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli toinen kaudella 2016–2017 ja kolmas kaudella 2013–2014. Hän on voittanut yhdeksän maailmancupin osakilpailua 5 000 metrillä, viisi joukkuekilpailussa, kahdeksan yhteislähdössä sekä kolme osakilpailua 10 000 metrillä.
Bergama on voittanut Alankomaiden-mestaruuden 5 000 metrillä 2012 ja 2022, 10 000 metrillä 2013, 2015, 2017, 2018, 2019, 2020, 2022 ja 2026 sekä yhteislähdössä 2023.
Josias von Heeringen

Josias von Heeringen (9. maaliskuuta 1850 Kassel – 9. lokakuuta 1926) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Heeringenin sotilasura käynnistyi jo 1867 ja hän haavoittui pahoin Ranskan–Saksan sodassa. Vuodesta 1898 hän oli kenraalimajuri ja sotaministeriön osastopäällikkö, vuodesta 1901 kenraaliluutnantti, vuodesta 1903 divisioonankomentaja sekä vuodesta 1906 jalkaväenkenraali ja toisen armeijakunnan komentaja. Vuosina 1909–1913 Heeringen toimi sotaministerinä, minkä jälkeen hänet ylennettiin kenraalieverstiksi ja nimitettiin toisen sotilaspiirin tarkastajaksi. Maailmansodan puhjettua hän sai komentoonsa Saksan seitsemännen armeijan, joka puolusti Elsass-Lothringenin rajaa. Hän torjui menestyksekkäästi Ranskan hyökkäyksen Elsassiin elokuussa 1914 Mulhousen taistelussa. Heeringen komensi seitsemättä armeijaa länsirintamalla elokuuhun 1916. Sen jälkeen aina sodan loppuun asti hän johti Saksan rannikkopuolustusta.
Koripallon maailmanmestaruuskilpailut 1967

Vuoden 1967 koripallon maailmanmestaruuskilpailut pelattiin Uruguayssa 27. toukokuuta - 11. kesäkuuta. Suurin osa otteluista pelattiin Montevideossa. Kisoihin osallistui 13 maata. Mestaruuden voitti Neuvostoliitto, hopeaa saavutti Jugoslavia ja pronssia Brasilia. Turnauksen korikuningas oli Puolan Mieczysław Łopatka ja arvokkain pelaaja Jugoslavian Ivo Daneu.
Palkitut.
Tähdistöjoukkue.
Lähde:
Alexander von Linsingen

Alexander von Linsingen (10. helmikuuta 1850 Hildesheim – 5. kesäkuuta 1935 Hannover) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Linsingenistä tuli vuonna 1868 upseeri Preussin jalkaväessä ja hän osallistui Ranskan–Saksan sotaan. Hän oli vuodesta 1905 kenraaliluutnantti ja divisioonankomentaja sekä vuodesta 1909 jalkaväenkenraali ja toisen armeijakunnan komentaja. Kyseistä armeijakuntaa hän komensi myös maailmansodan alussa, jolloin se oli liitetty ensimmäiseen armeijaan. Tammikuussa 1915 Linsingen siirrettiin uuden saksalais-itävaltalaisen eteläisen armeijan komentajaksi Karpaateille, tarkoituksenaan hyökätä Przemysliä vastaan. Saavutettuaan menestystä hänet asetettiin heinäkuussa 1915 johtamaan Bug-joella eteläisessä Puolassa tehtävää hyökkäystä ja komentamaan sitä varten muodostettua Bugin armeijaa. Syyskuussa 1915 Bugin armeijasta, yhdennestätoista armeijasta sekä Itävalta-Unkarin neljännestä armeijasta muodostettiin ”armeijaryhmä Linsingen”, joka miehitti eteläisen Puolan ja löi venäläiset marraskuussa Czartoryskin luona. Linsingen sai torjuttua myös venäläisten Brusilovin hyökkäyksen seuraavan vuoden kesäkuussa, mutta hänen armeijaryhmänsä itävaltalaiset joukot kärsivät pahoin.
Helmikuussa 1918 Linsingenin armeijaryhmä eteni nopeasti Ukrainaan ja valtasi maaliskuun aikana Kiovan, Odessan ja Harkovan. Brest-Litovskin rauhan tultua voimaan maaliskuussa Linsingen vapautettiin armeijaryhmän johdosta ja ylennettiin samalla kenraalieverstiksi. Kesäkuusta 1918 alkaen hän toimi Berliinin alueen sotilaskomentajana. Hän erosi vallankumouksen puhjettua 9. marraskuuta 1918.
Viktor Aarne

 Johan Viktor Lindström, myöhemmin Aarne (6. toukokuuta 1863 Tampere – 30. kesäkuuta 1934 Viipuri) oli suomalainen jalokiviseppämestari.
Elämä.
Viktor Aarnen isä oli kirvesmies, myöhemmin suntio, Johan Johansson Lindström ja äiti Anna Loviisa Brask. Käytyään muutaman vuoden iltakoulua ja täytettyään 12 vuotta Johan Viktor tuli oppiin tamperelaiselle kultasepälle Johan Erik Hellstenille. Aarne oli tullut kisälliksi Hämeenlinnassa ja suoritti mestarinäytteen Tampereella. 
Ura.
Aarnen tuotanto käsitti erilaisia koriste- ja käyttöesineitä. Pöydällä pidettävät valokuvakehykset olivat yksi hänen erikoisuuksistaan. Toinen menestystuote olivat lämpömittarit, joita tuotettiin suuria määriä myös uusklassisin koristein.
Viktor Aarne työskenteli Fabergélla Pietarissa vuosien 1880 ja 1904 välillä. Fabergé valitsi Aarnen suunnittelemaan sarjan art nouveau -vaaseja, joista Venäjän keisarillinen perhe osti useita.
Vuonna 1904 Aarne päätti lähteä Pietarista. Poliittiset levottomuudet ja haluttomuus kasvattaa lapset vieraassa maassa saivat hänet tekemään päätöksensä. Hän perusti Viipurissa yrityksen, johon kuului hyvin varustettu vähittäismyymälä ja työhuone, jossa valmistettiin sekä tilaustöitä että esineitä ja koruja myyntiin. Yritys toimi menestyksellisesti aina Aarnen kuolemaan saakka.
Perhe.
Aarnen vaimo oli Hilda Emilia Kosonen (1867-1954), kellosepän tytär Joensuusta. Perheeseen syntyi kymmenen lasta. Tyttäristä Lilli oli kultasepänalan menestyneen tukkuliikkeen Leo Gunnari Oy:n toimitusjohtaja. Vanhin poika Uuno "Uki" Viktor Aarne (1890-1985) teki tärkeän työn Suomen Kultaseppien Liiton koulutustoiminnan hyväksi.
Lähteet.
Ulla Tilliander-Godenhielm "Fabergén suomalaiset mestarit" Tammi, 2011
Malesian osavaltiot ja territoriot

Malesia on liittovaltio, joka koostuu kolmestatoista osavaltiosta "(negeri)" ja kolmesta liittovaltion territoriosta ("Wilayah Persekutuan"). Yksitoista osavaltiota ja kaksi liittovaltion aluetta sijaitsevat Malakan niemimaalla Länsi-Malesiassa. Kaksi osavaltiota ja yksi territorio sijaitsevat Itä-Malesiassa Borneon saarella.
Malakan niemimaalla sijaitsevat 11 osavaltiota kuuluivat vuonna 1948 muodostettuun Malaijan liittovaltioon, joka itsenäistyi brittihallinnon alaisuudesta 1957. Vuonna 1963 valtioliittoon liitettiin Singapore, Sarawak ja brittiläinen Pohjois-Borneo, josta tuli liitoksen myötä Sabah. Samalla valtion nimeksi tuli Malesia. Singapore erotettiin Malesian liittovaltiosta 9. elokuuta 1965. Syynä olivat suuret ristiriidat malaijienemmistöisen Malesian ja kiinalaisenemmistöisen Singaporen välillä.
Osavaltioiden hallinto.
Osavaltioilla on oma hallitus, kun taas liittovaltion territoriot ovat suoraan keskushallinnon alaisuudessa. Osavaltioiden itsehallinto on rajoitettua ja ne ovat riippuvaisia liittovaltion keskushallinnon myöntämistä määrärahoista. Yhdeksän Malakan niemimaan osavaltiota ovat sulttaanikuntia, neljän osavaltion päämies on kuvernööri. Sulttaanien ja kuvernöörien rooli on vain seremoniallinen ja toimeenpanovaltaa käyttää osavaltion pääministeri, "Menteri Besar".
Territorioilla ei ole omaa hallintoa, vaan ne ovat suoraan Malesian keskushallinnon alaisia. Territorioilla on yhdessä vastaava asema kuin maan kolmellatoista osavaltiolla. Territorioilla on oma ministeriö, jonka johtava ministeri ("Menteri Wilayah") on territorioiden yhteinen päämies.
Osavaltiot on jaettu hallinnollisiin piirikuntiin. Itä-Malesian Sabahin ja Sarawakin osavaltiot on jaettu divisiooniin, jotka puolestaan on jaettu piirikuntiin.
Georg von der Marwitz

Georg von der Marwitz (3. heinäkuuta 1856 Klein Nossin, lähellä Kösliniä, Pommeri – 27. lokakuuta 1929 Wundichow, Pommeri) oli saksalainen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Elämäkerta.
Marwitz aloitti sotilasuransa ratsuväenupseerina vuonna 1875 ja palveli vuodesta 1888 esikuntatehtävissä. Hänestä tuli 1905 eversti, 1908 kenraalimajuri ja ratsuväkiprikaatin komentaja, 1911 kenraaliluutnantti ja divisioonan komentaja, 1913 ratsuväen ylitarkastaja sekä 1914 ratsuväenkenraali. Maailmansodan puhjettua Marwitz nimitettiin komentamaan toista ratsuväkiarmeijakuntaa, joka muodosti Ranskaan ja Belgian hyökänneiden joukkojen oikean sivustan. 
Belgiassa elokuun alkupuolella käydyssä Haelenin taistelussa hän sai havaita, ettei ratsuväen käyttö hyökkäyksiin tahtonut enää toimia uusissa sodankäynnin oloissa. Joulukuussa 1914 Saksan sodanjohto hajottikin Marwitzin ratsuväkiryhmän, ja hänet siirrettiin itärintamalle 38:nnen ratsuväen reserviarmeijakunnan komentajaksi, koska ratsuväen arveltiin soveltuvan paremmin itärintaman sodankäyntiin. Marwitzin joukot osallistuivat Masurian järvien toiseen taisteluun helmikuussa 1915, minkä jälkeen hänet siirrettiin Karpaateille.
Syksyllä 1915 Marwitz palasi länsirintamalle kuudennen armeijakunnan johtoon, mistä hänet kesällä 1916 komennettiin takaisin itään torjumaan venäläisten Brusilovin hyökkäystä, ja sitten joulukuussa 1916 takaisin länteen toisen armeijan komentajaksi. Viimeisin komennus jatkui syyskuuhun 1918. Cambrain taistelussa marraskuussa 1917 Marwitz torjui brittien hyökkäyksen tehokkaalla vastahyökkäyksellä, mutta seuraavan kevään suurhyökkäyksessä hän ei saanut suunnitelmien mukaisesti vallattua Amiensia. Amiensin taistelussa 8. elokuuta 1918 britit onnistuivat murtamaan Marwitzin armeijan linjat ”Saksan armeijan mustana päivänä”. Syyskuussa Marwitz siirrettiin viidennen armeijan komentajaksi Verduniin. Hän vetäytyi palveluksesta sodan päätyttyä joulukuussa 1918.
Kim Kum-ok

Kim Kum-ok (s. 9. joulukuuta 1988 Pjongjang) on pohjoiskorealainen kestävyysjuoksija. Hänen henkilökohtainen ennätysaikansa maratonissa on 2:26:56 (Pjongjang, 2007) ja puolimaratonissa 1:11:55 (Hongkong, 2009). Kimin saavutuksia ovat muiden muassa pronssimitali Aasian kisoissa, kultamitalit Aasian maratonmestaruuskilpailuissa sekä Hongkongin (2008) ja Pjongjangin maratonien voitot (2010).
Pekingin vuoden 2008 kesäolympialaisissa Kim jäi naisten maratonissa 12. ja Lontoon vuoden 2012 kesäolympialaisissa 49. sijalle.
Remus von Woyrsch

Remus von Woyrsch (4. helmikuuta 1847 – 6. elokuuta 1920 Pilsnitz, lähellä Breslauta) oli saksalainen sotamarsalkka, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Woyrsch liittyi Preussin armeijaan vuonna 1866 ja valmistui upseeriksi seuraavana vuonna. Hän osallistui sotaan Itävaltaa vastaan 1866 ja Ranskan–Saksan sotaan 1870–1871. Vuosina 1882–1896 hän palveli pääesikunnassa ja oli sen jälkeen rykmentin sekä vuodesta 1901 divisioonan ja vuodesta 1904 armeijakunnan komentajana. Woyrsch ylennettiin 1906 jalkaväenkenraaliksi ja hän ehti jo vetäytyä eläkkeelle vuonna 1911. Maailmansodan sytyttyä 1914 hänet kuitenkin kutsuttiin takaisin palvelukseen ja hän sai komentoonsa Sleesian Landwehr-joukot, jotka sijoitettiin itärintamalle. Woyrschin joukot alistettiin Itävalta-Unkarin armeijalle, ja hän pelasti Viktor von Danklin Itävalta-Unkarin ensimmäisen armeijan tuholta tappiollisen Rava Russkan taistelun jälkeen suojaamalla sen perääntymisen. Tämän jälkeen Woyrschille muodostettiin lokakuussa 1914 oma armeijaryhmä, joka osallistui seuraavan kahden vuoden aikana sotatoimiin Venäjää vastaan. Woyrsch voitti venäläiset Thornin ja Siennon taisteluissa kesäkuussa 1915 ja osallistui Ivangorodin valtaukseen saman vuoden elokuussa sekä venäläisten hyökkäyksen torjumiseen Baranowiczessa kesällä 1916. Hänet ylennettiin näiden ansioiden seurauksena kenraalieverstiksi.
Elokuussa 1916 Woyrsch sai komennettavakseen Baijerin prinssi Leopoldin entisen armeijaryhmän eteläisesä Puolassa. Venäjän tehtyä aselevon Woyrschin armeijaryhmä hajotettiin joulukuussa 1917 ja hän siirtyi eläkkeelle sotamarsalkaksi ylennettynä.
The Guinea Pig Club

The Guinea Pig Club on brittiläinen, alun perin juomakerhoksi perustettu, palovammapotilaiden järjestö.
Historia.
Toisen maailmansodan aikana Britanniassa toimi neljä sotavammojen kirurgiseen hoitoon erikoistunutta sairaalaa. Lontoon eteläpuolella, West Sussexin East Grinsteadissa sijaitsi etenkin palovammapotilaita hoitanut Queen Viktorian sairaala (tuolloin nimellä "The Queen Victoria Cottage Hospital"). Sen johdossa oli yksi maan tunnetuimmista plastiikkakirurgeista, Archibald McIndoe. Potilaat olivat pääosin lentäjiä, joilla oli palovammoja kasvoissa ja raajoissa. Koska hänen potilaittensa vammojen laatu ja laajuus olivat monesti varsin poikkeuksellisia ja plastiikkakirurgia hoitomuotona muutenkin varsin nuori, joutui McIndoe usein turvautumaan poikkeuksellisiin ja kokeellisiin hoitomuotoihin. Tämän tietäen potilaat alkoivat käyttää itsestään nimitystä "guinea pigs" ().
Kerhon toiminta.
Vuonna 1941 McIndoen 39 potilasta perusti "The Guinea Pig Clubin". Sen ensisijainen tarkoitus oli piristää pahoin vammautuneita potilaita. Tämä olikin tarpeen sillä itsemurhat olivat plastiikkakirurgisilla osastoilla varsin yleisiä.
Kerhon toimikunta määritteli kolme jäsentasoa:
1) "The Guinea Pigs" - henkilöt, jotka ovat saaneet palovammoja lentoturmassa ja läpikäyneet plastiikkakirurgisia toimenpiteitä Queen Victorian sairaalassa.&lt;br&gt;
2) "Honorary Members" - kirurgit, lääkärit ja tutkijat, jotka olivat työskennellet Queen Victorian sairaalan palovammayksikössä.&lt;br&gt;
3) "Friends of the Guinea Pig Club" - henkilö, joka on tukenut kerhon toimintaa joko taloudellisesti tai muulla tavoin.
Roisia huumoria henkivät kerhon ensimmäiset virkailijavalinnat. Sihteeriksi valittiin mies, jonka sormet olivat palaneet niin pahoin, että kokousten pöytäkirjat oli pidettävä lyhyinä. Ensimmäisen rahastonhoitajan pahimmat palovammat olivat jaloissa. Tämän ajateltiin estävän pakenemisen kerhon varojen kera.
Kerho oli suurimmillaan sodan päättyessä. Siihen kuului tuolloin 649 jäsentä viidestä maasta. 57% heistä oli brittejä; 27% kanadalaisia; 8% australialaisia ja 8% uusiseelantilaisa.
McIndoe toimi kerhon puheenjohtajana sen perustamisesta aina kuolemaansa saakka, vuoteen 1960. Hän oli tuolloin saanut toiminnastaan aatelisarvon Sir.
Tut.by

tut.by on vuonna 2000 käynnistetty valkovenäläinen internetportaali, verkkokauppa ja uutisportaali. Tämän Valko-Venäjän suurimman ja suosituimman portaalin taustaorganisaatio on rajavastuuyhtiö OOO TUT BAI Media. Tämä on puolestaan perustajansa Juri Zisserin () hallitseman unitaariyritys UP Nadežnyje programmyn () yhtiö.
Toukokuussa 2021 Valko-Venäjän hallinto sulki muun muassa valtionjohtoa arvostelleista laajoista mielenosoituksista raportoineen tut.by-portaalin jälleen kerran. Portaalin toimittajia oli jo tätä ennen vangittu. Ihmisoikeusjärjestö Vjasna luokitteli tut.by portaalin vangittuja johtohenkilöitä ja toimittajia poliittisiksi vangeiksi.
Idealside

Idealside oli kemiläinen yhtye, joka julkaisi yhden pitkäsoiton Polarvox-levymerkille.
Farm Aid

Farm Aid on vuodesta 1985 lähtien Yhdysvalloissa järjestetty hyväntekeväisyyskonserttien sarja. Sillä kerätään varoja maan velkaantuneille pienviljelijöille, jotka ovat vaarassa menettää tilansa taloudellisten vaikeuksiensa vuoksi. Konsertti on järjestetty säännöllisesti vuosia 1988 ja 1991 lukuun ottamatta vaihtuvilla paikkakunnilla eri puolilla Yhdysvaltoja.
Farm Aid sai alkunsa heinäkuussa 1985 järjestetystä Live Aid -konsertista, jolla kerättiin apua Etiopian nälänhädän uhrien auttamiseksi. Bob Dylan esitti toivomuksen, että joku alkaisi kerämään varoja myös amerikkalaisten maanviljelijöiden tukemiseksi. Ensimmäinen Farm Aid -konsertti pidettiin vielä saman vuoden syyskuussa Illinoisin osavaltion Champaignin kaupungissa. Sen järjestäjinä toimivat Willie Nelson, John Mellencamp ja Neil Young. Yhdessä Dave Matthewsin kanssa he muodostavat myös nykyisen Farm Aid -organisaation johtokunnan.
Anita Seitava

Anita Anneli Seitava (24. toukokuuta 1937 Helsinki – 24. helmikuuta 2018) oli suomalainen laulaja ja näyttelijä, joka tunnettiin etenkin operettilaulajana, äänialanaan sopraano.
Seitava opiskeli Helsingin ruotsinkielisessä teatterikoulussa muun muassa Aune Antin, Heikki Hannulan ja Olavi Nybergin johdolla. Hän työskenteli vuoden Vaasan, sitten Rauman teatterissa, kaksi vuotta Porin teatterissa ja sitten kuusi vuotta Lahden kaupunginteatterissa kunnes sai syksyllä 1969 kiinnityksen Suomen Kansallisoopperan kuoroon. Hänen tekemiään rooleja olivat "Luxemburgin kreivi" -operetin Angele, "Iloisen lesken" Hanna Glawarri, "Kerjäläisylioppilaan" Laura, "Kreivitär Marizan" nimirooli sekä Katariinan rooli näytelmässä "Kuinka äkäpussi kesytetään".
Lahden-vuosinaan Seitava opiskeli Tauno Kaivolan johdolla Lahden Musiikkiopistossa ja Helsingissä Mirjam Helinin johdolla. Oopperakuorossa hän oli ykkössopraanon vakanssille, velvoitteenaan esittää operettien subrettipääroolit. Hän jäi eläkkeelle Kansallisoopperan kuorosta kesällä 1987.
Opettajansa Heikki Hannulan ja George de Godzinskyn johtaman Schrammel-yhtyeen kanssa Anita Seitava julkaisi vuonna 1975 LP-levyn "Wien – unelmien kaupunki".