Petroskoi

Petroskoi (, , , vuosina 1941–1944 suomalaismiehityksen aikana Äänislinna) on Karjalan tasavallan pääkaupunki Luoteis-Venäjällä, Äänisjärven länsirannalla. Vuonna 2024 kaupungissa oli 235 694 asukasta. Paikallishallinnossa kaupunki muodostaa Petroskoin kaupunkipiirikunnan, johon ei kuulu Petroskoin kaupungin ohella muita asutuskeskuksia.
Nimensä "Petrozavodsk" on saanut paikkakunnalle perustetun järvimalmia jalostavan rautatehtaan mukaan. Nimi tarkoittaa suomeksi "Pietarintehdasta". 
Kaupungin läpi virtaa kaksi jokea, Lohijoki ja Nieglajoki (Neglinka).
Kaupunginjohtaja, pormestari Galina Širšina erotettiin virasta joulukuussa 2015. Hän oli viimeisiä oppositiohenkisiä kaupunginjohtajia. Päätöksen teki kaupunginvaltuusto äänin 23–3, ja päätöksen takana oli Karjalan tasavallan johtaja Aleksandr Hudilainen.
Historia.
Vuonna 1592 painetussa Abraham Orteliuksen kartassa mainitaan "Onegaborg"-niminen asutuskeskus suurin piirtein nykyisen Petroskoin paikalla.
Varsinaisesti kaupunkitaajaman historia alkoi vuonna 1703, kun Pietari Suuri päätti hyötyä Karjalan alueesta sodissaan. Nykyisen Petroskoin alueelle, Lohijoen suulle (ven. река Лососинка, Lososinka) rakennettiin paikallista järvimalmia jalostamaan rauta- ja tykkitehdas. Tehtaan perustus laskettiin 29. elokuuta 1703, jota pidetäänkin Petroskoin perustamispäivänä. Tehdas nimettiin hallitsija Pietari Suuren kunniaksi Pietarin tehtaaksi, mikä johtui sanoista (, ’Pietari’) ja zavod (, ’tehdas’). 
Paikkakunta kasvoi aluksi tehdastaajamana. Alkuperäinen rautatehdas suljettiin kuitenkin jo 1734. Vuosina 1773–1774 rakennettiin uutta teollisuutta ja kaupungin keskusta (asemakaava 1774). Kaupunkioikeudet taajama sai vuonna 1777, jolloin myös kaupungin venäjänkielinen nimi "Petrozavodsk" virallistettiin. Kaupungin suomenkielinen nimi pohjautuu samamerkityksisen sanaparin "Petrovski zavod" () ensimmäisen sanan pohjoisvenäläiseen murremuotoon "petrovskoi".
Vuodesta 1781 Petroskoi oli Venäjän keisarikunnan Aunuksen provinssin ja 1801 alkaen Aunuksen kuvernementin keskus. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa lokakuun vallankumoukseen saakka paikkakunnalle karkotettiin ihmisiä poliittisista syistä. Vuodesta 1862 lähtien toimi säännöllinen höyrylaivareitti Pietariin.
Vuonna 1904 aiemman tykkitehtaan seuraajalla, Aleksanterin asetehtaalla työskenteli noin tuhat henkeä. Vuonna 1916 valmistui kaupunkiin johtava rautatie osana Pietarista Murmanskiin johtavan radan osin pakkotyönä toteutettua rakennustyötä.
Neuvostovallan aika.
Neuvostovalta otti kaupungin haltuunsa tammikuussa 1918. Petroskoista tuli 7. kesäkuuta 1920 perustetun Karjalan työkansan kommuunin keskus. Tämä muutettiin vuonna 1923 Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. 
Vuodesta 1940 lähtien Petroskoi oli Karjalan luovutettujen alueiden liittämisen seurauksena laajemmaksi Karjalais-suomalaiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi kasvaneen alueen keskus.
Suomi oli yksi Neuvosto-Karjalan ja siis Petroskoin virallisista kielistä. Tämä johtui virallisesti kirjallisessa muodossa olleen karjalan kielen puuttumisesta, mutta epävirallisesti myös otaksumasta, että Suomi pian liittyisi muiden neuvostokansojen joukkoon osaksi Neuvostoliittoa. Neuvosto-Karjalan pääkaupunkiin muutti 1930-luvulta alkaen runsaasti suomalaisia emigranttikommunisteja. Myös ympäristön karjalainen asutus toi vaikutuksensa. 
1950-luvulla kaupunkiin muutti myös inkerinsuomalaisia, jotka oli ajettu kotiseudultaan. Näin Petroskoista kasvoi Neuvostoliiton suomalaisen kulttuurin keskus, jossa Neuvostoliiton loppuaikana asui noin 15 000 suomalaista. Katukuvassa kuuli suomen kieltä. Monet virallisten laitosten ja kauppojen nimet olivat myös suomeksi. Kylteissä suomea näkee vielä paikoin nykyäänkin.
Jatkosota.
Jatkosodassa Suomi miehitti Petroskoin lokakuun alussa 1941. Suomen asettama alueen miehityshallinto käytti kaupungista nimeä Äänislinna, joka on suomennos Abraham Orteliuksen kartan paikannimestä "Onegaborg". Neuvostovallan merkit poistettiin kaupungista: esimerkiksi Leninin patsas katosi Petroskoin keskusaukiolta ja paikalle tuotiin suomalainen kenttätykki. Kadunnimet vaihdettiin kuvaamaan Kalevalan sankareita ja Suur-Suomi-aatteen tunnetuimpia kannattajia. Onegaborgia käyttää nimenään nykyään paikallinen internet-yleisradiosema, Radio Onegaborg.
Suomi perusti Petroskoihin alueen ensimmäisen hallitsemansa keskitysleirin 24. lokakuuta 1941 venäläismiehille. Kaiken kaikkiaan keskitysleirejä oli sodan aikana kaupungissa kahdeksan. Jotkut leireistä olivat aiempia neuvostotyöleirejä ja jotkut vain suljettuja kaupunginosia, joissa oli muutama talo. Niihin vietiin alueen venäläinen väestö – pääasiassa naiset, lapset ja vanhukset. 2/3 kuolemista leireillä aiheuttivat sairaudet, ja osa leireillä olleista on todennut, että osa suomalaisista oli ymmärtäväisiä ja hyväsydämisiä. Petroskoissa toimii nykyisin muun muassa entisten alaikäisten leirivankien yhdistys, joka on ollut ajamassa muistomerkkejä ja oikeutta nälkään, pakkotyöhön ja tauteihin kuolleille omaisilleen.
Neuvostoliiton aloitettua suurhyökkäyksen Syväriltä kesällä 1944 Suomen puolustusvoimien oli vetäydyttävä suurimmaksi osaksi miehitysalueeltaan Itä-Karjalassa ja Leningradin alueella joutuen usein koviin taisteluihin. Neuvostoliitto palautti Petroskoin hallintaansa 28. kesäkuuta. Sodan aikana kaupunki oli kärsinyt suuria rakenteellisia tuhoja.
Sodanjälkeinen aika.
Vuonna 1956 Karjalais-suomalaisen sosialistisen neuvostotasavallan suvereenisuudesta Neuvostoliitossa luovuttiin myös periaatteessa. Petroskoista tuli nyt Venäjän SFNT:n alaisuuteen alistetun, jälleen Karjalan ASNT:ksi nimetyn neuvostotasavallan pääkaupunki.
Neuvostoliiton hajotessa 1991 alue jäi Venäjän federaation osaksi Karjalan tasavaltana. Suomalainen, karjalainen ja vepsäläinen väestö on vähentynyt, mikä ilmenee väestönlaskennassakin. Osa Petroskoin suomalaisista ja erityisesti suomenkielistä sivistyneistöä on muuttanut Suomeen. Tämä on heikentänyt suomen kielen asemaa.
Petroskoin kaupunginosat.
Petroskoi on syntynyt neljästä kylästä, jotka liittyivät Petroskoin keskustaan ja tehtaaseen (zavod). Kylät olivat Golikovka, Zareka, Zakamennoje ja Slobodka. Nämä ovat edelleen Petroskoin kaupunginosina. Aikoinaan Golikovkalla asui pääasiassa tehdastyöläisiä, Slobodkalla kauppiaita ja virkamiehiä. Nykyisin kaupunginosien välillä ei ole niin selvää jakoa sosiaalisen ammattiaseman mukaan.
Hallinnollisesti Petroskoin keskusta jakaantuu kuuteen kaupunginosaan:
Ilmasto.
Petroskoin vuotuinen keskilämpötila on vertailukauden 1961-1990 säätilastojen mukaan +2,5 celsiusastetta. Lämpimin kuukausi on tavallisimmin heinäkuu 16,0 asteen keskilämpötilalla ja kylmin tammikuu -11,5 asteen keskilämpötilalla. Vuotuinen sademäärä on keskimäärin 585,2 millimetriä. Aurinko paistoi keskimäärin 1673 tuntia vuodessa.
Talous ja liikenne.
Nykyisin Petroskoissa toimiva "Äänisen traktoritehdas" (Onežski traktornyi zavod) jatkaa metallinjalostusta Pietari Suuren aikana vuonna 1703 käynnistyneen rautatehtaan perinteistä lähtien.
Petroskoi sijaitsee Pietarista Murmanskin alueen Severomorskiin johtavan venäläisen valtatien M18 (eli ) varrella. Petroskoin rautatieasema on Karjalan tasavallan tärkein ja Murmanskin radan merkittävimpiä matkustajaliikenteen rautatieasemia. Kaupunkia palvelee myös Petroskoin lentoasema. Petroskoin satamasta on kesäisin säännöllistä reitti- tai risteilyliikennettä esimerkiksi Kižin saarelle.
Petroskoin sisäisessä joukko­liikenteessä käytetään tavallisten linja-autojen ja minibussien lisäksi johdinautoja.
Petroskoin kautta kulkee Sininen tie, joka on kansainvälinen matkailureitti Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta Venäjän Karjalaan.
Koulutus ja tutkimus.
Petroskoi on eräs Luoteis-Venäjän tärkeimpiä koulutuskeskuksia. Kaupungin suurin yliopisto on vuonna 1940 perustettu Petroskoin valtionyliopisto, jossa on 14 tiedekuntaa. Yliopistolla on myös neljä sivuosastoa ja siellä opiskelee yli 10 000 opiskelijaa. Aiemmin kaupungissa oli itsenäisenä yliopistona myös Karjalan pedagoginen akatemia (1931) kymmenellä tiedekunnallaan. Tämä kuitenkin yhdistettiin 2013 Petroskoin valtionyliopistoon. Lisäksi kaupungissa on "Petroskoin konservatorio" (Pietarin konservatorion sivutoimipiste), "Karjalan turismikorkeakoulu" ja Luoteisen valtionhallinnonakatemian toimipiste.
Petroskoissa toimii Venäjän tiedeakatemian monialainen Karjalan tutkimuskeskus. Se sisältää seitsemän eri instituuttia: Biologian, Pohjoisten vesiongelmien, Geologian, Metsäalan, Matematiikan, Talouden sekä Kielen, kirjallisuuden ja historian instituutit. Tutkimuskeskuksen itämerensuomalaisten kielten laitos on toimittanut esimerkiksi useita suomalais-venäläisiä sanakirjoja.
Kulttuuri, lehdistö, uskonto ja urheilu.
Kaupungissa toimii niin venäläinen kuin suomenkielinenkin teatteri (Kansallinen teatteri). Kulttuuritarjontaa tuottavat lisäksi esimerkiksi nukketeatteri, sirkus ja Mediataiteen keskus. Puskinskajakadulla toimii kansalliskirjasto (1959). Museoihin kuuluvat Karjalan tasavallan kansallismuseo (1871) ja Karjalan tasavallan taidemuseo (1960). Taidemuseossa on esimerkiksi kokoelma vanhoja karjalaisia ikoneja.
Siellä ilmestyy suomenkielinen viikkolehti Karjalan Sanomat sekä aikakauslehti Carelia, aikaisemmalta nimeltään Punalippu, niin ikään suomen kielellä. Lisäksi karjalan kielellä ilmestyvät viikoittain Oma Mua -lehti sekä Vienan Karjala sekä kerran kuussa vepsänkielinen Kodima-lehti. Radiossa ja tv:ssä Karjalan TV- ja radioyhtiöllä (GTRK Karelija) on suomen-, karjalan- ja vepsänkielisen toimitus, jolla on lähetyksiä viikoittain.
Kaupungissa toimivat monet Karjalan noin 20 uskonnollisesta yhteisöstä. Petroskoin kristillisiä seurakuntia ovat muun muassa Venäjän ortodoksisen kirkon Petroskoin ja Karjalan hiippakunnan paikalliset seurakunnat ja luterilaisen Inkerin kirkon Karjalan rovastikunnan Pyhän Hengen seurakunta. Aleksanteri Nevskin katedraali (1828-1832) on ortodoksisen kirkon Petroskoin ja Karjalan hiippakunnan nykyinen pääkirkko. Se oli neuvostoaikana muussa käytössä, mutta avattiin ja vihittiin monen vuoden restauroinnin jälkeen pyhäköksi vuonna 2000.
Petroskoissa on monia urheilua ja liikuntaa varten rakennettuja rakennuksia ja tiloja. Urheilukentistä tunnetuimpiin kuuluu Spartak-yleisurheilustadion, joka toimii myös Venäjän 2. divisioonan länsilohkossa pelaavan jalkapalloseura Karjalan kotikenttänä. Lisäksi on esimerkiksi Junost-jalkapallostadion. Pursiseura järjestää regatan vuosittain.