tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Anitra Karsten

Anitra Linnéa Christina Karsten (11. joulukuuta 1902 Turku – 29. lokakuuta 1988) oli suomalainen psykologi. Hän oli Helsingin Svenska handelshögskolanin psykologian dosentti 1951–1960 ja saksalaisen Erlangenin yliopiston professori vuodesta 1960. Hänen erikoisalansa oli työn psykologia. Frankfurtin yliopisto myönsi hänelle professorin arvonimen. Hänen saksankielisen väitöskirjansa (1928) nimi on Psychische Sättigung.
Karsten opiskeli muun muassa Edvard Westermarckin ja Kurt Lewinin oppilaana. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1928 ja työskenteli sitten jonkin aikaa psykologisen laboratorion johtajana Tšekkoslovakian Ústíssa, kunnes perusti oman mainontaa tutkivan psykologisen tutkimuslaitoksen. Vuosina 1936–1939 hän hoiti psykologian dosentuuria berliiniläisessä mainosalan korkeakoulussa.
Toisen maailmansodan alussa Karsten palasi Suomeen ja toimi Svenska Hankenin myynti- ja mainosopin opettajana vuoteen 1951 saakka. Koska ei saanut Suomen miehisessä yliopistomaailmassa virkoja, hän lähti vuonna 1949 joksikin aikaa Yhdysvaltoihin tutkijaksi Kurt Lewinin sinne perustamaan Michiganin yliopiston sosiaalitieteiden instituuttiin. Dosentti Karstenille ei tarjottu Hankenilla vuodesta 1944/45 olemassa ollutta Krogius-professuuria, vaikka professuurin haltijaksi 1956 (tai 1955) nimitettiinkin tutkijaprofiililtansa hyvin Karstenin kaltainen mies, Olof Henell, joka myöskin oli kuluttajakäyttäytymisen ja mainonnan asiantuntija. Henellin viranhoidosta lukien Krogius-professuuri toimi (kuluttaja)markkinoinnin oppituolina, vaikka se olikin lahjoitettu jakelutoimintaan ja ulkomaankauppaan orientoituvaksi professuuriksi liiketaloustieteen sisälle. 1980-luvulle saakka, Suomessa oli korkeakoulujen vaikea löytää tieteellisesti päteviä henkilöitä markkinoinnin virkoihin. Silti Karstenille, myynninedistämisen ja mainonnan tutkimuksen kautta alalle pätevälle naiselle, ei huomattu tarjota virkaa, vaikka liiketaloustiede jopa epätoivoisesti kaipasi markkinoinnin osaajia korkeakouluopettajiksi.
1950-luvulla Anitra Karsten opetti Svenska medborgarhögskolanissa ja palasi vielä 58-vuotiaana 1960-luvun alussa Saksaan, jossa hän toimi alkuun Erlangenin yliopistossa ja sitten Johann Wolfgang Goethe -yliopistossa Frankfurt am Mainissa.
Frankfurtissa hän oli mukana luomassa yliopistoon eläkeläisille tarkoitettua ”kolmannen iän” opetusohjelmaa.
Vuodesta 1959 Anitra Karsten oli myös Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan Kuluttajapsykologian dosentti.
Erityisesti 1940- ja 1950-luvulla Karsten julkaisi monia tutkimuksia markkinointipsykologiasta sekä lapsuus- ja vanhuusiän psykologiasta.
Vr2

Vr2 (D1 ennen vuotta 1942) oli suomalainen raskas järjestelyhöyryveturi. Veturin kutsumanimi oli Ankka, ja sen pyörästöjärjestys oli C1’t. Veturit valmistettiin vuosina 1930–1931, ja ne olivat Valtionrautateiden käytössä vuoteen 1975.
Vr2-veturi suunniteltiin Vr1-veturin pohjalta. Vr2-veturista tehtiin suurempi ja sen vesi- ja polttoainesäiliöistä tilavampia. Lisäksi kuljettajan hytin alle sijoitettiin juoksuakseli, joka paransi veturin kulkuominaisuuksia. Vetureita tilattiin Tampellalta 16 kappaletta. Ne valmistettiin vuosina 1930–1931 ja saivat numerot 950–965. Vetureita tilattiin Tampellalta 12 kappaletta lisää vuonna 1943, mutta sodan takia niitä ei voitu toimittaa, ja tilaus peruttiin 1946. Vetureita käytettiin ratapihoilla vaihtotyössä 1970-luvulle. Ensimmäiset veturit otettiin pois käytöstä vuonna 1970 ja viimeiset vuonna 1975.
Vr2-vetureita on jäljellä viisi. Jyväskylän rautatieasemalla on numero 961, Joensuussa numero 950, Tuurissa numero 951 ja Haapamäellä numero 953. Numero 964 on Veturimuseossa Akaan Toijalassa, kunnostettavana ajokuntoiseksi.
Olav Christopher Jenssen

Olav Christopher Jenssen (s. 2. huhtikuuta 1954 Sortland, Norja) on norjalainen kuvataiteilija ja entinen jalkapalloilija. Hän on opiskellut Statens håndverks- og kunstindustriskolessa ja Statens kunstakademissa Oslossa.
Taiteilijana.
Jensseniä pidetään yhtenä nykyajan tunnetuimmista norjalaisista taiteilijoista, joka on tehnyt myös merkittävän kansainvälisen uran. Hän on opiskellut ja työskennellyt Berliinissä. Hän toimi maalaustaiteen professorina vuosina 1996–2003 Hochschule für Bildende Künstessä Hampurissa ja vuodesta 2007 Braunschweigin Hochschule für Bildende Künstessä. Vuonna 1992 hänet valittiin mukaan Documenta-näyttelyyn Kasselissa Saksassa ja se toimi hänen kansainvälisenä läpimurtonaan. 
Maalaussarja "Lack of Memory" (1992) valittiin yhdeksi Morgenbladetin 12 tärkeimmästä taideteoksesta. Jenssen on tehnyt itsensä tunnetuksi ensisijaisesti maalarina ja abstraktin maalaustaiteen uudistajana, mutta tekee myös esimerkiksi piirustuksia ja grafiikkaa.
Jenssen on saanut useita palkintoja, esimerkiksi ruotsalaisen Prinssi Eugenin mitalin sekä saksalaiset Willy Brandt-Preisin ja Henrik Steffens-Preisin. Hän oli virallinen Bergenin festivaalien taiteilija vuonna 2000.
Urheilu-ura.
Jenssen pelasi huippujalkapalloa FK Lynissä ja Lillestrøm SK:ssä 1970-luvulla. Lupaava ura mäkihyppääjänä ja jalkapalloilijana keskeytyi taideopintojen aloittamiseen.
Yksityiselämä.
Jenssenin isä oli kirjakauppias Gunnar Jenssen ja äiti Yvonne Aarestrup. Hän syntyi Vesterålenissä, mutta kasvoi Oslon ulkopuolella Rælingenissä. Hän on ollut vuodesta 1983 asti naimisissa Angela Messedatin kanssa.
Mirosław Bałka

Mirosław Bałka (s. 1958 Varsova, Puola) on puolalainen taiteilija. Hän valmistui vuonna 1985 Varsovan Taideakatemiasta. Hän asuu ja työskentelee Otwockissa ja Varsovassa. Hän johtaa "Spatial Activities" -studiota Poznanin Taideakatemian yhteydessä.
Taide ja teokset.
Balkan taiteen lähtökohta on ihminen ja ihmisen mitat. Hän hahmottaa tilaa omalla kehollaan: useiden teosten lähtökohtana ovat taiteilijan kehon ja sen ulottuvuuksien mitat. Tällaisten teosten nimi ja mitat ovat sama asia, esimerkiksi Nykytaiteen Museo Kiasman kokoelmiin kuluva teos vuodelta 1994 on nimeltään "250x380x0,3, 2x(190x60x59)" ja sisältää nimessä mainitun kokoiset osat (yksi iso ja kaksi pientä, mitat ovat senttimetrejä). Teosten materiaalit ovat usein peräisin taiteilijan omasta elämästä. Kiasman teoksessa käytetty tuhka on taiteilijan uunista, linoleumi lapsuuden kotitalosta.
Monet Balkan teokset liittyvät historian traagisiin tapahtumiin tai hiljaisiin draamoihin. Hänen teoksissaan ja niiden materiaaleissa – tuhka, saippua, ruostunut teräs... – on nähty viitteitä juutalaisvainoihin; myös Tate Modernin "How it is" -teoksen mustaa tilaa on tulkittu viitteenä junavaunujen pimeyteen ja määränpään lopullisuuteen. Balkan uudemmat videoteokset on kuvattu keskitysleirien paikoilta: vaatimaton maisema ei itsessään paljasta mitään, vain näihin paikkoihin viittaavat teosnimet ja katsojan tieto niiden historiasta tuo teoksiin ankean sisällön. Kuolema on ollut läsnä Balkan elämässä epäsuorasti lapsuudesta lähtien. Isä oli hautakiviveistäjä ja Balka varttui ja asuu edelleen Treblinkan lähellä. Vaikka hän on syntynyt sodan jälkeen, oli Puolan juutalaisten kohtalo läsnä hänen nuoruudessaan. Siitä ei kuitenkaan avoimesti puhuttu, mutta historian muisti oli läsnä epäsuorasti. 
Suomessa.
Balkan teoksia on nähty Suomessa Borealis V -näyttelyssä Porin taidemuseossa vuonna 1991 ja Ars 95 -näyttelyssä, johon Balka toi veistoksia nimeltään ja mitoiltaan 200x74x56. Niiden sisään mahtui seisomaan, ikään kuin pieneen koppiin tai kuoren sisään. Tämä sisätila oli lämmitetty 37-asteiseksi, ruumiinlämpöiseksi. 
Vuonna 2013 Balka toteutti Helsingissä Ihme-teoksen "Signaalit", joka perustui lippuviittomiin. Teos toteutettiin yhdessä kaupungin asukkaiden kanssa. 
Balkan teoksia on Kiasman kokoelmassa.
Giovanni Anselmo

Giovanni Anselmo (5. elokuuta 1934 Borgofranco d'Ivrea, Torino, Italia – 18. joulukuuta 2023) oli italialainen taiteilija, jonka teokset edustavat arte povera -taidesuuntaa.
Ura ja tyyli.
Anselmo omistautui maalaustaiteelle vuosina 1954–1964, mutta hylkäsi sen 1965 keskittyäkseen työstämään veistoksellisia objekteja, joihin hän sai inspiraatiota luonnonilmiöiden tarkkailusta. Anselmon varsinainen taiteilijanura käynnistyi Torinon arte povera -liikkeessä, jonka kautta hän osallistui ryhmänäyttelyyn ensi kerran vuonna 1967. Vuodesta 1968 lähtien Anselmo piti myös yksityisnäyttelyitä. Sittemmin hänen töitään on ollut runsaasti esillä niin Yhdysvalloissa kuin Euroopassakin.
Eräs Anselmon tunnetuimmista töistä on käsitteellinen valokuvateos "Äärettömyyttä kohti heittäytynyt varjoni Strombolin huipulla auringon noustessa 16 elokuuta 1965", jota Anselmo luonnehtii seuraavasti: "Silloin ymmärsin olevani osallisena nopeuden, auringon ja avaruuden tapahtumassa... työni liittää meidät maailman energiaan... myös me olemme energiaa."
Työssään Anselmo hyödyntää eri materiaalien fyysisiä ominaisuuksia ja niiden herättämiä vaikutelmia. Hän on suosinut luonnonmateriaaleja, kuten kiveä, puuta, rautaa ja erilaisia kasviperäisiä materiaaleja. Keskeisiä Anselmon taiteen teemoja ovat energia, avaruus, aika, valo sekä luonnonvoimat (painovoima, magnetismi ja aineen kuluminen). Uudessa kontekstissa esitettävät materiaalit ja objektit vetoavat tunteiden sijaan ennen kaikkea käsitteellisiin ja yleisinhimillisiin kysymyksiin havainnosta ja kokemisesta.
Palkinnot.
Vuonna 1990 Anselmolle myönnettiin maalaustaiteen Leone d'oro -palkinto Venetsian biennaalissa.
Teokset Suomessa.
Kaksi Anselmon teoksista kuuluu Valtion taidemuseon kokoelmiin. Kiasman Kouri-kokoelmista löytyvät graniittikimpaleista koostuva "Nimetön" (1989) sekä veistos "Ultramariini" (1984).
Nana Patekar

Vishwanath ”Nana” Patekar (s. 1. tammikuuta 1951 Murud-Janjira, Maharashtra, Intia) on intialainen näyttelijä. Hän on työskennellyt pääasiassa hindin- ja marathinkielisissä elokuvateollisuuksissa. Hän on myös ohjannut elokuvan "" (1991).
Grönlund–Nisunen

Grönlund–Nisunen on Tommi Grönlundin (s. 1967) ja Petteri Nisusen (s. 1962) muodostama taiteilijapari. Heidän yhteiset teoksensa ovat tieteen ja tekniikan estetiikasta ammentavia installaatioita. Grönlund ja Nisunen voittivat yhdessä Vuoden nuori taiteilija -palkinnon vuonna 1997.
Sekä Grönlund että Nisunen ovat koulutukseltaan ja ammatiltaan arkkitehteja. Nisunen on toiminut vuodesta 2012 Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun nykytaiteen Professor of Practice -tehtävässä. Grönlund omistaa Sähkö Recordings -levy-yhtiön.
Kuvataiteilija ja tutkija Jyrki Siukonen on tulkinnut Grönlundin ja Nisusen yhteistuotantoa tieteen lainalaisuuksien esittämisen ja erityisesti suoran, kentän ja ympyrän käsitteiden kautta. Cristina Ricupero on korostanut taiteilijoiden 2000-luvun taitteen näyttelyn yhteydessä installaatioita koeasetelmina ja yrityksinä tuoda näkyviksi näkymättömiä ilmiöitä. Molemmat ovat tuoneet esiin myös sattumanvaraisuuden merkitystä taiteilijoiden teoksissa.
Esimerkkejä teoksista.
"Ultraääni-installaatiossa" (1996) kaksi kaiutinta toistaa korkeaäänisiä siniaaltoja näyttelytilan vastakkaisista päistä. Toisen kaiuttimen äänenkorkeus vaihtelee siihen kytketyn Geigermittarin mittaustulosten mukaan tuottaen kahden äänen interferenssistä kolmannen äänen. 
"Slidepipe"-teos (2008) koostuu tilassa riippuvasta teräsputkesta. Sen läpi yleisö voi lähettää teräskuulia, jotka tuottavat ääntä. 
Myös teoksessa "Steel Ball Installation | Wall Installation" (1999) alumiinialtaaseen upotetut hienovaraisesti liikkuvat teräskuulat olivat äänilähteenä.
Tuula Arkio

Tuula Johanna Arkio (o.s. "Olamo", s. 2. huhtikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen taidehistorioitsija ja taidemuseonjohtaja. Vuonna 2006 hänet promovoitiin Kuvataideakatemian kunniatohtoriksi ja hänelle myönnettiin kulttuurineuvoksen arvonimi.
Arkio johti Kiasmaa vuosina 1990–2000 ja Valtion taidemuseota 2000–2006.
Ura.
Arkio valmistui ylioppilaaksi vuonna 1962. Hän opiskeli taidehistoriaa ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1968 Helsingin yliopistosta.
Arkio on tehnyt pitkän uran suomalaisen kuvataiteen alueella. Hän työskenteli Gallen-Kallelan museon amanuenssina vuosina 1964–1965 ja Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksen kuva-arkistoamanuenssina 1968. Arkio oli Ateneumin taidemuseon amanuenssi 1968–1984 ja apulaisintendentti 1984–1990. Hän oli Nykytaiteen museon (vuodesta 1998 Kiasma) ensimmäinen johtaja (1990–2000) ja Valtion taidemuseon ylijohtaja (2000–2006). 
Arkio on toiminut yhtenä merkittävien Ars 83, Ars 95 ja Ars 2001 -näyttelyiden kuraattoreista ja toiminut lukuisissa luottamustehtävissä taiteen ja kulttuurin alueella niin Suomessa kuin ulkomaillakin.
Vuonna 2015 ilmestyi Arkion omaelämäkerta "Jyviä nokkimassa".
Luottamustehtäviä.
Lähde
Karsten

Karsten on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Vihtori Rämä

Jalmari Nummiluikki, ennen Vihtori Rämä ja Masi Vihtori Eskolin (s. 1974) on suomalainen teatteriohjaaja ja esitystaiteilija.
Rämä on opettanut nykyteatteria Teatterikorkeakoulussa ja työskennellyt esimerkiksi Kotkan, Hämeenlinnan ja Kemin kaupunginteattereissa sekä Rovaniemen kaupunginteatterin johtajana yhdessä Atro Kahiluodon kanssa. Vuosina 2013–2015 hän työskenteli Joensuun kaupunginteatterin johtajana.
Rämä valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 2008 ja hänellä oli "Artventures"-kolumnipalsta Todellisuuden tutkimuskeskuksen tuottamassa ja julkaisemassa Esitys-lehdessä
Vihtori Rämä oli mukana perustamassa Esitystaiteen seuraa. 
Joensuun kaupunginteatterin johtajana.
Rämä valittiin joulukuussa 2012 Joensuun kaupunginteatterin johtajaksi. Rämän kausi näkyi teatterin sisältövalinnoissa vasta vuonna 2014. Vuoden 2013 kevään ja syksyn esitykset sovittiin jo edellisen johtajan Tero Heinämäen kaudella. Rämän johtajasopimus päätettiin huhtikuussa 2015.
Ohjauksia.
Ohjauksia:
Anssi Kela (albumi)

Anssi Kela on Anssi Kelan 22. maaliskuuta 2013 julkaistu viides studioalbumi. Levy julkaistiin neljä vuotta hänen edellisen levynsä, "Aukion", jälkeen. Levyllä on vaikutteita mm. funkista, popista ja hiphopista.
Ennen levyä.
Ennen levyn ilmestymistä Kelan tilanne oli vaikea, sillä hänen edellinen levynsä, konseptialbumi "Aukio", oli ollut suuri kaupallinen pettymys vain noin 4000 kappaleen myynnillään. Pudotus aiempaan menestykseen verrattuna oli suuri, sillä Kelan ensimmäinen levy, "Nummela" vuodelta 2001, myi 157 000 kappaletta. Levymyynti oli sen jälkeen pudonnut levy levyltä. Kela sanoikin Voicelle antamassaan haastattelussa, että seuraavan levyn olisi pakko myydä edeltäjäänsä paremmin.
Ennen "Anssi Kelan" julkaisua Kela oli ehtinyt pohtia jo lopettamista. Kela sanoi Voicen haastattelussa 2012: ”Minulle itselleni on tärkeää, etten muutu kehäraakiksi, joka elää menneisyyden tähteillä – etten joskus 50-vuotiaana vedä pikkupubeissa "Nummela"-levyn kappaleita. Olen itselleni tehnyt selväksi, etten halua mennä siihen pisteeseen. Sitä ennen täytyy olla rohkeutta päästää irti.” Hän myös huomautti uuden levynsä olleen tuolloin jo äänittämistä vaille valmis.
Julkaisu.
Albumin ensimmäinen single ”Levoton tyttö” sai ensiesityksensä Uuden Musiikin Kilpailussa 17. tammikuuta 2013, ja digitaalisesti se julkaistiin 1. helmikuuta. Kappale kipusi nopeasti radioiden soittolistoille, ja parhaimmillaan single oli ykkösenä. ”Levoton tyttö” oli radioiden soitetuin kappale vuonna 2013. 
Ilmestymisviikollaan albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle kaksi. 
Vastaanotto.
Ilmestyessään levy sai paljon hyviä arvosteluja. "Nuorgamin" Niko Peltonen kirjoitti positiivisessa levyarviossaan olevansa ”ihan saatanan onnellinen Kelan puolesta” ja sanoi levyn olevan ”ensimmäinen tällä vuosituhannella kuulemani uusi levy, joka tuo ihan oikeasti mieleen 1980-luvun”. "Helsingin Sanomien" Tero Salonen piti levyä Kelan uutena alkuna ja sanoi sen ”pelastavan Kelan uran”. Hän antoi levylle neljä tähteä viidestä. "Keskisuomalaisen" Aki Lehti kirjoitti Anssi Kelan saavan uudella levyllään ”mahdolliset aiemmat syntinsä anteeksi”. "Desibeli.netin" Ilkka Kärrylä antoi levylle neljä tähteä ja kirjoitti: ”Anssi Kelan viides ei ole täydellinen levy, mutta se hehkuu rakkautta melodiseen popmusiikkiin ja alan konventioiden lyömätöntä hallintaa”.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet on kirjoittanut Anssi Kela.
Esitystaiteen seura

Esitystaiteen seura ry on suomalainen yhdistys, joka on perustettu Helsingissä vuonna 2005. Vuodesta 2005 vuoteen 2011 ryhmän nimi oli Helsingin Esitystaiteen Keskus ry. Esitystaiteen seuran hallitukseen vuonna 2012 kuuluvat puheenjohtaja Tuukka Vasama, Tomi Humalisto, Olli Kontulainen, Hanna Korhonen, Elina Pirinen ja Vihtori Rämä. Varajäseninä ovat Atro Kahiluoto ja Kaisa Illukka. Esitystaiteen seura oli vuonna 2009 perustamassa Esitystaiteen keskusta yhdessä Presentaatio ryn, Todellisuuden tutkimuskeskuksen, Oblivian ja Toisissa tiloissa -ryhmien kanssa. Esitystaiteen keskukselle osoitettiin tilat Helsingin Suvilahdesta vuonna 2011. 
Esitystaiteen seura tekee vuosittain yhden tai useampia esityksiä, joiden lisäksi se järjestää lukupiiritoimintaa.
Jäsenet.
Esitystaiteen seuran jäseniä ovat muun muassa äänisuunnittelija Miikka Ahlman, lavastaja-esitystaiteilija Kaisa Illukka, esitysdramaturgi Timo Heinonen, valosuunnittelija Tomi Humalisto, ohjaaja Atro Kahiluoto, esitystaiteilija Pilvi Kallio, näyttelijä Olli Kontulainen, tanssija Hanna Korhonen, tanssija Maija Nurmio, kuvataiteilija Anna Nykyri, tanssija-koreografi Elina Pirinen, ohjaaja Vihtori Rämä ja näyttelijä Tuukka Vasama.
Esitystaide

Esitystaide on nykyteatterin, performanssin ja muiden esittävän taiteen eri perinteiden välimaastossa vaikuttava taiteen muoto. Termi "esitystaide" on syntynyt 2000-luvulla.
Erilaisille esityksille yhteistä on muun muassa yleisökontakti, käsitteellisyys ja elämyksen korostaminen. Esitystaiteessa etsitään teatterillisen kohtaamisen uusia muotoja.
Esitystaiteen taustaa.
Esitystaiteen taustalla on nykyteatterin eri muodot, performanssi ja elävä taide.
Kuten esitystaiteessa, monissa nykyteatterin muodoissa teoksen lähtökohtana ei ole enää draamateksti ja näytelmä. Esitystaiteen taustalla vaikuttanut performanssi sai alkunsa 1960-luvulla, sen innoituksena oli muun muassa toimintamaalaus, käsitetaide, happeningit, videotaide ja taiteen esineellisyydelle vaihtoehtoja etsivä taide.
Performanssitaide syntyi USA:ssa 1970-luvulla, 1980-luvun puolivälissä taas sai alkunsa elävä taide eli Live Art Britanniassa. Termi pyrki kattamaan laajempaa aluetta, ja se muistuttaa esitystaidetta.
Esitystaide Suomessa.
Teatterikorkeakoulussa aloitti 2001 Esitystaiteen ja -teorian maisteriohjelma, ja myös Turun Taideakatemia avasi samansuuntaisen koulutusohjelman. Vuonna 2010 aloitettiin koulutus myös Satakunnan ammattikorkeakoulussa.
Suomessa toimii (2012) noin 150-300 esitystaiteilijaa. Tapahtumia, klubeja ja festivaaleja järjestetään aktiivisesti.
Esitystaiteen kenttä on myös järjestäytynyt. Helsinkiin avattiin 2011 esitystaiteen keskus. Alan tiedotuskeskus Presentaatio on toiminut vuodesta 2008, vuotta aiemmin alkoi ilmestyä "Esitys"-lehti.
Aseellinen alussuojaus

Aseellinen alussuojaus on kansainvälisen rauhanturvatoiminnan yksi toimintamalli. Sillä pyritään estämään suojeltavien laivojen kaappaaminen ja ryöstäminen. Esimerkiksi Euroopan unioni on loppuvuodesta 2008 alkaen harjoittanut alussuojausta Somalian rannikon edustalla. Suojaava joukko muodostaa itsenäisen alussuojausosaston ("Autonomous Vessel Protection Detachment VPD"). Suojausosastolla on käytössään vain kivääriaseistus, ilman pinta-alusten tukea. Sillä on oikeus puolustaa alusta ja lastia vain aluksen ollessa merellä.
Pauliina Turakka Purhonen

Pauliina Turakka Purhonen (s. 1971 Haapavesi) on suomalainen kuvataiteilija. Hänet tunnetaan erityisesti maalauksistaan ja tekstiiliveistoksistaan. Hän on naimisissa taiteilija Kalle Turakka Purhosen kanssa, ja heillä on kolme lasta.
Turakka Purhonen opiskeli vuosina 1994–1996 Kuopion käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa keramiikkalinjalla, sekä vuodesta 1996 alkaen Kuvataideakatemian maalausosastolla, josta hän valmistui taiteen maisteriksi vuonna 2003. Sittemmin hän on ollut mukana useissa yksityis- ja ryhmänäyttelyissä, ja hänen teoksiaan on useiden museoiden kokoelmissa Suomessa ja Pohjoismaissa. Turakka Purhonen on toiminut myös opettajana muun muassa Kuvataideakatemiassa ja Taidekoulu Maassa.
Turakka Purhosen teosten lähtökohtia ovat usein lähipiirin ihmiset ja esineet. Hänen maalauksiaan on luonnehdittu voimakkaan todentuntuisiksi ja rehellisiksi, ja niiden yhteydessä on korostettu havainnointia, sekä siihen kuluvaa aikaa. Keskiaikaisten kirkkojen pyhimysveistokset tekivät Turakka Purhoseen syvän vaikutuksen jo hänen lapsuudessaan Ahvenanmaalla, ja ne ovat usein olleet lähtökohta hänen nukkemaisille tekstiiliveistoksilleen. On korostettu käsin ommeltujen ja yksityiskohtaisten veistosten käsinkosketeltavuutta ja ruumiillisuutta, jopa haavoittuvuutta.
Vuonna 2006 Turakka Purhoselle myönnettiin Suomen Taideyhdistyksen dukaattipalkinto. Lokakuussa 2013 hänet nimettiin Ars Fennica -ehdokkaaksi.
Turakka Purhosen näyttelyitä on ollut Titanik-galleriassa, Huuto-gallerioissa, Forum Boxissa, Turun Taidemuseon studiossa ja Amos Andersonin taidemuseossa.
Hänen teoksiaan on nähty lisäksi Mäntän kuvataideviikoilla, Purnussa ja Kiasmassa muun muassa Ars Fennica -näyttelyssä.
Tony Oursler

Tony Oursler on yhdysvaltalainen video- ja mediataiteilija, joka tekee lähinnä projisoituja installaatiota.
Tony Oursler kirjoittaa yhdysvaltalaisen persoonallisuusrakenteen psykomaisemaa, jossa yhdistyvät ”disneyfikaation” ruumiillistama Mikki Hiiri ja sarjamurhaajan prototyyppi Freddy Krüger. Ourslerin taiteen perustyökaluja on yhdysvaltalainen psykohistoria, kulttuurinen sairaus nimeltä dissosiatiivinen identiteettihäiriö, joka esiintyy erilaisina seksuaalisina ja väkivaltaisina traumoina ja syy-seuraussuhteeltaan usein käsittämättömänä draaman lakina.
Oursler tekee samaa työtä uudelleen ja uudelleen, nuket “dummies” toistuvat jatkuvasti eri muodoissa. Formaatti on usein niin sama, että itse asiassa teokset erottaa vain tekstien pohjalta.
”Video is like a pencil” (video on kuin kynä), Oursler on sanonut, lainaten John Baldessaria. Mutta Ourslerille se on myös kirjoituskone. Hän ei maalaa videolla vaan tekee useimmiten puhuvan pään joka suoltaa tekstiä. 
Oursler työskentelee useimmiten siten että hän kuuntelee yhdessä huoneessa samanaikaisesti samalla äänitasolla toimivia TV- ja radiokanavia ja nappaa tekstinpätkän tuutista silloin tällöin yhdistettynä omaan tajunnanvirtaansa.
MPD:n ja median katsojan välillä on monia analogioita, tiedostamaton moninainen vaihtelu persoonallisuudesta toiseen kuin hypnotisoitu näyttelijä. Ne voi nähdä kokoelmana hahmoja näyttelemässä kammottavaa tosielämän draamaa. Itse asiassa joidenkin psykiatrien teorian mukaan monipersoonallisuudet ovat oikeastaan itsehypnoosin mestareita.
Ourslerin teokset ovat antimaalauksellisia. Päät on irrotettu, leikattu irti taustastaan ja sijoitettu joko ilmaan tai johonkin välillä jopa huvittavan tukalaan paikkaan kuten raskaan tuolin tai patjan alle tai arkkuun, jossa ne irrotettuna yhteyksistään (ruumiiseen tai ympäristöön) muodostavat lähes slap stick -komediamaisen mutta samalla tarkemmin kuunneltuna traagisen, surullisen hahmon.
Yhteistyö.
Tony Oursler on työskennellyt ammattinäyttelijä Tracy Leiboldin kanssa. Leibold näyttäytyy usein Ourslerin alter egona, jonka kasvot tuntuvat muuttautuvan hetkessä kaunottaresta hirviöksi. 
Oursler kuuluu taiteilijaryhmään nimeltä "Poetics", jossa ovat mukana jo opiskelija-ajoista tutut taiteilijat Mike Kelley ja John Miller.
Oursler on myös tehnyt yhteistyötä muusikko David Bowien kanssa Bowien 50-vuotisjuhlakonsertissa 1997. Hän on myös ohjannut Bowien uuden lähes 10 vuoden hiljaiselon jälkeen julkaiseman singlen ”Where Are We Now?” tammikuussa 2013.
Oursler ja Suomi.
Tony Ourslerin tuotantoa tunnetaan Suomessa kohtuullisesti. Hän oli mukana Nykytaiteen museon ARS 95 näyttelyssä Ateneumissa (1995), josta ostetut kaksi teosta kuuluvat nykyisin Kiasman kokoelmiin.
Helsingin kaupungin taidemuseossa oli 2005 esillä laaja retrospektio vuosilta 1980-2005 Ourslerin tuotannosta.
Suomessa Oursleria edustaa Galleria Forsblom, jossa on ollut useasti esillä Ourslerin teoksia.
Megapolis

Megapolis on ympäristöjärjestö Dodon vuosittainen tapahtuma joka kokoaa ihmisiä yhteen kehittämään ratkaisuja ympäristöongelmiin urbanisaation kautta. Dodon teesi on, että koska maailman urbanisoitumisnopeus on kiihkeä ja pysäyttämättömissä, niin urbanisoitumisesta tulee etsiä mahdollisuuksia ongelmien sijaan. Tapahtumaan on kutsuttu puhujiksi alan ammattilaisia ja tutkijoita.
Ensimmäinen "Megapolis 2021 - Ympäristöongelmat ratkaistaan kaupungeissa" järjestettiin vuonna 2006 Helsingissä. Helsingissä järjestetyn päätapahtuman rinnalla on järjestetty pienempiä tapahtumia Helsingissä, Turussa ja Jyväskylässä.
Adobe Dreamweaver

Adobe Dreamweaver (ennen Macromedia Dreamweaver) on Adobe Systemsin kehittämä verkkosivujen luomiseen tarkoitettu ohjelma. Dreamweaveriä kehitteli alun perin Macromedia kunnes Macromedia tuli osaksi Adobea vuonna 2005.
Adobe Dreamweaver on saatavilla sekä Windows- että macOS-käyttöjärjestelmille.
Sen jälkeen kun Adobe osti Macromedian tuoteperheen, Dreamweaverin julkaisut ovat olleet 8.0-versiosta eteenpäin vielä yhteensopivampia W3C-standardien kanssa. Viimeaikaisia versioita on paranneltu tukemaan web-teknologiaa kuten CSS:ää, JavaScriptiä ja ohjelmistokehyksiä, mukaan lukien ASP:n (ASP JavaScript, ASP VBScript, ASP.NET C#, ASP.NET VB), ColdFusionin, Scripletin sekä PHP:n.
Adobe Story

Adobe Story oli Adobe Systemsin kehittämä yhteisöllinen kirjoitusohjelma. Sitä voitiin käyttää käsikirjoitusten luomisen nopeuttamiseen sekä valmiiseen mediaan kääntämiseen. Adobe Story oli integroitavissa Adobe Production Premium Suiteen.
Adobe Story oli saatavilla sekä web-pohjaisena että työpöytäsovelluksena. Adobe Storylla tehtyjä dokumentteja voitiin lukea myös iOS:llä.
Palvelun sulkeminen.
Adobe ilmoitti 23. tammikuuta 2018 sulkevansa Adobe Story CC sekä Adobe Story CC Classic -palvelut 22. tammikuuta 2019. Adobe neuvoi asiakkaitaan tallentamaan tiedostot muualle, sillä muuten ne tulevat häviämään. Myös Adobe Story CC -sovellus lakkasi toimimasta.
Motti (täsmennyssivu)

Motti voi tarkoittaa:
Henkilöt:
Petteri Nisunen

Antti-Petteri Nisunen (s. 19. joulukuuta 1962 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen arkkitehti ja kuvataiteilija, joka on tehnyt yhteistyötä Tommi Grönlundin kanssa nimellä Grönlund–Nisunen. Nisunen toimi Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun nykytaiteen Professor of Practice -tehtävässä vuodesta 2012 vuoteen 2017. 
Nisunen opiskeli Tampereen yliopiston arkkitehtiosastolla ja Taideteollisessa korkeakoulussa. Opiskellessaan Tampereella Nisunen tapasi Grönlundin. He tekivät ensimmäisen yhteisen teoksensa vuonna 1993. Samana vuonna he pitivät ensimmäisen näyttelynsä Turun Titanik-galleriassa .
Nisusella on ollut arkkitehtitoimisto vuodesta 1993.
Vuonna 2021 Tommi Grönlundille ja Petteri Nisuselle myönnettiin molemmille valtion viisivuotinen taiteilijaprofessoriapuraha.
Nisusella on vaimo ja kaksi lasta. Hän harrastaa purjehdusta.
CNCD

CNCD on löyhästi organisoitu taiteilijakollektiivi, joka aloitti 90-luvulla demoryhmänä kahden suomalaisryhmän (Carillion ja Cyberiad) yhdistyessä. Sittemmin kajaanilaislähtöiseen ryhmään kuuluneet henkilöt ovat tehneet CNCD-nimikkeen alla myös muita projekteja. Toiminta on keskittynyt erityisesti elektroniseen musiikkiin ja sähköiseen mediaan.
Jäsenet.
CNCD:n jäseniä ovat Aleksi Eeben, Ville Hyvönen, Sami Järvinen, J. Kujanpää ja Mikko Lipiäinen.
Samu Torsti

Samu Torsti (s. 5. syyskuuta 1991) on suomalainen alppihiihtäjä. Hän edustaa Vasa Skidklubbia ja hänen valmentajanaan toimii Tuomas Uotila.
Alppihiihdon maailmancupissa Torsti kilpaili ensimmäisen kerran joulukuussa 2009 Alta Badian suurpujottelussa. Maailmancupin pisteille hän pääsi ensimmäisen kerran Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2014 oltuaan 13:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Adelbodenin suurpujottelussa tammikuussa 2017. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa (tilanne 18.2.2021).
Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Torsti sijoittui suurpujottelussa 32:nneksi. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui jälleen suurpujottelussa 32:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli samassa lajissa 21:s. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 Torsti sijoittui suurpujottelussa 21:nneksi ja Pyeongchangin olympialaisissa 2018 17:nneksi. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli parisuurpujottelussa kahdestoista ja suurpujottelussa viidestoista.
Torsti on saavuttanut urallaan useita aikuisten Suomen mestaruuksia suurpujottelussa. Hän on voittanut mestaruuden myös superalppiyhdistetyssä ja supersuurpujottelussa.
Torsti lopetti aktiiviuransa kauden 2022–2023 päätteeksi.
Arvi Karvonen

Arvi Aleksanteri Karvonen (29. syyskuuta 1888 Sakkola – 17. helmikuuta 1969) oli suomalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän suoritti Helsingin lukkari-urkurikoulun vuonna 1908, opiskeli Helsingin Filharmonisen seuran orkesterikoulussa vuosina 1909–1910, Helsingin Musiikkiopistossa vuosina 1911–1914 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1927. Hän toimi opettajana, kuoronjohtajana ja kanttori-urkurina oppikouluissa, kirkkomusiikkiopistossa ja vuosina 1927–1956 Sibelius-akatemiassa (vuodesta 1950 lehtorina). Vuosina 1921–1922 hän työskenteli musiikinopettajana Suomi-Opistossa Hancockissa Yhdysvalloissa, vuosina 1931–1951 Sibelius-Akatemian opettajayhdistyksen puheenjohtajana sekä vuosina 1927–1945 Helsingin Pasilan kirkon urkurina. 
Arvi Karvonen sävelsi mm. kaksi urkusonaattia, neljä kantaattia sekä hengellisiä kuorolauluja. Hän julkaisi muun muassa oppikirjan "Säveltapailun oppijakso I–II" (1946–1947), Sibelius-Akatemian 75-vuotishistoriikin (1957) sekä tutkielmia ja artikkeleja musiikin alalta eri julkaisuihin.
Peter Liversidge

Peter Liversidge (s. 1973, Lincoln, Englanti) on brittiläinen taiteilija. Hän harjoittaa taidetta monimuotoisesti ja lähettää ehdotuksia.
Elämä.
Peter Liversidge opiskeli taidetta Exeterissä Plymouthin yliopistossa sekä elokuva- ja valokuva-alaa Montanan yliopistossa. Hän muutti vuonna 1996 Lontooseen, jossa asuu vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa.
Ura.
Välineenään Olivetti-kirjoituskone Liversidge on viimeisen 12 vuoden aikana tehnyt erilaisia ehdotuksia taidenäyttelyiksi yksinkertaisista mahdottomiin. Kunkin ehdotuksen Liversidge kirjoittaa paperiliuskalle vain kerran, ja virheet hän korjaa vain, mikäli huomaa ne ollessaan vielä samalla rivillä. Hän kokeilee "luovuuden käsitettä", mikä yleensä toteutuu näyttelyissä esineinä, performansseina tai tapahtumina. Liversidge sanoo ehdotuksistaan: "On tärkeää, että osa ehdotuksista todella toteutetaan, mutta vain muutama, jotta loput jäävät vain tekstiksi A4-paperille. Tavallaan ne ovat kaikki mahdollisia, ja niistä tehdyt kirjat ovat ikään kuin lukijan itsensä kuratoimia näyttelyitä. Kokonsa ja skaalansa vuoksi kirja antaa yksilölle mahdollisuuden 'keskustella' kunkin ehdotuksen kanssa sen omilla ehdoilla." 
Liversidgeä inspiroivat muun muassa taiteilijat - kuten On Kawara, Peter Fischli ja David Weiss, Keith Arnatt, Joseph Cornell ja Reverend Howard Finster - sekä myös hänen isoisiensä kaltaiset elämäntapavaeltajat. Liversidgeä ajaa eteenpäin luovuuden tuottava käsite sekä ajatus siitä, että taide on menestyksekkäimmillään hieman niin sanotun korkean taiteen muodollisten määreiden ulkopuolella. Liversidgen tekemät fyysiset esineet sisältävät usein arkipäiväisiä materiaaleja, joille hän on antanut uuden tarkoituksen ja jotka hän on valinnut omiin tarkoituksiinsa.
Liversidge on tehnyt yhteistyötä monien instituutioiden kanssa, joista mainittakoon Tate Liverpool vuonna 2008, Centre d'Art Santa Mònica Barcelonassa vuonna 2008, Bloomberg Space Lontoossa vuonna 2009 ja Scottish National Gallery of Modern Art vuonna 2010. Hän on myös luonut projekteja Frieze taidemessuille (Ingleby Galleryn kanssa) Europalia-festivaalille vuonna 2007, Art Baselille Miamiin vuonna 2009 ja Edinburghin veistospuistoon Jupiter Artlandiin myös vuonna 2009.
Liversidgen töitä on useissa julkisissa ja yksityisissä kokoelmissa, mutta hänen performanssinsa, kuten "Gin Stand", "Plum Bread" ja "Embossing Bank Notes" antavat katsojille kokemuksen uniikista taideteoksesta, jonka he voivat ottaa mukaansa. Toinen ominaisuus Liversidgen taiteessa on esineiden lähettäminen postissa. "Peter Liversidgelle myös postilaitos on yhteistyökumppani. Postileimat ja muutokset myötävaikuttavat teokseen."
Liversidge on myös tehnyt videoprojekteja yhtyeille Wires Under Tension ja Balmorhea. Huhtikuussa 2012 Liversidge loi erityisehdotuksena lavadesignin ja heijastustaustakankaan Low-yhtyeelle Royal Festival Halliin.
Ingleby Gallery Edinburghissa ja Sean Kelly Gallery New Yorkissa ovat Liversidgen edustajia.
Pilvi Porkola

Pilvi Porkola (s. 1972) on helsinkiläinen performanssitaiteilija, kirjoittaja ja taiteen tutkija. Porkola on Todellisuuden tutkimuskeskuksen jäsen, minkä ohella hän tekee tohtorinväitöskirjaansa Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa.
Porkola on toteuttanut 2000-luvulla useita esityksiä, performansseja ja luentoperformansseja muun muassa Kiasma-teatteriin. Näistä viimeisimpiä ovat "Museum of Goodwill" (2009–2012), "Cat" (2009) ja "How to Be a Performance Artist" (2007–2009).
Hilda Kozari

Hilda Kozári (s. 1964) on unkarilaissyntyinen kuvataiteilija, joka asuu ja työskentelee Suomessa. Kozárin teokset ovat moniaistisia installaatioita, joissa taiteilija tutkii tuoksujen ja hajujen vaikutusta visuaaliseen kokemukseen. Monikulttuurisuus, identiteetti ja muisti ovat Kozárin taiteen keskeisiä teemoja. Hän on toteuttanut teoksia ja työpajoja näkövammaisten kanssa.
Kozárin installaatio "AIR, Smell of Helsinki, Budapest and Paris" (2003) koostuu videoprojisoinneista ja kolmesta tilassa roikkuvasta akryylikuplasta, joiden sisään katsoja voi astua. Kuplat edustavat Helsingin, Pariisin ja Budapestin kaupunkeja, joihin liittyy taiteilijan omia muistoja ja kokemuksia. Videoprojisoinnit näyttävät kuvaa kaupungeista, ja kullekin kaupungille ominaiset tuoksut ovat kuplan sisälle astuvan kokijan aistittavissa. Teoksen tuoksumaailman kehittämiseen osallistui pariisilainen parfyymisuunnittelija Bertrand Duchaufour. "AIR, Smell of Helsinki, Budapest and Paris" kuuluu Valtion taidemuseon taidekokoelmiin.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1908

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1908 järjestettiin 3. marraskuuta 1908. Vaalit voitti republikaani William Howard Taft haastajanaan demokraatti William Jennings Bryan.
Vaalit olivat viimeiset vaalit, joihin eivät osallistuneet kaikki Yhdysvaltain 48 "yhtenäistä osavaltiota", eli osavaltiot lukuun ottamatta Alaskaa ja Havaijia. Arizona ja New Mexico eivät vielä olleet osavaltion asemassa.
Ehdokkaat.
Demokraattinen puolue:
Republikaaninen puolue:
/teatteri.nyt

/teatteri.nyt on Kiasma-teatterin vuodesta 2005 järjestämä esittävien taiteiden tapahtuma. Tapahtuma suunnitellaan ja toteutetaan yhteistyössä taiteilijoiden kanssa. Tapahtuman keskipisteenä on esitys, mutta sitä on lähestytty eri vuosina eri tavoin. On pidetty työpajoja, osallistavia esityksiä, keskusteluja, demoja, residenssejä ja kirjoitusprojekteja, sekä nähty lukuisia esityksiä.
/teatteri.nytin tarkoituksena on avata esitystaiteen uusia tuulia yleisölle, sekä myös kehittää esittävän taiteen kenttää ja sulattaa taiteiden välisiä raja-aitoja muun muassa kuvataiteen ja esittävien taiteiden väliltä. /teatteri.nytissä on ollut vuosittain mukana myös kansainvälisiä taiteilijoita. Vuonna 2011 /teatteri.nyt-tapahtuman yhteydessä järjestettiin viikon mittainen ”Esitystaiteilijoiden syysloma”, jossa 15 taiteilijaa vietti viikon Kiasma-teatterissa kokemuksiaan ja ajatuksiaan jakaen. Syysloma avautui kahdeksi päiväksi myös yleisölle. Vuonna 2012 /teatteri.nyt tapahtuma järjestettiin kolmiviikkoisena Esityskompostina Kiasman 3. kerroksessa. Esityskomposti käsitteli dokumentin ja esityksen välistä suhdetta ja se edelsi Kiasman Tosi kyseessä – dokumentti nykytaiteessa -kokoelmanäyttelyä. Esityskompostin aikana tiloissa esiintyi 120 taiteilijaa ja niissä vieraili 11 000 katsojaa. Esityskompostin suunnittelutyöryhmässä toimivat taiteilijat Saara Hannula, Tuomas Laitinen, Elina Latva, Kimmo Modig, Nora Rinne ja Jenna Sutela sekä Kiasma-teatterista Jonna Strandberg.
Kari Vehosalo

Kari Vehosalo (s. 1982 Ylöjärvi) on suomalainen kuvataiteilija ja maalaustaiteen professori. 
Vehosalon maalauksien aiheet on kuvattu valokuvantarkasti niin, että kuvat näyttävät ensisilmäyksellä valokuvilta, mutta niissä on jotain epätodellista, josta on vaikea kääntää katsettaan pois. Vehosalon fotorealistiset kuvat osoittavat perinteisten maalaustekniikoiden huippuunsa vietyä hallintaa.
Vehosalo on valmistunut vuonna 2010 Taiteen maisteriksi Aalto-yliopiston Taideteollisesta korkeakoulusta ja vuonna 2008 Lahden ammattikorkeakoulun Taideinstituutista tutkinnolla kuvataiteilija (AMK). Vehosalo on opiskellut myös filosofiaa ja semiotiikkaa Helsingin yliopistossa.
Hän toimii maalaustaiteen professorina Kuvataideakatemiassa.
Vehosalon teoksista kirjoitetaan "Kipu"-näyttelyn katalogissa etääntymisenä autenttisesta todellisuudesta. Vehosalo itse käyttää teoksistaan ilmausta "maalausdokumentti". Tämä sama dokumentaarisuuden kyseenalaistaminen toistuu myös Kiasman "Tosi kyseessä" -näyttelyn katalogissa, jossa esitetään kaksi Valtion taidemuseon kokoelmissa olevaa teosta: sarjan "Väkivaltaisen kuoleman pelko" teokset "Hygienia" ja "Kohtaus I".
Vehosalo tuo itse kirjoituksissaan esiin taiteensa yhteiskunnallista ulottuvuutta ja erityisesti sen yhteyttä ruumiiseen.
Vehosalo kuuluu Taidemaalariliittoon ja Helsingin taiteilijaseuraan.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1904

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1904 järjestettiin 8. marraskuuta 1904. Vaalit voitti selvällä äänienemmistöllä istuva presidentti, republikaani Theodore Roosevelt haastajanaan demokraatti Alton B. Parker.
Ehdokkaat.
Demokraattinen puolue:
Republikaaninen puolue:
Bruce Nauman

Bruce Nauman (s. 6. joulukuuta 1941 Fort Wayne, Indiana) on yhdysvaltalainen nykytaiteilija. Nauman on monialainen taiteilija, joka käyttää teoksissaan esimerkiksi video- ja valokuvaa sekä neonvaloja. Nauman tunnetaan myös kuvanveistäjänä, piirtäjänä ja performanssitaiteilijana. Nauman yhdistelee installaatioissaan usein monia eri medioita.
Naumanin taidetta on hankala rajata mihinkään tiettyyn virtaukseen, mutta hänet on liitetty minimalismiin, käsitetaiteeseen ja body artiin. Teoksissaan hän käsittelee esimerkiksi yhteiskuntaa, ruumiillisuutta ja maailmanpolitiikkaa. Varsinkin hänen varhaisempi materiaalinsa sisälsi usein sanaleikkejä ja visuaalisia vitsejä. Nauman esiintyy itse useissa videoteoksissaan.
Elämä ja ura.
Bruce Nauman kasvoi Yhdysvaltojen Keskilännessä. Hänen isänsä oli insinööri ja Nauman on kertonut kiinnostuneensa itsekin jo varhain tekniikasta ja matematiikasta. Omien sanojensa mukaan hän "tunsi vetoa kaikkea abstraktia kohtaan". Naumanin mukaan hänen moraalisten ja välittävien vanhempiensa vaikutus näkyy hänen taiteessaan. Nauman uskoo, että taiteella on moraalinen ja eettinen tarkoitus.
Vuonna 1960 Bruce Nauman lähti Wisconsinin yliopistoon opiskelemaan matematiikkaa, fysiikkaa ja taidetta. Vuonna 1964 Nauman siirtyi opiskelemaan taidetta Kalifornian yliopistoon, jossa hän opiskeli muun muassa William T. Wileyn ja Robert Arnesonin alaisuudessa. Maalaamisesta aloittanut Nauman keskittyi Kalifornian yliopistossa opiskellessaan kuvanveistoon, performanssitaiteeseen ja elokuvaan. Vuosien 1965–1966 välillä hän teki yhdeksän elokuvaa, joista kuusi yhteistyönä. Näistä kuuluisin on vuonna 1966 valmistunut "Fishing for Asian Carp", jossa hän kuvasi taidemaalari William Allenia pyydystämässä kalaa. Teos parodioi perinteistä käsitettä kerronnasta ja tarinan kestosta.
Vuonna 1966 Nauman suoritti Master of Arts -tutkinnon ja siirtyi opettamaan San Franciscon yliopistoon. Samana vuonna hän piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Leo Castelli Galleryssa Los Angelesissa.
Nauman on itse sanonut hakeneensa ja saaneensa vaikutteita Marcel Duchampilta, Man Raylta, Samuel Beckettiltä, Aloin Robbe-Grilletiltä, Vladimir Nabokovilta, Steve Reichilta, Philip Glassilta, La Monte Youngilta, Meredith Monkilta ja John Coltranelta.
Suomessa.
Ensimmäisen kerran Bruce Naumanin teoksia nähtiin Suomessa suuressa yhteisnäyttelyssä Expo Stedelijkissä Ateneumissa keväällä 1971. Ars 74:ssä nähtiin Naumanin elokuva ja Ars 95:ssä oli myös hänen teoksiaan. Bruce Naumanin yksityisnäyttely oli Kiasmassa 1998–1999 ja Kiasmassa nähtiin hänen teoksiaan Full House -yhteisnäyttelyssä 2008–2009. Valtion taidemuseon kokoelmassa on yhdeksän Bruce Naumanin teosta, joista kahdeksan on multimedia- ja videoteosta vuosilta 1968–1969 ja yksi grafiikan vedos vuodelta 1997.
Jan Björklund

Jan Arne Björklund (s. 18. huhtikuuta 1962 Skene, Länsi-Götanmaa) on ruotsalainen poliitikko. Hän toimi opetusministerinä Fredrik Reinfeldtin johtamassa hallituksessa vuosina 2007–2014 ja hallituksen varapääministerinä 2010–2014. Björklund johti liberaaleja 2007–2019. Kesällä 2019 hänen seuraajaksen valittiin Nyamko Sabuni. Björklund toimi Tukholman paikallispolitiikassa ennen nousuaan Ruotsin valtiopäiväedustajaksi vuonna 2006. Koulutustaustaltaan Björklund on upseeri. Hän on naimisissa ja kahden lapsen isä.
Björklundin on nähty edustavan liberaalien oikeistolaisempaa siipeä. Hän on profiloitunut erityisesti koulutuspolitiikassa.
Toukokuussa 2020 Björklund nimitettiin Ruotsin Italian suurlähittilääksi.
Toisissa tiloissa

Toisissa tiloissa on helsinkiläinen esitystaiteen kollektiivi, jonka toimintaan kuuluvat jatkuva harjoittelu, harjoite esityksen muotona sekä muodonmuutos harjoitteen aiheena. 
Ryhmä kehittää kollektiivisia ruumiillisia harjoitteita, joiden avulla ihmiset pääsevät kontaktiin ei-inhmillisten olemis- ja kokemusmuotojen kanssa eli vierailemaan ”toisissa tiloissa”. Harjoitteita demonstroidaan ja opetetaan yleisölle säännöllisesti erilaisissa tilaisuuksissa ja työpajoissa, Salaisilla uudelleenkoulutusleireillä. Lisäksi ryhmä valmistaa harjoitteisiin pohjaten teemallisia esityskokonaisuuksia, kuten Aniara (2006), Odradek-Muunnelmia (2007) (Kiasma-teatteri), Porosafari (2010) ja Golem-muunnelmia (2011).
Ryhmä kokoaa yhteen joukon eri taiteenalojen tekijöitä, joita yhdistää halu keksiä uudenlaisia esittämisen ja olioiden välisen kohtaamisen muotoja. Ryhmä esiintyy tyypillisimmin perinteisten esitystilojen ulkopuolella, julkisissa tiloissa ja ulkona. Ryhmän koollekutsujana on Esa Kirkkopelto.
Mike Milbury

Mike Milbury (s. 17. kesäkuuta 1952) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkoilija, jääkiekkovalmentaja, toimitusjohtaja ja televisiokomentaattori. Pelaajaurallaan Millbury pelasi kaksitoista kautta Boston Bruinsissa vuosina 1975–1987. Kausilla 1989–1990 ja 1990–1991 hän toimi Boston Bruinsin päävalmentajana. Kaudella 1995–1996 Milbury aloitti New York Islandersin päävalmentajana. Kesken kauden hän myös korvasi Don Maloneyn seuran toimitusjohtajana. Milbury toimi New York Islandersin toimitusjohtajana kauden 2005–2006 loppuun asti. Tämän jälkeen hän toimi vielä seuran varapresidenttinä vuoden 2007 toukokuuhun asti, jolloin Milbury jätti New York Islandersin. Hänen toimitusjohtaja-aikansa muistetaan erikoisista pelaajakaupoista ja räväköistä lausunnoista. 
Milbury työskenteli NBC:n televisiokommentaattorina 14 vuotta elokuuhun 2020 asti, jolloin hänen seksistiset lausuntonsa lähetyksessä nostattivat kohun. Tammikuussa 2021 ilmoitettiin, että Milbury ei työskentele enää NBC:n kommentaattorina.
Elina Pirinen

Elina Pirinen (s. 1981) on suomalainen ja kansainvälisesti työskentelevä koreografi-tanssija sekä barokki-indierocksäveltäjä-muusikko, pedagogi ja kuraattori. Hän valmistui tanssitaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2008. 
Pirinen opiskeli viulun ja pianonsoittoa, laulua ja teoria-aineita Kuopion konservatoriolla sekä lukuisilla mestarikursseilla, mutta jätti opinnot kesken siirtyessään Teatterikorkeakouluun monitaiteellisiin tanssijan ja koreografin opintoihin.
Pirinen palkittiin vuonna 2014 Suomen arvostelijain liiton Kritiikin Kannuksilla. Palkinto myönnettiin Pirisen komeaa lentoon lähteneestä taiteellisesta työstä sekä omaäänisestä ja väkevästä tanssiteoksesta Personal Symphonic Moment. Pirinen palkittiin vuonna 2015 arvostetulla Prix Jardin d’Europe -koreografiapalkinnolla ImPulsTanz-festivaalilla Wienissä. 
Vuonna 2022 Pirinen sai esittävien taiteiden valtionpalkinnon. Palkintoperusteluissa häntä kuvailtiin omaehtoiseksi ja säkenöiväksi tanssitaiteilijaksi, joka on luonut työryhmineen tunnistettavan, kansainväliseen kiinnostukseen nousseen omintakeisen näyttämökielen. Pirisen lähestymistapa on feministisessä, psykodynaamisessa ja seremoniallisessa ruumiillisuudessa sekä liikekielessä.
Pirisen läheisiä yhteistyötahoja Suomessa ovat Zodiak - Uuden tanssin keskus, Kiasma-teatteri ja Mad House Helsinki. Pirinen johtaa tanssileiriä Sukset Ristiin Susirajalla Nurmeksessa sekä toimii baroquerock-yhtyeensä koollekutsujana, lauluntekijänä sekä laulaja-urkurina.
Taidetyön rinnalla hän toimii eläinaktiivina.
URB-festivaali

URB on nykytaiteen museo Kiasman sekä Kiasma-teatterin järjestämä vuotuinen urbaanin taiteen festivaali Helsingissä. Festivaalin tarkoituksena on esitellä sekä kotimaista että kansainvälistä taidetta varsinkin nuorilta tekijöiltä ja sen ohjelmisto painottuu tanssi- ja esitystaiteeseen.
Festivaalia on järjestetty vuodesta 2000, jolloin URB oli osa Helsingin kulttuuripääkaupunkivuotta. URB-festivaalin alkuperäisenä tarkoituksena oli keskittyä urbaaniin tanssiin, mutta ohjelmisto on vuosien mittaan avautunut myös muille taidemuodoille. Yleistä urbaanin taiteen teemaa lukuun ottamatta festivaalilla ei ole pysyvää formaattia, vaan sen tarkoituksena on toimia kohtaamispaikkana, joka tuottaa uusia ja ajankohtaisia näkyjä nykykulttuuriin.
Kesäduuniprojekti.
Vuosina 2011–2016 osa URB-festivaalia on ollut Kesäduuniprojekti, joka on työllistänyt 1990-luvulla syntyneitä nuoria.
Katariina Numminen

Katariina Numminen (s. 1971) on suomalainen teatteriohjaaja ja dramaturgi. Hänen ohjaamiaan esityksiä ovat mm. "Yerma, Coconut Disco - Afrikan ääniä, Karjalala, Opetusnäytelmä" ja "Kolme pientä sisarta". Numminen toimii Viipurin taiteellisessa teatterissa ja Todellisuuden tutkimuskeskuksessa. Nykyisin hän toimii Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa dramaturgian ja draaman kirjoittamisen professorina.
Oblivia

Oblivia on monitaiteellinen ja kansainvälinen esitystaideryhmä. Oblivian jäsenet ovat Suomesta, Isosta-Britanniasta ja Islannista.
Oblivia on perustettu Helsingissä vuonna 2000. Ryhmän teoksissa muoto ja sisältö ovat yhtä; tyyliä leimaavat konseptuaalisuus, minimalismi ja komiikka. Obliviassa monitaiteellisuus näkyy tekijöiden eri taustojen esiin tuomisessa kollektiivisesti toteutetuissa luomuksissa. Oblivia kiertää useissa eri maissa. "Entertainment Island" -trilogia, joka sai ensi-iltansa Kiasma-teatterissa, on saavuttanut suuren kansainvälisen suosion ja kiertänyt yli kymmenessä maassa.
Maurizio Nannucci

Maurizio Nannucci (s. 1939 Firenze) on italialainen nykytaiteilija. Hän asuu ja työskentelee Firenzessä ja Badenissa.
Biografia.
Nannucci on työskennellyt monipuolisesti nykytaiteen parissa 1960-luvun puolivälistä alkaen. Hän yhdistelee työssään eri taiteenlajeja kuten videoita, valokuvaa, installaatioita, ääntä, taidekirjoja sekä performanssitaidetta. Hän myös tekee taiteidenvälistä yhteistyötä eri alojen taiteilijoiden kuten runoilijoiden ja arkkitehtien kanssa. Vuonna 1967 Nannucci alkoi käyttää neonvaloja teksti- ja tilainstallaatioissaan. Nannuccin teoksissa kielellä ja väreillä on vahva asema suhteessa merkitysten muodostumiseen. Taiteilija haluaa töidensä kautta terävöittää katsojiensa visuaalista havaintokykyä. Nannucci on valmistanut valoteoksia myös julkisiin rakennuksiin.
Nannucci on työskennellyt osana kansainvälistä Fluxus-liikettä, johon kuuluu taiteilijoita monilta eri aloilta. Nannuccin kanssa yhteistyötä ovat tehneet esimerkiksi Mario Botta, Stephan Braunfels, Massimiliano Fuksas, Nicholas Grimshaw ja Renzo Piano.
Maurizio Nannucci on osallistunut useisiin kansainvälisiin taidetapahtumiin kuten Venetsian biennaaliin, Kasselin Documentaan sekä Sao Paulon, Sydneyn, Istanbulin ja Valencian biennaaleihin. Hänen teoksiaan on ollut esillä yli 300 museossa ja galleriassa ympäri maailmaa. 
Teokset Suomessa.
Valtion taidemuseon Kiasman kokoelmiin kuuluu Nannuccin valoteos "Enemmän kuin silmä näkee" (1991). Teos koostuu sinisestä loisteputkesta, joka muodostaa tekstin "More than meets the eye".