Woody Allen

Woody Allen (synt. Allen Stewart Konigsberg; s. 30. marraskuuta 1935 Bronx, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä ja koomikko.
Allen on ohjannut ja käsikirjoittanut niin komedioita kuin vakavia draamojakin. Allen on voittanut neljä Oscar-palkintoa, joista yksi parhaasta ohjauksesta ja kolme parhaasta käsikirjoituksesta. Hänen tunnetuimpia ja palkituimpia elokuviaan ovat esimerkiksi "Annie Hall", "Manhattan", "Hannah ja sisaret", "Luotisade Broadwaylla", "Match Point" ja "Midnight in Paris".
Nuoruus.
Allenin isä Martin Konigsberg ja äiti Nettie o.s. Cherry olivat Euroopasta tulleiden juutalaissiirtolaisten jälkeläisiä. He kuuluivat alempaan keskiluokkaan. Vaikka perhe asui Flatbushissa Brooklynissa, Allen syntyi Bronxissa, koska siellä oli paremmat sairaalat kuin Brooklynissa. Allenin viralliseksi syntymäpäiväksi merkittiin 1. joulukuuta 1935, mutta hän on itse kertonut, että todellisuudessa hän syntyi marraskuun viimeisenä päivänä, ja vanhemmat halusivat poikansa syntymäpäiväksi kuukauden ensimmäisen päivän. Allenin pikkusisko Ellen (Letty) syntyi vuonna 1943.
Allen on pitänyt urheilusta jo lapsuudestaan asti. Hän pelasi nuorena baseballia sekä voitti palkintoja koulukilpailuissa pikajuoksussa.
High schoolin aikoinaan Allen esiintyi taikurina. Hän otti käyttöön taiteilijanimensä Woody Allen 17-vuotiaana alettuaan lähetellä vitsejään sanomalehtiin, joiden kolumneissa niitä myös julkaistiin. Sukunimeksi hän otti oikean etunimensä ja etunimeksi Woody, koska se oli sopivan lyhyt ja koominen. Joidenkin Allenin ystävien sekä vanhojen artikkelien ja kirjojen mukaan etunimi olisi ollut alun perin Heywood, ja Allen myöhemmin itsekin joskus esitteli itsensä lavalla Heywoodina.
Televisio, lavakomiikka ja sarjakuva.
Allen aloitti vuonna 1953 elokuvaopinnot New Yorkin yliopistossa. Hän keskeytti opintonsa pian ja alkoi kirjoittaa 20 dollarin viikkopalkalla materiaalia koomikko David Alberille. Kaksi vuotta myöhemmin Allen pääsi kirjoittamaan komediaa televisioon "Your Show of Shows" -ohjelmaan. Sen ohella hän kirjoitti materiaalia Pat Boonelle. Allen sai viiden vuoden mittaisen televisiokirjoittajan uransa aikana Emmy-ehdokkuuden.
Jätettyään televisiokirjoittamisen Allen ryhtyi esiintymään stand up-koomikkona New Yorkissa. Hänen maineensa kasvoi, ja hän pääsi television keskusteluohjelmiin sekä julkaisi vuonna 1964 komedia-albumin.
Allen teki viimeisen stand-up-esiintymisensä vuoden 1972 lopussa. Hän käytti kuitenkin vanhojen esitystensä vitsejä myöhemmissä elokuvissaan. Allen lopetti samalla komedialevyjen julkaisemisen kolmen albumin jälkeen sekä vähensi televisioesiintymisiään.
Sarjakuvapiirtäjä Stuart Hample aloitti vuonna 1976 sanomalehtisarjakuvan, jonka pääosassa oli Woody Allenin elokuva- ja koomikkopersoona. Allen osallistui sarjakuvan ideointiin. "Inside Woody Allen" -sarjakuvaa julkaistiin kahdeksan vuoden ajan 200 lehdessä ja 60 maassa.
Elokuvaura.
Varhaiset komediat.
Allenin ensimmäinen elokuvatyö oli kirjoittajana ja näyttelijänä Clive Donnerin ohjaamassa elokuvassa "What’s New, Pussycat?" (1965). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli "What’s Up, Tiger Lily?" (1966). Seuraavana vuonna hän esiintyi James Bond -parodiassa "Casino Royale". Samana vuonna Allenin näytelmä "Don’t Drink the Water" esitettiin Broadwaylla. Vuonna 1969 Allen ohjasi kaksi lyhytelokuvaa CBS:lle.
Allenin ensimmäinen menestyselokuva on "Ota rahat ja juokse" (1969), jossa hän ohjasi, kirjoitti ja näytteli. Myös "Bananas – minä ja vallankumous" (1971) ja "Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä" (1972) kasvattivat hänen mainettaan komediaelokuvantekijänä.
Futuristinen komedia "Unikeko" (1973) on Allenin ensimmäinen elokuva, jonka naispääosassa on Diane Keaton. Elokuva oli vuoden 16. tuottoisin Yhdysvalloissa, ja se sai paljon yleisöä myös Euroopassa. Venäjälle sijoittuva "Sota ja rakkaus eli älkää ampuko Napoleonia" (1975) on Allenin viimeinen komedia ennen vakavampia elokuvia. Allen itse kutsui sitä hauskimmaksi varhaisista komedioistaan.
"Annie Hallin" jälkeinen ura.
Henkilökohtainen ja älyllinen komedia "Annie Hall" (1977) voitti neljä Oscaria, joista Allen itse voitti kaksi: parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta. Sitä seurasi Ingmar Bergman -vaikutteinen draama "Sisäkuvia" (1978).
"Manhattan" (1979) on omaelämäkerrallinen oodi New Yorkille, ja sekin sai ylistävät arvostelut. "Muistelmia – Stardust Memories" (1980) kuvaa elokuvantekijän kamppailua komediaa haluavan yleisön toiveiden sekä omien vakavampien tavoitteidensa välillä. "Kesäyön seksikomedia" (1982) on jälleen Bergman-vaikutteinen. "Zelig" (1983) yhdistelee uutta filmimateriaalia vanhoihin uutiskuviin.
Allen jatkoi komedialla elokuvissa "Broadway Danny Rose" (1984) ja "Kairon purppuraruusu" (1985). "Hannah ja sisaret" (1986) toi Allenille Oscarin parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta. "Radio Days" (1987) on jälleen komediallinen elokuva, mutta sen jälkeen Allen teki jälleen kaksi Bergman-vaikutteista elokuvaa. Niitä seurannut "Rikoksia ja rikkomuksia" (1989) sai kolme Oscar-ehdokkuutta.
1990-luvun alussa Allen teki elokuvatrendeistä välittämättä paljon pienen budjetin elokuvia uskolliselle yleisölleen. Suuremmalla budjetilla tehty komedia "Luotisade Broadwaylla" (1994) sai seitsemän Oscar-ehdokkuutta ja "Rakkauden jumalatar" (1995) sai kaksi ehdokkuutta. "Luotisade Broadwaylla" on ensimmäinen Allenin elokuva, jonka tuotti tuotantoyhtiö Sweetland Films. Sen varatoimitusjohtaja on Allenin sisko Letty Aronson, joka on toiminut sittemmin usean Allenin elokuvan tuottajana.
Vuonna 1996 Allen julkaisi ensimmäisen komediamusikaalinsa "Kaikki sanovat I Love You". Se menestyi vielä hyvin, mutta "Harry pala palalta" (1997) ja "Celebrity" (1998) saivat vaihtelevia arvosteluja. Niiden jälkeen Allen ohjasi liudan kepeähköjä elokuvia, kuten draaman "Sweet and Lowdown" (1999). Tehtyään sopimuksen DreamWorks Picturesin kanssa Allen teki komedian "Keksejä ja konnia" (2000).
Siirtyminen Eurooppaan.
Tehtyään vielä muutaman komedian Yhdysvalloissa Allen siirtyi kuvaamaan Eurooppaan ja ohjasi seuraavan elokuvansa "Match Point" (2005) Britanniassa. Monet pitivät tätä elokuvaa yhtenä Allenin parhaista vuosiin, ja Allen sai siitä parhaan käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden. Elokuvan pääosan esittäjä Scarlett Johansson näytteli myös Allenin seuraavissa elokuvissa "Scoop" (2006) ja "Vicky Cristina Barcelona" (2008), joiden välissä Allen teki elokuvan "Cassandra’s Dream" (2007). "Midnight in Paris" (2011) on Pariisiin sijoittuva aikamatkafantasia, joka sai innostuneen vastaanoton ja toi Allenille kaksi Oscar-ehdokkuutta, joista hän voitti parhaan käsikirjoituksen palkinnon.
Allen jatkoi Euroopan suurkaupunkien kuvaamista elokuvassa "To Rome with Love" (2012). Osittain italiankielinen elokuva on Allenin omista elokuvista viimeinen, jossa hän itse näyttelee merkittävässä osassa.
Allen palasi Yhdysvaltoihin San Franciscoon kuvaamaan elokuvaa "Blue Jasmine" (2013), joka käsittelee nykyajan luokkakysymyksiä. Tästä elokuvasta Allen sai jo 16:nnen parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuutensa. Sitä seurasi Eurooppaan sijoittuva romanttinen farssi "Magic in the Moonlight" (2014). Komediallinen trilleri "Irrational Man" (2015) sijoittuu yhdysvaltalaiseen yliopistokaupunkiin. Los Angelesiin sijoittuva "Café Society" (2016) on Allenin ensimmäinen digitaalisena kuvattu elokuva. "Wonder Wheel" (2017) sijoittuu 1950-luvun New Yorkiin.
Vuonna 2016 Allen kirjoitti, ohjasi ja näytteli Amazonin televisiosarjassa "Crisis in Six Scenes".
2020-luvulla.
2020-luvulla hyväksikäyttösyytökset veivät Allenin maineen ja hänestä tuli yhdysvaltalaisessa elokuvateollisuudessa "persona non grata." Yhdysvaltalaiset tähtinäyttelijät eivät enää uskaltautuneet mukaan Allenin elokuviin ja hänen elokuviensa katsojaluvut romahtivat. Suomessa hänen uusimpia elokuviaan ei enää ole tuotu elokuvateattereihin, mutta esimerkiksi Italiassa ja Espanjassa ne ovat edelleen suosittuja. "Rifkin’s Festivalin" (2020) Allen ohjasi Espanjassa espanjalaisten ja ranskalaisten näyttelijöiden kanssa. "Coup de chance" (2023) on Allenin ensimmäinen ranskankielinen elokuva. 
Elokuvien teemat.
Allenin tunnetuimmat elokuvat ovat katkeransuloisia komedioita, joissa on slapstickia sekä parodisia ja absurdeja elementtejä. Allen on tehnyt myös synkempiä draamaelokuvia, joissa on vaikutteita Ingmar Bergmanilta. 
Allenin elokuville on tyypillistä, että hänen esittämänsä hahmo on hiukan neuroottinen ja toisinaan puhuu suoraan kameralle. Brooklynistä kotoisin olevan amerikanjuutalaisen Allenin useimmat elokuvat sijoittuvat New Yorkiin ja Manhattanille. Juutalaisuuden vaikutus hänen taiteeseensa on ilmeinen.
Palkinnot.
Allen on voittanut neljä Oscar-palkintoa: vuonna 1977 elokuvasta "Annie Hall" parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta, vuonna 1986 elokuvasta "Hannah ja sisaret" parhaasta käsikirjoituksesta ja vuonna 2011 "Midnight in Parisista" parhaasta käsikirjoituksesta. Ehdokkaana hän on ollut 24 kertaa, joista kerran näyttelijänä, seitsemän kertaa ohjaajana ja 16 kertaa alkuperäiskäsikirjoituksen kirjoittajana.
Kirjailijanura.
Allen on kirjoittanut useita kirjoja. Hänen ensimmäiset kirjansa sisälsivät novelleja ja esseitä, ja vuonna 2020 hän julkaisi muistelmansa. Vuonna 2025 Allen julkaisi ensimmäisen romaaninsa, "What’s with Baum?", joka kertoo keski-ikäisestä kirjailijasta.
Yksityiselämä.
Perhe.
Allen on ollut kolmesti naimisissa. Hänen kaksi ensimmäistä vaimoaan olivat Harlene Rosen (naimisissa 1956–1957) ja Louise Lasser (1966–1970). Kolmannen liittonsa Allen solmi vuonna 1997 korealaissyntyisen Soon-Yi Previnin kanssa. Previn on Allenin seurustelukumppanin, näyttelijä Mia Farrow’n adoptiotytär. Suhde oli alkanut vuonna 1992 Allenin ja Farrow'n vielä seurustellessa, kun Previn oli collegessa. Allenilla ja Previnillä on kaksi adoptoitua lasta.
Allenilla ja Mia Farrow’lla on yhteinen poika Satchel (nykyisin Ronan).
Hyväksikäyttösyytökset.
Mia Farrow'n ja Woody Allenin adoptiotytär Dylan Farrow on syyttänyt Allenia seksuaalisesta hyväksikäytöstä vuonna 1992, kun tyttö oli 7-vuotias. Saman vuoden elokuussa Farrowin ystävän lapsenvahti Alison Strickland kertoi nähneensä Allenin polvistuneena ja kasvot Dylanin sylissä. Allenin mukaan huoneessa oli ollut muitakin aikuisia ihmisiä, ja hän oli vain nojannut Dylanin syliä vasten istuessaan lattialla. Allen oli käynyt terapiassa koskien syytöksiä sopimattomasta käytöksestä Dylania kohtaan ennen kuin syytös seksuaalisesta hyväksikäytöstä oli tullut julkiseksi. Psykiatri oli pitänyt Allenin suhdetta 5-vuotiaaseen Dylaniin sopimattoman intensiivisenä, mutta todennut myös, ettei pitänyt sitä seksuaalisena. Syytteitä ei koskaan nostettu, ja Allenin mukaan viranomaiset totesivat jutun perättömäksi. Allenin ura on kärsinyt syytösten tuomasta kielteisestä julkisuudesta.
Harrastukset.
Allen tunnetaan innokkaana jazzmusiikin harrastajana ja klarinetinsoittajana.
Elokuvissaan sitaatteja viljelevä Allen on maininnut lukevansa klassikkokirjallisuutta velvollisuudentunnosta: ”Luen [kirjallisuutta] velvollisuudesta, en nautinnokseni. Nautinto minulle on olut ja futisottelu.”