tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Löytö

Löytö eli löytötavara on esine, jonka omistaja on vahingossa kadottanut ja jota kukaan ei pidä hallinnassaan. Löydöksi ei kutsuta esinettä, jonka omistaja on tahallaan hylännyt, eikä anastettua esinettä. Suomessa sen talteen ottamisesta ja käsittelystä säädetään löytötavaralaissa (778/1988). Laki ei koske eläimiä eikä rekisteröitäviä ajoneuvoja tai ilma-aluksia.
Poikkeuksia.
Joidenkin tavaralajien löydöistä on säädetty toisaalla lainsäädännössä. Esine, jonka omistajaa ei tiedetä ja joka voidaan olettaa vähintään satavuotiaaksi on toimitettava Museovirastoon. Säännös koskee myös laivanhylkyjä. Laivalöydöistä on viipymättä ilmoitettava Museovirastoon. Uitossa rannalle tai vesistöön jääneestä puutavarasta säädetään vesilain 9 luvun 9 pykälässä. Uponneesta, karille ajautuneesta, hylätystä tai hylyksi muuttuneesta aluksesta ja sen tavaroista säädetään merilaissa. Avaruudesta tulleen esineen löytämisestä on viipymättä ilmoitettava poliisi-, rajavartio- tai sotilasviranomaiselle. Esinettä ei saa liikuttaa eikä viedä pois ilman viranomaisen lupaa kuin erittäin merkittävästä syystä.
Ilmoitusvelvollisuudesta ja laitoslöydöstä.
Löytäjän on ilmoitettava löydöstä tavaran omistajalle tai toimitettava se poliisille. Sellainen omaisuus, jonka hankkiminen tai hallussapito on kiellettyä tai luvanvaraista, on toimitettava poliisille viipymättä. Vähäarvoisen löytötavaran saa löytäjä pitää, jos omistaja ei ole selvitettävissä. Löytäjällä on oikeus löytöpalkkioon ja kohtuullisten kustannusten korvaamiseen, ellei kyseessä ole laitoslöytö. Löytöpalkkion suuruus on kymmenen prosenttia esineen käyvästä arvosta, kuitenkin vähintään neljä euroa.
Laitoslöydöksi nimitetään löytötavaraa, joka on otettu talteen julkiseen liikenteeseen käytettävästä kulkuneuvosta (myös taksista), rautatieasemalta, linja-autoasemalta, liikkeestä, virastosta, työpaikalta, oppilaitoksesta, sairaalasta, kulttuurilaitoksesta tai muusta niiden kaltaisesta paikasta. Laitoslöytö pitää luovuttaa laitoksen henkilökunnalle tai sen löytötavaratoimistolle.
Löytötavaran omistusoikeudesta sekä löydetyn omaisuuden kavalluksesta.
Löytötavaran omistusoikeus siirtyy löytäjälle, jos omistaja ei nouda tavaraansa poliisilta kolmen kuukauden kuluessa. Laitoslöytöjen omistusoikeus siirtyy valtiolle tai löytötavaratoimiston pitäjälle kolmen kuukauden kuluttua näiden saatua tavaran haltuunsa. Löytäjä ei kuitenkaan saa omistusoikeutta löytämäänsä polkupyörään tai mopoon. Ne myydään huutokaupalla ja löytäjä on oikeutettu saamaan kolmasosan myyntihinnasta.
Rikoslain perusteella tuomitaan henkilö, joka anastaa löytämiään varoja tai muuta irtainta omaisuutta, kavalluksesta. Siitä voidaan tuomita sakko tai vankeutta enintään yhdeksi vuodeksi kuudeksi kuukaudeksi.
Patenttioikeudesta.
Löydön perusteella ei voi saada patenttia, sillä patenttioikeudelliselta keksinnöltä vaaditaan teknistä luonnetta. Vastaavasti henkilö, joka löytää jotakin luonnossa olevaa, ei tee keksintöä, vaikka löytäisikin jotakin aiemmin tuntematonta.
Ilmari Havu

Ilmari Havu, vuoteen 1906 Falck (29. kesäkuuta 1895 Viipuri – 4. elokuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen ensyklopedisti ja kirjallisuushistorioitsija. 
Henkilöhistoria.
Ilmari Havun vanhemmat olivat Turun hovioikeuden varapresidentti Gustaf Evert Havu ja Anna Wallin ja puoliso vuodesta 1921 Laila Lindholm. Havu tuli ylioppilaaksi 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1916 ja lisensiaatiksi 1921. Havu väitteli filosofian tohtoriksi 1923 tutkielmalla "Pietari Päivärinta: Kirjallishistoriallinen tutkimus". Hän toimi Helsingin lyseon lehtorina 1937–1959 ja koulun rehtorina 1957–1959. Havu oli Otavan tietosanakirjojen ja aikalaiskirjojen toimitussihteeri ja päätoimittaja vuodesta 1924. Hän oli Juhani Ahon nimeä kantavan seuran ensimmäinen puheenjohtaja vuodesta 1947 ja Turun Suomalaisen Yliopistoseuran perustajia. Havulle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1965.
Benediktio

Benediktio (, sanoista "bene," hyvin ja "dictio," lausuminen) tarkoittaa kirkollista siunaustoimitusta. Benediktion kautta osoitetaan Jumalalle pyyntö, että hän antaisi siunauksensa jollekin siunattavalle henkilölle tai esinelle .
Evankelisissa kirkoissa tällaisia toimituksia ovat esimerkiksi avioliittoon vihkiminen ja hautaus.
Katolisessa kirkossa siunaustoimitus voi kohdistua sekä ihmisiin että esineisiin, jotka toimituksen avulla saavat kirkon siunauksen. Siunaustoimituksessa käytetään apuna esimerkiksi rukouskaavaa, käsien päällepanemista, vihkivedellä pirskottamista, suitsutusta tai ristinmerkkiä. Siunaustoimitukset ovat osaltaan sakramentaaleja eli sakramenttien kaltaisia toimituksia, mutta eivät varsinaisia sakramentteja. Toimituksista on laadittu erityisiä käsikirjoja, joista käytetään nimitystä "libri benedictionales" tai "benedictionaria". Yleisen benediktion antamiseen on oikeus ainoastaan paavilla. Hän suorittaa sen kolmesti vuodessa aloittaen julistuksensa sanoilla "urbi et orbi" eli kaupungille (Roomalle) ja koko maailmalle.
Medvedevo

Medvedevo (, ) on kaupunkityyppinen taajama, joka sijaitsee Marin tasavallan pääkaupungin Joškar-Olan länsinaapurina Venäjällä. Taajama toimii myös tasavallan aluehallintoon liittyvän "Medvedevon piirin" keskuksena.
Medvedevon taajaman asukasluku oli Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 16 841 ja koko Medvedevon piirin 67 703.
Paikkakunnalla on muun muassa kotiseutumuseo ja pieni eläinpuisto. Joškar-Olan koulutus- ja kulttuuripalvelut sekä liikenneyhteydet ovat myös Medvedovon asukkaiden käytössä, sillä keskustojen etäisyys toisistaan on noin viisi kilometriä.
Vesa Peipinen

Vesa Peipinen on suomalainen yhteisöpedagogi, nuorisotutkija ja kaupunkiaktiivi. Kansalaisaktivistina Peipinen on toiminut erityisesti rakennetun ympäristön suojeluun, kaupunkikulttuuriin ja nuorisokulttuureihin liittyvien kysymysten parissa. Hän on nuorten talonvaltausliikkeenä 1990-luvun alussa syntyneen Oranssi ry:n perustajajäsen ja pitkäaikainen aktiivi. Hän toimi Oranssin toiminnanjohtajana vuoteen 2012 saakka. Peipinen on ollut aktiivinen mm. , nykyään Teatterikorkeakouluna toimivan Kookostehtaan, Tennispalatsin ja Tehtaankadun puutalojen suojeluliikkeissä. Yhteisöpedagogina Peipinen on perustanut nuorten toimintakeskuksia, kehittänyt nuorten omatoimista asumistoimintaa ja vanhojen rakennusten tilapäiskäyttöä. Nuorisotutkijana hän on tehnyt kansalaisaktivismiin ja nuorten alakulttuureihin liittyvää tutkimustyötä. Vuodesta 2016 lähtien Peipinen on toiminut Vantaalla sijaitsevan Kulttuuritehdas Vernissan johtajana. Koulutukseltaan Peipinen on yhteiskuntatieteen maisteri, pääaineena nuorisotutkimus. Peipinen on toiminut kaupunkipolitiikassa Helsingin Vihreissä mm. asuntolautakunnan puheenjohtajana ja kaupunginhallituksessa vuosina 2009–2012. Peipinen on soittanut lyömäsoittimia mm. Kadotetut-yhtyeessä.
Claudius Hedman

Claudius Hedman (3. elokuuta 1680 Härnösand Ruotsi – 1. helmikuuta 1765 Vaasa) oli ruotsalaissyntyinen pappi ja suomen kielen harrastaja. 
Hedmanin vanhemmat olivat suutarimestari Pietari Niilonpoika Edman ja Elisabeth Rahm. Ylioppilaaksi Uppsalassa tullut Hedman valmistui maisteriksi 1707 ja vihittiin papiksi 1709. Hän työskenteli ensin kreivi Carl Piperin kotikappalaisena ja sitten vuodesta 1712 Tukholman Klaran seurakunnan kappalaisena. Hedman siirrettiin 1720 Vaasan ja Mustasaaren kirkkoherraksi. Hän oli lääninrovasti Suupohjassa ja Vaasan koulun tarkastaja. Hedman oli vuosina 1726–1751 kuusi kertaa valtiopäivillä ja vuonna 1751 myös sekreettivaliokunnassa. Hän kokosi suomalaisen sanakokoelman, jota Daniel Juslenius käytti 1745 julkaisemansa "Finsk orda-boks försök" -sanakirjan pohjana.
Hedmanin puoliso vuodesta 1712 oli Anna Kristiina Wallman. Pariskunnan kasvattama Hedmanin sisarenpoika Pietari Röring (Hägg) otti Hedmanin sukunimen ja seurasi kasvatti-isäänsä Mustasaaren kirkkoherrana.
Kaptaani

Kaptaani (C9H8Cl3NO2S) on imideihin kuuluva kasvinsuojeluaine. Sitä käytetään sienitautien ehkäisyyn muun muassa hedelmätarhoilla. Kaptaanin käyttö on Suomessa kielletty vuoden 1997 alusta.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Kaptaani on huoneenlämpötilassa valkoisia tai hieman kellertäviä kiteitä. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, dietyylieetteriin, bentseeniin ja dioksaaniin. Kaptaania valmistetaan 1,2,3,6-tetrahydroftaali-imidin ja trikloorimetaanisulfenyylikloridin välisellä reaktiolla natriumhydroksidin läsnä ollessa.
Kaptaania käytetään omenaruven ehkäisemiseen omena- ja päärynäviljelmillä. Lisäksi sitä voidaan käyttää koristekasvien sienitautien torjuntaan. Tähän tarkoitukseen sitä käytetään pulverimuodossa. Kaptaania voidaan käyttää myös sienten kasvua ehkäisevänä aineena synteettisessä tai luonnonkumissa, maaleissa ja lakoissa.
Koivuhangokas

Koivuhangokas ("Furcula bicuspis") on melko yleinen alkukesän yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Koivuhangokas muistuttaa pajuhangokasta ("Furcula furcula") sekä haapahangokasta ("Furcula bifida"), mutta on väritykseltään näitä valkoisempi ja kuvioinniltaan kontrastisempi. Siipien pohjaväri on puhtaan valkoinen. Etusiiven keskellä on leveä, tummanharmaa vyö, joka kapenee keskiosassaan tiimalasimaisesti. Vyön ja siiven ulkoreunan välissä kulkee kolme aaltoilevaa, mustaa poikkijuovaa ja siiven kärkiosan etureunassa on kolmiomainen, tummanharmaa laikku. Takasiivissä on leveä, sameareunainen vaaleanruskea kaarivyö sekä samea keskipilkku. Sekä etu- että takasiipien ulkoreunassa siipisuonten väleissä on mustanruskeat täplät. Keskiruumis on valkoinen, selkäpuolelta laajalti tumma ja takaruumis valkoisen ja tummanharmaan poikkiraidallinen. Siipiväli 33–40 mm.
Toukka on täysikasvuisena 35–40 mm pitkä ja yleisväriltään vihreä. Toukan etupäässä sen selkäpuolella on kolmiomainen punaruskea laikku, joka päättyy selässä olevaan kyhmyyn. Takaosasta toukan selkäpuoli on laajalti punaruskea ja peräpäässä on kaksi pitkää uloketta. Pää on ruskea ja sen molemmin puolin on mustat laikut. Erotuksena paju- ja haapahangokkaan toukista selän punaruskeat alueet eivät koivuhangokkaalla yleensä kosketa toisiaan.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyys kattaa Euroopan ja ulottuu idässä aina Kiinaan saakka. Suomessa koivuhangokasta tavataan etelärannikolta aina Lappiin asti, joskin Keski-Suomea pohjoisempana havainnot harvinaistuvat selvästi. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena toukokuun loppupuolelta kesäkuun lopulle. Lennon huippu lienee juhannuksen aikoihin, mutta valoisat kesäyöt vaikeuttavat valopyyntiä ja sitä kautta yksiömäärien havainnointia.
Elinympäristö ja elintavat.
Koivuhangokkaan voi tavata lähes kaikkialla koivuja kasvavilla paikoilla, erityisesti lehti- ja sekametsissä. Esiintymiseltään se on kuitenkin paikkauskollinen ja perhosia tavataan yleensä vain yksitellen. Päivisin puiden rungoilla suojavärinsä turvin lepäävät perhoset aloittavat muutaman tunnin illassa kestävän lentonsa vasta illan hämärryttyä tarpeeksi. Koiraat lentävät valolle, mutta vasta melko myöhään illalla. Naaraita valolle tulevista yksilöistä on vain noin 5 %.
Parittelu kestää koko yön ja naaras aloittaa munimisen seuraavana iltana. Naaras tuottaa yhteensä 75–120 munaa, jotka se laskee lehtien yläpinnoille, ilmeisesti lähinnä latvustoihin. Toukat elävät yksitellen ja oleskelevat usein auringonpaisteessa lehtien yläpinnoilla piilottelematta. Toukka koteloituu puun rungolle tai oksalle varsin kovapintaisen ja hyvin naamioidun kotelokopan sisään. Koteloituminen tapahtuu usein etelänpuoleiselle pinnalle. Kotelo talvehtii usein kahdesti.
Ravintokasvi.
Toukka elää koivuilla ("Betula") ja lepillä ("Alnus").
Haapahangokas

Haapahangokas ("Furcula bifida") on nirkkoihin kuuluva keskikokoinen, melko yleinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Haapahangokas muistuttaa erityisesti koivuhangokasta ("Furcula bicuspis"), mutta sen voi sekoittaa myös pajuhangokkaaseen ("Furcula furcula"). Haapahangokkaan siipien pohjaväri on harmaanvalkoinen, mutta perhosten sävy tummuu selvästi pohjoista kohti siirryttäessä (maantieteellinen muoto "lype"). Etusiiven poikki kulkee kaksi leveää, mustaa poikkiviirua, joista sisempi on lähes suora kun ulompi sitä vastoin kaartuu takaosastaan selvästi ulospäin. Poikkiviirujen väliin jäävä alue on vaalean harmaa. Siiven kärkiosassa siiven poikki kulkee kaksi aaltoilevaa poikkiviirua ja siiven etureunassa on kiilamainen vaaleanharmaa laikku. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset, ulkoreunastaan tummemmat ja niissä on sumea, tumma keskitäplä. Sekä etu- että takasiipien ulkosyrjässä siipisuonten väleissä on selvästi erottuvat mustat täplät. Siipiväli 30–42 mm.
Toukka on kellanvihreä, täysikasvuisena 34–40 mm:n pituinen ja muistuttaa suuresti koivu- ja pajuhangokkaan toukkia. Sen etuosassa selkäpuolella on kolmiomainen, punaruskea laikku, joka päättyy kyhmyyn. Myös takaosastaan toukan selkä on punaruskea ja usein etu- ja takapään punaruskeat alueet sulautuvat yhdeksi, koko toukan pituiseksi kuvioksi. Toukan peräpäässä on kaksi pitkää uloketta.
Levinneisyys ja lentoaika.
Haapahangokasta tavataan lähes koko Euroopassa ja idässä levinneisyys ulottuu Baikalille saakka. Suomessa lajista on havaintoja Lapista saakka, mutta levinneisyys painottuu maan etelä- ja keskiosiin. Perhoset lentävät yleensä yhtenä sukupolvena toukokuulta heinäkuun lopulle lennon painottuessa kesä-heinäkuun vaihteeseen. Joinakin vuosina esiintyy toinen sukupolvi, joka on lennossa elo-syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Haapahangokas elää haapaa ja pajuja kasvavissa lehti- ja sekametsissä, mutta lajina se on melko paikoittainen ja yksilömäärät vaihtelevat suuresti. Naaraat aloittavat lennon jo hämärän laskeutuessa, mutta koiraat odottavat illan pimenemistä pitempään. Perhosten lento jatkuu keskiyölle ja lämpiminä öinä aamuyölle saakka. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, koiraat kuitenkin naaraita herkemmin. Ennen valopyynnin yleistymistä toukkia tavattiin huomattavasti aikuisia perhosia useammin.
Naaras munii 80–120 munaa ravintokasvien lehtien yläpinnoille. Toukat kuoriutuvat parin viikon kuluessa ja elävät aluksi pieninä ryhminä, myöhemmin yksittäin. Ne viihtyvät auringonpaisteessa, eivätkä yritä piilotella. Täysikasvuinen toukka jyrsii puun kuoreen syvennyksen, johon se tekee kovapintaisen kotelokopan ja koteloituu sen sisään. Kotelo talvehtii, joskus kaksi kertaa.
Ravintokasvi.
Toukka elää metsähaavalla ("Populus tremula") sekä erilaisilla pajuilla ("Salix").
Virrat 1918

Virrat 1918 on vuonna 1997 julkaistu tietokirja, joka käsittelee Virtoja Suomen sisällissodan aikoihin. Kirjan ovat toimittaneet Helena Hevonkoski, Hilkka Katajamäki ja Jenny Kivelä.
Kirjaa on käytetty lähteenä Valtioneuvoston julkaisemassa tutkimuksessa "Venäläissurmat Suomessa 1914-1922"
Punaisten muistomerkit -sivustolla teosta pidetään erinomaisena katsauksena Virtain vuoden 1918 tapahtumiin. Teosta on käytetty Virtain muistomerkin lähteenä.
Harri Sillgren

Harri Sillgren (s. 2. maaliskuuta 1972 Jyväskylä) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 437 runkosarjaottelua tehopistein 99+137=236 ja keräten 216 jäähyminuuttia sekä 47 playoff-ottelua tehopistein 6+14=20 ja keräten 26 jäähyminuuttia. Sillgren toimi vuodet 2001–2004 JYPin kapteenina. Hän pelasi urallaan myös Ruotsissa ja Tanskassa.
Ura.
Sillgren oli JYPin kasvatti. Hän voitti siellä A-nuorten SM-pronssia vuonna 1991. Sillgren oli sekä kaudella 1990–1991 että 1991–1992 JYPin A-nuorten paras pistemies ja maalintekijä. Kaudeksi 1992–1993 hän siirtyi Turkuun, missä Sillgren pelasi suurimman osan kaudestaan I-divisioonajoukkue Kiekko-67:ssä. Hän debytoi myös SM-liigassa ja pelasi Turun Palloseuran riveissä 11 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun tehopistein 2+2=4. Sillgren voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden.
Kausi 1993–1994 oli Sillgrenille varsinainen tulokaskausi SM-liigassa ja se toi hänelle 42 runkosarjaottelussa tehot 11+14=25 sekä 11 playoff-ottelussa tehot 1+3=4. Sillgren voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kausina 1994–1995 ja 1995–1996 hän ylsi 18 osumallaan SM-liigan yhden kauden maaliennätykseensä. Hän voitti Suomenmestaruuden vuonna 1995. Kaudeksi 1996–1997 Sillgren siirtyi Ruotsiin ja Elitserien-joukkue Västerås IK:n riveihin.
Kahden Västeråsissa vietetyn vuoden jälkeen Sillgren siirtyi kaudeksi 1998–1999 Rauman Lukkoon. Hän ylsi 18 osumallaan kolmannen kerran SM-liigan yhden kauden maaliennätykseensä ja teki 35 tehopisteellään SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä. Sillgren oli Lukon toiseksi paras maalintekijä Leonīds Tambijevsin jälkeen ja hän jakoi myös joukkueen sisäisen pistepörssin toisen sijan Aigars Ciprussin kanssa. Kolmen Lukossa vietyn kauden jälkeen Sillgren palasi kaudeksi 2001–2002 2+1-vuotisella sopimuksella kasvattajaseuraansa JYPiin. Hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä joukkueessa ja nousi JYPin kapteeniksi. Sillgren voitti kauden päätteeksi joukkueen sisäisen syöttöpörssin 24 syötöllään. Viimeisellä SM-liigakaudellaan 2003–2004 hän muodosti alkukaudella kohtalaisen hyvän tutkaparin Pierre-Claude Drouinin kanssa, mutta loukkaantumiset jättivät Sillgrenin kauden kuitenkin hyvin rikkonaiseksi.
Kaudeksi 2004–2005 Sillgrenin piti siirtyä Venäjän toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Vysšaja Ligassa pelanneeseen Torpedo Nižni Novgorodiin, mutta hän päätyi sieltä ennen kauden alkua tanskalaisen Odense Bulldogsin riveihin. Sillgren oli tehoilla 15+14=29 joukkueen kolmanneksi paras pistemies.
Carl Gustaf Ramsay

Carl Gustaf Ramsay (17. tammikuuta 1783 Jakari, Porvoon pitäjä – 14. heinäkuuta 1808 Lapua) oli suomalainen luutnantti, joka kaatui Suomen sodassa. Hänen ja hänen veljensä Anders Wilhelm Ramsayn kuolema toimi innoittajana J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runolle ”Matkamiehen näky”. Heidän isänsä oli Kyminkartanon läänin maaherra Otto Wilhelm Ramsay ja äitinsä Sofia Lovisa Ramsay, josta Runebergin runo varsinaisesti kertoo.
Ramsay oli upseeri Uudenmaan rakuunarykmentissä. Kun Suomen sota syttyi vuonna 1808, hän oli toisen prikaatin adjutantti. Hän osallistui muun muassa Siikajoen taisteluun ja haavoittui kuolettavasti Lapuan taistelussa. Ramsayn perheen ystävä, runoilija Erik Gustaf Geijer kirjoitti Ramsaysta ja hänen veljestään sonetin ”Bröderna Ramsay”. Veljesten äiti haetutti heidän ruumiinsa Porvooseen sukuhautaan ja lyötti heidän muistokseen mitalin, mikä oli ainutlaatuista silloisessa Suomessa.
Axel Fredenholm

Axel Fredenholm (22. helmikuuta 1881 – 1962) oli ruotsalainen kirjailija ja museointendentti. Häneltä on suomennettu kaksi teosta, joista toisesta, "Näin olen kuullut", on Suomessa otettu 19 painosta (Karisto 2004).
Fredenholm tutki filosofiaa ja uskontoja. Hän asui välillä vuosikymmeniä Yhdysvalloissa, mutta palasi Göteborgiin. Siellä hän piti esitelmiä Pythagoraasta sekä antiikin ja itämaiden elämänviisaudesta. Kirjailijan yksityiselämästä tiedetään melko vähän.
Aaron Swartz

Aaron H. Swartz (8. marraskuuta 1986 – 11. tammikuuta 2013) oli yhdysvaltalainen tietokoneohjelmoija ja internet-aktivisti. Swartz muistetaan muun muassa RSS-syötteiden varhaisesta kehitystyöstä ja merkittävästä roolistaan verkkopalvelu Redditissä.
Swartz sai vuonna 2011 syytteen yli neljän miljoonan tieteellisen artikkelin varastamisesta. Hän käytti Massachusetts Institute of Technologyn (MIT) tietoverkkoa massaladatakseen artikkeleita JSTOR-verkkoarkistosta. Kun asia huomattiin, Swartzin IP-osoite lukittiin, jonka jälkeen hän asetti uuden IP-osoitteen ja jatkoi artikkeleiden lataamista. Lopulta hän asetti MIT:n kellariin kannettavan tietokoneen, sekä kiintolevyjä ja kytki ne suoraan MIT:n tietoverkkoon (aikaisemmin hän oli käyttänyt wifiä) ja jätti ne lataamaan artikkeleita.
Hänen kannettava tietokoneensa ja kiintolevynsä löydettiin, jonka jälkeen kellariin asennettiin kamera, joka kuvasi Aaron Swartzin toimintaa.
Swartz perusti Demand Progress -aktivistiryhmän, joka kampanjoi internetin sensuuria vastaan. Hän vastusti Stop Online Piracy Act (SOPA) -lakiehdotusta.
Swartz löydettiin hirttäytyneenä asunnostaan Brooklynissä, New Yorkissa 11. tammikuuta 2013.
Fjodor Hitruk

Fjodor Saveljevitš Hitruk (; 1. toukokuuta 1917 Tver – 3. joulukuuta 2012 Moskova) oli palkittu neuvostoliittolainen animaattori ja elokuvaohjaaja.
Hitruk syntyi juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli kaupallista alaa Stuttgartissa ja graafista taidetta Moskovassa, mutta kiinnostui pian animaatiosta. Vuodesta 1937 hän työskenteli lähes puolen vuosisadan ajan Sojuzmultfilm-studiolla, ensin animaattorina, mutta vuodesta 1962 myös animaatioelokuvien ohjaajana. Hitrukin ensimmäinen ohjaus, aikuisille suunnattu satiirinen "Erään rikoksen tarina" oli menestys ja pian hän kohosi maansa tunnetuimmaksi animaatioiden tekijäksi. Hän ohjasi vuosina 1969–1972 kolme Nalle Puh -elokuvaa, joissa A. A. Milnen lastenkirjahahmot oli kuvattu hyvin eri tavalla kuin amerikkalaisen Disney-yhtiön elokuvissa. Eräitä Hitrukin elokuvia palkittiin ulkomailla: elokuvan tekemisestä kertova "Film, Film, Film" (1968) palkittiin Tampereen lyhytelokuvafestivaalilla ja "Saari" (1973) sai Cannesin elokuvajuhlien kultaisen palmun ulkomaisten lyhytelokuvien sarjassa. Hitruk lopetti ohjaamisen vuonna 1984.
Ivan Hedqvist

Ivan Hedqvist (1880–1935) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän näytteli Helsingin Ruotsalaisessa teatterissa 1902–1904, sen jälkeen Tukholmas Ranftin teatterissa Tukholman Ruotsalaisessa teatterissa 1905–1909 ja Dramatenissa 1909–1919 ja 1927–1932. Hän näytteli myös elokuvissa ja ohjasi elokuvia. Hän vieraili usein Suomessa.
Valo (urheilujärjestö)

Valo, Valtakunnallinen liikunta- ja urheiluorganisaatio ry oli vuosina 2013–2016 toiminut Suomen Liikunnan ja Urheilun, Nuoren Suomen ja Suomen Kuntoliikuntaliiton vuonna 2012 perustama urheilujärjestö. Suuret liitot eivät aluksi liittyneet Valoon, koska muun muassa aluejärjestöjen asemasta ei päästy sopuun.
Yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Nuoren Suomen puheenjohtaja Petteri Kilpinen. Vuonna 2013 hänen seuraajakseen valittiin Kuntoliikuntaliiton Juha Rehula ja edelleen Timo Laitinen. Valon puheenjohtajaksi kaudelle 2014–2016 valittiin Risto Nieminen, joka toimi myös Olympiakomitean puheenjohtajana.
Valo ry:n varsinaisina jäseninä oli 88 jäsenjärjestöä. Näistä 57 oli valtakunnallista ja 15 alueellista jäsenjärjestöä sekä 16 kumppanuusjäsentä.
Huhtikuussa 2014 kerrottiin Valon ja Olympiakomitean yhdistävän operatiivisen toimintansa toimintansa ennen kesää 2014. Uuden organisaation johtoon tuli Valon pääsihteeri Teemu Japisson.
Valo sai vuonna 2015 liikuntajärjestöistä suurimman avustuksen veikkausvoittovaroista, yli 4,8 miljoonaa euroa.
Valo ja Olympiakomitea yhdistyivät uudeksi Olympiakomiteaksi, joka aloitti toimintansa 1.1.2017.
Kyttyränirkko

Kyttyränirkko ("Notodonta dromedarius") on keskikokoinen, erikoisen violetinsävyinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Helposti tunnistettava perhonen. Etusiivet ovat pohjaväriltään violetinharmaat. Siiven tyvessä etureunassa on keltainen laikku ja siiven poikki kulkee kaksi keltaista, punaruskealla varjostunutta poikkiviirua. Viirujen välissä sijaitseva keskitäplä on pitkänomainen, punaruskea ja reunoiltaan keltainen. Siiven kärkiosassa on himmeä, punaruskea poikkijuova. Siiven takareunassa on sisemmän poikkiviirun kohdalla tumma suomutupsu. Takasiivet ovat harmaanruskeat ja etusiipiä vaaleammat. Niiden takareunan ulkonurkka on muuta siipeä tummempi. Lajilla on pohjoisessa muoto "f. frigida" ("f. polaris"), jonka siivet ovat läpikuultavat, vaaleammat ja kuviointi on himmeää. Siipiväli 37–46 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Kyttyränirkkoa tavataan koko Euroopassa ja idässä Etelä-Siperiaan Baikalille. Suomessa sitä tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia myöten. Etelä- ja Keski-Suomessa se on kuitenkin yleisempi. Perhoset lentävät kahtena pitkäaikaisena ja osin päällekkäisenä sukupolvena toukokuusta syyskuuhun lennon ollessa runsainta heinäkuun loppupuoliskolla. Lämpiminä kesinä lajilla saattaa ehkä esiintyä jopa kolmannen sukupolven yksilöitä.
Elinympäristö ja elintavat.
Kyttyränirkko on varsin yleinen laji, jota tavataan jokseenkin kaikenlaisissa koivuja kasvavissa ympäristöissä. Perhosia tavataan usein myös avoimilla alueilla, kaukana tyypillisiltä elinpaikoiltaan. Perhoset aloittavat lennon illan hämärtyessä ja molemmat sukupuolet tulevat helposti valolle.
Naaras munii lehtien alapintojen reunuksille 150–250 munaa yksitellen. Toukat elävät yksin ja oleskelevat pääasiassa lehtien alapuolella tai lehtiruodilla. Toukka koteloituu maahan maa-aineksella naamioituun kotelokoppaan. Kesäkotelot kuoriutuvat parin viikon kuluttua, syyskotelot talvehtivat.
Ravintokasvi.
Toukka elää koivuilla ("Betula") sekä pajuilla ("Salix"), vähäisissä määrin myös muutamilla muilla lehtipuilla.
Pysäytyskoukku

Pysätyskoukku on lyhyille kiitoteille kuten lentotukialusten lentokansille laskeutumaan suunnitelluissa lentokoneissa käytetty vahva metallikoukku, joka lyhentää rullausmatkaa koneen laskeutuessa. Koukun on tarkoitus tarttua kiitotien poikki viritettyyn joustavaan pysätysvaijeriin koneen rullatessa sen yli. Vaijeriin tarttunut koukku pakottaa laskeutuvan koneen pysähtymään. Pysäytyskoukku on useimmiten sijoitettu lentokoneen takaosaan.
Lähes kaikki nykyaikaiset sotilaslentokoneet on varustettu pysäytyskoukulla, joko tukialustoiminnan tai hätälaskujen helpottamiseksi.
Markku Kuittinen

Markku Tauno Tapani Kuittinen (15. heinäkuuta 1948 Jyväskylän maalaiskunta – 19. joulukuuta 2012 Kouvola) oli suomalainen purjelentäjä, joka voitti kaksi maailmanmestaruutta. Kotimaassaan hän edusti Kouvolan Ilmailuyhdistystä.
Kuittinen aloitti purjelentoharrastuksensa vuonna 1965. Hän saavutti Suomen ennätykset suurimmassa korkeudessa (7650 metriä) ja suurimmassa omassa nousussa (7030 metriä) vuonna 1972. Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa hän voitti vuonna 1977 ja seuraavan vuonna 1979, molemmat 15 metrin luokassa. Kerholuokan Suomen-mestaruuden hän voitti vuonna 1982 ja vakioluokan Suomen-mestaruuden vuosina 1984, 1990, 1991, 1993 ja 1994.
Vuonna 1987 Kuittinen voitti vakioluokan maailmanmestaruuden. Kaksi vuotta myöhemmin hän saavutti MM-pronssia. Toisen maailmanmestaruutensa hän voitti vuonna 1995.
Valmet 565

Valmet 565 oli Valmet 361 D:n jälkeen neljäs Valmetin valmistama dieseltraktorimalli. Se korvasi mainiosti menestyneen 361 D:n, jota valmistettiin Suomessa kaikkiaan kappaletta. 
Ominaisuudet.
Valmet 361 D sai vuoden 1964 syksyllä seuraajakseen uudistetun 565 mallin. Mallinumero kertoi nyt teholuokan, johon kuului 52 hevosvoimaa ja mallin virallisen julkaisuvuoden 1965. Moottori säilyi edelleen kolmisylinterisenä, mutta parannusten vuoksi sitä alettiin kutsua 310 A:ksi. Tehoarvoksi tuli 52 hv SAE/2250r/min. muun muassa tuuletinta, mäntiä, suuttimia ja ruiskutuspumpun paineventtiiliä muuttamalla. Mallin suurin uudistus oli synkronoidut vaihteet. Perusvaihteiston kakkos- ja kolmosvaihteet sekä ryhmävaihde hidas-nopea olivat synkronoituja. Suomen markkinoilta ei löytynyt yhtään haastajaa, eikä teollisuudessa yleensä tunnettu muita synkronointeja kuin parin yksittäisen vaihteen välinen synkronointi. Mainosväittämässä sanottiin suoraan: "Nyt ajatte traktoria kuin autoa." Automaisuutta täydensi vakiovarusteeksi muuttunut jalkakaasu.
565:n maantienopeus oli melko suuri, mutta myös 1. vaihde oli varsin nopea. Nopeuteen vaikuttivat osaltaan suurentuneet renkaat. Myös 565 mallissa valmistuskustannuksissa säästettiin käyttämällä Simms-polttoainejärjestelmää sekä edullista Lucas-sähköjärjestelmää Boschin sijasta.
Ulkonäössä suurin muutos oli jäähdyttimen säleikön muuttuminen pystyrivoitetuksi. Etuakseli oli aikaisempaa vahvempi. Uusia vakiovarusteita olivat jalkakaasu, käyntinopeusmittari ja putkimalliset sivurajoittimet. Kaksoiskytkin oli edelleen lisävaruste. Hintaa kertyi yli 10 % edeltäjää enemmän. Vuodesta 1966 lähtien lisävarusteeksi sai myös hydraulisen ryömintävaihteen.
Malliversiot Mk1 ja Mk2.
Lisää ominaisuuksia Synkrotraktoriin: Valmet 565 Mk2 (muita merkintätyylejä: 565.2 , 565/2 ja 565 mark2)
Vuoden 1965 lopulla julkistettiin Valmet 565:n parannettu versio, 565 II, johon oli koottu lukuisia parannuksia. Istuin vaihtui niin sanotuksi terveysistuimeksi, jolle on ominaista anatominen muotoilu ja pitkä joustoliike sekä kuljettajan painon mukaan säädettävä jousituksen jäykkyys.
Hydrauliikan pumppu siirrettiin moottorin oikealle sivulle. Kylmäkäynnistyksen helpottamiseksi pumppu voitiin kytkeä irti. Uuden sijoituksen ansiosta saavutettiin suuri etu vaativiin urakointitehtäviin, sillä kampiakselin etupää jäi vapaaksi ylimääräistä hydrauliikkapumppua varten. Eräs pumppusovellutuksia oli hydrostaattinen ryömintävaihde, joka mahdollisti portaattoman nopeudensäädön alueella 0–30 km/h.
Toinen 1960-luvun uusi muutos oli tasauspyörästön lukon lisäksi kaksoiskytkin eli ajokytkimen käytöstä riippumaton voimanotto, jonka myös Valmet otti käyttöön traktoreissaan. Kaksoiskytkimessä on tavallisesti kaksi asentoa, ensin ajokytkimen irrotus ja lisää poljinta polkemalla voimanoton kytkimen irrotus. Sen sijaan Valmetiin tuli parikytkin, oma polkimensa ajokytkimelle ja oma voimanoton kytkimelle. Lisäksi kytkinlevyt olivat muista yleisimmistä kaksoiskytkimistä poiketen yhtä suuria eli läpimitaltaan 11’’.
Synkrotraktori tuli näillä varusteillaan yhä monipuolisemmaksi voimakoneeksi.
Narni

Narni on kunta Ternin maakunnassa Umbrian hallintoalueella Keski-Italiassa. Kaupungissa on noin 20 000 asukasta.
Kaupunki on rakennettu Nerajoen jyrkälle rinteelle.
Historia.
Antiikki.
Kaupunki sai alkunsa antiikin aikana umbrialaisena kaupunkina nimeltä "Nequinum". Roomalaiset valtasivat sen vuonna 299 eaa., jonka jälkeen siitä tehtiin roomalainen siirtokunta ja sen nimeksi tuli "Narnia". Kaupunki kukoisti roomalaisen ajan loppuun saakka, koska sijaitsi merkittävän Via Flaminian varrella. Antiikin aikaisen kaupungin tunnetuimpiin jäänteisiin lukeutuvat keisari Augustuksen rakennuttaman sillan rauniot, nykynimeltään Ponte d’Augusto.
Myöhempi historia.
Narnista tuli varhain piispanistuin ja se säilyi läpi keskiajan huomattavana kaupunkina.
Henrik Heikel

Henrik Heikel (14. tammikuuta 1808 oulu – 14. maaliskuuta 1867 Helsinki) oli suomalainen pappi, kuurojen koulun perustaja. Heikel oli Turun lukion lehtori 1835–1860 ja Pietarsaaren maaseurakunnan kirkkoherra vuodesta 1861. Hän oli valtiopäivillä pappissäädyn jäsen 1863–1864 ja 1867. Hän perusti pappilaansa maalle 1863 kuurojen kodin, joka myöhemmin siirtyi valtion haltuun.
Hänen tyttärensä Anna Heikel toimi kuurojen kodin opettajana ja johtajana.
Saarnakivi (Mietoinen)

Saarnakivi on Mynämäessä entisen Mietoisten kunnan Pyhärannassa sijaitseva siirtolohkare. 
Paikallisen perimätiedon mukaan Pyhäranta oli ensimmäisen Suomen ristiretken maihinnousupaikka vuonna 1155 ja piispa Henrik olisi pitänyt kiven luona ensimmäisen saarnansa. Yksityistien varrella sijaitsevan kiven juurella on vuonna 2005 paljastettu muistolaatta. 
Mietoisten Saarnakiven kautta kulkee piispa Henrikin maihinnousupaikalta Mynämäen kirkolle johtava noin 15 kilometrin pituinen Pyhän Henrikin rantatien pyhiinvaellusreitti. Se on vuodesta 2005 lähtien ollut Pyhän Henrikin tien pyhiinvaellukseen liittyvä osa.
Zong Qinghou

Zong Qinghou (; 1945 – 25. helmikuuta 2024) oli kiinalainen yrittäjä ja perustamansa, nykyään maan suurimman virvoitusjuomayhtiön, Hangzhou Wahaha Groupin toimitusjohtaja. Zong perusti yrityksen Hangzhoun kaupungissa vuonna 1986. "Forbes" arvioi lokakuussa 2012 hänen olevan maansa rikkain ihminen noin 10 miljardin dollarin omaisuudellaan.
Zong syntyi 1945 köyhään perheeseen Hangzhoussa. Hänet lähetettiin 1960-luvulla kulttuurivallankumouksen aikana työskentelemään maaseudulle. Zong palasi 1978 kotikaupunkiinsa työskentelemään myyjänä.
Zong osti 1987 kahden eläköityneen opettajan kanssa kaupan ja he alkoivat myydä juomia ja jäätelöä. Hän perusti 1989 Hangzhou Wahaha Nutritional Foods Factoryn, josta tuli kaksi vuotta myöhemmin Hangzhou Wahaha Group. Zong perusti 1995 vesimerkin Wahaha huomattuaan pulloveden myyntimahdollisuudet. Merkistä tuli nopeasti huomattavan suosittu, ja seuraavana vuonna ranskalaisyritys Danone sijoitti 70 miljoonaa dollaria viiteen yhteiseen projektiin.
Danonen ja Wahahan yhteistyö loppui 2009, kun Danone myi omistuksensa kiinalaisyritykselle. Yritysten suhteet olivat heikentyneet kaksi vuotta aiemmin, kun Zong oli kieltäytynyt myymästä Wahahan osuutta Danonelle. Zong syytti ranskalaisia yrityskaappauksen yrityksestä, ja Danonen mukaan Wahaha toimi salaa rinnakkaisissa yhtiöissä, jotka myivät samanlaisia tuotteita.
Zong siirtyi 2021 hieman sivummalle Wahahassa ja nimitti tyttärensä Zong Fulin varapuheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi.
Anna Heikel

Anna Charlotta Heikel (2. helmikuuta 1838 Turku – 3. huhtikuuta 1907 Pietarsaari) oli isänsä Henrik Heikelin perustaman kuurojen koulun Pietarsaaren kuuromykkäinkoulun opettaja ja johtaja 1878–1898. Hän ei kannattanut kuurojen puheopetusta vaan katsoi että viittomakieli on heidän oikea kielensä.
Hän toimi sisarustensa kanssa keskeisesti Suomen baptistiyhdyskunnassa ja 1870 perustetussa ensimmäisessä suomalaisessa baptistiseurakunnassa. Baptistisen toiminnan jälkeen Anna Heikel piti yllä vapaakirkollista toimintaa yhdessä siskonsa Netan (1846–1943) kanssa.
Anna Heikel sai baptistisen kasteen vuonna 1868 Örebrossa ruotsalaiselta baptistipastori A. Wibergiltä ja seuraavana vuonna kasteen sai Netta. Anna Heikel oli vuonna 1901 perustetun Naislähetysliiton ensimmäisiä jäseniä. Pietarsaareen rakennettiin 1871 ensimmäinen luterilaisesta kirkosta irrallinen protestanttisen liikkeen saarnahuone. Vuonna 1877 Heikelin sisarukset perustivat Pietarsaareen raittiusyhdistyksen. Netta Heikel oli Vapaan Lähetyksen keskuskomitean jäsen vuosina 1897–1898, sekä varajäsen 1899–1900.
Silkkivinttikoira

Silkkivinttikoira () on yhdysvaltalainen koirarotu, joka on vielä maailmalla suhteellisen tuntematon. Sillä ei ole FCI:n eikä AKC:n tunnustusta, mutta Suomen Kennelliitto hyväksyi sen virallisesti roduksi vuonna 2025.
Kasvattajia löytyy alkuperäismaan lisäksi mm. Englannista, Hollannista, Sloveniasta, Saksasta, Ruotsista ja Suomesta.
Ulkonäkö.
Säkäkorkeus on 47–60 cm. Kaikki värit ja kuviot ovat sallittuja: esimerkiksi valkoinen, keltainen, brindle, musta ja kirjava ovat mahdollisia.
Luonne ja käyttäytyminen.
Luonteeltaan silkkivinttikoirat ovat ystävällisiä ja älykkäitä. Voimakkaasta saalistusvietistä huolimatta ne soveltuvat erinomaisesti lapsiperheisiin.
Alkuperä.
Haaveena oli pieni, atleettisen elegantti, mutta esteettisen miellyttävästi pitkäkarvainen vinttikoira, ja sen vuoksi rodun luomisessa onkin käytetty whippettiä ja venäjänvinttikoiraa. Alun perin rodun kehitti Kristull -venäjänvinttikoirakennelin teksasilainen kasvattaja Francie Stull. Hän aloitti vuonna 1988 Windsprite-kennelistä hankittujen pitkäkarvaisten whippetien parissa, joihin hän lisäsi pitkän turkin vuoksi venäjänvinttikoiraa ja laajemman geenipoolin vuoksi tavallista whippetiä. "International Silken Windhound Society" järjesti ensimmäisen tapaamisensa vuonna 1999.
Santavuori (sukunimi)

Santavuori on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Kirjakaari

Kirjakaari Oy oli monikielisiin kuvateoksiin ja liikelahjana jaettaviin kirjoihin erikoistunut suomalainen kustannus- ja kirjamarkkinointiyhtiö. Kirjakaari julkaisi tarinoihin pohjautuvia kirjoja ja julkaisuja eri alueille ja toimialoille. Yhtiö vei tarinoita myös kansainvälisille markkinoille eri medioissa. Yhtiö oli Suomen Kustannusyhdistys ry:n jäsen. Perheyritys oli perustettu vuonna 2007 ja sen juuret veivät vuoteen 1995 saakka. Yhtiön toimitusjohtajana työskenteli Johanna Holkko.
Yritysviestintää varten Kirjakaaren rinnalle perustettiin syksyllä 2017 viestintätoimisto Brandia.
Marraskuussa 2025 Kirjakaari Oy asetettiin omasta hakemuksestaan konkurssiin noin 186 000 euron veloista.
Historia.
Aluksi Kirjakaari tarjosi suomalaisille kansainvälisille toimijoille muiden kustantamia monikielisiä teoksia. Vuonna 2009 Kirjakaari kustansi ensimmäisen teoksensa "Somewhere in Finland", mikä oli alkusysäys kustannusliiketoiminnalle. Vuosien varrella Kirjakaari julkaisi erityisesti maakuvaviestintää tukevia teoksia. Kirjakaari oli erikoiskirjojen kustantamo.
Marraskuussa 2017 julkaistu "100 menestyksen vuotta" esittelee suomalaista osaamista.
Theodor August Heikel

Theodor August Heikel (31. tammikuuta 1863 Uudenkaarlepyyn maalaiskunta – 8. lokakuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, valtiopäivämies ja maaherra. 
Henkilöhistoria.
Heikelin vanhemmat olivat pitäjänapulainen, varapastori August Heikel (1816–1866) ja vapaaherratar Aurora Emilia von Knorring (k. 1904). Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lyseosta 1884 ja valmistui metsänhoitajaksi Evon metsäopistosta 1886. Heikel oli metsähallituksessa metsäneuvoksena 1908–1917 ja sen jälkeen Vaasan läänin maaherrana 1917–1920. Hän oli porvarissäädyssä Uudenkaarlepyyn edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Hän toimi myös Vaasan väliaikaisen metsähallituksen ylijohtajana 1918. Hän oli myös Oulun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1904–1907. Viimeksi Heikel toimi liike- ja asiamiehenä puunjalostusteollisuuden alalla.
Heikel oli naimisissa vuodesta 1891 Ida Matilda Liljebäckin kanssa. Heikelin veljiä olivat kreikkalaisen kirjallisuuden professori Ivar Heikel, helsinkiläinen lääkäri, professori Oskar August Heikel (1844–1928) ja Vaasan kirkkoherra Joel August Heikel (1851–1918). Jääkärimajuri Ragnar Heikel oli Theodor August Heikelin poika.
Julkaisuja.
Nimellä "T. A. Heikel":
Aiheesta muualla.
T. A. Heikelin lehtiartikkeleita:
Palma Violets

Palma Violets on englantilainen yhtye Lambethista, Lontoosta. Yhtye perustettiin vuonna 2011.
Yhtyeen musiikillinen tuotos on ensisijaisesti rock-genreä, jossa on garage rock ja psykedeelisiä vaikutteita. Yhtyeen ensimmäinen single "Best of Friends" valittiin NME:n vuoden lauluksi 2012. Palma Violetsin debyyttialbumi "180" julkaistiin 25. helmikuuta 2013.
Mikko Heikinheimo

Aukusti Mikko Heikinheimo (vuoteen 1906 Heikel; 7. tammikuuta 1881 Rovaniemi – 23. huhtikuuta 1960 Helsinki) oli Teknillisen korkeakoulun sähkötekniikan professori 1916–1945.
Henkilöhistoria.
Heikinheimon vanhemmat olivat ylimetsänhoitaja Johan Henrik Heikel ja Lina Harlin. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1899 ja valmistui insinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1905. Charlottenburgissa Heikinheimo opiskeli 1905–1907. Hän oli ennen yliopistouraansa Helsingin sähkölaitoksen käyttöinsinööri 1908–1913 ja opettaja Tampereen teknillisessä opistossa 1913–1916. Tampereen ja Rauman ja niiden ympäristöjen valo- ja voimalaitostarkastajana Heikinheimo toimi 1915–1919 ja Suomen höyrykattilayhdistyksen yli-insinöörinä 1917. Hän oli myös Voima- ja polttoainetaloudellisen yhdistyksen yli-insinööri ja toimitusjohtaja 1918–1919. Aikakauslehti "Sähkö ja Voiman" toimittaja Heikinheimo oli 1908–1909. Eläkkeellä hän toimi maanviljelijänä Pernajan Sarvisalon saaressa.
Heikinheimo oli naimisissa vuodesta 1908 kamreeri, pääkirjanpitäjä Anna Reinilän (entinen Rehnbäck) (k. 1960) kanssa. Heikinheimon isoisä oli Albert Heikel ja tytär sisustustaiteilija Maija Heikinheimo.
King’s Cup

King’s Cup on Thaimaassa vuosittain järjestettävä Thaimaan vanhin jalkapallon maajoukkueturnaus. Sitä on pelattu vuodesta 1968 lähtien, poikkeuksina vuodet 1983, 1985, 2008, 2011 ja 2014, jolloin turnausta ei järjestetty. Joinakin vuosina King’s Cupiin on osallistunut myös seurajoukkueita, ikäkausimaajoukkueita tai jonkin kansallisen liigan pelaajista muodostettuja kokoonpanoja.
King’s Cup 2013.
Vuoden 2013 King’s Cup pelattiin 23.–26. tammikuuta Chiang Main kaupungissa Pohjois-Thaimaassa. Mukana ovat Thaimaa, Pohjois-Korea, Ruotsi ja Suomi. 
Ruotsi voitti vuoden 2013 King's Cupin kaatamalla Suomen loppuottelussa lukemin 3-0 (1-0) ja pronssiottelussa Thaimaa ja Pohjois-Korea pelasivat tasan 2-2.
Pronssiottelu
Loppuottelu
Mitsubishi F-1

Mitsubishi F-1 on Mitsubishi Heavy Industriesin ja Fuji Heavy Industriesin Japanin itsepuolustusvoimien ilmavoimille valmistama hävittäjä. Se lensi ensilentonsa vuonna 1975, mutta otettiin palveluskäyttöön vasta vuosia myöhemmin. F-1 varustettiin kahdella lisenssillä valmistetulla Rolls-Royce Turbomeca Adour -suihkumoottorilla. Tyyppi oli ensimmäinen Japanin toisen maailmansodan jälkeen valmistama sotilaskonetyyppi, jos pois luetaan Fuji T-1, joka oli koulutuslentokone. Pääsuunnittelija oli Kenji Ikeda. Konetyypin suora esikuva oli SEPECAT Jaguar.
Konetyyppi korvasi vanhentuneen F-86 Sabren ilmapuolustuksellisesa merkityksessä, sekä suoran edeltäjänsä harjoitushävittäjä Fuji T-1:n, joka oli F-86 Sabren mukaelma. Harjoitushävittäjä Mitsubishi T-2:sta kehitetyn F-1:n huippunopeus on 1 708 km/t, ja lakikorkeus 15 240 m. Kone kykenee ilmataistelutehtäviin, joskin ensi sijassa se oli lähitukikone sekä merimaalien vastaiseen toimintaan kykenevä torjuntakone. Kiinteänä aseena on 20 mm tykki, muut aseet käsittävät sekä raketteja, pommeja että ohjuksia.
Rautakatastrofi

Rautakatastrofi viittaa Maan ytimen syntymiseen johtaneeseen, merkittävään geologiseen tapahtumaketjuun planeetan varhaisessa historiassa hadeeisella ajanjaksolla noin 500 miljoonaa vuotta sen syntymisen jälkeen. 
Mineraalien uskotaan alussa jakautuneen varhaiseen maankuoreen tasaisesti. Vähitellen törmäysten ja radioaktiivisten materiaalien tuottama lämpö kasvoi riittävästi, että protoplaneetan kuori muuttui nestemäiseksi mahdollistaen mineraalien erottumisen. Tämän seurauksena raskaammat alkuaineet, kuten rauta (Fe) ja nikkeli (Ni), vajosivat sulan massan läpi muodostamaan Maan ytimen. Vastaavasti kevyempi, muun muassa piitä (Si) ja happea (O) sisältänyt aines erottui massan pintakerroksiin. NiFe-yhdisteiden vajoamisessa vapautunut potentiaalienergia kuumensi planeettaa merkittävästi entisestään. Pinta suli silikaattimereksi, josta varhaiset mantereet aikanaan muodostuivat. 
Rautakatastrofin katsotaan olleen ratkaisevassa roolissa elämän syntymiselle välttämättömän magneettikentän eli magnetosfäärin muodostumisessa.
Mitsubishi F-2

Mitsubishi F-2 on Mitsubishi Heavy Industriesin (MHI) ja Lockheed Martinin Japanin ilmaitsepuolustusvoimille valmistama monitoimihävittäjä.
Yhdysvaltalaiseen F-16C/D Fighting Falcon -hävittäjään perustuvasta koneesta on kaksi versiota, yksipaikkainen F-2A ja kaksipaikkainen F-2B.
F-2 sai alkunsa Yhdysvaltain ja Japanin FSX-projektina, jonka tarkoituksena oli korvata Japanin vanhenevat F-1-hävittäjät. Suunnitelmat niiden korvaamiseksi alkoivat vuonna 1985, ja marraskuussa 1988 maat saavuttivat yksimielisyyden F-16:n käyttämisestä uuden japanilaiskoneen pohjana.
Yhdysvaltalaiseen esikuvaansa verrattuna F-2:n kokoonpanossa on käytetty enemmän komposiittimateriaaleja. Sen siiven pinta-ala on myös noin 25 prosenttia suurempi.
André Noël Chaker

André Noël Chaker [ɑ̃dʁe nɔɛl ʃa'keʁ] (s. 25. elokuuta 1966 Montréal, Kanada) on kanadanranskalainen juristi, joka on asunut Suomessa 1990-luvun alkupuolelta asti. Hän on erikoistunut urheilujuridiikkaan, minkä lisäksi hänet tunnetaan kirjailijana, puhujana ja juontajana sekä muusikkona ja laulujen kääntäjänä. Vuonna 2011 hän julkaisi suomalaista elämäntapaa myönteisesti kuvaavan tietokirjan "The Finnish Miracle – Ihanuuksien ihmemaa".
Chaker suoritti oikeustieteellisen tutkinnon Montréalin McGill-yliopistossa 1989 ja Master of Business Administration -tutkinnon Helsingin kauppakorkeakoulussa 2000.
Hän on toiminut kansainvälisen liikuntatieteellisen järjestön ICSSPE:n pääsihteerinä 1992–1996 ja European College of Sport Sciencen johtajana 1997–1999. Saman vuosikymmenen lopulla hän toimi Helsinki 2006 talviolympiakisahankkeen markkinointipäällikkönä. Mobiilimarkkinoinnin ohjelmistoja suunnittelevan Mobicus Oy:n toimitusjohtajana Chaker toimi 2001–2003 ja sitten Helsingissä pidettyjen yleisurheilun vuoden 2005 maailmanmestaruuskilpailujen laki- ja protokolla-asioiden johtajana. Vuodesta 2008 hän on toiminut Veikkaus Oy:n johdon neuvonantajana.
Chaker on opettanut kansainvälistä urheilujuridiikkaa Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisessä tiedekunnassa ja kirjoittanut viisi julkaisua urheilujuridiikasta, mobiilimarkkinoinnista ja pop-musiikista.
Chaker on ollut Suomen Lakimiesliiton jäsen vuodesta 1994. Suomen kansalaisuuden hän sai 2005. Speakersforum-puhujatoimisto valitsi hänet vuoden puhujaksi vuonna 2012 ja vuoden juontajaksi vuonna 2015.
André Chaker on kääntänyt englanniksi muun muassa J. Karjalaisen lauluja. Vuonna 1996 Chaker ja suomalaismuusikoista koostunut yhtyeensä Les Frogs levyttivät ranskaksi Karjalaisen kappaleen ”Hän” nimellä ”Elle”. Chaker on levyttänyt ranskaksi myös Juice Leskisen laulun ”Viidestoista yö” nimellä ”Nos lendemains”.
Kesyttömät veljekset

Kesyttömät veljekset on Erkko Kivikosken ohjaama mustavalkoinen elokuva vuodelta 1969.
Juoni.
Elokuvan päähenkilöitä ovat veljekset Antti ja Erkki. Antti perustaa kirjapainon, joka kompastelee vaikeuksissa eteenpäin. Tarinaan lomittuvat Antin avioliitto-ongelmat ja vasemmistolaisen Erkin seurustelu laivanvarustajan tyttären kanssa.
Arviot.
Paria vasemmistolehtien kritiikkiä lukuun ottamatta elokuva sai aikalaiskriitikoilta runsaasti kiitosta, erään kriitikon sanoin sen ”ainoana varsinaisena heikkoutena taitaa olla nimen valinta”. Elokuvan nimen attribuutti ”kesyttömät” oli tuottaja Mauno Mäkelän vaatimus.
1990-luvun televisioesityksen aikaan suhtautuminen oli varauksellisempaa: Tapani Maskulan arviossa elokuva ”vaikuttaa silloisia valtavirtauksia typerästi nuoleskelevalta pakkopullalta”, kun taas Antti Lindqvistin mukaan siinä on ”kevyt tuulahdus 60-luvun aatteellisesta sarastuksesta ja ennakkoluulottomuudesta, - - mutta mitään todella koskettavia asioita hän ei ole saanut haltuunsa”.
Palkinnot.
Elokuva sai 150 000 markan valtionpalkinnon, ohjaaja Kivikoski 3 000 markan henkilökohtaisen elokuvataiteilijapalkinnon. Lisäksi Tarja Markus ja Eero Melasniemi saivat osittain tämän elokuvan ansiosta kumpikin 2 500 markan tunnustuksen. Jussi-palkinnot saivat Erkko Kivikoski, Eero Melasniemi ja sivuosannäyttelijä Matti Varjo.
Joukokylän-Kempasvaaran maisema-alue

Joukokylän-Kempasvaaran maisema-alue on Valtakunnallisesti merkittävä maisema-alue Puolangan kunnan pohjoisosassa. Alue on hyvin edustava esimerkki kainuulaisesta vaara-asutusmaisemasta, jossa kumpuilevia metsäerämaita laikuttavat siellä täällä järvenselät, avoimet rinneviljelykset ja talorykelmät.
Erityisesti Kempasvaara edustaa aidosti eristyksissä elävää pientä vaarakylää. Kempasvaaralla sijaitsee myös puinen näkötorni, josta näkymät aukeavat hyvin pohjoinen-itä-etelä-suuntiin. Lounais-luoteissuunnassa näkyvyyden peittää pieni metsäkaistale.
Alue kuuluu Kainuun vaaraseudun jylhään vaarajaksoon, jossa pinnanmuodot voimakkaasti vaihtelevat. Moreenipeitteisten mäkien luonnehtiman maaston pinnan­muodot vaihtelevat voimakkaasti. Vaarojen laet ovat supra-akvaattisia eli ne ovat jääkauden aikana jääneet huuhtoutumatta. Nämä lakialueet ovat ympäristöään viljavampia, siksi niitä on vuosisatojen ajan muovannut melko vauras maanviljely. Laidunniittyjä ja peltoja hoidetaan edelleen hyvin.
Alueen rakennuskanta on tyyliltään ja ajallisesti kerrostunutta. Joukokylässä ja Heinävaarassa tilat sijaitsevat tyypillisesti hajallaan vaarojen rinteillä, kun taas Kempasvaaran asutus on tiiviinä rykelmänä. Kempasvaarassa olevaa vanhempaa rakennuskantaa uhkaa rapistuminen. Jotkut vanhat ladot ja aitat on pidetty hyvässä kunnossa. Oman leimansa antavat sodanjälkeiset puolitoistakerroksiset asuinrakennukset, joista osa on peruskorjattu. Joukossa on myös ympäristöön hyvin sopeutuvia uusia asuin- ja ulkorakennuksia.
Toivo Heikkilä

Toivo Heikki Heikkilä (4. elokuuta 1906 Eräjärvi – 15. toukokuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti. Heikkilä valmistui ylioppilaaksi Helsingin koelyseosta vuonna 1927 ja filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1932.
Heikkilä työskenteli Suomen ulkoministeriön palveluksessa vuodesta 1931. Hän toimi avustajana Suomen suurlähetystöissä Tallinnassa ja Berliinissä vuosina 1933–1938 sekä ulkoministeriön jaostosihteerinä vuosina 1938–1940. Vuosina 1940–1944 hän toimi lähetystösihteerinä Berliinissä ja Budapestissa ja vuosina 1948–1955 Suomen kaupallisena edustajana Berliinissä. Vuosina 1944–1946 hän työskenteli pääministeri J. K. Paasikiven ja vuosina 1946–1948 pääministeri Mauno Pekkalan sihteerinä. Vuodesta 1954 hän oli pääkonsuli, ulkoministeriön poliittisen osaston apulaispäällikkö 1955–1957, asiainhoitaja Budapestissä 1957–1960, Budapestin-suurlähettiläs vuodesta 1960 ja Rio de Janeiron -suurlähettiläs 1963–1964.
Vuonna 1965 Heikkilä julkaisi niin kutsuttuihin vaaran vuosiin 1944–1948 keskittyneen muistelmateoksen "Paasikivi peräsimessä", joka nousi myyntimenestykseksi. Pääministerin sihteerinä Heikkilä oli ollut hyvällä tarkkailupaikalla ja päässyt seuraamaan läheltä myös J. K. Paasikiven yksityiselämää. Presidentti Urho Kekkonen kommentoi kirjaa opetusneuvos Yrjö Kalliselle huhtikuussa 1966 lähettämässään kirjeessä: ”Heikkilän kirjassa on paljon pätevää ajan kuvausta, mutta monessa kohti siinä on ala-arvoista tekstiä.”