tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ville Nevalainen

Ville Nevalainen (s. 20. lokakuuta 1984 Juuka) on suomalainen jalkapalloerotuomari. Hän on toiminut vuodesta 2014 alkaen kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n virallisena tuomarina.
Nevalainen teki tuomaridebyyttinsä Kakkosessa jo 17-vuotiaana. Vuonna 2011 hän tuomitsi ensimmäisen Veikkausliigan ottelunsa. Vuonna 2014 Nevalainen valittiin FIFA:n viralliseksi tuomariksi. Samana vuonna Nevalainen tuomitsi myös Suomen Cupin loppuottelun HJK - FC Inter. Heinäkuussa 2015 hän tuomitsi ensimmäisen ottelunsa Mestarien liigan karsinnoissa. Tuolla kaudella hän tuomitsi myös kaksi ottelua UEFA Youth Leaguessa.
Vuonna 2016 Nevalainen valittiin erotuomariksi alle 17-vuotiaiden EM-lopputurnaukseen Azerbaidžaniin. Maaliskuussa 2017 hän tuomitsi ensimmäisenä A-maaottelunaan MM-karsintaottelun Kypros-Viro. Suomen Palloliitto palkitsi vuonna 2017 Nevalaisen vuoden jalkapalloerotuomarina.
Maaliskuussa 2018 Nevalainen tuomitsi Luxemburgin ja Itävallan välisen A-maaottelun. Saman vuoden syyskuussa hänet valittiin erotuomariksi Kansojen liigan otteluun Färsaaret - Malta. Samassa kuussa Nevalainen debytoi Eurooppa-liigan lohkovaiheessa tuomittuaan ottelun Akhisar Belediyespor - FK Krasnodar.
Pohjois-Karjalan journalistiyhdistys

Pohjois-Karjalan Journalistiyhdistys on vuonna 1921 perustettu journalistien edunvalvonnasta vastaava yhdistys Pohjois-Karjalassa. Se on Suomen journalistiliiton jäsenyhdistys. Vuonna 2021 jäseniä oli noin 170. Jäsenistö koostuu lähinnä Pohjois-Karjalan tiedotusvälineissä työskentelevistä journalisteista ja freelancetoimittajista.
Yhdistys julkaisee vappulehti Sulkasatoa, myöntää "Sulka- ja Pyyhkeet-palkinnot" hyvästä ja huonosta tiedottamisesta vuosittain sekä myöntää "Journalistipalkinnon" joka toinen vuosi.
Yhdistyksen omistuksessa on Liperissä saari nimeltä Uutinen (myös tunnettu nimellä Seppänen), jossa on vuonna 1916 rakennettu huvila. Saari toimii yhdistyksen jäsenten kesäpaikkana.
Vuonna 2003 yhdistys julkaisi Tuhatkauno-yhtyeen cd-levyn "Painokoneet seis!", joka sisältää journalistilauluja.
Huang Changzhou

Huang Changzhou (, s. 20. elokuuta 1994) on kiinalainen pituushyppääjä.
Huang saavutti pronssia vuoden 2016 sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuista Portlandista omalla ennätystuloksellaan 821. Tulos syntyi viimeisellä kierroksella. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli yhdestoista. Hän voitti Aasian-mestaruuden Bhubaneswarissa 2017 tuloksella 809. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon MM-kilpailuissa 2017 ja sijoittui kymmenenneksi Birminghamin MM-hallikilpailuissa 2018. Hän saavutti pronssia Dohan Aasian-mestaruuskilpailuissa 2019 tuloksella 797. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän karsiutui loppukilpailusta. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän oli kymmenes. Hän karsiutui loppukilpailusta Eugenen MM-kilpailuissa 2022.
Henkilökohtaiset ennätykset.
Ulkoradoilla
Sisäradoilla
Joey Mawson

Joseph ”Joey” Mawson (s. 27. maaliskuuta 1996 Sydney) on australialainen moottoriurheilija.
Ura.
Mawson aloitti Karting-uransa 7-vuotiaana. Vuonna 2010 hän voitti Australian Junior National Light ja Junior Clubman -luokkien mestaruudet. Vuonna 2012 hän sijoittui Australian Rotax Nationals -luokassa toiseksi. 
Vuonna 2014 Mawson aloitti kilpauransa Ranskan Formula 4 -sarjassa saavuttaen kolme voittoa, kolme paalupaikkaa ja kahdeksan palkintosijaa ollen sarjan loppupisteissä neljäs. Vuonna 2015 Mawson siirtyi Saksan ADAC Formula 4 -sarjaan. Hän saavutti kauden aikana viisi voittoa, yhden paalupaikan ja 11 palkintosijaa sijoittuen sarjassa kolmanneksi. Vuonna 2016 Mawson jatkoi ADAC F4 -sarjassa kilpailemista saavuttaen kymmenen voittoa, seitsemän paalupaikkaa ja 16 palkintosijaa onnistuen voittamaan sarjan mestaruuden.
Suolahden tervatehdas

Suolahden tervatehdas oli Suolahdessa Ala-Keiteleen rannalla Likolahdessa vuosina 1945–1998 toiminut tervaa kuivatislaamalla valmistanut tehdas, jonka omisti "Suolahden Terva Oy".
Tervatehtaan perustaminen sai alkunsa jatkosodan loppuvaiheessa, kun puolustusvoimat halusi korvata panssarivaunuissa käytetyn voiteluöljyn kotimaisella tervapohjaisella voiteluöljyllä. Tätä varten perustettiin kaksi tervatehdasta, toinen Suolahteen ja toinen Kainuuseen. Suolahden tervatehdas aloitti toimintansa vasta vuosi sodan päättymisen jälkeen syyskuussa 1945. Tehdas sijaitsi Ala-Keiteleen järven rannalla ja sinne voitiin kuljettaa raaka-aineena käytettyjä tervaskantoja vesitse koko Keiteleen vesistön alueelta. Tehtaalle rakennettiin myös oma leveäraiteinen pistoraide, joka haarautui 1923 perustetun Riihivuoren sahan raiteesta.
Tehtaalle tuodut tervaskannot murskattiin ensin pieniin osiin murskaamossa ja sen jälkeen kantomurske siirtyi hihnakuljettimella polttouuneihin eli retortteihin, joita oli neljä kappaletta. Uuneissa murskeesta erottui kovassa kuumuudessa terva kaasuna, joka jäähdytettäessä tiivistyi nesteeksi. Tämä neste johdettiin yhdeksään 12 000 litran vetoiseen sammioon. Tehdas pystyi käsittelemään 60-70 kuutiometriä tervaksia vuorokaudessa. Työntekijöitä "Tippalaksi" kutsutussa tervatehtaassa oli noin parikymmentä ja tuotanto tapahtui kolmessa vuorossa.
Tehtaan tuottaman tervan käyttö puolustusvoimien panssarivaunujen voiteluun päättyi pian sodan jälkeen, mutta sen jälkeen tervaa alettiin käyttää muun muassa junanvaunuissa sekä ohennettuna puunsuojausöljynä. Tervaa käytettiin myös suksivoiteena ja kumiteollisuuden raaka-aineena. Suolahden Terva Oy oli Suomen johtava tervantuottaja aina 1960-luvun alkuun saakka. Tervan kysynnän vähennyttyä Suolahden Terva Oy lopetti tervan valmistuksen 1970-luvulla. Suolahden tehdas muutettiin valmistamaan grillihiiliä ja brikettejä ja tämä toiminta jatkui aina tehtaan sulkemiseen saakka vuonna 1998.
Tehtaan sulkemisen jälkeen entiset valkotiiliset tehdasrakennukset ovat jääneet tyhjilleen ja joitain niistä on purettu. Myös läheinen Riihivuoren saha lopetti toimintansa 1992. Tervatehtaalle johtanut pistoraide on edelleen jäljellä, mutta se ei ole enää liikennöintikunnossa.
Ulla Vaajakallio

Ulla Vaajakallio (s. 1941- k. 2024) oli suomalainen kuvittaja ja kuvataiteilija.
Henkilöhistoria.
Vaajakallio opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa, jonka graafiselta osastolta hän valmistui 1966. Työskenneltyään ensin mainostoimistossa hän siirtyi 1969 WSOY:lle, kunnes jäi vapaaksi taiteilijaksi 1978. 
Taiteellinen tuotanto.
Kuvataide.
Vaajakallio kuvitti kymmeniä lasten- ja muita kirjoja, kuten Riitta Korpelan Ti-Ti Nalle -sarja kirjoja sekä Tuula Kallioniemen, Inkeri Karvosen, Leena Laulajaisen ja Ritva Toivolan teoksia. Hän on lisäksi teki piirroksia lehtiin ja tieto- ja oppikirjoihin sekä suunnitteli kirjojen kansia ja graafisia toteutuksia, postikortteja ja muita painotuotteita sekä ex libris -merkkejä. Hänet tunnettiin myös ikonien maalarina jo 1960-luvun alkupuolelta ja ikonimaalauksen opettajana 1970-luvulta lähtien. 1990-luvulta alkaen hän on teki lavastuksia ja suunnitellut teatteriasuja ja -nukkeja muun muassa Teatteri Hevosenkengalle.
Luettelo Suomen muinaislinnoista

Tämä artikkeli on luettelo Suomen muinaislinnoista. Suomen muinaislinnoja käytettiin paikallisesti puolustustarkoituksiin pronssikaudella, rautakaudella tai keskiajalla. Muinaislinna on linnoitus, joka eroaa linnasta muun muassa siitä, että linnan rakennuttajina olivat valtio tai laajempi yhteisö. Linna tai linnoitus on myös myöhäisempi ilmiö.
Muinaislinnat on seuraavassa esitetty Suomen nykyisten maakuntien mukaan jaoteltuna. Suluissa on mainittu myös entinen kunta.
Ahvenanmaa.
Ahvenanmaalla on seuraavat muinaislinnat:
Etelä-Karjala.
Etelä-Karjalassa on seuraavat muinaislinnat:
Etelä-Savo.
Etelä-Savossa on seuraavat muinaislinnat:
Kanta-Häme.
Kanta-Hämeessä on seuraavat muinaislinnat:
Keski-Suomi.
Keski-Suomessa on seuraavat muinaislinnat:
Kymenlaakso.
Kymenlaaksossa on seuraavat muinaislinnat:
Pirkanmaa.
Pirkanmaalla on seuraavat muinaislinnat:
Pohjois-Karjala.
Pohjois-Karjalassa on seuraavat muinaislinnat:
Päijät-Häme.
Päijät-Hämeessä on seuraavat muinaislinnat:
Satakunta.
Satakunnassa on seuraavat muinaislinnat:
Uusimaa.
Uudellamaalla on seuraavat muinaislinnat:
Varsinais-Suomi.
Varsinais-Suomessa on seuraavat muinaislinnat:
Jean Guillou

Jean Victor Arthur Guillou (18. huhtikuuta 1930 Angers, Ranska – 26. tammikuuta 2019) oli ranskalainen säveltäjä, urkuri, pianisti ja musiikkipedagogi, joka toimi yli viisi vuosikymmentä Pariisin Saint-Eustachen kirkon urkurina. Hänet tunnetaan taitavana improvisoijana ja värikkäänä tulkitsijana, mutta hän konsertoi myös pianolla. Hän on perehtynyt myös urkujen toiminnan teoriaan ja urkujenrakentamisen konsultointiin.
Guillou alkoi opetella pianon ja urkujen soittoa viisivuotiaana, ja jo 12-vuotiaana hän sai töitä kotikaupunkinsa Angers’n Saint Serge -kirkosta. Vuosina 1945–1953 hän opiskeli Pariisin konservatoriossa Marcel Duprén, Maurice Duruflén ja Olivier Messiaenin johdolla. 1950-luvun puolivälissä Guillou oli urkujensoiton professorina Lissabonin Istituto de Alta Culturassa, minkä jälkeen hän muutti Berliiniin. Vuonna 1963 Guillou nimitettiin Pariisin Saint-Eustachen kirkon urkuriksi. 52 vuotta jatkuneen viranhoidon ohella hän konsertoi sekä urkurina että pianistina ja on pitänyt mestarikursseja vuodesta 1970 Zürichissä.
Jean Guillouta pidetään Olivier Messiaenin ohella merkittävimpänä ranskalaisena 1900-luvun urkusäveltäjänä, jonka teosten esittäminen vaatii kehittynyttä soittotekniikkaa. Hänen merkittävimmät urkusävellyksensä ovat "Fantaisie" opus 1, "18 variations" op. 3, "Sinfonietta" op. 4, "Ballade ossianique" 1 ja 2, op. 8 ja 23, "Toccata" op. 9, 6 "Sagas" op. 20, "Chapelle des abîmes" op. 26, "Scènes d’enfant" op. 28, "Hyperion" op. 45 sekä "La Révolte des Orgues" op. 69. 
Guilloun sävellystuotantoon kuuluu kaikkiaan seitsemän urkukonserttoa (1960, 1963, 1965, 1978, 1979, 2002 ja 2006), kaksi pianokonserttoa (1969 ja 1986), kolme sinfoniaa (1970, 1974 ja 1977) ja pasuunakonsertto (1990). Hän on säveltänyt myös kamari- ja vokaalimusiikkia sekä sovittanut uruille monien muiden säveltäjien teoksia, kuten Musorgskin "Näyttelykuvia"-pianosarjan. 
Jean Guilloun levytystuotanto käsittää noin sata albumia Philips Universal-, Decca-, Dorian-, CBS-, Festivo- ja Augure-levymerkeille.
Vuonna 1978 Guillou julkaisi urkujen rakennetta ja urkujensoiton teoriaa pohtivan teoksen "L’Orgue, Souvenir et Avenir". Hänen suositustensa mukaisia urkuja on rakennettu muun muassa Zürichin Tonhalleen, Brysselin Chant d’Oiseau -kirkkoon, Kanariansaarten Auditorio de Tenerifeen ja Napolin konservatorioon.
Susanna Turunen

Susanna Turunen (s. 17. huhtikuuta 1965 Espoo) on suomalainen toimittaja. Hän on toiminut Yleisradion EU-kirjeenvaihtajana Brysselissä vuodesta 2019. Sitä ennen hän toimi Ylen politiikantoimituksessa Eurooppa-toimittajana. Turunen oli aiemmin Ylen kirjeenvaihtaja Brysselissä 2007–2012.
Koulutus ja ura.
Turunen on opiskellut kansainvälistä politiikkaa ja journalismia Augustana Collegessa Yhdysvaltojen Illinois’ssa, jossa hän suoritti bachelor-tutkinnon vuonna 1993. Lisäksi hän on tehnyt maisteriopintoja Uppsalan yliopistossa.
Turunen aloitti toimittajanuransa Ruotsin radiossa ja televisiossa vuosina 1994–1995. Sieltä Turunen siirtyi Yleisradioon, jossa hän työskenteli ensin vuonna 1996 Ylen Lapin radiossa, kunnes hän siirtyi Ylen Aamu-tv:n toimitukseen vuosiksi 1997–2000. Turunen työskenteli Ylen ulkomaantoimituksessa vuodesta 2001 kunnes neljän vuoden päästä hän siirtyi politiikantoimitukseen ja sittemmin Brysselin-kirjeenvaihtajaksi vuosiksi 2007–2012 Sen jälkeen hän toimi Ylen EU-erikoistoimittajana. Hän palasi EU-kirjeenvaihtajaksi syyskuussa 2019.
Leveäraiteinen rautatie

Leveäraiteinen rautatie on sellainen rautatie, jonka raideleveys eli kiskojen sisäpintojen välinen etäisyys on suurempi kuin normaaliraideleveys eli 1 435 millimetriä (4 jalkaa 8½ tuumaa). Tällaista raideleveyttä kutsutaan "leveäksi raideleveydeksi" (, ). Leveäraiteisella radalla käytetään "leveäraidevetureita" ja leveäraiteista liikkuvaa kalustoa, joka on joko leveälle raideleveydelle alun perin valmistettu tai muunneltu jostain muusta raideleveydestä.
Vaikka maailman yleisimmin käytetyksi standardileveydeksi on muodostunut 1 435 millimetriä jo yli sata vuotta sitten, ei leveäraiteisilla raideleveyksillä ole vastaavassa mielessä milloinkaan ollut mitään tiettyä standardileveyttä, vaan raideleveydet ovat muotoutuneet eri teollisuudenalojen, kalustonvalmistajien ja maiden käyttötarpeiden ja resurssien mukaan. Esimerkiksi Suomen rataverkon raideleveys 1 524 millimetrin (5 jalkaa), entisen Neuvostoliiton alueella käytössä oleva 1 520 millimetrin raideleveys sekä Irlannin rataverkon 1 600 millimetrin raideleveys ovat leveitä raideleveyksiä.
Raitioteitä ei yleensä luokitella leveä- tai kapearaiteisiksi rautateiksi, vaikka niiden kalusto kulkee usein kapearaiteisella ja joskus myös leveäraiteisella radalla.
Historia.
Keisarillisen Venäjän ja sen 1800-luvun lopulla hallitsemien alueiden leveät raideleveydet ovat peräisin Yhdysvaltain etelävaltioiden sen aikaisesta viiden jalan (1 524 mm) raideleveysstandardista. 1950-luvulla Neuvostoliitossa suoritettiin SI-järjestelmän mukainen raideleveyden standardointi millimetrien tasakymmeniin, jolloin näiden alueiden raideleveydeksi tuli 1 520 millimetriä. Sitä vastoin Suomessa on edelleen käytössä alkuperäinen keisarillisella Venäjällä käyttöönotettu viiden jalan raideleveys. 
Epästandardin raideleveyden vaikutukset.
Suomen logistisen sijainnin vuoksi yksi maan tärkeistä kauppakumppaneista on Venäjä, ja itään päin jatkuvaa maayhteyttä on hyödynnetty myös rautatieliikenteessä. Venäjän raideleveyttä hyvin lähellä olevan raideleveyden käyttäminen helpottaa raaka-aine- ja tavarakuljetuksia maiden välillä, koska 4 mm:n leveysero ei estä rautatiekaluston käyttöä molemmilla raideleveyksillä. 
Sen sijaan junayhteyttä länteen on standardista poikkeavan raideleveyden vuoksi vaikea saada merkittävässä määrin toimimaan, ja vaunujen kuljettaminen junalautoilla ei samasta syystä ole laajassa mitassa kannattavaa. Poikkeava raideleveys vaikeuttaa myös rautatietoiminnan kilpailuttamista ja nostaa hankinta- ja ylläpitokustannuksia.
 1 524 mm: Suomi (ja Kongressi-Puola vuoteen 1918, jolloin maa siirtyi standardiraideleveyteen).
 1 520 mm: Venäjä ja muut entiset neuvostotasavallat sekä Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton aikoinaan turvallisuustakaama Mongolian tasavalta.
 1 600 mm
 1 676 mm: Intia, Pakistan, Bangladesh, Sri Lanka, Argentiina ja Chile
 1 674 mm: Espanja. Espanjalaiset kävivät sotaa Napoleonin aikoina Ranskaa vastaan brittien tuella. Vuoristoisuudestaan huolimatta Espanjalla on leveä raideleveys.
 1 665 mm: Portugali.
Reitkallin seisake

Reitkallin seisake () oli rautatieliikennepaikka sittemmin puretulla Inkeroinen–Hamina-radalla silloisen Vehkalahden kunnan Reitkallin kylässä. Liikennepaikkana Reitkalli luokiteltiin laiturivaihteeksi.
Seisakkeen vaiheet.
Seisake kuului tämän alkuaan yksityisradan alkuperäisiin liikennepaikkoihin ja avattiin rataosan käyttöönoton yhteydessä vuonna 1899. Seisake sijaitsi noin kilometrin päässä Summanjoen varrella sijaitsevasta Reitkallin kylästä sekä Reitkallin kartanosta, jossa myöhemmin toimi puutarhakoulu. Seisakkeen 70-vuotisen olemassaolon aikana lähistölle ilmaantui vain vähäistä asutusta, ja näin ollen seisake oli liikenteelliseltä merkittävyydeltään vähäpätöisin radan neljästä alkuperäisestä liikennepaikasta. Liikennepaikalla oli kuitenkin miehitys vuoteen 1956 asti.
Seisakkeen lähellä on sijainnut tiilitehdas, mutta seisakkeen ympäristöön ei syntynyt teollisuutta ja tavaraliikenteen muodostivat maatalouden kuljetukset, kuten maidon kuljetus Haminaan. Seisakkeella oli yksi tavaraliikennettä palvellut sivuraide. Henkilöliikenne käytti pääraidetta. Sivuraide purettiin liikennepaikan lakkautuksen jälkeen.
Haminan radan henkilöliikenteen muodostivat paikallisjunat, jotka pysähtyivät kaikilla liikennepaikoilla. Alun perin liikenne hoidettiin höyryveturin vetämillä junilla ja loppuvaiheessa liikennettä hoitivat Dm4- ja Dm7-sarjojen dieselmoottorivaunut. Seisakkeen henkilöliikenteen lakkautuspäivä oli samalla henkilöliikenteen lakkautuspäivä koko rataosalla. Vuonna 1984 rautatie poistui kokonaan Reitkallin entisen seisakkeen luota, kun Inkeroinen–Salmenkylä-rataosa purettiin.
Liikennepaikkarakennukset.
Seisakkeen alkuperäisistä rakennuksista ei ole tietoa, mutta lakkautukseen asti seisakkeella oli pieni, 1920- ja 1930-luvuilla käytettyjen tyyppipiirustusten mukainen asemarakennus. Asemarakennuksen pohjoispuolella oli varastorakennus. Seisakkeen yhteydessä oli myös vahtitupa. Kaikki rakennukset on purettu seisakkeen lakkautuksen jälkeen.
Anna Munsterhjelm

Anna Munsterhjelm (s. 17. helmikuuta 1985 Espoo) on suomalainen järjestöjohtaja. Hän on työskennellyt Suomen nuorisoalan kattojärjestö Allianssin toiminnanjohtajana elokuusta 2017 alkaen. Vuosina 2015–2017 Munsterhjelm toimi Suomen Partiolaisten ja vuosina 2012–2014 Pääkaupunkiseudun Partiolaisten puheenjohtajana. 
Munsterhjelm on työskennellyt aiemmin muun muassa kokoomuksen ohjelmapäällikkönä, Suomen Lukiolaisten Liiton pääsihteerinä, viestintäkonsulttina, toimittajana Olivia-lehdessä ja Ylioppilaslehti Ainon päätoimittajana. Hän on opiskellut poliittista historiaa yliopistossa ja journalismia ammattikorkeakoulussa, mutta hänellä ei ole korkeakoulututkintoa.
Munsterhjelm on myös Töölön seurakuntaneuvoston, Helsingin yhteisen kirkkovaltuuston ja Helsingin hiippakuntavaltuuston jäsen. Hän oli Helsingin kokoomuksen ehdokas kuntavaaleissa 2017, muttei tullut valituksi.
Pyykkilauta

Pyykkilauta eli pesulauta on pyykin käsinpesussa käytettävä työkalu. Se muodostuu puisesta tai metallisesta suorakulmaisesta kehyksestä, jonka keskellä on vierekkäisiä harjanteita sisältävä levy. Perinteisesti levy voi olla tehty puurimoista tai uurretusta puulevystä, aallotetusta sinkkipellistä, messingistä tai lasista. Nykyaikaisimpia pyykkilautamateriaaleja ovat muovit.
Perinteisen pyykkilaudan puukehyksen pystyrimat jatkuvat yleensä alaspäin lyhyinä jalkoina, joiden varassa pyykkilautaa pidetään pesusaavin pohjalla niin, että pyykistä puristuva pesuliuos valuu takaisin pesusaaviin.
Pesuaineliuoksessa liotetun pyykin hankaaminen pyykkilautaa vasten irrottaa likaa kankaan pinnasta ja pakottaa pesuliuosta kankaan läpi, jolloin lika irtoaa tehokkaasti. "Emännän tietokirja" vuodelta 1958 neuvoo pyykin liottamiseen 4–10 tunnin ajan kylmässä pesuliuoksessa, minkä jälkeen pyykkiä hangataan pesulautaa vasten ensin haaleassa, sitten kuumemmassa pesuliuoksessa. Lopuksi pyykki keitetään pyykkipadassa ja huuhdellaan useaan kertaan puhtaalla vedellä. Menetelmä sopii valkopyykille eli liinavaatteille ja muille lämpöä ja kulutusta kestäville puuvilla- ja pellavavaatteille, ei välttämättä nykyajan värikkäille keinokuituvaatteille.
Vauraissa maissa pyykkilaudan ovat syrjäyttäneet pesukoneet, mutta kehittyvissä maissa pyykkilautaa käytetään yhä paljon. Pyykkilauta on suosittu myös kesämökkioloissa sekä sotilaiden ja muiden liikkuvaa leirielämää vietävien keskuudessa. Pyykkilautaa käytetään myös huovutuksessa.
Historiaa.
Puisen, uritetun pyykkilaudan arvellaan olevan peräisin Pohjoismaista 1700–1800-luvuilta. Suomessa ne olivat yleisiä vielä 1920-luvulla, mutta niiden huonona puolena oli lyhyt käyttöikä puupinnan alettua rispaantua hankauksesta ja märkyydestä. Aaltopellistä valmistetun pyykkilaudan patentoi Yhdysvalloissa Stephen Rust vuonna 1833, mutta galvanoidustakin pellistä valmistettu pyykkilauta ruostui melko pian ja saattoi alkaa tahrata vaatteita. Liukkaan ja peräänantamattoman pinnan tarjoavia lasisia pyykkilautoja tunnetaan 1800-luvun puolivälistä alkaen; Suomessa ne alkoivat yleistyä 1930-luvulla. Niiden etuna on myös painavuus, minkä ansiosta ne pysyvät helpommin pystyssä pyykkipaljussa pyrkimättä nousemaan kelluvaan asentoon. Haittapuolena on särkyvyys työn tiimellyksessä ja nopeissa lämpötilan vaihteluissa. Muovisia pyykkilautoja sekä pyykkilaudan ja pesuvadin yhdistelmiä, joissa vadin sisäseinä on osittain aallotettu, käytetään paljon muun muassa Japanissa.
Pyykkilauta soittimena.
Pyykkilautoja käytetään myös rytmisoittimena lyömällä ja hankaamalla laudan uritettua pintaa jollakin kovalla esineellä, kuten sormustimilla varustetuin sormin. Pyykkilautaa on käytetty erityisesti varhaisessa jazzissa, zydeco-musiikissa ja skifflessä.
Helmipitta

Helmipitta ("Pitta arquata") on pittojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Helmipittaa tavataan Bruneissa, Indonesiassa, ja Malesiassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 315 000 km2. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Korupitta

Korupitta ("Pitta granatina") on pittojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Korupittaa tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa, Myanmarissa, Singaporessa ja Thaimaassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 853 000 km2. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen, ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Elintavat.
Korupitta elää pääasiassa tiheissä alankojen metsissä 600 metrin korkeuteen asti. Helmipitta käyttää ravinnokseen pääasiassa hyönteisiä, mutta myös pieniä etanoita ja hedelmien siemeniä. Se pesii maaliskuun ja elokuun välisenä aikana ja munii kaksi munaa.
Anu Vanas

Anu Vanas (s. 1955) on suomalainen kuvittaja, kuvataiteilija ja kirjailija. 
Vanaksen vanhemmat ovat opettaja Jaakko Vanas ja taidemaalari Virpi Vanas. Vanas opiskeli Taideteollisen korkeakoulun graafisen suunnittelun linjalla 1976-1983. Hän asuu Nurmeksessa. Vanas on kuvittanut muun muassa Eeva Tikan, Sesse Koiviston ja Maria Vuorion teoksia, samoin kuin oppikirjoja, ja tehnyt muita graafikon ja kuvataiteilijan töitä. Hän on julkaissut itse kaksi kuvakirjaa:
Elina Vanninen

Elina Vanninen (s. 19. joulukuuta 1942) on suomalainen kuvittaja ja kuvataiteilija. 
Vanninen kävi mainosgraafikkojen koulun ja opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa. Hän on kuvittanut sekä oppikirjoja että eri kirjailijoiden teoksia, kuten Kirsi Kunnaksen, Kaija Pakkasen, Airi Tuomisen, Ulla Lehtosen, Markku Rautosen, Raili Mikkasen, Arja Puikkosen, Esko-Pekka Tiitisen ja Ester Ahokaisen kirjoja.
Vanninen sai Rudolf Koivu -palkinnon vuonna 1969.
Ed Davis (kenraali)

Edward Grant Martin ”Ed” Davis (s. 13. helmikuuta 1963 Hereford, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen kenraali, joka valittiin vuonna 2015 Gibraltarin kuvernööriksi. Hän on palvellut vuodesta Britannian merijalkaväessä ja johtanut 3 Commando Brigade -joukkoja Afganistanissa. Davis toimi vuodet 2011–2014 merijalkaväen komentajana ja 2014–2016 Naton LANDCOM-päämajan apulaiskomentajana.
Elämä ja ura.
Ensimmäiset vuodet asevoimissa.
Ed Davis syntyi Herefordissa vuonna 1963. Hän meni armeijauralle, ja hänet nimitettiin vuonna 1981 upseeriksi merijalkaväkeen. Harjoitteluaikanaan Davis suoritti syyskuun 1982 ja maaliskuun 1985 välisenä aikana kaksi kuuden kuukauden palvelusjaksoa 40 Commando -joukon kanssa Falklandinsaarilla ja Kyproksella. Britanniaan palattuaan Davis valittiin johtamaan merijalkaväen joukkoja, jonka vastuulla on Britannian merivoimien ydinaseet.
Davis kävi kesä–joulukuussa 1991 asevoimien upseerikoulua. Hänet ylennettiin kapteeniksi joulukuussa 1991. 45 Commando -joukkojen mukana hän suoritti Norjassa kylmän ilmaston sodankäynnin harjoitusjakson ja palveli kuuden kuukauden ajan Belizessä. Davis nimitettiin joulukuussa 1993 joukkojen esikuntaupseeriksi.
Davis jätti 45 Commando -joukot vuonna 1995 ja kävi tämän jälkeen asevoimien johtamisen kurssin. Sen jälkeen hänet ylennettiin majuriksi ja hänet valittiin joulukuussa 1996 taistelujoukkojen tukiryhmän esikuntapäälliköksi. Tuossa tehtävässä hän toimi Bosniassa. Davis ylennettiin joulukuussa 1998 everstiluutnantiksi. Hän toimi tämän jälkeen upseerina merivoimien päämajassa ja puolustusministeriössä.
Monien joukkojen komentajana.
Everstiksi Davis ylennettiin kesäkuussa 2004. Seuraavat kaksi vuotta hän työskenteli puolustusministeriössä varusteohjelman johtajana. Hän palasi merijalkaväkeen toukokuussa 2007, jolloin hänet valittiin maihinnousujoukkojen esikuntaupseriksi. Hän palveli tehtävässä Afganistanissa ISAF-joukkojen päämajassa. Prikaatikenraalina Davis palasi marraskuussa 2007 puolustusministeriön tehtäviin.
Davis kävi vuonna 2009 armeijan ylimmän johdon kurssin ja osallistui 2010 Yhdysvaltain merijalkaväen upseerien sodankäynnin ohjemaan. Hän johti vuodet 2010–2011 3 Commando Brigade -joukkoja, joita hän ohjasi muun muassa Afganistanissa Helmandin maakunnassa.
Davis toimi 2011–2014 merijalkaväen komentajana. Tämän jälkeen hänet valittiin kenraaliluutnanttina Turkin İzmirin sijaitsevien Naton maajoukkojen päämajan apulaispäälliköksi.
Gibraltarin kuvernöörinä.
Davis valittiin lokakuussa 2015 Gibraltarin kuvernööriksi. Hän aloitti tehtävänsä Gibraltarilla tammikuussa 2016.
James Steacy

James "Jim" Steacy (s. 29. toukokuuta 1984 Saskatoon, Saskatchewan) on kanadalainen moukarinheittäjä. 189 senttimetriä pitkän ja 115 kilogrammaa painava Steacyn valmentajana toimii Larry Steinke.
Steacy on osallistunut kaksiin kesäolympialaisiin, vuosina 2008 ja 2012. Vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä Steacy selviytyi finaaliin ensimmäisenä kanadalaismoukarinheittäjänä 84 vuoteen ollen lopulta finaalin 12:s. MM-kilpailuihin Steacy on osallistunut kahdesti. Kansainyhteisön kisoista hän on saavuttanut kultaa vuodelta 2014 ja hopeaa vuodelta 2006. Vuoden 2007 Pan-Amerikan kisoista hän saavutti kultaa. Universiadeista Steacylla on yksi hopea ja Frankofonisista kisoista yksi kulta.
Myös Steacyn pikkusisko Heather Steacy on edustanut Kanadaa olympialaisissa moukarinheitossa. 
Henkilökohtaiset ennätykset.
Ulkoradoilla
Hiekkamaalaus

Hiekkamaalaus on taidemuoto, jossa luodaan tyyliteltyjä ja symbolisia kuvia ripottelemalla monenväristä hiekkaa tasaisen hiekkapohjan päälle. Hiekkamaalaus on yleistä lounaisen Pohjois-Amerikan intiaanien kuten navajojen ja pueblojen keskuudessa sekä yksinkertaisemmassa muodossaan myös tasankojen ja Kalifornian intiaaneilla.
Hiekkana käytetään murskattua värillistä hiekkakiveä, hiiltä, siitepölyä ja muita kuivia aineita. Hiekan värejä ovat valkoinen, sininen, keltainen, musta ja punainen. Maalauksen pohja on puhdistettua ja tasoitettua hiekkaa.
Hiekkamaalauksella on intiaaneille ensisijaisesti uskonnollinen merkitys, ja sitä käytetään parantamisseremonioissa. Intiaaneilta tunnetaan noin 600 erilaista kuvaa, jotka esittävät jumaluuksia, eläimiä, salamaa, sateenkaaria, kasveja ja muita symboleja, joita kuvataan riittilauluissa. Parantaja valitsee käytettävän kuvan. Kun maalaus on tehty, potilas istuu sen keskellä ja hiekkaa ripotellaan hänen ylleen. Kun rituaali on ohi, maalaus tuhotaan.
Intiaanit kielsivät pitkään kuvien tarkkojen kopioiden valmistamisen. Kun kuvioita käytettiin ryijyissä, niihin tehtiin tarkoituksella virhe, jotta alkuperäinen kuvio säilyttäisi voimansa. Nykyisin maalauksia kopioidaan niiden taltioimiseksi.
Taoudénitin alue

Taoudénitin alue (myös "Taoudénin alue", ) on perusteilla oleva hallintoalue Malin pohjoisosassa.
Vuoden 2012 tammikuussa ennen armeijan vallankaappausta hyväksytyn lain mukaan Taoudénitin alue on yksi Malin 19 alueesta. Se jakautuu kuuteen piiriin, jotka ovat Achouratt, Al-Ourche, Araouane, Boû-Djébéha, Foum Alba ja Taoudénit. Piirit jakautuvat edelleen yhteensä 30 arrondissementtiin.
Malin hallitus nimitti alueelle kuvernöörin tammikuussa 2016. Hallintoa alettiin järjestää huhtikuussa 2017. Alueen turvallisuustilanteen ja infrastruktuurin puutteen takia hallinnollisena keskuksena toimii toistaiseksi Timbuktu.
Timbuktun alueesta erotetun Taoudénitin alueen rajat ovat toistaiseksi määrittelemättä. Sen pinta-alaksi on mainittu 323 326 neliökilometriä ja väkiluvuksi 176 000, 134 000 ja 70 000 henkeä. Alue rajoittuu idässä Kidalin ja etelässä Timbuktun alueisiin, lännessä Mauritaniaan ja pohjoisessa Algeriaan. Asukkaat ovat etupäässä arabeja, tuaregeja ja songhaita. Harvaan asutussa autiomaassa sijaitsee muun muassa Taoudénitin suolakaivospaikkakunta.
Alueella on 19 koulua, joista kolme neljäsosaa on toimivia. 70 % väestöstä on vailla puhdasta juomavettä. Terveyspalveluista on toiminnassa alle puolet (joulukuussa 2017).
Hasan Şaş

Hasan Gökhan Şaş (s. 1. elokuuta 1976 Karataş) on turkkilainen uransa päättänyt jalkapalloilija. Pelipaikaltaan molempijalkainen Şaş oli oikea keskikenttäpelaaja.
Şaş aloitti uransa Turkin Superliigan Adana Demirsporissa, jossa hän pelasi kaudella 1994–1995 neljä ottelua. Vuodet 1995–1998 hän edusti saman sarjan Ankaragücüä, pelaten 80 ottelua, joissa syntyi yhdeksän osumaa. Vuonna 1998 Şaş siirtyi Superliigan Galatasarayhyn, jossa hän voitti muun muassa viisi Turkin mestaruutta ja UEFA Cupin sekä UEFA Super Cupin vuonna 2000. Kaudella 1998–1999 hän debytoi seuran paidassa myös Mestarien liigassa. Yhteensä Şaş pelasi Galatasarayn paidassa 234 Turkin Superliigan ottelua viimeistellen niissä 28 maalia. Şaş lopetti uransa Galatasarayn paidassa vuonna 2009.
Şaş kuului Turkin jalkapallomaajoukkueeseen vuodet 1998–2006. Vuonna 2002 hän oli mukana voittamassa pronssia MM-kilpailuista. Şaş pelasi turnauksessa kuudessa ottelussa onnistuen maalinteossa Brasiliaa ja Kiinaa vastaan. Hänet äänestettiin myös turnauksen tähdistöjoukkueeseen. MM-turnauksen maalit jäivät Şaşin ainoiksi maaleiksi hänen 40 ottelua kestäneellä maajoukkueurallaan.
Uransa jälkeen Şaş on toiminut TV-kommentaattorina. Vuodet 2011–2013 hän toimi myös pitkäaikaisen seuransa Galatasarayn apuvalmentajana.
Saavutukset.
Seurajoukkuetasolla
Maajoukkuetasolla
Henkilökohtainen
Kippari-Kallen kylä

Kippari-Kallen kylä ("Popeye Village Malta") on Maltalla oleva teemapuisto. Se rakennettiin alun perin vuonna 1980 valmistuneen Robin Williamsin tähdittämän elokuvan "Kippari-Kalle" lavasteiksi. Kylään rakennettiin parisenkymmentä puurakenteista taloa sekä aallonmurtaja. Rakentaminen kesti seitsemän kuukautta.
Burn (Havokin albumi)

Burn on yhdysvaltalaisen thrash metal -yhtye Havokin ensimmäinen kokopitkä studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2009 levymerkillä Candlelight Records.
Albumin äänitykset alkoivat jo vuoden 2008 kesällä laulaja David Sanchezin kotona Lakewoodissa. Vuoden 2008 lopulla yhtye meni Denverin Motaland-studiolle äänittämään levyn puhtaaksi sekä äänittämään laulut ja miksaamaan albumin.
Albumilla on viisi kappaletta jotka ovat jo ennestään tuttuja yhtyeen EP-levyiltä, sekä seitsemän uutta kappaletta. Kappaleesta ”Morbid Symmetry” kuvattiin musiikkivideo vuonna 2009.
Lapvesi

Lapvesi on Lappeenrannan kaupunginosa ja tilastoalue. Se sijaitsee keskustasta noin viisi kilometriä itään entisen Lauritsalan kauppalan alueella.
Lapveden laaja ja yhtenäinen asuinalue on maakunnallisesti merkittävä kulttuurihistoriallinen ympäristö. Lapvesi sisältyi Birger Brunilan ja W. G. Palmqvistin laatimaan Lauritsalan ensimmäiseen asemakaavaan vuodelta 1941. Alueen rakentaminen alkoi toisen maailmansodan jälkeen, ja kiivaimmillaan se oli 1950-luvulla. Hallitseva asumismuoto on rintamamiestalo, minkä lisäksi kaupunginosassa on muutama kerrostalo. Lapveden tilastoalueella on 865 asukasta.
Lapvedellä on pizzeria-ravintola, ja lähimmät muut palvelut ovat Lauritsalan kaupunginosassa. Keskellä kaupunginosaa on Lapvedenpuisto ja Lapveden pallokenttä, jonka paikalle on suunniteltu uutta asuinaluetta. Kaupunginosan lounaiskulmassa on laajahko teollisuusalue.
Kaupunginosaa rajaavat Karjalan rata ja Karjalantie pohjoisessa, Kalevankatu, Hartikkalanpuisto ja Pajarilankatu idässä, valtatie 6 etelässä ja Hyötiöntie lännessä. Lapveden naapurikaupunginosia ovat Lauritsala, Hakali, Hartikkala, Pajarila, Tirilä ja Kaukas.
Nimenä Lapvesi (Lappvesi) on Lappeen emäpitäjän vanha nimi. Lapvesi on myös vanha maarekisterikylä, johon kuuluu laajoja alueita ympäri nykyistä Lappeenrantaa.
Luettelo Espanjan viinintuotantoalueista

Espanjan viinituotantoalueista suuri osa on määritelty EU:n nimisuojajärjestelmän ja Espanjan maatalousministeriön säännösten avulla maantieteellisiin alueisiin perustuviin laatuluokkiin. Suojattu alkuperänimitys (SAN), (), on 90 alueella. Suojattu maantieteellinen merkintä (SMM), (), on 41 alueella. 
Espanjassa tuotetun viinin DOP-laatuluokat ovat itsehallintoalueittain seuraavat (90 aluetta, tilanne 29.4.2015):
Reino Laitasalo

Reino Laitasalo (1929 Pohjois-Pirkkala – 3. maaliskuuta 2016 Riihimäki) oli suomalainen taidemaalari ja –graafikko. Laitasalo syntyi vuonna 1929 Pispalassa, joka silloin kuului Pohjois-Pirkkalan kuntaan, yksinhuoltajaäidin perheeseen. Lapsuuden muistot työläiselämästä elivät hänen maalauksissaan. Hän aloitti työelämän hitsaajana ja opiskeli vapaa-aikanaan taidetta Tampereen työväenopistossa. Opinnot jatkuivat Leningradissa Repin-instituutissa vuosina 1959–1961. Häntä kutsuttiin viimeiseksi työläistaiteilijaksi.
Reino Laitasalon puoliso Ella-Maija Anttila-Laitasalo (1938–2003) oli myös taidemaalari sekä nukketaiteilija. He asuivat Riihimäellä Hyttikorttelin vanhassa puutalossa. Laitasalo osallistui näyttelyihin vuodesta 1956 lähtien sekä kotimaassa että ulkomailla. Reino Laitasalon teoksia on Ateneumin ja useiden muiden taidemuseoiden kokoelmissa. Valtion taiteilijaeläkkeen hän sai vuonna 1990. Laitasalo on vastaanottanut ainoana ulkomaalaisena Ruotsissa Johan Alhbäck –palkinnon vuonna 2012, minkä kunniaksi hänellä oli laaja näyttely syksyllä 2013 Taalainmaalla Smedjebackenin kunnan kulttuurikeskus Mekenissä.
Laitasaloa kiinnosti myös kirjoittaminen. Vuonna 2011 Samuli Parosen seura julkaisuna ilmestyi runoteos "Potemkinin portaat".
Shirayukihime

Shirayukihime () on Japanissa kasvatettu valkoinen englannintäysiveritamma. Se nimettiin Grimmin veljesten tarinoiden Lumikin mukaan.
Ura.
Shirayukihime herätti huomiota syntyessään: toisin kuin kimot hevoset, se oli valkoinen syntymästään lähtien. Se oli ruunikon emänsä Wave Wind ensimmäinen varsa ja sen isä oli mustanruunikko Sunday Silence. Shirayukihimen dominanttivalkoisen värityksen aiheuttaa mutaatio, ja sen nuoremmat sisarukset ovat väritykseltään tavanomaisia.
Valkoisen värityksen aiheuttavan mutaation todennäköisyys on noin yksi 10-20 tuhannesta, mistä syystä kilpailevat valkoiset hevoset ovat erittäin harvinaisia. Japanissa tunnetaan White Pegasus, joka saavutti eteläisen Kantōn paikalliskilpailuissa kahdeksan voittoa. Shirayukihime debytoi vuonna 2001 mutta ei voittanut yhtään lähtöä. Yhdeksästä lähdöstään se sijoittui kuitenkin kerran kolmanneksi, mikä oli ensimmäinen kerta, kun valkoinen hevonen sijoittui Japanin metropolialueella vedonlyöntisijoille.
Kilpauransa päätyttyä Shirayukihime otettiin siitoskäyttöön. Mendelin lain mukaan sen mutaatio periytyy sen jälkeläisille 50 prosentin todennäköisyydellä. Koska Shirayukihime on hyvää sukua, sen odotetaan perustavan valkoisten laukkahevosten sukulinjan.
Jälkeläiset.
1: Makoto Kaneko Holdings
Shirayukihimelle on toistaiseksi syntynyt kuusi valkoista toisen polven jälkeläistä:
Kyläkallio

Kyläkallio on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnan Tuuloksessa Juttilan kylässä sijaitseva mahdollinen muinaislinna. Muinaislinnaa ei ole tutkittu, joten ei ole varmaa, että paikkaa olisi käytetty puolustustarkoitukseen.
Linnavuori.
Soikeanmuotoinen Kyläkallio sijaitsee Laurinkalliosta noin 300 metriä kaakkoon. Sen rautakautiset vallit olivat Hjalmar Appelgrenin vuoden 1891 kiireellisen tarkastuksen yhteydessä vielä nähtävissä kallion luoteispään kallionkielekkeen molemmin puolin. Hän havaitsi kivirivejä myös kallion ylemmillä tasoilla, kuten myös kivikasoja. Kivikasoja tutkiessaan hän havaitsi niissä hiiltä. Havaintojensa perusteella hän oletti Kyläkallion olleen linnoitettu pakopaikka. Appelgren myös totesi löytöjensä vastaavan Laatokalta lukuisasti löydettyjä muinaislinnoja.
Kyläkallio on osa merkittävää Tuuloksen alueen rautakautisen ja historiallisen ajan keskittymää. Kylän lähiympäristössä sijaitsevat myös Laurinkallio, Ryömänlinnan, Kestinpäänkallion ja Kitaruvenlinnan muinaislinnat. Kestipäänkallion nimi on mahdollisesti aikoinaan viitannut muukalaisiin.
...din längtans blå anemone

...din längtans blå anemone on ruotsalaisen blueskitaristi-laulajan Rolf Wikströmin kuudestoista albumi, joka julkaistiin vuonna 1996 levymerkillä MNW. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Rolf Wikström ja sanoittanut Nils Ferlin, ellei toisin mainita.
HMS Begum (D38)

HMS Begum (viirinumero D38) oli vuonna 1942 vesillelaskettu Britannian Kuninkaallisen laivaston Ruler-luokan saattuetukialus, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporationilta Seattlesta Yhdysvalloista, ja sen propulsiojärjestelmän toimitti Allis-Chalmers. Kölinlasku tapahtui 3. elokuuta 1942 ja alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 11. marraskuuta kumminaan G. B. Sherwoodin puoliso. Yhdysvaltain laivasto otti aluksen palvelukseen 22. heinäkuuta 1943 nimellä "USS Bolinas" (runkonumero CVE-36) päällikkönään H. L. Meadow. Alus poistettiin palveluksesta 2. elokuuta ja luovutettiin samana päivänä Britannian kuninkaalliselle laivastolle, joka otti sen palvelukseen nimellä "HMS Begum".
Palvelus.
Alus siirrettiin Vancouveriin, jossa siinä havaitut viat korjattiin ja alukselle tehtiin muutostöitä. Työt saatiin päätökseen 22. marraskuuta. Alus läpäisi Panaman kanavan 4. tammikuuta 1944 ja se lähti 9. tammikuuta New Yorkista Liverpooliin kannellaan 1837 ja 1838 laivueiden Vought F4U Corsairit. Alus saapui Clyden telakalle muutostöitä varten 1. helmikuuta.
"Begum" liitettiin 3. maaliskuuta Itäiseen laivastoon ja se lähti merelle kannellaan 1839 laivueen Corsairit, 1844 laivueen Hellcatit sekä 815 ja 817 laivueiden Fairey Barracudat. Alus saapui 26. huhtikuuta Colomboon, jossa lentokoneet siirrettiin maihin.
Alus oli 11. kesäkuuta sukellusveneidentorjuntapartiossa Intian valtamerellä kannellaan 832 laivueen TBF Avengerit ja F4F Wildcatit. "Begum" lähti 16. tammikuuta 1945 kotimatkalle Britteinsaarille ja se saapui 20. helmikuuta Clyden telakalle huollettavaksi ja muutettavaksi lentokoneidenkuljetusalukseksi.
Alus liitettiin 17. huhtikuuta Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon ja se lähti Clydestä saattueessa KMF43 kannellaan 721 laivueen A-35 Vengeancet ja 1701 laivueen Sea Otterit. Alus saapui 5. kesäkuuta Sydneyyn ja edelleen 15. kesäkuuta Manukseen mukanaan lentokonetäydennys.
Alus saapui 2. heinäkuuta Trincomaleehen, jossa se liitettiin Itä-Intian laivastoon lentäjien koulutusaluksena toiminta-alueenaan Ceylonin ympäristö. alus lähti 23. lokakuuta Ceylonilta Britteinsaarille ja se saapui 10. marraskuuta Clydeen, jossa aluksen varastot tyhjennettiin. Alus lähti 11. joulukuuta Portsmouthin kautta Yhdysvaltoihin ja se palautettiin 5. tammikuuta 1946 Yhdysvaltain laivastolle Norfolkissa Virginiassa.
Yhdysvaltain laivasto myi aluksen 16. huhtikuuta 1947 kauppa-alukseksi nimellä "Raki". Alus sai vuonna 1966 uuden nimen "I Yang", ja romutettiin lopulta maaliskuussa 1974 Taiwanilla.
Mark Lewisohn

Mark Lewisohn (16. kesäkuuta 1959 Lontoo) on englantilainen kirjailija ja ammattimainen The Beatles -historioitsija.
Lewisohn alkoi tutkia yhtyettä noin 18–19-vuotiaana. Siitä lähtien hän on tutkinut aihetta ja kirjoittanut siitä useita kirjoja. Vuonna 2004 hänestä tuli täysipäiväinen Beatles-historioitsija, kun hän teki Little, Brown and Company -kustantamon kanssa 1,2 miljoonan punnan sopimuksen kolmiosaisesta The Beatles -historiikista. Aikaa sen kirjoittamiseksi sovittiin alun perin 12 vuotta. Trilogian ensimmäinen osa, "The Beatles: All These Years – Tune In", ilmestyi vuonna 2013.
Lewisohnilla on kaksi aikuista lasta suomalaisen ex-vaimonsa kanssa.
Starka band

...Starka band on ruotsalaisen blueskitaristi-laulajan Rolf Wikströmin seitsemästoista albumi, joka julkaistiin vuonna 1998 levymerkillä MNW. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Rolf Wikström, ellei toisin mainita.
Ménakan alue

Ménakan alue () on perusteilla oleva hallintoalue Malin koillisosassa. Se käsittää entisen Gaon alueen Ménakan piirin.
Vuoden 2012 tammikuussa ennen armeijan vallankaappausta hyväksytyn lain mukaan Ménakan alue on yksi Malin 19 alueesta. Se jakautuu neljään piiriin, jotka ovat
Andéramboukane, Inekar, Ménaka ja Tidermène. Piirit jakautuvat edelleen yhteensä yhdeksään arrondissementtiin. Malin hallitus nimitti alueelle kuvernöörin tammikuussa 2016.
Hemmo Louhivuori

Hemmo Unto Wilhelm Louhivuori (11. helmikuuta 1910 Viipuri – 9. kesäkuuta 1981 Mikkeli) oli suomalainen taidemusiikin säveltäjä.
Hemmo Louhivuori oli Viipurin tuomiokirkon kanttorin Eemil Louhivuoren poika. Hemmo opiskeli pianonsoittoa kahdeksanvuotiaasta, mutta keskikoulun jälkeen hän opiskeli ensin kansakoulunopettajaksi Raumalla. Hän toivoi voivansa jatkaa musiikkiopintoja Viipurin musiikkiopistossa syksyllä 1939, mutta sota keskeytti opinnot saman tien. Syksyllä 1944 hänet hyväksyttiin Sibelius-Akatemian oppilaaksi; samalla hän työskenteli koulunopettajana Helsingissä. Louhivuoren opettajiin kuuluivat Leo Funtek (soitinnus) ja Aarre Merikanto (sävellys). Louhivuori piti sävellyskonsertin vuonna 1951.
Säveltäjänuransa ohella Louhivuori työskenteli Helsingin koulujen musiikinopettajana, pisimpään Lauttasaaren yhteiskoulussa (1954–1969) sekä johti kuoroja, muun muassa Koiton sekakuoroa.
Louhivuoren sävellystuotanto käsittää erityisesti laulumusiikkia suomalaisten runoilijoiden teksteihin (mm. Eila Kivikk’aho, Einari Vuorela, Toivo Lyy).
HMS Empress (D42)

HMS Empress (viirinumero D42) oli vuonna 1942 vesillelaskettu Britannian kuninkaallisen laivaston Ruler-luokan saattuetukialus toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporation Seattlesta Yhdysvalloista, missä köli laskettiin 9. syyskuuta 1942. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 30. joulukuuta ja päätettiin 8. elokuuta luovuttaa Britannian kuninkaalliselle laivastolle nimellä "HMS Empress". Alus valmistui 9. elokuuta, jolloin Yhdysvaltain laivasto otti aluksen palvelukseensa nimellä "USS Carnegie" (runkonumero CVE-38) ja poistettiin palveluksesta kolme päivää myöhemmin sen saavuttua Vancouveriin, jossa Britannian kuninkaallinen laivasto otti aluksen palvelukseen. Vancouverissa alukselle tehtiin muutostöitä.
Palvelus.
Alus lähti 17. helmikuuta 1944 New Yorkiin ja läpäisi 9. maaliskuuta Panaman kanavan. Alus lähti 26. maaliskuuta New Yorkista kannellaan 850 laivueen Grumman Avengerit ja saapui 8. huhtikuuta Clydeen. Alus liitettiin läntisen reitin () alaisuuteen, mutta se vietti pitkähkön ajan Clyden ja Rosythin telakoilla korjattaessa aluksella havaittuja vikoja. Alus siirrettiin 6. tammikuuta 1945 Itä-Intian laivastoon. Se lähti Gibraltarille saattueessa KMF38. Alus saapui 4. helmikuuta Trincomaleehen, jossa se liitettiin 21. lentotukialuslaivueeseen. Alus osallistui operaatio Staceyyn, jossa sen lentokoneet kuvasivat Sumatraa ja Kran niemimaata "HMS Ameerin" 888 laivueen Hellcat PR ja 845 laivueen Avengerien kanssa. "Empressille" oli siirretty osa 804 laivueen Hellcateista.
Alus osallistui 27. huhtikuuta operaatio Bishopiin, jossa sen lentokoneet iskivät "HMS Shahin" koneiden kanssa japanilaisten asemiin Nikobaareilla ja Andamaaneilla. "Ameerin" koneiden kanssa aluksen lentokoneet iskivät 19. heinäkuuta operaatio Liveryssä Malakan pohjoisosiin sekä suojasivat miinoitusta Phuketin lähistöllä. Operaatio Zipperissä eli Singaporen takaisin valtauksessa 8. syyskuuta aluksella olivat 896 laivueen Hellcatit ja 1700 laivueen Walrus-lentoveneet. Alus ankkuroitui 10. syyskuuta Keppelin satamaan "HMS Khediven", "Ameerin", "HMS Emperorin", "HMS Hunterin" ja "HMS Stalkerin" kanssa.
Alus saapui 11. lokakuuta Colomboon, mistä se teki 3. marraskuuta vierailun Wellingtoniin Uuteen-Seelantiin palaten Colomboon 23. marraskuuta. Alus lähti 27. marraskuuta Britteinsaarille ja saapui 19. joulukuuta Clydeen, jossa sen varastot tyhjennettiin. Alus aloitti 6. tammikuuta 1946 matkan Yhdysvaltoihin ja se palautettiin 4. helmikuuta Yhdysvaltain laivastolle Norfolkissa Virginiassa. Alus myytiin 21. kesäkuuta romutettavaksi.
Leonard Lindelöf

Karl August Leonard Lindelöf (13. marraskuuta 1862 Turku – 11. elokuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen filosofian maisteri, keksijä ja Helsingissä toimineen "Lindelöfin konetehtaan" perustaja.
Lindelöfin vanhemmat olivat teologian tohtori, Porvoon tuomiorovasti Johan August Lindelöf (1824–1897) ja Matilda Josefina Ammondt. Hän pääsi ylioppilaaksi 1881 Hämeenlinnan normaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1885 ja maisteriksi 1886.
Lindelöf toimi valmistuttuaan jonkin aikaa opettajana Kuopiossa mutta hän muutti jo 1888 Helsinkiin jonne hän oli perustanut vuonna 1886 "Lindelöfin konetehdas" nimisen pienen yrityksen valmistamaan metrisiä mittausvälineitä ja fysikaalisia kojeita kouluja varten. Lindelöfin konetehdas siirtyi 1887 Helsingin Hermanniin jossa se toimi tehtaan päärakennuksen tuhonneeseen tulipaloon saakka 1895. Tehtaassa oli nyt jo noin satakunta työntekijää ja se valmisti muun muassa mittausvälineitä ja maatalouskoneita. Tulipalon jälkeen tehdas muutti kantakaupunkiin jossa se toimi ensin Itäisen Viertotien varrella ja sitten Lastenkodinkadun varrella. Vuonna 1924 tehdas siirtyi Suomen Kaapelitehtaan rakennukseen Pursimiehenkadulle.
1900-luvun alussa Lindelöfin konetehdas erikoistui tupakkateollisuuden käyttämien savukkeenvalmistuskoneiden valmistamiseen. Lindelöfin konetehdas sai runsaasti sotatarviketilauksia molempien maailmansotien aikana ja se valmisti osia konekivääreihin ja konepistooleihin. Ensimmäisen maailmansodan aikana Lindelöfin konetehdas valmisti myös suuret määrät automaatti-, revolveri- ja kärkisorveja Venäjän armeijalle. Suomen itsenäistymisen jälkeen tehtaan erikoisalaksi tuli asevalmistus. Lindelöf teki itse monia asetekniikkaan liittyviä keksintöjä ja hän kehitti muun muassa parannuksia Maxim-konekiväärin lukkoon. Toisen maailmansodan aikana konetehdas valmisti myös varaosia autoihin. Sotien jälkeen valmistettiin koneita erikoistarkoituksiin sekä erilaisia työkaluja.
Lindelöfin konetehtaan teollinen toiminta päättyi muutamia vuosia Lindelöfin kuoleman jälkeen. Leonard Lindelöf Konetehdas Osakeyhtiö on yhtiönä vielä olemassa. Yhtiön toimiala on nykyisin metallirakenteiden ja niiden osien valmistus ja se kuului 2000-luvun alussa tytäryhtiönä Mako-konserniin.
Leonard Lindelöf oli naimisissa vuodesta 1887 Zaida Ester Sofia Norrgrénin kanssa. Matemaatikko, yliopiston rehtori, kouluhallituksen ylijohtaja Lorenz Lindelöf oli Leonard Lindelöfin setä.
Amir Haddad

Laurent Amir Khlifa Khedidder Haddad (, tunnetaan paremmin taiteilijanimillä Amir Haddad ja Amir, s. 20. kesäkuuta 1984 Sarcelles, Ranska) on ranskalais-israelilainen laulaja-lauluntekijä. 
Amir osallistui vuonna 2014 Ranskan "The Voicen" kolmannelle tuotantokaudelle. Hän sijoittui kolmanneksi saatuaan finaalissa 18 prosenttia äänistä. Ensimmäisen albuminsa, hepreankielisen "Vayehin", Amir julkaisi jo vuonna 2011. Helmikuussa 2016 hänet valittiin edustamaan Ranskaa saman vuoden Eurovision laulukilpailuun kappaleella "J'ai cherché".
Diskografia.
Albumit
Singlet
Allting förändras

Allting förändras on ruotsalaisen blueskitaristi-laulajan Rolf Wikströmin kahdeksastoista albumi, joka julkaistiin vuonna 2001 levymerkillä MNW. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Rolf Wikström, ellei toisin mainita.
På hotell

På hotell on ruotsalaisen popjazzyhtye Bo Kaspers Orkesterin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1994 levymerkillä Sony/Columbia. 
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Bo Kaspers Orkester, ellei toisin mainita.
Five Long Years

Five Long Years on yhdysvaltalaisen bluespianisti laulajan Eddie Boydin esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 1965 levymerkillä Fontana.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Eddie Boyd.