tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Epidermi (kasvitiede)

Epidermi eli päällysketto on kasveilla sen ulkopintoja peittävä solukerros eli se toimii ulkopintojen rajoitussolukkona. Epidermi on tavallisesti vain yhden solukerroksen paksuinen ja siinä voi kasvinosasta riippuen olla erilaisia ulokkeita, kuten esimerkiksi karvoja.
Kehittyvän juuren epidermiä kutsutaan nimellä ritsodermi. Juurten kasvaessa ritsodermi kuluu kuitenkin pois ja korvautuu eksodermillä eli ulkoketolla. Eksodermiin muodostuu usein korkkia ja siitä voi kehittyä korkkikuori. Lehdissä epidermi tyypillisesti säilyy ja sen pinnalla on kasvilajista riippuen paksuudeltaan vaihteleva kutikula.
Epidermin alla voi olla lisäksi hypodermi eli epiderminalainen solukerros.
Data East

Data East Corporation (), lyhyesti DECO oli vuonna 1976 perustettu japanilainen pelitalo ja sähkösuunnitteluyritys, joka perustettiin 1976 ja päätyi konkurssiin vuonna 2003. Sen pääkonttori sijaitsi Tokion Suginamin alueella. Yhtiön Yhdysvaltain konttori Data East USA sijaitsi San Joséssa Kaliforniassa. 
Yhtiö kehitti ja julkaisi sekä videopelejä että flipperipelejä; kaiken kaikkiaan yhtiö kehitti 150 videopeliä.
Historia.
Data Eastin perusti Tokain yliopiston alumni Tetsuo Fukuda 20. huhtikuuta 1976. Heinäkuussa 1977 yritys suunnitteli ja julkaisi ensimmäisen pelihallipelinsä "Jack Lot", joka oli yrityskäyttöön tarkoitettu blackjackiin perustuva peli. Tammikuussa 1978 julkaistiin "Super Break", joka oli sen ensimmäinen videopeli. 1970-luvulla Data East julkaisi kaikkiaan yli 15 pelihallipeliä .
Data East perusti konttorin Yhdysvaltoihin kesäkuussa 1979, samoihin aikoihin kun sen kilpailijat Sega ja Taito olivat ilmaantuneet maan markkinoille. Vuonna 1980 yritys julkaisi "Astro Fighterin", josta tuli sen ensimmäinen iso pelihallipeli.
Heikki Arvonen

Henrik Ferdinand ”Heikki” Arvonen (synt. Hilpert, 6. tammikuuta 1870 Pori – 30. lokakuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysmies ja toimittaja. Hän oli yksi nykyisen Metallityöväen Liiton ensimmäisen edeltäjän Suomen rauta- ja metallityöntekijäin liiton perustajista.
Elämä.
Porissa syntyneen Arvosen isä oli saksalainen merimies Heinrich August Hilpert ja äiti Maria Josefina Arvelin. Kansakoulun käytyään Arvonen muutti Helsinkiin, jossa hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja työskenteli myöhemmin metallimiehenä. Arvonen oli vuonna 1888 perustetun Helsingin konetehtaalaisten ammattiosaston (nyk. Helsingin Metallityöväen ammattiosasto) jäsen. Kesäkuussa 1899 hän toimi Helsingin Työväenyhdistyksen tiloissa järjestetyn Suomen rauta- ja metallityöntekijäin liiton perustavan kokouksen sihteerinä. Arvonen työskenteli myös liiton julkaiseman "Ilmarinen"-jäsenlehden ensimmäisenä päätoimittajana. Joulukuussa 1899 Arvonen osallistui Helsingissä pidettyyn ammattikongressiin, jossa hänet valittiin perustetun keskusammattijärjestön puheenjohtajaksi.
Vuosina 1903–1905 Arvosella oli Helsingissä peltisepänliike yhdessä Alexander Erikssonin kanssa. Tämän jälkeen hän ehti vaikuttamaan vielä Turussa, ennen siirtymistään Hämeenlinnassa ilmestyneen "Hämeen Voiman" toimittajaksi keväällä 1906. Vuosina 1907–1908 hän oli myös lehden päätoimittaja. Tämän jälkeen Arvonen työskenteli Kuopiossa ilmestyneen "Savon Työmiehen" päätoimittajana 1908–1909 ja Lappeenrannassa ilmestyneen "Kansan Äänen" päätoimittajana 1909–1911. Arvonen kirjoitti myös "Työmies"-lehteen. Päätoimittajakausillaan Arvonen sai useita tuomioita kunnianloukkauksista. Vuonna 1911 hän suoritti Lappeenrannan pormestarista esittämänsä väitteen johdosta saadun tuomion Viipurin lääninvankilassa ja vuotta aikaisemmin Arvonen sai tuomion painoylihallituksen kunnianloukkauksesta. Arvonen oli myös aktiivisesti mukana sosialidemokraattisen puolueen toiminnassa.
Palattuaan Helsinkiin vuonna 1912, Arvonen asettui Huopalahteen, jonne hän perusti peltisepänliikkeen. Hän oli myös paikallisen työväenyhdistyksen jäsen. Vuoden 1918 sisällissodan aikana Arvonen ei kuulunut punakaartiin, mutta toimi asuinpaikkakunnallaan Huopalahdessa punaisten siviilihallinnon tehtävissä. Hänet valittiin helmikuussa elintarvikelautakunnan puheenjohtajaksi ja hieman myöhemmin vielä sekä vallankumousoikeuden yleiseksi syyttäjäksi, jota tehtävää Arvonen ei kuitenkaan olisi halunnut ottaa vastaan. Lisäksi hän oli mukana Huopalahden kunnallislautakunnassa. Arvosen veli Ivar Hilpert sen sijaan kuului suojeluskuntaan. Helsingin valtauksen jälkeen Arvonen vangittiin huhtikuun lopulla. Hän oli aluksi Sörnäisten vankilassa, josta Arvonen siirrettiin kesäkuun alussa Isosaaren vankileirille.
Arvonen kuoli 72-vuotiaana Helsingissä lokakuussa 1942.
Perhe.
Heikki Arvosen ensimmäinen puoliso Amanda ”Mandi” Salminen (s. 1872) kuoli synnytykseen vuonna 1912, minkä jälkeen Arvonen avioitui Elsa Pylvänäisen kanssa. Arvosen vanhin poika oli 111-vuotiaana tammikuussa 2009 kuollut Aarne Arvonen.
Bex

Bex on kunta Sveitsissä, Vaud’n kantonin kaakkoisosassa, Aiglen alueella. Kesäkuussa 2024 kunnassa oli 8 567 vakinaista asukasta. Kunnan pinta-ala on noin 97 neliökilometriä.
Maantiede.
Maantieteellisesti kunta sijaitsee Rhônejoen laaksossa, joen itärannalla, pari kymmentä kilometriä Genevenjärven kaakkoisnurkasta kaakkoon. Bex’n korkein kohta on Sommet des Diablerets (3 210 m).
Liikenne.
Moottoritie A9 kulkee Bex’n kautta. Bex on rautateiden risteyspaikka: SBB:n Lausanne–Brig-rata kulkee kunnan kautta; Bex’stä lähtee myös TPC-yhtiön rautatie Gryoniin ja Villarsin kautta Bretay’hin.
Muuta.
Bex’ssä on nykyisen Sveitsin alueen ensimmäinen merkittävä suolakaivos, jota käytetty 1500-luvulta alkaen. Schweizer Salinen -yhtiön suolakaivoksen lisäksi alueella on museo.
Aiheesta muualla.
COBRA (tutka)

COBRA on Euro-artin (European Advanced Radar Technology Gmbh) suunnittelema ja valmistama vastatykistötutka, jonka sarjatuotanto alkoi kesällä 2004. Se on monitoiminen taistelukentälle suunniteltu tutkajärjestelmä, joka määrittää vastustajan tykistöasemien sijainnin sekä omien tykistöaseiden iskemät.
Järjestelmä muodostuu suuritehoisesta tutkasta, tehokkaasta laskentajärjestelmästä sekä niihin liitetyistä komento-, valvonta- ja viestijärjestelmistä. Järjestelmä on mukautettu Natomaiden kansallisiin vaatimnuksiin ja se on tuotettu Ranskan, Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan yhteisprojektina.
Euro-art on EADSin, Lockheed Martin GESD:n, Thales Defence Limitedin ja Thales Air Defencen yhteisyritys. COBRA tuotettiin OCCARin (Organisation conjointe de Coopération en matière d'Armement) toimeksiannosta.
Protoklorofyllidi

Protoklorofyllidi (C35H32N4O5Mg) on porfyriineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä esiintyy kasveissa ja yhteyttävissä bakteereissa ja se on välituote klorofyllin biosynteesissä.
Biosynteesi ja biologinen rooli.
Protoklorofyllidin biosynteesin esiaste on monille porfyriineille tyypillisesti protoporfyriini IX. Tämä yhdiste sitoutuu koordinaatiosidoksilla magnesiumioniin ja tätä reaktiota katalysoi magnesiumkelataasi. Seuraavassa vaiheessa tästä kompleksista muodostuu monometyyliesteri. Seuraavia protoklorofyllidin biosynteesin vaiheita katalysoi eräs hapettava syklaasientsyymi. Protoporfyriini IX:n magnesiumkompleksin monometyyliesteri hapettuu hapen vaikutuksesta ensin hydroksiesteriksi ja tämän jälkeen ketoesteriksi. Viimeisessä hapettavassa vaiheessa tämä ketoesteri syklitoituu, jolloin muodostuu klorofylleille tyypillinen viides isosyklinen rengas. Tämä tuote on divinyyliprotoklorofyllidi, joka pelkistetään protoklorofyllidiksi.
Klorofyllin biosynteesin seuraavassa vaiheessa eräs protoklorofyllidin pyrrolirenkaiden kaksoissidoksista pelkistetään ja tuotteeksi muodostuu klorofyllidiä. Pelkistimenä reaktiossa toimii NADPH-molekyyli. Suurimmalla osilla kasveista tähän tarvitaan protoklorofyllidirduktaasi, joka aktivoituu valon vaikutuksesta. Sen sijaan monet levät, bakteerit, jäkälät ja eräät itiökasvit sisältävän valoaktivoidun entsyymin lisäksi myös pimeässä toimivaa entsyymiä. Protoklorofyllidi esiintyy osittain vapaana soluissa ja osittain sitoutuneena entsyymeihin. Vapaana olevan protoklorofyllidi voi katalysoida muun muassa soluja vahingoittavien happiradikaalien muodostumista. Kasvimutanttien, jotka tuottavat suuria määriä protoklorofyllidiä pimeässä on havaittu kuihtuvan, kun ne tuodaan valoon johtuen happiradikaalien muodostumisesta.
Pyhän Nikolauksen kilta (Turku)

Pyhän Nikolauksen kilta oli yksi kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Pyhälle Nikolaukselle. Pyhän Nikolauksen killasta on säilynyt varhaisin Turun kiltoja koskeva maininta vuodelta 1355, jolloin kilta mainittiin pappi Henrik Tempilin testamenttilahjoituksessa. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Killan arvellaan sijainneen Rettigin tupakkatehtaan tienoilla, Vanhan Suurtorin takana. Tältä alueelta on kaivauksissa löytynyt jälkiä kivi- ja hirsirakennuksista. Vanhimpana Turun killoista Pyhän Nikolauksen kiltaa kutsuttiin keskiajalla yksinkertaisesti "killaksi". Esimerkiksi ritari Eerik Akselinpoika Tott antoi istuessaan oikeutta Pyhän Nikolauksen kiltatalossa 6. syyskuuta 1457 merkitä pöytäkirjaan yksinkertaisesti "på gilstogaen", "kiltatuvalla". Kiltojen lakkauttamisen jälkeen kuningas Kustaa Vaasa otti Nikolauksen kiltatalon kruunulle, minkä kaupunki yritti kumota vielä vuonna 1610.
Killan jäsenluetteloa tai sääntöjä ei ole säilynyt. Juhani Rinne on kuitenkin arvellut, että killan jäsenet olisivat olleet lähinnä kauppiaita ja porvaristoa, koska Pyhä Nikolaus oli juuri kauppiaiden ja merimiesten suojeluspyhimys. Kilta ylläpiti Turun tuomiokirkossa Pyhälle Nikolaukselle omistettua alttaria, josta ainoat maininnat ovat vuodelta 1412. Enempää tietoja ei ole säilynyt, koska alttaria ja sen alttaripappeja koskevat asiakirjat olivat killan eivätkä tuomiokapitulin hallussa.
Itämainen huone

Itämainen huone ("Det orientaliska rummet") on Leif Salménin esseekokoelma vuodelta 2017. Sen on kustantanut Teos ja suomentanut Arto Häilä.
"Itämainen huone" on sivistyneenä kulttuuriesseistinä tunnetun Salménin kahdeksas esseekokoelma ja sisältää kahdeksantoista kirjoitusta niin ajankohtaisista poliittisista kuin ajattomista kirjallisistakin aiheista.
Arviot.
Jukka Koskelainen kirjoittaa arviossaan, että teoksen lukeminen oli hänelle ristiriitainen kokemus. Essee liukuu toisinaan pamfletiksi, joka Koskelaisen mukaan sopisi paremmin lyhytjänteiseen televisio-ohjelmaan kuin esseeksi. Sen sijaan käsitellessään tutkimusmatkailija Georg August Wallinia tai kirjailija Saul Bellow'ta Salmén suo Koskelaisen mukaan lukijalle rikkaamman lukuelämyksen. Ja kirjoittaessaan esimerkiksi rasismin kehittäjästä Arthur de Gobineausta tai Thomas Carlylesta Salmén kirjoittaa kulttuurihistoriaa. Aihepiiri ulottuu myös ajankohtaiseen populismiin ja Sigmund Freudiin, jota käsittelevä kirjoitus on Koskelaiselle malliesimerkki esseistä, joita hän lukisi enemmänkin.
Esa Mäkijärvi luonnehtii Salménia vanhan liiton humanistiksi ja näkee, että esseissä kulkee "punaisena lankana [Salménin] tuntema penseys maailmaa tuhoon vieviä taantumuksellisia voimia kohtaan". Salmén osaa nähdä yhteiskunnallisten kehityskulkujen juuret syvällä historiassa, niinpä Mäkijärvi kirjoittaakin, että "Salménin kaltaiset laajasti sivistyneet ihmiset ovat tänä päivänä painonsa arvoisia kullassa" vetäessään yhteyksiä nykyasenteista antiikin kreikkalaisten suhtautumiseen barbaareihin. Myös Mäkijärvi nostaa esiin Wallin-esseen muiden joukosta: hän pitää sitä kirjan parhaana ja sanoo, että sitä on ilo lukea. Mäkijärven mielestä Salménin provokaatiot ja kärjistykset tekevät kirjasta – yhdessä tiedon ja tyylikkään ilmaisun kanssa – mukavan lukea.
Koskelainen kiittää Arto Häilän suomennosta. Salménin onneksi suomennoksesta vastaa kokenut ja taitava Häilä, hän sanoo.
Pyhän Erasmuksen kilta (Turku)

Pyhän Erasmuksen kilta oli yksi kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Pyhälle Erasmukselle eli Elmolle. Varhaisin maininta killasta on 11. kesäkuulta vuonna 1466, jolloin ritari Eerik Akselinpoika Tott ja kaksitoista muuta korkea-arvoista miestä pitivät Pyhän Erasmuksen kiltatuvassa oikeuden istuntoa. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Pyhän Erasmuksen kultti sai suosiota Pohjolassa 1400-luvulla, mutta Turun lisäksi hänelle omistettu kilta toimi tiettävästi vain Kalmarissa.Juhani Rinne pitää todennäköisenä, että kilta olisi perustettu piispa Olavi Maununpojan aikana 1400-luvulla, vaikkei tästä kertovia kirjallisia lähteitä olekaan säilynyt. Killan jäsenluetteloakaan ei ole säilynyt, mutta Rinne on arvioinut, että kiltaan olisi kuulunut alempia kauppiaita ja etenkin rannikkolaivureita, joiden suojeluspyhimys Pyhä Erasmus on. Kilta piti Turun tuomiokirkossa yllä Pyhän Erasmuksen alttaria, joka sijaitsi ilmeisesti kirkon Pormestarinkuorissa.
Pyhän Erasmuksen kiltatalo saattoi sijaita Kirkkokorttelissa tuomiokirkon eteläpuolella, missä 1500-luvulla sijaitsi Gildilän talo.
Pyhän Kerttulin kilta (Turku)

Pyhän Kerttulin kilta oli yksi kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Pyhälle Gertrud Nivellesiläiselle. Ensimmäinen maininta killasta on maaliskuun 18. päivältä vuonna 1439, jolloin kiltatuvassa pidettiin maakäräjiä. Kilta on saatettu kuitenkin perustaa jo 1300-luvulla, koska Ulvilassa tiedetään olleen jo vuonna 1347 Pyhän Gertrudin kilta. Vuonna 1457 Suomen säätyjen edustajat kokoontuivat Kerttulin kiltatupaan vahvistamaan Tanskan kuningas Kristian I:n Ruotsin kuninkaaksi. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Kerttulin kilta on hyvin todennäköisesti sijainnut nykyisen Uudenmaankadun varrella ja sen alla killan mukaan nimensä saaneen Kerttulinmäen kupeessa. Paikalta on löytynyt ilmeisesti killalle kuulunut hautausmaa, joka säilyi käytössä vielä killan lakkauttamisen jälkeen. Vuonna 1578 vanha Kerttulin hautausmaa määrättiin nimenomaan köyhien hautapaikaksi. Vuonna 1861 Uudenmaankatua madallettaessa paikalta kaivettiin seitsemän kuormaa ihmisluita, jotka haudattiin Turun hautausmaalle.
Yleiseurooppalaiseen tapaan Turunkin Kerttulin killan tärkein tehtävä on ollut tarjota yösija, sairasapua ja hautapaikka kaikkein köyhimmälle kansanosalle. Killan rakennuksiin on kuulunut ainakin yömaja, ruoanlaittotiloja, kappeli ja hautausmaa. Ainoastaan hautausmaa on löydetty arkeologisten kaivausten yhteydessä. Kappelista on kuitenkin kirjallisia tietoja: vuonna 1486 laamanni Hartvik Japsson Garp lahjoitti Gertrudin säätiön kirkolle läskiä ja vuonna 1512 Klemet Hogenskild lahjoitti Gertrudin kappelille ruista ja maltaita. Kappeli on saattanut olla kivestä muurattu ja kuulua "niihin vanhoihin kivirakennuksiin ja kirkkoihin Turussa", jotka kuningas Kustaa Vaasa määräsi purettaviksi vuonna 1556.
Kilta ylläpiti Turun tuomiokirkossa Pyhälle Gertrudille omistettua alttaria. Ei tiedetä, missä alttari on kirkossa sijainnut, mutta Juhani Rinne arvelee sen olleen kirkon länsipuolella. Alttarille kertyneet lahjoitukset on käytetty killan toimintaan.
Tanja Jääskeläinen

Tanja Katriina Jääskeläinen on suomalainen diplomaatti. Hän on ollut Suomen suurlähettiläs Japanissa Tokion-suurlähetystössä 1. syyskuuta 2022 alkaen. Aiemmin hän työskenteli ulkoministeriön poliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä. Jääskeläinen oli Suomen Tunisian-suurlähettiläänä Tunisissa 2013–2017. Sitä ennen hän työskenteli Suomen Lontoon-suurlähetystössä, jossa hän toimi ministerinä vuodesta 2009.
Jääskeläinen aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1995. Hän on työskennellyt Suomen suurlähetystöissä myös Damaskoksessa ja Budapestissa ja kotimaassa ulkoministeriössä kauppapoliittisella ja oikeudellisella osastolla sekä poliittisella osastolla Eurooppa-kirjeenvaihtajan sijaisena. Vuosina 2007–2009 hän toimi ulkoministerin diplomaattisena neuvonantajana.
Sinikka Antila

Sinikka Aulikki Antila (s. 4. marraskuuta 1960 Tampere) on suomalainen juristi ja diplomaatti. Hän on ulkoministeriön kehityspoliittisen osaston kaupan ja kehityksen johtava asiantuntija.
Antila aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1985 ja työskenteli ministeriössä kehityspolitiikan alan tehtävissä.
Vuosina 1988–1991 Antila toimi Maailman työjärjestössä ILO:ssa Norsunluurannikolla. Samalla hän oli Nigeriassa Kanada-rahaston hoitajana ja free lancer -konsulttina.
Vuosina 1998–2003 hän toimi Suomen Windhoekin-suurlähetystössä kehitysyhteistyöneuvoksena ja väliaikaisena asiainhoitajana vuosina 2001–2003 ja sittemmin yleisen kehityspolitiikan ja suunnittelun yksikön päällikkönä. Hän toimi suurlähettiläänä myös Sambiassa, Zimbabwessa ja Malawissa vuosina 2007–2011. 
Antila oli Suomen suurlähettiläänä Tansaniassa Dar es Salaamissa 2011–2015.
Fanny Teijonsalo

Fanny Teijonsalo (s. 6. helmikuuta 1996) on suomalainen uimari ja edustaa seuratasolla Suomessa espoolaista Cetusta ja Yhdysvalloissa Florida Gulf Coast University Eaglesiä. Hän on edustanut Suomea vuoden 2016 uinnin lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailuissa Kanadan Windsorissa sijoittuen viidenneksitoista 100 metrin sekauinnissa. Suomen uintimaajoukkueessa vuodelle 2017 hän kuului ryhmään "Ulkomailla harjoittelevat yksittäisiin tapahtumiin osallistumisoikeuden saavat".
Pitkän radan EM-kilpailuissa 2021 Teijonsalo ui uuden Suomen ennätyksen 24,81 sekuntia 50 metrin vapaauinnissa ollen välierien kymmenes. Hän edusti Suomea Tokion olympiakisoissa vuonna 2021. Teijonsalo ui syyskuussa 2021 uuden Suomen ennätyksen 24,13 sekuntia 50 metrin vapaauinnissa lyhyellä radalla.
British Academy Games Awards

British Academy Games Awards on BAFTAn palkinto, joka on jaettu vuodesta 2004 lähtien. Palkinto tunnetaan myös lyhyemmin BAFTA Games Awards.
Palkinto oli aiemmin osa BAFTA Interactive Entertainment Awards -palkintoa, joka jakaantui kahdeksi vuonna 2003. 
Tapahtumat ja palkinnot.
2002/3.
2002/3 tapahtuma järjestettiin helmikuussa 2004.
2003/4.
2003/4 tapahtuma järjestettiin 1. maaliskuuta 2005.
2005/6.
2005/6 tapahtuma järjestettiin 5. lokakuuta 2006.
2006/7.
2006/7 tapahtuma järjestettiin 23. lokakuuta 2007.
2007/8.
2007/8 tapahtuma järjestettiin 10. maaliskuuta 2009.
2009.
2009 tapahtuma järjestettiin 19. maaliskuuta 2010.
2010.
2010 tapahtuma järjestettiin 16. maaliskuuta 2011.
2011.
2011 tapahtuma järjestettiin 16. maaliskuuta 2012.
2012.
2012 tapahtuma järjestettiin 5. maaliskuuta 2013.
2013.
2013 tapahtuma järjestettiin 12. maaliskuuta 2014.
2014.
2014 tapahtuma järjestettiin 12. maaliskuuta 2015.
2015.
2015 tapahtuma järjestettiin 7. huhtikuuta 2016.
2016.
2016 tapahtuma järjestettiin 6. huhtikuuta 2017.
2017.
Vuoden 2017 tapahtuma järjestettiin 12. huhtikuuta 2018.
2018.
Vuoden 2018 tapahtuma järjestettiin 4. huhtikuuta 2019.
2019.
Vuoden 2019 tapahtuma järjestettiin etäyhteydellä 2. huhtikuuta 2020.
2021.
Vuoden 2022 tapahtumassa palkittiin vuonna 2021 julkaistut pelit.
Adrian Smiseth Sejersted

Adrian Smiseth Sejersted (s. 16. heinäkuuta 1994) on norjalainen alppihiihtäjä ja MM-mitalisti, joka edustaa Stabæk IF -seuraa.
Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Liberecissä 2011 Sejersted saavutti pronssia pujottelussa. Nuorten MM-kilpailuissa Le Massifissa 2013 hän saavutti pronssia supersuurpujottelussa. Vuotta myöhemmin Jasnassa hän voitti kultaa syöksylaskussa ja hopeaa superalppiyhdistetyssä. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui supersuurpujottelussa kahdeksanneksi ja syöksylaskussa 14:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui supersuurpujottelussa neljänneksi ja syöksylaskussa 11:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän oli supersuurpujottelussa seitsemäs. Saalbachin MM-kilpailuissa 2025 Sejersted saavutti pronssia supersuurpujottelussa ja sijoittui kuudenneksi syöksylaskussa. 
Alppihiihdon maailmancupissa Sejersted kilpaili ensimmäisen kerran Lenzerheiden syöksylaskussa maaliskuussa 2014 yltäen heti pisteille oltuaan 14:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän pääsi ensimmäisen kerran Santa Caterinan supersuurpujottelussa joulukuussa 2016 oltuaan yhdeksäs. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Val d’Isèren supersuurpujottelusa kaudella 2020–2021. Hän oli samalla kaudella kolmas Bormion supersuurpujottelussa.
Tampereen vanha postitalo

Tampereen vanha postitalo on Tampereen Kyttälässä osoitteessa Hämeenkatu 13 sijaitseva vuonna 1927 valmistunut rakennus. Rakennuksessa on pohjakerroksen lisäksi neljä maanpäällistä kerrosta. Rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Selim Savonius ja Yrjö Sadeniemi. Tyyliltään ja pohjaratkaisultaan talo edustaa klassismia. Talossa otettiin ensimmäisen kerran Suomessa käyttöön postin koneellistettu kuljetus, johon oltiin käyty tutustumassa Ruotsissa. Lajiteltavat lähetykset tulivat asianomaisen kirjeenkantajan pöydälle toisen kerroksen suureen lajittelusaliin ensimmäisen kerroksen piirijakeluhuoneesta ison jakeluhihnan avulla..
Postitalo ja sen viereen 1940-luvulla valmistunut Suomen Pankin talo sijaitsevat samalla tontilla, jossa aiemmin oli Scheelen apteekki. Postitalon kohdalla oli apteekin aidattu puutarha. 
Postitalo suojeltiin asemakaavalla vuonna 1992. Seuraavana vuonna se remontoitiin ravintola- ja toimistokäyttöön.
Vuonna 1972 Tampereelle valmistui uusi postitalo, joka toimi Tampereen pääpostitalona vuoteen 2016 asti. Silloin pääposti muutti Tullintorille ja postitalo saneerattiin asuinkäyttöön.
Heteniityn koulu

Heteniityn ala-asteen koulu eli Heteniityn koulu oli koulu, joka sijaitsi Helsingin Vuosaaressa. Koulun viimeinen rehtori oli Juha Hirvonen. 1. elokuuta 2017 Heteniityn ala-aste ja Vuosaaren peruskoulu yhdistyivät Vuoniityn peruskouluksi.
Historia.
Vuosaaren ensimmäinen suomenkielinen koulu rakennettiin Sasekan aloitteesta yhtiön lahjoittamalle tontille Sasekan Kallahdessa valmistamista Siporex-harkoista. Koulu valmistui vuonna 1950, ja se oli tuolloin Suomen uudenaikaisin koulu. Sen nimi oli Rannikkopiirin kansakoulu, jota kutsuttiin aluksi Sasekan kouluksi. Rakennuksen on suunnitellut Pirkko Wesamaa.
Koulun tiloissa oli monenlaista kulttuuritoimintaa, kuten juhlia ja esityksiä. Koululla toimi myös Vuosaaren sivukirjasto. Koululla alkoi 1950-luvun lopulla työväenopiston ja musiikkiopiston toiminta. 1960-luvun alussa Rannikkopiirin koulu muuttui Vuosaaren kansakouluksi.
Sakari Rusama

Heikki Sakari Rusama (4. huhtikuuta 1918 Viipuri – 30. kesäkuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen eversti, joka toimi muun muassa Karjalan prikaatin komentajana ja Taistelukoulun johtajana.
Rusaman vanhemmat olivat Helle Rusama ja Maria Raunio. Hänen puolisonsa vuodesta 1941 oli Eila Vesalainen. Myös Rusaman poika Kari Rusama (s. 1942) toimi puolustusvoimien palveluksessa, vuoteen 1992 saakka.
Rusama tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta 1937, Kadettikouluun hän hakeutui 1939 ja suoritti Sotakorkeakoulun 1957. Talvisodassa Rusama toimi adjutanttina ja komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 19:ssä, jatkosodassa hän oli toimistoupseeri ja komppanianpäällikkö Jalkaväkirykmentti 27:ssä, opetusupseeri Maasotakoulussa eli Kadettikoulussa ja komppanianpäällikkö ja pataljoonankomentaja Jalkaväkirykmentti 25:ssä.
Sotien jälkeen Rusama työskenteli toimistoupseerina 2. divisioonan esikunnassa vuodesta 1946, komppanianpäällikkönä Jääkäripataljoona 2:ssa vuodesta 1951, opettajana Kanta-aliupseerikoulussa 1952–1955, toimistopäällikkönä 3. divisioonan esikunnassa vuodesta 1957 sekä Pohjois-Savon prikaatin esikunnassa pataljoonankomentajana vuodesta 1961 ja esikuntapäällikkönä vuodesta 1964. Taistelukoulun opettajana Rusama toimi vuodesta 1965 ja Karjalan prikaatin komentajana vuodesta 1968. Taistelukoulua hän johti vuodesta 1971 vúoteen 1977, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Rusama ylennettiin reservin vänrikiksi 1938, vänrikiksi 1939, luutnantiksi 1940, kapteeniksi 1942, majuriksi 1955, everstiluutnantiksi 1961 ja everstiksi 1968.
Kantharos (Pireus)

Kantharos () oli antiikin Pireuksen kauppasataman nimitys. Se toimi samassa satamalahdessa, joka on nykyisinkin Pireuksen sataman lauttasatamana. Satamalahti sijaitsee Pireuksen niemen länsipuolella ja sai nimensä siitä, että sen muodon katsottiin muistuttavan kantharosta. Sataman länsirannalla sijaitsi Eetioneian niemi.
Kantharos oli yksi antiikin Pireuksen ja Ateenan kolmesta satamasta Munikhian ja Zean ohella. Se oli näistä suurin, ja sitä käytettiin pääasiassa kauppasatamana, vaikkakin se oli myös Ateenan sotalaivaston käytössä. Satama otettiin käyttöön 400-luvun eaa. alkupuolella, ja se oli 400-luvulla eaa. koko Välimeren merkittävimpiä kauppasatamia.
Antiikin aikaisen Kantharoksen rakenteista ei ole jäljellä käytännössä mitään sataman 1800-luvulla alkaneen kehityksen vuoksi, mutta niistä tiedetään yksityiskohtia 1800-luvulla tehtyjen löytöjen perusteella. Satama-altaan itälaidalla oli kauppapaikka ("emporion") sekä rivi stoia eli pylväshalleja. Sotalaivoja varten Kantharoksessa oli erään piirtokirjoituksen mukaan 94 laivasuojaa. Sataman lähellä sijaitsi myös Zeus Soterin ja Athene Soteiran temppeli.
Sataman alueelta on löydetty merkittävät pronssiveistokset, niin kutsutut Pireuksen Apollon, Pireuksen Athene sekä kaksi Pireuksen Artemista, jotka oli mahdollisesti kätketty Sullan joukkojen hyökkäyksen yhteydessä vuonna 86 eaa. Ne ovat nykyisin Pireuksen arkeologisessa museossa.
Munikhia

Munikhia ( tai "Mounikhia", ) tai Munykhia ( tai "Mounykhia", ) oli antiikin aikainen linnoitettu kukkula ja luonnonsatama Pireuksessa Kreikassa. Sen satama oli yksi antiikin Pireuksen satamista ja antiikin Ateenan sotasatamia. Sama satamalahti on myös nykyisin venesatamana, joka tunnetaan nimellä Mikrolímano. Se sijaitsee Fálironlahden rannalla Pireuksen niemen itäosassa. Munikhian kukkula puolestaan tunnetaan nykyisin nimellä Kastélla sekä Profítis Ilías siellä olevan kirkon mukaan.
Munikhia sijaitsi Pireuksen koilliskulmassa. Munikhian kukkulan korkeus oli noin 87 metriä. Se oli Pireuksen varhaisin asuttu alue, ja siellä oli asutus ja linnoitus jo helladisella kaudella. Antiikin aikana Munikhiaa linnoitettiin tyranni Hippiaan aikana vuosina 527–510 eaa. Myöhemmin se kuului Pireuksen muurien ympäröimään alueeseen.
Munikhian satama oli yksi antiikin Pireuksen ja Ateenan satamista Kantharoksen ja Zean satamien ohella. Se toimi Zean tavoin sotasatamana, mutta oli tätä pienempi. Satamassa kerrotaan olleen 82 laivasuojaa sotalaivoja varten. Munikhiassa sijaitsi Artemis Munikhian temppeli, joka oli yksi Pireuksen merkittävimmistä, ja siihen liittyi Munikhia-juhla. Munikhian kukkulan laella oli Bendiksen temppeli, johon liittyi puolestaan Bendideia-juhla, ja kukkulan länsirinteessä Pireuksen suurempi ja vanhempi teatteri, joka edelsi Zean sataman lähellä sijainnutta Zean teatteria. Zean sataman paikka sijaitsee noin kilometrin länteen Munikhian sataman paikasta ja nykyisestä Mikrolímanosta.
Pireuksen tie

Pireuksen tie () oli antiikin aikainen tie, joka johti Ateenan Agoralta Pireukseen. Se sai alkunsa Agoran lounaiskulmasta Tholoksen luota, ja kulki muun muassa Strategeionin sekä Kaupunginvankilan ohi. Se kiersi Pnyks-kukkylan eteläpuolelta ja kulki tämän jälkeen kaupunginmuurissa eli niin kutsutussa Themistokleen muurissa olleesta "Pireuksen portista". Tämän jälkeen se kulki Pitkien muurien sisäpuolella Pireukseen suunnilleen samaa reittiä kuin nykyinen Peiraiós-katu. Pitkät muurit suojasivat kaupungille elintärkeää tietä ja yhteyttä satamaan ja merelle.
Kadusta on kaivettu esiin osia muun muassa sen alkupäässä Agoran alueella sekä erityisesti Pnyksin ja Filopappos-kukkulan välisellä alueella.
Zéa

Zéa () on Pireuksen kaupungin kaupunginosa Ateenan metropolialueella Kreikassa. Se sijaitsee Fálironlahden rannalla Pireuksen niemen itäosassa. Antiikin aikana paikalla sijainnut Zean satama oli yksi antiikin Pireuksen satamista ja antiikin Ateenan pääsotasatama. Se toimi alueella sijaitsevassa luonnonsatamassa, joka on satamana myös nykyään.
Zean satama oli yksi antiikin Pireuksen kolmesta satamasta Kantharoksen ja Munikhian ohella. Satama oli Ateenan trieereistä eli kolmisouduista koostuneen laivaston pääsatama, ja siellä kerrotaan olleen yhteensä 196 laivasuojaa sotalaivoja varten. Yhdelle laivalla tarkoitettujen suojien pituus oli noin 50 metriä, leveys noin 6 metriä ja korkeus noin 8 metriä. Osa oli tarkoitettu kahdella laivalle. Zeassa oli myös suuri tarvikevarasto ("skeuothēkē") purjeiden ja köysien säilyttämistä varten. Sen arkkitehdiksi mainitaan Filon. Sataman rakennuksista on tehty joitakin löytöjä. Sataman arkeologisia tutkimuksia on suorittanut Tanskan Ateenan-instituutti yhdessä Kööpenhaminan yliopiston ja kreikkalaisten arkeologien kanssa. Projekti toimii nimellä "Zea Harbour Project".
Nykyinen Zéan satama (Λιμένας Ζέας, "Liménas Zéas") on pääasiassa huvi- ja pienvenesatamana. Sen satama-altaan halkaisija on noin 400 metriä ja ympärysmitta noin 1,2 kilometriä. Nykyaikana satama on tunnettu vanhastaan myös nimellä "Pasalimáni" (Πασαλιμάνι, ”Paššan satama”).
Sataman länsipuolella sijaitsi antiikin aikana Zean teatteri, jonka rauniot ovat näkyvissä. Niiden vieressä sijaitsee nykyisin Pireuksen arkeologinen museo. Munikhian satama sijaitsi (ja sen paikalla nykyisin oleva Mikrolímanon satama sijaitsee) noin kilometrin itään Zéasta.
Alcázar de San Juan

Alcázar de San Juan on kaupunki Kastilia-La Manchan itsehallintoalueella Espanjassa. Kaupungin asukasluku oli 30 967 vuonna 2016.
Alcázar de San Juan on perinteinen La Manchan alueen kaupunki. Keskusta sijaitsee Santa María -aukion (Plaza Santa María) ympärillä.
Kaupungin lähiseudulta on löydetty merkkejä pronssikauden ajan asutuksesta. Ilmeisesti alueella on sijainnut keltiberien leirejä ennen roomalaisten tuloa. Jotkut historioitsijat uskovat, että kaupungin paikalla sijaitsi alun perin ennen roomalaisaikaa paikkakunta nimeltä "Alces", jonka Tiberius Sempronius Gracchus valloitti, kun seutu liitettiin Rooman valtakuntaan.
Kaupungissa on säilynyt mosaiikkeja roomalaisajalta 100- ja 200-luvulta. Arkeologisten kaivausten perusteella on todettu, että visigoottien valtakauden lopulla kylä alkoi kehittyä pieneksi kaupungiksi.
Museo del Hidalgossa, joka sijaitsee vanhassa 1500-luvun aatelistalossa, voi tutustua niiden hidalgojen elämään, jotka innoittivat Miguel Cervantesia kirjoittamaan Don Quijotesta.
Siirtyvä unijakso

Siirtyvä eli hypernyktemeraalinen unijakso (diagnoosikoodi G47.24) on elimellinen unihäiriö, joka aiheuttaa sen, ettei potilaan uni-valverytmi pysy 24 tunnin pituisena. Häiriötä voidaan yrittää hoitaa melatoniinilla ja oikea-aikaisella kirkasvalohoidolla, mutta hoito toimii vain osalle potilaista. Melatoniinin teho katoaa lisäksi säännöllisesti käytettynä viimeistään puolessa vuodessa.
Taustaa.
Ihmisen biologinen vuorokausirytmi on yli 25 tunnin pituinen, mutta päivänvalon säätelemä melatoniinintuotanto tahdistaa terveillä henkilöillä sisäistä kelloa niin, että vuorokausirytmi kutistuu keskimäärin 24 tuntiin ja kymmeneen minuuttiin. Sisäisen kellon joustokyky heikkenee kuitenkin iän myötä.. Jotkut geenivirheet aiheuttavat lisäksi sisäisen kellon jätättämistä 25 minuutilla.
Run the Jewels

Run the Jewels on hip hop -duo, johon kuuluvat räppäri Michael "Killer Mike" Render ja tuottaja/räppäri Jaime "El-P" Meline. Vuonna 2013 perustettu yhtye on julkaissut neljä albumia ja yhden remix-albumin. Yhtyeen jäsenet tapasivat vuonna 2012, kun El-P tuotti Killer Miken hitiksi nousseen albumin. Vuonna 2013 Run the Jewels julkaisi ensimmäisen albuminsa, jota pidettiin sen vuoden parhaimpana hip-hop albumina.
Vuonna 2014 he julkaisivat toisen levynsä, RTJ 2. Myöhemmin El-P järjesti Kickstarter-kampanjan, jossa yhtye keräsi rahaa remix-albumia varten. Albumin tuotto lahjoitettiin hyväntekeväisyyteen.
Vuoden 2016 jouluna he julkaisivat RTJ 3 -albumin ja joulusinkun, "A Christmas Fucking Miracle".
Diskografia.
Albumit
Cenk Akyol

Cenk Akyol (s. 16. huhtikuuta 1987 Kadıköy) on turkkilainen koripalloilija.
Takakentällä pelaava Akyol on edustanut turkkilaisjoukkueiden lisäksi italialaista Air Avellinoa. Akyol voitti Turkin mestaruuden vuosina 2005, 2009 ja 2013 sekä Turkin cup-mestaruuden vuosina 2006, 2007 ja 2009. Akyol on pelannut myös Turkin miesten maajoukkueessa useissa MM- ja EM-kilpailuissa. Vuonna 2010 hän saavutti kotikisoissa Turkin mukana MM-hopeaa. Juniorimaajoukkueista hänelle kertyi useita arvokisamitaleja.
Vuonna 2013 Akyol avioitui lentopallon arvokisamitalisti Naz Aydemirin kanssa.
Muhniemen Reginakappeli

Muhniemen Reginakappeli on rakennettiin nykyisin Kouvolaan kuuluvan Anjalan Muhniemen kylään vuonna 1952 Carl Frankenhauserin suunnitelmien pohjalta. Se on torniton suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko, jonka alttaripäädystä erkanee runkohuonetta matalampi suorakulmion muotoinen sakaristo. Erillinen, kaksinivelinen kellotapuli valmistui 1956 silloisen Anjalan kunnan rakennusmestari Elis Ardellin piirustusten pohjalta.
Kirkko palvelee nykyisin siunauskappelina ja sen eteläpuolella on Muhniemen hautausmaa. Rakennuksen kokonaispinta-ala on 150 neliötä. Kappeli peruskorjattiin 1987. Istumapaikkoja kappelissa on 130 ihmiselle.
Sinan Güler

Sinan Güler (s. 8. marraskuuta 1983 Istanbul) on turkkilainen koripalloilija.
Takakentällä pelaava Güler on edustanut turkkilaisjoukkueiden lisäksi yhdysvaltalaisia yliopistojoukkueita. Güler voitti Eurocupin vuonna 2016, Turkin mestaruuden vuonna 2009 ja Turkin cup-mestaruuden vuonna 2009. Hän on myös pelannut useasti Turkin pääsarjan tähdistöottelussa. Güler on pelannut myös Turkin miesten maajoukkueessa useissa MM- ja EM-kilpailuissa. Vuonna 2010 hän saavutti kotikisoissa Turkin mukana MM-hopeaa.
Pyhän Annan kilta (Turku)

Pyhän Annan kilta oli yksi kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Pyhälle Annalle, Neitsyt Marian äidille. Suomen piispainkronikan mukaan kilta perustettiin piispa Maunu Tavastin aikana 1400-luvun alkupuolella. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Pyhän Annan kilta mainitaan epäsuorasti Staffan Kouten ja hänen puolisonsa Margit Olavintyttären Turun tuomiokirkolle vuonna 1491 tekemässä lahjoituskirjassa. Pariskunta lahjoitti Pyhän Annan alttarille muun muassa kaksi kivipuotia ja kolme kivikellaria, joita valvomaan määrättiin Pyhän Annan kiltaveljistön holhoojat. Staffanin ja Margitin lahjoittamasta talosta tuli ilmeisesti killan kiltatalo. Talon arvellaan sijainneen Porthaninpuiston pohjoisosassa, Vanhan Suurtorin vieressä. Kiltatalo oli ilmeisesti huomattavan suuri ja käsitti useita rakennuksia.
Kilta ylläpiti Turun tuomiokirkossa Pyhälle Annalle omistettua alttaria, joka oli perustettu vuonna 1438. Alttari sijaitsi yhdessä Pyhän Andreaksen alttarin kanssa Pyhän Ristin kuorissa.
Heinkel P.1078

Heinkel P.1078 oli saksalaisen Heinkel Flugzeugwerken kehittämä yksimoottorinen yksipaikkainen suihkuhävittäjä. Konetyypin kehitys alkoi helmikuussa 1944, kun Heinkelin tehdas lähti kehittämään peräsimetöntä hävittäjälentokonetta. Tyyppi ei kuitenkaan pärjännyt muiden valmistajien kilpaileville suunnitelmille, mikä johti sen kehityksen keskeyttämiseen ennen kuin koneesta oli ehditty rakentaa edes prototyyppiä.
Konetyypin historia ei kuitenkaan päättynyt tähän, sillä sen kehitys jatkui vielä toisen maailmansodan päätyttyä yhdysvaltalaismiehittäjien valvonnassa. Heinkelin suunnittelijat kehittivät P.1078-mallinimen alla vielä kaksi muuta versiota, mutta nämäkään eivät edenneet suunnitelmia pidemmälle. 
Historia.
Konetyypin ensimmäistä tunnettua versiota lähdettiin kehittämään helmikuun 1944 alussa, ja se oli peräsimetön yksimoottorinen suihkuhävittäjä. Siinä oli 40 asteen nuolikulmaiset puusiivet, joiden kärjet olivat käännetty voimakkaasti alaspäin. Suihkukoneeksi koneessa oli myös huomattavan paksu siipiprofiili, jonka tarkoituksena oli mahdollistaa polttoainesäiliöiden sijoittaminen siipiin. Lyhyessä rungossa oli tilat ohjaamolle ja HeS 011A -suihkumoottorille. Tehdas osallistui P.1078:lla Saksan ilmailuministeriön Jägernotprogramm-ohjelman suunnittelukilpailuun, mutta hävisi lopulta kilpailijan Focke-Wulf Ta 183 -hävittäjämallille. Heinkelin suihkuhävittäjää arvioineet asiantuntijat kritisoivat koneen runkoa ja siipiprofiilia liian paksuiksi, moottorin ilmanottoa kehnoksi, laskusiivekkeitä tehottomiksi, eivätkä pitäneet peräsimien pois jättämisestä. Peräsiminä toimineiden siivenkärkien ohjausteho arvioitiin riittämättömiksi. Heinkel keskeytti P.1078-projektin sen saaman kehnon arvioinnin seurauksena helmikuussa 1945.
Konetyypin historia ei päättynyt helmikuun 1945 keskytyspäätökseen, sillä sodan jälkeen yhdysvaltalaisten internoimat, Siegfried Güntherin johtamat Heinkelin suunnittelijat jatkoivat tyypin kehittämistä Landsbergin piirikunnan Penzingissa. Alkuperäinen sodan aikana kehitetty versio sai mallitunnuksen P.1078C ja sodan jälkeen kehitetyt koneet tunnukset P.1078A ja P.1078B. A-malli oli P.1078C:n tavoin yksipaikkainen suihkuhävittäjä, ja sen siivet olivat muuten hyvin samanlaiset edeltäjänsä verrattuna, mutta kärjet eivät olleet yhtä voimakkaasti alaspäin käännetyt. Mallissa käytettiin perinteistä peräsinrakennetta, ja voimalaitteena oli C-mallin tavoin HeS 011A -suihkumoottori, jonka suihkuputki poistui rungosta peräsinpuomin alla. Versio oli varustettu sisään vedettävällä kolmipyörälaskutelineellä, ja aseistuksena oli C-mallin tavoin kaksi MK 108 -tykkiä.
A-mallin lisäksi suunniteltu P.1078-04B:nä tunnettu versio oli huomattavan erilainen mallisarjan muihin koneisiin nähden, sillä siinä oli kaksi runkoa. P.1078-04B oli P.1078C:n tapaan peräsimetön ja yksimoottorinen hävittäjä, mutta muista mallisarjan koneista poiketen siinä oli kaksi runkoa, joista toiseen oli sijoitettu ohjaamo ja toiseen aseistuksena käytetyt kaksi MK 108 -tykkiä. HeS 011A –suihkumoottori sijaitsi runkojen välissä ja päälaskutelineet molemmissa rungoissa. Version siivessä oli selvä nuolikulma ja C-mallin tapainen paksu siipiprofiili.
Someronjoki

Someronjoki on Someron Hirsjärven ja Kirkkojärven välisestä Paimionjoen jokiosuudesta ja ainakin historiallisesti myös koko Paimionjoen vesistön jokireitistä Someron alueella käytetty nimitys. Joissakin vanhemmissa lähteissä nimi esiintyy myös koko Paimionjoen rinnakkaisnimityksenä. 
Paimionjoen vesistöön kuuluva, nykyisessä peruskartassa Someronjoeksi nimetty jokiosuus virtaa Someron keskustaajaman alueella Somerolla Varsinais-Suomessa. Se alkaa hiukan ennen Hirsjärven länsipäätä, josta se virtaa ensin pohjoiseen ja sitten länteen Kirkkojärven itäpäähän. Hiukan ennen joen suuta sen ylittää kantatie 52 ja siitä vähän ylävirtaan Vanhatie. Joen eteläpuolelle jää Lamminniemi Someron Lammin kylässä ja sen pohjoispuolella sijaitsee Kaislarannan asuinalue Someron Joensuun kylässä. Lamminniemeä ja Kaislarantaa yhdistää joen ylittävä jalankulun ja pyöräilyn silta.
Arado E.340

Arado E.340 oli saksalaisen Arado Flugzeugwerken kehittämä, suunnitteluasteelle jäänyt kaksimoottorinen raskas pommikone.
Historia.
Saksan ilmailuministeriö (RLM) julkaisi heinäkuussa 1939 spesifikaation, jossa määriteltiin Luftwaffen käyttöön soveltuva kaksimoottorinen pommikone, joka pystyisi kuljettamaan 4 800 kilogrammaa pommeja Britteinsaarille. Koneesta haluttiin myös syöksypommituskäyttöön soveltuva, ja moottoreiksi esitettiin Junkers Jumo 222- tai Daimler-Benz DB 604 -voimalaitteita, jotka olivat tosin spesifikaation julkaisun aikaan kehityskaarensa alkupäässä.
Arado lähti kehittämään spesifikaation täyttävää konetta E.340-mallinimellä. Uudesta tyypistä ei kuitenkaan suunniteltu perinteistä kaksimoottorista pommikonetta, sillä Koneen moottorit oli sijoitettu omiin ”runkoihinsa”, jotka päättyivät tosistaan erillisiin peräsimiin. Koneen polttoainesäiliöt suunnteltiin sijoitettavaksi siipiin, ja puolustusaseistukseksi oli suunniteltu viiteen kauko-ohjattuun ampuma-asemaan asennettuja 13 millimetrin MG 131 -konekiväärejä. Asemista kaksi oli keskirungon ylä- ja alapuolella, yksi molempien moottoripuomien takaosassa ja viimeinen keskirungon takaosassa. Moottoreina oli tarkoitus käyttää jompaakumpaa spesifikaatiossa määritellyistä voimalaitteista. Keskirungon päällä ja alla olevat asemat olivat FDL 131/7 -mallisia.
Suunnittelukilpailuun lähteneiden kilpailevien yhtiöiden suunnitelmat olivat rakenneratkaisuiltaan perinteisempiä, ja RLM piti niitä jossain määrin luotettavampina. Ministeriö peruutti E.340:n valmistuksen ennen prototyypin rakentamisen aloittamista.
Garry O’Neill

Garry O’Neill (s. 1973) on australialainen karateka. Hän on maansa yksi menestyneimpiä Kyokushin-ottelijoita, tultuaan toiseksi muun muassa Japanin mestaruuskilpailuissa kahdesti, sekä neljänneksi World Openissa. Hän on voittanut myös Australian mestaruuden kahdesti.
Alkuvuodet.
O’Neill aloitti kyokushinin harjoittelun 14-vuotiaana ja saavutti mustan vyön 16-vuotiaana Cameron Quinnin opissa Brisbanessa. 19-vuotiaana O’Neill suoritti 2. danin mustan vyön ja myöhemmin 21-vuotiaana hän muutti Japaniin harjoittelemaan Kyokushinia. O’Neill harjoitteli sittemmin kaksi vuotta Kamata Dojolla Hiroshige Shihanin opissa. Hän suoritti Japanissa 3. danin mustan vyön ja osallistui samantien World Openiin, jossa O’Neill sijoittui neljänneksi. Hän asui Japanissa aina vuoden 1997 loppuun saakka ja työskenteli viimeisenä vuotena ohjaajana Kyokushinin pääsalilla, Honbussa. O’Neill palasi sen jälkeen takaisin Australiaan ja Melbourneen, jossa hän opetti karatea kaksi vuotta.
Kilpaura.
O'Neill saavutti ensimmäisen kerran menestystä isoissa kansainvälisissä kilpailuissa World Openissa 1995. Tuolloin hän hävisi pronssiottelun Francisco Filholle ja sijoittui neljänneksi. Hän saavutti pronssia keskisarjassa Japanin painoluokallisissa kilpailuissa 1995. Seuraavat kaksi vuotta O'Neill otteli 
Japanin mestaruuskilpailuissa 1996 ja 1997. Molemmilla kerroilla avoimessa painoluokassa käydyssä turnauksessa hän eteni loppuotteluun, jossa O'Neill kohtasi kummallakin kerralla Hajime Kazumin, häviten molemmilla kerroilla mestaruuden. O'Neill otteli ensimmäisen kerran myös ensimmäisissä painoluokallisissa maailmanmestaruuskilpailuissa 1997, joissa hän oli viides keskisarjassa.
O’Neill saavutti uransa toisen Australian mestaruuden 1998. Hän kävi myöhemmin marraskuussa yksittäisen ottelun Japanin mestaruuskilpailuissa kolminkertaista Euroopan kevytsarjan mestaria Piotr Sawickia vastaan, jonka hän voitti tuomariäänin.
Kilpauran päättäminen.
O'Neillin päätettyä kilpauransa 2003 jälkeen hän ryhtyi työskentelemään CrossFit Brisbanessa. Sittemmin 2012 O'Neill palasi takaisin karaten pariin ja perusti oman seuransa Brisbaneen. Hän otteli paluunsa myötä yhden ottelun Uuden-Seelannin Openissa Jamie Eadesia vastaan. Kamppailu päättyi kahden lisäerän jälkeen tasapeliin.
Ilkka Keltanen

Ilkka Keltanen (s. 12. syyskuuta 1936) on suomalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi opettaja Pentti Rautajärven roolissa elokuvassa "Akseli ja Elina". Hän on myös käsikirjoittanut ja ohjannut pari hiihtoaiheista dokumenttielokuvaa 1960- ja 1970-luvuilla.
Keltanen asuu Helsingin Myllypurossa.
Messerschmitt P.08.01

Messerschmitt P.08.01 oli saksalaisen Messerschmittin suunnittelema ja suunnitteluasteelle jäänyt nelimoottorinen lentävä siipi -tyyppinen pommikone, joka esiintyi ensi kertaa 1. syyskuuta 1941 päivätyssä konseptikuvassa.
P.08.01:sta suunniteltiin kokometallirakenteista, ja koneen voimalaitteena oli tarkoitus käyttää neljää 4 000 hevosvoiman (noin 3 000 kW) Daimler-Benz DB 615 -rivimoottoria, jotka olisivat pyörittäneet siiven jättöreunan puolelle asennettuja nelilapaisia potkureita. Ohjaamo ja miehistötilat oli suunniteltu paineistettaviksi.
Konetyypistä suunniteltiin kaikkiaan seitsemän erilaista versiota, joilla olisi ollut eri käyttötarkoitukset. Perustyyppi oli pitkän kantaman pommikone, jolla olisi ollut mahdollista kuljettaa 20 000 kilogrammaa pommeja, ja lentää 15 000 kilometriä yhtäjaksoisesti. Raskain versio oli taktinen pommikone, jolla olisi pystytty kuljettamaan 50 000 kilogrammaa pommeja, mutta lentämään vain 2 500 kilometriä yhtäjaksoisesti. Meritoimintaversioon oli lisätty vain kiinnitysmahdollisuudet torpedoille ja miinoille perinteisten pommien lisäksi. Vakoiluversio olisi parhaimmillaan pystynyt lentämään yhtäjaksoisesti 27 000 kilometriä. Koneesta oli myös suunnitteilla pitkän kantaman kuljetuskoneversio, joka olisi kyennyt kuljettamaan maksimissaan 22 000 kilogrammaa kuormaa, sekä ”lentävä rynnäkkölinnoitus”, jota olisi käytetty hyökkäysten tukemiseen, sillä sen aseistuksena olisi ollut neljä 88 millimetrin panssarintorjuntatykkiä. Suunnitelmat jäivät Saksan ilmailuministeriön huomiotta, eivätkä edenneet piirustuksia pidemmälle.
Nena (albumi)

Nena on saksalaisen Neue Deutsche Welle -yhtyeen Nenan ensimmäinen albumi ja sen laulajan, Gabriele ”Nena” Kernerin, toinen studioalbumi.
Albumi oli suuri menestys Länsi-Saksassa, ja sen toinen single ”99 Luftballons” saavutti 1. sijan monilla listoilla, muun muassa Ruotsissa, Itävallassa, Isossa-Britanniassa, Irlannissa, Alankomaissa, Kanadassa, Australiassa sekä Uudessa-Seelannissa. Monet pitävät yhtyettä ”99 Luftballons” -hitin takia niin sanottuna yhden hitin ihmeenä. Albumin tuottajat olivat Manfred Praeker ja Reinhold Heil.
Albumi julkaistiin alun perin LP-levyllä, kasetilla sekä CD-levyllä.
Ensimmäinen single albumilta, ”Nur geträumt”, julkaistiin vuotta aikaisemmin vuonna 1982. ”99 Luftballons” julkaistiin 1983. Kolmas ja viimeinen single oli ”Leuchtturm”, joka julkaistiin myös vuonna 1983, muutama kuukausi ”99 Luftballonsin” jälkeen.
SteamVR

SteamVR on Valven ohjelmistoprojekti, jonka kehittämisen on tarkoitus tapahtua läheisesti OSVR:n kanssa, mutta joka tukee myös muita virtuaalitodellisuuslaseja kuten HTC Vive.
Myös Varjo-lasit toimivat SteamVR:n kanssa. SteamVR tukee Valve Index -seuranta-asemia ja laseja.
Historia.
Kehitysympäristö on julkaistu huhtikuussa 2015 nimellä "OpenVR SDK".
Ohjelmiston aiempi nimi OpenVR esiintyy vielä useassa paikassa.
Kokeellinen tuki Linux/SteamOS alustoille on julkaistu 25.5.2017. 
Tuki macOS-alustalle on loppunut toukokuussa 2020. Tuki keskittyy jatkossa Windowsille ja Linuxille.
Lokakuussa 2023 Valve julkaisi version 2.0, jossa on muun muassa uusittu käyttöliittymä ja integraatio Steam Chat -ominaisuuden kanssa. Valven mukaan useimmat Steamin ja Steam Deckin ominaisuudet ovat mukana SteamVR versiossa 2.0.
Protoporfyriini IX

Protoporfyriini IX (C34H34N4O4) on porfyriineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Protoporfyriini IX on yksi yleisimpiä luonnossa esiintyviä porfyriinejä ja se on tärkeä esiaste monien metallipigmenttien esimerkiksi hemin ja klorofyllin biosynteesissä.
Ominaisuudet, biosynteesi ja biologinen rooli.
Huoneenlämpötilassa protoporfyriini IX on ruskehtavankeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee puhtaaseen veteen vain niukasti ja hieman paremmin laimeisiin emäsliuoksiin. Orgaanisista liuottimista sitä liuottavat muun muassa kloroformi, erittäin väkevä etikkahappo eli jääetikka ja happamaksi tehty etanoli. Protoporfyriini IX muodostaa kelaatteja useiden metalli-ionien kanssa ja kelatoituvia ioneja ovat muun muassa rauta-, magnesium-, sinkki- ja koboltti-ionit. Protoporfyriini IX:ää voidaan eristää veressä esiintyvästä hemiinistä hapon avulla, mutta ongelmana on, että rauta-ioni ei helposti irtoa protoporfyriinistä ja protopyrfyriini IX:n vinyyliryhmät voivat hapettua. Yhdistettä voidaan myös valmistaa hematoporfyriinistä. Protoporfyriini IX toimii soluissa fotosentisaattorina esimerkiksi happiradikaalien muodostumiselle. Protoporfyriini IX:n muodostuminen aminolevuliinihaposta on perustana aminolevuliinihapon käytölle fotodynaamisessa terapiassa. Tähän tarkoitukseen käytetään myös protoporfyriini IX:stä synteettisesti valmistettavaa verteporfiinia.
Eliöissä protoporfyriini IX:ää muodostuu lähtien aminolevuliinihaposta. Usean entsymaattisesti katalysoidun reaktion jälkeen muodostuu protoporfyrinogeeni IX:ää, jonka hapettaa protoporfyriini IX:ksi entsyymi nimeltään protoporfyrinogeenioksidaasi. Protoporfyriini IX:stä muodostuu hemiä, kun entsyymi nimeltä ferrokelataasi katalysoi koordinaatiosidoksen muodostumista rautaionin ja protoporfyriini IX:n pyrrolirenkaiden typpiatomien välille. Klorofyllin biosynteesissä magnesiumkelataasi katalysoi magnesiumin ja protoporfyriini IX:n välisen kelaatin muodostumista. Tästä kompleksista muodostuu edelleen protoklorofyllidiä..
Outi Vuoriranta

Outi Vuoriranta on suomalainen näyttelijä, joka on näytellyt televisiosarjoissa, teatterissa, lyhytelokuvissa ja radiokuunnelmissa. Hän on valmistunut näyttelijäksi Tampereen yliopiston näyttelijäntyönlaitokselta (Näty) vuonna 1999.
Vuoriranta on näytellyt Suomen Kansallisteatterissa, Teatteri Avoimissa Ovissa ja Teatteri Telakalla. Hän on näytellyt myös tv- sarjoissa mm. Kivi ja kilpi (2001), Tie Eedeniin (2003–2005) ja Pelkovaara (2004).