Muinaisitäslaavi

Muinaisitäslaavi, joskus muinaisvenäjän kieli, (, muinaisitäslaaviksi рѹсьскъ) on kielimuoto, josta noin tuhannen vuoden aikana ovat kehittyneet itäslaavilaiset kielet. Se on itäslaavien ikivanha kieli, joka alkoi suullisesti kehittyä noin 500-luvulla Vanhan Rusin slaavilaisen ja nopeasti slaavilaistuvan väestön, esimerkiksi varjagiaateliston ja normannien keskuudessa, muun muassa suullisen bylinarunoperinteen leviämisen yhteydessä. Muinaisitäslaavi oli valkovenäjän, venäjän, ukrainan ja näiden yhteyteen kuuluvien etnisten ryhmien kielten, kuten ruteenin kielen, edeltäjäkieli.
Muinaisitäslaavia sen varhaisimmassa vaiheessaan puhuttiin Rusin valtakunnan painopisteenä olleen Novgorodin alueella sydänkeskiajalla suunnilleen 800- ja 1200-lukujen välisenä aikana vanhimman Rusin, suuren vesitien Dneprin varrella sijaitsevan Kiovan Rusin alueella. Kukoistuskaudellaan se kattoi paitsi Novgorodin ja slaavilaiset ydinmaat nykyisten Länsi-Ukrainan ja Valko-Venäjän seuduilla, myös Volgan latvavesien Moskova- ja Oka-jokien ympäristön alueet. Moskovan kaupungilla ei tuolloin vielä ollut merkitystä, vaan seudulla hallitsivat muun muassa Vladimir–Suzdalin ruhtinaat. Asutusta alueella arvioidaan olleen ainakin 100 000 vuotta sitten. Kristillisen kasteen ottamisen vuonna 988 ja kristinuskon myötä Venäjälle tuli kirjoitustaito ja kirjakieli, jotka alun perin eivät olleet venäjää, vaan niitä kutsuttiin muinaiskirkkoslaaviksi. Kirkkoslaavista tuli ortodoksisen kirkon kieli, joka vaikutti muinaisitäslaavin nopeaan kehittymiseen kirjekielenä 1300-luvulla.
Vanhin muinaisitäslaavinkielinen kirjoitus on peräisin Novgorodista vuodelta 980. Vanhin käsin kirjoitettu kirja on diakoni Gregorin vuosina 1056–1057 kirjoittama Ostromirin evankeliumi (), itäslaavilaiskirkollisen kirjallisuuden muinaisin muistomerkki, jota on vuodesta 1806 lähtien säilytetty Venäjän kansalliskirjastossa Pietarissa. Tämä on hyvin säilynyt kirje Novgorodin posadnikille Ostromiroville. Teos koostuu yhteensä 294:stä 20 × 24 cm:n kokoisesta pergamenttisivusta, jolle on kirjeen loppua kohti koossaan viidestä millimetristä seitsemään isonevilla kirjaimilla ja noin 18 riville käsin kirjoitettua tekstiä muun muassa siitä, milloin ja millaisissa olosuhteissa kirjoitus on valmistunut. Vanhimpana muinaisitäslaavinkielisenä asiakirjana on säilynyt noin 1300-luvulta Mstislavova gramota ().
Venäjän, ukrainan ja valkovenäjän kielet eriytyivät historiallisista syistä. Mongolien tuhottua Kiovan kaupungin vuonna 1240 ja Vanhan Rusin valtakunnan päätyttyä nykyisen Venäjän alue joutui 240 vuodeksi mongoli- ja tataarivallan alle, kun taas Ukrainan ja Valko-Venäjän alueet tulivat Puola-Liettuan suurvallan osiksi. Näin venäläisyyden painopiste siirtyi vähän ennen 1200-luvun puoliväliä takaisin pohjoisille seuduille, ja vanhan Kiovan Rusjin ydinalueiden (läntisen Ukrainan, Volynian, Galitsian ja Valko-Venäjän) kuuluessa keskiajan lopulta alkaen Puola-Liettuan vaikutuspiiriin, itäslaavilaiset kansat alkoivat kulkea kansallisesti ja identitaarisesti omia teitään. Muinaisitäslaavin kieli jakautui täten eri kieliksi 1300–1400-luvuilla. Nykyvenäjän kirjakieli on muinaisitäslaavin kahden vanhan – Luoteis-Venäjän Novgorodin ja Pihkovan ja idän Rostovin, Suzdalin Ja Rjazanin sekä vähän myöhemmin Moskovan – kielellisen perinteen yhdistymisen tulosta. Kiovan Rusjin eteläiset heimot yhdistyivät ja eriytyivät kansakuntana ukrainalaisiksi, ja heillä oli yhteyksiä länteen. Nykyisten valkovenäläisten esi-isien asuttamilla mailla 1100-luvulta alkaen muinaisitäslaavi ja kansanperinne alkoivat saada erityisiä länsivenäläisiä piirteitä. Kiovan Rusin hajottua nämä alueet kuuluivat Liettuan suuriruhtinaskuntaan, monietniseen ja -kieliseen valtioon, jonka rajat ulottuivat loistoaikoina Itämerestä Mustaanmereen. Sen asukkaat kutsuivat itseään litviineiksi. Suuriruhtinaskunnan pääasiallisena kirjallisena kielenä oli niin sanottu ”"prosta mova"” (kirjaimellisesti ”yksinkertainen kieli”), muinaisitäslaavin alueellinen variantti, jota voidaan pitää nykyisten valkovenäjän ja ukrainan kielten esiasteena.
Lähes kaikki suomen kielen slaavilaiset lainasanat ovat venäjästä, muinaisitäslaavista tai muista kielistä venäjän kautta lainattuja sanoja. Kaikkiaan näitä sanoja on noin tuhat.
Kirjaimisto ja kielellisiä erilaisuuksia.
Muinaisitäslaavi kirjoitettiin aina kyrillisillä kirjaimilla. Kreikkalaissyntyisten pappisveljesten Kyrilloksen ja Methodioksen vuonna 863 kehittämän aakkoston pohjalta syntynyt muinaiskirkkoslaavi oli yhteisenä kirjakielenä. Muinaiskirkkoslaavin kirjaimisto on vanhin kyrillisistä kirjaimistoista, ja se on peräisin 900-luvulta. Siihen kuuluu 43 kirjainta. Pietari Suuri uudisti venäjän aakkoset 1700-luvun alussa, ja vuoteen 1708 mennessä kirjaimisto oli kehittynyt paljon, esimerkiksi kirjainten määrä oli vähentynyt 34:ään. Nykyisissä kielissä ovat käytössä kyrillispohjaiset kirjaimet, joskin muutaman aakkosen kohdalla on kielten välillä eroja. Kaikissa slaavilaisissa kielissä on paljon samanlaisia äänteellisiä ja kieliopillisia piirteitä, mutta ne eivät ole keskenään kokonaan ymmärrettäviä.
Eri kulttuuripiirien vaikutuksessa historian aikana syntyneestä eriytymisestä huolimatta venäjä, ukraina ja valkovenäjä muistuttavat suuresti toisiaan. Vielä noin 1000 jaa. slaavit ymmärsivät toisiaan. Nykyään venäjää muistuttaa paljon valkovenäjä, eikä ukrainakaan eroa siitä kovin paljoa. Ukrainan kielen sanastosta noin kaksi kolmasosaa on yhteistä venäjän kanssa. Ukrainan kieli kehittyi 1700-luvun lopulla enenevässä määrin omaksi kielekseen ja omaksui omaa sanastoa, oman lauserakenteen ja äänteet. Läheisyys Puolaan vaikutti kielen melodian ja sanaston kehitykseen. Venäjän äännejärjestelmälle ominainen piirre, joka kuuluu kieltä osaamattovillekin, on useimpien konsonanttien pehmeä eli liudentunut i:n tai j:n sävyinen vastine. Venäjän ja kaikkien nykyisten slaavilaiskielten erikoisuuksiin lukeutuu verbien aspektijärjestelmä. Verbit ovat sanastossa pareittain: parin jäsenistä toinen viittaa päättyneeseen, loppuunsaatettuun tapahtumaan tai tekemiseen, kun taas toiseen tällaista oletusta ei sisälly. Suomessa vastaava ero voidaan tehdä objektin sijamuodolla: Luin kirjan – Luin kirjaa. Suomessa on myös aspektieron sisältäviä sanapareja, esimerkiksi lähteä ja mennä. Puolestaan venäjässä kaikki verbit – tai ainakin käytännöllisesti katsoen kaikki – kuuluvat jompaankumpaan luokkaan.