Evankelikalismi

Evankelikalismi eli evankelioimisliike on kansainvälinen, tunnustuskuntien rajat ylittävä kristinuskon liike, joka korostaa henkilökohtaista uskonratkaisua ja vaikuttaa erityisesti protestanttisissa kirkoissa.
Evankelikalismi liitetään usein matalakirkollisiin seurakuntiin, kuten vapaisiin suuntiin, joissa korostetaan epämuodollista uskonnonharjoitusta, kuten rukous- ja raamattupiirejä sekä yksityistä hartauselämää, piispuuden ja muodollisten jumalanpalvelusten sijaan. Myös luterilaisessa pietismissä on matalakirkollisia piirteitä.
Liikettä on kutsuttu toisinaan myös evankelioivaksi herätyskristillisyydeksi. Suomessa luterilaisen kirkon piirissä liikettä kutsutaan myös viidenneksi herätysliikkeeksi tai uuspietismiksi. Termit vakiintuivat käyttöön 1960-luvulta lähtien.
Käsite.
Termi evankelinen juontaa juurensa 1500-luvulta, jolloin sitä käytettiin katolisen kirkon uskoa ja käytäntöjä raamatullisempaan suuntaan uudistavista teologeista. 1520-luvulla termit ja nousivat keskeisiksi reformaattoreiden kirjoituksissa. 1530-luvulla protestantti tuli yleisemmäksi, mutta sitä käyttivät pääasiassa evankelisten vastustajat, eivät reformistit itse.
Englanninkielisillä alueilla termi "evangelical" () viittaa tähän suuntaukseen. Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvalloissa "evangelical movement" () on liitetty konservatiiviseen kristinuskon tulkintaan ja evankelista uskoa korostaviin hengellisiin johtajiin.
Suomen kielessä termi evankelikaalinen on yleistynyt, mutta tutkija Markku Ruotsila pitää perinteistä termiä evankelinen riittävänä. Hänen mukaansa erottelu voi heijastaa pohjoismaista luterilaista pyrkimystä erottaa oma tulkinta amerikkalaisesta herätyskristillisyydestä.
Pääpiirteet.
Keskeiset ajatukset.
Evankelikalismin ydinajatukset perustuvat niin sanottuun "Bebbingtonin nelikenttään":
Näiden ulkopuoliset kysymykset sallivat erilaisia tulkintoja.
Teologia.
Evankelikalismi on kirkkokuntien rajat ylittävä liike, joka ei muodosta omaa kirkkokuntaa eikä sitoudu tiettyyn kirkkokäsitykseen (ekklesiologiaan). Se vaikuttaa pääkirkkokuntien sisällä ja korostaa yhteisiä uskonkäsityksiä, mikä luo ekumeenista hengenheimolaisuutta. Liike on ollut erityisen vaikutusvaltainen englanninkielisessä maailmassa, erityisesti brittiläisten ja amerikkalaisten teologien keskuudessa.
Evankelikalismi pitää tunnustuskuntien välisiä eroja toissijaisina evankeliumiin nähden ja näkee Uuden testamentin tarjoavan tilaa erilaisille tulkinnoille. Liikkeeseen kuuluu yhteisöllinen näkemys kristillisestä elämästä, jota voidaan kuvata minimalistiseksi ekklesiologiaksi.
Historia.
Tausta.
Evankelikaalit näkevät perinteensä juontavan alkukirkkoon, jossa julistettiin evankeliumia (keerygmaa). Keskiajalla katolinen kirkko siirtyi kohti liturgisempaa ja sakramentaalisempaa tulkintaa, etääntyen evankelisuudesta.
Keskiajalla evankelisia piirteitä esiintyi yksittäisissä liikkeissä ja henkilöissä, kuten Bernhard Clairvauxlainen, Pierre Valdès, Yhteisen elämän veljet sekä reformaation edeltäjät John Wycliffe, Jan Hus ja Girolamo Savonarola. Reformaation aikana Martti Luther korosti evankelista armoon perustuvaa pelastusta, mutta luterilaisen skolastiikan ja valtiokirkkojärjestelmän myötä oikeaoppisuus syrjäytti evankelisuuden. Pietismi 1600–1700-luvuilla korosti henkilökohtaista uskonkokemusta, mutta oli vähemmän opillisesti sitoutunut kuin evankelikalismi.
Alkuvaihe ja metodismin synty (1730–1800).
Evankelikaalinen liike syntyi 1730-luvulla, tavoitellen uskon kautta vanhurskauttamisen elvyttämistä, erityisesti puritanismin ja reformoidun perinteen piirissä. Yhdysvaltalainen teologi Jonathan Edwards vaikutti merkittävästi reformoitujen evankelikaalien ajatteluun, kun taas herrnhutilaisuus, korkeakirkolliset anglikaanit ja katoliset teologit muovasivat liikkeen pyhyysoppia. 
Suurin osa 1700-luvun evankelikaaleista oli maltillisia kalvinisteja, jotka linkittyivät 1500-luvun protestanttiseen opetukseen. George Whitefield edusti tätä näkemystä perustaessaan kalvinistisia metodistiyhteisöjä, ja hänen ajatuksiaan levitettiin Walesissa (Howel Harris, Trevecca College) ja Skotlannissa (John Erskine, Relief Church). Anglikaanipapit, kuten William Romaine, James Hervey, Henry Venn, John Newton ja Richard Cecil, sekä baptisti Andrew Fuller ja Edward Williams vahvistivat evankelikaalista kalvinismia.
John Wesley perusti metodismin, joka edusti arminiolaista teologiaa: Kristus kuoli kaikkien puolesta, mutta pelastus voidaan menettää, ja täydellinen pyhitys on mahdollista jo eläessä. Metodistinen herätys levisi 1770-luvulta Englannista siirtokuntiin, muodostaen perustan amerikkalaiselle evankelikalismille. Evankelikaalit arvostelivat vapaamielistä teologiaa], mutta omaksuivat valistuksen ajatuksia, kuten John Locken auktoriteettia ja Isaac Newtonin luonnontiedettä, nähden niiden sopivan teologiaan. Ennen Ranskan vallankumousta evankelikaalit suhtautuivat optimistisesti kehitykseen ja tukivat uudistuksia, kuten William Wilberforcen orjakaupan vastaista kampanjaa. 
1800-luku.
Anglikaaninen evankelikalismi.
Viktoriaanisena aikana evankelikalismi vaikutti kaikkialla, johon ainoa poikkeus oli anglokatolisuuden saama suosio. Sekä korkea- että matalakirkolliset papit käyttivät terminologiaa, julkisuuden henkilöt omaksuivat sen saarnatyylin ja sen piiriin kuuluvat tutkijat olivat arvostettuja. Vuosien 1783 ja 1836 välillä Charles Simeon koulutti Cambridgessa monta ikäpolvea anglikaanisia pappiskokelaita ja opetti heille valistuksen aatteita ja saarnamenetelmiä. Thomas Chalmers levitti vielä laajemmalle kuulijakunnalle teologian ja sosiaalipolitiikan yhdistelmää, joka perustui skottilaiseen järkevään ajatteluun nojaavaan filosofiaan.
Vuosien 1828–1832 perustuslaillisen vallankumouksen jälkeen evankelikaaleista tuli anglikaanisen kirkon puolustajia, jotka syyttivät Oxfordin liikettä roomalaismielisyydestä. William Goode kritisoi kirjassaan "The Divine Rule of Faith and Practice" (1842) liikkeen voimakasta sitoutumista traditioon. Aikakauden anglikaaniteologeja olivat muun muassa E. A. Litton kirjallaan "Introduction to Dogmatic Theology" (1882–1892), opillisia kysymyksiä käsitellyt Nathanael Dimoc ja kansaintajuisemmin kirjoittanut piispa J. C. Ryle. Nonkonformistisella puolella huomattavia teologeja olivat R. W. Dale, joka kirjoitti klassisen tutkimuksen sovituksesta (1874) ja P. T. Forsyth, jonka lukuisat kirjat pohtivat oppia rististä.
1800-luvun teologia.
Tuomiorovasti Henry Wace ja W. H. Griffith Thomas arvostelivat modernin raamatuntutkimuksen löytöjä, joita he pitivät liioiteltuina. Jotkut evankelikaalit vaativat evoluutioteorian hylkäämistä. Varhainen evankelikalismi oli yhteydessä valistuksen ajatteluun, mutta romantiikan muokkaamat näkemykset asettivat suhtautumisen kyseenalaiseksi. Skotlannin kirkon pappi Edward Irving kohdisti kritiikkiä lähetystyössä käytettyihin menetelmiin ja korosti suunnittelemattomuutta ja luottamusta Jumalaan. Irvingin periaatteesta tuli myöhemmin Kiinan sisämaan lähetysten kaltaisten uskonlähetysten perusta.
Hudson Taylor oli keskeinen henkilö piirissä, joka korosti tuhatvuotista valtakuntaa edeltävää Kristuksen persoonallista paluuta. Opetusta levittivät Englannissa Edward Bickersteth ja Skotlannissa Horatius Bonar. John Nelson Darby levitti sitä dispensationalistisessa muodossa herrnhutilaisuuden kautta. Irvingin perustama Katolis-apostolinen kirkko puolestaan omaksui ajatuksen kielillä puhumisesta. 1800-luku haastoi samalla kristillistä vakaumusta. Charles Darwinin kehitysoppi heikensi suunnitelmallisuuteen nojautuvaa Jumalan olemassaolon perustelua. Muun muassa T. R. Birks tuomitsi darvinismin, mutta valtaosa suhtautui uuteen tieteelliseen tulkintaan varsin tyynesti. Skotlantilaisen vapaakirkon evankelista Henry Drummond valjasti kehitysopin apologetiikan käyttöön. 
Premillenialistien keskuudessa syntyi ajatus Raamatun kirjaimellisesta tulkinnasta, jonka esitteli sveitsiläinen teologi Louis Faussen kirjassan "Theopneustia" (1841). Käsitys sai suosiota Englannin kirkossa, vaikka vielä 1861 sen kannattajat olivat vielä vähemmistö evankelikaalien keskuudessa.
Evankelikalismi Yhdysvalloissa.
Yhdysvaltojen rajan siirtyessä länteen päin evankelikaalinen papisto voimistui. Uudet alueet tarjosivat kirkolle ainutkertaisia haasteita. Herätyskristillisyys tuli raja-alueilla merkittäväksi tekijäksi, koska elämä rajan pinnassa oli epävarmaa eikä siellä ollut pysyvää papistoa. 
Evankelikaaliset papit toimivat myös kaupungeissa; tämäntyyppisen evankelikalismin johtajia olivat Charles Finney ja Dwight L. Moody. Mustan väestön tukemisessa kirkolla oli merkittävä osuus sekä orjuuden aikana että vapauttamisen jälkeen. Sen sanoma oli esitystavaltaan hyvin evankelikaalinen.
Pyhitysliike.
1870-luvulla syntynyt pyhitysliike pyöristi teräviä opillisia kulmia, mutta myös teologisesti konservatiivisia asenteita. Pyhitystä korostava liike sai alkunsa varhaisen metodismin täydellisen pyhityksen opista, mutta 1870-luvulla amerikkalainen Robert Pearsall Smith toi perinteen uudella tavalla esiin. Uskonvanhurskaudesta tuli keswickiläisyyden oppi. 1900-luvun vaihteeseen mennessä pyhityslikkeestä ja H. C. G. Moulen selityksestä tuli evankelikaalisten anglikaanien ja monien muiden perusnäkemys pyhityksestä. Myös Pelastusarmeija, metodismin Cliff College -perinne ja muutamat kirkkokunnat omaksuivat arminiolaisen pyhitysnäkemyksen. Pyhityskäsitys yhdistettiin myös premillenialismiin ja siitä syntyi vahva liike 1900-luvun alussa. 
Raamattukrittisen menetelmän sulauttaminen evankelikaaliseen ajatteluun sitä vastoin oli ongelmallisempaa, ja esimerkiksi Skotlannin vapaakirkko tuomitsi William Robertson Smithin (1880–1881). Vuosisadan vaihteeseen mennessä evankelikaalit laajasti hyväksyivät ajatuksen, ettei raamattukritiikki ole luonnostaan täysin virheellistä tai hyödytöntä. Humanitaarisesta ajattelusta nouseva moraalinen oppikritiikki koettiin suurempana uhkana. Baptisti C. H. Spurgeon asettui vastustamaan kaikkia vapaamielisiä pyrkimyksiä vuosien 1887–1888 riidassa.
Fundamentalismin ja modernismin kiista.
1900-luvun alussa pyhityskäsitykselle muodostui vastarintaliike liberaalin teologian parista. Kongregationalisti R. J. Campbellin vuonna 1907 julkaisema kirja "The New Theology" toi esiin aikakauden liberalistisia ajatuksia. Varsin yleisesti oltiin sitä mieltä, että kirja oli itse asiassa panteistinen eikä mahtunut evankelikaalisen uskon sisälle. Kirja sai ankaraa arvostelua, sillä se pönkitti radikaalia sosiaalisen evankeliumin liikettä.
Pohjois-Amerikan evankelikalismissa tapahtui 1800-luvun lopulla eräitä muutoksia. Biologinen kehitysoppi loi jännitteitä evankelikalismin ja modernin tieteen välille. Samalla tavoin ajattelevat eri tunnustuskuntien kristityt kokoontuivat opiskelemaan Raamattua ja kokemaan yhteyttä Raamattukonferenssi-liikkeen puitteissa. Jotkin näistä ryhmistä alkoivat laatia luetteloita niistä fundamentaalisista, perusluonteisista ja korvaamaattomista uskonkäsityksistä, jotka olivat ratkaisevia yhteyden kannalta. Monet heistä kokivat päätehtävänään teologisen liberalismin vastustamista. Liikkeen alkuajan johtajat olivat syvällisiä tutkijoita.
Modernismi korosti yhä enemmän sosiaalisen evankeliumin liikettä ja fundamentalistit suhtautuivat entistä välinpitämättömämmin evankeliseen perinteeseen, jonka mukaan kristillisestä uskosta on tiettyjä seurauksia sosiaalisissa kysymyksissä. Liberaalit liittyivät ekumeenisten neuvostojen puitteissa yhteen ja joissakin tapauksissa jopa neuvottelemaan kirkkokuntien sulauttamisesta toisiinsa. Evankelikaaliset poistivat sen sijaan yhteydestään kaikki ne, joiden teologinen vakaumus oli erilainen.
Fundamentalistit julkaisivat vuonna 1910 kirjasarjan "The Fundamentals. A Testimony to the Truth". Kirjasarjan taustalla olivat kiistat liberaalin kristinuskon tulkinnan kanssa. Kirjasarjan mukaan oikea usko sisältää viisi perusasiaa: 1. Raamatun sanainspiraation, 2. Kristuksen neitseestä syntymisen, 3. hänen suorittamansa sijaissovituksen, 4. hänen ruumiillisen ylösnousemuksensa ja 5. hänen lähestyvän ja näkyvän toisen tulemisensa. 
Fundamentalistit saivat osavaltioiden lainsäädäntöön pykäliä, joissa kiellettiin kehitysopin opettaminen ja alkoholia sisältävien juomien valmistus, myynti ja käyttäminen. Fundamentalistit pyrkivät vaikuttamaan myös kirkkokuntien sisällä ja ulkolähetystoimintaan. Fundamentalismi asetettiin kuitenkin Scopesin oikeudenkäynnin myötä häpeälliseen maineeseen. Pohjoisessa presbyteerien kannatus väheni.
Fundamentalistit perustivat näihin uskonkäsityksiin pitäytyen riippumattomia raamatullisia seurakuntia ja kirkkokuntia, raamattukouluja ja seminaareja, kustannusyhtiöitä, sanomalehtiä ja lähetys- ja evankelioimisjärjestöjä. Princetonin teologinen seminaari järjestäytyi uudelleen ja monet fundamentalistit perustivat uuden Westminsterin teologisen seminaarin. Fundamentalistit ja heidän seuraajansa alkoivat varsin laajamittaisesti erota niistä liberaalimmista kirkkokunnista, joihin he olivat aikaisemmin kuuluneet. He muodostivat uusia konservatiivisia kirkkokuntia tai pysyttelivät itsenäisinä. Fundamentalistit perustivat oman kansainvälisen liittonsa International Council of Christian Churches, joka edustaa konservatiivista teologista ja poliittista ajattelua.
1918–1945.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen raamattukritiikin arvostelussa esiintyi näkemystä, jonka mukaan kriittisen raamattututkimuksen taustalla oli saksalaista vaikutusta. Samalla syntyi brittiläinen fundamentalismi, jonka vaikutus oli voimakasta eriyisesti tietyissä anglikaanisissa ja herrnhutilaisissa piireissä.
Keswickin liikkeen opetus sai aikaan sen, että Adventin todistus -liikettä johtaneen baptisti F. B. Meyerin kaltaiset fundamentalistiset evankelikaalit eivät halunneet mennä toiminnassaan äärimmäisyyksiin eikä liberaaleja suuntauksia kokonaan torjuttu.
Liberaalien evankelisten piirissä sosiaalisiin kysymyksiin yleistä kiinnostusta, vaikkei tarkkoja poliittisia ohjeita pyritty antamaan. Vuonna 1923 anglikaaniset evankelikaalit julkaisivat kirjan "Liberal evangelicalism", joka liitti nimityksen teologisesti progressiiviseen asenteeseen. Liberaali–konservatiivi-jako perustui lähinnä suuhtautumiseen sovituksen sijaiskärsimystä korostavaan luonteeseen.
Sotien välisenä aikana liberaalit ja konservatiiviset asenteet elivät rinnakkain niin evankelikaalisessa anglikaanisuudesssa kuin muissakin Britannian kirkkokunnissa. Keskitien kulkijoista merkittävin oli Max Warren, joka perusti 1942 tutkijoita kannustavan evankelikaalisen seuran.
1945–1964.
Vuonna 1950 Warrenin evankelikaalinen seura muotoili 1950 evankelikaalisten anglikaanien yhteisen kannanilmauksen "The Fullness of Christ". Protestanttisten kirkkokuntien yhteinen kristillinen opiskelijaliike kavensi osaltaan kuilua evankelikaalisten eri muotojen välillä. Konservatiiviset evankelikaalit karttoivat pääsääntöisesti yhteisyrityksiä. Edinburghin yliopiston käytännöllisen teologian professori Donald Lamont samastui Inter-Varsity Fellowship -seuraan (IVF) joka yhdisti yliopistojen konservatiivisia yhdistyksiä.
IVF sponsoroi vuodesta 1945 lähtien raamatuntutkimukseen keskittyvää Tyndale-seuraa, joka pyrki edistämään konservatiivista raamatuntutkimusta. IVF:ssä vaikuttivat muun muassa F. F. Bruce sekä johtava teologi Martin Lloyd-Jones, joka johti 1950-luvulta lähtien vuosittaista reformoidun jumaluusopin tutkimuksen puritaanista konferenssia.
Konferenssin toinen järjestäjä oli J. I. Packer, joka sittemmin sai evankelikaalisessa teologiassa varsin näkyvän roolin. Evankelikaalien parissa toinen samat mitat täyttävä teologi oli John Stott, jonka raamatuntulkinta asetti uusia vaatimuksia saarnaajille.
Toisen maailmansodan jälkeen amerikkalainen evankelikalismi näytti uusia merkkejä elinvoimasta. Vuonna 1942 perustettiin evankelikaalinen kansallinen järjestö National Association of Evangelicals, joka edisti yhteistoimintaa liikkeessä. Vuonna 1947 puolestaan perustettiin Fullerin teologinen seminaari, joka tarjosi vaihtoehdon Princetonin seminaarille. Lukuisat nuoret evankelikaaliset opiskelivat yliopistoissa ja hankkivat akateemisen pätevyyden.
1960-luvulla evankelikaaliset teologit ryhtyivät tutkimaan liturgiikkaa ja sosiaalisen vastuun kysymyksiä. Vuonna 1969 perustettu Shaftesburyn projekti tutki politiikan laitamille sijoittuvia sosiaalisia kysymyksiä. Evankelikaaliset kristityt toimivat ekumenian sijaan kansallisella ja kansainvälisellä tasolla mieluummin samoin ajattelevien kristittyjen kanssa.
Uusevankelikaalinen liike (1949–).
Uusevankeliset perustivat vuonna 1942 National Association of Evangelicals -järjestön, joka haastoi sekä Carl McIntiren fundamentalistista ACCC:ta että liberaalien NCC:ta. 
Vuonna 1949 Billy Graham toi suuren yleisön tietoisuuteen aivan uudentyyppisen evankelioimisen. Kampanja keskitettiin aina tiettyyn kaupunkiin ja pyrittiin toteuttamaan yhdessä erilaisisista teologisista taustoista tulevien ihmisten ja kirkkojen kanssa. Vuonna 1950 perustettiin Billy Graham Evangelistic Association -järjestö, joka keskittyi perinteiseen herätystyöhön aikansa populaarikulttuurin keinoin. Evankelikaalit alkoivat julkaista "Christianity Today" -lehteä vuonna 1956, jonka levikki ylitti pian "The Christian Centuryn". Evankelisia oppilaitoksia olivat muun muassa Wheaton College, Fuller Theological Seminary, Rileyn vanha Northwestern College, Evangelical Theological Society sekä vuonna 1953 perustettu sananjulistus- ja mentorointiryhmä Christian Embassy.
Uudentyyppinen evankelikalismi, jota kutsuttiin myös "uusevankelikalismiksi", korosti kristillisen uskon puolustamista älyllisesti varteenotettavalla tavalla. Liikkeen teologiaa oli sovellettava myös nykypäivän yhteiskunnan sosiaalisten kysymysten ratkaisuun. Monet uusevankelisista olivat taustaltaan kalvinistisia ja he tavoittelivat 1800-luvun evankelista konsensusta, jolloin fundamentalistinen liike tunnustettiin älyllisesti ja akateemisesti korkeatasoiseksi, kansallisen keskustelun itseoikeutetuksi osallistujaksi. Tällä viitattiin Princetonin teologiaan ja National Reform Associationin kaltaisiin järjestöihin. 
Evankelikalismin suosio lisääntyi Yhdysvalloissa huomattavasti. Useat amerikkalaispoliitikot ovat tunnustautuneet uudestisyntyneiksi kristityiksi. George Gallup julisti vuoden 1979 evankelikalismin vuodeksi. Tuolloin 35 miljoonaa amerikkalaista ilmoitti olevansa uudestisyntynyt kristitty. Myös lukuisat viihdetaiteilijat ja ammattiurheilijat ovat tunnustautuneet uudestisyntyneiksi kristityiksi.
Vuonna 1990 Yhdysvaltojen ja Kanadan teologisten oppilaitosten liitto totesi, että sen kouluista enemmistö oli evankelikaalisia ja että evankelikaalisiin seminaareihin kirjoittautui enemmän opiskelijoita kuin vastaaviin liberaaleihin seminaareihin.
Karismaattinen liike (1960–).
1960-luvulla kehittyi karismaattinen liike perinteisen helluntailaisuuden ja evankelikalismin rinnalle. Uuskarismaattinen liike kehittyi 1900-luvun loppupuolella niin sanottuna helluntailaisuuden kolmantena aaltona. Liikkeen piirissä on puollettu muun muassa jumalallista parantamista. Karismaattinen herätysliike suhtautui alun perin torjuvasti tieteelliseen tutkimukseen, mutta se toi kaikkiin käsittelemiinsä kysymyksiin uusia ja kansantajuisia näkökulmia. Karismaattinen liike kitki pois myös roomalaiskatolisuutta kohtaan pitkään tunnettua epäluuloa.
1990-luvun alussa karismaattisen likkeen kannattajat – erityisesti niin kutsutut kotikirkot – systematisoivat teologista pohdintaansa ja katsoivat yleensä kuuluvansa itse joko kalvinismiin tai arminiolaisuuteen, jotkut myös anabaptisteihin. Elinvoimainen karismaattisuus on auttanut saamaan uutta henkistä vaikutusvaltaa ainakin Britannian kirkoissa 2000-luvulla.
Yhteiskunnallinen vaikutus.
Billy Graham tuki Christian Anti-Communism Crusaden toimintaa. Uusevankelinen tarjosi herätystä ja kristinuskoa ratkaisuksi kommunismin leviämisen ehkäisyyn. Uusevankeliset tukivat avoimesti Dwight D. Eisenhoweria Yhdysvaltain presidentiksi.
Evankelisten poliittinen aktivismi oli 1970-luvulla monialaista. Luonteeltaan se oli spontaania toimintaa, joka todentui uusissa paikallisissa kansalaisjärjestöissä. Evankeliset pyrkivät muiden kansalaisjärjestöjen tavoin vaikuttamaan lain säätämiseen ja tulkintaprosessiin suostuttelemalla, joukkovoimaa esittämällä ja muilla kansalaisliikkeille tyypillisillä keinoilla. Monet evankeliset pelkäsivät kotiensa, kirkkojensa ja maansa säilymisen puolesta ja katsoivat siksi olevan pakotettuja poliittiseen toimintaan.
Evankeliset liittyivät vuonna 1975 aborttienvastaiseen taisteluun, kun Billy Grahamin ja Francis Schaefferin myötävaikutuksella perustettiin Christian Action Council. Järjestö perusti kriisipalvelukeskuksia ja yhdisti evankelisia pappeja kampanjoimaan Roe-päätöksen kumoamiseksi tai vähintään rajoittamaan aborttien käyttöä. Esimerkiksi "Christianity Today" ja Eteläinen baptistikonventio vastustivat täyskieltoa. Vuonna 1977 Los Angelesin lastensairaalan johtaja James Dobson perusti Focus on the Family -järjestön, jonka tavoite oli perinteisen evankelisen perhemallin, äitiyden ja avioliiton vahvistaminen radio-ohjelmien, julkaisujen ja seminaarien avulla. Vuonna 1994 eräät johtavat evankelikaalit Yhdysvalloissa allekirjoittivat yhdessä katolilaisten vaikuttajien kanssa Evangelicals and Catholics Together -julkilausuman, joka käsittelee muun muassa kristinuskon yhteiskunnallista merkitystä ja pyrkii samalla ehkäisemään vihamielisiä vastakkainasetteluja esimerkiksi latinalaisessa Amerikassa.
Evankelioimisliike Suomessa.
Suomalaisen evankelioivan herätyskristillisyyden tausta on sekä angloamerikkalaisessa evankelioimisliikkeessä että pietistisessä herätyskristillisyydessä. Suomalaiset ryhmät saivat angloamerikkalaisia vaikutteita jo 1700-luvulla. Evankelikaaliset korostukset vaikuttivat välillisesti kirjallisuudessa ja jonkin verran 1800-luvulta alkaen lauluperinteessä. Suorat yhteydet lisääntyivät 1800-luvun lopulla, kun Englannista ja Yhdysvalloista saapui Suomeen uusia herätysliikkeitä. 1800-luvun lopun toiminnasta esimerkki on Suomen Lähetysseuran lähetyssaarnaaja Frans Hannulan aloittama lähetysherätys, joka sai uutta pontta 1900-luvun alussa anglosaksisen liikkeen evankelioimis- ja rukouskokouksista. 1900-luvun alussa evankelioimisliikkeen vaikutuskanavana toimi myös nuorten NMKY- ja NNKY-yhdistykset sekä Ylioppilaiden Kristillinen Yhdistys.
NMKY-liike saapui Suomeen vuonna 1886. Ensimmäisinä toimintavuosinaan liike levisi Turusta Helsinkiin, Tampereelle ja Joensuuhun. Aluksi senaatti ei antanut liikkeelle toimintalupaa, mutta Zachris Topelius ja Arthur Hjelt ajoivat asiaa toimiluvan myöntämiseksi. 1900-luvun vaihteessa perustettiin vastaava liike myös naisille. Vuonna 1908 Helsingissä perustettiin ystävyysseura Israelin Ystävät. Myöhemmin syntyi Israel-työhön erikoistunut Suomen Karmel-yhdistys vuonna 1949.
1920-luvulla erityisesti Urho Muroman ympärille syntyi herätystä, joka ammensi vaikutteita Norjasta sekä vanhasta pietistisestä hengellisyydestä. Muroman herätyksen piirissä järjestettiin herätyskokouksia ja evankelioimispäiviä. Muroman toiminta johti muun muassa Suomen Raamattuopiston perustamiseen. Sotien jälkeen virinnyttä Frank Mangsin herätystä ja voimakasta hengellistä liikehdintää vaalimaan perustettiin vuonna 1945 Kansan Raamattuseura. 1960-luvun lopulla nuoriso- ja lähetysherätyksen tuloksena syntyi Kansanlähetys. 1950-luvulla työnsä aloitti myös Raamattujen jakamiseen erikoistunut liikemiesyhdistys Gideonit.
Muita evankelis-luterilaisen kirkon piirissä toimivia evankelioimisjärjestöjä ovat vuonna 1953 perustettu Helsingin Raamattukoulu sekä 1960-luvulla syntynyt kristillinen ylioppilasliike. Vuonna 1964 perustettiin ylioppilaslähetys, joka liittyi aluksi Kansanlähetyksen yhteyteen. 1970-luvula perustettiin myös Lähetysyhdistys Kylväjä sekä Sanansaattajat-järjestö. 1970-luvulla ylioppilaslähetys hakeutui yhdessä Lähetysyhdistys Kylväjän ja Sanansaattajat-järjestön kanssa Suomen Raamattuopiston työyhteyteen. 1970-luvulla Suomeen perustettiin raamatunkäännös ja -lukutyöhön erikoistunut Wycliffe Raamatunkääntäjät, lähetystyöjärjestöt Operaatio Mobilisaatio, Stefanus-lähetys ja Patmos ja palvelujärjestö Navigaattorit sekä 1980-luvulla kehitysyhteistyöjärjestö World Vision.
Evankelikalismi nykyään.
Evankelikalismi on maailmanlaajuinen ilmiö. Enimmäkseen liike on liittynyt englanninkieliseen maailmaan. Brittiläisillä ja amerikkalaisilla teologeilla on ollut liikkeessä varsin merkittävä rooli.
Yhdysvallat.
Pohjois-Amerikka ja Yhdysvallat on ollut evankelikalismin merkittävin kotipaikka 1900-luvulla. Yhdysvaltain evankelikalismin piiriin on kuulunut paljon ihmisiä ja siitä on muodostunut poliittisesti varteen otettava tekijä. Päälinjan kirkkokunnat ovat Yhdsyvalloissa menettäneet merkitystään, kun taas evankelikalismi on kasvanut voimakkaaksi maailmanlaajuiseksi vaikuttajaksi.
Evankelioimisliikkeen merkitys on etenkin Yhdysvalloissa jatkuvasti kasvanut. Sen vaikutus tuntuu niin perinteisten kirkkokuntien sisällä kuin erillisissä kirkkokunnissa, seurakunnissa ja järjestöissä. Erityisen voimakkaasti sen vaikutus on ulottunut opiskelijoiden parissa tapahtuvaan työhön, lähetys- ja evankelioimistyöhön, kirjallisuuden kustannustoimintaan sekä kristillisiin radio- ja TV-kanaviin. Nämä ovat suurelta osin tunnustenvälisiä liikkeitä, ja monet samaistuvat niihin voimakkaammin kuin omiin kirkkokuntiinsa.
Erityisen voimakkaana evankelioimisliikkeen vaikutusta on pidetty Yhdysvalloissa Etelän baptistien, adventistien ja eräiden helluntailaisryhmien keskuudessa. Myös muiden kirkkojen piirissä evakelioimisliikkeen vaikutus tuntuu erityisesti lähetys- ja evankelioimisliikkeinä, järjestöinä ja herätysliikkeinä.
Evankelioimisliikkeen voimakas asema yhdysvaltalaisessa teologiassa ja lähetysliikkeissä on heijastunut muualla maailmassa evankelioimisliikkeitten kasvavana vaikutuksena. 1960-lähtien monet evankelioimisliikkeen piiriin luettavat kansainväliset järjestöt ovat saaneet jalansijaa myös Suomessa.
Iso-Britannia.
Britanniassa evankelikaalinen liike on ollut kaksitahoinen. Anglikaanisen kirkon piirissä sillä on ollut paljon vaikutusvaltaa ja kirkossa on ollut voimakas evankelikaalinen siipi.
Ruotsi.
Ruotsin evankelikaalinen liike muodostuu useista pienistä järjestöistä, jotka ovat syntyneet verrattain myöhään: pääasiassa vuoden 1965 jälkeen. Taustalla vaikuttaa seurakuntien ja evankelioinnin perinteinen vahva yhteys. Monet evankelioivista järjestöistä ovat suuntautuneet erityisesti opetustyöhön. Monien ruotsalaisten evankelikaalisten järjestöjen johtajilla on taustaa esimerkiksi lähetysseurassa. Evankelikaaliseen toimintaan kuuluvat esimerkiksi suurkokoukset ja leirit. Osa toiminnasta on suunnattu tietylle kohderyhmälle.
Afrikka ja latinalainen Amerikka.
Afrikassa ja latinalaisessa Amerikassa tapahtuneen kristinuskon kasvupyrähdys on ollut ennen kaikkea evankelikalismin leviämistä. Globaalissa etelässä evankelikaalisen kristillisyyden piirissä ovat vaikuttaneet erityisesti helluntailaisuus ja karismaattinen liike.
Itä-Eurooppa.
Evankelikalismi on ollut katolisuuden ja ortodoksisuuden lisäksi käytännössä ainoa kristillisyyden muoto, joka on kommunistivallan aikana säilynyt hengissä ja osoittanut jonkinlaisia elonmerkkejä. Näin on esimerkiksi Puolassa ja entisen Neuvostoliiton maissa. Evankelikalismi oli erityisesti kommunistivaltioissa silmätikkuna, koska se on aina korostanut evankeliointia, jota totalitaariset hallitukset ovat yleensä halunneet rajoittaa.
Entisen Neuvostoliiton ja eräissä itäisen Keski-Euroopan valtioissa evankelikalismi samastuu baptismiin. Baptistien konventti tunnetaan entisen Neuvostoliiton alueella nimellä "evankelisten kirkkojen liitto".