Madeleine de Scudéry

Madeleine de Scudéry, pseudonyymi "Sapho" (15. lokakuuta 1607 Le Havre, Normandia, Ranskan kuningaskunta – 2. kesäkuuta 1701 Pariisi) oli ranskalainen aatelinen, salonginpitäjä ja kirjailija. 
Häntä pidetään avainromaanin ensimmäisenä käyttäjänä ja kehittäjänä. 
Suku ja koulutus.
Madeleine de Scudéryn isä Georges de Scudéry (k. noin 1613) oli aatelinen, Le Havren satamakapteeni, joka tullut vuonna 1601 Provencesta. Hänen äitinsä oli Madeleine de Martel de Goustimesnil (1569–1614). Hän sai kattavan koulutuksen, koska hänen romaaneissaan näkyy selvästi latinan, kreikan kielen ja antiikin historian tuntemus. Hän jäi orvoksi kuusivuotiaana ja sai erinomaisen koulutuksen sedältään, oppi kirjallisuutta, piirtämistä ja tanssia täydellisesti sekä luki myös monia romaaneja.
Pariisi.
Ei ole varmaa seurasiko hän vuonna 1620 veljeään Georgesia, joka myös oli tunnettu kirjailija, tämän matkalla Aptiin, suvun asuinsijoille Provencessa. Hän tuli viimeistään vuonna 1630 veljensä luokse Pariisiin ja eli asui tämän kanssa vuoteen 1655 asti auttaen tätä paitsi vaatimattoman kodin ylläpidossa, myös pian hänen romaaniensa ("Ibrahim, ou l'illustre Bassa") kirjoittamisessa.
Hän asui yhdessä veljensä, kirjailija ja runoilija Georges de Scudéryn (1601–1667) kanssa vuoteen 1655 saakka ja oli veljensä tavoin kiinnostunut kirjoittamisesta. George de Scudéry tuli vuonna 1650 valituksi Ranskan akatemian jäseneksi ja hänet karkotettiin Normandiaan vuonna 1654, jossa hän avioitui mademoiselle de Martin-Vastin kanssa, joka oli Saint-Aignanin herttuan sukulainen ja rikas perijätär. Hän palasi Pariisiin vuonna 1660. 
Scudéry omaksui aikakauden tyylisuunnan, niin sanotun presiöösin tyylin, ja jo ennen kuin hän vuonna 1644 lähti veljensä mukana Roueniiin ja Marseilleen, jossa tämä oli Notre-Dame de La Garde linnoituksen kuvernööri. Hän kävi 1630-luvun puolivälissä markiisitar Catherine de Vivonnen salongissa yksityispalatsi hôtel de Rambouillet'ssa, jossa hän tuli suosituksi vieraaksi ja kuului Fronde-kapinan jälkeen myös hôtel de Nevers'n ja hôtel de Créquin kantavieraisiin. Palattuaan Pariisiin vuonna 1647 hänet melkein otettiin kardinaali Mazarinin veljentyttärien kotiopettajattareksi. 
Salonginpitäjä.
Fronde-kapinan jälkeen hän itse piti kuuluisaa kirjallista salonkia "Société du samedi" ('lauantaiseura') vuodesta 1652 lähtien, joka oli viimeisiä, jossa presiöösin tyylin henkeä vielä vaalittiin. Seuran naisjäseniä on sanottu maailman ensimmäisiksi sinisukiksi. Hän piti salonkia ensin vaatimattomassa asunnossaan Vieille-Rue-du-Temple'ssä ja vuodesta 1675 lähtien osoitteessa rue de Beauce lauantaisin kello 14.00–17.00. Salongissa kävivät säännöllisesti kirjailija madame de La Fayette, kirjailija madame de Sévigné, kirjailija Antoinette Des Houlières (1638–1694); Grand Dauphinin opintojenohjaaja, kenttämarsalkka Montausierin herttua Charles de Sainte-Maure (1664–1610); kirjailija François de La Rochefoucauld, kirjailija Valentin Conrart, kirjallisuuskriitikko ja runoilija Jean Chapelain, valtiosihteeri ja diplomaatti Pomponnen markiisi Simon Arnauld d'Andilly (1618–1699); kirjailija Paul Pellisson-Fontanier (1624–1693) ja markiisitar Suzanne du Plessis-Bellière (1617–1705). 
Kirjallinen tuotanto.
Yltiöromanttinen ja hienostunut näkemys leimaa myös hänen kirjoittamiaan viittä valtavan suurta herooista historiallista romaania, jotka tosin ilmestyivät hänen veljensä nimissä: "Ibrahim, ou l'illustre Bassa" (4 osaa, 1641), jonka ansiosta tulivat muotiin turkkilaiset aiheet ja orientalismi, "Artamène ou le grand Cyrus" (10 osaa, 1649–1653), "Clélie, histoire romaine" (10 osaa, 1654–1660). Romaanit saivat myrskyisän suosion ja kuuluvat ajan suurimpiin kirjallisiin menestyksiin. 
Yhtä paljon huomiota eivät herättäneet hänen kaksi viimeistä romaaniaan "Almahide, ou l'esclave reine" (8 osaa, 1660) ja "Mathilde d’Aguilar, histoire espagnole" (1667). Kaikki kertomukset ovat avainromaaneja, jotka historian puettuna kuvaavat Ranskan hovin elämää ja tapoja ja joista vieraiden nimien alle kätkeytyy useita ajankohdan tunnetuimpia henkilöitä, kuten kenraali, Conden prinssi Louis de Bourbon (Cyrus), tämän sisar Longuevillen herttuatar Anne Geneviève de Bourbon-Condé (Mandane), Ruotsin kuningatar Kristina (Cleobuline) ja kirjailijatar itse (Sapho).
Ranskan akatemia palkitsi mademoiselle de Scudéry vuonna 1671 hänen kirjoitelmansa "Discours sur la gloire" sujuvasta ja kaunopuheisesta tyylistä, palkinto jaettiin tuolloin ensimmäistä kertaa. Hänen viimeiset teoksensa muodostuivat lähinnä sarjasta moraalisia "Conversations" (10 osaa, 1680–1692), jotka ovat vähemmän tunnettuja mutta eivät hänen kirjoituksistaan vähempiarvoisia. Hän kirjoitti myös runoja. Madeleine de Scudéryn romaaneille on ominaista sisällön puolesta se että hän käsittelee rakkautta, historiallisia ja klassisistisia aiheita allegorian muodossa ja ottaa presiösiteetin hengessä etäisyyttä kaikkeen, mikä hänen mielestään on alhaista ja vulgaaria. Hänet liitetään usein barokkiin, mutta toisaalta hänen teoksensa olivat tärkeä silta keskiajan ritarikirjallisuudesta romantiikkaan. Hänen kymmenosainen teoksensa "Artamène ou le grand Cyrus", jossa on 2,1 miljoonaa sanaa, on maailmanhistorian pisimpiä romaaneja.
Madeleine de Scudéry kuoli nuhakuumeeseen 93-vuotiaana kesäkuussa 1701 Pariisissa. Hän oli jalkeilla vielä kuolinpäivänään. Hän ei koskaan avioitunut eikä hänellä ollut tiedossa olevia lapsia. Hänet haudattiin Saint-Nicolas des Champs kirkkoon omaan seurakuntaansa.
Perintö.
Hänen tarinoidensa mammuttimaisen laajuuden muodostavat loputtomat keskustelut ja tapahtumat koostuvat pääasiassa sankarittarien toisiaan seuraavista sieppauksista, jotka on suunniteltu ja kerrottu mitä koristeellisimmalla tavalla, sillä mademoiselle de Scudéry on ennen muuta hienostunut. Vaikka kirjoja tuskin voi nykyään lukea kokonaan, on silti mahdollista havaita niiden viehätys omalle ajalleen, eikä niistä varmasti puuttunut nokkeluutta. Romaanin alkuaikoina pitkäveteisyys ei torjunut. ”Sapho” oli todella tutkinut ihmiskuntaa aikalaistensa kautta ja osasi analysoida ja kuvailla heidän hahmojaan uskollisesti ja osuvasti. 
Hän oli todellinen keskustelupedagogi, mikä oli aikakaudelle aivan uutta kirjallisuuden näkökulmasta, ja hyvinkin tervetullutta. Hänellä oli selkeä kutsumus pedagogiksi, ja kirjallisuuskriitikko Sainte-Beuve vertaa häntä madame de Genlisiin. Hän osasi moralisoida – aikansa suosikkiharrastus – järkevästi ja asiallisesti. Vaikka hän ei kyennyt madame de Sévignén ja joidenkin muiden aikalaistensa hienostuneeseen proosaan, hänen puhtaasti kirjalliset ansionsa olivat huomattavat. Madeleine eli veljeään yli kolmekymmentä vuotta pitempään ja julkaisi myöhempinä päivinään lukuisia keskusteluteoksia, jotka oli suurelta osin lainattu hänen romaaneistaan, muodostaen siten eräänlaisen antologian töistään. Hänen tyylinsä jäi pois muodista, mutta hän säilytti ystäväpiirin, jolle hän oli aina "vertaansa vailla oleva Sapho vailla vertaa".