Vladislaus II

Vladislaus II (unk. "II. Ulászló", puol. &lt;bdi&gt;"Władysław II Jagiellończyk"&lt;/bdi&gt;, tšek. &lt;bdi&gt;"Vladislav II Jagellonský"&lt;/bdi&gt;; 1. maaliskuuta 1456 Krakova, Puolan kuningaskunta – 13. maaliskuuta 1516 Buda, Unkarin kuningaskunta) oli Böömin kuningas vuodesta 1471 ja Unkarin kuningas vuodesta 1490 aina kuolemaansa asti. Unkarin valtaistuimella hän oli toinen Jagello-sukuinen kuningas Vladislaus I:n (Puolan Vladislav III Varnalainen) jälkeen.
Unkarilaisessa historiankirjoituksessa hänet tunnetaan myös pilkkanimellä "Dobzse László" tai "Dobzse király" (’kuningas Dobzse’). Nimi viittaa hänen (ainakin osaksi aiheettomaan) maineeseensa heikkona hallitsijana, jonka väitettiin myöntyneen kaikkeen lausuen vain puolaksi “dobrze” (’hyvä on’).
Suku.
Vladislauksen isä oli Puolan kuningas Kasimir Jagiellon ja äiti Elisabet Itävaltalainen (1436–1505), joka oli Saksan, Unkarin ja Böömin kuninkaan Albrekt II:n ja Elisabet Luxemburgilaisen (1409–1442) tytär. Elisabet Luxemburgilainen puolestaan oli ollut kuningas Sigismund Luxemburgilaisen ja Barbara Celjeläisen ainoa lapsi ja Unkarin kruununperillinen. 
Vladislaus oli Kasimirin ja Elisabetin kolmestatoista lapsesta vanhin. Hänen nuorempia sisaruksiaan olivat muun muassa 
Kuningas.
Vladislaus valittiin Böömin kuninkaaksi jo viisitoistavuotiaana, vuonna 1471, ja osoittautui taitavaksi ja suosituksi hallitsijaksi. Hänen valtakautensa alkuvuodet kuluivat sodissa Unkarin Matias Corvinusta vastaan, joka valloitti vuonna 1478 entiset Böömin alusmaat Määrin, Sleesian ja Lausitzin. 
Matias Corvinuksen kuoltua 1490 vailla laillista perillistä Unkarin kruunusta kilpaili neljä miestä. Vladislaus ja hänen nuorempi veljensä Juhana saattoivat vaatia kruunua äidinpuoleisten isovanhempiensa kautta: Albrekt oli ollut Unkarin kuningas vaimonsa Elisabetin oikeudella, Elisabet taas oli ollut kuninkaan ainoa laillinen perillinen. Lisäksi kruunua tavoittelivat Saksan Habsburg-sukuinen Maksimilian I ja Matias Corvinuksen avioton mutta tunnustettu poika Juhana ("Corvin János)". Unkarin herrat valitsivat näistä kuninkaakseen Vladislauksen, joka oli osannut taitavasti solmia suhteita ja etsiä itselleen oikeat kannattajat. Hän sai tukijakseen myös leskikuningatar Beatrixin, jonka oli valmis ottamaan puolisokseen. Tästä alkaa Unkarin historiassa niin kutsuttu Jagellojen aika.
Vladislaus nousi Unkarin kuninkaaksi vaikeassa tilanteessa. Kuningas Matias oli tyhjentänyt valtion kassan ja, toivoen aviottomasta Juhana-pojastaan seuraajaansa, luovuttanut tämän haltuun kaikki tärkeimmät linnat ja kuninkaankartanot. Myöhempi unkarilainen historiankirjoitus on kuvannut Vladislausta heikkona kuninkaana, joka Unkarin ylimystöä miellyttääkseen kevensi verotaakkaa ja siten romahdutti maan puolustuskyvyn juuri turkkilaisten hyökätessä etelästä. Itse asiassa Vladislaus ei vähentänyt verojen keräämistä mutta joutui hajottamaan Matias Corvinuksen maineikkaan palkkasoturiarmeijan, koska Matias oli jättänyt sen palkat maksamatta eikä valtion kassassa ollut enää riittävästi varoja. Tästä huolimatta Vladislaus pysäytti turkkilaisten etenemisen vain pienin aluemenetyksin 1491–92. Hän huolehti etelärajan puolustuksen vahvistamisesta ja teki rauhan Habsburgien kanssa, joita vastaan Matias oli sotinut yli kymmenen vuoden ajan. Vladislauksen toimesta laadittiin myös aikaisempia laajempi lakikirja ja aloitettiin oikeuskäytäntöjen kodifiointi.
Vladislaus oli aikanaan suosittu hallitsija. Vuonna 1505 tosin valtiopäivät päättivät, että Unkarin kuninkaaksi ei enää valittaisi ulkomaalaista, mutta tämä ei johtunut tyytymättömyydestä Vladislaukseen vaan siitä pelosta, että jos Vladislaus, joka oli äskettäin saanut aivohalvauksen, kuolisi ilman laillista poikaperillistä, valta joutuisi Saksan Habsburgeille. Vladislauksen kansansuosiosta kertoo sekin, että häntä vastaan syntyi vähemmän kapinoita ja salaliittoja kuin Matias Corvinusta vastaan. Hänen elämänsä lopuille sijoittuu kuitenkin György Dózsan johtama talonpoikaiskapina 1514: ristiretkeä varten koolle kutsuttu talonpoikaisarmeija kääntyi aatelistoa vastaan ja tuotti suurta tuhoa, kunnes János Szapolyain joukot kukistivat kapinan.
Vladislaus sai vuonna 1504 aivohalvauksen, josta toipui. Viimeisinä vuosinaan hän kuitenkin sairasteli ja heikkeni, ja hänen jälkimaineensa heikkona ”kuningas Dobzsena” saattaa perustua näihin aikoihin. Myös hänen rakkaan puolisonsa kuolema synkisti hänen viimeisiä elinvuosiaan. Vielä vähän ennen kuolemaansa, ns. ensimmäisessä Wienin kongressissa 1515, hän kuitenkin sai järjestetyksi Ludvig-pojalleen ja Anna-tyttärelleen avioliitot keisari Maksimilianin lapsenlasten kanssa. Tätä Habsburg- ja Jagello-sukujen sopimusta pidettiin yhtenä tuon ajan merkittävimmistä diplomaattisista saavutuksista. 
Avioliitot ja lapset.
Vladislaus II oli naimisissa kolmesti.
Ensimmäisen kerran hän avioitui välittäjän avulla vuonna 1476 Frankfurt an der Oderissa Brandenburgin rajakreivittären, Głogówin herttuattaren Barbaran (1464–1515) kanssa, joka oli Brandenburgin vaaliruhtinas Albrekt III Akilleksen (1414–1486) ja Saksin prinsessa Annan (1437–1512) tytär. Avioliittoa ei koskaan pantu täytäntöön, koska alueella raivonneen sodan takia Barbara ei pystynyt matkustamaan aviomiehensä luokse Böömiin vihittäväksi ja kruunattavaksi. 
Toisen avioliittonsa Vladislaus solmi 1491. Puoliso oli Napolin prinsessa Beatrix (ital. "Beatrice," 1457–1508), Unkarin kuninkaan Matias Corvinuksen leski, Napolin kuningas Ferdinand I:n ja Taranton ruhtinattaren Isabella Chiaramonten (n. 1424–1465) tytär. Avioliitto julistettiin mitättömäksi vuonna 1500, koska Vladislaus ei ollut saanut paavi Aleksanteri VI:lta hyväksyntää ensimmäiselle avioliittonsa mitätöinnille. Ilmeisesti avioliiton solmimisessa oli tahallaan tehty muotovirhe, jotta Vladislaus voisi myöhemmin päästä eroon Beatrixista, joka tiedettiin kykenemättömäksi saamaan lapsia. Nöyryytetty Beatrix palasi kotimaahansa ja vietti loppuelämänsä Napolissa ja Ischian saarella. 
Vuonna 1502 Vladislaus avioitui kolmannen kerran. Puoliso oli Anna (Anne) de Foix-Candale (1484–1506), joka oli Gaston de Foix’n, Candalen kreivin (1448–1500) ja Navarran infanta Katariinan (n. 1455– ennen 1494) tytär. Navarran Katariina puolestaan oli Navarran kuningatar Eleonoora Navarralaisen (1426–1479) ja Foix’n kreivin Gaston IV:n (1422–1472) nuorin tytär. Anna kasvoi Ranskassa Blois’n linnassa ja sai hyvän koulutuksen, johon kuului antiikin klassikoiden tuntemus ja latinan kielen taito. Anna ja Vladislaus vihittin ja kruunattiin 29. syyskuuta 1502 Székesfehérvárissa. Vladislaus oli lähes 30 vuotta vanhempi kuin 18-vuotias Anna, mutta pariskunnan suhteesta tuli läheinen. Vladislaus piti puolisoaan ystävänään, avustajanaan ja uskottunaan. Heille syntyi kaksi lasta:
Kuningatar Anna kuoli 22-vuotiaana kolme viikkoa Ludvigin ennenaikaisen syntymän jälkeen synnytyksen aiheuttamiin komplikaatioihin 26. heinäkuuta 1506.
Perintö.
Vladislaus II kuoli 60-vuotiaana Budan linnassa 13. maaliskuuta 1516. Häntä seurasi Böömin ja Unkarin valtaistuimelle 10-vuotias Ludvig II. Hänet oli kruunattu jo ennen isänsä kuolemaa Unkarin kuninkaaksi vuonna 1508 ja vuonna 1509 Böömin kuninkaaksi.
Tytär Anna Jagellonica kihlattiin vuonna 1515 ja hän avioitui vuonna 1521 tulevan keisari Ferdinand I:n kanssa, joka oli keisari Maksimilian I:n pojanpoika. Ludvigin kuoleman jälkeen Mohácsin taistelussa vuonna 1526 perintö siirtyi Annan kautta itäisten Habsburgien nuoremmalle haaralle.
Vladislauksella on Unkarin historiankirjoituksessa pitkään ollut aiheettoman huono jälkimaine heikkona kuninkaana. Unkarilaisten tutkijoiden mukaan tämä johtuu toisaalta epäedullisesta vertailusta Matias Corvinukseen, josta myöhemmässä unkarilaisessa perinteessä on tullut ihannoitu oikeudenmukainen kuningas, toisaalta siitä, että Vladislaukseen ja koko Jagello-dynastiaan on heijastettu syyllisyys Ludvig II:n häviöstä Mohácsin taistelussa ja Unkarin suistumisesta turkkilaisten valtaan.