tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aschanin talo (Helsinki)

Aschanin talo eli Apteekin talo on Helsingin Kruununhaassa osoitteessa Pohjoisesplanadi 17 sijaitseva kolmikerroksinen liike- ja toimistotalo. Talo on julkisivuiltaan uusrenessanssityylinen ja valmistui vuonna 1971. Talo vastaa ulkoasultaan paikalla aiemmin ollutta apteekkari Carl Aschanin vuonna 1833 rakentamaa taloa.
Aiempi Aschanin talo oli alun perin empiretyylinen, ja sen suunnitteli rakennusmestari Gabriel Andsten. Pohjoisesplanadin ja Unioninkadun kulmassa olleen talon kulma oli pyöristetty, ja kulmassa apteekin oven edessä oli neljän doorilaisen pylvään muodostama kaareva kolonnadi. Talon julkisivut muutettiin vuonna 1877 uusrenessanssityylisiksi F. A. Sjöströmin suunnitelmien mukaan. Samalla myös rakennuksen kulmassa olleet pylväät poistettiin.
Alkuperäinen rakennus purettiin 1960-luvun lopulla, kun sen toisen päädyn havaittiin vajonneen muuta rakennusta alemmaksi. Aschanin talon julkisivut rakennettiin uudestaan 1968–1971. Suunnittelusta vastasi arkkitehti Aarno Ruusuvuori. Uudisrakennuksen julkisivut vastasivat Sjöströmin suunnittelemaa ulkoasua. Uuteen taloon sijoitettiin Helsingin kaupungin virastoja. Nykyisin talossa sijaitsee myös ravintola.
Sayyidah Zaynab

Sayyidah Zaynab (, Sayyeda Zeinab, suom. ’rouva Zaynab’) eli Set Zaynab, on kaupunki Syyrian pääkaupunki Damaskosta ympäröivässä Rif Dimašqin maakunnassa. Kaupunki on Damaskoksen maaseutupiirikunnan (Markaz Rif Dimašq) suurin kaupunki. Vuoden 2004 väestönlaskennassa kaupunkiin kirjattiin 136 427 ja koko piirikuntaan 902 216 asukasta.
Kaupunki on Syyrian pääkaupunki Damaskoksen kaakkoinen esikaupunki, keskustojen väli on vain yhdeksän kilometriä.
Kaupungin nimi viittaa profeetta Muhammadin lapsenlapseen, tytär Fatima bint Zahran lapseen Zainab bint Aliin. 1990-luvulla aiemman pyhäkön paikalle rakennettua kaupungin päämoskeijaa, jossa uskotaan olevan rouva Zainabin hauta, pidetään suuressa arvossa. Osa islamintulkinnoista katsoo Zainab bint Alin osaksi Muhammadin talonväkeä, Ahl al-Baitia.
Ramūnas Butautas

Ramūnas Butautas (s. 22. toukokuuta 1964 Kaunas, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen koripallovalmentaja. Hän on koripalloilija Stepas Butautasin poika.
Butautas on valmentanut seurajoukkueita Liettuan lisäksi Latviassa, Ukrainassa ja Kazakstanissa. Hän valmensi Liettuan miesten maajoukkuetta vuosina 2007–2009, jolloin se voitti pronssia Espanjan EM-kilpailuista 2007 ja sijoittui neljänneksi Pekingin kesäolympialaisissa 2008 sekä 11:nneksi Puolan EM-kilpailuissa 2009.
Giedrius Gustas

Giedrius Gustas (s. 4. maaliskuuta 1980 Kaunas, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen koripalloilija.
Pelintekijänä tai heittävänä takamiehenä pelaava Gustas on voittanut urallaan muun muassa Euroliigan mestaruuden, EuroCupin mestaruuden ja Liettuan sekä Latvian mestaruudet.
Liettuan maajoukkueessa Gustas voitti Euroopan mestaruuden Ruotsista 2003 ja EM-pronssia Espanjasta 2007.
Jaramana

Jaramana () on kaupunki Syyrian pääkaupunkia ympäröivän Rif Dimašqin maakunnan Damaskoksen maaseutupiirikunnassa (Markaz Rif Dimašq). Vuoden 2004 väestönlaskennassa kaupunkiin kirjattiin 114 363 asukasta.
Jaramana on eräs Syyrian pääkaupunki Damaskoksen kaupunkirakenteeseen kiinnikasvanut lähiökaupunki. Siitä länsiluoteeseen sijaitsevaan pääkaupungin ydinkeskustaan on vain runsaan viiden kilometrin matka. 
Kaupungissa on palestiinalaisten pakolaisleiri. Syyrian sisällissodan aikana kaupungissa on tehty pommiattentaatteja.
Kristjan Kangur

Kristjan Kangur (s. 23. lokakuuta 1982 Pärnu) on virolainen koripalloilija.
Pienenä tai isona laitahyökkääjänä pelaava Kangur on pelannut kotimaansa lisäksi Saksassa, Ranskassa ja Italiassa. Hän on voittanut muun muassa Italian ja Viron mestaruudet ja cup-mestaruudet. Hänet on valittu useasti Viron vuoden koripalloilijaksi.
Viron maajoukkueessa Kangur pelasi 7,4 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla vuoden 2015 EM-kilpailuissa, missä maa karsiutui pudotuspelivaiheesta.
Duma

Duma (, myös muodossa "Douma") on kaupunki Syyrian pääkaupunkia ympäröivän Rif Dimašqin maakunnan Damaskoksen maaseutupiirikunnassa (Markaz Rif Dimašq). Vuoden 2004 väestönlaskennassa kaupunkiin kirjattiin 110 893 asukasta.
Duma on Syyrian pääkaupungin Damaskoksen kaupunkirakenteeseen kiinnikasvanut lähikaupunki. Damaskos sijaitsee 12 kilometriä Dumasta lounaaseen. 
Kaupunki on ollut useasti Syyrian hallituksen joukkojen iskujen kohteena Syyrian sisällissodan aikana. Kesällä 2015 Syyrian armeijan raportoitiin ampuneen kapinallisalueenaan pitämänsä kaupungin asuinalueelle epätarkkoja ”elefanttipommeja” ja toisessa iskussa ohjuksia, mitkä molemmat iskut tappoivat useita kymmeniä ihmisiä. Lokakuun lopulla 2015 raportoitiin Syyrian hallituksen joukkojen iskeneen ohjuksin siviiliväestöä vastaan Duman torialueella, jolloin ainakin 40 ihmistä, mukana naisia ja lapsia, sai surmansa ja noin sata loukkaantui. Jo saman päivän aikana uhriluku nousi 57:ään, ja uhreista viisi oli lapsia.
Piitsjoen metsärata

Piitsjoen metsärata oli Suojärvellä sijainnut kapearaiteinen Metsähallituksen metsärautatie, joka oli käytössä vuosina 1938–1940. Rata alkoi Matkaselkä–Suojärvi-radan varrella Näätäojan ja Paperon välissä olleesta Piitsojan liikennepaikasta ja suuntautui etelään kohti Neuvostoliiton rajaa. Radan raidelevys oli 750 mm ja pituus noin 13 kilometriä. Radalla oli käytössä Lokomon valmistama 0–4–0T höyryveturi valmistusnumero 124/1938. Veturi evakuoitiin 1940 Suomeen ja se oli käytössä sitten Eskolan metsäradalla. Veturi luovutettiin 1945 Neuvostoliittoon.
Siim-Sander Vene

Siim-Sander Vene (s. 12. marraskuuta 1990 Tartto, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen koripalloilija.
Pienenä tai isona laitahyökkääjänä pelaava Vene on pelannut kotimaansa lisäksi Liettuassa, Latviassa ja Saksassa. Hän on voittanut muun muassa Liettuan, Latvian ja Baltian liigan mestaruudet.
Viron maajoukkueessa Vene pelasi 7,8 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla vuoden 2015 EM-kilpailuissa, missä maa karsiutui pudotuspelivaiheesta.
Hannu Honkanen

Hannu Honkanen (s. 3. joulukuuta 1965 Rovaniemi) on suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Honkanen on Rovaniemen Palloseuran kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä seuran edustusjoukkueessa SM-sarjan kaudella 1984. Honkanen pelasi RoPS:ssa yhteensä kahdentoista kauden ajan, esiintyen useiden loukkaantumisten rajoittamana vain 84 pääsarjaottelussa. Vuonna 1986 hän oli mukana voittamassa Suomen Cupin finaalia. Kausina 1992 ja 1994 Honkanen pelasi myös lainalla Kakkosen Rovaniemen Lapissa ja Visan Pallossa. Hän lopetti uransa saman sarjatason Rovaniemen Kanuunoissa 1996.
Honkasen isä Tauno Honkanen oli maastohiihtäjä ja kilpaili sotilaspartiohiihdossa talviolympialaisissa 1948.
Delaney Bramlett

Delaine Alvin ”Delaney” Bramlett (1. heinäkuuta 1939 Pontotoc, Mississippi– 27. joulukuuta 2008 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä, rockmuusikko ja levytuottaja. Hänen lähes viisi vuosikymmentä kestänyt uransa kietoutuu yhteen monien 1960- ja 1970-luvun rockin supertähtien urien, kuten Eric Claptonin, George Harrisonin ja Leon Russellin kanssa. Keskeinen osa hänen uransa alkua oli lauluyhtye Delaney &amp; Bonnie hänen silloisen vaimonsa Bonnie Bramlettin kanssa, sekä heidän huippumuusikoista vaihtuvin kokoonpanoin koostunut yhtyeensä Delaney &amp; Bonnie and Friends.
Elämä ja ura.
Mississippin osavaltiossa syntynyt ja varttunut Bramlett muutti 1960-luvun alussa Los Angelesiin, jossa hän sai nimeä laulaja-lauluntekijänä, yhteistyökumppaneinaan muun muassa Joey Cooper, Mac Davis ja Jackie DeShannon. Vuosikymmenen puolivälissä Bramlett oli mukana televisiosarjan "Shindig!" vakioyhtyeessä nimeltä The Shindogs. Näihin aikoihin hän teki yhteistyötä myös J. J. Calen ja Leon Russellin kanssa ja julkaisi omalla nimellään joitakin singlejä.
Vuoden 1969 syksyllä brittikitaristi Eric Clapton liittyi mukaan Delaney &amp; Bonnie &amp; Friends -yhtyeen kiertueelle lyhytaikaiseksi jääneen superyhtye Blind Faithin hajottua. Clapton ja Bramlett ystävystyivät, ja Delaney Bramlett päätyi tuottajaksi Claptonin ensimmäiselle sooloalbumille "Eric Clapton". Clapton on myöhemmin kiittänyt Bramlettia siitä, että suostutteli ja opetti hänet laulamaan.
Bramlett opetti myös The Beatlesin kitaristille George Harrisonille slide-kitaran soittoa, mikä johti gospeltyyliseen jamisessioon, jonka pohjalta syntyi Harrisonin hittikappale ”My Sweet Lord”. Bramlett oli mukana myös muun muassa Joe Cockerin, Jimi Hendrixin, Janis Joplinin, Billy Prestonin, John Lennonin, The Everly Brothersin, Steve Cropperin ja Billy Burnetten levyillä tai esiintymisissä. Delaney &amp; Bonnie and Friends -yhtyeen levyillä ja keikoilla esiintyivät Claptonin ja Harrisonin lisäksi muun muassa Leon Russell, King Curtis, Duane ja Gregg Allman, Dave Mason, Rita Coolidge, Carl Radle, Jim Gordon, Bobby Whitlock, Jim Keltner, Bobby Keys ja Gram Parsons. 
Juuri ennen kuolemaansa 2008 Bramlett julkaisi viimeiseksi jääneen albuminsa "A New Kind of Blues". Vuonna 2011 hänet hyväksyttiin Mississippi Musicians Hall of Famen jäseneksi.
Delaney ja Bonnie Bramlettin tytär on laulaja Bekka Bramlett.
Bonnie Bramlett

Bonnie Bramlett (o.s. "Bonnie Lynn O’Farrell", s. 8. marraskuuta 1944 Altona, Illinois) on yhdysvaltalainen laulaja ja lauluntekijä. Hän tuli alun perin tunnetuksi rocklauluduosta Delaney &amp; Bonnie, jonka hän muodosti silloisen aviomiehensä Delaney Bramlettin kanssa. Duon Friends-taustayhtyeessä vieraili ajan huippumuusikoita, kuten Eric Clapton, George Harrison ja Jimi Hendrix.
Elämä ja ura.
Bonnie Bramlett on kotoisin Illinois’n osavaltiosta. Siellä hän lauloi jo 14–15-vuotiaana taustoja muun muassa Albert Kingille sekä Ike &amp; Tina Turnerille, joiden Ikettes-lauluryhmässä hän esiintyi muutaman kerran ensimmäisenä valkoihoisena, iholtaan tummaksi värjättynä. Bonnie muutti Los Angelesiin 1967 ja tapasi pian Delaney Bramlettin.
Sekä avioliitto että musiikillinen yhteistyö Delaney Bramlettin kanssa päättyivät 1972, ja Bonnie Bramlett lähti soolouralle. Hänen esikoisalbumillaan "Sweet Bonnie Bramlett" (1973) soittaa taustoja skotlantilainen Average White Band. Bramlett esiintyi 1970-luvulla muun muassa Stephen Stillsin kanssa ja tuli 1980-luvulla tunnetuksi gospellaulajana. Vuonna 1988 hän meni naimisiin muusikko-näyttelijä Danny Sheridanin kanssa, joka tuotti hänen levyjään.
Bonnie Bramlett on ollut mukana kirjoittamassa monia 1970-luvun hittikappaleita, kuten Leon Russellin kanssa yhdessä tehty ”Superstar”, jonka ovat levyttäneet muun muassa Rita Coolidge ja The Carpenters, sekä Eric Claptonin kanssa syntynyt, tämän ensimmäiselle sooloalbumille päätynyt ”Let It Rain”. 
Delaney ja Bonnie Bramlettin tytär on laulaja Bekka Bramlett (s. 1968), joka oli 1990-luvun puolivälissä lyhyesti Fleetwood Mac -yhtyeen jäsenenä. Kaikki kolme nähdään sivuosissa vuoden 1971 elokuvassa "Nasta laudassa". Bonnie Bramlett näytteli sivuhahmoa Bonnie Watkins vuosien 1988–1997 televisiosarjassa "Roseanne", nimellä Bonnie Sheridan. Bonnie Bramlett nähdään myös baarimestarin roolissa vuoden 1991 elokuvassa "The Doors".
Ranskalaisen elokuvan festivaali

Ranskalaisen elokuvan festivaali (aiemmin "Kultaisia ranskalaisia") on virolaisen Kultuurikuld MTÜ -yhdistyksen ja Ranskan instituutin järjestämä pienoisfestivaali, joka sai alkunsa lokakuussa 2013. Kolmepäiväinen festivaali nostaa esiin joka vuosi yhden ranskalaisen elokuvan tähden: vuonna 2013 teemana oli ranskalainen näyttelijä Juliette Binoche, vuonna 2014 näyttelijä Fanny Ardant.
Vuonna 2015 festivaalissa esitettiin ranskalaisen elokuvaohjaajan Benoît Jacquot’n tuotantoa. Elokuvat näytettiin Tallinnassa Artis-teatterissa sekä Helsingissä Kino Engel- ja Kino Sheryl -elokuvateattereissa. Helsingissä esitettiin kuusi eri elokuvaa seitsemässä näytöksessä.
Alpino-luokka

Alpino-luokka oli Italian laivaston kahden aluksen muodostama fregattiluokka, jonka alukset olivat paranneltuja Canopo-luokan aluksia.
Alukset.
Alun perin aluksia suunniteltiin tilattavan vuosina 1959-1960 "Circe" ja "Climene" sekä vuosina 1960-1961 "Perseo" ja "Polluce". Tilausta kuitenkin siirrettiin suunnitelmien muuttuessa ja lopulta ainoastaan kaksi alusta tilattiin vuonna 1962.
Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti

Tunisian kansallisen vuoropuhelun kvartetti on vuonna 2013 perustettu kansalaisjärjestöistä koostuva yhteenliittymä, joka on edistänyt Tunisian rauhanomaista demokratiakehitystä. Kvartetti sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 2015.
Kvartettiin kuuluvat:
Gemfibrotsiili

Gemfibrotsiili (C15H22O3) on fibraatteihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä korkean veren lipiditason alentamiseen.
Vaikutusmekanismi ja käyttö.
Gemfibrotsiili aktivoi muiden fibraattien tavoin PPAR-α-reseptoreja (peroksisomin proliferaattoriaktivoitu reseptori-α) sitoutumalla niihin. Näiden reseptorien aktivoituminen johtaa lipoproteiinilipaasientsyymin aktivoitumiseen, minkä seurauksena vapaiden triglyseridien ja LDL-kolesterolin pitoisuus elimistössä laskee. Gemfibrotsiilia käytetään erityisesti sepelvaltimotautia sairastavien potilaiden hoitoon ja sen on todettu alentavan kuolleisuutta. Gemfibrotsiili vähentää sydäntapahtumien esimerkiksi sydänkohtausten riskiä. Lääkeaine imeytyy ihmisen ruuansulatuskanavasta hyvin ja metaboloituu maksassa inaktiivisiksi metaboliiteiksi.
Haittavaikutukset.
Tyypillisiä gemfibrotsiilin aiheuttamia haittavaikutuksia voivat olla maha- ja suolistokanavan oireet, lihaskivut ja lihasten heikkous ja maksaentsyymiarvojen kasvu. Harvinaisena esiintyy myös iho-oireita ja erektiohäiriöitä miehillä. Gemfibrotsiili on CYP3A4-entsyymin inhibiittori, minkä vuoksi HMG-CoA-reduktaasin estäjien eli statiinien pitoisuudet elimistössä kasvavat. Lääkeaine voimistaa myös varfariinin vaikutusta.
Valmistus.
Gemfibrotsiilia voidaan valmistaa isovoihapon estereiden tai suolojen ja litiumdi-isopropyyliamidin tai n-butyylilitiumin muodostaman enolaatin reaktiolla 3-(2,5-ksylyloksi)propyylibromidin kanssa ja muodostuvan esterin hydrolyysillä. Toinen tapa on 5-(2,5-dimetyylifenoksi)-2,2-dimetyylipentanaldehydin hapetus gemfibrotsiiliksi.
HMNZS Arbutus

HMNZS Arbutus (viirinumero K403) oli Uuden-Seelannin laivaston vuonna 1944 valmistunut parannellun Flower-luokan korvetti, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Britannian kuninkaallinen laivasto tilasi aluksen 28. heinäkuuta 1942 Greenockista George Hall and Companyltä, missä köli laskettiin 3. toukokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 26. tammikuuta 1944 ja valmistui 5. heinäkuuta.
Palvelus.
Alus luovutettiin valmistuessa Uudelle-Seelannille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "HMNZS Arbutus".
Toisen maailmansodan päätyttyä alus osallistui helmikuussa 1947 kahden kuukauden purjehdukseen Tyynellä valtamerellä. Tahitilla alusta vartioineet miehet olivat humalassa, jolloin väkijoukko yritti tunkeutua alukseen. Huhtikuussa aluksen miehistö osallistui heikon palkan ja huonojen työolosuhteiden aiheuttamaan kapinaan. 
Alus palautettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle vuonna 1948 ja se romutettiin Dunstonissa kesäkuussa 1951.
Kevin McCarthy (poliitikko)

Kevin Owen McCarthy (s. 26. tammikuuta 1965 Bakersfield, Kalifornia) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko, joka toimi Yhdysvaltain edustajainhuoneen puhemiehenä tammikuusta 2023 lokakuuhun 2023 asti. Hänen edustajainhuoneen puhemieheksi valintaansa tarvittiin 15 äänestyskertaa. Viimeksi tätä useammin on jouduttu äänestämään vuonna 1860. McCarthysta tuli 3. lokakuuta 2023 Yhdysvaltain historian ensimmäinen edustajainhuoneen puhemies, joka menetti asemansa edustajainhuoneen äänestyksessä. Äänestyksen pani alulle hänen floridalainen puoluetoverinsa, Matt Gaetz, ja McCarthy hävisi sen äänin 216–210. McCarthy sai liittovaltion hallinnon sulun estäneen lakipaketin läpi demokraattien tuella, ja menetti siten osan republikaanien luottamuksen. McCarthy ilmoitti sittemmin, ettei aio asettua ehdolle tulevissa puhemiesvaaleissa. 
Hänet valittiin ensimmäisen kerran vuonna 2006 edustajainhuoneeseen Kalifornian 22. vaalipiiristä. Tällä hetkellä hän edustaa Kalifornian 20. vaalipiiriä. Hän toimi edustajainhuoneen republikaaniryhmän johtajana elokuusta 2014 tammikuuhun 2023. McCarthy luopui edustajainhuoneen paikastaan joulukuussa 2023. Hänen seuraajakseen valittiin erillisissä täyttövaaleissa Vince Fong, joka aloitti McCarthyn tilalla 3. kesäkuuta 2024. 
McCarthyn kampanja Hillary Clintonia vastaan.
McCarthy ilmoitti syyskuussa 2015 pyrkivänsä edustajainhuoneen puhemieheksi. Kampanjan suosio laski sen jälkeen, kun hän televisiossa pyrki heittämään epäilyksiä presidenttiehdokas Hillary Clintonia kohtaan. McCarthy huomautti, kuinka selvästi Clintonin kannatusluvut ovat laskeneet sen jälkeen, kun republikaanit perustivat tutkintakomission selvittämään tämän toimia ulkoministerinä. Clinton sai McCarthyn puheista tukea syytteilleen, joiden mukaan tutkinta on pelkkää politikointia, jonka päämäärä on vahingoittaa Clintonia. McCarthy ilmoittikin 8. lokakuuta 2015 jättäytyvänsä pois puhemieskilvasta.
Vähemmistöjohtaja.
Vuoden 2018 välivaalien jälkeen republikaanit olivat edustajainhuoneessa vähemmistönä. McCarthy valittiin jälleen edustajainhuoneen republikaaniryhmän johtajaksi.
Työmies–Eteenpäin

Työmies–Eteenpäin oli Wisconsinin Superiorissa vuosina 1950–1998 ilmestynyt amerikansuomalainen kommunistinen sanomalehti.
"Työmies–Eteenpäin" syntyi, kun New Yorkin osavaltion Yonkersissa julkaistu "Eteenpäin" yhdistettiin Superiorissa ilmestyneeseen "Työmieheen". Lehden kustantajana toimi Työmies Society. Päätoimittajana työskenteli aluksi G. M. Wästilä, vuosina 1972–1975 Frank Walli ja vuodesta 1975 lähtien Timo Poropudas. International Workers’ Orderin ja sen suomalaisen järjestön lakkauttamisen jälkeen "Työmies–Eteenpäin" toimi amerikansuomalaisten kommunistien tärkeimpänä yhdyssiteenä.
Päivälehtenä aloittaneen julkaisun levikki oli aluksi noin 4 000 kappaletta. 1970-luvulla sen levikki laski alle puoleen ja ilmestymistiheys yhteen kertaan viikossa. 1990-luvulla "Työmies–Eteenpäin" ilmestyi enää vain kerran kuukaudessa. Vuonna 1986 sen rinnalle perustettiin englanninkielinen "The Finnish American Reporter", joka jatkaa toimintaansa poliittisesti sitoutumattomana julkaisuna.
Veera W. Vilo

Veera W. Vilo (s. 22. syyskuuta 1990 Oulu) on suomalainen näyttelijä ja elokuvantekijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa (Pri)sons (2024), Free Skate (2022), Punainen kohina (2021),  Kyrsyä – Tuftland (2017), A Man and a Woman (2016) ja Bunny the Killer Thing (2015), sekä tv-sarjoissa Helsinki-syndrooma (2022), Roba (2016) ja Nymfit (2014).
Vilo valmistui näyttelijäksi vuonna 2014 Isossa-Britanniassa, yliopistosta University of Wales Trinity Saint David (Bachelor of Fine Arts Honours Acting).
Vilo sai vuonna 2018 Västeråsin filmifestivaalilla Ruotsissa parhaan näyttelijän ehdokkuuden elokuvasta "Kyrsyä – Tuftland". Näyttelemisen ohella Vilo on myös toiminut tuottajana elokuvassa, ja voittanut parhaan fiktiivisen elokuvan palkinnon Yhdysvalloissa Arizona Underground Film Festivaalilta, parhaan elokuvan palkinnon Kanadassa Cinemafantastique International Genre Film Festilta ja parhaan kotimaisen elokuvan palkinnon Helsingissä Scandinavian International Film Festivaalilta.
Vilo on kirjoittanut ja tuottanut taitoluistelumaailmaan sijoittuvan, urheilun pimeää puolta kuvaavan elokuvan Free Skate, jonka ohjaajana on hänen puolisonsa Roope Olenius, ja jossa hän itse näytteli pääosan. Vilo on osallistunut julkiseen keskusteluun estetiikkalajien urheilijoiden hyvinvoinnista ja ihmisoikeuksista. Vilo ja Olenius ovat kertoneet joutuneensa venäläisten trollien hyökkäyksen kohteeksi trailerin julkaisun yhteydessä. Parivaljakko oli Golden Globes -haastattelussa helmikuussa 2023, kun Free Skate avasi Yhdysvalloissa.
Ennen näyttelijän uraansa Vilo voimisteli Olarin Voimistelijoissa Deltat-joukkueessa vuosina 2004–2008. Vilo oli voittamassa joukkuevoimistelun junioreiden maailmanmestaruuden vuonna 2005 ja naisten maailmanmestaruuden vuonna 2008 ja World Cup -kultaa vuonna 2008.
Vilo asuu Espoossa yhdessä puolisonsa Roope Oleniuksen ja heidän kolmen lapsensa kanssa. Oleniuksella ja Vilolla on elokuvastudio Bright Fame Pictures.
Kalifornian lippu

Kalifornian lippu on Kalifornian osavaltion virallinen tunnus sinetin ohella. Lippua kutsutaan englanniksi tavallisesti nimellä "Bear Flag" (). Lippu on pohjaväriltään valkoinen, ja sen keskelle on kuvattu harmaakarhu vihreällä ruoholla. Karhun alla on sanat "California Republic" (). Lipun vasemmalla laidalla karhun yläpuolella on pieni punainen viisisakarainen tähti. Lipun alalaidassa on punainen vaakaviiva.
Historia.
Ensimmäisiä nykyisen Kalifornian alueen lippuja käyttivät Kaliforniaa 1830-luvulla hallinnutta Meksikoa vastaan taistelleet kapinalliset. Näistä vanhin tarkoin ulkonäöltään tunnettu lippu on "California Lone Star Flag" vuodelta 1836. Siinä on yksi punainen viisisakarainen tähti valkoisella pohjalla.
Ensimmäisen kerran nykyisenkaltaista lippua, johon oli kuvattu karhu, käyttivät kapinalliset Sonoman kaupungissa vuonna 1846. Lipun oli suunnitellut William L. Todd. Alkuperäinen lippu lahjoitettiin vuonna 1855 "Society of California Pioneers" -seuralle, joka säilytti lippua omissa tiloissaan, kunnes se tuhoutui San Franciscon vuoden 1906 suuren maanjäristyksen aiheuttamassa palossa.
Lippu otettiin virallisesti käyttöön osavaltion lippuna kolmas helmikuuta 1911. Tarkan nykyisen muotonsa lipun karhu sai vuonna 1955. Sitä suunniteltaessa lipussa esiintyvän karhun esikuvana käytettiin karhun ("Ursus arctos") sukupuuttoon kuolleen kalifornialaisen alalajin "U. arctos californicus" täytettyä yksilöä.
Muut liput.
Kalifornian kuvernööri käyttää omaa lippuaan. Kuvernöörin lippuun on kuvattu Kalifornian sinetti ilman reunuksiaan sinisellä pohjalla. Lipun kulmissa on pienet, valkoiset viisisakaraiset tähdet
Työläisnainen (Yhdysvallat)

Työläisnainen oli Yhdysvalloissa vuosina 1930–1936 ilmestynyt kommunistinen naisten viikkolehti.
"Toverittaren" jatkajaksi perustettua "Työläisnaista" julkaistiin aluksi "Työmiehen" yhteydessä Wisconsinin Superiorissa. Vuonna 1931 se siirrettiin New Yorkin Brooklyniin. Alaotsikolla "Amerikan suomalaisten työläis- ja farmarinaisten viikkolehti" ilmestynyt 12-sivuinen julkaisu sisälsi uutisia sekä artikkeleita naisten elämästä ja asemasta. Siinä oli myös mainoksia ja jonkin verran englanninkielistä aineistoa.
"Työläisnaisen" toimittajana työskenteli sen koko ilmestymisajan Evi Suvanto. Lehden levikki oli enimmillään 14 000 kappaletta vuonna 1932. Helmikuussa 1936 sen tilalle perustettiin laajempaa yleisöä tavoitellut "Naisten Viiri".
Sergei Grankin

Sergei Jurjevitš Grankin (s. 21. tammikuuta 1985 Jessentuki) on venäläinen lentopalloilija, joka edustaa Venäjän lentopallon superliigassa pelaavaa Moskovan Dinamoa ja Venäjän miesten lentopallomaajoukkuetta. Pelipaikaltaan 195 senttimetriä pitkä ja 96 kilogrammaa painava Grankin on passari. Hänen iskulyöntinsä ylettyy 351 senttimetrin korkeuteen ja blokkilyönti 325 sentin korkeuteen.
Ura.
Seurajoukkueura.
Grankin on edustanut Moskovan Dinamoa vuodesta 2006 alkaen. Hän on voittanut seuran kanssa kahdesti sekä CEV-cupin että Venäjän mestaruuden. Hänellä on myös kaksi Venäjän cupin voittoa. Ennen Dinamoa Grankin edusti Lutš Moskovaa vuodet 2005-2006 ja Neftjanik Jaroslavlia vuodet 2001-2005.
Maajoukkueura.
Grankin on kuulunut Venäjän maajoukkueeseen vuodesta 2006 alkaen. Vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa hän oli mukana saavuttamassa olympiakultaa ja vuoden 2008 kesäolympialaisissa Pekingissä pronssia. Vuoden 2013 EM-kilpailuista hän oli saavuttamassa kultaa. Samoissa kisoissa hänet valittiin turnauksen parhaaksi passariksi. Grankin on saavuttanut myös kaksi maailmanliigan voittoa, vuosina 2011 ja 2013.
Boris Tatar

Boris Tatar (s. 17. maaliskuuta 1993 Podgorica, Jugoslavia) on montenegrolainen jalkapalloilija, joka edusti kaudella 2016 Suomen Veikkausliigassa FC Lahtea. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja tai keskuspuolustaja.
Tatar edusti vuoteen 2013 asti Montenegron jalkapalloliigan FK Budućnost Podgoricaa. Vuonna 2013 hän oli lainalla FK Mladostissa, jossa hän teki yhdessätoista ottelussa yhden maalin. Kauden 2014–2015 loppupuolen Tatar edusti FK Zabjeloa. Kakkosen kaudeksi 2015 hän siirtyi Ekenäs SC:hen, jossa teki 22 ottelussa kaksi maalia. Lokakuussa 2015 Tatar teki kauden 2016 kattavan sopimuksen Veikkausliigan FC Lahden kanssa. Hän teki debyyttinsä Veikkausliigassa huhtikuussa 2016 Turun Interiä vastaan.
Tatar pelasi vuosina 2011–2012 Montenegron alle 19-vuotiaiden maajoukkueessa seitsemän ottelua. Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa hän debytoi ystävyysottelussa vuonna 2012.
HMCS Mimico (K485)

HMCS Mimico (viirinumero K485) oli Kanadan kuninkaallisen laivaston parannellun Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 15. toukokuuta 1942 nimellä "HMS Bulrush" Sunderlandista John Crown and Sonsilta, missä köli laskettiin 22. helmikuuta 1943. Alus laskettiin vesille 22. lokakuuta ja otettiin Kanadan laivaston palvelukseen 8. helmikuuta 1944 Sunderlandissa.
Palvelus.
Alus saapui Stornowayssä pidetyn koulutuksen päätyttyä Obaniin Skotlantiin, jossa se liitettiin läntisen reitin alaisuuteen suojaamaan Normandian maihinnousun saattueita. Se saapui saattueen mukana Normandian rannikon edustalle maihinnousua seuranneena päivänä. Alus oli Kanaalin alueella lukuun ottamatta syyskuuta, jolloin se oli hetken aikaa Portsmouthin komennossa ja lokakuussa Noren alaisuudessa tukikohtanaan Sheerness. Helmi-maaliskuussa 1945 alus oli huollettavana Chathamissa, mistä se palasi Sheernessiin jatkaen suojaustehtävissä toukokuuhun.
Alus lähti Britteinsaarilta toukokuussa ja poistettiin palveluksesta 18. heinäkuuta, minkä jälkeen se makasi ankkurissa Sorelissa. Alus myytiin valaanpyyntialukseksi ja aloitti uudessa tehtävässään 1950 nimettynä "Olympic Victoriksi". Aluksen omistus siirtyi Japaniin 1956, jolloin se nimettiin "Otorimaru No. 12:ksi". Viimeiset merkinnät aluksesta Lloyd'sin rekisterissä on vuosilta 1962-1963.
Päälliköt.
Aluksenpäällikköinä olivat:
HMCS Forest Hill (K486)

HMCS Forest Hill (viirinumero K486) oli Kanadan kuninkaallisen laivaston parannellun Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 22. heinäkuuta 1942 nimellä "HMS Ceanothus" Paisleysta Fleming and Fergusonilta, missä köli laskettiin 5. helmikuuta 1943. Alus laskettiin vesille 30. elokuuta ja otettiin Kanadan laivaston palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 1. joulukuuta Clydessä Skotlannissa.
Palvelus.
Tobermoryssä järjestetyn koulutuksen jälkeen alus liittyi Kanadan 3. saattajaosastoon Londonderryssä, mistä se lähti 29. tammikuuta 1944 liittyäkseen ensimmäiseen saattueeseensa ONS28. Alus oli saattuetehtävissä Pohjois-Atlantilla joulukuuhun, jolloin se saapui Liverpooliin huollettavaksi. Kaksi kuukautta myöhemmin telakalta vapauduttuaan alus lähti Bermudalle koulutettavaksi.
Huhtikuussa 1945 alus palasi saattuetehtäviin, jolloin se liittyi Halifaxiin sijoitettuun osastoon paikallissaattajaksi. Alus poistettiin palveluksesta 9. heinäkuuta, minkä jälkeen se makasi ankkurissa Sorelissa. Alus romutettiin 1948 Hamiltonissa.
Päälliköt.
Aluksenpäällikköinä olivat:
Följetongi

Följetongi ( ’jatkokertomus’ &lt; ’lisälehti, lehtinen’ &lt; "feuille" ’lehti’ &lt; ) on historiallinen sanomalehtikirjoitusten lajityyppi. Lisäksi sana tarkoittaa lehdessä tai muualla julkaistavaa jatkokertomusta.
Historiaa.
Ranskalaisissa sanomalehdissä "feuilleton" oli alun perin ilmoitusliite, josta vuoden 1800 tienoilla muodostettiin sanomalehden sivulle viivan erottama ”alakertaosasto”. Ensimmäisenä sellaisen julkaisi "Journal des Débats", ja nimityksen keksivät Julien Louis Geoffroy ja Louis-François Bertin. Tähän osastoon sijoitettiin teatteriarvosteluja, ajankohtaispakinoita ynnä muita kepeähköjä kirjoituksia, jotka eivät olleet luonteeltaan poliittisia. Eurooppalaisessa sanomalehdistössä ”alakertaosasto” on säilynyt varsinkin ranskalaisessa lehdistössä, ja saksankielisissä sanomalehdissä otsikko "Feuilleton" tarkoittaa yleensä kulttuuriosastoa sekä siellä julkaistuja kirjoituksia.
Ranskalaisissa sanomalehdissä alettiin julkaista romaaneja "feuilleton"-osastossa vakituisesti 1830-luvulta alkaen; jo aikaisemmin kaunokirjallisuutta oli julkaistu brittiläisissä ja ranskalaisissa lehdissä jatkosarjoina, mutta varsinaista kaupallista merkitystä toiminta sai 1830-luvulla. Seuraavalla vuosikymmenellä merkittäviin följetongikirjailijoihin kuuluivat muiden muassa Eugène Sue ja Alexandre Dumas vanhempi, ja he kehittivät jatkokertomuksen muotoa ja kerrontatekniikkaa, joka piti jännitystä yllä.
Ruotsalaisten sanomalehtien följetongiosastoissa julkaistiin 1840-luvulta alkaen ensi sijassa kaunokirjallisuutta, ja ruotsin kielen sana "följetong" alkoi tarkoittaa ainoastaan jatkokertomuksia; tähän vaikutti myös kansanetymologia, joka käsitti sanan "följetong" johtuvan verbistä "följa" ’seurata’. Lehdistöstä tuli tärkeä kaunokirjallisten tekstien julkaisukanava, koska se pystyi tavoittamaan uusia lukijaryhmiä, kuten naiset. Ruotsista följetongit levisivät "Helsingfors Morgonbladin" kautta Suomeen ja muihin kotimaisiin sanomalehtiin. Muun muassa Sakari Topeliuksen "Välskärin kertomuksia" julkaistiin ensin följetongina "Helsingfors Tidningar" -lehdessä vuosina 1851–1856 ja kirjana 1853–1867.
Muiden joukkotiedotusvälineiden kehitys ja kilpailu johti 1900-luvun aikana följetongien hupenemiseen. Television ”saippuaoopperat” ovat lehtien jatkokertomusten nykyaikaisia vastineita. Ranskan kielessä sana "feuilleton" on alkanut tarkoittaa myös radion ja television jatkosarjoja.
Suomen kielessä "följetongin" merkitys ei ole yhtä suppea kuin ruotsissa, vaan sana tarkoittaa paitsi sanomalehden kaunokirjallista osastoa myös tällaisessa osastossa vähin erin julkaistavaa kertomusta, ”nurkkanovellia”. Viron kielessä "följeton" on vakiintunut tarkoittamaan ’pakinaa’.
Jarmo Junno

Jarmo Junno (s. 12. toukokuuta 1992) on suomalainen futsalpelaaja, joka edustaa Futsal-liigassa pelaavaa Vieska Futsalia. Pelaajaprofiililtaan Junno on laituri. Hän on 170 senttimetriä pitkä ja painaa 70 kilogrammaa.
Junno debytoi Futsal-liigassa Sievi FS paidassa kaudella 2011–2012. Kaudella 2013–2014 hän saavutti Oulun Tervarien kanssa hopeaa. Kaudeksi 2014–2015 Junno palasi takaisin Sieviin ja oli kauden päätteeksi mukana voittamassa Sievin ensimmäistä Suomen mestaruutta. Junno on ollut mukana tärkeässä roolissa kaikissa kolmessa Sievin mestaruusjoukkueessa (2015, 2016 ja 2017). Junno siirtyi Sievistä Tornioon Palloveikkoihin kaudeksi 2019-2020 mutta palasi takaisin Sieviin jo seuraavalle kaudella. 
Junno kuuluu myös Suomen futsalmaajoukkueen vakiokokoonpanoon. Maajoukkuedebyytin hän teki Latviaa vastaan marraskuussa 2015. Tähän mennessä Junno on pelannut maajoukkueessa 59 ottelua ja tehnyt 22 maalia. (päivitetty 16.12.2021)
Jalkapallossa keskikenttäpelaajana pelaava Junno on edustanut vuodesta 2011 alkaen Kakkosessa pelaavaa FC YPA:a. Parhaimmalla kaudellaan, kaudella 2013 hän teki 26 ottelussa yhdeksän maalia.
Cavoniuksen talo

Cavoniuksen talo on Helsingissä Pohjoisesplanadi 21:ssä sijaitseva kolmikerroksinen toimisto- ja liiketalo jonka alun perin suunnitteli vuonna 1819 Carl Ludvig Engel. Talon Pohjoisesplanadin puoleinen osa valmistui vuonna 1820, läntinen ja itäinen pihasiipi 1843 ja itäsiiven lisärakennus 1849. Vuonna 1882 taloon rakennettiin pohjoinen pihasiipi, suunnittelijana oli arkkitehtitoimisto Kiseleff &amp; Heikel. Vuotta myöhemmin 1883 valmistui vielä arkkitehti Sebastian Gripenbergin suunnittelema pihasiiven lisärakennus.
1900-luvun puolella talon pihasiipiä korjattiin ja rakennettiin uusi lisärakennus sekä sisustettiin taloon perustettu elokuvateatteri vuosina 1908–1909. Nämä muutokset suunnitteli arkkitehtitoimisto Valter Jung &amp; Emil Fabritius. Emil Fabritius suunnitteli 1930-luvulla vielä taloon ikkunajaon muutokset, julkisivun itäiset näyteikkunat ja pääportaan muutokset. Myöhemmin on muun muassa talon ullakko sisustettu ateljeetiloiksi ja perustuksia vahvistettu vuonna 1962.
Teemu Kaislehto

Teemu Aleksi Kaislehto (s. 25. toukokuuta 1994 Hämeenlinna) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa III-divisioonajoukkue Malax IF:ssä. Hän esiintyi kaudella 2015–2016 Hämeenlinnan Pallokerhon SM-liigajoukkueessa 14 runkosarjaottelussa jääden niissä ilman tehopisteitä. Kaislehto lopetti kauden jälkeen ammattilaiskiekkoilun, mutta hän jatkaa edelleen pelaamista III-divisioonassa harrastusmielessä.
Ura.
Kaislehto on Hämeenlinnan Pallokerhon kasvatti. Hän oli kaudella 2009–2010 seuran C-nuorten eniten maaleja tehnyt puolustaja sekä C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa viidellä osumallaan että SM-karsinnoissa neljällä osumallaan. Kaudella 2011–2012 Kaislehto oli HPK:n B-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 11+9=20. Kauden 2012–2013 päätteeksi hän voitti A-nuorten Suomenmestaruuden ja kaudella 2014–2015 Kaislehto toimi HPK:n A-nuorten kapteenina johdattaen joukkueensa SM-hopeaan. Kaudella 2013–2014 hän edusti joukkuetta myös Junior Club World Cupissa, joka päättyi hopeaan HPK:n hävittyä finaaliottelun venäläiselle Omskije Jastrebylle lukemin 2–0.
Kesällä 2015 Kaislehto harjoitteli HPK:n SM-liigajoukkueen mukana ja hän teki lopulta syyskuussa 1+1-vuotisen liigasopimuksen joukkueen kanssa. Kaislehto puki ensimmäisen kerran SM-liigaotteluun kauden 2015–2016 kolmanteen otteluun 16. syyskuuta 2015 vieraissa KooKoota vastaan, mutta hän ei saanut ottelussa kuitenkaan peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa Kaislehto sai lopulta neljännessä liigaottelussaan 30. syyskuuta 2015 Espoo Bluesia vastaan, jolloin hän sai peliaikaa 8.28 minuuttia. Kaislehto sai kauden aikana tililleen kaikkiaan 14 SM-liigaottelua jääden niissä ilman tehopisteitä. Tammikuussa 2016 HPK lainasi hänet Mestis-joukkue TuToon kuukauden loppuun asti kestävällä try-out -sopimuksella. Kaislehto pelasi siellä kahdeksan ottelua tehden yhden syöttöpisteen, mutta hän jäi ilman jatkosopimusta ja palasi loppukaudeksi HPK:n vahvuuteen. Seura ei käyttänyt kauden jälkeen Kaislehdon sopimuksessa ollutta optiota.
Kun Kaislehto ei saanut enää mahdollisuutta jatkaa HPK:n SM-liigajoukkueessa, hän päätti lopettaa ammattilaisuransa. Kaislehto muutti tyttöystävänsä kanssa Vaasaan ja päätti keskittyä opiskeluun ja työhön. Hän tapasi kauden 2016–2017 mittaan rakennustyömaalla työskennellessä entisen Mestis-kiekkoilija Markus Nässlinin, joka houkutteli Kaislehdon nykyiseen seuraansa, III-divisioonajoukkue Malax IF:ään. Kaislehdon ilmoitettiin siirtyneen joukkueeseen marraskuussa 2016.
Muuta.
Kaislehto valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseon lukiosta keväällä 2013.
Hakolammi

Hakolammi on pieni järvi Tammelan Patamon kylässä Torronsuon eteläpuolella. Se laskee Torronsuohon pitkin Kalliopalonnotko-nimistä ojitettua suonotkelmaa, joka alaosastaan kuuluu Torronsuon kansallispuistoon. Järven korkeus merenpinnasta on 115,2 metriä, pinta-ala 2,98 hehtaaria ja rantaviivan pituus 0,89 kilometriä.
Hakolampeen laskee lännestä Kailaanlammi (korkeus merenpinnasta 115,7 metriä) ja tähän luoteesta Karkonlammi (korkeus 117,4 metriä merenpinnasta).
Voimassa olevassa valuma-aluejaossa nämä kolme lampea luetaan Paimionjoen vesistöön ja siellä Pajulanjoen valuma-alueeseen. Maastokartan perusteella tieto on väärä. Ehdotetun uuden valuma-aluejaon mukaan lammet kuuluvat Loimijoen valuma-alueeseen ja siellä nykyisen valuma-aluejaon mukaisessa jaotuksessa Kalliojärven valuma-alueeseen.
Uschakoffin talo

Uschakoffin talo on Helsingissä Pohjoisesplanadi 19:ssä sijaitseva kolmikerroksinen empiretyylinen toimisto- ja liiketalo, jonka rakennutti venäläinen Suomeen vuonna 1808 muuttanut kauppias Jegor Uschakoff vuosina 1815–1816 Pehr Granstedtin toimiessa suunnittelijana. Talossa oli alun perin tavaramakasiineja ja kauppapuoteja alakerrassa ja yläkerroksissa asuntoja. Talon piharakennuksessa oli vielä renkitupa, sauna, talli ja navetta. Uschakoffin talon Unioninkadun puoleisen siiven pohjoisosa valmistui hiukan myöhemmin 1827–1828. 1800-luvun kuluessa taloon tehtiin vielä ikkunajakomuutoksia sekä rakennettiin näyteikkunat vuonna 1876 arkkitehti Theodor Höijerin suunnitelman mukaan.
Vuonna 1885 Uschakoffin perilliset myivät talon kirjakauppias Gustaf Wilhelm Edlundille. Edlund oli ostanut Uschakoffin talossa jo vuodesta 1848 toimineen J. C. Frenckellin kirjakaupan vuonna 1864 ja kirjakauppa toimi talossa G. W. Edlundin kirjakaupan nimellä vuodesta 1879 aina 1920-luvun alkuun. Edlund myi kuitenkin Uschakoffin talon jo vuonna 1896 Privatbankenille.
1900-luvulla taloon rakennettiin Jugendsalina tunnettu Privatbankenin pankkisali sisäänkäynteineen ja portaikkoineen sekä uudet näyteikkunat vuosina 1903–1904 arkkitehti Lars Sonckin suunnitelmien mukaan. Pankkisalin sisustuksen suunnitteli Valter Jung. Lars Sonck suunnitteli myös vuonna 1915 valmistuneen Privatbankenin pankkisalin laajennuksen. Privatbankenin toiminta päättyi fuusioon vuonna 1922 pankin jouduttua taloudellisiin vaikeuksiin.
Helsingin kaupunki osti Uschakoffin talon vuonna 1961. Uschakoffin talon sisäosat purettiin julkisivuja ja Jugendsalia lukuun ottamatta vuosina 1965–1968 tehdyissä muutostöissä jotka suunnitteli arkkitehti Aarno Ruusuvuori. Jugendsali muutettiin Helsingin kaupungin tiedotustilaksi vuonna 1983 ja nykyisin salissa toimii kahvila-ravintola. Uschakoffin talossa sijaitsee myös heinäkuussa 2018 avattu Market Helsinki, joka on kolmen suomalaisen brändin (R/H Studio, Papu, Frantsila) yhteismyymälä.
Pohjola-opisto

Pohjolan opisto oli Haukiputaan Asemakylällä vuosina 1956–2002 toiminut kansanopisto, jonka perusti Väinö Voionmaan säätiö. Opisto siirtyi vuonna 1970 kokonaan Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK:n omistukseen. Pohjolan opiston paikalla oli sijainnut 50 vuotta aiemmin yli puolen vuosisadan ajan Maunun saha vuosina 1863–1908. Pohjola-opisto perustettiin 1956 ja myytiin 1996 Vuolle-setlementille. Vuonna 2002 opiston toiminnot siirrettiin Oulun Tuiraan ja nimi lyheni Pohjola-opistoksi. Siellä se toimii nyt nimellä Vuolle-opisto. Asemakylän opistokiinteistöt olivat vuodesta 2010 tyhjillään ja ränsistyivät, ja kymmenen vuotta myöhemmin niitä alettiin purkaa. Vuonna 2023 purkutyöt ovat edelleen kesken.
Historiaa.
Pohjolan opisto perustettiin kansanopistoksi, jonka tarkoituksena oli kouluttaa Pohjois-Suomen ammattiyhdistysaktiiveja ja heikentää seudulla tuohon aikaan vaikuttanutta vahvaa kommunistista suuntausta. Tähän kommunisminvastaiseen toimintaan SAK sai rahoitusta Yhdysvalloista. Opiston vihkiäisissä olivat kunniavieraina amerikkalaista rahaa Euroopan sosiaalidemokraateille järjestellyt Irving Brown ja Yhdysvaltain Helsingin suurlähettiläs John D. Hickerson. Opiston esikuvana oli SAK:n kansanopistona yhä toimiva Kiljavan opisto Nurmijärvellä. Opiston ensimmäisenä rehtorina toimi VTM Sakari Kiuru, joka myöhemmin toimi Yleisradion pääjohtajana.
Opiston 7 kuukauden mittaisten talvikurssien opiskelijoista valtaosa oli Oulun ja Lapin lääneistä kotoisin. Vuonna 1970 pitkä kurssi lyheni 3 kuukauden mittaiseksi ja opiskelijarakenne muuttui. Opistosta tuli osa SAK:n valtakunnallista koulutusjärjestelmää. 1980-luvun lopulla Pohjolan opiston toiminta oli vilkasta, ja vanhan päärakennuksen yhteyteen rakennettiin uusi ravintola. 1990-luvun puoleenväliin mennessä opiskelijamäärä oli kuitenkin laskenut ja kiinteistöjen käyttökulut nousseet. Vuonna 1996 SAK myi opiston kiinteistöineen Vuolle-setlementille. Se jatkoi kansanopistotoimintaa Haukiputaalla omista lähtökohdistaan vuoteen 2002 asti, kunnes oppilaitos muutti Ouluun ja muutti nimensä Vuolle-opistoksi.
Rakennukset ovat olleet tyhjillään vuodesta 2010. Pohjois-Pohjanmaan museo ilmoitti vuonna 2013 suosittelevansa kiinteistöjen suojelua, mutta muutti jo seuraavana vuonna kantaansa rakennusten huonon kunnon vuoksi. Kiinteistölle on myönnetty purkulupa vuonna 2014. Purkutyöt alkoivat kesällä 2020. Kesällä 2021 vain uusin, ravintolakäyttöön rakennettu rakennus oli saatu purettua. Muut rakennukset olivat ainakin rungoltaan yhä pystyssä. 
Vuonna 2023 purkutyöt ovat edelleen kesken. Syksyllä 2023 tilanne on lähes sama kuin kesällä 2021. Purkutöitä ei oltu jatkettu, eikä jo syntynyttä rakennusjätettä oltu viety pois. Nykyisen omistajan mukaan tavoitteena loppukesästä 2023 oli, että rakennukset puretaan syksyn 2023 aikana ennen lumien tuloa.
Kailaanlammi

Kailaanlammi on pieni järvi Tammelan Patamon kylässä Torronsuon eteläpuolella. Järven korkeus merenpinnasta on 115,7 metriä, pinta-ala 1,52 hehtaaria ja rantaviivan pituus 0,73 kilometriä.
Kailaanlammiin laskee luoteesta pitkin ojitettua suonotkelmaa Karkonlammi (korkeus merenpinnasta 117,4 metriä). Kailaanlampi on lännessä noin 90 metrin levyisen suokannaksen välityksellä yhteydessä Hakolammiin (korkeus 115,2 metriä merenpinnasta), joka edelleen laskee pitkin ojitettua suonotkelmaa Torronsuohon.
Voimassa olevassa valuma-aluejaossa nämä kolme lampea luetaan Paimionjoen vesistöön ja siellä Pajulanjoen valuma-alueeseen. Maastokartan perusteella tieto on väärä. Ehdotetun uuden valuma-aluejaon mukaan lammet kuuluvat Loimijoen valuma-alueeseen ja siellä nykyisen valuma-aluejaon mukaisessa jaotuksessa Kalliojärven valuma-alueeseen.
John D. Hickerson

John Dewey Hickerson (26. tammikuuta 1898 Crawford, Texas – 18. tammikuuta 1989 Bethesda, Maryland) oli yhdysvaltalainen diplomaatti, joka toimi muun muassa maansa suurlähettiläänä Helsingissä 1955–1959.
Hickerson suoritti bachelor-tutkinnon Texasin yliopistossa Austinissa vuonna 1920 ja aloitti sen jälkeen uransa Yhdysvaltain ulkoministeriössä. Hän toimi varakonsulina Meksikon Tampicossa 1920–1922 ja Brasilian Rio de Janeirossa 1922–1924, sitten konsulina Brasilian Parássa vuoteen 1925 ja Kanadan Ottawassa vuoteen 1927 saakka.
Ulkomaankomennuksilta Hickerson palasi ulkoministeriöön Washingtoniin 1928, jossa hänet nimitettiin Länsi-Euroopan osaston apulaispäälliköksi.
Vuonna 1940 Hickersonista tuli Yhdysvaltain ja Kanadan toisen maailmansodan takia perustaman yhteisen puolustuslautakunnan ("Permanent Joint Board on Defense") sihteeri. Vuosina 1944–1947 hän oli Euroopan-asioiden toimiston ("Office of European Affairs") varajohtaja ja edusti Yhdysvaltoja muun muassa Dumbarton Oaksin konferenssissa 1944. Vuonna 1947 hänet ylennettiin Euroopan-toimiston johtajaksi.
Vuosina 1949–1953 Hickerson toimi presidentti Harry S. Trumanin nimittämänä Yhdysvaltojen kansainvälisten järjestöjen asioiden apulaissihteerinä. Tämän jälkeen Hickerson toimi kaksi vuotta National War Collegen neuvonantajana.
Presidentti Dwight D. Eisenhower nimitti Hickersonin 1955 suurlähettilääksi Suomeen, jossa hän toimi marraskuuhun 1959 saakka. Hänen seuraava asemapaikkansa oli Filippiinit 1960–1961.
Eläkevuosinaan Hickerson asui Washingtonissa. Hän kuoli syöpään tammikuussa 1989.
Karkonlammi

Karkonlammi on pieni suorantainen järvi Tammelan Patamon kylässä Torronsuon eteläpuolella. Järven korkeus merenpinnasta on 117,4 metriä, pinta-ala 1,25 hehtaaria ja rantaviivan pituus 0,6 kilometriä.
Karkonlampi laskee kaakossa pitkin ojitettua suonotkelmaa Kailaanlammiin (korkeus merenpinnasta 115,7 metriä). Tämä on edelleen lännessä noin 90 metrin levyisen suokannaksen välityksellä yhteydessä Hakolammiin (korkeus 115,2 metriä merenpinnasta), joka laskee pitkin ojitettua suonotkelmaa Torronsuohon.
Voimassa olevassa valuma-aluejaossa nämä kolme lampea luetaan Paimionjoen vesistöön ja siellä Pajulanjoen valuma-alueeseen. Maastokartan perusteella tieto on väärä. Ehdotetun uuden valuma-aluejaon mukaan lammet kuuluvat Loimijoen valuma-alueeseen ja siellä nykyisen valuma-aluejaon mukaisessa jaotuksessa Kalliojärven valuma-alueeseen.
HMCS Long Branch (K487)

HMCS Long Branch (viirinumero K487) oli Kanadan kuninkaallisen laivaston parannellun Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 25. heinäkuuta 1942 nimellä "HMS Candytuft" Glasgow'sta A. &amp; J. Inglisiltä, missä köli laskettiin 27. helmikuuta 1943. Alus laskettiin vesille 28. syyskuuta ja otettiin Kanadan laivaston palvelukseen 5. tammikuuta 1944 Clydessä Skotlannissa.
Palvelus.
Oltuaan kuukauden koulutettavana Tobermoryssä alus liittyi huhtikuussa 1944 Londonderryssä Kanadan saattajaosasto C-5:een. Se suojasi ensimmäisenä saattueenaan ONS233:a. Aluksella todettiin Atlantia ylitettäessä mekaaninen vika, jota korjattiin kuusi viikkoa St. John'sissa. Alus poistui telakalta 14. kesäkuuta palaten saattuetehtäviin. Seuraavalla länteen suuntautuneella matkallaan alus hinattiin loppumatka ja vika korjattiin St. Johns'sissa viikossa. Alus aloitti paluumatkan suojaten saattuetta HXS300, joka oli sodan suurin saattue.
Viimeisen kerran alus lähti Londonderrystä 27. tammikuuta 1945 ja saapui 11. helmikuuta Halifaxiin. Alus siirrettiin telakalle, mistä se palasi huhtikuussa. Alus liitettiin Halifaxin osastoon suojaamaan rannikon saattueita. Alus poistettiin palveluksesta 17. kesäkuuta Sorelissa ja sijoitettiin poistolistalle. Alus myytiin 1947, jolloin se nimettiin "Rexton Kent II:ksi". Nimestä poistettiin myöhemmin numero. Alus upotettiin 1966 Kanadan itärannikolla.
Päälliköt.
Aluksenpäällikköinä olivat:
Rozanne Ridgway

Rozanne Lejeanne Ridgway (s. 22. elokuuta 1935 Saint Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen diplomaatti, joka teki 32 vuotta kestäneen uran Yhdysvaltain ulkoministeriön palveluksessa.  Hän toimi suurlähettiläänä Suomessa 1977–1980 ja Saksan demokraattisessa tasavallassa 1983–1985.
Elämä ja ura.
Rozanne Ridgway suoritti valtiotieteen bachelor-tutkinnon Saint Paulin Hamline Universityssä 1957 ja pääsi ulkoasiainhallinnon palvelukseen, mikä oli naisille vielä tuolloin harvinaista. Hän aloitti Yhdysvaltain ulkoministeriön Euroopan osastolla Washingtonissa ja toimi sitten muun muassa viisumivirkailijana Sisilian Palermossa, henkilöstöpäällikkönä Manilan suurlähetystössä ja suurlähettilään varamiehenä Bahamasaarten Nassaussa.
1970-luvun alussa Ridgway neuvotteli pitkään jatkuneista kalastusaluekiistoista Brasilian, Perun ja Bahamasaarten kanssa. Vuonna 1976 hänet nimitettiin kalastusasioiden alivaltiosihteeriksi. Myöhemmin hän oli neuvottelemassa Yhdysvaltojen kansalaisten omaisuuden palaluttamisesta Tšekkoslovakiasta.
Kun Ridgway tuli Helsingin suurlähetystöön 1977 Mark Evans Austadin seuraajana, kyseessä oli ensimmäinen kerta kun nainen nimitettiin Yhdysvalloissa Euroopan maahan suurlähettilääksi.
Ridgway toimi pääneuvottelijana kaikissa viidessä Ronald Reaganin ja Mihail Gorbatšovin huippukokouksessa, jotka merkitsivät kylmän sodan loppua ja ydinaseriisunnan alkua 1980-luvun lopulla.
Ridgway toimi Atlantic Councilin presidenttinä 1989–1996 ja toimii nyt Baltian maiden kehittämiseksi perustetun Baltic-American Freedom Foundationin puheenjohtajana. Diplomaattiuransa jälkeen Ridgway on myös istunut muun muassa Boeingin, Emerson Electric Companyn, 3M:n ja Sara Lee Corporationin hallituksissa.
Palmqvistin talo

Palmqvistin talo on Helsingissä Pohjoisesplanadi 23:ssa sijaitseva empiretyylinen, vuosina 1837–1838 rakennettu kolmikerroksinen toimisto- ja liiketalo. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Anders Fredrik Granstedt ja rakennutti räätälimestari Albin Palmqvist. Palmqvistin makasiini ja verstas olivat talon Fabianinkadun puoleisessa siivessä ja Pohjoisesplanadin puolella oli kauppoja ja asuntoja.
Perimätiedon mukaan Aleksis Kivi asui ylioppilas­aikanaan yhden lukukauden Palmqvistin talossa ja vieraili Palmqvistien luona usein myöhemminkin. Hänen on myös väitetty kosineen Albin Palmqvistin tytärtä Albinaa.
Palmqvistin taloa uhkasi 1950-luvulla purkaminen kun samassa korttelissa pääkonttoriaan pitänyt Pohjoismaiden Yhdyspankki suunnitteli notariaattiosastonsa rakentamista Fabianinkadun varrelle. Suunnitelma muuttui kuitenkin että lopulta pankin laajennusosaa varten purettiin vain Palmqvistin talon Fabianinkadun puolella ollut matala siipirakennus. Uusi notariaattirakennus valmistui sen paikalle vuonna 1964, ja sen suunnitteli arkkitehti Alvar Aalto. Se on vain kolmikerroksinen ja sopi siten Palmqvistin talon korkeuteen.
HMS Bugloss (K306)

HMS Bugloss (viirinumero K306) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut parannellun Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 15. toukokuuta 1942 Sunderlandista John Crown and Sonsilta, missä köli laskettiin 24. marraskuuta 1942. Alus laskettiin vesille 21. kesäkuuta 1943 ja valmistui 8. marraskuuta.
Palvelus.
Alus lainattiin vuonna 1945 Intialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "RIN Assam". Alus palautettiin 1948 Britannian kuninkaalliselle laivastolle.
HMS Burnet (K348)

HMS Burnet (viirinumero K348) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut parannellun Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 22. heinäkuuta 1942 Paisleystä Fleming and Fergusonilta, missä köli laskettiin 2. marraskuuta 1942. Alus laskettiin vesille 31. toukokuuta 1943 ja valmistui 23. syyskuuta.
Palvelus.
Alus lainattiin 1945 Intialle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "RIN Gondwana". Alus myytiin 1947 Thaimaalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "Bangpakong".