tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tarsianjärvi

Tarsianjärvi on Pirkanmaalla Kihniössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Tarsianjärvi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 1000 metriä, leveys 730 metriä ja sen pinta-ala on 53 hehtaaria. Se sijaitsee lähellä Kihniön keskustaa. Järveen laskee Myllyjoki, joka tuo vettä Nerkoonjärven valuma-alueelta, jonka pinta-ala on 162 km2. Myös Sulkuejärvi laskee Tarsinjärveen 100 metristä ojaa myöten. Nämä joen tuovat lähes kaikki vedet, sillä muut laskuojat ovat vain lyhyitä metsäojia. Rantaviivan pituus on 4,4 kilometriä. Peltomaata on rannassa vain Tarsian kohdalla. Vapaa-ajan asuntoja on toistakymmentä.
Sven Segerstråle

Sven Gustaf Segerstråle (9. elokuuta 1899 Porvoon maalaiskunta – 24. joulukuuta 1994 Kauniainen) oli suomalainen eläintieteilijä ja meribiologi. Hän sai professorin arvon 1961.
Segerstråle väitteli filosofian tohtoriksi 1939. Hän toimi 1929–1944 biologian ja maantiedon opettajana Tölö svenska samskolassa ja 1926–1969 Suomen tiedeseuran vesibiologisessa laboratoriossa (vuodesta 1955 Merentutkimuslaitoksen biologinen osasto), vuodesta 1944 sen johtajana. Vuosina 1940–1967 hän työskenteli Helsingin yliopiston eläintieteellisessä museossa, vuodesta 1958 yleisen osaston kustoksena. Hän teki uraauurtavaa tutkimusta Itämeren synnystä, suolapitoisuuden merkityksestä kasvi- ja eläinkunnalle sekä merilajien levinneisyydestä. Hän tutki Suomen merenrantaeläimistöä ja vesien eläimistön jääkautista historiaa.
Hän julkaisi biologian oppikirjan "Det underbara livet" (1949, käännetty useille kielille, suom. "Ihmeellinen elämä"), sekä uskonnonfilosofisen teoksen "Elämän arvoitus" (1968), joka herätti keskustelua Segerstrålen puolustaman luomisteorian vuoksi.
Segerstrålen vanhemmat olivat opettaja, valtiopäivämies Knut Albert Segerstråle ja taiteilija Hanna Frosterus-Segerstråle. Hänen veljensä oli Lennart Segerstråle ja sisarensa Solveig von Schoultz ja arkkitehti Ellen Segerstråle.
Edward Thorndike

Edward Lee Thorndike () oli tunnettu yhdysvaltalainen kasvatustieteilijä ja pitkäaikainen Columbian yliopiston kasvatuspsykologian professori. Hän kehitti testi- ja mittausmenetelmiä sekä esitti eläinkokeisiin pohjautuvan ns. vaikutuksen lain. hänen työnsä eläinten käyttäytymisen ja oppimisprosessin parissa johti konnektionismin (connectionism) teoriaan, jonka mukaan tietyn ärsykken synnyttämät käyttäytymisvasteet rakentuvat yritysten ja erehdysten kautta. Tämä vaikuttaa yhteyksien muodostumiseen ärsykkeen ja eniten tyytyväisyyttä tuovien vasteiden välille. 
Amerikan psykologiyhdistyksen (APA) vuonna 2002 tekemän arvion mukaan professori Thorndike oli 9. merkittävin yhdysvaltalaiseen psykologiaan vaikuttaneista henkilöistä (sadasta listatusta vaikuttajasta).
Perheensä perinteitä noudattaen hän suoritti alemman yliopistotutkinnon Wesleyan Universityssä (1895). Sieltä hän jatkoi Harvardin yliopistoon, jossa vaihtoi aloitusvuonnaan pääaineensa kirjallisuudesta psykologiaan ja työskenteli psykologi William Jamesin ohjauksessa tutkien eläinten oppimista (M.A. 1897). Tästä tuli hänen elämänuransa, joskin tutkimuskohteeksi vaihtui myöhemmin ihminen. Hän jatkoi psykometriikan kehittäjiin kuuluneen James McKeen Cattellin ohjauksessa Columbian yliopistossa, ja väitteli vuonna 1898 suurta huomiota saaneella, sittemmin psykologian klassikoihin päässeellä väitöskirjallaan. Hänen väitöskirjansa julkaistiin vuonna 1911 teoksena "Animal Intelligence". Hän piti eläinten adaptoituvaa käyttäytymistä analogisena ihmisen oppimisen kanssa ja ehdotti että käyttäytymisen assosiaatiot (yhteydet) voisi ennustaa soveltamalla hänen kehittämäänsä kahta lainalaisuutta.
Jo väittelyvuonnaan James Russell kutsui Thorndiken opettajaksi Columbian yliopiston Teacher Collegeen. Vuosina 1904–1940 Thorndike toimi tämän opettajakorkeakoulun kasvatuspsykologian professorina..
Thorndike sai monia tunnustuksia. Hän oli Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäsen ja toimi luottamustehtävänään muun muassa Amerikan psykologiyhdistyksen (APA) puheenjohtajana (1912) ja AAAS:n presidenttinä (1934).
Tuotantoa.
Hänen tuotantoonsa kuuluivat muun muassa (mm. ):
Scott Mayfield

Scott Mayfield (s. 14. lokakuuta 1992 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura New York Islandersin organisaatiossa. 
Ura.
Mayfield pelasi kaksi kautta USHL-joukkue Youngstown Phantomsissa vuosina 2009–2011 ja tuli valituksi itäisen konferenssin tähdistöön kaudella 2010–2011. Hänet varattiin New York Islandersiin 34. pelaajana . 5. huhtikuuta 2013 hän solmi kolmivuotisen tulokassopimuksen Islandersin kanssa.
6. huhtikuuta 2014 Mayfield teki NHL-debyyttinsä saaden jääaikaa 17.04 minuuttia 4–0 -tappioon päättyneessä ottelussa Columbus Blue Jacketsia vastaan.
Celanese

Celanese (ent. "Hoechst Celanese") on yhdysvaltalainen kemianteollisuusyritys. Se on maailman suurimpia asetyyliraaka-aineiden ja vinyyliasetaatin valmistajia. New Yorkin pörssiin listattu yhtiö työllistää maailmanlaajuisesti 7 600 henkilöä, ja sen liikevaihto vuonna 2013 oli 6,4 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Celanese toimii Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Aasiassa ja sen suurin tuotantolaitos on maailman suurin etikkahappotehdas Texasin Pasadenassa.
Historiaa.
Celanesen perusti vuonna 1918 New Yorkissa sveitsiläinen kemisti Camille Dreyfus nimellä "American Cellulose &amp; Chemical Manufacturing Company". Dreyfus oli sitä ennen perustanut Baseliin saman alan yhtiön "Cellonit Gesellschaft Dreyfus and Co" ja Britannian hallituksen pyynnöstä Lontooseen yhtiön "British Cellulose and Chemical Manufacturing Co" (josta kasvoi sittemmin British Celanese -yhtiö). Eurooppalaisten esikuviensa tavoin American Cellulose perustettiin tuottamaan synteettistä lentokonekangasta ensimmäisen maailmansodan sotilaskoneiden ulkoverhoiluksi entisen, luodeista helposti syttyvän nitroselluloosalla käsitellyn puuvillakankaan tilalle.
Tehdas perustettiin saksalaisten zeppeliinihyökkäysten pelossa sisämaahan, Marylandin Amcelleen Potomacjoen varrelle. Monien viivästysten jälkeen tuotanto saatiin kuitenkin käyntiin vasta 1924, jolloin alettiin tuottaa lankoja ja viskoosin kaltaisia tekosilkkikankaita selluloosa-asetaatista kauppanimellä "celanese". Tehdas teki yhteistyötä paikkakunnan läpi kulkevan Baltimore and Ohio Railroad (B&amp;O) -rautatieyhtiön kanssa hiilen hankinnassa sekä työväen, raaka-aineiden ja valmiiden tuotteiden kuljetuksessa. Tämä tehdas työllisti parhaimmillaan 13 tuhatta ihmistä, ja se suljettiin 1983.
Vuonna 1927 yhtiö muutti nimensä tunnetuksi tulleen päätuotteensa mukaisesti muotoon Celanese Corporation of America. Vuonna 1986 sen yhteyteen muodostunut lääketeollisuus eriytettiin itsenäiseksi Celgene-yhtiöksi samalla kun Celanese-yhtiön osti saksalainen Hoechst-kemianjätti ja sulautti sen Yhdysvaltain-tytäryhtiöönsä. Näin muodostui uusi Hoechst Celanese Corporation.
Vuonna 1998 Hoechst yhdisti kaiken teollisuutta palvelevan kemianteollisuutensa Celanese AG -yhtiöksi, joka seuraavana vuonna listattiin Frankfurtin ja New Yorkin pörsseihin. Vuonna 2003 yhdysvaltalainen pääomasijoittaja Blackstone Group osti Celanesen kokonaan itselleen, otti sen pois pörsseistä ja muutti sen nimeksi Celanese Corporation. Blackstone alkoi tehdä erilaisia rationalisointitoimia, joihin kuului strategisesti epäkiinnostavien osien myynti ja toisaalta monet yritysostot.
Vuonna 2005 uudistettu yhtiö listautui taas New Yorkin pörssiin tunnuksella CE. Kun Blackstone sai loputkin osakkeensa myydyksi 2007, se oli ansainnut Celanesellä viisi kertaa sen mitä siitä alun perin maksoi.
R-77

Vympel NPO R-77 () on venäläinen keskimatkan ilmataisteluohjus. R-77 vastaa yhdysvaltalaista AIM-120 AMRAAM ohjusta.
Käyttäjämaat.
Ohjuksen käyttäjämaat:
Muunnoksia.
Ohjusperheen muita malleja:
Naisten Superpesiksen kausi 1990

Naisten Superpesiksen kausi 1990 oli ensimmäinen naisten Superpesiksen kausi. Superpesis korvasi aiemman Mestaruussarjan.
Suomen mestarit.
Viinijärven Urheilijat: Marjut Huhtakangas, Eeva Karttunen, Erna Kentala, Satu Miettinen, Virpi Lappalainen, Outi Peippo, Jutta Reijonen, Ulla Räsänen, Tiina Tammiruusu, Sirpa Tikka, Anu Turpeinen, pelinjohtaja Jouko Martikkala, valmentaja Tuula Hjelt.
Palkinnot.
Urheilulehden arvopelaajat: Tiina Tammiruusu ja Vesa Liikala.
Nikolai Erdman

Nikolai Robertovitš Erdman (, 16. marraskuuta 1900 Moskova – 10. elokuuta 1970 Moskova) oli neuvostovenäläinen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
Nikolai Erdman syntyi baltiansaksalaiseen virkailijaperheeseen. Hän opiskeli luterilaisen seurakunnan kauppakoulussa, mutta ei suorittanut loppututkintoa. Kirjailijan varhaiset runot edustivat imaginismia.
1920-luvun alussa Erdman alkoi kirjoittaa pieniä näyttämökappaleita komediateattereille. Hänen ensimmäinen suuri menestyksensä oli Vsevolod Meyerholdin teatterissa esitetty komedia "Valtakirja" (myös "Anastasia ja valtakirja", ven. "Mandat", 1925). Sensuuri kielsi kirjailijan seuraavan näytelmän "Elämä on ihanaa" (myös "Eläköön itsemurhaaja – elämä on ihanaa!", ven. "Samoubijtsa", 1928).
Myöhemmin Erdman kirjoitti yhteistyössä muiden tekijöiden kanssa musiikkinäytelmiä, operettitekstejä ja elokuvakäsikirjoituksia. Hänet pidätettiin vuonna 1933 "Iloisten poikien" ("Vesjolyje rebjata", 1934) kuvauksissa ja karkotettiin kolmeksi vuodeksi Jeniseiskiin ja Tomskiin. Sen jälkeen Erdman asui Kalininissa ja Rjazanissa, josta hänet vuonna 1941 kutsuttiin armeijaan. Vuosina 1942–1948 hän työskenteli NKVD:n laulu- ja tanssiyhtyeen käsikirjoittajana Moskovassa.
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen Erdman teki Mihail Volpinin kanssa käsikirjoituksia useisiin elokuviin. Niistä "Reippain ottein" ("Smelyje ljudi", 1950) sai Stalin-palkinnon. Vuonna 1954 Erdman hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi. Vuodesta 1964 hän työskenteli Juri Ljubimovin Taganka-teatterissa.
Kirjailijan kaksi näytelmää, "Valtakirja" ja "Elämä on ihanaa" julkaistiin Neuvostoliitossa ensimmäisen kerran vuonna 1987. Aikalaiset näkivät niissä lähinnä pikkuporvarillisten tapojen arvostelua. Myöhemmin näytelmiä on pidetty aikansa järjestelmän kriittisenä peilinä. Humoristisen ihmiskuvauksensa ansiosta ne ovat yhä ajankohtaisia.
Pesäpallon naisten Mestaruussarjan kausi 1989

Pesäpallon naisten Mestaruussarja kaudella 1989 pelattiin 10 joukkueen 2-kertaisena sarjana, jonka päätteeksi neljä parasta pelasivat mitaleista.
Karsintasarja.
Manse PP säilyi.
Mestarijoukkue.
Jyväskylän Kiri: Merja Meriläinen, Riitta Saarenketo, Tiina Paananen, Inkeri Valkonen, Armi Ahola, Sanna Hänninen, Hanna Airaksinen, Riikka Nieminen, Riitta Jalonen, Riikka Punnonen, Katja Saunalahti, Leena Renko, pelinjohtaja Petri Kaijansinkko, valmentaja Riitta Jalonen.
Palkinnot.
Urheilulehden arvopelaajat: Tiina Tammiruusu ja Vesa Mikkola.
Claudius jumala ja hänen vaimonsa Messalina

Claudius jumala ja hänen vaimonsa Messalina () on Robert Gravesin vuonna 1934 ilmestynyt historiallinen romaani. Teos on jatkoa samana vuonna ilmestyneelle romaanille "Minä, Claudius". Se ilmestyi Frithiof J. Pennasen suomennoksena vuonna 1936. 
Yhdessä edeltäjänsä kanssa "Claudius jumala" on yksi tunnetuimpia Gravesin teoksia. BBC on tuottanut molempiin teoksiin pohjautuvan menestyksekkään televisiosarjan "Minä, Claudius".
Romaanin otsikko.
Teokseen viitataan usein lyhyellä nimellä "Claudius jumala", jossa muodossa otsikko esiintyy myös kirjan kansipaperissa. Kirjan nimiösivulla ilmaistu täysi otsikko alanimikkeineen on "Claudius jumala ja hänen vaimonsa Messalina : Rooman keisarin Tiberius Claudius Caesarin, (joka syntyi vuonna 10 e.Kr. ja kuoli A. D. 54) vaivalloinen hallitus hänen itsensä kuvaamana ynnä hänen murhansa surkean kuuluisan Agrippinan (keisari Neron äidin) käden kautta ja hänen sen jälkeen tapahtunut jumalaksi julistamisensa muiden kuvaamina" ().
Tarina.
Kirja on toinen osa Rooman keisari Claudiuksen fiktiivistä omaelämäkertaa. Minäkertoja-muotoisessa tarinassa kuvataan Claudiuksen aikaa keisarina alkaen hänen valtaannousustaan vuonna 41 ja päätyen hänen kuolemaansa vuoteen 54. Kirjan lopussa on kolme kertomusta Claudiuksen kuolemasta kirjoittajinaan kuuluisat antiikin Rooman aikalaishistorioitsijat Suetonius, Tacitus ja Dion Kassios sekä Senecan satiiri "Claudiuksen kurpitsoituminen" ("Apokolokyntosis").
Tarinan keskeisiä tapahtumia ovat Claudiuksen pyrkimykset korjata edellisen keisarin Caligulan virheitä ja hänen ystävyytensä Juudean kuninkaan Herodes Agrippan kanssa, pitkällisen yrittämisen jälkeen onnistunut Britannian valloitus osaksi Rooman keisarikuntaa sekä Claudiuksen avioliitot ensin Messalinan ja myöhemmin keisari Neron äidin Agrippinan kanssa.
Historiallinen tarkkuus.
Robert Graves toteaa kirjan alussa tekijän huomautuksena, että jotkut "Minä, Claudius" -romaanin arvostelijoista ovat uskoneet kirjailijan käyttäneen lähteenään ainoastaan Tacituksen "Annaaleja" ja Suetoniuksen "Kaksitoista Caesaria" -teosta. Kirjailijan mukaan molempien romaanien lähdeteosten määrä on kuitenkin huomattavasti monipuolisempi käsittäen muun muassa Dion Kassioksen, Pliniuksen, Varron, Senecan ja itse Claudiuksen tekstejä sekä apokryfiset "Nikodemuksen evankeliumi" ja "Jaakobin evankeliumi". Gravesin mukaan kaikki romaaneissa esiintyvät henkilöt ovat todellisia ja vain hyvin harvoilla romaanien tapahtumista ei ole uskottavaa historiallista tukea.
Liaoyang

Liaoyang (, pinyin: Liáoyáng Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Liaoningin maakunnan keskiosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 60 kilometriä maakunnan pääkaupunki Shenyangista etelälounaaseen. Prefektuurin pinta-ala on 4 741 neliökilometriä ja väkiluku 1,86 miljoonaa (2010).
Kaupunki rajoittuu pohjoisessa Shenyangin, idässä Benxin, kaakossa Dandongin, etelässä ja lännessä Anshanin prefektuuritason kaupunkeihin.
Hallinnollinen jako.
Piirikuntatasolla prefektuuri jaetaan 7 osaan seuraavasti (numerointi kuten oheisessa kuvassa):
&lt;br clear=left&gt;
Aleksandr Možaiski

Aleksandr Fjodorovitš Možaiski (, 21. maaliskuuta 1825 Ruotsinsalmi – 1. huhtikuuta 1890 Pietari) oli venäläinen kontra-amiraali ja ilmailun edelläkävijä.
Aleksandr Možaiski valmistui Pietarin merisotakoulusta vuonna 1841. Sen jälkeen hän palveli Venäjän sotalaivastossa ja työskenteli välillä talonpoikaisreformin parissa vuosina 1862–1879. Možaiski erosi laivaston palveluksesta kenraalimajurina vuonna 1882. Vuonna 1886 hän sai kontra-amiraalin arvon.
Možaiski kiinnostui ilmailusta 1850-luvulla. Vuonna 1876 hän rakensi hevosvaljakon vetämän purjelentokoneen, jolla hän nousi kahdesti ilmaan. Seuraavina vuosina hän esitteli jousimekanismilla ja potkurilla varustettuja malleja. Vuonna 1881 Možaiski sai Venäjän ensimmäisen lentokoneen pantentin. Samana vuonna hän toi Britanniasta kaksi höyrykonetta, joita oli tarkoitus käyttää koneen voimanlähteinä. Možaiski ryhtyi rakentamaan lentokonettaan Pietarin lähellä Kraasselassa kesällä 1882. Seuraavana kesänä valmistunut höyrykoneella toiminut kolmipotkurinen yksitaso oli Venäjän ensimmäinen kokeiluvaiheeseen yltänyt lentokone. Kaksi vuotta kestäneen kokeilu- ja viimeistelyvaiheen jälkeen Možaiskin kone oli valmis nousemaan ilmaan heinäkuussa 1885. Puisia kiskoja pitkin kiihdyttäessään kone kallistui ja sen siipi särkyi. Možaiskin tarkoituksena oli jatkaa kokeita ja asentaa koneeseen kolme 15 kilowatin höyrykonetta, mutta kuolema keskeytti hänen aikeensa.
Stalinin Neuvostoliitossa Možaiskia pidettiin lentokoneen keksijänä. Myöhemmin Možaiskin konetta luonnehdittiin yhdeksi ensimmäisistä yrityksistä rakentaa ihmisen ohjaama lentokone. Tuutarin taajama nimettiin keksijän kunniaksi Možaiskiksi vuonna 1950. Pietarissa on kaksi hänelle omistettua muistomerkkiä.
Panjin

Panjin (, pinyin: Pánjǐn Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Liaoningin maakunnan keskiosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 140 kilometriä maakunnan pääkaupunki Shenyangista lounaaseen. Prefektuurin pinta-ala on 4 084 neliökilometriä ja väkiluku 1,39 miljoonaa (2010).
Kaupunki rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Jinzhoun, idässä Anshanin ja Yingkoun prefektuuritason kaupunkeihin. Etelässä naapurina on Bohainmeri.
Hallinnollinen jako.
Piirikuntatasolla kaupunki jaetaan kolmeen kaupunkipiiriin ja yhteen piirikuntaan.
Pesäpallon naisten Mestaruussarjan kausi 1988

Kaudella 1988 naiset pelasivat pesäpallon Suomenmestaruudesta 10 joukkueen 2-kertaisena sarjana, jonka päätteeksi kaksi parasta kohtasivat kaksiosaisessa finaalissa.
Naisten Mestaruussarja.
Kerava ja Kokemäki putosivat. 
SM-loppuottelut
Lapuan Virkiä: Virpi Hautala, Anu Ketola, Mari Klemettilä, Maarit Kuivila, Maarit Lehtimäki, Teija Linna, Tiina Mattila, Katriina Peltola, Tarja Pöntinen, Jaana Sippola, Tiina Sissala, Tiina Turunen, Saara Rantavaara, Merja Vainionpää, Marjo Valkama, Kirsi Valo, Niina Välkkilä. Pelinjohtaja Paavo Lakaniemi.
Pesäpallon naisten Mestaruussarjan kausi 1987

Naiset pelasivat pesäpallon Mestaruussarjassa 1987 10 joukkueen 2-kertaisena sarjana, jonka päätteeksi kaksi parasta kohtasivat kaksiosaisessa finaalissa.
Naisten Mestaruussarja.
Oulu ja Siilinjärvi putosivat. 
SM-loppuottelut
Ikaalisten Tarmo: Minna Hannonen, Anne Herttua, Katja Holopainen, Kirsti Lamminen, Päivi Lehteenmäki, Minna Marjamäki, Johanna Nieminen, Päivi Suikkanen, Katja Varis, Kirsi Virtanen, Päivi Virtanen. Pelinjohtaja: Markku Lähteenmäki, valmentaja: Timo Ranta.
Markku Hillilä

Markku ”Make” Hillilä (s. 6. lokakuuta 1960 Helsinki) on suomalainen rumpali ja lääkäri. Muusikkona hän esiintyy myös taiteilijanimillä Tohtori Hillilä ja Doc Hill. 
Hillilä kasvoi Pakilassa ja kävi koulua Oulunkylän yhteiskoulussa. Siellä eräs hänen opettajistaan oli Klaus Järvinen, joka oli tuolloin juuri perustanut Oulunkylän Pop &amp; Jazz -opiston, jota kutsuttiin myös Ogelin opistoksi. Siellä Hillilä alkoi opiskella rumpujen soittoa yksityisoppilaana, opettajanaan Upi Sorvali. Tämä järjesti Hillilälle hänen ensimmäisen levytyssession, levyä "Aurinko ja tuuli" varten.
Vuosina 1982–1988 Hillilä opiskeli lääketiedettä. Hän erikoistui gastroenterologiaan ja väitteli tältä alalta tohtoriksi vuonna 2010. Hänen tutkimuksensa aiheena oli ärtyvän suolen oireyhtymä. Hillilä oli arvellut, että hankkimalla konventionaalisen ammatin soittaminen voisi olla nautittavampaa, kun ei olisi taloudellisia paineita eikä riippuvaisuuksia. “Siinä olin oikeassa”, hän sanoo.
Hillilä soitti pitkään Hasse Wallin Afro-Linessa ja sen jälkeen vuoden Sakari Kukon Piirpaukessa, kunnes hän kohtasi Tuomari Nurmion vuonna 1986. Siitä lähtien hän on soittanut viimemainitun yhtyeissä ja usein duona Nurmion kanssa. “Onnekseni Hande ei ole koskaan ollut keikkafriikki. Siksi olen pystynyt sovittamaan nämä kaksi työtä yleensä yhteen aika hyvin ja säilyttämään kiinnostukseni molempiin.”
Emilie Kristoffersen

Emilie Kristoffersen (s. 13. heinäkuuta 1991) on norjalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa Alta IF:ää.
Kristoffersen hiihti ensimmäisen kilpailunsa maailmancupissa 17. maaliskuuta 2013 keskeyttäen Oslossa 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailun. Hänen paras saavutuksensa maailmancupin henkilökohtaisissa kilpailuissa on 35. sija Oslossa 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 15. maaliskuuta 2015.
Kristoffersen kilpaili alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Liberecissä 2013 ja Val di Fiemmessä 2014. Hänen paras saavutuksensa näissä kilpailuissa oli seitsemäs sija yhdistelmäkilpailussa 2013.
Etelä-Elimäki

Etelä-Elimäki on Kouvolan 54. kaupunginosa. Siellä asuu noin 700 ihmistä. Se sijaitsee aivan eteläisimmässä Kouvolassa. Etelä-Elimäellä sijaitsevat mm. Raussilan, Villikkalan, ja Ratulan kylät.
Kaupunginosa rajoittuu lännessä Elimäen kirkonkylän kaupunginosaan, idässä Anjalan kaupunginosaan, pohjoisessa Pohjois-Elimäen kaupunginosaan. Etelässä kaupunginosa rajoittuu Lapinjärven kuntaan ja Loviisan kaupunkiin.
HMS Bellona (1760)

HMS Bellona oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1760 vesillelaskettu Bellona-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 28. joulukuuta 1757 Chathamin telakalta, missä rakennustöistä vastasi John Lock. Köli laskettiin 10. toukokuuta 1758. Alus laskettiin vesille 19. helmikuuta 1760 ja valmistui 6. helmikuuta, jolloin valmistuskustannukset olivat 43 391 puntaa 11 shillinkiä ja neljä pennyä.
Palvelus.
Alus romutettiin 1814.
HMS Dragon (1760)

HMS Dragon oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1760 vesillelaskettu Bellona-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 28. joulukuuta 1757 Deptfordin telakalta, missä töistä vastasi Adam Hayes. Köli laskettiin 28. maaliskuuta 1758. Alus laskettiin vesille 4. maaliskuuta 1760 ja valmistui 19. huhtikuuta, jolloin valmistuskustannukset olivat 38 118 puntaa ja kuusi shillinkiä.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1783 ja myytiin 1. kesäkuuta 1784 Portsmouthissa 620 punnalla.
Pierre Sancan

Pierre Sancan (24. lokakuuta 1916 Mazamet, Ranska – 20. lokakuuta 2008 Pariisi) oli ranskalainen pianisti, säveltäjä, kapellimestari ja musiikkipedagogi.
Mazamet syntyi Etelä-Ranskassa Tarnin departementissa ja opiskeli musiikkia ensin Marokon Meknesissä ja Toulousen konservatoriossa ja sitten Pariisin konservatoriossa muun muassa Charles Münchin johdolla. Hän sai Ranskan valtion Prix de Rome -stipendin 1943 kantaatillaan "La légende d’Icare" (”Ikaroksen legenda”) ja teki sitten pitkän uran Pariisin konservatorion pianoprofessorina 1956–1985.
Säveltäjänä Sancan ei ole kovin tunnettu, vaikka hän kirjoitti muun muassa kolme balettia ja oopperan. Hänen sävellystyylinsä perustuu ranskalaiseen modernismiin. Hänen sävellyksistään on esitetty lähinnä vain huilusonatiinia.
Sulkuejärvi

Sulkuejärvi on Pirkanmaalla Kihniössä sen keskustassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Sulkuejärvi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 1,8 kilometriä, leveys 1,0 kilometriä ja sen pinta-ala on 105 hehtaaria. Se sijaitsee Kihniön keskustan länsipuolella. Järveen laskee ojia ympäröivistä metsistä. Pohjoisesta laskee oja Korhoskylän eteläpuolisista alueista, missä sijaitsee myös Kakkurilampi. Kivistönkankaan takaa laskee lyhyt pelto-oja järven eteläpäähän. Nevalankylältä laskee Palolammen laskuoja Sulkuejärven kaakkoispäähän. Palolammen kautta laskee Syyslampi ja siihen vuorostaan Rajalampi. Kaikki ojat tämän ojan ympärillä laskevat siihen. Järven oma laskujoki on vain 100 metriä pitkä uoma Tarsianjärveen. Rannan tuntumaan on rakennettu saostusallas. Rantaviivan pituus on 6,2 kilometriä. Järven länsiranta on metsää tai ojitettua suota ja itäranta on Kihniön taajamaa. Itä- ja etelärannat ovat tiheästi rakennetut. Länsirannalla on yksi maatila ja muutama vapaa-ajan asuntoja. Keskustasta lähtevät yhdystiet 13341 ja 2790 sivuavat järven etelä- ja länsirantoja. Järven pohjois- ja länsipuolella kiertää yhdysteitä yhdistävä kylätie.
Paskolampi (Kihniö)

Paskolampi on Pirkanmaalla Kihniössä keskustan lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Parkanonjärven alueeseen. Paskolampi on osa Nerkoonjärven valuma-aluetta.
Maantietoa.
Lammen pituus on 300 metriä, leveys 150 metriä ja sen pinta-ala on 3,2 hehtaaria. Se sijaitsee Tarsianjärvestä Syväjärveen laskevan joen vieressä kangasmaastossa. Siihen laskee yksi suo-oja Kakkurinnevalta ja sen oma laskuoja laskee 600 metrin pituisena Syväjärveen. Rantaviivan pituus on 750 metriä. Lammen lähellä sijaitsee Lehtolan maatila ja lammen rannalla on yksi vapaa-ajan asunto. Sinne pääsee yhdystieltä 13341 Kihniön keskustasta.
Kamajoen autotehdas

Kamajoen autotehdas tai Kamajoen kuorma-autotehdas on Venäjän Tatarstanissa, Volgan sivujoella sijaitseva autotehdas, joka rakennettiin Neuvostoliittoon. Se oli valmistuessaan maailman suurin autotehdas, ja tehdasalueen pinta-ala oli 57 neliökilometriä. Neuvostoliitolla ei kuitenkaan ollut riittävää osaamista tehtaan toteuttamiseksi, ja se hankki osaamista ja osia länsimaista.
Tausta.
Kamajoen autotehdas perustettiin vuonna 1969 Neuvostoliiton kommunistisen puolueen päätöksellä raskaiden kuorma-autojen valmistamiseksi. Neuvostoliitossa ei ollut riittävästi kuorma-autoja maataloustuotteiden kuljettamiseen. Lisäksi Neuvostoliitto tarvitsi kuorma-autoja teollisuuden kehittymiseksi. Samaan aikaan rakennettiin henkilöautotehdasta Toljattiin.
Suunnitelma.
Autotehdas suunniteltiin 150 000 kuorma-auton ja 250 000 dieselmoottorin vuosittaiselle tuotantokapasiteetille. Alkuperäisen suunnitelman mukaan tehdas olisi tuottanut 150 000 kuorma-autoa vuodessa jo vuoden 1974 loppuun mennessä. Valmistuessaan tehdas olisi ollut maailman suurin autotehdas, jonka tehdasalue olisi 57 neliökilometriä, alue jakaantuisi seitsemään osaan ja rakennuksia olisi 150. Länsisaksalaisen autonvalmistaja Daimler Benzin kanssa neuvoteltiin tuotantoteknologian toimittamisesta. Tehtaan kustannukseksi arvioitiin 2,5 miljardia ruplaa (3,29 miljardia US-dollaria) vuonna 1974. Alueen kehittämisen arvioitiin vaativan lisäksi 1,5 miljardia ruplaa (1,97 miljardia US-dollaria). Tehtaan rakentaminen alkoi 13. joulukuuta 1969, ja ensimmäinen auto valmistui 16. helmikuuta 1976.
Ensimmäinen valmistettu kuorma-auto perustui ZiL-170-kuorma-auton insinöörityöhön.
Ulkomaiset sopimukset.
Ulkomaisille toimittajille tarjottavien sopimusten arvo oli miljardi Yhdysvaltain dollaria, ja sopimuksista yhdysvaltalaiset yritykset saivat 40 prosenttia. Sopimuksista 65 solmittiin yhdysvaltalaisten yritysten kanssa, ja näistä kahdeksan yrityksen sopimusten arvo oli yli 10 miljoonaa dollaria. Suurin yhdysvaltalainen sopimuskumppani oli Swindell-Dressler, joka oli Pullman-yhtiön tytäryritys. Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton välisen Kamajoen autotehdasta ja muita projekteja koskeneen kauppasopimuksen allekirjoitti George P. Shultz.
Yli 700 kansainvälistä yritystä toimitti osia tehtaan rakennusprojektissa, esimerkiksi Swindell-Dressler, Holcroft, CE-Cast, Ingersoll Rand, Ex-Cello (Yhdysvallat), Hueller-Hille, Liebherr (Länsi-Saksa), Morando, Fata (Italia), Renault (Ranska), Sandvik (Ruotsi), Kamatsu ja Hitachi (Japani).
Myöhemmin.
Neuvostoliitto käytti Kamajoen tehtaalla valmistettuja kuorma-autoja Afganistanin sodassa vuonna 1979.
Petteri Lotila

Petteri Lotila (s. 24. maaliskuuta 1978 Pyhäranta) on norjansuomalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän lopetti uransa vuoteen 2011.
Ura.
Lotila aloitti Rauman Lukon C-junioreissa kaudella 1993–94 ja tämän jälkeen portaittain B- ja A-juniorieiden joukkueissa 2–3 vuotta per taso. Kaudella 1999–2000 oli aika debytoida Lukon liigajoukkueessa. Ensimmäinen liigakausi tuotti vain kaksi tehopistettä 49 ottelussa. Kaikkiaan Lotila pelasi Lukon liigajoukkueessa kolme kautta piipahtaen välillä sekä Kajaanissa ja Uudessakaupungissa pelaamassa Mestistä. Kauden 2002–03 alussa Lotila pelasi viisi Mestis-ottelua Kajaanissa ja Ukissa ennen siirtymistään loppukaudeksi Norjan II tason Stavanger Oilersiin.
Kauden 2003–04 Lotila pelasi Englannissa EIHL-liigan Manchester Phoenixin riveissä, jossa teki yhden kauden henkilökohtaisen piste-ennätyksensä 7+10. Manchester Phoenix kuitenkin suljettiin sarjasta taloudellisten ongelmien vuoksi kauden jälkeen joten Lotila palasi takaisin Stavangeriin.
Stavangerissa Lotila pelasi aina kevääseen 2011 asti. Stavangerin vuosilta palintokaappiin tuli myös yksi Norjan mestaruus kaudelta 2010 
Muuta.
Lotila otti Stavangerissa pelatessaan Norjan kansalaisuuden, jotta ei veisi yhtä paikkaa joukkueen ulkomaalaiskiintiöstä.
Lotilan perheeseen kuuluu norjalainen vaimo, joka työskentelee nuorisotyöntekijänä ongelmanuorten keskuudessa sekä kolme lasta.
Suomalainen kauhuelokuva

Suomalainen kauhuelokuva on yksi suomalaisen elokuvan lajityypeistä.
Ensimmäinen kauhuelementtejä sisältänyt suomalainen elokuva oli Teuvo Puron ohjaama "Noidan kirot" vuodelta 1927. Sitä ennen oli jo Carl Fager ohjannut goottilaista kauhukuvastoa hyödyntävän yritelmän "Rautakylän vanha parooni" (1923). Muita varhaisia lajityyppiä vähintään sivuavia suomalaiselokuvia olivat "Linnaisten vihreä kamari" (1945), "Valkoinen peura" (1952), "Noita palaa elämään" (1952) ja "Kummituskievari" (1954). "Valkoista peuraa" lukuun ottamatta näissä elokuvissa yliluonnollinen saa yleensä jonkinlaisen rationaalisen selityksen.
Vuonna 1988 valmistuneen "Kuutamosonaatin" on katsottu aloittaneen suomalaisen kauhuelokuvan ”uuden aallon”. Se hyödyntää varsinkin 1970-luvulla suosittua kauhuelokuvan aihetta syrjäseuduilla elävästä degeneroituneesta perheestä (esimerkiksi "Texasin moottorisahamurhat"). "Kuutamosonaatin" jatko-osa "Kadunlakaisijat" sai ensi-iltansa 1991. Vuonna 2008 valmistunut suomalainen kauhuelokuva "Sauna" sai peräti seitsemän Jussi-ehdokkuutta ja lopulta kolme Jussi-palkintoa.
Viime vuosina suomalaisia kauhuelokuvia ovat tehneet erityisesti erilaiset omaehtoiset ja riippumattomat tuotantoryhmät. Esimerkkejä tällaisista pienellä tai jopa olemattomalla tuotantobudjetilla tehdyistä kauhuelokuvista ovat "Bunny the Killer Thing (2015)" ja "Lääkekoe (2018)."
Suomalaisissa elokuvissa ei ole ollut miehisiä vampyyrejä eikä ihmissusia, vaan yliluonnolliset voimat ovat ilmenneet naisissa, mikä on suomalainen erikoisuus.
HMS Superb (1760)

HMS Superb oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1760 vesillelaskettu Bellona-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 28. joulukuuta 1757 Deptfordin telakalta, jossa töistä vastasi Adam Hayes. Köli laskettiin 12. huhtikuuta 1758. Alus laskettiin vesille 27. lokakuuta 1760 ja valmistui 19. joulukuuta, jolloin valmistuskustannukset olivat 39 802 puntaa ja kuusi shillinkiä.
Palvelus.
Alus haaksirikkoutui 7. marraskuuta 1783 Tellicherry Toadsissa Bombayssa.
Mattenschanze Kollersweid

Mattenschanze Kollersweid on kolmen hyppyrimäen muodostama mäkihypyn suorituspaikka Wildhausissa Wildhaus-Alt St. Johannin kunnassa Sveitsissä.
Historia.
Ensimmäinen hyppyrimäki rakennettiin Wildhausiin vuonna 1910. Wildhausissa on ollut monia hyppyrimäkiä 1960-luvulle asti eri puolilla kuntaa. 
Mattenschanze Kollersweid avattiin vuonna 1977. Hyppyrimäkien rakentamista edesauttoi Walter Steiner, joka oli kotoisin Wildhausista. Vuonna 2003 rakennettiin K10 -hyppyrimäki aloitteleville mäkihyppääjille.
Menestynein hyppääjä Wildhausista on Walter Steiner, jonka mukaan suurin mäki nimettiin. Viereisen Unterwasserin kylän Simon Ammann aloitti mäkihyppäämisen Kleine Schanzesta.
Walter Steiner Schanze.
Mäkiennätyksen kehittyminen.
Mäkiennätyksen 41,0 metriä on hypännyt Manuel Fuchs.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet).
Kesämäkiennätyksen 43,5 metriä on hypännyt Felix Trunz.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset).
Naisten kesämäkiennätyksen 41,0 metriä on hypännyt Rea Kindlimann.
HMS Kent (1762)

HMS Kent oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1762 vesillelaskettu Bellona-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 13. joulukuuta 1758 Deptfordin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi Adam Hayes. Köli laskettiin 24. huhtikuuta 1759. Alus laskettiin vesille 23. maaliskuuta 1762 ja valmistui 8. heinäkuuta, jolloin valmistuskustannukset olivat 39 756 puntaa 18 shillinkiä ja kolme pennyä.
Palvelus.
Huhtikuussa 1762 alus otettiin palvelukseen päällikkönään Robert Faulknor ja poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1763. Alus varustettiin Plymouthissa vartiolaivaksi ja valmistui lokakuussa. Alus palautettiin palvelukseen syyskuussa päällikkönään Edward Le Cras ja poistettiin palveluksesta huhtikuussa 1766.
Alus katsastettiin 12. heinäkuuta 1770, missä havaitut viat korjattiin Plymouthissa. Alus palautettiin palvelukseen tammikuussa 1771 vartiolaivana päällikkönään Stephen Colby. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 1772 Charles Feilding. Se osallistui 22. kesäkuuta 1773 kuninkaan katselmukseen. Aluksen kannella tapahtui 4. heinäkuuta räjähdys.
Alus osallistui kesän purjehduksiin 1773 ja 1774. Vuonna 1775 aluksen päällikkönä oli John Jervis, kun se poistettiin palveluksesta elokuussa. Alus varustettiin Plymouthissa merentakaiseen palvelukseen, mutta sitä ei miehitetty. Alus siirrettiin myytäväksi kesäkuussa 1784 ja myytiin 5. elokuuta Portsmouthissa 600 punnalla.
Marjo Korander

Marjo Korander (ent. Korander-Taavitsainen, s. 19. marraskuuta 1981) on suomalainen entinen maastohiihtäjä. Hän edusti Vihdin Viestiä.
Korander hiihti ensimmäisen kilpailunsa maailmancupissa 2. maaliskuuta 2002 ollessaan 43:s Lahdessa 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. Yhteensä hän hiihti vuosina 2002–2006 maailmancupissa 14 kilpailua, jotka kaikki olivat henkilökohtaisia ja joista 12 järjestettiin Suomessa ja kaksi Norjassa. Ainoan kerran hän hiihti pistesijalle eli 30 parhaan joukkoon Oslossa 12. maaliskuuta 2005, kun hän sijoittui 30:nneksi 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa.
SM-kilpailuissa Korander saavutti 2005 pronssia viiden kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa ja 2006 pronssia perinteisen 30 kilometrin kilpailussa. Vihdin Viestin joukkueessa hän saavutti viestissä yhden SM-hopean ja kolme SM-pronssia sekä sprinttiviestissä yhden SM-hopean ja kaksi SM-pronssia.
Korander valmistui psykologian maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 2010.
Elokuva Suomessa 2000-luvulla

Elokuva Suomessa 2000-luvulla käsitteli paljon nuorisoa ja historiallisia aiheita. Myös lastenelokuvia tehtiin.
Vuosituhannen vaihteen keskeinen suunta oli paluu kansalliseen perinteeseen ja identiteetin etsintään. Tämä näkyy Jatkosotaa käsittelevissä elokuvissa Olli Saarelan "Rukajärven tie", Taru Mäkelän "Pikkusisar" tai Lauri Törhösen "Hylätyt talot, autiot pihat" (2000). Menneisyyden maalaisnostalagiaa edustivat Markku Pölösen "Badding" (2000) ja "Koirankynnen leikkaaja" (2004). Menneitä taiteilijasuuruuksia muisteltiin elämäkertaelokuvissa, kuten Timo Koivusalon "Kulkuri ja joutsen", "Rentun ruusu" (2001) ja "Sibelius" (2003) sekä Jari Halosen "Aleksis Kiven elämä" (2002).
Nuoret nousivat pääosaan uuden vuosituhannen yhteiskunnasta kertovissa elokuvissa Jarmo Lampelan "Joki" (2001), "Eila" (2003), Johanna Vuoksenmaan "Nousukausi" (2003), Auli Mantilan "Ystäväni Henry" (2004), Aku Louhimiehen "Paha maa" (2005) ja Claes Olssonin "Onnen varjot" (2005). Nuorten tarinoita löytyi niin urheilusta kuten Simo Halisen "Cyclomania" (2001) ja Joona Tenan "FC Venus" (2005), rakkaudesta kuten Aku Louhimiehen "Levottomat" (2000) ja "Kuutamolla" (2002) tai kasvusta kuten Matti Ijäksen "Haaveiden kehä" (2002), Arto Koskisen "Kahlekuningas" (2002) ja Dome Karukosken "Tyttö sinä olet tähti" (2005) tai nuorisorikollisuudesta kuten Aleksi Mäkelän "Pahat pojat" (2003) tai Perttu Lepän "Helmiä ja sikoja" (2003). Uudella vuosituhannella nähtiin myös lastenelokuvia kuten Olli Saarelan "Rölli ja metsänhenki" (2001), Kaisa Rastimon "Heinähattu ja Vilttitossu" (2002), Klaus Härön "Näkymätön Elina" (2003) ja Liisa Helmisen "Pelikaanimies" (2004).
Ole Malmstén

Ole Georgsson Malmstén (23. syyskuuta 1925 Helsinki – 23. toukokuuta 1981 Helsinki) oli teollisuusneuvos ja perustamansa Kuntek Oy:n toimitusjohtaja.
Hän syntyi esikoisena Georg Malmsténin perheeseen, jossa musiikki näytteli keskeistä osaa. Ole Malmstén oli isänsä silmäterä ja innoittaja hänen tekemilleen lauluille.
Ole Malmsténin nuoruus loppui talvisodan sytyttyä 1939. Hän ei ikänsä puolesta kelvannut rintamalle, mutta hän suoritti varusmiespalveluksensa jatkosodan aikana 1943–1944. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1945. Sodan järkytysten jälkeen hän ei vielä osannut päättää, mikä hänestä ”tulee isona”, joten hän lähti hakemaan seikkailuja ja kokemuksia meriltä. Tämän jälkeen hän palasi Suomeen ja aloitti opiskelun Tekniska Läroverket’issä, josta valmistui insinööriksi 1950.
Heti valmistumisensa jälkeen hän sai töitä Oy Putkisto Ab:sta, josta hän siirtyi tekniseksi johtajaksi tiivisteitä ja suojelutarvikkeita myyneelle Ikas Oy:lle. 
Hän ei kuitenkaan viihtynyt palkkatyössä, vaan halusi itsenäiseksi yrittäjäksi. Hän perusti 1958 tiiviste- ja eristealalla toimivan Kunnallisteknillisen Insinööritoimiston, joka muuttui myöhemmin Kuntek Oy:ksi. Vähitellen hänestä tuli teollisuuseristysalan uranuurtaja Suomessa. Hän perusti myös tytäryhtiöt Brasiliaan, Argentiinaan ja Kanadaan.
Yrittäjätoiminnan lisäksi hän toimi aktiivisesti monissa teollisuuden järjestöissä. Hän oli mukana monissa työmarkkinaneuvotteluissa metalliteollisuuden työnantajapuolen edustajana. Lisäksi hän oli Suomen Ulkomaankauppaliitossa vienninedistämistehtävissä ja mukana myös eri maiden välisissä kauppayhdistyksissä. Vapaa-aikanaan hän harrasti intohimoisesti veneilyä ja ilmailua.
Hänelle myönnettiin 1979 teollisuusneuvoksen arvonimi. Tässä vaiheessa yrittäjän ja liikemiehen kuluttava elämänrytmi oli jo alkanut uuvuttaa häntä, ja hän sairastui vakavasti. Hän kuoli 1981 vain kaksi päivää ennen isäänsä Georg Malmsténia. Kuntek Oy:n toiminta jatkui vielä 1980-luvun loppupuolelle.
Aika härdelli!

Aika härdelli! () on kanadalainen TV-animaatiosarja. Sarjan on tuottanut DHX Media studioillaan Torontossa ja Vancouverissa. Suomessa sitä on esittänyt Yle TV2-kanavalla 2. tammikuuta 2016 lähtien.
Johann Heinrich Voss

Johann Heinrich Voss [fos] (1751–1826) oli saksalainen runoilija mutta erityisen merkittävä kääntäjänä. Hän oli yksi Göttingenin koulukunnan perustajista. Vuonna 1782 hänestä tuli koulunrehtori Eutigiin ja vuonna 1805 professori Heidelbergiin. Hän saksansi kreikkalaista kirjallisuutta, teki muun muassa 1781 "Odysseian" ja vuonna 1793 "Iliaan" saksankieliset käännökset, joita pidetään filologisesti tarkkoina ja tyylillisesti ansiokkaina ja joilla oli käänteentekevää merkitystä. Voss saksansi myös Rooman kirjallisuutta ja Shakespearen näytelmiä. Hänen tunnetuimmat omat runonsa ovat "Der siebzigste Geburtstag" ja "Luise".
Voss oli Hainbundin runoilijoita ja ryhmän johtaja. Vossilta saivat vaikutteita monet aikalaiskirjailijat. J. W. von Goethe kirjoitti eepoksen "Hermann und Dorothea" hänen innoittamanaan. Hän vaikutti myös Runebergiin ja Esaias Tegnériin, erityisesti runollaan "Luise".
Ludlow’n linna

Ludlow’n linna () on keskiaikainen, nykyään raunioitunut linna Ludlow’n kaupungissa Englannin Shropshiren kreivikunnassa.
Linnan on luultavasti perustanut Walter de Lacy noin vuonna 1075. Walter de Lacy nuoremman kuoltua vuonna 1241 linna siirtyi de Genevillen suvun omistukseen ja 1300-luvun alussa avioliiton kautta Roger Mortimerille. Viimeisen miespuolisen Mortimerin kuoltua linna päätyi Yorkin herttuan Rikhard Plantagenetin omistukseen. Lancasterien joukot ryöstivät linnan ruusujen sodassa.
Arkkitehtuuri.
Linna sijaitsee helposti puolustettavalla kallionkielekkeellä Temejoen mutkassa. Sisemmän sisäpihan pohjoispäädyssä sijaitsee Pyhän Maria Magdalenan kappeli, jonka pyöreä ulkomuoto on hyvin epätavallinen.
Asuinrakennus, joka on kiinni luoteistornissa ja pohjoismuurissa, on kolme kerrosta korkea ja sen lattiat ovat hävinneet.
Joe Whitney

Joseph Ryan Whitney (s. 6. helmikuuta 1988 Reading, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Linköping HC:ssa.
Ura.
Päätettyään yliopistouransa Whitney siirtyi koeaikasopimuksella AHL-joukkue Portland Piratesiin kauden 2010–2011 lopulla.
Albany Devils solmi 22. elokuuta 2011 vapaana pelaajana olleen Whitneyn kanssa AHL-sopimuksen.
Kahden Albanyn-kauden jälkeen Whitney palkittiin sopimuksella Albanyn NHL-yhteistyöseuran New Jersey Devilsin kanssa. Hän teki kahden vuoden tulokassopimuksen 2. toukokuuta 2013.
Whitney teki kaudella 2013–2014 debyyttinsä NHL:ssä pelaten New Jersey Devilsin paidassa ottelussa Washington Capitalsia vastaan.
1. heinäkuuta 2015 Whitney teki vapaana pelaajana vuoden mittaisen kaksisuuntaisen sopimuksen New York Islandersin kanssa.
Anne Kjersti Kalvå

Anne Kjersti Kalvå (s. 5. kesäkuuta 1992) on norjalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa Lundamo IL:ää.
Kalvå hiihti ensimmäisen kilpailunsa maailmancupissa 13. maaliskuuta 2013, kun hän oli 51:s Oslossa perinteisen hiihtotavan sprintissä. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti oltuaan 28:s Toblachin vapaan hiihtotavan sprintissä tammikuussa 2017. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kahdeksas Tour de Skihin kuuluneessa Oberstdorfin 10 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa tammikuussa 2018. Hän on ollut seitsemäs Rukan 10 kilometrin vapaan hiihtotavan takaa-ajokilpailun osuusajoissa joulukuussa 2019 ja Tour de Skihin kuuluneessa Lenzerheiden vapaan hiihtotavan sprintissä joulukuussa 2019. Ensimmäisen sijoituksensa kolmen parhaan joukkoon hän saavutti sijoittumalla toiseksi Beitostølenin 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan väliaikalähtökilpailussa joulukuussa 2022. Tour de Skihin kuuluneessa Oberstdorfin 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan väliaikalähtökilpailussa hän sijoittui samalla kaudella kolmanneksi. Hän oli loppukaudella vielä kolmas Falunin 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa ja voitti Lahden 20 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailun. Hän sijoittui normaalimatkojen cupissa viidenneksi. Hän sijoittui kaudella 2023–2024 kolmanneksi Falunin 20 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa.
Kalvå oli juniorien MM-kilpailuissa Erzurumissa 2012 vapaan hiihtotavan sprintissä 34:s ja viiden kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 52:s. Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuihin hän osallistui Val di Fiemmessä 2014 ja Almatyssä 2015. Val di Fiemmessä Kalvå oli vapaan hiihtotavan sprintissä 32:s ja yhdistelmäkilpailussa 24:s. Almatyssä hän oli 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa viides ja yhdistelmäkilpailussa yhdeksäs. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän sijoittui 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa kuudenneksi ja 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 12:nneksi. Planican MM-kilpailuissa 2023 hän hiihti ankkuriosuuden Norjan kultaa voittaneessa viestijoukkueessa ja saavutti hopeaa 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa sekä vaapaan hiihtotavan parisprintissä yhdessä Tiril Udnes Wengin kanssa. 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa hän oli neljäs ja yhdistelmäkilpailussa kahdeksas.
Kalvå on hiihtäjä Marit Bjørgenin serkku. Hän seurusteli pitkään hiihtäjä Didrik Tønsethin kanssa.
Justin Florek

Justin Jacob Florek (s. 18. toukokuuta 1990 Marquette, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa New York Islandersin organisaatiossa. Hän on Boston Bruinsin viidennen kierroksen varaus .
Ura.
Florek teki viimeisen yliopistokautensa jälkeen tulokassopimuksen Boston Bruinsin kanssa 25. maaliskuuta 2012. Hän siirtyi loppukaudeksi Bostonin AHL-farmiseura Providence Bruinsiin.
Florek osallistui Bruinsin harjoitusleirille ennen kauden 2012–2013 alkua, mutta hänet lähetettiin takaisin Providenceen 14. syyskuuta 2012. Florek pelasi 71 peliä Providencessa tehden 11 maalia ja 27 tehopistettä runkosarjassa sekä 11 pudotuspeliottelua, joissa teki yhden maalin ja kaksi syöttöpistettä, kun Providence eteni konferenssifinaaleihin, joissa Wilkes-Barre/Scranton Penguins tiputti heidät.
22. syyskuuta 2013 Florek lähetettiin jälleen Providenceen aloittamaan kautta 2013–2014, mutta hän pääsi kauden aikana pelaamaan neljä ottelua myös NHL:ssä. 4. tammikuuta 2014 Florek teki debyyttinsä Bostonin voittaessa Winnipeg Jetsin lukemin 4–1. Hänet lähetettiin seuraavana päivänä AHL:ään. Florek teki ensimmäisen NHL-maalinsa 9. tammikuuta 2014 ohittaessaan Los Angeles Kingsin maalivahti Jonathan Quickin.
Vuoden 2014 pudotuspelien avauskierroksella Florek teki ensimmäisen playoff -maalinsa 20. huhtikuuta Detroit Red Wingsiä vastaan.
2. heinäkuuta 2015 Florek jätti Bruinsin siirtyen vapaana agenttina yhden vuoden mittaisella kaksisuuntaisella sopimuksella New York Islandersiin.
Jaakko Enkovaara

Jaakko Samuel Enkovaara (vuoteen 1937 Engelberg (27. kesäkuuta 1917 Juankoski – 27. maaliskuuta 1981 Helsinki) oli kauppaneuvos, joka teki elämäntyönsä isänsä perustamassa Eho-perheleipomossa, ensin työntekijänä ja myöhemmin toimitusjohtajana sekä hallituksen puheenjohtajana.
Elämäkerta.
Hän suoritti keskikoulun päästötodistuksen Helsingin koelyseossa 1934 ja alkoi samana vuonna työskennellä Ehossa, jonka hänen isänsä Gunnar Engelberg oli perustanut vuonna 1923. Sodan jälkeen vuonna 1949 hän suoritti kondiittori- ja leipurimestarin tutkinnon, ja isän kuoltua 1952 hänestä tuli aikaisemmin osakeyhtiöksi muutetun Oy Eho Ab:n toimitusjohtaja.
Enkovaaran johdolla Eho lähti kasvuun. Konditoriamyymälöiden lukumäärä lisääntyi kymmeneen ja kahviloiden kahteentoista 1960-luvun loppuun mennessä. Lisäksi perustettiin tytäryhtiöt Esi Oy, Tit-Bit Oy, Cafetria Oy, Herttoniemen Ravintotalo Oy ja ulkomaan yhteyksiä hoitamaan tuontiliike Cofco Oy. Uudenaikainen suurleipomo valmistui 1963. Henkilökuntaa yhtymässä oli 1960-luvun lopussa noin 300 henkilöä. 
Enkovaara oli Kahvilaravintolaliiton puheenjohtaja. Hänen aikanaan liiton jäsenmäärä nousi nopeasti, perustettiin myös kolme uutta yhdistystä ja aluejärjestö. Hän kehitti alan ammattikoulutusta, muun muassa aloittamalla esimieskurssit 1965. Työntekijöille pidettiin tarjoilu- ja ruuanvalmistuskursseja, ja liiton kurssikeskuksessa Helsingin Ruskeasuolla koulutettiin kahvila- ja ravintola-alan esimiehiä. Alan väelle rakennettiin vanhainkoti Säästömaja Ruskeasuolle 1963.
Enkovaara kutsuttiin kauppa- ja teollisuusministeriön nimeämään komiteaan, jonka tehtävänä oli muokata majoitus- ja ravitsemusliikkeille uutta asetusta. Hän oli myös mukana neuvottelemassa keskioluen vapauttamisesta ja sen anniskelukorvauksista. 
Hänen jäsenyyksistään ja luottamustoimista mainittakoon Leipurien Tukku Oy:n hallitus, Kulosaaren Ostokeskus Oy:n hallitus ja puheenjohtajuus, Vanhainkoti Säästömaja Oy:n hallitus ja Keskinäisen vakuutusyhtiö Pohjan hallintoneuvosto. Lisäksi hän oli Mannerheimintien Yhteiskoulun kannatusyhdistyksen hallituksessa sekä Herttoniemen Rotaryklubin jäsen.
Hänelle myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi 1969.
Hän luopui Oy Eho Ab:n toimitusjohtajan tehtävistä 1979 ja jatkoi yhtiön hallituksen puheenjohtajana. Hänen poikansa Juhani Enkovaara jatkoi isänsä työtä toimitusjohtajana. Eho jatkoi suvun omistuksessa, mutta kilpailu ja ketjuuntumisen paine koveni. Ehon Leipomo Oy myytiin vuonna 2008 Perheleipurit-ryhmälle, koska suvussa ei ollut halukkaita jatkajia. Taustatekijänä oli kaupan keskittyminen. Markkinointiketjujen avulla tuotteita pystyttiin toimittamaan kaikkiin kaupan valtakunnallisiin ketjuihin. Ehon tuotteita ryhdyttiin markkinoimaan koko Suomeen. 
Jaakko Enkovaara kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen Meilahden sairaalassa 63-vuotiaana. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle.
Raef LaFrentz

Raef Andrew LaFrentz (s. 29. toukokuuta 1976 Hampton, Iowa) on yhdysvaltalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Denver Nuggets varasi sentterinä ja isona laitahyökkääjänä pelanneen LaFrentzin NBA:han kolmannella vuorolla . Kaudella 2001–2002 hän oli 2,7 koriinheiton torjunnan keskiarvollaan sarjan toiseksi paras Ben Wallacen jälkeen. LaFrentz pelasi NBA:ssa yhteensä 11 kautta neljässä eri seurassa.
LaFrentz edusti Yhdysvaltain miesten maajoukkuetta vuoden 2002 MM-kilpailuissa, jotka pelattiin Yhdysvalloissa mutta joissa Yhdysvallat jäi kuudenneksi.
Jared Gomes

Jared Gomes (s. 20. lokakuuta 1988 Brampton, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa AHL-seura Bridgeport Sound Tigersissa. 
Ura.
11. lokakuuta 2014 Gomes teki ammattilaissopimuksen siirtyessään AHL-joukkue Hamilton Bulldogsiin koeaika -sopimuksella. Vain viisi päivää myöhemmin 16. lokakuuta hänen sopimus saksalaisen DEL-joukkue Straubing Tigersin kanssa julkaistiin. Hän teki kaudella 2014-2015 41 pelaamassaan ottelussa 14 tehopistettä.
3. kesäkuuta 2015 Gomes palasi Pohjois-Amerikkaan tehdessään kauden 2015-2016 kattavan sopimuksen AHL-joukkue Bridgeport Sound Tigersin kanssa.
Jay Williams

Jason David ”Jay” Williams (s. 10. syyskuuta 1981 Plainfield, New Jersey) on yhdysvaltalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Williams voitti yliopistosarjojen parhaan pelaajan palkinnon John R. Wooden Awardin vuonna 2002. Chicago Bulls varasi pelintekijänä pelanneen Williamsin NBA:han toisella vuorolla . Kaudella 2001–2002 hänet valittiin kerran kuukauden tulokkaaksi, ja kauden päätteeksi hänet valittiin .
Williams edusti Yhdysvaltain miesten maajoukkuetta vuoden 2002 MM-kilpailuissa, jotka pelattiin Yhdysvalloissa mutta joissa Yhdysvallat jäi kuudenneksi.
Williams törmäsi moottoripyörällä katulyhtypylvääseen kesäkuussa 2003. Hänellä ei ollut päässään kypärää, ei ajo-oikeutta moottoripyörällä ajamiseen, ja hänen sopimuksensa Bullsin kanssa kielsi häntä ajamasta moottoripyörää. Williams joutui teho-osastolle ja oli lähellä kuolla. Hän kärsi masennuksesta vuosia onnettomuuden jälkeen. Vuonna 2006 Williams yritti vielä paluuta kilpakentille D-liigassa.