tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Valetrevalli

Valetrevalli ("Lactarius lactarius") tai valkoahven on piikkimakrillikaloihin kuuluva indopasifisella merialueella tavattava kala. Se on valetrevallien heimon (Lactariidae) ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö.
Tyypillisesti valetrevallit kasvavat noin 30 cm:n pituisiksi, mutta voivat saavuttaa 40 cm:n pituuden. Ruumiinmuodoltaan ne ovat melko suuripäisiä. Valetrevallilla on kaksi selkäevää; taempi selkäevä on suomupeitteinen ja sen ruodot ovat pehmeämmät. Myös peräevä on suomupeitteinen. Pyrstöevä on haarautunut. Valetrevallin suomut ovat hopeanharmaat ja selässä sinertävänhohtoiset. Evät ovat vaaleankeltaiset. Suu on suuri ja kummassakin leuassa on kaksi hammasta. Alaleuka työntyy hieman yläleukaa pidemmälle.
Levinneisyys ja elintavat.
Valetrevallien levinneisyys ulottuu Afrikan itärannikolta ja Persianlahdelta Tyynellemerelle Kiinan, Japanin, Australian ja Filippiinien rannikkoseuduille. Ne elävät parvissa matalissa vesissä. Ne ovat pääasiassa merikaloja, mutta menestyvät myös murtovedessä. Laji liikkuu lähellä pehmeitä pohjia. Valetrevallin ravinto koostuu kaloista, kuten makrilleista sekä selkärangattomista pohjaeläimistä.Valetrevallilla ei ole erityistä kutuaikaa. Naaras laskee kerrallaan 9 000 – 1 000 000 munaa.
Valetrevalli on hyvä ruokakala, jota myydään ja käytetään tuoreena. Pääasiallisesti kala kuitenkin kuivataan tai suolataan.
Artsakhin lippu

Artsakhin lippu on yksipuolisesti itsenäiseksi julistautuneen Artsakhin tasavallan kansallistunnus. Lippu on identtinen Armenian lipun kanssa pois lukien oikeassa reunassa oleva valkoinen siksak-kolmio. Tämä symboloi alueen armenialaista perintöä, kulttuuria ja väestöä, joka on erillään Armeniasta. Lippu otettiin käyttöön vuonna 1992.
Žarko Paspalj

Žarko Paspalj (; s. 27. maaliskuuta 1966 Pljevlja, Montenegron ST, Jugoslavia) on serbialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Hän voitti urallaan kaksi olympiahopeaa sekä useita muita arvokisamitaleita.
Paspalj tuli jo koripallourallaan tunnetuksi ketjutupakoinnistaan. Uransa jälkeen hän on kärsinyt useista sydänkohtauksista.
Ura.
Seurajoukkueet.
Paspalj pelasi nuoruudessaan useita eri urheilulajeja, mutta hän aloitti seurakoripallon KK Budućnost Podgoricassa. Hänet otettiin junioreiden ykkösjoukkueeseen mukaan vuonna 1982. Paspaljin sukupolvi oli lahjakas, ja joukkueeseen kuuluivat muun muassa Luka Pavićević sekä Zdravko Radulović. Paspalj oli joukkueen nuorin pelaaja. Myöhemmin hänet nostettiin seuran edustusjoukkueeseen. Monet seurat huomasivat hänen potentiaalinsa ja esimerkiksi KK Cibona yritti saada hänet seuraansa. Siirto ei kuitenkaan ikinä toteutunut ja hänet myytiin myöhemmin KK Partizaniin. Partizaniin siirtyi myös Vlade Divac, jonka lisäksi Duško Vujoševićin valmentamassa seurassa pelasi entuudestaan jo Aleksandar Đorđević. Joukkue voitti Jugoslavian-mestaruuden heti kaudella 1986–1987. Seura voitti lisäksi Korać Cupin ja taisteli tasaisesti Jugoplastika Splitin kanssa maan mestaruudesta.
Vuonna 1989 Paspalj siirtyi NBA-seura San Antonio Spursiin. Hän sai vain vähän vastuuta valmentaja Larry Browninlta, mutta nousi fanien keskuudessa kulttimaineeseen. Paspalj pelasi 28 ottelua, joissa hän sai peliaikaa keskimäärin 6,5 minuuttia. Hän teki 2,6 pistettä ottelua kohden. Kolme päivää ennen pudotuspelien alkua Spurs antoi hänelle potkut. Paspalj jatkoi uraansa tämän jälkeen Partizanissa, jossa hän voitti liigan korikuninkuuden.
Partizanista Paspalj siirtyi kreikkalaiseen Olympiakosiin, jossa hän voitti seuralle vuosien odotuksen jälkeen Kreikan-mestaruuden. Hänestä muotoutui kannattajien suosikkipelaaja, mutta siirto kilpailevaan Panathinaikosiin raivostutti kannattajat. Kaudeksi 1995–1996 Paspalj siirtyi Panionisiin, josta hän lähti kauden jälkeen Paris Basket Racingiin. Pariisin joukkueessa Paspalj voitti Ranskan-mestaruuden. Kauden 1997–1998 hän pelasi kreikkalaisessa Arisissa. Paspalj lopetti uransa italialaisessa Virtus Bolognassa.
Maajoukkue.
Paspalj voitti Jugoslavian koripallomaajoukkueessa kolme kertaa Euroopan mestaruuden. Hän kuului maan niin kutsuttuun "kultaiseen sukupolveen", joka hallitsi kansainvälistä koripalloa 1990-luvun taitteessa. Paspalj voitti myös maailmanmestaruuden vuonna 1990. Olympialaisista hän voitti kaksi hopeamitalia vuosina 1988 ja 1996.
Rosario Mining Company

Rosario Mining Company oli yhdysvaltalainen kaivosyhtiö, joka toimi Keski-Amerikassa.
Yhtiö perustettiin vuonna 1880, jolloin se hankki Hondurasista Rosarion hopeakaivoksen kuusi valtausta. Vuoteen 1904 mennessä sen maaomaisuus oli kasvanut 20 neliömailiin. Maata tarvittiin paitsi itse kaivoksiin, myös niissä tarvittavan puutavaran saamisen varmistamiseen. Rosarion kaivos oli yksi Keski-Amerikan suurimmista kullan ja hopean tuottajista. Se on suljettu 1900-luvun puolivälissä ja nykyisin osa La Tigran kansallispuistoa.
Myöhemmin yhtiö hankki Hondurasista El Mochiton hopeakaivoksen, Sen tuotoilla vuoden 1954 jälkeen yhtiö laajensi toimintaansa Yhdysvaltoihin, Kanadaan, Meksikon, Peruun, Nicaraguaan ja Dominikaaniseen tasavaltaan. Jalometallien ja teollisuusmineraalien lisäksi se osallistui öljyn ja kaasun hyödyntämiseen. Vuonna 1969 yhtiö löysi Dominikaanisesta tasavallasta Pueblo Viejon kultaesiintymän, josta tuli yksi maailman rikkaimmista kultakaivoksista. Vuonna 1976 Rosariosta tuli yrityskaupan jälkeen Amerikan suurin hopeantuottaja.
Vuonna 1980 Rosario myytiin AMAX-yhtiöille.
Riad Asmat

Riad Asmat (s. 17. marraskuuta 1971 Petaling Jaya, Selangor, Malesia) on malesialainen henkilö ja yksi Caterham-tallin toimitusjohtajista. Hän on myös Team Air Asia GP2-tallin tallipäällikkö. Asmat on aiemmin manageroinut malesian A1 Grand Prix tallia. 
Vuonna 2014 hän jätti Caterham -tallin ja myös GP2-tallin päällikkönä toimimisen.
Natsi-Saksan ydinohjelma

Natsi-Saksan ydinohjelma oli Saksan toisen maailmansodan aikana toteuttama hanke, jonka tavoitteena oli valmistaa ydinase. Hanke aloitettiin uraanin isotooppien erottamisena, raskaan veden tutkimustyönä ja valmisteluna. Ohjelma käynnistettiin huhtikuussa 1939 ja keskeytyi toisen maailmansodan alettua syyskuussa 1939. Ohjelma aloitettiin uudelleen tammikuussa 1942. Saksan kansallissosialistinen hallinto aiheutti koulutuksen politisoitumista vuoden 1933 jälkeen. Monet fyysikot, insinöörit ja matemaatikot olivat joutuneet lähtemään ulkomaille eikä juutalaisilla tiedemiehillä ollut mahdollisuutta tehdä työtä ydintekniikan parissa. 
Vaikutusvaltaisia ihmisiä olivat Kurt Diebner, Abraham Esau, Walther Gerlach ja Erich Schumann. Schumann oli yksi voimakkaimmista ja vaikutusvaltaisimmista fyysikoista Saksassa. Hermann Göring nimitti Abraham Esaun Ydinvoimafysiikan tutkimuksen johtajaksi joulukuussa 1942. Hänen seuraaja tässä tehtävässä oli Walther Gerlach joulukuusta 1943 eteenpäin. Adolf Hitler antoi määräyksen RFR:n uudelleenorganisointia varten 9. kesäkuuta 1942. Uudelleenjärjestely tehtiin valtakunnanministeri Albert Speerin aloitteesta. Se oli tarpeen, koska RFR:n toiminta oli tehotonta: opetusministeri Bernhard Rustin alaisena RFR ei ollut saavuttanut sille asetettuja tavoitteita. Tavoitteena oli, että Göring huolehtisi RFR kanssa samaa kurinalaisuutta ja tehokkuutta noudattaen kuin hän oli toiminut ilmailualalla. Kokous pidettiin 6. heinäkuuta 1942, jolloin oli määrä keskustella RFR:n toiminnasta ja asettaa se asialistalle.
Kokous oli käännekohta kansallissosialismin suhtautumisessa tieteeseen sekä sen politiikkaan, joka ajoi juutalaiset tiedemiehet pois Saksasta – mikä oli virhe, sillä valtio olisi tarvinnut heidän asiantuntemustaan. Viime kädessä, Göringin alaisella RFR:n hallinnollisella valvonnalla oli vain vähän vaikutusta Saksan ydinenergiaprojektiin. Neuvostoliitto vei Saksasta ydinfysikkaan liittyvää tietoutta ja asiantuntijoita maahansa valtion ydinohjelmaa varten sodan jälkeen. 
Koejärjestelyt.
Saksassa tutkijat oli jaettu kolmeen ryhmään, jotka suorittivat erillisiä kokeita: ryhmät nimettiin kaupungin mukaan Berlin (B), Gottow (G) ja Leipzig (L). Werner Heisenbergin johtama Berliinin koe siirrettiin Haigerlochin kylään, jossa ryhmä suoritti B-VIII -kokeen. Kokeessa 664 uraanikuutiota roikkui lentokonekaapelista, jotka oli upotettu raskaaseen veteen grafiittiseinän ympäröimänä. Järjestely ei ollut riittävä jatkuvaan ketjureaktioon, mutta olisi voinut toimia 50% suuremmalla määrällä uraanikuutioita. Kurt Diebnerin Gottowin ryhmässä käyttämät samanlaiset kuutiot olisivat riittäneet saavuttamaan kriittisyyden B-VIII -reaktorissa. Heisenberg hautasi kokeessa käytetyt uraanikuutiot pellolle, josta liittoutuneet kaivoivat ne esiin.
Edgardo Paz Barnica

Edgardo Paz Barnica (s. 1934) on hondurasilainen poliitikko ja kirjailija. Hän toimi maansa ulkoministerinä 1982–1985 Roberto Suazo Córdovan toimiessa maan presidenttinä. Vuonna 1985 Paz Barnica ilmoitti, että Honduras karkottaa maasta Yhdysvaltojen tukemat Nicaraguan hallitusta vastaan taistelleet contrat.
Paz Barnica väitteli oikeustieteen tohtoriksi Madridin yliopistossa. Hän on toiminut kansainvälisissä järjestöissä, yliopiston professorina ja diplomaattina. Paz Barnica on kirjoittanut yhden romaanin sekä useita maansa lähihistoriaa ja politiikkaa käsitteleviä teoksia.
Rafael López Gutiérrez

Rafael López Gutiérrez (28. helmikuuta 1855 Tegucigalpa, Honduras – 10. maaliskuuta 1924 Amapala, Honduras) oli hondurasilainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 1920–1924.
López Gutiérrez syntyi 1855, ja hänen vanhempansa olivat Juan López Gutiérrez ja Soledad Gutiérrez López. Hän oli naimisissa Ana Lagosin kanssa.
López Gutiérrez oli Miguel R. Dávila kaudella 1909–1911 sota- ja laivastoministerinä. Myöhemmin hänestä tuli Tegucigalpan kuvernööri, ja hän toimi uudestaan sota- ja laivastoministerinä 1919–1920. López Gutiérrez organisoi Liberaalipuolueen vastaiskun, kun presidentti Francisco Bertrand ei ollut vuonna 1919 valmiina luopumaan vallasta vaan pyrki jatkamaan presidenttikauttaan. López Gutiérrez sai hallinnon vastaisille toimilleen tukea Nicaraguasta ja Guatemalasta. Bertrand luopui vallasta Yhdysvaltain puututtua asiaan. Seuraavana vuonna Hondurasissa järjestettiin vaalit, jotka López Gutiérrez voitti helposti.
Lokakuussa 1923 Hondurasissa järjestettiin presidentinvaalit, ja López Gutiérrez hyväksyi poikkeuksellisen vapaan vaalikampanjan. Vaaleissa ei kuitenkaan löytynyt voittajaa, sillä kukaan kolmesta ehdokkaasta ei saanut tarvittavaa äänimäärää. López Gutiérrez ilmoitti tammikuussa 1924 jatkavansa vallassa, kunnes uudet vaalit oltaisiin järjestetty. Hän ei kuitenkaan missään vaiheessa suostunut määrittelemään uutta vaalipäivää. Samaan aikaan vaaleissa eniten ääniä saanut Tiburcio Carías Andino julistautui presidentiksi, ilmeisesti United Fruit Companyn tuella, jolloin maassa syttyi aseellinen konflikti.
Helmikuussa alkanut sisällissota kesti huhtikuulle asti, mutta López Gutiérrez kuoli ennen sodan päättymistä. Hän kuoli marraskuussa 1924.
Vihan riivaama

Vihan riivaama () on Marlon Brandon ohjaama lännenelokuva vuodelta 1961. Elokuva on Brandon ainoa elokuvaohjaus. Sen viimeistelystä ja lopullisesta leikkauksesta huolehti studio.
Elokuvaa pidetään visuaalisesti loistokkaana. Käsikirjoituksen pohjana oleva Charles Neiderin romaani on Billy the Kidin tarinan mukaelma. Pina Pellicer tekee elokuvassa ensimmäisen roolinsa Yhdysvalloissa. Hän kuoli parin vuoden kuluttua 30-vuotiaana.
Elokuvalla on hankala historia. Ohjaajiksi oli alun perin suunniteltu Stanley Kubrickia ja Sam Peckinpahia. Sam Peckinpah oli alkujaan mukana käsikirjoituksen teossa, mutta sai myöhemmin potkut toimesta. Brando kutsui uransa alussa olevan Kubrickin tekemään käsikirjoitusta ja ohjaamaan. Kubrickin sovittu puolen vuoden toimeksianto ehti kuitenkin päättyä käsikirjoitusta työstettäessä, ja pian Brando ryhtyi itse ohjaajaksi. Elokuvan budjetti ylittyi, aikataulu petti, eikä työ pysynyt käsissä.
Juoni.
Pankkiryöstäjä Dad Longworth (Karl Malden) pettää keikan jälkeen kaverinsa Rion (Marlon Brando), joka joutuu vankilaan viideksi vuodeksi. Sillä aikaa Longworth pääsee pienen kaupungin seriffiksi ja on perustanut perheen. Vapauduttuaan Rio palaa maisemiin, rakastuu Dadin tytärpuoleen Louisaan. Rio saa väärin syytettynä hirttotuomion, ja hänet pidätetään mutta hän karkaa Louisan avulla. Paetessaan hän ampuu Longworthin. Loppukohtauksessa Louisa ja Rio hyvästelevät ja Louisa tajuaa, ettei heillä ole yhteistä tulevaisuutta.
BMW S1000RR

BMW S1000RR on BMW Motorradin valmistama moottoripyörämalli. Pyörä suunniteltiin aluksi Superbike World Championship kilpailusarjaa varten, ja sitä valmistettiin aluksi vain 1000 kappaletta kauden 2009 luokitusta varten, mutta tuotantoa laajennettiin kaupallisia markkinoita varten vuodelle 2010. Se sisältää paljon kilpaurheilusta tuttua tekniikkaa kuten yhteistyössä toimivat luistonesto- sekä ABS-järjestelmä joiden toimintaan vaikuttaa mm. hetkellinen kallistuskulma.
Suorituskyky ja varustelu.
Moottori.
BMW S1000RR:n nelisylinterinen rivimoottori yhden litran iskutilavuudella tuottaa 193 hv huipputehon 13000 1/min käyntinopeudella, sekä 112 Nm väännön 9750 1/min käyntinopeudella. Kevyeen rakenteeseen yhdistettynä tämä antaa 183 kg:n kuivapainolla ja kampiakselilta lasketulla huipputeholla rajun 1,05 hv/kg tehopainosuhteen.
Kuusiportainen manuaalivaihteisto välittää tehon ”anti-hopping”-kytkinkruunuisen monilevykytkimen kautta. Pyörä on varustettu myös poiskytkettävällä luistonestojärjestelmällä. 2022 teho kasvoi 209 hv:aan.
Jousitus ja runko.
Pyörän runko on toteutettu alumiinisella palkkirungolla, lisäksi moottori on osittain osana kantavaa rakennetta. Keulassa on Sachin valmistama 46 mmØ USD teleskooppihaarukka 120 mm joustomatkalla, sekä paluuvaimennuksen ja sisäänjouston säädöllä. Takapyörän heilahduksenvaimennuksesta huolehtii 130 mm joustomatkan tarjoama kaasulisäsäiliöllinen monoheilahduksenvaimennin kiinnitettynä alumiiniseen takahaarukkaan. Takajousituksessa on portaattoman sisäänjouston ja paluuvaimennuksen säädön lisäksi hitaalle sekä nopealle ajolle omat asetuksensa. 
Jarrut.
S1000RR:n etupyörän jarruina ovat kaksi 320 mm levyjarrua kelluvilla radiaalikiinnitteisillä nelimäntäisillä jarrusatuloilla. Takana on yksi 220 mm levyjarru kelluvalla yksimäntäisellä jarrusatulalla. Jarrut ovat Brembon valmistamia ja ne ovat lukkiutumattomat. Tätä ominaisuutta varten käytetään BMW Motorradin itse kehittämää järjestelmää.
Kilpapyörä.
Superbike World Championship -kilpailuissa käytettävä pyörä eroaa markkinoille valmistetusta tietyiltä osin. Moottorin on korkeaviritteisempi tuottaen 200 hv (150 kW) 14000 1/min käyntinopeudella. Myös puristussuhde on korkeampi. Kilpaversion etuhaarukka on Öhlinsin valmistama, täysin säädettävä sekä 3 mm halkaisijaltaan ohuempi. Myös vanteet eroavat tuotantoversion 17-tuumaisista ollen edessä 16,5 tuumaa ja takana 16 tuumaa. Vanteiden valmistaja on autourheilusta tunnettu OZ-Group. Suurin ero on painossa jota on tuotantoversiota huomattavasti vähemmän. Tämä on saatu aikaan riisumalla kilpailukäytössä tarpeettomia osia, sekä mm. hiilikuituisilla katteilla.
BMW M 1000RR.
2021 esiteltiin 212-hevosvoimainen M-versio. Jarrut ovat BMW:n ja Nissinin yhdessä kehittämät. 2022 esiteltiin M 1000 RR 50 Years M – BMW Motorsport GmbH:n 50-vuotisjuhlan kunniaksi. M 1000 RR saa Euro 5+ -päivityksessä kuusi lisähevosvoimaa, joten maksimiteho on nyt 218 hevosvoimaa. BMW julkisti erikoismallin World Superbike -sarjan mestaruuspyörästään, BMW M RR WSBK Champions Editionin. Pyörää valmistetaan vain 54 kappaletta.
Risto Alapuro

Risto Sakari Alapuro (28. huhtikuuta 1944 Ruokolahti – 6. joulukuuta 2022) oli suomalainen sosiologi. Hän oli vuosina 1986–1991 sosiologian professori Jyväskylän yliopistossa ja vuosina 1991–2010 Helsingin yliopistossa. Vuosina 2005–2009 Alapuro oli akatemiaprofessori.
Ura.
Alapuro valmistui ylioppilaaksi vuonna 1963, valtiotieteen kandidaatiksi vuonna 1967 ja lisensiaatiksi vuonna 1969. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1973 Helsingin yliopistossa. Hänen väitöskirjansa käsitteli Akateemista Karjala-Seuraa. Alapuro on ollut tutkijana Michiganin yliopistossa vuosina 1973–1974, Pariisissa École des hautes études en sciences socialesissa 1980–1981 ja Moskovassa 1990–1991. Hän oli Suomen historian ja kulttuurin vierailevana professorina Pariisin yliopistossa vuosina 1985–1987 ja 1999–2000.
Vuosina 1967–1968 Alapuro työskenteli "Uuden Suomen" ulkomaanosaston toimittajana, 1968–1973 Helsingin yliopiston tutkijana ja 1974–1975 sosiologian vs. apulaisprofessorina. Vuonna 1975 Alapuro oli Suomen Akatemian nuorempi tutkija ja vuosina 1976–1980 vanhempi tutkija. Vuosina 1981 ja 1984 Alapuro oli Helsingin yliopistossa vs. assistenttina ja 1983–1984 vs. yliassistenttina.
Alapuro oli kansainvälisesti tunnettu tutkija, ja hän keskittyi Suomen historialliseen ja poliittiseen sosiologiaan. Hän oli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1993. Vuodesta 1998 hän oli myös Academia Europæan jäsen.
Yksityiselämä.
Alapuro oli vuosina 1967–1976 avioliitossa taidegraafikko Maria Kähösen kanssa ja 1976–1986 toimittaja Kristina Carlsonin kanssa. Kummastakin liitosta syntyi yksi poika. Toinen pojista on historiantutkija Aappo Kähönen.
Hunajaoppaat

Hunajaoppaat (Indicatoridae) on tikkalintujen lahkoon kuuluva lintuheimo.
Heimo on nimetty hunajaoppaan ("Indicator indicator") mukaan. Se on lintulaji, joka opastaa ihmisen mehiläispesälle. Kun ihminen on rikkonut pesän ja kerännyt hunajan, hunajaopas pääsee syömään vahan ja pesään jääneet toukat. Sen sijaan suurimman osan heimon muista lajeista ei tiedetä toimivan näin.
Hunajaoppaat ovat pesäloisia eli naaras munii toisen lintulajin pesään ja jättää haudonnan ja poikasen hoidon isäntälajille.
Pseudomorfiini

Pseudomorfiini (nimenä myös oksidimorfiini ("oxydimorphine") tai dehydromorfiini) oopiumissa esiintyvä epäpuhtaus, morfiinin luonnollinen dimeeri. Sen löysi ensimmäisenä Pelletier vuonna 1835.
Yhdistettä voidaan syntetisoida morfiinista hapettavalla dimerisaatiolla kaliumferrisyanidin avulla.
Nikola Lončar

Nikola Lončar (; s. 31. toukokuuta 1972 Kragujevac, Jugoslavia) on serbialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Ura.
Seurajoukkueet.
Lončar aloitti pääsarjauransa KK Partizanissa vuonna 1989. Seuran paidassa hän voitti maansa mestaruuden vuosina 1992 ja 1995. Lisäksi Lončar voitti Euroliigan-mestaruuden kaudella 1991–1992. Kaudeksi 1995–1996 hän siirtyi Real Madridiin, josta hän jatkoi yhden kauden jälkeen italialaiseen Pallacanestro Vareseen. Kaudeksi 1997–1998 Lončar siirtyi Paris Basket Racingiin. Hän aloitti kauden 1998–1999 Maccabi Tel Avivissa, mutta sai potkut joulukuussa 1998. Tämän takia hän siirtyi loppukaudeksi Joventut Badalonaan. Seuraavan kauden alkaessa Lončar ei pelannut missään seurassa, mutta tammikuussa 2000 hän siirtyi RB Montecatini Termeen.
Kaudet 2000–2002 Lončar pelasi CB Breogánissa ja vuodet 2002–2005 hän vietti Club Estudiantesissa. Kaudeksi 2005–2006 hän palasi Partizaniin. Lončar lopetti uransa vuonna 2006 Olimpia Milanossa.
Maajoukkue.
Lončar edusti maajoukkuetasolla Jugoslaviaa, jonka paidassa hän voitti vuoden 1996 olympialaisista hopeaa. EM-kilpailuista hän voitti kultaa vuonna 1997 ja pronssia vuonna 1999. Lončar oli myös mukana voittamassa vuoden 1998 maailmanmestaruutta.
Dimeeri

Dimeeri on yhdiste, joka koostuu kahdesta identtisestä tai samankaltaisesta molekyylistä. Siinä kaksi monomeeriä on liittynyt toisiinsa sidoksella, joka voi olla joko vahva tai heikko.
Orgaanisessa kemiassa.
Molekyyliset dimeerit muodostuvat usein kahden identtisen osan reaktiolla esim.: 2A → A–A. Tässä esimerkissä monomeeri ”A” dimerisoituu muodostaen dimeerin ”A–A”. 
Etikkahappo muodostaa dimeerejä kaasuna, sen monomeerit yhdistyvät toisiinsa vetysidoksella. Sopivissa olosuhteissa suurin osa molekyyleistä, joissa on OH-ryhmä, muodostavat dimeerejä, kuten vesi-dimeeri.
Disyklopentadieeni on epäsymmetrinen dimeeri, joka on muodostunut kahdesta syklopentadieeni-molekyylistä Diels–Alder-reaktiossa. Kuumennettaessa se hajoaa "retro-Diels–Alder-reaktiossa" muodostaen kaksi identtistä monomeeriä:
C10H12 → 2 C5H6
Termiä "homodimeeri" käytetään, kun molekyylit ovat täysin identtisiä (esim. A–A) ja "heterodimeeri" kun ne eroavat toisistaan (esim. A–B). Dimerisaatin vastakohtaa sanotaan "dissosiaatioksi".
Lääketieteessä.
D-dimeeri on fibriinin hajoamistuote, jota vapautuu verenkiertoon kun fibriinin aiheuttama verihyytymä hajoaa. Sen nimi johtuu siitä, että se sisältää kaksi ristiinlinkittynyttä fibrinogeenin palasta. Se on mitattavissa oleva arvo ja kertoo verihyytymien olemassaolosta.
Kiinapuut

Kiinapuut ("Cinchona") on matarakasvien suku, jonka joidenkin jäsenien kaarnasta saadaan kiniiniä. Carl von Linné nimesi ne kreivitär Cinchónan mukaan, jonka aviomies parani malariasta kiniinin avulla 1600-luvulla. Sukuun kuuluu noin neljäkymmentä lajia.
Ulkonäkö ja koko.
Kiinapuut kasvavat 15–20 metriä korkeiksi, ja kukkivat valkoisin, keltaisin tai vaaleanpunaisin kukin.
Levinneisyys.
Kiinapuut kasvavat luonnonvaraisina Andien Amazonin sademetsän puoleisilla rinteillä lähellä päiväntasaajaa 1 500–3 000 metrin korkeudessa. Niitä viljellään monissa trooppisissa maissa lääketeollisuuden raaka-aineiksi.
Stewart (elokuva)

Stewart ("Assassination of a High School President") on vuonna 2008 kuvattu neo noir -komediaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Reece Thompson, Bruce Willis, Mischa Barton, Michael Rapaport, Kathryn Morris, Josh Pais, Michael Zegen ja Luke Grimes. Elokuvan on ohjannut Brett Simon.
Näyttelijät.
Lähde:
Central Synagogue

Central Synagogue on Manhattanilla New Yorkissa sijaitseva uusmaurilaiseen tyyliin rakennettu synagoga, johon on otettu mallia Budapestin Dohány-kadun synagogasta. Se on ollut pidempään jumalanpalveluskäytössä kuin yksikään toinen kaupungin synagogista.
Synagogasta tuli virallisesti New York Cityn maamerkki vuonna 1966 ja kansallinen maamerkki vuonna 1975. Se omistaa Salem Fieldsin hautausmaan Brooklynissä.
Île Verte (Saint-Pierre ja Miquelon)

Île Verte () on Saint-Pierre ja Miquelonin saariryhmään kuuluva pieni kallioinen saari, joka sijaitsee Ranskan ja Kanadan välisen aluevesirajan kohdalla. Kumpikin valtio vaatii saarta itselleen.
Saarelle rakennettiin vuonna 1908 ensimmäinen majakka, joka korvattiin uudella vuonna 1955. Nykyinen, kolmas majakka on vuodelta 1993.
HMS Tordön (1865)

HMS Tordön oli Ruotsin laivaston vuonna 1865 vesillelaskettu John Ericsson -luokan monitori.
Valmistus.
Alus tilattiin Motalan telakalta 864 285 Ruotsin kruunulla ja sen köli laskettiin 1864. Alus laskettiin vesille 1. joulukuuta 1865 ja se otettiin palveluksen 16. elokuuta 1866.
Palvelus.
Heinäkuussa 1867 "Tordön" lähti sisaralustensa "HMS John Ericssonin" ja "HMS Tirfingin", höyryfregatti "HMS Vanadisin" ja siipirataskorvetti "HMS Thorin" sekä Norjan laivaston monitorin "KNM Scorpionin" kanssa Tukholmasta ammuntoihin saaristoon. Kuningas Oskar II vieraili osastossa 17. heinäkuuta, tarkasti kaikki alukset ja seurasi ammuntoja. Osasto lähti 24. heinäkuuta laivastovierailulle Helsinkiin ja Kronstadtiin vara-amiraali Christian Anders Sundinin johdolla. 20. kesäkuuta 1867 annetun kuninkaallisen määräyksen numero 242 mukaan osaston tuli viipyä Helsingissä viisi ja Kronstadtissa kaksitoista vuorokautta. Osasto saapui 3. elokuuta Kronstadtiin, jossa suurherttua Konstantin teki kahden ja puolen tunnin vierailun osaston aluksilla. Osasto lähti paluumatkalle 17. elokuuta. Vierailu oli monitorien ainoa yhdessä tekemä.
Alus poistettiin palveluksesta 25. elokuuta 1922 ja myytiin marraskuussa 1923 Saksaan romutettavaksi.
HMS Tirfing (1866)

HMS Tirfing oli Ruotsin laivaston vuonna 1866 vesillelaskettu John Ericsson -luokan monitori.
Valmistus.
Alus laskettiin vesille 1. kesäkuuta 1866 ja se otettiin palveluksen 4. heinäkuuta 1867.
Palvelus.
Heinäkuussa 1867 "Tirfing" lähti sisaralustensa "HMS Tordönin" ja "HMS John Ericssonin", höyryfregatti "HMS Vanadisin" ja siipirataskorvetti "HMS Thorin" sekä Norjan laivaston monitorin "KNM Scorpionin" kanssa Tukholmasta ammuntoihin saaristoon. Kuningas Oskar II vieraili osastossa 17. heinäkuuta, tarkasti kaikki alukset ja seurasi ammuntoja. Osasto lähti 24. heinäkuuta laivastovierailulle Helsinkiin ja Kronstadtiin vara-amiraali Christian Anders Sundinin johdolla. 20. kesäkuuta 1867 annetun kuninkaallisen määräyksen numero 242 mukaan osaston tuli viipyä Helsingissä viisi ja Kronstadtissa kaksitoista vuorokautta. Osasto saapui 3. elokuuta Kronstadtiin, jossa suurherttua Konstantin teki kahden ja puolen tunnin vierailun osaston aluksilla. Osasto lähti paluumatkalle 17. elokuuta. Vierailu oli monitorien ainoa yhdessä tekemä.
Alus poistettiin palveluksesta 25. elokuuta 1922 ja myytiin vuonna 1923 Saksaan romutettavaksi.
HMS Loke (1869)

HMS Loke oli Ruotsin laivaston vuonna 1869 vesillelaskettu John Ericsson -luokan monitori.
Valmistus.
Aluksen rahoitus vahvistettiin vuoden 1866 budjetissa ja se tilattiin 8. maaliskuuta 1867 Motala Verkstadin Norrköpingin telakalta. Aluksen suunnitteli Jacques d’Ailly, joka oli suunnitellut aiemmatkin John Ericsson -luokan alukset. Köli laskettiin vielä maaliskuussa 1867, mutta alus laskettiin vesille vasta 4. syyskuuta 1869. Nimi vahvistettiin 17. helmikuuta 1870 annetulla päiväkäskyllä. Alus otettiin palveluksen marraskuussa 1871, jolloin sen valmistuskustannukset olivat hieman yli 1,2 miljoonaa Ruotsin kruunua.
Aluksen aseistusta täydennettiin jo koeajoissa 25 mm Nordenfelt M/77 -tykki ja kaksi 12 mm Palmcrantz M/75 -konekivääriä asennettiin vuonna 1877. Konekiväärit korvattiin vuosina 1885–1887 25 millimetrin tykeillä. Aluksen pääaseet vaihdettiin vuonna 1890 kahteen 240 millimetrin Finnspång M/76 -tykkiin 3. maaliskuuta 1882 annetun päiväkäskyn mukaisesti.
Palvelus.
Alus oli palveluksessa ainoastaan kuusi purjehduskautta, mikä oli paljon vähemmän kuin muilla Ruotsin merivoimien monitoreilla. Purjehduskaudet olivat:
Laivaston esikunta teki varauksen vuoden 1903 budjettiin 270 000 kruunusta "Loken" modernisointiin. Työn kokonaiskustannuksiksi arvioitiin 540 000 kruunua, joka edellytti hakemusta maan hallitukselta. Kun hallitus päätti monitorien tulleen tiensä päähän niin modernisoinnista päätettiin toistaiseksi luopua. Laivaston esikunta teki uuden hakemuksen vuonna 1908, mutta maan hallitus hylkäsi sen samoin perustein. Aluksen modernisoinnista päätettiin luopua ja se poistettiin palveluksesta 21. elokuuta 1908. Alus asetettiin myyntiin 62 922 kruunun lähtöhinnalla. Aluksen ostajasta ei ole tietoa, mutta todennäköisesti se romutettiin ennen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista.
HMS Garmer

HMS Garmer oli alun perin saaristotykistön () ja sen Ruotsin laivastoon liittämisen jälkeen vuonna 1872 alkaen laivaston monitori. Ruotsissa alus luokiteltiin 3. luokan panssarilaivaksi ( ja vuodesta 1895 alkaen .
Valmistus.
Ericssonin ja d'Aillyn suunnitteleman aluksen kokonaispituus oli 28,5 ja sen maksimi leveys 6,98 metriä. Aluksen syväys oli ainoastaan 2,29 metriä. Aluksen uppouma oli täysin kuormattuna 271 tonnia. Aluksen Yhdysvalloista New Yorkista ostettu yksikattilainen 90 hevosvoiman höyrykone mahdollisti 5,5 solmun nopeuden.
Aluksen aseistuksena oli ainoastaan yksi Finspongin valmistama 26,7 senttimetrin matalapaineinen Ferlitsen-järjestelmää käyttävä suustaladattavatykki. Lisäksi aluksella oli vuonna 1877 kymmenpiippuinen 12 millimetrin konekivääri. Aluksen suojana oli 39 millimetriä paksu panssarivyö ja 20 millimetrin kansipanssari. Tykkitornin kilpi oli 149 millimetriä ja tulenjohtotorni 208 millimetriä paksu. Aluksen miehistönä oli kaksi upseeria, neljä aliupseeria ja neljätoista miehistönjäsentä.
Alus tilattiin Norrköpingistä Motalan telakalta. Alus laskettiin vesille 19. toukokuuta 1867 ja se otettiin palveluksen 17. maaliskuuta 1868.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta 17. helmikuuta 1893.
Sosiaalinen verkosto

Sosiaalinen verkosto on sosiaalinen rakenne, joka koostuu yksilöistä (tai organisaatioista), jotka ovat yhteydessä toisiinsa yhdellä tai useammalla keskinäisellä riippuvuussuhteella. Tällaisia suhteita voivat olla ystävyys, sukulaisuus, yhteinen etu, taloudellinen vaihto, seksuaaliset suhteet tai suhteet, jotka perustuvat tietoon, uskomuksiin tai arvovaltaan.
Sosiaalisten verkostojen analyysissä (engl. social network analysis, SNA) sosiaaliset verkostot nähdään verkostoteorian kontekstissa siten, että ne muodostuvat solmukohdista ja yhteyksistä; solmut ovat yksilöllisiä toimijoita verkostoissa, ja yhteydet kuvaavat toimijoiden välisiä suhteita. Muodostuvat graafipohjaiset rakenteet ovat usein hyvin kompleksisia. Monilla tieteenaloilla tapahtuva sosiaalisten verkostojen tutkimus on osoittanut, että verkostot toimivat monilla tasoilla perheistä valtioihin, ja niillä on merkittävä rooli ongelmanratkaisussa, organisaatioiden toiminnassa ja yksilöiden kyvyssä saavuttaa tavoitteitaan.
Sosiaalisia verkostoja muodostuu useissa sosiaalisen median palveluissa kuten Facebookissa ja Twitterissä, joissa käyttäjät voivat seurata toistensa lähettämiä viestejä. Sosiaalisen median palvelujen yleistyminen on nostanut sosiaaliset verkostot ja niiden analyysin laajemman kiinnostuksen kohteeksi.
Henrik Adolf Mechelin

Henrik Adolf Mechelin () oli suomalainen virkamies, valtiopäiväedustaja ja senaattori.
Opiskelu ja työura.
Henrik Adolf Mechelin suoritti ylioppilastutkinnon Helsingissä vuonna 1830. Tämän jälkeen hän opiskeli Helsingin yliopistossa, josta valmistui viisausopin (filosofian) maisteriksi vuonna 1836.
Mechelin teki pitkän virkauran Venäjän ulkoasiain hallinnossa eri tehtävissä. Hän toimi Venäjän ulkoasiainministeriössä kansliavirkamiehenä ja kielenkääntäjänä vuosina 1839–1849 ja Venäjän pääkonsulina Norjassa 1850–1869. Vuonna 1869 Mechelin nimitettiin senaattoriksi talousosastoon ja 1871 hänet nimettiin senaatin kirkollisasiain toimikunnan päälliköksi. Vuonna 1885 hän sai omasta pyynnöstään eron senaattorin virasta.
Mechelin oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1888, 1891, 1894, 1897 ja 1899.
Arvonimet ja kunnianosoitukset.
Mechelin sai nimineuvoksen (1839), kollegiasessorin (1844), hovineuvoksen (1847), kollegineuvoksen (1850), valtioneuvoksen (1854) ja viimein vuonna 1868 todellisen valtioneuvoksen arvonimet. Hänet aateloitiin lastensa ja heidän jäkeläistensä kanssa vuonna 1886 ja merkittiin Suomen ritarihuoneen kirjoihin vuonna 1887. Hänen aatelissukunsa on sittemmin sammunut.
Mechelin sai myös useita venäläisiä ja ruotsalaisia kunniamerkkejä.
Perhe.
Henrik Adolf Mechelinin vanhemmat olivat Kesälahden kappalainen, myöhempi Jaakkiman kirkkoherra Henrik Johan Mechelin (1774–1840) ja Christina Maria Costiander (1785–1855). Perheeseen syntyi 12 lasta, joista Henrik Adolf oli viidenneksi vanhin.
Henrik Adolf meni vuonna 1846 naimisiin Eugénie Octavie Josephine Cathérine Tricot de Mouceaux’n (19. huhtikuuta 1829 Pietari – 6. maaliskuuta 1919 Helsinki) kanssa. Pariskunta sai viisi lasta: Oscar Johan (s. 1851), Julia Fanny (s. 1853), Marie Cecile Constance Adele (s. 1860), Adolf Constantin (s. 1862) ja Henrik Josef Gustaf (s. 1864). Kaikki lapset syntyivät Kristianiassa (nyk. Oslo) isän ollessa siellä Venäjän konsulina.
Henrik Adolf Mechelin oli Leo Mechelinin setä. He olivat myös yhtä aikaa senaatin jäseninä.
Pierina Legnani

Pierina Legnani (1863–1923) oli italialainen ballerina. Hän esiintyi Milanossa, Pariisissa, Lontoossa ja Madridissa ennen kuin pääsi vuonna 1893 Mariinski-teatteriin, jossa hän saattoi 32 fouettén käytännön alulle. Legnanin inspiroimana venäläiset tanssijat kehittivät heille nykyisin ominaisen teknisen briljanssinsa.
Legnani esiintyi Venäjällä vuoteen 1901. Hän sai Keisarilliselta baletilta "prima ballerina assolutan" arvonimen, jonka hänen lisäkseen on siltä saanut vain Mathilde Krzesinska. Sen lisäksi, että Legnani loi Odetten ja Odilen kaksoisroolin Marius Petipan ja Lev Ivanovin versiossa "Joutsenlammesta" (1895), hän esiintyi myös esimerkiksi "Coppéliassa". Hän jatkoi esiintymistä vuoden 1910 paikkeille Italiassa, Ranskassa ja Englannissa.
Torger Enckell

Torger Carolus Enckell (22. huhtikuuta 1901 Kurkijoki – 1. toukokuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja -graafikko. Hänen töitään oli ensi kertaa julkisesti esillä vuonna 1924. Enckell kuului 1920-luvulta lähtien suomenruotsalaisen modernismin huomattaviin edustajiin. 
Enckell opiskeli vuosina 1919–1921 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Alvar Cawénin johdolla ja teki opintomatkoja Pariisiin ja Roomaan vuosina 1925–1926. André Derainin tiedetään olleen hänelle yksi tärkeä taiteellinen esikuva. Enckellin maalauksille on ominaista välittömyys ja intiimiys sekä varhaisvuosien jälkeen kolorismiin ja ranskalaisen värimaalauksen tyyliin suuntautunut vahva värien käsittely. Enckellin maalausten keskeisen osan muodostavat henkilötutkielmat, muotokuvat ja omakuvat, mutta teosten aiheina on myös maisemia ja asetelmia. Piirustuksilla ja grafiikalla on lisäksi tuotannossa merkittävä osa.
Enckell oli yksi vuonna 1956 syntyneen Prisma-taiteilijaryhmän perustajajäsenistä, ja hän osallistui ryhmän kaikkiin yhteisnäyttelyihin. Ryhmän muita jäseniä olivat Yngve Bäck, Gösta Diehl, Ragnar Ekelund, Unto Pusa, Sigrid Schauman ja Sam Vanni. Enckell toimi vuosina 1958–1963 myös maalauksen opettajana Vapaassa taidekoulussa, viimeiset kolme vuotta koulun rehtorina.
Enckell palkittiin vuonna 1962 Pro Finlandia -mitalilla.
Enckellin vanhemmat olivat professori Karl Enckell (1853–1937) ja Vesta Charlotta Edgren (1871–1947), ja hänen veljiään olivat kirjailijat Olof Enckell (1900–1989) ja Rabbe Enckell (1903–1974). Kuvataiteilija Carolus Enckell (1945–2017) oli Enckellin lapsi.
Love in Rewind

Love in Rewind on bosniahertsegovinalaisen Dino Merlinin kappale, jolla Merlin edusti kotimaataan vuoden 2011 euroviisuissa. Kappale kilpaili toisessa semifinaalissa, jossa se sai 109 pistettä, sijoittui viidenneksi ja pääsi siten finaaliin. Finaalissa se sijoittui kuudenneksi 125 pisteellä. Kappale sai täydet 12 pistettä Itävallalta, Makedonian tasavallalta, Serbialta, Slovenialta ja Sveitsiltä.
Lähteet.
QRpedia

QRpedia on järjestelmä, jonka tuottama QR-koodi avaa tiettyyn aiheeseen liittyvän Wikipedian sivun, kun käyttäjä skannaa koodin kamerakännykällään. Sovellus tunnistaa mobiililaitteen kielivalinnan ja etsii Wikipedia-artikkelin samalla kielellä, jos sellainen on luotu. Artikkeli esitetään kannettaville laitteille optimoidussa muodossa. QRpediaa on käytetty museoissa antamaan näyttelyesineistä taustatietoja monella kielellä, ilman että museon seiniä peittävät suurikokoiset tekstitaulut. Esimerkkejä sitä hyödyntäneistä museoista ovat Derbyn kaupunginmuseo ja Fundació Joan Miró, joka liitti koodit ulkomaille kiertoon lähteneeseen näyttelyynsä. Myös Britannian kansallisarkisto aloitti koodeja käyttävän projektin näyttelytilassaan.
Sovellus käyttää Wikipedian APIa, ja sen lähdekoodi on julkaistu vapaalla lisenssillä (MIT). Sen kehittämiseen osallistuivat Britannian Wikimedian puheenjohtaja Roger Bamkin, Derbyn kaupunginmuseo ja Web-konsultti Terence Eden.
Meir Shalev

Meir Shalev () (1948 Nahalal, Israel – 11. huhtikuuta 2023) oli israelilainen kirjailija. Häntä pidetään yhtenä Israelin arvostetuimmista kirjailijoista.
Shalev palveli aikanaan Golanin prikaatissa ja osallistui 1960-luvun lopulla sekä kuuden päivän sodan ja näännytyssodan taisteluihin. Hän oli koulutukseltaan biologi. Uransa alussa Shalev veti televisiossa ja radiossa satiirisia ohjelmia mutta jätti television talkshow’n 40-vuotiaana ja kirjoitti esikoisromaaninsa.
Ensimmäinen romaani "Roman Russi" ('Venäläinen romaani' ilmestynyt englanniksi nimellä "The Blue Mountain") ilmestyi 1988. Se oli suosittu ja teki Shalevista välittömästi Israelin arvostetuimpiin kuuluvan nykykirjailijan. Kirja oli myös hänen kansainvälinen läpimurtonsa, joka on käännetty 12 kielelle. Vuonna 2009 on ilmestynyt muistelmateos, jonka englanninnos on nimeltään "My Russian Grandmother and her American Vacuum Cleaner" (’Venäläinen isoäitini ja hänen amerikkalainen imurinsa’). 
Shalev kirjoitti myös tietokirjoja ja 14 lastenkirjaa, ja hänellä oli viikoittainen kolumni sanomalehti "Yediot Ahronotin" viikonvaihdenumerossa. Siinä hän esitti satiirisia kommentteja hallituksen politiikasta ja voivotteli israelilaisten tilannetta.
Shalev esiintyi hyvin suorasanaisesti myös haastattelijoita kohtaan, mutta oli silti Israelin rakastetuimpia kirjailijoita. Israelilaisen verkkouutissivuston Ynetin kahdensadan kaikkien aikojen merkittävimmän israelilaisen äänestyksessä hän oli 42.
Shalevin isovanhemmat olivat Israeliin muuttaneita itäeurooppalaisia ortodoksijuutalaisia. Hänen sukunsa oli hyvin kirjallista. Isä oli runoilija Jitzhak Shalev, ja kirjailija Zeruja Shalev oli hänen serkkunsa.
CasaPound

CasaPound (tai ”Casa Pound”, ) on italialainen uusfasistinen puolue, joka sai alkunsa talonvaltausliikkeenä Rooman kaupungin asuntopolitiikkaa vastustaneista fasisteista vuonna 2003. Liike myös tarjoaa arkielämän palveluja ja naapuriyhteisöllisyyttä mutta ”vain italialaisille”.
Ideologia.
Järjestön varapuheenjohtajan Simone di Stefanon mukaan järjestö kannattaa Mussolinin fasismia mutta pitää rotulakeja virheenä.
CasaPoundin talouspoliittiset näkemykset ovat täsmälleen samat kuin Mussolinin: ”"Haluamme, että viestintä, liikenne, energia ja terveydenhoito kansallistetaan ja valtio rakentaa taloja, jotka se myy halvalla perheille"”.
Maahanmuuttoa järjestö vastustaa, koska maahanmuuttajat polkevat palkkoja. Fasistitervehdykset kuuluvat hautajaisiin. Järjestö valtaa taloja, edistää halpaa asumista sekä tukee velallisia ja luonnonkatastrofien uhreja.
Järjestö.
CasaPoundilla on 5 000 jäsentä. Uusnatsistinen Suomen vastarintaliike järjesti lokakuussa 2011 tilaisuuden, johon kutsuttiin Euroopan äärioikeistolaisia sosiaalisia talonvaltausliikkeitä, muun muassa CasaPound.
Nimen etymologia.
Ryhmä on saanut nimensä Mussolinia tukeneen yhdysvaltalaisen runoilijan Ezra Poundin mukaan. Toisaalta nimi viittaa myös Roomassa vuonna 2003 vallattuun taloon CasaPound. Poundin tytär Mary De Rachewiltz yrittää saada tuomioistuimen kautta kieltoa isänsä nimen käytölle.
Valtaajat halusivat teollaan ilmaista vastalauseensa kaupungin asuntopolitiikkaa kohtaan. Järjestö ammentaa italialaisen sosiaalisen oikeiston ("destra soziale") perinteestä, mutta on omaksunut toimintamalleja Italian vasemmiston perinteestä. Sen tavoitteena on vahvistaa ydinperhettä ja muita perinteisiä järjestelmiä, ja toimintaa kohdistetaan vain ”italialaisiin”.
Väkivalta.
Italian vasemmistojärjestöjen mukaan CasaPoundin kannattajat ovat hyökänneet toistuvasti heidän kimppuunsa. CasaPoundin varapuheenjohtaja kiistää tämän ja sanoo järjestönsä olevan itse vasemmistolaisten hyökkäysten uhri. Järjestön puheenjohtajan yhtyeen konserteissa yleisön harjoittamaa keskinäistä vyöpiiskausta hän puolustelee.
Järjestön toimintatapoihin kuuluu kuitenkin häikäilemätön poliittinen väkivalta, muun muassa hyökkäykset opiskelijajärjestöjä vastaan, mutta se on suojautunut löyhällä yhteistyöllä pienten mutta vakiintuneiden oikeistolaisten puolueiden kanssa ja saanut näin parlamentaarista suojaa laittomalle toiminnalleen.
King of Rome

King of Rome oli englantilainen kirjekyyhky, joka voitti vuonna 1913 kilpalennon Roomasta kotiinsa Englantiin.
Kilpailussa päästettiin Roomasta liikkeelle 1200 kirjekyyhkyä, jotka alkoivat etsiä reittiä koteihinsa eri puolilla Pohjois-Eurooppaa. Noin seitsemän prosenttia linnuista palasi, ja nopein sai nimen The King of Rome. Kilpailun aikana oli myrsky, jossa monet linnuista saivat surmansa.
Linnun kasvattaja Charles Hudson kuului sukuun, jossa harrastettiin kyyhkysten kasvattamista kilpailuihin. Hän oli kasvattanut monia voittajakyyhkysiä takapihallaan Derbyn Friars Gatessa. Kun King of Rome oli voittanut kuuluisan yli tuhannen mailin kilpailun, siitä tuli ostotarjouksia Amerikkaa myöten.
Kun lintu kuoli, Hudson antoi sen täytettäväksi, ja vuonna 1946 hän lahjoitti täytetyn linnun Derbyn kaupunginmuseoon. Linnusta on tehty laulu ja kuvakirja.
Tuomas Eerola

Tuomas Eerola (s. 27. maaliskuuta 1971 Kangasala) on suomalainen musiikkitieteilijä. 
Koulutus ja ura.
Koulutus.
Eero valmistui Jyväskylän yliopistosta filosofian maisteriksi 1997 pääaineenaan musiikkitiede. Jatko-opintoja hän suoritti Leicesterin yliopistossa, Isossa-Britanniassa (1999–2000) sekä monitieteisessä Pythagoras-tutkijakoulussa (2000–2003). Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2003 (Jyväskylän yliopisto) ja hänen musiikin havaitsemista käsittelevä väitöskirjansa palkittiin samana vuonna Jyväskylän yliopiston humanistisen tiedekunnan parhaana. 
Työura.
Eerola on toiminut vuodesta 1997 lähtien eri tehtävissä Jyväskylän yliopiston musiikin laitoksella. Eerola on monitieteisen musiikintutkimuksen huippututkimusyksikön sekä Musiikin tutkimuksen valtakunnallisen tohtoriohjelman johtoryhmän jäsen. Hän on edistänyt tieteenalaansa Suomen musiikkitieteellisessä seurassa eri rooleissa vuosina 1999–2011. Vuonna 2011 Eerolalle myönnettiin Jyväskylän yliopiston tieteellisen tiedon julkistamispalkinto. Hän toimi musiikkitieteen professorina Jyväskylän yliopiston musiikin laitoksella vuosina 2010-2017. Hänen luottamustehtäviinsä kuului mm. laitoksen johtajuus (2011-2012). Vuodesta 2013 lähtien Eerola on työskennellyt musiikkipsykologian professorina Englannissa, Durhamin yliopiston musiikin laitoksella. Durhamin yliopiston musiikin laitoksella hän on toiminut tutkimusjohtajana (2013–2015, 2021–2024) sekä laitoksen johtajana (2018–2020).
Tutkimusaiheet.
Eerolan erityisalaa on musiikkipsykologia, erityisesti musiikki ja tunteet, musiikin havaitseminen sekä musiikki ja liike. Hänelle on myönnetty merkittäviä tutkimusapurahoja muun muassa Suomen Akatemialta surullisen musiikin viehätyksen tutkimiseen, ESRC-rahoittajalta tunteiden tunnistamisen tutkimiseen musiikissa, sekä AHRC-rahoittajalta (yhteisvastuullisena johtajana) musiikkiesitysten vuorovaikutteisen synkronoinnin tutkimiseen. Hän on myös osallistunut kahteen Australian tutkimusneuvoston myöntämään Discovery Project -rahoitukseen koskien musiikin herättämiä tunteita sekä musiikin luomaa sosiaalista yhteenkuuluvuuden kokemusta.
Myöhäismoderni

Myöhäismoderni (tai notkea moderni) pyrkii kuvaamaan joidenkin pitkälle kehittyneiden nykyajan yhteiskuntien tilaa. Sen kontekstissa yhteiskuntien tilaa pidetään modernin jatkumona selvästi erilaisen uuden ajan (postmodernin) sijaan.
Myöhäismodernia määrittävät kompleksiset, globaalit kapitalistiset taloudet ja siirtymä valtion tuesta ja avustuksista yksityisiin palveluihin. Erityisesti Ulrich Beck, Zygmunt Bauman ja Anthony Giddens tunnetaan myöhäismodernin käsitteen tutkijoina ja puolestapuhujina.
Diego López de Salcedo

Diego López de Salcedo oli ensimmäinen Espanjan kuningasta edustanut kuvernööri Hondurasissa. 
Hän saapui maahan lokakuussa 1526, jolloin Hondurasin espanjalaiset konkistadorit kamppailivat keskenään valtaamiensa maa-alueiden hallinnasta. López de Salvedon saapuminen rauhoitti tilanteen heidän välillään. Sen sijaan alkuperäisasukkaat, jotka olivat tehneet rauhan Hernán Cortésin kanssa, nousivat usein kapinaan López de Salcedon aikana. Hän pyrki laajentamaan määräysvaltaansa Nicaraguaan, minkä takia nicaragualaiset vangitsivat hänet. Pian tämän jälkeen Hondurasin ja Nicaraguan rajoista sovittiin ja López de Salcedo vapautettiin. Hän palasi kuitenkin Hondurasiin vasta vuonna 1529.
Cely Mechelin

Alma Cecilia (Cely) Mechelin (12. elokuuta 1866 Helsingin maalaiskunta – 30. heinäkuuta 1950 Bromarv) oli suomalainen naisasialiikkeen ja muiden kansalaisjärjestöjen aktiivi, joka oli perustamassa monia järjestöjä.
Mechelin oli valtiomies Leo Mechelinin ja tämän vaimon Alexandra Lindroosin ainoa lapsi. Hän oli Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston vuoden 1890 promootion yleinen seppeleensitojatar. Hän loi uransa aikansa säätyläisnaisille tyypillisissä filantrooppisissa ja yhteiskunnallisissa kansalaisjärjestöissä, joissa hän aktivoitui jo nuorena. Kiinnostuttuaan sokeiden lukutaidon edistämisestä ja tutustuttuaan Pariisissa sokeille suunnattuun kirjastoon hän perusti vuonna 1890 Sokeainkirjastoa ylläpitävän Föreningen Böcker åt de blinda – Yhdistys Kirjoja sokeille -yhdistyksen, jonka puheenjohtajana hän toimi vuoteen 1932.
Mechelin toimi aktiivisesti Unioni Naisasialiitto Suomessa ry:ssä ja oli vuonna 1899 perustamassa Martta-yhdistystä, jonka puheenjohtaja hän oli vuosina 1901–1902, varapuheenjohtaja vuosina 1903–1904 ja keskustoimikunnan jäsen vuoteen 1924 sekä Finlands svenska Marthaförbundin keskustoimikunnan jäsen vuosina 1924–1939. Ensimmäisen sortokauden aikana Mechelin osallistui passiivisen vastarinnan organisointiin ja oli vuonna 1902 perustamassa vastarintajärjestö Kagaalin sisarjärjestöä eli naiskagaalia, jossa hän toimi sen vuonna 1944 tapahtuneeseen muodolliseen lakkauttamiseen saakka. Vuonna 1918 hän oli vuorostaan perustamassa Sotilaskotiyhdistystä, jonka hallitukseen hän kuului vuoteen 1924. Vuosina 1919–1924 Mechelin oli lisäksi Ruotsalaisen kansanpuolueen keskushallituksen jäsen.
Mechelinille myönnettiin Suomen Valkoisen ruusun ritarimerkki, Jääkäriliiton muistomitali, Vapaussodan muistomitali sekä neljännen luokan vapaudenristi.
Lapseton Mechelin jätti omaisuutensa eri yleishyödyllisiin tarkoituksiin. Hän testamenttasi Bromarvissa omistamansa kesähuvilan sekä 300 000 markkaa paikalliselle Martta-yhdistykselle, joka sijoitti rahat osakkeisiin niin, että niistä myöhemmin kertyi huomattava pääoma. Mechelinin perustama näkövammaisten kirjasto toimii edelleen ja sai vuonna 2001 hänen mukaansa nimekseen Celia.
Mechelin oli mahdollisesti homoseksuaali, mikä on tullut myöhemmin ilmi hänen kirjeenvaihdostaan. Hänellä saattoi jossain vaiheessa olla romanttinen suhde kansanedustaja Vera Hjeltiin, jonka kanssa hän oli kirjeenvaihdossa 54 vuotta.
Juan Manuel Gálvez

Juan Manuel Gálvez Durón (10. kesäkuuta 1887 Tegucigalpa, Honduras – 20. elokuuta 1972) oli hondurasilainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 1949–1954 ja korkeimman oikeuden presidenttinä 1956–1963.
Gálvez syntyi Tegucigalpassa 1887, ja hänen vanhempansa olivat José María Gálvez Retes ja Benita Durón. Hän valmistui oikeustieteestä ja politiikan tutkimuksesta Hondurasin kansallisesta yliopistosta 1913. Seuraavana vuonna hänet valittiin tuomariksi La Ceibaan.
Politiikkaan Gálvez siirtyi 1924, jolloin hänet valittiin kansalliskongressiin. Hän oli Vicente Tostan hallinnossa sisä- ja oikeusministerinä 1924–1925 ja Miguel Paz Barahona hallinnossa sisäministerinä 1925–1929. Tiburcio Carías Andinon aikana Gálvez toimi sota-, laivasto- ja ilmavoimaministerinä 1933–1948.
Carías oli hallinnut Hondurasia itsevaltiaasti 15 vuoden ajan, kun hänet painostettiin järjestämään vaalit. Gálvez voitti vaalit helposti, sillä Liberaalipuolueen toiminta oli edelleen tiukasti rajattua. Levottomuuksista huolimatta Tiburcio Carías Andino astui valtaan rauhallisesti 1932. Gálvez astui virkaan 1949 ja jatkoi näin käytännössä "Cariatoksi" nimettyä kautta Hondurasin historiassa. Hän kuitenkin toteutti monia uudistuksia ja vapautti jälleen Liberaalipuolueen toiminnan. Gálvezin aikana maahan luotiin myös ensimmäinen tuloverolaki, jonka piiriin joutuivat myös banaaniyhtiöt. Hondurasiin perustettiin myös keskuspankki ja valtion kehityspankki.
Marraskuussa 1954 järjestettiin vapaat vaalit, joissa liberaalit olivat jälleen mukana. Puolueen Ramón Villeda Morales saikin eniten ääniä, mutta hän ei kuitenkaan saanut tarvittavaa osuutta äänistä, sillä Kansallispuolueella oli kaksi ehdokasta. Kansallispuolue ei siis hyväksynyt vaalitulosta. Gálvez erosi kuitenkin samoihin aikoihin virastaan terveydentilaansa vedoten, ja Julio Lozano Diáz julistautui virkaatekeväksi presidentiksi.
Tuhon kuilu

Tuhon kuilu () on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteiselokuva, jonka ohjasi Stewart Raffill. Pääosassa esiintyvät Michael Paré ja Nancy Allen. Elokuva pohjautuu Philadelphia-koe -nimiseen urbaanilegendaan.
Juoni.
Vuonna 1943 Yhdysvaltain laivaston näkymättömyyskoe menee pahasti pieleen ja merimiehet David Herdeg ja Jim Parker yrittävät pelastautua hyppäämällä laidan yli. He kuitenkin siirtyvät tulevaisuuteen laivassa tehdyn kokeen vuoksi. Kaksikko löytää pian itsensä Nevadan aavikolta vuonna 1984, josta he yrittävät saada selvyyttä mitä oikein tapahtui.
Lipputulot.
Elokuva tuotti hieman yli kymmenen miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti, josta Yhdysvalloissa saatu osuus oli 8.1 miljoonaa dollaria.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo, että elokuvan uskomaton mielikuvitusjuoni on toteutettu yliolkaisesti. "Tuhon kuilu" saa häneltä kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Jatko-osa.
Elokuva sai jatko-osan "Tuhon kuilu 2 – Hitlerin voitto" (1993).
Plönin linna

Plönin linna () on Plönin kaupungissa Saksan Schleswig-Holsteinin osavaltiossa sijaitseva linna, joka sijaitsee kukkulalla Großer Plöner See -järven rannalla. Linna rakennettiin 1600-luvulla kolmikymmenvuotisen sodan aikana.