tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
For Crying Out Loud (Shiraz Lanen albumi)

For Crying Out Loud on suomalaisen hard rock -yhtye Shiraz Lanen esikoisalbumi, joka julkaistiin 15. huhtikuuta 2016 ja se sai positiivisen vastaanoton. Albumi sisältää hieman rankemaa hard rockia, mutta myös kevyempää blues-henkistä rockia. Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 36.
Levyn julkaisun jälkeen syksyllä 2016 yhtye kiersi Eurooppaa.
Toivo Harjunpää

Kalle Toivo Immanuel Harjunpää (2. kesäkuuta 1910 Rauma – 21. syyskuuta 1995) oli amerikansuomalainen luterilainen pappi ja kirkkohistorian professori. Hänen uskonnollinen taustansa oli evankelisessa herätysliikkeessä.
Harjunpää vihittiin papiksi Turussa 1936. Hän oli jonkin aikaa pappina Vehmaalla ja oli sitten Suomen Merimieskirkon pastorina Lontoossa 1938–1945 ja arkkipiispa Aleksi Lehtosen sihteerinä 1945–1948. Hän oli perustamassa vuonna 1946 liturgiseen liikkeeseen kuulunutta Liturgiset veljet-piiriä Turkuun ja toimi piirin johtajana.
Harjunpää muutti toukokuussa 1948 Yhdysvaltoihin. Hän oli vuodesta 1953 opettajana Berkeleyssä Kaliforniassa sijaitsevassa Pacific Lutheran Theological Seminaryssa ja hän toimi Berkeleyn Graduate Theological Unionin kirkkohistorian professorina 1963–1977 aina eläkkeelle jäämiseensä saakka. Harjunpää oli myös korkeakirkollisen Societas Sanctae Birgittae veljistön jäsenenä.
Erkylän taistelu

Erkylän taistelu oli Hausjärven pitäjän Erkylän kylässä 21. huhtikuuta 1918 käyty Riihimäen valtaukseen liittyvä Suomen sisällissodan taistelu. Hikiälle matkalla ollut saksalainen osasto joutui Erkylän kartanoon kuuluvan Ilonummen torpan lähistöllä punaisten väijytykseen, jolloin kaatui kuusi saksalaista ja neljä punakaartilaista.
Taistelu.
21. huhtikuuta päättyneen Hyvinkään taistelun jälkeen osa saksalaisjoukoista jatkoi kohti Riihimäkeä vielä saman illan aikana. Majuri Godert von Redenin johtama Saksilainen karabinierirykmentti lähti marssimaan Erkylän kylän kautta Hikiälle, jossa sen tarkoitus oli katkaista Lahteen johtava rata, ennen hyökkäystään idän suunnasta Riihimäelle. Osasto pääsi noin 10 kilometrin päähän Hyvinkäältä, kun se Ilonummen torpan tuntumassa joutui punaisten väijytykseen noin kello 23. Syntyneessä tulitaistelussa kaatui kuusi saksalaista ja neljä punakaartilaista, ennen kuin punaiset irroittautuivat kahakasta. Redenin joukko ei taistelun tauottua pystynyt enää jatkamaan matkaansa, vaan majoittui yöksi läheisen Erkylän kartanon maille. Aamulla osasto jatkoi Hikiän asemalle, jonka valtauksen jälkeen se eteni edelleen Riihimäelle.
Hautapaikat.
Taisteluissa kuolleista kuudesta saksalaisesta neljä on haudattu Erkylän kartanon puistoon. Paikalla on muistomerkki, johon on kaiverrettu sotilaiden nimet. Kaatuneet punaiset on haudattu Ilonummelle, jonne pystytettiin muistokivi vuonna 1988.
Eduard Dallmann

Eduard Dallmann (11. maaliskuuta 1830 Blumenthal, Bremenin lähellä – 23. joulukuuta 1896, Blumenthal, Saksa) oli saksalainen valaanpyytäjä, kauppias ja napaseuduntutkija.
Dallmann aloitti seikkailuretkensä 15-vuotiaana merenkulkijana. Vuonna 1866 hänestä tuli hawaijilaisen laivan "W. C. Talbotin" kapteeni. Alus teki kaupparetkiä Alaskaan Tšukotkan alueille Beringinmerelle ja Tšuktšimerelle. Hän on ensimmäinen mainittu eurooppalainen, joka on astunut Wrangelinsaarelle~.
Vuosina 1867–1870 hän oli valaanpyyntialus "Count Bismarckin" päällikkö valaanpyyntiretkellä trooppisella Tyynellämerellä, Ohotanmerellä sekä Beringin- ja Tšuktšimerellä.
Kun valaat vähenivät arktisilla merillä, Dallmann sai 1872–1874 tehtäväkseen tutkia purje-höyrylaiva "Grönlandilla" Antarktiksen merialueita. Valaanpyynnin kannalta tehtävä onnistui kohtalaisen hyvin, mutta lisäksi Dallmann teki retkellä Etelämantereen tienoilla merkittäviä löytöjä, joista merkittävimpiä olivat Bismarckinsalmi sekä Anversinsaari, Brabantinsaari, Liègensaari ja Vilhelminsaaristo. "Grönlandilla" työskennellessään hän oli vuoden 1875 valaanpyyntikaudella asiantuntijana Davisinsalmen ja Baffininlahden valaanpyyntialueilla.
Venäläisen paroni von Knoopin toimeksiannosta Dallmann teki vuosina 1877–1884 vuosittain yrityksiä kuljettaa rahtia Obinlahdelle ja Jeniseinlahdelle, jossa tavaraa oli määrä vaihtaa viljaan ja muuhun tavaraan, jota tuotiin proomuilla pitkin noita suuria Siperian jokia. Karanmeren jääolojen vuoksi kaikkiaan seitsemästä yrityksestä onnistui vain neljä. Tappioiden leikkaamiseksi von Knoop lopulta keskeytti vaikean hankkeen. Epäonnistumisesta huolimatta Dallmannilla oli ollut harvinainen tilaisuus tutkia Karanmeren saaria ja rannikkoa, joita harva eurooppalainen oli nähnyt.
Kun Dallmann oli jättänyt Jäämeren vedet lopullisesti, hänestä tuli 1884 höyrylaiva "Samoan" kapteeni. Hänen laivansa vei Otto Finschin tieteellisen retkikunnan tuolloin vähän tutkitulle Uuden-Guinean pohjoisrannikolle.
Dallman jatkoi Uuden-Guinean pohjoisrannikon tutkimista vuosina 1887–1893 Saksan Uuden-Guinean kauppakomppanian nimissä ja nimesi tuolloin useita alueen saaria ja salmia.
Hajasara

Hajasara ("Carex remota") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen kasvi.
Hajasara muodostaa tiiviitä mättäitä. Sen särmikkäät, ohuet varret kasvavat 30–60 cm korkeiksi. Lehdet ovat lähes varsien pituisia, pari millimetriä leveitä ja velttoja. Kukat muodostavat tähkiä, joissa hedekukat ovat alhaalla, emikukat ylhäällä. Nuoret varret ovat pystyjä, vanhemmiten ne alkavat nuokkua. Tyvitupet ovat kellanruskeita ja alimman tähkän tukilehti on tähkää pidempi.
Hajasaraa kasvaa Keski-ja Etelä-Euroopassa. Yksittäisiä löytöjä on myös Ahvenanmaalla ja Ruotsin keski- ja eteläosissa. Suomessa hajasaraa kasvaa Ahvenanmaan länsiosissa kosteissa lehdoissa, lehtokorvissa ja puronvarsilla. Manner-Suomen ainoa esiintymä Lohjalla hävisi 1980-luvun lopulla.
Hajasara oli aiemmin rauhoitettu vain Ahvenanmaalla, nykyisin koko Suomessa.
George W. De Long

 
George Washington De Long (22. elokuuta 1844 New York, Yhdysvallat – 30. lokakuuta 1881 Siperia, Venäjä) oli Yhdysvaltain laivaston upseeri ja tutkimusmatkailija. Hän johti kovaonnista Jeannetten tutkimusretkeä, jolla etsittiin avointa Pohjoista jäämerta.
DeLong lähti parkki "Jeannettella" matkaan 1879 Lavrentinlahdesta Tšuktšien niemimaalta aikomuksena purjehtia pohjoisnavalle. Alus juuttui jäihin Gerladinsaaren lähettyvillä ja ajelehti lähes kaksi vuotta Itä-Siperian merellä. Talvikaudella 1879–1880 alus ajelehti Wrangelin maaksi nimetyn seudun pohjoispuolella, jossa De Long teki havaintoja ja piirroksia. Hän osoitti että kyseessä oli saari. "Jeannette" upposi toukokuussa 1881, ja retkikunnan jäsenistä pelastui 13.
Flutamidi

Flutamidi (C11H11N2O3F3) on aromaattisiin amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä muun muassa pitkälle edenneen eturauhassyövän hoitoon.
Ominaisuudet ja käyttökohteet.
Flutamidi on niin kutsuttu antiandrogeeni. Yhdiste on aihiolääke, joka metaboloituu vaikutuksiltaan voimakkaammaksi 2-hydroksiflutamidiksi. Se sitoutuu androgeenireseptoreihin ja estää täten androgeenien kuten testosteronin sitoutumista niihin. Näin testosteroni ei pääse stimuloimaan syöpäsolujen kasvua. Flutamidi sitoutuu androgeenireseptoreihin hieman heikommin kuin spironolaktoni tai syproteroniasetaatti. Flutamidia käytetään erityisesti etäpesäkkeitä muodostavien eturauhassyöpien hoidossa. Yhdistettä voidaan käyttää myös naisilla hirsutismin hoitoon. 
Haittavaikutukset.
Flutamidi on yleensä kohtalaisen hyvin siedetty lääkeaine. Tyypillisimpiä haittavaikutuksia ovat vatsavaivat ja ripuli. Yhdiste voi aiheuttaa myös ihon herkistymistä valolle ja harvinaisissa tapauksissa se on myrkyllinen maksalle.
Valmistus.
Flutamidia valmistetaan 4-nitro-3-trifluorimetyylianiliinin ja isobutyroyylikloridin välisellä reaktiolla. 4-nitro-3-trifluorimetyylianiliinia valmistetaan lähtien m-nitrotolueenista tai trifluorimetyylibentseenistä.
Aulis Kähkönen

Au­lis Kalevi Käh­kö­nen (10. joulukuuta 1930 Viipuri – 20. kesäkuuta 2016 Lake Worth, Yhdysvallat) oli 1950-lu­vul­la Työ­väen Ur­hei­lu­lii­ton (TUL) pa­ras mies­ui­ma­ri, joka pa­ran­si liit­ton­sa ja Suo­men en­nä­tyk­siä kai­kis­sa muis­sa uin­ti­muo­dois­sa pait­si va­paa­uin­nis­sa. Suo­mea Käh­kö­nen edus­ti 200 metrin rintauinnissa Hel­sin­gin olym­pi­a­lais­issa 1952 sekä li­säk­si mo­nis­sa maa­ot­te­luis­sa ja Poh­jois­mai­den mes­ta­ruus­ki­sois­sa. Vesi­pal­los­sa hän saa­vut­ti Hel­sin­gin Työ­väen Ui­ma­rei­den (HTU) jouk­ku­ees­sa SM-mi­ta­lei­ta.
Yksityiselämä.
Au­lis ”Aku” Käh­kö­nen syn­tyi Vii­pu­ris­sa 1930. Hä­nen isän­sä Erk­ki Käh­kö­nen (s. 1899 Vii­pu­ris­sa) oli am­ma­til­taan läm­mit­tä­jä, jon­ka suku­juu­ret oli­vat Utrechtissa, Hol­lan­nis­sa. Au­lik­sen äiti oli om­pe­li­ja­ Hil­ja Käh­kö­nen (s. 1908 Ju­val­la). Au­liksella oli kak­si vel­jeä.
Au­lis Käh­kö­nen ja Tui­ja Karhiola (s. 1935 Vii­pu­ris­sa) avi­oi­tui­vat syk­syl­lä 1958.
Käh­kö­nen luo­pui ra­vin­to­las­taan Helsingissä ja muut­ti per­hei­neen Yh­dys­val­toi­hin vuo­den 1985 lo­pus­sa. Aluk­si Käh­kö­nen asui Taco­mas­sa Wa­shing­to­nis­sa, jos­sa hän työs­ken­te­li kir­ves­mie­he­nä. Elä­ke­päi­viä Au­lis ja Tui­ja Käh­kö­nen viet­ti­vät Lake Worthissa Floridassa. Au­lis Käh­kö­nen kuo­li Yh­dys­val­lois­sa 20. kesäkuuta 2016.
Fantasy Zone

Fantasy Zone () on Segan kehittämä ja julkaisema ammuntapeli. Peli julkaistiin kolikkopelinä maailmanlaajuisesti 28. maaliskuuta 1986. Myöhemmin peli julkaistiin myös useille alustoille Sega Master Systemille ja Sharp X68000:lle.
Peli on "Fantasy Zone" -sarjan ensimmäinen peli.
Pelaaja ohjaa älyllistä avaruusalusta nimeltä Opa-Opa, joka taistelee vihollishyökkästä vastaan Fantasy Zone -nimisessä planeettajoukossa. Pelissä on joitakin ominaisuuksia, joita ei tyypillisissä ammuntapeleissä ole. Päähenkilöä Opa-Opa kutsutaan joskus Segan ensimmäiseksi maskotiksi. Pelin tyylissä ja päähenkilössä on lukuisia yhtäläisyyksiä aikaisempaan "TwinBeehin", ja näiden kahden sanotaankin vaikuttaneen "cute 'em up" -alalajin määrittelyyn.
Yhteydet muihin peleihin.
Segan aiemmassa pelissä "Space Harrier" oli maailma nimeltä "Fantasy Zone", joka oli erilainen.
Vilaflor

Vilaflor on kunta ja kylä Teneriffan saarella Kanariansaarilla Espanjassa. Kylä sijaitsee 1 400 metrin korkeudessa. Vilaflor on Teneriffan kunnista vähäväkisin, siellä asuu noin 2 000 ihmistä. Vilaflor on Teiden kansallispuistoa lähinnä oleva kylä.
Béthencourtin Pietari, Kanariansaarten ensimmäinen pyhimys, syntyi Vilaflorissa.
Pacem in terris

Pacem in terris () on paavi Johannes XXIII:n 11. huhtikuuta 1963 julkaisema kiertokirje. Hän ei osoittanut kirjettään ainoastaan katolisille, vaan koko maailmalle. Sen katsotaan vaikuttaneen radikaalilla tavalla katoliseen etiikkaan sodan ja rauhan lisäksi naisten oikeuksissa, uskonnonvapaudessa ja kirkon ja valtion suhteissa. Jokainen sen jälkeen kirjoitettu kiertokirje on viitannut siihen.
Paavi Johannes XXIII julkaisi "Pacem in Terris" -kiertokirjeen vuonna 1963 kylmän sodan ja ydinsodan uhan aikaan. Kirje korosti rauhaa yhteisenä ihmiskunnan tavoitteena yli uskonto- ja kansallisuusrajojen. Kiertokirje painotti ihmisoikeuksia, kuten ihmisarvoista elämää, uskonnonvapautta ja poliittisia vapauksia, ja nosti esiin viranomaisten vastuun toimia oikeudenmukaisesti ja suojella näitä oikeuksia.
Johannes XXIII korosti myös valtioiden välisten suhteiden merkitystä ja totesi, että kansakuntien oikeuksia ja vapauksia ei saa loukata. Hän näki ydinaseriisunnan välttämättömänä, sillä ydinaseiden uhka vaarantaa maailmanrauhan ja ihmiskunnan turvallisuuden. Kirjeessä painotettiin yhteistä maailmanlaajuista hyvää ja tarvetta vahvemmalle kansainväliselle vallalle, joka voisi turvata rauhan ja oikeudenmukaisuuden kaikkien valtioiden välillä.
Lisäksi paavi kehotti kirkkoa ja sen jäseniä olemaan aktiivisia rauhan ja oikeuksien puolustajia, yhdistämään etiikan, uskonnon, tieteen ja politiikan voimavarat maailmanrauhan saavuttamiseksi. Kiertokirje pohjautuu kristillisiin arvoihin, kuten rauhaan, myötätuntoon ja väkivallattomuuteen, ja tuomitsee ydinsodan moraalittomana, koska sen tuhoisat seuraukset ovat ristiriidassa oikeutuksen kriteerien kanssa.
"Pacem in Terris" oli osa paavi Johanneksen pyrkimystä uudistaa kirkon opetusta ja vahvistaa maailmanrauhaa, mutta hän kuoli vain kaksi kuukautta kirjeen julkaisun jälkeen ennen toisen Vatikaanin kirkolliskokouksen loppuunsaattamista.
Hapsisara

Hapsisara ("Carex capillaris") on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen kasvi. Hapsisara voidaan jakaa eri alalajeihin, joita ovat lettohapsisara ("Carex capillaris" subsp. "capillaris") ja napahapsisara ("Carex capillaris" subsp. "fuscidula").
Se on yleensä matalakasvuinen. Emi- ja hedekukat ovat eri tähkissä. Hapsisaraa kasvaa Norjassa, Pohjois-Ruotsissa, Baltiassa, Itä-Euroopassa ja Venäjällä sekä Euroopan vuoristoalueilla. Suomessa lajia tavataan paikoin Oulu-Lappeenranta-linjan pohjoispuolella ja lounaissaaristossa.
La peccatrice

La peccatrice (”Syntinen nainen”) on vuonna 1940 valmistunut italialainen elokuva. Amleto Palermin ohjaaman melodraaman pääosaa esittää Paola Barbara.
Juoni.
Pikkukaupungin tyttö Maria tulee raskaaksi ja lähtee häpeän painamana pois kotoaan. Marian sulhanen Alberto jättää hänet ja lapsi kuolee. Maria ryhtyy imettämään maanviljelijäpariskunnan lasta, ja he ottavat hänet kotiinsa asumaan. Emännän humalainen veli Salvatore yrittää raiskata Marian, ja tämä joutuu pakenemaan kaupunkiin. Siellä hän tutustuu Pietroon, joka päätyy velkojensa takia vankilaan. Rikas Ottavio pakottaa Marian työskentelemään prostituoituna. Ystävättären kuolema bordellissa herättää Marian vastarinnan. Lopulta hän pakenee kaupungista ja palaa anteeksi antavan äitinsä luokse.
Tuotanto, teemat ja vastaanotto.
Mustavalkoinen "La peccatrice" on kuvattu Rooman Kokeellisen elokuvakeskuksen studiossa ja äänitetty Cinecittàssa. Sen käsikirjoitus on veteraaniohjaaja Amleto Palermin ohella kolmen tunnetun elokuvakriitikon Luigi Chiarinin, Umberto Barbaron ja Francesco Pasinettin käsialaa. Elokuvan pääosissa nähdään Paola Barbaran lisäksi kolme kuuluisaa miesnäyttelijää: Vittorio De Sica, Fosco Giachetti ja Gino Cervi. Kuvaaja Vaclav Vich tarjoaa puolidokumentaarisia otoksia synnytyslaitoksesta, elonkorjuusta ja pesulatyöstä.
"La peccatrice" edustaa 1940-luvun alun italialaisessa elokuvassa tapahtunutta vähittäistä siirtymistä kohti neorealismia, joka huipentui Luchino Viscontin "Riivaajissa". Sen naiset ovat taloudellisesti ja seksuaalisesti riistettyjä ja miehet petollisia, hyväksi käyttäviä ja luonteeltaan heikkoja. Elokuvan melodramaattinen aihe – häpeäänsä pakeneva langennut nainen – on sinällään tyypillinen, ja sen tarjoamat ratkaisut – maaseutu, uskonto, äidillisyys ja anteeksianto – ovat perinteisiä. Tummasävyinen "La peccatrice" ei kuitenkaan pyri välttämään riistiriitoja tai vahvistamaan vallitsevaa järjestystä. Sen sanoma huipentuu loppua edeltävässä kohtauksessa, jossa Maria tarkkailee halveksuvasti sattumalta näkemäänsä entistä rakastajaansa. Toisin kuin esimerkiksi samaa aihetta käsittelevässä Alessandro Blasettin elokuvassa "Quattro passi tra le nuvole" (1942), nainen on lopulta kasvanut itsenäiseksi ja ottanut vastuun elämästään.
Aikalaiskriitikot suhtautuivat Venetsian elokuvajuhlilla esitettyyn elokuvaan myönteisesti sen yleisöä kosiskelevista melodramaattisista konventioista huolimatta. Arvostelijat kiittivät elokuvan rehellisyyttä ja Michelangelo Antonioni ylisti sen päähenkilön sisäistä voimaa ja kompleksisuutta.
Rintamaelämää (kirja)

Rintamaelämää: Valokuvia sieltä jostakin 1939–1944 on vuonna 1979 julkaistu Unio Hiitosen teos hänen ottamistaan rintamavalokuvista. 
Julkaiseminen.
Teos ilmestyi vuonna 1979 Tammen kustantamana, ja se perustuu Unio Hiitosen sota-aikana ottamien valokuvien näyttelyyn "Rintamaelämän arkipäivää", joka pidettiin saman vuoden alussa Suomen valokuvataiteen museossa. Hiitonen valokuvasi Zeiss Ikonta -kamerallaan talvisodassa, jatkosodassa ja Lapin sodassa kaikkiaan 1 168 otosta. Luvan valokuvaamiseen hän sai kuitenkin vasta vuoden 1943 alusta 18. divisioonan esikunnasta. Teokseen hän valitsi valokuvia, joissa on "rintamamiesten päivittäinen arkinen elämä ilman sodan inhimillisesti järkyttävien kauheuksien korostamista". 
Sisältö.
Kirjassa on Unio Hiitosen esipuhe lukijalle, valokuvat on ryhmitelty talvisodan (s. 7–16), jatkosodan (s. 17–138) ja Lapin sodan (s. 139–159) kuviin, nimiöaukeamalla on lisäksi yksi kuva. Kuviin on liitetty teksti, jossa todetaan kuvan ottamisaika ja -paikka, samoin kuin saatetaan mainita henkilöitä nimiltä ja yksityiskohtia aseista, varusteista ja kuvaan liittyvästä toiminnasta, esimerkiksi tykeistä, joilla Hiitosen patteri ampui talvisodan viimeiset laukaukset 13. maaliskuuta 1940 kello 10.58, kaksi minuuttia ennen aselevon alkamista. Kaikki teoksen kuvat ovat mustavalkoisia. 
Talvisodan kuvat.
Ensimmäinen talvisodan kuva on Unio Hiitosesta itsestään Helsingissä 8. joulukuuta 1939. Talvisodasta teoksessa on yhteensä vain 15 kuvaa, viimeinen niistä on kotiutuksesta Utissa 14. heinäkuuta 1940. 
Jatkosodan kuvat.
Suurin osa valokuvista on jatkosodan ajalta, niitä on lähes kaksi ja puolisataa. Ensimmäinen kuva on Joutsenon Suokumaalta 23. heinäkuuta 1941 ja viimeinen "jatkosodan viimeiseksi muistokuvaksi" merkitty Koirinojalta 4. syyskuuta 1944. Valokuvia teoksessa on paitsi rintamamiehistä tavallisissa toimissaan ja pontikan keitossakin, myös muun muassa sotavangeista, desanteista, lotista, evakoista ja tunnetuista paikoista kuten Ilja Repinin huvilasta ja hautapaikasta Kuokkalassa. Kotirintaman kuvia jatkosodan ajalta teoksessa ei ole juuri lainkaan ja vain muutamassa kuvassa kuten Mäkriällä kesällä 1943 (s. 85–87) ja keväällä 1944 (s. 112–113) sekä Vitelessä kesäkuussa 1944 (s. 133) on esillä siviiliväestöä. Myöskään suomalaisten järjestämän siviilihallinnon kuvia ei juuri ole, poikkeuksena Aunuslinnassa itsenäisyyspäivänä 1943 otettu valokuva (s. 106). Unio Hiitonen esiintyy sen sijaan itse varsin monessa kuvassa.
Lapin sodan kuvat.
Lapin sodasta tai "Lapin saksalaissodasta", kuten Hiitonen sitä nimittää, teoksessa on 41 kuvaa. Ensimmäinen kuva on otettu heti 5. syyskuuta 1944 Välimäellä ja viimeinen taas Helsingissä 12. marraskuuta 1944 "läksiäiskorvikkeella erojaistunnelmissa ravintola Fenniassa". Limingassa, Oulussa, Kiimingissä, Haukiputaalla, Iissä ja Simossa otetut valokuvat edeltävät varsinaisten taistelujen aikana Kemissä, Torniossa ja Tervolassa otettuja kuvia.
Irving C. Rosse

Irving Collins Rosse (2. lokakuuta 1842 East New Market, Maryland, Yhdysvallat – 3. toukokuuta 1901 Washington, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen lääkäri ja yhdysvaltalaisen Georgetownin yliopiston hermotautien professori.
Ura.
Rosse opiskeli West Pointin sotilasakatemiassa mutta siirtyi sotilasuralta lääketieteeseen. Tohtorin arvon hän sai väiteltyään 1866 Marylandin yliopistosta. Hän opiskeli myös Euroopassa: Lontoossa, Berliinissä ja Pariisissa. Melko pian hän meni armeijan palvelukseen lääkäriksi ja työskenteli eri puolilla Yhdysvaltoja lännessä ja etelässä. Sittemmin hän toimi Georgetownin yliopiston hermotautien professorina.
Rosse oli aktiivinen paitsi yhteiskunnallisissa ja oman alansa järjestöissä myös kirjoittajana. Hänen laaja kirjallinen tuotantonsa oli aikanaan merkittävä sekä muodoltaan että sisällöltään. Hän otti hyvin voimakkaasti ja jyrkästi kantaa erilaisiin asioihin. Esitelmässään "Perversion of the Genesic [procreative] Instinct" Medical Society of Virginian tilaisuudessa vuonna 1892 hän käsitteli homoseksuaalisuutta kuvailemalla varoittavasti, mitä vahinkoa rehottavat ”seksuaalirikokset”, lähinnä homoseksuaalisuus, aiheuttavat.
Rosse kuului maineikkaan "USRC Thomas Corwin" -aluksen miehistöön, joka lähti 1881 etsimään haaksirikkoutunutta "Jeannettea". Matkan aikana hän astui luoksepääsemättömänä pidetylle Geraldinsaarelle, ja aikoinaan hänen on sanottu olleen ensimmäinen ihminen, joka astui Wrangelinsaarelle. Todellisuudessa ensimmäinen kävijä oli ollut saksalainen valaanpyytäjä Eduard Dallmann vuonna 1866. Ansioistaan Rosse kutsuttiin Royal Geographical Society of Englandin jäseneksi. Kotimaahan palattuaan hän kirjoitti hänelle mainetta tuoneen kirjan "The First Landing on Wrangle Island" ja oli yhtenä tekijänä teoksessa "The Cruise of the Corwin".
Yksityiselämä.
Lapsena heikko ja sairaalloinen Rosse ryhtyi myöhemmin tietoisesti harjoittamaan itseään parantaakseen kuntoaan, ja hänestä tuli aikaa myöten tunnettu urheilija. Hän harrasti piirtämistä ja teki jo kouluaikana pilakuvia, joista hän sai toruja. Hän ei pitänyt eläimistä eikä lapsista. Hän rakasti kirjallisuutta mutta ei kerännyt itselleen kirjoja vaan sanoi, että ne ovat hänellä päässä. Rosse avioitui 47-vuotiaana Florence Jamesin kanssa. Hän kuoli ruumismyrkyn aiheuttamaan myrkytykseen New Yorkissa.
Paola Barbara

Paola Barbara (oikealta nimeltään "Paola Proto", 22. heinäkuuta 1912 Rooma – 2. lokakuuta 1989 Anguillara Sabazia) oli italialainen näyttelijä.
Barbaran ensimmäinen pieni rooli oli Giovacchino Forzanon elokuvassa "Campo di maggio" (1935). Varsinaisesti hänen uransa alkoi hänen itsensä rahoittamasta elokuvasta "Amazzoni bianche" (1936), jonka ohjasi Gennaro Righelli. 1930-luvun lopulla Barbara oli yksi Italian suosituimmista elokuvanäyttelijöistä. Hänen parhaana näyttelijänsuorituksenaan pidetään Amleto Palermin ohjaamaa melodraamaa "La peccatrice" (1940).
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa Barbara muutti miehensä, elokuvaohjaaja Primo Zeglion kanssa Espanjaan, jossa hän näytteli useissa elokuvissa. Hän palasi Italiaan pysyvästi vuonna 1949. Barbara esitti sivuosia monissa viihde-elokuvissa ja käytti 1960-luvulla miehensä ohjaamissa spagettiwesterneissä taiteilijanimeä "Pauline Baards". Hän työskenteli myös teatterissa ja televisiossa.
Levantin valloituksen rintama

Levantin valloituksen rintama () on jihadistijärjestö, joka aiemmin tunnettiin nimellä al-Nusran rintama. Tammikuussa 2017 Levantin valloituksen rintama muodosti neljän muun islamistijärjestön kanssa ”Levantin vapautusjärjestön” Hayat Tahrir al-Šamin.
Järjestön synty.
Jabhat Fateh al-Sham taistelee Syyrian hallitusta vastaan, koska haluaa luoda maahan islamilaisen valtion. Järjestö koostuu monesta alaryhmästä. Siihen kuuluu noin 15000 taistelijaa.
Järjestö aloitti vuonna 2012 Jabhat al Nusran nimellä ja menestyi tuolloin taistelukentällä paremmin kuin muut kapinallisryhmät. Järjestö liittyi vuonna 2015 "Syyrian valloituksen armeijaan". Järjestö erosi al-Qaidasta jolloin siitä tuli nykyinen Jabhat Fateh al-Sham.
Järjestö on Isisin vihollinen.
Korkeasti koulutettujen työttömyyskassa KOKO

Korkeasti koulutettujen työttömyyskassa KOKO (31.3.2019 asti IAET-kassa) on Suomen toiseksi suurin palkansaajien työttömyyskassa (tilanne 2017 lopussa). Vuoden 2017 lopussa tähän akavalaiseen työttömyyskassaan kuului yli 193 700 jäsentä. 
Finanssivalvonnan vahvistama KOKO kassan vuosijäsenmaksu vuodelle 2022 on 63 euroa. Työttömyyskassan suorajäsenet maksavat tämän maksun työttömyyskassalle. Useat kassan jäsenistä ovat myös ammattiliittonsa jäseniä, ja liitto vakuuttaa jäsenensä työttömyyskassassa.
KOKO kassan jäsenjärjestöt vuonna 2022.
Jäsenjärjestöjen jäsenet maksavat kassan vuosimaksun osana ammattiliittonsa jäsenmaksua. Korkeasti koulutettujen työttömyyskassa KOKO:n jäsenjärjestöt ovat:
Tuomas Kesälä

Tuomas ”Tumppu” Kesälä (s. 1972) on suomalainen pianisti, kapellimestari, säveltäjä ja sovittaja. Hän on toiminut muusikkona monissa televisio-ohjelmissa, pisimpään MTV3:n musiikkiohjelmassa "BumtsiBum!" vuosina 2002–2005.
Kesälä valmistui musiikin maisteriksi Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen osastolta vuonna 2008. Hän on 1990-luvulta lähtien toiminut muusikkona tai kapellimestarina monenlaisissa kevyen musiikin, taidemusiikin ja lastenmusiikin hankkeissa muun muassa seuraavien artistien kanssa: Eija Ahvo, Susanna Haavisto, Eeva-Leena Pokela, Satu Sopanen, Mari Kätkä, Huvitutti-orkesteri, Jean S., Heidi Herala, A. Aallon Rytmiorkesteri, Gebardi, Milana Misic, Riku Niemi Orchestra, Turun kaupunginorkesteri, Arja Koriseva, Siina Hirvonen, Pepe Willberg, Hannu Lehtonen, Pentti Hietanen ja Amadeus Lundberg.
Tuomas Kesälä on toiminut yhtyeenjohtajana tai kapellimestarina useissa teattereissa. Näitä ovat Lilla Teatern, Teatteri Avoimet Ovet, Unga Teatern, Svenska Teatern, Teatteri Pieni Suomi, Helsingin Kaupunginteatteri ja Suomen Kansallisteatteri.
Televisiomuusikon työt Kesälä aloitti kapellimestarina Lasten laulukaupunki -festivaaleilla Salossa vuosina 1995–2000. Hän oli myös kapellimestarina "Iskelmäprinssi"-sarjassa 1998, muusikkona "Koivula ja tähdet" -sarjassa 2000. Tuomas Kesälä on toiminut kapellimestarina myös Ikaalisissa Kultainen Harmonikka- ja Primus Ikaalinen -finaaleissa 2013–2014.
Vuodesta 1999 lähtien Kesälä on toiminut pianonsoiton vapaan säestyksen tuntiopettajana Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen osastolla. Hän on myös säveltänyt ja sovittanut materiaalia "Musiikin aika 1–6" -oppikirjasarjaan (1998).
Scott Tolzien

Scott Jeffery Tolzien (s. 4. syyskuuta 1987 Rolling Meadows, Illinois) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa oli pelinrakentaja. Tolzien pelasi urallaan seitsemän kautta NFL-liigassa ollen eri joukkueiden varapelinrakentajana.
Tolzien pelasi amerikkalaista jalkapalloa yliopistotasolla Wisconsin Badgersissa. Hän liittyi San Diego Chargersiin varaamattomana vapaana pelaajana vuonna 2011, muttei mahtunut joukkueen lopulliseen kokoonpanoon harjoituskauden jälkeen. Sen sijaan San Francisco 49ers palkkasi hänet kolmanneksi pelinrakentajaksi kahden kauden ajaksi. Kaudeksi 2013 Tolzien siirtyi Green Bay Packersiin, jossa hän pelasi uransa ensimmäisen NFL-ottelun. Tolzien edusti Packersia kolme kautta.
Uransa viimeiset kaksi kautta 2016 ja 2017 Tolzien pelasi Indianapolis Coltsissa. Hän ei pelannut tämän jälkeen missään ja keväällä 2019 hän virallisesti lopetti uransa.
Maria Solheim

Maria Solheim (s. 19. tammikuuta 1982 Alsvåg, Øksnes, Vesterålen) on norjalainen laulaja-lauluntekijä. Kiertävä muusikko löysi Solheimin pienestä kalastajakylästä hänen ollessaan 15-vuotias. Solheim on julkaissut viisi sooloalbumia. 
Ura.
Solheim allekirjoitti ensimmäisen levytyssopimuksensa vuonna 1999 Kirkelig Kulturverksted -levy-yhtiön kanssa ollessaan vain 17-vuotias. Ensimmäinen albumi julkaistiin kaksi vuotta myöhemmin. Solheim tekee säännöllisesti kiertueita Norjassa ja Saksassa. Hänen musiikkiaan on ollut myös esillä "BECK"-mangasarjan pohjalta tehdyssä anime-elokuvassa.
Vuonna 2006 Solheim päätti vetäytyä hetkeksi julkisuudesta keskittyäkseen avioitumiseensa ja tyttäreensä. Vuonna 2009 hänen kappaleensa ”Rom for alle” sai Hans Erik Dyvik Husbyn kanssa jaetun ensimmäisen sijan VG-listalla. Jos mukaan lasketaan myös vuoden 2009 joululista, kappale pysyi ensimmäisellä sijalla yhteensä kolme viikkoa.
22. heinäkuuta 2011 tapahtuneen Oslon pommi-iskun ja Utøyan verilöylyn jälkeen Solheim esitti Oslossa järjestetyssä Utøyan muistotilaisuudessa kappaleet ”Mitt lille land” ja ”Barn av regnbuen”.
Solheim julkaisi vuonna 2012 viidennen sooloalbuminsa "In The Deep."
Matti Lukkarila

Matti Juhani Lukkarila (s. 12. tammikuuta 1955 Utajärvi) on suomalainen elokuvatutkija. Hän on toimi vuodesta 1993 vuoteen 2022 Kansallisen audiovisuaalisen instituutin ja sen edeltäjän Suomen elokuva-arkiston johtajana.
Henkilöhistoria.
Matti Lukkarila syntyi vaihdemies Heikki Lukkarilan ja Martta Isoahon perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1980 on Liisa Sinikka Härmä. Lukkarila varttui Oulussa ja innostui elokuvista jo koulupoikana. Vuonna 1974 ylioppilaaksi tullut Lukkarila opiskeli Oulun yliopistossa ja vuodesta 1985 Länsi-Berliiniissä ja eteni tohtoritutkintoon asti. Oulun yliopistossa 1991 tarkastetun väitöskirjan aiheena olivat unkarilaisen Béla Balázsin elokuvateoriat. 1990-luvun alussa Lukkarila toimi vierailevana tutkijana Wisconsinin yliopiston elokuvatutkimusyksikössä Wisconsin Center for Film and Theater Research.
New Morning

New Morning on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Bob Dylanin 11. studioalbumi. Se julkaistiin 19. lokakuuta 1970.
"New Morning" julkaistiin vain neljä kuukautta kriitikoiden mielipiteitä jakaneen "Self Portrait" -albumin jälkeen. Lyhyempi "New Morning" sai paljon lämpimämmän vastaanoton niin faneilta kuin kriitikoiltakin. Dylanin tuttu nasaalinen ääni teki albumilla paluun. Vaikka hänellä oli hieman nasaalinen sävy äänessään ”Alberta #1” -kappaleessa "Self Potraitilla", "New Morning" oli ensimmäinen kokonainen albumi Dylanin tutulla äänellä sitten "John Wesley Hardingin" vuonna 1967; Dylan oli käyttänyt country-tyyppistä sävyä äänessään sen julkaisusta lähtien. Jälkeenpäin ajateltuna albumia pidetään yhtenä Dylanin vähäsuosioisista julkaisuista, etenkin vuonna 1975 julkaistun "Blood of the Tracksin" jälkeen, jota usein pidetään hänen tosiasiallisena pinnallepaluuna.
Albumi saavutti seitsemännen listasijoituksen Yhdysvalloissa myyden nopeasti kultaa sekä oli Dylanin kuudes ja viimeinen ensimmäisen sijan saavuttanut albumi Yhdistyneessä kuningaskunnassa aina vuonna 2009 julkaistuun "Together Through Life" -albumiin asti. Albumin menestynein kappale myyntimääriä katsoessa on todennäköisesti ”If Not for You”, jonka myös George Harrison nauhoitti. Harrison oli soittanut kitaraa eräällä kappaleen versiolla, jota ei kuitenkaan julkaistu kuin vasta vuonna 1991 albumilla "Bootleg Series Volume 2". Se oli myös kansainvälinen menestys Olivia Newton-Johnille vuonna 1971. Myös Bryan Ferry sisällytti kappaleen "Dylanesque"-albumilleen.
Vastaanotto.
Kriitikot olivat nopeita kehuessaan "New Morningia" sen julkaisun alla. Ralph Gleasonin "Rolling Stone" -lehdelle tekemä arvostelu kuvasi vallinneita tunteita julistaen: "WE’VE GOT DYLAN BACK AGAIN." ("Olemme saaneet Dylanin takaisin.") Vain muutamat kriitikot sijoittivat albumin Dylanin 1960-luvun mestariteosten rinnalle, mutta sitä pidettiin merkittävänä parannuksena edeltäjäänsä nähden. Sillä "Self Potraitin" julkaisusta oli kulunut vain neljä kuukautta, monet kriitikot eivät voineet vastustaa albumien vertailua keskenään. "Mikäli mietitte, kuinka ehdoton omakuva oli, täältä saapuu sen peilikuva neljä kuukautta myöhemmin", Robert Christgau kirjoitti, ennen kuin antoi albumille arvosanaksi A-.
Kun "New Morning" lähestyi valmistumistaan, Dylan ja hänen managerinsa, Albert Grossman, purkivat liikesuhteensa 17. kesäkuuta 1970. Grossman säilytti tiettyjä oikeuksia aikaisemmista sopimuksista, mukaan lukien rojaltit hänen hallinnan alla tehdyistä teoksista, mutta heidän julkaisuyhtiönsä, Big Sky Music, tultiin korvaamaan Ram’s Horn Musicilla ennen vuoden 1971 loppua, mikä merkitsi kaiken yhteisomistuksen loppumista julkaisun saralla. Dylan tuli saamaan täyden hallinnan omasta urastaan ja musiikinjulkaisustaan. Toinen kiivas sopimusneuvottelu odotti vuonna 1972 CBS:n kanssa. Dylanin uran hiljaisin aikakausi kesti kyseisten neuvottelujen loppumiseen asti.
Sininen Risti (järjestö)

Sininen Risti on vuonna 2015 perustettu rekisteröity yhdistys, jonka tavoitteena on järjestää apua vähävaraisille Suomen kansalaisille. Yhdistys väittää olevansa poliittisesti sitoutumaton. Sinisen Ristin iskulause kuuluu: Avaimena parempaan arkeen. Yhdistys sai perustamisvaiheessa vain hieman näkyvyyttä, senkin paikallislehdistä.
Toiminta.
Sininen Risti perustettiin apua tarvitsevia Suomen kansalaisia varten tarjoamaan matalan kynnyksen avun pyytämisen. Yhdistys rahoittaa toimintansa jäsenmaksuilla ja lahjoituksilla. Lahjoitukset saadaan yksityishenkilöiltä, yhteisöiltä ja yrityksiltä. Kaikilta Sinisen Ristin toiminnassa mukana olevilta vaaditaan vaitiololupaus.
Hallinto.
Sinisen Ristin hallituksen puheenjohtajana vuonna 2016 toimi Markus Jukarainen. Hallituksen lisäksi yhdistyksellä on ryhmä aluevastaavia, joiden vastuulla on eri maantieteelliset alueet ja paikallinen jäsenhankinta.
Stefan Jarl

Stefan Jarl (18. maaliskuuta 1941 Skara, Länsi-Götanmaa) on ruotsalainen elokuvantekijä ja kirjailija, joka tunnetaan erityisesti dokumentaristina.
Jarl tunnetaan provosoivista yhteiskunnallisista elokuvistaan, jotka ovat herättäneet keskustelua myös elokuvantekijän roolista ja dokumenttielokuvaa tehtäessä sallituista menetelmistä. Hänen elokuviaan on palkittu ympäri maailmaa ja Euroopan elokuva-akatemia on palkinnut hänet Felix-palkinnolla elämäntyöstään.
Stefan Jarl suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon estetiikassa ja opiskeli sitten Svenska Filminstitutetin elokuvakoulussa 1965–1967. Jo vuosia aiemmin hän toimi Arne Sucksdorffin apulaisohjaajana muun muassa elokuvassa "Metsien hurjat" (1961). Sucksdorffin myötävaikutuksella Jarl kiinnostui luonnon ja ihmisen vuorovaikutuksesta, joka on teemana hänen elokuvissaan "Luonto kostaa" (1983), "Uhka" (1987) ja "Minä olen soturisi" (1997). Uransa alussa Jarl tuli tunnetuksi kolmesta ruotsalaisia nuoria ja sittemmin syrjäytyneitä aikuisia seuraavasta dokumenttielokuvastaan "Dom kallar oss mods" (1968), "Huumeinen elämä" (1979) ja "Kapinallisten perintö" (1993).
Ampumahiihdon maailmancup 2017–2018

Ampumahiihdon maailmancup 2017–2018 alkoi 26. marraskuuta 2017 Ruotsin Östersundissa ja päättyi 25. maaliskuuta 2018 Venäjän Tjumenissa. Martin Fourcade voitti miesten kokonaiskilpailun jo ennätyksellisen seitsemännen kerran peräkkäin. Ensimmäistä kertaa tosin Fourcaden voitto ratkesi vasta aivan kauden loppupuolella, sillä Johannes Thingnes Bø haastoi Fourcadea koko kauden. Kautta leimasikin miesten puolella kaksinkamppailu Fourcaden ja Bøn välillä. Naisten kokonaiskilpailun voitti jo urallaan kolmannen kerran Kaisa Mäkäräinen. Kilpailu oli äärimmäisen tiukka ja ratkesi vasta viimeisessä kilpailussa. Anastasija Kuzmina johti kokonaiscupia vielä muutamalla pisteellä ennen viimeistä osakilpailua.
Venäjän dopingskandaali.
Tjumenin kilpailuviikonloppu.
Edellisellä kaudella Tjumenin osakilpailuviikonloppu siirrettiin Kontiolahdelle usean ampumahiihtoliiton ja suurien ampumahiihtotähtien, kuten Martin Fourcaden ja Emil Hegle Svendsenin, ilmoitettua boikotoivansa Venäjän kilpailuja dopingskandaalin vuoksi, mikäli sellaiset olisi järjestetty. Tällä kaudella kilpailut järjestettiin Tjumenissa. Tšekin, Kanadan ja Ukrainan lajiliitot sekä jotkin yksittäiset urheilijat, kuten olympiavoittaja Sebastian Samuelsson päättivät boikotoida kilpailuja vedoten puutteellisen dopingtestaukseen. 
IBU:n korruptioskandaali.
Huhtikuussa 2018 Itävallan ja Norjan poliisi tekivät yhteistyönä ratsian, jossa selvitettiin kansainvälisen ampumahiihtoliiton (IBU) puheenjohtajan Anders Bessebergin ja pääsihteerin Nicole Reschin yhteyksiä Venäjän dopingskandaaliin. Bessebergin ja Reschin väitetään ottaneen lahjuksia venäläisten urheilijoiden dopingnäytteiden piilottelua vastaan. Sekä Resch että Besseberg jättivät tehtävänsä vuonna 2018 pian skandaalin esiintulon jälkeen.
Kilpailukalenteri.
Kauden kilpailuohjelmaan kuului yhdeksän kilpailuviikonloppua.
"Lähde: IBU"
Saavutukset.
Ensimmäinen maailmancupin osakilpailuvoitto.
Miehet
Naiset
Ensimmäinen maailmancupin osakilpailun palkintopallisija.
Miehet
Naiset
Erityiskoulutettujen työttömyyskassa

Erityiskoulutettujen työttömyyskassa (Erko) on noin 85 000 jäsentään edustava palkansaajien työttömyyskassa. 
Finanssivalvonnan vahvistama Erko-työttömyyskassan vuosijäsenmaksu vuodelle 2017 on 92,50 euroa. Pääosa työttömyyskassan jäsenistä on liittynyt mukaan ammattiliittonsa kautta. Yksilöjäseniä kassalla on noin 4 000.
Erkon jäsenjärjestöt vuonna 2016.
Jäsenjärjestöjen jäsenet maksavat Erkon vuosimaksun osana ammattiliittonsa jäsenmaksua. Työttömyyskassa Erko jäsenjärjestöjä olivat 2016: 
Ympäristöasiantuntijoiden keskusliiton kanssa uudeksi akavalaiseksi ammattiliitoksi nimeltään Luonnon-, ympäristö- ja metsätieteilijöiden liitto Loimu. Loimu tulee jäsenjärjestöksi Erkoon vuoden 2017 alusta alkaen, jolloin uuden ammattiliiton muodostaneiden LALin ja Metsänhoitajaliiton jäsenyys vastaavasti loppuu Erkossa.
USS Jeannette (1878)

USS Jeannette oli napatutkimusalus, joka vuosina 1879–1881 teki George W. De Longin komennossa huono-onnisen matkan arktisille alueille. Juututtuaan jäihin ja ajelehdittuaan lähes kaksi vuotta Itä-Siperian merellä alus pääsi irti jäistä, mutta juuttui uudestaan, murskaantui ja upposi. Uppoamispaikka on 560 kilometrin päässä Siperian pohjoisrannikolta. De Long ja suurin osa miehistöstä pääsi maihin Lenajoen suistoon, mutta myöhemmin monet menehtyivät, De Long heidän joukossaan.
Valmistus.
Britannian amiraliteetti tilasi 8. huhtikuuta 1859 "HMS Pandoraksi" nimetyn aluksen Pembroken telakalta, missä köli laskettiin 30. maaliskuuta 1860. Alus laskettiin vesille 7. helmikuuta 1861 ja otettiin palvelukseen 19. maaliskuuta 1863 Portsmouthissa ensimmäisenä päällikkönään William Fitzherbert Ruxton. 
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus määrättiin palvelukseen Afrikan länsirannikolle. Aluksen päällikkönä oli 18. joulukuuta 1865 Ernest Augustus Travers Stubbs. Se poistettiin palveluksesta 21. helmikuuta 1867 Portsmouthissa. Alus palautettiin palvelukseen 24. elokuuta 1868 päällikkönään John Burgess ja sijoitettiin Länsi-Afrikan asemalle, mistä se siirrettiin huhtikuussa 1869 Välimerelle. Alus poistettiin palveluksesta 36. heinäkuuta 1872.
Alus myytiin 13. tammikuuta 1875 napa-alueen tutkimusalukseksi tutkimusmatkailija Allen Youngille, joka myi sen 1878 "The New York Heraldin" omistajalle James Gordon Bennettille, joka antoi sille uuden nimen "Jeannette". Alus purjehti Arktiksella Yhdysvaltojen lipun ja merilakien alla, mutta Bennett oli omistajana vastuussa tutkimusmatkan kustannuksista.
Venäläinen seikkailija ja julkisuudenhenkilö Andrei Horošov kertoi vuonna 2015 aikeistaan nostaa "Jeannette" ylös Venäjän ja Yhdysvaltojen ystävyyden eleenä.
Vaigatš (jäänmurtaja 1909)

Vaigatš oli venäläinen jäänmurtaja, joka rakennettiin Venäjän keisarilliselle laivastolle Pietarissa 1909. Se oli nimetty Venäjän Arktiksella sijaitsevan Vaigatšin saaren mukaan. Se oli 1 320-tonninen, 1 200 hevosvoiman alus. Se upposi 1918 Jenisein suulla.
"Vaigatšin" sisaralus oli "Taimyr".
Alusta komensi Konstantin Loman sen rantautuessa "Taimyrin" kanssa Wrangelinsaarelle 1911. Alus oli ollut hydrografisella tutkimusretkellä, ja kun tilanne salli, se poikkesi saarelle. Ryhmä oli ensimmäinen tutkijaryhmä saarella 30 vuoteen.
Aluksen lääkäri Eduard Arngold kirjasi historiallisen maihinnousun muistiin ja kertoi saarella tehdystä tutkimuksesta. Samalla tarkennettiin aiemmin amerikkalaisten laatimaa saaren karttaa.
Julkis- ja yksityisalojen työttömyyskassa

Julkis- ja yksityisalojen työttömyyskassa (JYTK, 1.1.2015 saakka Julkis- ja yksityisalojen toimihenkilöiden työttömyyskassa) on noin 55 000 jäsentään edustava palkansaajien työttömyyskassa. 
Finanssivalvonnan vahvistama työttömyyskassan jäsenmaksu oli 7,90 euroa kuukaudessa vuodelle 2016. Pääosa työttömyyskassan jäsenistä on liittynyt mukaan ammattiliittonsa kautta. Työttömyyskassan jäseneksi voi liittyä yksilöjäsenenä myös kuulumatta JYTK:n jäsenjärjestöön.
JYTK:n jäsenjärjestöt vuonna 2016.
Jäsenjärjestöjen jäsenet maksavat JYTK-vuosimaksun yleensä osana ammattiliittonsa jäsenmaksua. Julkis- ja yksityisalojen työttömyyskassan jäsenjärjestöjä - jotka pääsääntöisesti ovat toimihenkilökeskusjärjestö STTK:n jäsenjärjestöjä - olivat 2016:
P-Toluidiini

p-Toluidiini eli 4-metyylianiliini (C7H9N) on aniliinin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa väriaineiden valmistamiseen ja analyyttisen kemian reagenssina. p-Toluidiini on o- ja m-toluidiinien isomeeri.
Ominaisuudet.
p-Toluidiini on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Valon vaikutuksesta sen väri muuttuu ruskehtavaksi. Yhdiste on veteen niukkaliukoista ja liukenee erittäin hyvin useisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetterin ja asetoniin. p-Toluidiini liukenee happoihin muodostaen suoloja. p-Toluidiinin reaktiot ovat tyypillisiä aromaattisille amiineille ja se voidaan esimerkiksi alkyloida tai asetyloida tai siitä voidaan muodostaa diatsoniumsuola. Yhdiste on heikosti emäksistä. p-Toluidiini ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Yhdisteelle altistumisesta oireina voivat olla vaikeutunut hengitys, pääkipu ja huonovointisuus. Yhdiste lisää methemoglobiinin määrää elimistössä, mikä ilmenee ihon ja kynsien värin muuttumisena siniseksi. p-Toluidiini on eläinkokeissa osoittautunut karsinogeeniseksi, mutta karsinogeenisuudesta ihmiselle ei ole varmaa tietoa. 
Valmistus ja käyttö.
p-Toluidiinia valmistetaan pelkistämällä p-Nitrotolueenia raudan avulla tai katalyyttisesti vedyttämällä. Käytettäessä epäpuhdasta nitrotolueenia lähtöaineena, voidaan p-toluidiini erottaa isomeereistaan saostamalla oksaalihapon avulla.
p-Toludiinia käytetään valmistettaessa atsovärejä sekä muita erikois- ja hienokemikaaleja kuten lääkeaineita ja maatalouskemikaaleja. Analyyttisessä kemiassa sitä voidaan käyttää Ti3+-ionien spektrofotometriseen määritykseen tai ligniinin tai nitriittien läsnäoloa ilmaisevana reagenssina.
Christoffer Lindvall

Christoffer Lindvall (s. 2. maaliskuuta 1993 Uusikaarlepyy) on suomalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa IF Minkeniä.
Kansainväliset kilpailut.
Lindvall hiihti ensimmäisen maailmancupin osakilpailunsa Lahdessa 20. helmikuuta 2016 ollen 74:s vapaan tyylin sprintissä.
Skandinavia Cupissa Lindvall kilpaili ensimmäisen kerran vuonna 2011. Parhaimmillaan hän on ollut 32:s perinteisen tyylin sprintissä Jõulumäessä 9. helmikuuta 2013.
Vuonna 2011 Lindvall voitti perinteisen tyylin sprintin Liberecissä Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla. Vuonna 2013 Lindvall oli mukana samassa paikassa nuorten MM-kilpailuissa, joissa hän oli ainoalla matkallaan perinteisen tyylin sprintissä 49:s.
Kansalliset kilpailut.
SM-kilpailuissa Lindvall on ollut parhaimmillaan 15:s perinteisen tyylin sprintissä Jämillä 2015 ja vapaan tyylin sprintissä Imatralla 2016.
Cesare Fantoni

Cesare Fantoni (1. helmikuuta 1902 Bologna – 15. tammikuuta 1963 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Teollisuusmiehen perheeseen syntynyt Fantoni valmistui kirjanpitäjäksi, mutta antautui sitten teatterinäyttelijän uralle. Hän oli suosittu sivuosien esittäjä ja esiintyi toisen maailmansodan jälkeen muun muassa Luchino Viscontin ohjaamissa näytelmissä. Elokuvissa Fantoni tunnettiin luotettavana luonnenäyttelijänä. Hän työskenteli myös radiokuunnelmissa ja jälkiäänittäjänä. Fantonin ja näyttelijä Afra Arrigonin poika Sergio Fantoni on myös näyttelijä.
Janne Mononen

Janne Mononen (s. 2. marraskuuta 1983) on suomalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä. Hän edusti Vantaan Hiihtoseuraa.
Kansainväliset kilpailut.
Mononen kilpaili maailmancupissa kahdesti Lahdessa maaliskuussa 2012. Yhdistelmäkilpailussa hän ei selviytynyt maaliin tultuaan kierroksella ohitetuksi. Perinteisen tyylin sprintissä Mononen oli 79:s.
Skandinavia Cupissa Mononen kilpaili ensimmäisen kerran vuonna 2006. Parhaimmillaan hän on ollut 11:s 15 kilometrin perinteisen tyylin kisassa Östersundissa 4. tammikuuta 2013.
FIS-kilpailuissa Mononen on ollut palkintopallilla kerran. Hän oli kolmas Ylitorniolla kymmenen kilometrin perinteisen tyylin kisassa 9. huhtikuuta 2007.
Kansalliset kilpailut.
Henkilökohtaisissa SM-kilpailuissa Mononen on ollut parhaimmillaan 12:s 50 kilometrin perinteisen tyylin kisassa Imatralla 2012. 
SM-viesteistä Mononen on saavuttanut kaksi mitalia Vantaan Hiihtoseuran joukkueessa. Imatralla 2012 hän oli saavuttamassa Suomen-mestaruutta yhdessä Niklas Collianderin, Olli Hiidensalon ja Matti Heikkisen kanssa. Vaajakoskella 2014 Mononen hiihti pronssia yhdessä Mikko Kuuselan, Hiidensalon ja Heikkisen kanssa.
Yksityiselämä.
Mononen meni kesäkuussa 2013 naimisiin hiihtäjä Laura Monosen (o.s. Ahervo, s. 1984) kanssa.
Mario Ferrari

Mario Ferrari (3. syyskuuta 1894 Rooma – 28. kesäkuuta 1974 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Ferrari valmistui Firenzen näyttelijäkoulusta, osallistui ensimmäiseen maailmansotaan lentäjänä ja teki pitkän ja ansiokkaan teatteriuran. Hän esiintyi mykkäelokuvissa vuosina 1920–1921 ja palasi alalle äänielokuvan tultua. Ferrari oli Italian suosituimpia elokuvanäyttelijöitä, vaikka joutuikin usein tyytymään sivuosiin. Hän työskenteli myös radiossa, televisiossa ja jälkiäänittäjänä.
Barbicanin metroasema

Barbican on Lontoon metron asema Lontoon Cityssä, Oyster-vyöhykkeellä 1. Vuonna 1865 avattua asemaa käyttävät Circle Linen, Hammersmith &amp; City Linen ja Metropolitan Linen junat. Aseman kautta kulki 11,283 miljoonaa matkustajaa vuonna 2015.
Asema avattiin vuonna 1865 nimellä Aldersgate Street. Nimi lyheni muotoon Aldersgate vuonna 1910, ja vuonna 1923 nimeksi tuli Aldersgate &amp; Barbican. Nykyisen nimensä asema sai vuonna 1968. Metron lisäksi asemaa käyttivät myös British Railin matkustajajunat 1970-luvun puoliväliin saakka. Linja sähköistettiin vuonna 1982, jolloin Thameslink alkoi käyttää sitä. Thameslink lopetti liikenteen Barbicaniin vuonna 2009, kun laiturien pidennys Farringdonissa esti Barbicaniin ja Moorgateen vieneen haaran käyttämisen.
Torjus Børsheim

Torjus Børsheim (s. 28. elokuuta 1988) on norjalainen maastohiihtäjä, joka on saavuttanut parhaat tuloksensa sprinttikilpailuissa. Børsheim edustaa Ullvik IL:ää.
Børsheim osallistui vuosina 2009–2012 neljään maailmancupin osakilpailuun, jotka kaikki olivat sprinttejä. Parhaimmillaan hän oli 43:s Drammenissa perinteisellä hiihtotavalla 7. maaliskuuta 2012.
Skandinavia Cupissa Børsheim on kilpaillut vuodesta 2007 lähtien. Palkintopallille hän on yltänyt kerran. Børsheim sijoittui toiseksi vapaan tyylin sprintissä Lillehammerissa 13. joulukuuta 2014.
Ágios Vasíleios (Lakonia)

Ágios Vasíleios (; myös "Ágios Vasílios") on mykeneläisaikaisen palatsin ja asutuksen arkeologinen kohde Lakoniassa eteläisellä Peloponnesoksella Kreikassa. Se sijaitsee Spártin kunnassa lähellä Xirokámpin ja Ágios Christóforoksen kyliä, noin 12 kilometriä eteläkaakkoon Spártin kaupungista. Kohde on saanut nimensä paikalla olevasta Pyhälle Basileiokselle omistetusta kirkosta. Asutuksen muinaista nimeä ei tunneta.
Paikalla on ollut asutusta viimeistään keskihelladisen (MH) ja mykeneläisen eli myöhäishelladisen kauden (LH) taitteessa 1600–1500-luvuilla eaa. Samoihin aikoihin paikalle rakennettiin palatsi (rakennus A), jossa oli ainakin seitsemän huonetta. Se tuhoutui LH IIB-IIIA1 -kausilla eli 1400-luvun eaa. lopussa tai 1300-luvun eaa. alussa mahdollisesti tulipalossa. Tämän jälkeen hieman idemmäksi rakennettiin suurempi palatsi (rakennus B), joka muodostui keskuspihan ympärille rakennetuista siipirakennuksista. Palatsi on ollut koristeltu seinämaalauksilla, joista on säilynyt osia. Rakennuksia on paikannettu 2,5 hehtaarin alueelta, ja asutuksen arvioidaan olevan mahdollisesti ainakin 20 hehtaarin kokoinen. Palatsikeskus tuhoutui lopullisesti LH IIIA -kaudella eli myöhemmin 1300-luvulla eaa., jonka jälkeen sitä ei enää rakennettu uudestaan.
Palatsin raunioista on löydetty lineaari-B-kirjoitusta sisältäviä savitauluja, jotka ovat peräisin noin 1300-luvulta eaa. Ne kovettuivat palatsin palossa, mikä on säilyttänyt ne nykyaikaan. Tekstit ovat tyypillisiä luetteloita, joissa esiintyy tarveaineiden ja henkilöiden nimiä sekä paikannimiä. Taulut kuuluvat varhaisimpiin Manner-Kreikasta löydettyihin lineaari-B-kirjoitusta sisältäviin tauluihin. Raunioista on löydetty myös muun muassa pronssimiekkoja sekä erilaisia kulttiesineitä, kuten nautaeläintä pitelevää miestä esittävä figuriini, häränpään mallinen rhyton sekä egyptiläisiä skarabee-koruja. Löydöt osoittavat, että kyseessä on ollut merkittävä rakennus ja alueen hallinnollinen ja kaupallinen keskus.
Ensimmäiset lineaari-B-taulut löydettiin paikalta vuonna 2008. Tämän jälkeen arkeologiset kaivaukset paikalla aloitettiin 2009–2010 ja ne jatkuvat edelleen. Kaivaukset on suoritettu arkeologi Adamantía Vasilogámvroun johdolla.
Hämmästys

Hämmästys, myös kummastus, ällistys tai ihmetys, on jonkin yhtäkkisen tai odottamattoman seikan aiheuttama tunnereaktio. Se voi olla myönteinen tai kielteinen, siihen vaikuttaa tapahtuneen asian tärkeys, ja se vaikuttaa muihin samanaikaisesti koettuihin tunteisiin. Jotkut tutkijat eivät pidä hämmästystä tunteena lainkaan, vaan katsovat sen olevan kognitiivinen arvio, joka perustuu tapahtuman todennäköisyyteen.
Hämmästyminen saa ihmisen kiinnittämään huomiota tapahtumaan. Hämmästys edesauttaa myös uteliaisuutta ja oppimista.
Yllättävät myönteiset tapahtumat ovat nautinnollisempia kuin odotetut myönteiset tapahtumat. Vastaavasti yllättävät kielteiset tapahtumat tuntuvat pahemmilta kuin odotetut kielteiset tapahtumat. Tämän johdosta liiallinen itsevarmuus vähentää onnistumisten tuomaa nautintoa ja lisää epäonnistumisten tuomaa mielipahaa. Jälkiviisaus puolestaan lieventäessään hämmästyksen kokemusta tekee onnistumisista vähemmän nautinnollisia mutta epäonnistumisista vähemmän kivuliaita.
Aiheesta muualla.
Ode to Booker Ervin

Ode to Booker Ervin on yhdysvaltalaisen trumpetisti Ted Cursonin vuonna 1970 julkaistu albumi. Levyllä Curson soittaa suomalaisten jazzmuusikoiden kanssa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet Ted Curson, ellei toisin mainita.