Tauriini

Tauriini (C2H7NSO3, "2-aminoetaanisulfonihappo") on biologisesti tärkeä aminohappo. Se eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1827 sonnin sapesta, joten yhdiste nimettiin sen mukaisesti: sonni eli kreik. "ταύρος" ja latinaksi "taurus". Puhdas tauriini on valkoista, oikeastaan lähes väritöntä, kiteistä ainetta, joka maistuu lievästi happamalta.
Valmistus.
Tauriinia on suhteellisen helppoa valmistaa teollisesti. Lähtöaineena on 1,2-dikloorietaani eli etyleenidikloridi, jota saadaan öljynjalostuksen yhteydessä tuotetusta eteenistä liittämällä eteenimolekyyliin klooria.
Ihminen ja tauriini.
Tauriini on välttämätön sydämen ja verisuonten toiminnan sekä luustolihasten, silmän verkkokalvon ja keskushermoston kehittymisen kannalta. Lisäksi tauriini tasapainottaa verensokeria, edistää sydänterveyttä ja toimii antioksidanttina.
Tauriinia esiintyy muun muassa aivoissa, joissa se on toiseksi yleisin vapaa aminohappo. Tauriinia on lisäksi silmän verkkokalvossa, sydän- luustolihaskudoksessa ja sappinesteessä sekä sitä voi erittyä äidinmaitoon.
Tauriini ei osallistu ihmiselimistössä proteiinien synteesiin, vaikka onkin aminohappo. 
Aikuisessa ihmisessä tauriinia on noin 1 g ruumiinpainokiloa kohti. Tauriinia saadaan yleensä ravinnosta. Aikuisen ihmisen elimistö kykenee lisäksi syntetisoimaan tauriinia B6-vitamiinin läsnä ollessa rikkiä sisältävistä alfa-aminohapoista, kysteiinistä tai metioniinista. Tauriinia kyetään syntetisoimaan keskimäärin 0,4–1,0 mmol (50–125 mg) päivässä. Tauriinin synteesi tapahtuu pääasiallisesti maksassa ja aivoissa. Synteesi on voimakkaampaa miehillä kuin naisilla. 
Tauriinin synteesi heikkenee iän myötä, minkä johdosta sitä on kutsuttu semivälttämättömäksi (engl. "semiessential") aminohapoksi. 
Liikunnan on havaittu lisäävän elimistön tauriinipitoisuuksia. Voimakas lihasrasitus hidastaa kuitenkin tauriinin muodostumista. 
Tauriinille ei ole annettu saantisuositusta. 
Saanti ravinnosta.
Liha ja kala sisältävät runsaasti tauriinia. Suurimmat tauriininpitoisuudet löytyvät simpukoista, mustekaloista ja merilevästä sekä kalkkunan ja kanan tummimmista lihoista. Tauriinia myydään myös lisäravinteena.
Tauriinin keskimääräinen saanti Yhdysvalloissa on noin 400 milligrammaa päivässä. Tauriinin turvallisen saannin ylärajana pidettiin 2020-luvun vaihteessa 3000 milligrammaa päivässä.
Terveysvaikutukset.
Niillä ihmisillä, joiden veri sisältää eniten tauriinia, esiintyy vähemmän vyötärölihavuutta, korkeaa verenpainetta, tulehdusta ja kakkostyypin diabetesta. 
Eläinkokeissa on havaittu, että äärimmäisten suurten tauriinimäärien (500 mg/painokilo) antaminen lisäravinteena keski-iästä lähtien pidentää elinikää, vähentää vanhuusiän lihomista ja DNA-vaurioita, solusenesenssiä ja telomeraasin puutetta sekä parantaa mitokondrioiden toimintaa. Myös lihasten, haiman, aivojen, suoliston ja immuunijärjestelmän toiminta ja luustoterveys paranevat ja tulehtuneisuus vähenee. 
Tauriini eläinten ruokavaliossa.
Joillekin nisäkkäille tauriini on elintärkeä koko elämän ajan. Esimerkiksi kissan on saatava riittävästi tauriinia päivittäisestä ravinnostaan. Tauriinia kissan luonnolliseen ruokavalioon tulee sen pyytämistä pikkujyrsijöistä ja linnuista, jotka se syö luineen ja sisäelimineen. Kuumentaminen tuhoaa suurimman osan tauriinista. Teollisiin kissanruokiin onkin tarpeen lisätä synteettistä tauriinia, sillä kissoilta puuttuu tarvittava entsyymi tauriinin tuottamiseen, ja täten sen täytyy saada se suoraan ravinnosta. Kissojen tauriininpuutos voi johtaa silmän verkkokalvon rappeumaan, ja lopulta sokeuteen. Muita vaikutuksia tämän aminohapon puutostilalla on laajentava kardiomyopatia ja naaraskissojen lisääntymiskyvyttömyys.
Apinalla tauriininpuutoksen on havaittu aiheuttavan samantyyppisiä silmän verkkokalvon muutoksia kuin kissalla. Tauriinin voidaan olettaa vaikuttavan myös ihmislasten verkkokalvon kehitykseen, vaikka suoraa näyttöä asiasta ei olekaan.