tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Haguro (1928)

Haguro () oli keisarillisen Japanin laivaston Myōkō-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus nimettiin Yamagatan prefekruraatin Haguro-vuoren mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin syksyllä 1924 Mitsubishiltä Nagasakista ja sen koneiston toimitti Yokosuka. Sen köli laskettiin 16. maaliskuuta 1925 ja alus laskettiin vesille 24. maaliskuuta 1928. Alus valmistui 25. huhtikuuta 1929.
Palvelus.
Alus muodosti palvelukseen otettaessa sisaralustensa kanssa 2. laivaston 4. risteilijälaivueen. Se siirrettiin laivueen mukana reserviin 1. joulukuuta 1932, jolloin Takao-luokan alukset muodostivat 4. risteilijälaivueen. Toukokuussa 1933 alus sisaraluksineen muodosti 5. risteilijälaivueen, joka oli palveluksessa ainoastaan kesän sotaharjoituksissa. Alus liitettiin vuoden 1933 lopulla vartioalukseksi joko Kureen tai Saseboon ja se siirrettiin modernisoitavaksi helmikuussa 1934, jonka jälkeen alus sisaraluksineen muodosti jälleen 5. risteilijälaivueen. Alus palveli laivueen mukana Kiinan vesillä Japanin käydessä sotaa Kiinaa vastaan.
"Haguro" oli laivueen mukaan Palaulla joulukuussa 1941. Alus suojasi laivueensa mukana Etelä-Filippiinien osastoa japanilaisten noustessa maihin Filippiineillä sekä Hollannin Itä-Intiaan. Alus osallistui Jaavanmeren taisteluun, jossa se upotti Alankomaiden laivaston "Hr. Ms. De Ruyterin" ja "Hr. Ms. Kortenaerin".
Alus oli Leytenlahden taistelun jälkeen Malesian vesillä ja se upposi 16. toukokuuta 1945 Britannian kuninkaallisen laivaston 26. hävittäjälaivueen torpedoimana Penangin lounaispuolella.
Nachi (1927)

Nachi () oli keisarillisen Japanin laivaston Myōkō-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus nimettiin Wakayaman prefektuurin Nachi-vuoren mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin keväällä 1923 Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 26. marraskuuta 1924. Alus laskettiin vesille 15. kesäkuuta 1927 ja valmistui 26. marraskuuta 1928.
Palvelus.
Alus muodosti palvelukseen otettaessa sisaralustensa kanssa Japanin 2. laivaston 4. risteilijälaivueen. Se siirrettiin laivueen mukana reserviin 1. joulukuuta 1932, jolloin Takao-luokan alukset muodostivat 4. risteilijälaivueen. Toukokuussa 1933 alus sisaraluksineen muodosti 5. risteilijälaivueen, joka oli palveluksessa ainoastaan kesän sotaharjoituksissa. Alus liitettiin vuoden 1933 lopulla vartioalukseksi joko Kureen tai Saseboon. Se siirrettiin helmikuussa 1934 modernisoitavaksi, jonka jälkeen alus sisaraluksineen muodosti jälleen 5. risteilijälaivueen. Alus oli laivueen mukana Kiinan rannikolla Japanin käydessä sotaa Kiinaa vastaan.
Joulukuussa 1941 "Nachi" oli laivueen mukana Palaulla. Alus suojasi laivueensa mukana Etelä-Filippiinien osastoa japanilaisten noustessa maihin Filippiineillä sekä Hollannin Itä-Intiassa. Alus osallistui Jaavanmeren taisteluun, jossa se upotti Alankomaiden laivaston "Hr. Ms. Javan".
Yhdysvaltain laivaston lentotukialus "USS Lexingtonin" lentokoneet upottivat "Nachin" 5. marraskuuta 1944 Corregidorin edustalla. Alukseen osui yhdeksän torpedoa, 20 pommia ja lukuisa joukko raketteja.
Risto Räppääjä ja viileä Venla

Risto Räppääjä ja viileä Venla on 10. helmikuuta 2012 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, jonka ohjasi Mari Rantasila. Risto Räppääjää esittää Lauri Karo ja Nelli Nuudelipäätä Venni Uotila. Kolmannessa lapsiroolissa, viileän Venlan roolissa, nähdään Olivia Ainali. "Risto Räppääjä ja viileä Venla" oli tuotantoyhtiö Kinottaren kolmas ja viimeinen Risto Räppääjä -sarjan elokuva. Seuraavan elokuvan, "Risto Räppääjä ja liukas Lennart", tuotti Artista Filmi.
Juoni.
Risto Räppääjä ja Nelli Nuudelipää lähtevät saareen, missä Elvi Räppääjä toimii lomakeskuksen emäntänä. Paikalle saapuu myös Ristoa ja Nelliä hiukan vanhempi Venla isänsä Uolevi Horsmaniemen kanssa. Venlan tulo hämmentää Riston ja Nellin välejä, koska Nelli alkaa viihtyä yhä enemmän Venlan seurassa. Samanaikaisesti vanhat ystävykset Pakastaja-Elvi ja Uolevi lähestyvät toisiaan. Risto Räppääjä ja viileä Venla kertoo ystävyydestä, yksinäisyydestä ja erilaisuuden hyväksymisestä.
Myōkō (1927)

Myōkō () oli keisarillisen Japanin laivaston Myōkō-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus nimettiin Niigatan prefektuurin Myōkō-vuoren mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 25. lokakuuta 1924. Alus laskettiin vesille 16. huhtikuuta 1927 ja valmistui 31. heinäkuuta 1929.
Palvelus.
Alus lähti 12. joulukuuta 1944 Singaporesta hävittäjä "Ushion" saattamana. Ne liittyivät pian satamasta lähdettyään saattueeseen HI-82, johon kuuluivat tankkerit "Omurosan", "Otowasan", "Arita" ja "Palembangmaru" sekä niitä suojanneet "Etorofu", "Shōnan", "Kume", "CD-9" ja "CD-19". Seuraavana päivänä "Myōkōon" osui yksi kuudesta Yhdysvaltain laivaston sukellusvene "USS Bergallin" laukaisemasta torpedosta. Vaurioituneella aluksella syttyi tulipalo ja se menetti liikuntakykynsä. "Ushio" hinasi aluksen takaisin Singaporeen, jonne saavuttiin 25. joulukuuta.
Tammikuussa 1945 todettiin mahdottomaksi sekä aluksen korjaaminen Singaporessa että hinaaminen Japaniin. Alus ankkuroitiin Seletarin satamaan kelluvaksi ilmatorjuntapatteristoksi. Seletarin antauduttua 21. syyskuuta alus jäi liittoutuneille. Aluksen hylky hinattiin 2.–8. heinäkuuta 1946 Malakansalmeen ja upotettiin Port Swettenhamin edustalle. "Myōkō" poistettiin alusluettelosta 10. elokuuta 1946.
Ashigara (1928)

Ashigara () oli keisarillisen Japanin laivaston Myōkō-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus nimettiin Kanagawan ja Shizuokan prefektuurien rajalla olevan Ashigara-vuoren mukaan.
Valmistus.
Alus tilattiin Kōbesta Kawasakin telakalta, missä köli laskettiin 11. huhtikuuta 1925. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1928 ja otettiin palvelukseen 20. elokuuta 1929.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Japanin 2. laivaston 4. risteilijälaivueeseen. Se siirrettiin joulukuussa 1932 sisaralustensa kanssa reserviin, kun vasta palvelukseen otettu Takao-luokka korvasi ne. Toukokuussa 1933 alus siirrettiin 5. risteilijälaivueeseen, joka oli aktiivipalveluksessa ainoastaan kesän sotaharjoitusten ajan. "Ashigara" sisaraluksineen liitettiin vartiolaivueeseen joko Kureen tai Saseboon, mikä hidasti niiden pääsyä modernisointiin.
Alus siirrettiin 15. marraskuuta 1934 modernisoitavaksi telakalle, mistä vapauduttuaan se palasi 5. risteilijälaivueeseen. Alus lähti Britteinsaarille kuningas Yrjö VI:n kruunajaisten aikana 20. toukokuuta 1937 pidettyyn laivastokatselmukseen. Matkalta palattuaan alus oli toisen Kiinan-Japanin sodan alettua Kiinan rannikolla. Alus ei liittynyt laivueeseensa, vaan se pysyi Kiinan vesillä ja oli joulukuussa Peskadoreilla liittyen tammikuussa 1942 laivueeseensa Hollannin Itä-Intiassa.
Alus osallistui laivueensa mukana Jaavanmeren taisteluun, jonka aikana se upotti "USS Pillsburyn" ja yhdessä "Myōkōn" kanssa hävittäjät "USS Popen" ja "HMS Encounterin". Itä-Intian sotatoimien päätyttyä alus palasi laivueensa mukana Japaniin huollettavaksi, mistä se palasi palvelukseen vasta kesäkuussa. Alus oli lounaisella Tyynellämerellä olleen 2. eteläisen osaston lippulaivana, missä tehtävässä se oli aina huhtikuussa 1943 Sasebossa alkaneeseen huoltoonsa saakka.
Palvelukseen palattuaan "Ashigara" siirtyi Singaporeen, mistä se siirrettiin 21. risteilijälaivueeseen koilliseen aluelaivastoon maaliskuussa 1944. Alus oli alueella aina kesäkuuhun. Se osallistui lokakuussa Leytenlahden taisteluun.
Marraskuussa 1944 alus liitettiin Japanin 5. laivastoon. Alus siirrettiin Singaporeen, jossa se liittyi 5. helmikuuta 1945 5. risteilijälaivueeseen. "Haguron" upottua 16. toukokuuta laivue lakkautettiin ja "Ashigara" liitettiin Singaporeen sijoitettuun 10. aluelaivastoon. Aluksen ollessa 7. kesäkuuta paluumatkalla Bataviasta joukkoja evakuoimasta Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene "HMS Trenchant" torpedoi ja upotti sen Bankansalmessa.
Sun Yang

 
Sun Yang (, s. 1. joulukuuta 1991 Hangzhou) on kiinalainen uimari.
Ura.
Sun sijoittui Pekingin olympialaisissa 2008 kahdeksanneksi 1 500 metrin vapaauinnissa. Hän sai samalla matkalla pronssia Rooman MM-kilpailuissa 2009 ajalla 14.46,84. Kantonin Aasian kisoissa 2010 hän saavutti kultaa 1 500 metrin vapaauinnissa ajalla 14.35,43 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä sekä hopeaa 200 ja 400 metrin vapaauinnissa.
Sun voitti Shanghain MM-kilpailuissa 2011 maailmanmestaruuden 800 metrin vapaauinnissa ajalla 7.38,57 ja 1 500 metrillä maailmanennätysajalla 14.34,14. 400 metrin vapaauinnissa hän sai hopeaa ajalla 3.43,24 ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä pronssia.
Lontoon olympialaisissa 2012 Sun voitti kultaa 1500 metrin vapaauinnissa maailmanennätysajalla 14.31,02 sekä 400 metrin vapaauinnissa olympiaennätysajalla 3.40,07, hopeaa 200 metrin vapaauinnissa sekä pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. Barcelonan MM-kilpailuissa 2013 Sun voitti kultaa 400 metrin (3.41,59), 800 metrin (7.41,36) ja 1 500 metrin (14.41,15) vapaauinnissa. Lisäksi hän sai pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä. 
Sun antoi toukokuussa 2014 Kiinan mestaruuskilpailuissa piristettä sisältäneen dopingnäytteen ja sai kolmen kuukauden kilpailukiellon. Kilpailukielto julkistettiin vasta marraskuussa 2014. Kilpailukieltonsa kärsittyään hän oli jo syyskuussa osallistunut Aasian kisoihin, joissa saavutti kultaa 400 metrin vapaauinnissa, 1 500 metrin vapaauinnissa ja 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä hopeaa 200 metrin vapaauinnissa.
Sun voitti Kazanin MM-kilpailuissa 2015 kultaa 400 metrin vapaauinnissa ajalla 3.42,58 ja 800 metrin vapaauinnissa ajalla 7.39,96 sekä sai hopeaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.45,20. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän saavutti kultaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.44,65 ja hopeaa 400 metrin vapaauinnissa ajalla 3.41,68. Budapestissa 2017 hän voitti maailmanmestaruuden 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.44,39 ja 400 metrillä ajalla 3.41,38. 800 metrillä hän oli viides. Sun voitti Aasian kisoissa 2018 kultaa 200, 400, 800 ja 1 500 metrin vapaauinneissa. Lisäksi hän sai molemmissa vapaauintiviesteissä hopeaa. Hangzhoun lyhyen radan MM-kilpailuissa 2018 hän sai pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Sun voitti Gwangjun MM-kilpailuissa 2019 kultaa 200 metrin vapaauinnissa ajalla 1.44,93 ja 400 metrillä ajalla 3.42,44. 200 metrin pronssimitalisti Duncan Scott ja 400 metrin hopeamitalisti Mack Horton protestoivat hänen osallistumistaan vastaan palkintojenjaoissa, sillä Sunin kerrottiin tuhonneen dopingnäytteensä vasaralla syyskuussa 2018. Urheilun kansainvälinen tuomioistuin CAS tuomitsi Sunin kahdeksan vuoden kilpailukieltoon vuonna 2020, mutta Sveitsin liittovaltion tuomioistuin perui kilpailukiellon CAS:n tuomarin jääviyden takia. Tapaus palautui uuteen käsittelyyn CAS:ssa.
Jääkiekon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2012

Jääkiekon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2012 pelattiin Yhdysvalloissa 7.–14. huhtikuuta 2012. Maailmanmestaruuden voitti Kanada. 
Lohkot.
Lohko-A
Lohko-B
Alkusarja.
Lohko A.
Ottelut&lt;br&gt;
Lohko B.
Ottelut&lt;br&gt;
Lopputulokset.
Pääsarjan kisat 
1. divisioona A-lohko
B-lohko
2. divisioona A-lohko
B-lohko
Aristodemos Spartalainen

Aristodemos (, ; k. 479 eaa.) oli spartalainen sotilas persialaissotien aikaan. Hän oli yksi Leonidaan kolmestasadasta, jotka puolustivat Thermopylain taistelussa vuonna 480 eaa. Thermopylain solaa Kserkseen johtamia persialaisia vastaan. Vain 298 spartalaista kuoli; kaksi, Eurytos ja Aristodemos oli määrätty toipumaan silmätulehduksesta. Eurytos kuitenkin käski helootin taluttamaan hänet taisteluun. Aristodemos palasi Spartaan. Toinen selvinnyt oli Thessaliaan määrätty viestinviejä, joka hirttäytyi myöhemmin.
"Vapisija".
"Vapisija" oli kaikista häpeällisin sana spartalaisten kielenkäytössä. Aristodemoksen elämästä tuli silkkaa kurjuutta. Viittaan ommellut tilkut kielivät koko kaupungille pelkuruudesta. Kohtelu oli tylyä ja välinpitämätöntä. Juhlissa hänen tuli nousta ja antaa tietä kenen tahansa vaatiessa, nuorimmasta lähtien. Jos Vapisijalla oli tyttäriä, nämä eivät löytäneet miestä. Pelkuruus ei saanut periytyä jälkipolville. 
Aristodemoksella oli Thermopylain jälkeen erityisen katkeraa, sillä Leonidaan sankarikuolemaa ei päässyt pakoon. Spartalaisten tapa valittaa aina eforeista helootteihin vaikutti muista kreikkalaisista lähes barbaariselta. Esimerkiksi Ateenassa sureminen oli naisten vastuulla. Lisäksi Leonidasta ei voitu edes haudata, hänen ruumiinsa kun oli jäänyt Thermopylaihin. Jäänteet tuotiin Spartaan uudelleen haudattaviksi vasta vuonna 440 eaa.
Kuolema.
Aristodemos kuoli vuonna 479 eaa. Plataiain taistelussa, missä hän jätti paikkansa rivissä ja hyökkäsi yksin persialaisten kimppuun. Spartassa ei pidetty sopivana taistella oman kunnian puolesta, mutta siitä huolimatta hänen urheutensa tunnustettiin.
Kita-ankeriaat

Kita-ankeriaat (Monognathidae) on syvissä vesissä elävä ahmattiankeriaskaloihin kuuluva heimo.
Lajit ja anatomia.
Kita-ankeriaisiin kuuluu 15 lajia yhdessä suvussa, muun muassa melakita-ankerias ("Monognathus ahlstromi"). Lajit ovat erikoisen näköisiä, ja suurin tunnettu yksilö oli noin 16 cm pitkä, yleensä ne jäävät alle 10 cm pitkiksi. Kita-ankeriaat ovat pitkulaisia kaloja, joiden ainutlaatuinen piirre on yläleuan täydellinen puuttuminen. Aikuisella koiraalla myös alaleuka on hyvin alkeellinen. Kita on lajeilla suuri ja alaleuassa on useita pieniä hampaita, yksi hampaista on muita pidempi ja yhteydessä myrkkyrauhaseen. Kita-ankeriailla ei ole vatsa- eikä rintaeviä ja selkä- ja peräevissä ei ole ruotoja. Silmä on hyvin pieni. 
Levinneisyys ja elintavat.
Kita-ankeriaita tavataan Atlantin ja Tyynenmeren alueilta. Ne ovat syvän veden kaloja, ja kiinniotetut on saatu 2 000–5 400 metrin syvyydestä. Kita-ankeriaiden käyttäytymisestä ei tiedetä paljoa. Niiden ravintoa ovat pääasiassa äyriäiset, ja ne käyttävät myrkkyhammastaan saalinsa lamauttamiseen. Saalis voi olla kalan kokoon nähden suhteellisen suurikokoinen suuren kidan ansiosta. Koiraat eivät todennäköisesti syö enää aikuisina ja kuolevat lisääntymisen jälkeen, ja lisääntymiskumppaninsa ne löytävät todennäköisesti feromonijälkien perusteella.
Juventus Stadium

Juventus Stadium eli Allianz Stadium on Torinossa sijaitseva jalkapallostadion, joka toimii Juventuksen kotistadionina. Stadion avattiin 8. syyskuuta 2011 juuri ennen alkua. Se on rakennettu Juventuksen ja Torinon entisen kotistadionin, Stadio delle Alpin paikalle.
Ensimmäinen virallinen ottelu stadionilla oli 11. syyskuuta 2011 pelattu Juventuksen ja Parman välinen Serie A -ottelu, jonka Juventus voitti 4–1.
Taustaa.
Juventuksen entinen stadion, Stadio delle Alpi rakennettiin suurin kustannuksin. Huolimatta siitä, että Juventuksella on italialaisista jalkapallojoukkueista suurin kannattajamäärä, Stadio delle Alpilla oli kapasiteettiin nähden vähän katsojia. Keskimääräinen stadionin täyttöaste oli vain kolmannes stadionin 67 000 kapasiteetista. Seura osti stadionin Torinon kunnanvaltuustolta vuonna 2003.
Juventus siirtyi pois epäsuositulta stadionilta vuonna 2006 ja päätti uuden intiimimmän ja tunnelmallisemman paikan rakentamisesta. Fanit olivat moittineet muun muassa sen huonoa sijaintia, sekä huonoa näkyvyyttä kentälle joistakin paikoista. Juventus on ensimmäinen suuri eurooppalainen seura, joka rakentaa uudesta stadionistaan aikaisempaa pienemmän. Vuoden 2006 jälkeen Juventus sekä Torino pelasivat ottelunsa Torinon olympiastadionilla, joka oli myös epäsuosittu pienen kapasiteetin vuoksi.
Marraskuussa 2008 seura julkisti suunnitelmansa uuden 41 000-paikkaisen stadionin rakentamisesta Stadio delle Alpin tilalle. Uuden stadionin kustannuksiksi arvioitiin 100 miljoonaa euroa. Stadionille ei rakenneta juoksurataa. Juventus Stadiumin valmistumisen myötä Juventuksesta tuli ensimmäinen Serie A -seura, joka rakentaa ja omistaa oman stadionin.
Stadionille tuli myös ostosalue, sekä myöhemmin sinne on suunniteltu tulevan museo. Stadionin avajaiset pidettiin 8. syyskuuta 2011. Stadionin avausottelussa Juventus kohtasi englantilaisen Notts Countyn, jolta Juventus sai mustavalkoraitaisen värityksensä vuonna 1903.
Tulevaisuus.
Vuonna 2014 stadionilla pelataan Eurooppa-liigan loppuottelu.
55 Cancri d

55 Cancri d on eksoplaneetta, joka kiertää Auringon kaltaisen 55 Cancri A -tähden kerran 14,29 vuodessa. Se sijaitsee yhtä kaukana tähdestään kuin Jupiter Auringosta. Kyseessä on planeettajärjestelmänsä viides ja uloin tähän mennessä havaittu planeetta. Se löydettiin 13. kesäkuuta 2002. 
Kuten useimmat tunnetut eksoplaneetat, myös 55 Cancri d havaittiin tähden säteisliikettä tarkkailemalla. 55 Cancri b -planeetta oli jo paljastunut, mutta säteisliikkeessä oli vielä ollut selittämättömiä muutoksia; myöhemmät mittaukset paljastivat noin viiden astronomisen yksikön päässä tähdestä sitä kiertävän planeetan, 55 Cancri d:n. Vuonna 2008 vahvistui, että 55 Cancri d:n radan eksentrisyys on matala; kävi ilmi, että noin 5,77 astronomisen yksikön päässä tähdestä sijaitseva rata on lähes ympyrän muotoinen.
Koska 55 Cancri d on havaittu vain epäsuorasti, esimerkiksi sen rakenteesta tai lämpötilasta ei ole tietoa. Sen vähimmäismassa vastaa noin 3,835 Jupiteria. Massansa perusteella planeetta on kaasujättiläinen vailla kiinteää pintaa.
Ihosy

Ihosy on kaupunki Madagaskarin sisämaan eteläosassa 614 kilometriä Antananarivosta etelään. Se on Ihoromben alueen keskus. Asukkaita on 18 200 henkeä (vuonna 2010).
Ihosy on baraheimon perinteinen keskuspaikka. Sen kautta kulkee Antananarivon ja Toliaran välinen RN7-valtatie, josta haarautuu Taolagnaroon johtava huonokuntoinen RN13. Kartalle merkitty Ihosyn ja Farafanganan välinen tie ei ole ollut ajokelpoinen kahteenkymmeneen vuoteen.
Nosy Boraha

Nosy Boraha ([ˈnuʃ buˈrahə̥], myös "Île Sainte-Marie") on Madagaskarille kuuluva saari Intian valtameressä. Se muodostaa myös samannimisen Analanjirofon alueeseen kuuluvan piirikunnan.
Nosy Boraha sijaitsee Madagaskarin koillisrannikon edustalla kahdeksan kilometrin päässä pääsaaresta. Se on 50 kilometriä pitkä ja enimmillään seitsemän kilometriä leveä. Saaren ainoa kaupunki on Ambodifotatra.
Ranskalaiset perustivat saarelle siirtokunnan vuonna 1642. Useimmat sen asukkaista kuolivat pian trooppisiin tauteihin. Myöhemmin Île Sainte-Marie toimi merirosvojen tukikohtana. Betsimisarakat luovuttivat sen vuonna 1750 Ranskalle, mutta jo vuonna 1752 paikalliset asukkaat tuhosivat uuden siirtokunnan. Saari joutui uudelleen Ranskalle vuonna 1818, ja myöhemmin siitä tehtiin vankisiirtola.
Nykyään Nosy Boraha on suosittu matkailukohde. Sen nähtävyyksiä ovat saaren edustalla heinä-syyskuussa liikkuvat ryhävalaat, Baie des Forbansin rannalla sijaitseva merirosvojen hautausmaa ja vuonna 1857 rakennettu Madagaskarin vanhin katolinen kirkko. Saarelle on päivittäiset lentovuorot Antananarivosta ja Toamasinasta sekä laivayhteys Soanierana-Ivongosta.
Pierre-Louis Lions

Pierre-Louis Lions (s. 1956) on ranskalainen matemaatikko. Hän on tutkinut epälineaarisia differentiaaliyhtälöitä ja saanut tutkimuksistaan Fieldsin mitalin vuonna 1994. Tuolloin hän työskenteli Paris-Dauphinen yliopistossa. Hän onnistui ensimmäisenä ratkaisemaan ja todistamaan Boltzmannin yhtälön.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1995.
Betsimisarakat

Betsimisarakat ovat malagasseihin kuuluva etninen ryhmä Madagaskarissa. Heitä arvioidaan olevan yli 1,5 miljoonaa henkeä.
Betsimisarakat ovat Madagaskarin toiseksi suurin etninen ryhmä. He asuvat maan itäosassa Intian valtameren rannikolla Antongilinlahden ja Manjaryjoen välisellä alueella. Betanmenat muodostava betsimisarakoiden alaryhmän.
Alkuperältään betsimisarakat ovat afrikkalaisten, Malesian ja Indonesian alueelta saapuneen väestön sekä arabien jälkeläisiä. 1700-luvulla he muodostivat Betsimisarakan valtion, jonka ensimmäinen johtaja Ratsimilaho oli perinteen mukaan brittiläisen merirosvon ja madagaskarilaisen prinsessan poika. Toamasinan ja Nosy Borahan (Île Saint-Marie) tärkeät satamat sijaitsivat betsimisarakoiden alueella.
Perinteisiä elinkeinoja ovat kalastus, maanviljely ja kaupankäynti. Nykyään betsimisarakat viljelevät riisiä, kahvia ja mausteneilikkaa sekä työskentelevät plantaaseilla ja grafiittikaivoksissa. Heidän kulttuurissaan on eurooppalaista vaikutusta.
Barat

Barat ovat malagasseihin kuuluva etninen ryhmä Madagaskarissa. Heitä arvioidaan olevan lähes 375 000 henkeä.
Barat asuvat Madagaskarin sisämaan eteläosassa Ihosyn ja Betrokan ympäristössä. Alun perin he ovat kotoisin maan lounaisosasta Toliaran seudulta. Ulkonäöltään he muistuttavat bantuja. Barat jakautuvat useisiin alaryhmiin. Viime aikoina he ovat sekoittuneet betsileoihin.
Perinteinen elinkeino on paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Betsileoilta barat ovat oppineet riisin viljelyn. Miehet ovat usein moniavioisia ja naisten asema on heikko.
Anosy

Anosy on hallintoalue Madagaskarissa. Sen pinta-ala on 30 198 neliökilometriä. Asukkaita on 510 000 henkeä.
Anosy sijaitsee Madagaskarin kaakkoisosassa. Se rajoittuu lännessä Androyhin, luoteessa Atsimo-Andrefanaan, pohjoisessa Ihorombeen ja koillisessa Atsimo-Antsinananaan. Asukkaat ovat etupäässä antanosyja. Eteläosassa asuu myös antandroyita.
Alue jakautuu Amboasary Atsimon, Betrokan ja Taolagnaron piirikuntiin. Kuntia on yhteensä 64. Hallinnollinen keskus on Taolagnaro (Tolagnaro, Fort Dauphin).
Väestön pääelinkeino on maatalous. Intian valtameren rannikolla harjoitetaan kalastusta. Mineraalivarat käsittävät jalokiviä, bauksiittia sekä titaanivalmisteiden raaka-aineena käytettävää ilmeniittiä.
Tord Godal

Tord Godal (27. kesäkuuta 1909 – 27. helmikuuta 2002) oli norjalainen pappi, joka toimi Nidarosin hiippakunnan piispana vuosina 1960–1979. Hän oli Norjan kuninkaallisen tiede- ja kirjallisuusseuran johdossa vuosina 1966–1973, ja vuonna 1969 hänestä tuli Pyhän Olavin ritarikunnan komentaja.
Godalista tuli teologian tohtori vuonna 1947. Hänen väitöskirjansa oli "Meditasjonen og dens betydning for erkjennelsen". Hän kuului vapaamuurareihin.
Stolzen järjestelmä

Stolzen järjestelmä on saksalaisen Wilhelm Stolzen kehittämä pikakirjoitusjärjestelmä saksan kielelle. Siitä tuli Saksassa 1800-luvun loppupuolella toiseksi suosituin järjestelmä Gabelsbergerin järjestelmän jälkeen.
Järjestelmän rakenne.
Stolzen järjestelmässä sanojen kirjoittaminen on hyvin säännönmukaista. Keskeisenä periaatteena on jokaisen sanan kaikkien äänteiden merkitseminen: kutakin merkkiä vastaa äänne ja puuttuville merkeille on säännöt.
Suljetulla vartalotavulla (konsonantti + vokaali + konsonantti) on järjestelmässä keskeinen rooli. Konsonanteille on omat merkkinsä, ja niiden väliin jäävä vokaali merkitään joko konsonantteja laskemalla tai nostamalla, vahventamalla edellistä konsonanttia tai venyttämällä konsonanttien etäisyyttä.
Järjestelmän kehittyminen.
Stolze julkaisi järjestelmän vuonna 1841 teoksessa "Theoretisch-practisches Lehrbuch der deutschen Stenographie". Myöhemmissä oppikirjan painoksissa tehtiin joitakin muutoksia. Vuonna 1872 järjestelmään tehtiin suurempia muutoksia, muun muassa lyhenteiden määrää pienennettiin ja järjestelmää yksinkertaistettiin muutenkin. Kaikki eivät kuitenkaan hyväksyneet muutoksia, ja järjestelmästä jäi käyttöön kaksi eri versiota, joista käytettiin nimityksiä "vanhastolze" (saks. "Altstolze") ja "uusstolze" ("Neustolze"). Järjestelmien yhdistämiseksi tehtiin useita yrityksiä, jotka eivät kuitenkaan johtaneet tulokseen.
Ferdinand Schrey julkaisi vuonna 1887 oman järjestelmänsä, josta tuli Saksan kolmanneksi suosituin, ja sen pohjalta laadittiin 1890-luvulla Stolze–Schrey-järjestelmä yhdistämään Schreyn ja Stolzen koulukuntia. Vuonna 1897 sekä uus- että vanhastolzen koulukunnat hyväksyivät siirtymisen Stolze–Schreyhyn, ja Stolzen järjestelmän käyttö jäi vähäiseksi.
Sovitukset muille kielille.
Stolzen järjestelmästä tehtiin sovituksia useille muille kielille. Merkittävää käyttöä oli hollannin-, puolan-, venäjän- ja unkarinkielisillä sovituksilla.
August Lehmann

Karl Friedrich August Lehmann (16. huhtukuuta 1843 Zossen – 8. huhtikuuta 1893 Berliini) oli saksalainen pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä. 
Lehmann toimi jonkin aikaa Arendsin ja Stolzen järjestelmien parissa, mutta oltuaan niihin tyytymätön, hän laati "stenotachygrafiaksi" kutsumansa järjestelmän, ja julkaisi sen vuonna 1875.
Please Kill Me

Please Kill Me: Punkin sensuroimaton esihistoria on vuonna 1996 julkaistu tietokirja, joka kertoo haastattelujen kautta punkliikkeen juurista, noususta ja myöhemmistä vaiheista. Teoksen ovat koonneet Legs McNeil ja Gillian McCain, ja se koostuu pääosin heidän tekemistään sadoista haastatteluista. Kirjan on suomentanut Ike Vil.
Please Kill Me alkaa New Yorkista ja vuodesta 1965, The Velvet Undergroundin perustamisesta ja Andy Warholin The Factoryn kuvioista. Teoksessa kuvataan muun muassa merkittävien punkyhtyeiden syntyä, niiden jäsenten kaoottisia elämänvaiheita ja kuuluisia kohtaamisia. Suuressa osassa ovat myös huumetempaukset, sosiaaliset valtataistelut, seksisekoilut ja syvällisemmät pohdinnat. Muusikoiden lisäksi puheenvuoro on toimittajilla, bändäreillä, roudareilla, näyttelijöillä ja valokuvaajilla. Kirjan pääpaino on joka tapauksessa Yhdysvalloissa 1960-luvulla syntyneellä underground-kulttuurilla, joka loi pohjan punkin kehittymiselle. Myöhemmin suureen suosioon nousseita englantilaisia punkin äänitorvia, kuten esimerkiksi Sex Pistolsia, ei teoksessa käsitellä yhtä laajasti.
Haastateltujen joukkoon lukeutuvat muun muassa Andy Warhol, Lou Reed, Danny Fields, Nico, Wayne Kramer, Iggy Pop, Dee Dee Ramone, Patti Smith, Malcolm McLaren, Nancy Spungen, Johnny Thunders, Debbie Harry ja Richard Hell.
Kirjaa on kiitelty tarkkanäköisyydestään ja ilkikurisuudestaan. Michael Monroe kommentoi "Please Kill Me:tä" seuraavasti: ”Kiehtova kirja yhdestä rock 'n' rollin tärkeimmästä ajanjaksosta, sekä siihen liittyvistä henkilöistä ja bändeistä. Välttämätöntä luettavaa kaikille, joita kiinnostaa rock 'n' roll varsinaisessa olemuksessaan, etenkin 60-luvun lopusta ns. "punk rockin" alkujuurista lähtien”.
Nimi.
"Please Kill Me" sai nimensä Richard Hellin t-paidasta, johon tämä oli itse kirjoittanut kyseisen tekstin. Useat henkilöt ovat nähneet paidan hänen päällään, mutta hän ei itse muista pitäneensä sitä kertaakaan: ”Olin liian nössö pukeutuakseni siihen, mutta muistan kyllä hyvin miten pakotin Richard Lloydin kiskomaan sen ylleen.”
The Hard Times of RJ Berger

The Hard Times of RJ Berger on Yhdysvalloissa esitetty televisio-/komediasarja, jonka ovat luoneet David Katzenberg ja Seth Grahame-Smith MTV-kanavalle. Ohjelman keskeinen hahmo on RJ Berger (Paul Iacono), epäsuosittu toisen lukuvuoden opiskelija kuvitteellisesta Pinkertonin lukiosta Ohiosta, jolla on valtava penis. Nimi Pinkerton mainitaan Weezer-yhtyeen albumilla Pinkerton. Yhtye teki ensiesiintymisensä jaksossa "Sinä, minä ja Weezer". Bergerin kaksi parasta ystävää ovat Miles Jenner (Jareb Dauplaise), jonka tavoitteet suosiosta saavat hänet ristiriitaan Bergerin kanssa, ja goottityttö Lily Miran (Kara Taitz), joka on ollut ihastunut Bergeriin jo seitsemänvuotiaasta asti. Bergerin rakkaus on Jenny Swanson (Amber Lancaster), tyttö, joka seurustelee Max Owenskin, suositun koulun urheilijan ja kiusaajan kanssa. Pilottijakson ensi-ilta oli 6. kesäkuuta 2010. Sarjasta on esitetty kaksi tuotantokautta.
Kyynelkoivu

Kyynelkoivu ("Betula pendula" 'Youngii') on rauduskoivun lajike. Lajike on hitaasti kasvava puu, jonka oksisto muodostaa pyöreän kruunun.
Kyynelkoivun kasvumuoto on alkujaan löydetty luonnosta. Kyynelkoivu vartetaan 2–6 metrin korkuiseen rauduskoivun runkoon, jonne se muodostaa riippuvan latvuksen, jonka oksat ovat pitkiä ja ohuita. Jos sitä halutaan leikata, leikkaus tehdään loppukesällä runsaan keväisen mahlavuodon takia. Kyynelkoivulla on hyvin pittoreski ohuista oksista muodostuva kruunu, joka yltää maahan saakka, minkä vuoksi tätä koivua on usein sanottu "itkukoivuksi". Se on hyvin vaatimaton ja kaunis. Sitä käytätään puutarha- ja maisemasuunnittelussa.
The Saturnettes (albumi)

The Saturnettes on The Saturnettesin debyyttialbumi ja Jann Wilden neljäs albumi. Albumin julkaisi turkulainen Yläkulo Tuotanto, sekä tamperelainen The Velvet Beat 16. marraskuuta 2011.
Levyltä on julkaistu singleinä kappaleet "Cadillac", "Just a Song" ja "Girl Named Sue".
At the Edge of Time

At the Edge of Time on Blind Guardianin yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 30. heinäkuuta 2010. Albumista on saatavana myös digipack-versio.
Kappaleesta "Valkyries" on albumin internetsivulla ladattavana demo-versio kuten myös vaihtoehtoiset miksaukset kappaleista "Curse My Name" ja "Wheel of Time".
Shawn Vanzant

Shawn Vanzant (s. 19. lokakuuta 1988 Tampa, Florida) on yhdysvaltalainen koripalloilija.
Ura.
Vanzant muutti Tampaan vuonna 1997 ja hän pelasi paikallisessa lukiossa koripalloa. Hänen isänsä oli köyhä yksinhuoltaja, jolla ei ollut varaa elättää häntä. Tämän takia Vanzant muutti veljensä luokse asumaan, joka kuitenkin vietti vankilassa pitkiä aikoja. Myöhemmin Vanzant muutti toisen perheen luokse. Vuonna 2007 hän siirtyi Butlerin yliopistoon. Yliopiston joukkueessa Vanzant pelasi kaksi kertaa NCAA:n loppuottelussa. Kaudella 2010–2011 hän oli joukkueensa neljänneksi paras pistemies 8,1 pisteen keskiarvolla. Kaudeksi 2011–2012 Vanzant siirtyi Korihaihin. Hän ei edustanut seuraa koko kautta, vaan edusti loppukaudesta myös I-divisioonassa kaarinalaista Ura Basketia. Kaudeksi 2012–2013 Vanzant siirtyi NBA:n D-liigan Springfield Armoriin. Loukkaantuminen vaivasi kuitenkin hänen kauttaan ja hän siirtyi loppukautena FBA-sarjan Tampa Bay Rebelsiin.
Vuosina 2013–2015 Vanzant pelasi Kanadassa ja vuodesta 2015 Irlannissa.
Beauty Shop

Beauty Shop on Bille Woodruffin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2005. Se on spin-off "Barbershop"-elokuvista. Queen Latifahin esittämä Gina nähtiin ensimmäisen kerran elokuvassa "".
Juoni.
Gina Norris (Queen Latifah) on leskeksi jäänyt kampaaja, joka muutti Chicagosta Atlantaan, että hänen tyttärensä Vanessa (Paige Hurd) voisi käydä yksityistä musiikkikoulua. Gina on näyttänyt kykynsä kampaajana, mutta kun hänen itsekeskeinen pomonsa Jorge (Kevin Bacon) moittii hänen tekemisiään, hän ottaa lopputilin ja perustaa oman kauneussalongin.
Hän palkkaa useita kampaajia ja myös hänen kapinallinen kälynsä Darnelle (Keshia Knight Pulliam) saa töitä salongista. Liike saa monenlaisia asiakkaita, muun muassa ammattiurheilijoiden vaimoja ja varakkaita vaaleita naisia. Gina palkkaa myös Joen (Djimon Hounsou), afrikkalaisen sähkömiehen. Entinen pomo Jorge on kateellinen, koska hänen salonkinsa menettää asiakkaita Ginalle, ja palkkaa terveystarkastajan etsimään keinon sulkea Ginan liike. Pian Ginan salonkiin murtaudutaan ja lähes kaikki tuhotaan. Kun Willie (Lil’ JJ) onnistuu kuvaamaan tarkastajan ja Jorgen keskustelun, hän näyttää videon Ginalle. Myöhemmin sinä iltana Gina menee vanhalle työpaikalleen ja kertoo Jorgelle tietävänsä tämän salaisuuden. Hänen mukanaan on kaksi miestä, jotka leikkaavat Jorgen hiukset pois.
Myöhemmin heidän suosikkiradiojuontajansa Helen ilmestyy salonkiin siistimisen tarpeessa. Saatuaan hyvää palvelua Helen mainostaa Ginan salonkia lähetyksessään.
Kansallispikakirjoitus

Kansallispikakirjoitus () oli Albrecht ja Felix von Kunowskin 1800-luvun lopulla laatima saksankielinen pikakirjoitusjärjestelmä.
Järjestelmän pääperiaatteena oli, että vokaalit merkitään alaspäin menevillä piirroilla ja konsonantit ylöspäin menevillä. Tarkoituksena oli saada järjestelmä, jolla kolmen ns. vokaalin kirjoittavan järjestelmän (Arends, Roller ja Brauns) käyttäjät olisi saatu yhteen Stolze–Schrey-järjestelmän esimerkin mukaisesti. Yritys epäonnistui, ja kolmen järjestelmän lisäksi saatiin neljäs. Kansallispikakirjoituksesta tuli kuitenkin melko suosittu, ja ennen ensimmäistä maailmansotaa se oli kolmanneksi suosituin saksankielinen järjestelmä Gabelsbergerin ja Stolze–Schreyn jälkeen: vuonna 1913 sillä oli 382 pikakirjoitusyhdistystä, joissa oli yhteensä yli 12 000 jäsentä.
Rudolf Baláž

Rudolf Baláž (20. marraskuuta 1940 – 27. heinäkuuta 2011) oli slovakialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 23. kesäkuuta 1963, ja piispanvihkimyksensä hän sai 19. maaliskuuta 1990. Pääkonsekraattorina toimi Jozef Tomko, jota avustivat Ján Sokol ja Ján Chryzostom Korec. Baláž oli 14. helmikuuta saanut nimityksen Banská Bystrican hiippakunnan piispaksi.
Baláž johti hiippakuntaansa, kunnes kuoli 70-vuotiaana heinäkuussa 2011.
Stearns

F.B. Stearns Co oli yhdysvaltalainen Clevelandissä vuosina 1899–1930 toiminut autonvalmistaja, jonka tuotteet olivat korkealaatuisten autojen maineessa.
Yrityksen ensimmäinen auto oli tuohon aikaan tyypillinen "buggy". Sen voimanlähteenä oli makaava moottori, joka oli sijoitettu lattian alle. Voimansiirrossa oli planeettavaihteisto sekä ketjuveto, ja auton pyörät olivat polkupyörän pyörien kaltaiset.
Vuonna 1901 markkinoille tuli ohjauspyörällä varustettu malli. Sen moottorissa oli yksi suuri sylinteri, jonka halkaisija oli 159 mm ja iskun pituus 178 mm. Seuraavana vuonna markkinoilla oli auto, jossa oli kaksisylinterinen, 5,5-litrainen ja 25-hevosvoimainen moottori. Auton hinta oli 3 000 dollaria.
Vuoden 1905 Stearnseissa oli eurooppalaisia vaikutteita; edessä oli Mercedes-tyylinen jäähdytin. Moottorissa oli venttiilikoneiston kautta ohjatut imuventtiilit. Sylinteriryhmät olivat parivaletut ja tarjolla oli sekä neli- että kuusisylinterinen muunnelma. Nelisylinterisen iskutilavuus oli 8,75 litraa ja suurin teho 60 hevosvoimaa. Voimansiirrossa oli joko ketju- tai akseliveto. 4 600 dollarin hintaisen auton huippunopeus oli lähes 100 km/h. Kuusisylinterisen mallin takimmainen sylinteripari oli upotettu rintapeltiin. 13-litraisella, 90-hevosvoimaisella moottorilla varustetun auton huippunopeus oli lähes 145 km/h ja sen voimansiirrossa oli ketjuveto.
Vuonna 1909 esiteltiin 30-hevosvoimaisella yksilohkomoottorilla varustettu kaupunkiauto, jonka tunnusomainen piirre oli jäähdyttimen kennoston ympärillä oleva valkoinen nauha.
Urheiluautojen tuotannosta luovuttiin vähitellen ja huomio siirtyi tavanomaisiin automalleihin. Vuonna 1914 tuli 5,1-litraisella nelisylinterisellä tai vaihtoehtoisesti 6,8-litraisella kuusisylinterisellä Knight-kaksoisluistiventtiilimoottorilla varustettu malli, jossa oli sähköinen käynnistysmoottori sekä sähkövalot. Vuonna 1917 esiteltiin ajanmukainen "Stearns", jossa oli 5,4-litrainen V8-moottori.
1920-luvun alussa tuotannon painopiste oli neli- ja kuusisylinterisissä malleissa. Vuonna 1925 yritys siirtyi Willys-Overlandin omistukseen ja nelisylinterisen mallin tuotanto päättyi seuraavana vuonna. Stearnsien valmistus jatkui vuoteen 1930 asti. Loppuvaiheessa valikoimassa oli hinnaltaan 2 095 dollarin 27,3-hevosvoimainen kuusisylinterinen sekä suuri 6,3-litraisella rivikahdeksikolla varustettu malli. Halvin muunnelma maksoi 5 500 dollaria.
Volgan vesivoimalaitos

Volgan vesivoimalaitos () on Euroopan suurin vesivoimala. Se sijaitsee Euroopan suurimman joen, Volgan alajuoksulla Etelä-Venäjällä Volgogradin kaupungin yläpuolella, noin 400 kilometriä ylävirtaan joen suulta Kaspianmeressä. Volgan vesivoimalaitos on alin Volgan-Kaman jokisysteemin suurten voimalapatojen ja tekojärvien sarjassa. Sen pato salpaa yläpuolelleen 540 kilometrin pituisen ja yli 3 000 neliökilometrin laajuisen Volgogradin tekojärven.
Voimalan nykyinen kokonaisteho on 2 650 megawattia. Voimala kuuluu RusHydro-energiayhtiön vesivoimaloihin. 
Historia.
Voimalaitos rakennettiin osana suurten kommunististen rakennushankkeiden sarjaa, joka käynnistettiin Neuvostoliiton ministerineuvoston ja Josef Stalinin päätöksellä elokuussa 1950. Rakennustyö alkoi 1952, ja voimala käynnistettiin vaiheittain vuosina 1958–1961. Rakennustöihin kerättiin kymmenin tuhansin Komsomol-nuorisoa koko neuvostovaltiosta. Volžskin kaupunki voimalan kohdalla joen itärannalla syntyi rakentajien asutuskeskukseksi. 
Vuonna 1959 valmistui 500 kVn korkeajännitelinja laitoksesta Moskovaan. Myöhemmin laitokselta rakennettiin maailman ensimmäinen korkeajännitteinen, 800 kV:n tasajännitelinja Donbassin teollisuusalueelle. Laitos toimi myöhemminkin useiden vesivoimainnovaatioiden koepaikkana.
Voimalaitoksella oli keskeinen osa Ala-Volgan alueen ja Donbassin talouskehityksessä ja Keski- ja Etelä-Venäjän talousalueiden energiaverkon rakentumisessa. Patoaltaiden rakentaminen teki myös Volgan ala- ja keskijuoksut navigointikelpoisiksi Kaspianmereltä Astrahanista Saratoviin. Hankkeeseen liittyi myös Volgan vasemman puolen keinokasteluprojekteja, erityisesti Länsi-Kazakstanin alueella.
Teknisiä tietoja.
Voimalaitokseen liittyvän patorakennelman pituus 4,9 kilometriä. Joen ylittävä suora betonirakenteinen osuus on 725 metriä pitkä ja 44 m leveä, ja siihen liittyy 3,2 km maapatoa, joka on enimmillään 47 m korkea. Vedenpintojen ero on noin 15 m. Padon yli on maantie- ja rautatieyhteydet. Padon yhteyteen on rakennettu sen ohittava kalatie.
Voimalaitoksen nykyteho on 2 592,5 MW ja vuosituotanto 11 626 GWh. Generaattoreita on yhteensä 22, yksikköteholtaan 115–125,5 MW. Sähkö ohjataan lähinnä Volgogradin, Moskovan ja Donbassin tarpeisiin.
Abdul Fatah Younis

Abdul Fatah Younis (1944 Jebel Akhdar, Libya – 28. heinäkuuta 2011 Benghazi, Libya) oli libyalainen kenraali, maan sisäministeri ja helmikuusta 2011 Libyan hallitusta vastaan taistelevien kapinallisten Siirtymäajan kansallisen neuvoston joukkojen pääesikunnan päällikkö.
Jotkut kapinallisista pitivät Younisia vastuullisena vuoden 2006 verilöylystä Bengasissa Italian lähetystön edustan Muhammed-pilakuvien vastaisia mielenosoittajia vastaan.
Torstaina 28. heinäkuuta 2011 Younis kutsuttiin kuultavaksi kapinallisten pääkaupunkiin Bengasiin etulinjasta Bregasta. Hänet vangittiin tuntemattomaan paikkaan Bengasissa ja hänet ja hänen avustajiinsa kuuluneet eversti ja majuri teloitettiin samana iltana epäselvissä oloissa. Väitteiden mukaan Younisia syytettiin yhteyksistä Gaddafin hallintoon.
Kapinallisneuvoston johtaja Mustafa Abdul Jalil sanoi torstain lehdistötilaisuudessa tappajien kuuluneen Gaddafia kannattavaan ryhmään ja varoitti kapinallisten keskuudessa toimivia "aseellisia ryhmiä". Hän sanoi surmat tehneen kapinallisryhmän johtajan pidätetyn.
Myöhemmin kapinallisministeri Ali Tarhouni sanoi Younesin surmaajien kuuluneen kapinallisiin kuuluvaan islamistiseen Obaida Ibn Jarrah -prikaatiin, ja tekijöiden olevan vapaana. Libyan hallituksen tiedottaja Moussa Ibrahim sanoi tappajien kuuluneen al-Qaidaan ja sen olevan vahvin kapinallisryhmä.
Jo 24. päivä heinäkuuta Al Bawaba Media oli julkaissut uutisen, jonka mukaan Younis oli saanut surmansa 10 päivää aiemmin Bregasta käydyssä taistelussa, "epäselvissä olosuhteissa".
Porin triviaalikoulun nuottikirjat

Porin triviaalikoulun nuottikirjat on vuonna 1725 käsin kopioitu, Porin triviaalikoululle kuulunut kokoelma pääosin 4-äänistä hengellistä vokaalimusiikkia. Kokoelma koostuu neljästä eri äänialojen kirjasta: "Discantus", "Altus", "Tenor" ja "Bassus" .
Löytyminen.
Nuottikirjat löysi Porin lyseon lehtorina vuosina 1890–1917 toiminut Eeli Granit-Ilmoniemi. Porissa kanttorina 1906–1908 toiminut Heikki Klemetti tutustui nuottikirjoihin Porin lyseon kirjastossa ja esitteli ne Säveletär-lehden artikkelissa "Musiikkihistoriallinen muistomerkki" vuonna 1908. Suomen Laulu esitti konserteissaan Klemetin johdolla muutamia nuottikirjojen sävellyksiä. 
Sisältö.
Nuottikirjat sisältävät 76 moniäänistä vokaalisävellystä, jotka ovat pääosin hengellisiä musiikkia. Sävellysten tekstit ovat suurimmaksi osaksi latinaksi ja ruotsiksi. Mukana on joitakin saksankielisiä tekstejä. Ainoa suomenkielinen teos on Melchior Vulpiuksen Matteus-passio. Sävellykset ovat pääosin neliäänisiä, mutta mukana on myös muutamia sävellyksiä 3-8 äänelle. 
Vulpiuksen passion lisäksi säveltäjä on mainittu ainoastaan kappaleelle "Alleneste Gud I himmelrijk" (Hieronymus Praetorius). Vain pieni osa muista nuottikirjojen säveltäjistä on tunnistettu, muun muassa Gallus Dressler, Jacobus Gallus, Giovanni Gastoldi, Friedrich Weißensee, Hans Leo Hassler ja Daniel Friderici. 
Nuottikirjojen musiikki on 1500-luvun loppupuolelta 1600-luvun puoliväliin sijoittuvaa Itämeren alueen protestanttisten koulujen ohjelmistoa . Nuottikirjoissa onkin monia samoja kappaleita kuin Piae Cantiones -kokoelmassa, esimerkiksi "Cedit hiems eminus", "Jucundare jugiter" ja "Gaudete, gaudete Christus est natus".
Levytys.
Imatran seurakunnan kanttorin Johannes Vesterisen johtama Sonus Borealis-yhtye on vuonna 2008 levyttänyt nuottikirjojen musiikkia.
Natalja Ištšenko

Natalja Sergejevna Ištšenko (, s. 8. huhtikuuta 1986 Smolensk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen taitouimari, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Ištšenko voitti Venäjän joukkueessa joukkueohjelman olympiakultaa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012. Lontoossa hän voitti myös pariuinnin olympiakultaa parinaan Svetlana Romašina. Ištšenko on voittanut MM-kilpailuista 19 maailmanmestaruutta ja kaksi hopeaa. Shanghain MM-kilpailuissa 2011 Ištšenko voitti kuusi maailmanmestaruutta. Seitsemännessä lajissa, teknisessä joukkueuinnissa, hän ei kilpaillut. Ištšenko on myös 12-kertainen Euroopan mestari, minkä lisäksi hänellä on kaksi EM-hopeaa.
Urheilu-uransa jälkeen Ištšenko on toiminut urheilun apulaisministerinä Kaliningradin alueella. Kansainvälinen uintiurheiluliitto FINA nimesi hänet uinnin kunniagalleriaan 2023.
Creem

Creem oli yhdysvaltalainen rock-musiikkiin keskittynyt aikakauslehti. Sen perustivat elokuussa 1969 Barry Kramer ja Tony Reay. Lehti kutsui itseään ”Amerikan ainoaksi rock ’n’ roll -lehdeksi”. Lehti lakkautettiin vuonna 1989, mutta se toimi pienemmässä muodossa vielä lyhyen aikaa 1990-luvun alussa. 
Lehden kriitikoihin lukeutuivat muun muassa Lester Bangs, Ben Edmonds, Rob Tyner, Robert Christgau, Lenny Kaye, Patti Smith sekä The Dictators -yhtyeen perustaneet Richard Blum ja Andy Shernoff. Lehden musiikkitoimittajia oli myös Cameron Crowe, joka myöhemmin tuli tunnetuksi elokuvaohjaajana. Hän teki myöhemmin omaelämäkerrallisen elokuvan Melkein julkkis, joka perustuu hänen omiin kokemuksiin musiikkitoimittajana Rolling Stone- ja Creem-lehdissä. 
1970-luvun puolivälissä "Creemin" levikki oli yli 200 000, mikä teki siitä Yhdysvaltojen toiseksi suurimman rocklehden "Rolling Stonen" jälkeen. Lehdellä oli valtava merkitys niin sanotun protopunkin ja glamrockin esille tuomisessa ja punkin synnyssä. "Creem" antoi varhaista näkyvyyttä artisteille, kuten Lou Reed, David Bowie, New York Dolls, ja erityisesti Detroitissa toimiville yhtyeille, kuten Stooges, MC5 ja Alice Cooper. 
1980-luvulla lehti huomioi myös sellaisia yhtyeitä kuin R.E.M., Motörhead, The Smiths ja The Cure, ennen kuin muu valtamedia huomasi ne. Creemin logon suunnitteli Bob Wilson, joka myös kirjoitti säännöllisesti ilmestyvää sarjakuvaa Mike ja Barney. Lehteen piirsi myös underground-sarjakuvataiteilija Robert Crumb. Creemin valokuvaajana toimi Robert Matheu. 
Vuonna 2019 julkaistiin Creem-dokumenttielokuva nimeltä "CREEM: America's Only Rock 'n' Roll Magazine". Alice Cooper viittasi myöhemmin lehteen kappaleessaan ”Detroit City” laulaessaan ”But the Riff kept a Rockin', the Creem kept a-talkin'”.
Rob Sheffield

Rob Sheffield (s. 2. helmikuuta 1966) on yhdysvaltalainen musiikkitoimittaja ja kirjailija. Hän työskentelee nykyisin "Rolling Stone" -lehdessä, jossa hän kirjoittaa levyarvosteluja sekä esseitä popmusiikista. Sitä ennen hän työskenteli "Blender"-lehdessä.
Musiikkiarvostelujensa lisäksi Sheffield on kirjoittanut kaksi kirjaa.
Joulu Connecticutissa

Joulu Connecticutissa ("Christmas in Connecticut") on vuoden 1992 elokuva, jonka ohjasi Arnold Schwarzenegger. Hän teki elokuvaan myös cameoroolin esittämällä miestä, joka istuu uutisauton edessä. Elokuvan päänäyttelijöinä nähtiin Dyan Cannon Elizabethina, Kris Kristofferson Jefferson Jonesina ja Tony Curtis Mr. Yardleynä. Elokuva oli uusintaversio vuoden 1945 elokuvasta "Naisreportteri rakastuu".
Juoni.
Elokuva kertoo televisiopersoonasta Elizabeth Blanesta (Dyan Cannon) joka juontaa viikoittaista televisiosarjaa joka käsittelee ruoanlaittoa, avioliittoa ja kodinhoitoa, siinä on vain ongelma ettei hän tiedä näista asioista yhtään mitään ja ei osaa laittaa ruokaa, vaan avustaja on luonut kaikki hienot ruuat joita ohjelmassa esitellään. Ohjelman tuottaja Alexander Yardley (Tony Curtis) näkee televisiosta ohjelman jossa kerrotaan Jefferson Jonesista (Kris Kristofferson) joka on pelastanut lapsen lumimyrskystä ja on menettänyt kotinsa tulipalossa. Tuottaja päättää että Jeffersonille etsitään uusi kotia ja tehdään jouluillallinen suorassa lähetyksessä. Sitä varten palkataan Elizabethille perhe, mutta suora televisolähetys luo omat haasteensa.
Näyttelijät.
Lähde:
Tiedekeskus Corpus

Tiedekeskus Corpus on Alankomaissa Haagin lähellä Oegstgeestissa sijaitseva tiedekeskus, jossa esitellään ihmisruumista ja sen toimintaa kokemuksellisesti. Kuulokkeiden kautta kävijä saa selostuksen toiminnoista, joiden läpi hän kulkee. Museo on avattu 2008.
Köynnöshortensia

Köynnöshortensia ("Hydrangea anomala" subsp. "petiolaris") on hortensioiden sukuun kuuluva köynnöskasvi, joka luokitellaan huntuhortensian ("Hydrangea anomala") alalajiksi. Sitä pidetään toisinaan omana lajinaan "Hydrangea petiolaris".
Levinneisyys ja kasvupaikat.
Köynnöshortensia kasvaa alkuperäisenä Japanissa, Sahalinissa ja Korean niemimaalla. Sen luonnonvaraisia kasvupaikkoja ovat tuoreet ja kosteat, keski- tai runsasravinteiset havu- ja lehtimetsät.
Kuvaus.
Köynnöshortensia voi kasvaa yli 10 metrin korkuiseksi. Sen haaroissa on kiipimäjuuria, joilla se kiinnittyy esimerkiksi puunrunkoihin tai kallioihin. Lehtilapa on 4–10 cm pitkä, leveänpuikea ja lyhytsuippuinen, hammaslaitainen ja päältä melkein kalju. Alapuoli on suonihangoista tavallisesti karvainen. Tyvi on pyöreä tai herttatyvinen. Kukinto on litteä, 15–25 cm leveä tasohuiskilo. Kukintojen reunoissa on noin 30 mm leveitä valkoisia neuvottomia laitakukkia. Kaksineuvoiset kukat ovat pieniä.
Suomessa köynnöshortensia kasvaa yleensä 3–5 metrin korkuiseksi ja sen kukinta-aika on yleensä heinäkuusta syyskuuhun.
Käyttö.
Koristekasvina köynnöshortensia menestyy puolivarjoisessa tai varjoisessa paikassa tuoreehkossa, multavassa, runsasravinteisessa ja hapahkossa maassa. Sitä voidaan kasvattaa köynnöksenä kiipeilemään puihin, kiviin, muureihin tai seiniin tai vapaasti kasvavana pensasmaisena yksilönä. Istutuksen jälkeen se on hidaskasvuinen. Suomessa köynnöshortensia menestyy vyöhykkeillä I–III.