tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Turun Seudun Energiantuotanto

Turun Seudun Energiantuotanto Oy (TSE) on Turun alueella toimiva useiden tahojen omistama energiantuottaja, joka perustettiin nimellä Turun Seudun Maakaasu ja Energiantuotanto Oy. Nimi vaihdettiin vuoden 2013 huhtikuussa.
Turun kaupungin omistama Turku Energia Oy omistaa yrityksestä 39,5 prosenttia, Fortum Oyj 49,5 prosenttia, Raisio 5 %, Kaarina 3 % ja Naantali 3 %.
Osakkaiden 28. joulukuuta 2011 allekirjoittamalla sopimuksella Turun, Kaarinan, Raision ja Naantalin energiantuotannosta vastaa TSE vuoden 2012 alusta lähtien. TSE:n hallintaan siirtyvät myös Fortumin Naantalin voimalaitos, Turku Energian Orikedon biolämpölaitos ja Turun jätteenpolttolaitos sekä Kakolan lämpöpumppulaitos. Alueen kaukolämpöverkot vuokrataan Turku Energialle. TSE myy sähkön osakkailleen, kaukolämmön Turku Energialle ja höyryn Fortumille.
Sopimuksen myötä Turun seutu toteuttaa valtion toivomaa lämmön ja sähkön yhteistuotantoa. TSE:n hallituksen puheenjohtaja Ilkka Kanervan mukaan "Kyse on ratkaisusta, jonka mittasuhteet ja vaikutukset Turun seudulla olevat poikkeuksellisen mittavat. Satojen miljoonien arvoinen sopimus on raskaan sarjan asia".
Naantalissa Ladvo-Venkan alueella Isosuolla on TSE:n tuhkankaatopaikka eli Härkäsuon kaatopaikka, joka oli aikaisemmin Fortumin omistuksessa. Keväällä 2019 TSE kertoi suunnittelevansa paikalle biopolttoaineterminaalia ja aikaisempaa laajempaa tuhkanläjitysaluetta. Näiden yhteenlaskettu pinta-ala olisi yli 20 hehtaaria. Rakennuksia ei paikalle ole tulossa, mutta mittavat maanrakennustyöt maksavat noin 2 miljoonaa euroa. Terminaalissa murskattaisiin puuta ja se toimisi varmuusvarastona. Hanketta perustellaan TSE:n Naantalin monipolttoainevoimalaitoksen toimintavarmuuden parantamisella.
Salegy

Salegy on musiikin tyylilaji, joka on saanut alkunsa Madagaskarin luoteisrannikon alueella. Madagaskarilaisesta musiikista juuri salegy on saanut laajinta kansainvälistä tunnustusta ja eniten myyntiä kansainvälisillä markkinoilla. Merkittävä hahmo sen historiassa on ollut sakalavoihin kuuluva laulaja Eusèbe Jaojoby, jota on nimitetty "Salegyn kuninkaaksi". Muihin esittäjiin ovat lukeutuneet esimerkiksi Anziza Salema, Ninie Doniah ja Vaiavy Chila.
Musiikki on funktyyppistä ja energistä. Siinä käytetään sähkökitaroita, harmonikkaa, "call and response" -tyyppisiä (kysyviä ja vastaavia) polyfonisia lauluääniä, sähköbassoa ja lyömäsoittimia (tavallisesti rumpusetti, djembe, shakerit). BPM on korkea, ja rytmi on kirjoitettu 6/8- tai 12/4-tahtilajiin. Isku on kolmosella tai seiskalla.
Salegy on sähkösoittimia hyödyntävä muunnos perinteisestä "antsa"-musiikista. Yhteisiä piirteitä ovat esimerkiksi tempo, laulutyyli, mollisävellajien yleisyys ja kappaleiden instrumentaaliset välijaksot, joista käytetään nimitystä "folaka" (hajonnut). Ääntä käytetään "folakassa" vain energisemmän tanssin vaatimiseen. "Folakan" aikana laulajien ja yleisön on tarkoitus taputtaa käsiään polyrytmisesti musiikin mukaan.
Poncho Sanchez

Poncho Sanchez (s. 30. lokakuuta 1951) on yhdysvaltainmeksikolainen congarumpujen soittaja, yhtyeenjohtaja ja laulaja. Hän on soittanut jazzia ja latinomusiikkia. Vuonna 2000 hän voitti yhtyeineen parhaan latinojazzalbumin Grammy-palkinnon albumilla "Latin Soul" (Concord Picante). Sanchez on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Cal Tjaderin, Mongo Santamarían, Hugh Masekelan, Clare Fischerin ja Tower of Powerin kanssa.
Sanchez syntyi Laredossa, Texasissa, yhdestätoista lapsesta nuorimpana, ja kasvoi Norwalkissa, Kaliforniassa. Kouluaikana hän soitti kitaraa rhytm &amp; bluesyhtyeissä. Hän opetteli congansoittoa itsekseen ottaen mallia Cal Tjaderin, Machiton ja Tito Puenten levyiltä.
Sanches sai parhaan latinolevyn Grammy-palkinnon vuonna 1999.
Lasse Ollinkari

Lasse Arvi Ollinkari (9. joulukuuta 1921 Valkeakoski – 26. lokakuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti. Hän suoritti ammatilliset opintonsa Taideteollisessa oppilaitoksessa. Ollinkari aloitti uransa Aarne Ervin arkkitehtitoimistossa, ilmeisesti ensimmäisenä suomalaisena arkkitehtitoimistoon kiinnitettynä sisustusarkkitehtina. Oman toimistonsa hän perusti Helsinkiin vuonna 1954.
Vaikka Ollinkarin tuotantoon kuului myös eri tiloihin suunniteltuja kalusteita, hän loi mainetta nimenomaan sisustussuunnittelijana. Ollinkarin suunnittelukohteina olivat muun muassa pankkien konttorit ja suuret sairaalat. Aarne Ervin suunnitteleman Helsingin yliopiston instituuttirakennus Porthanian (1957) sisustus ja kalustus kuuluvat Ollinkarin tunnettuihin töihin, yhdessä Seppo Paateron, Esko Pajamiehen ja Aivi Gallen-Kallelan kanssa. Hän osallistui myös Ervin toimiston suunnitteleman, vuonna 1968 valmistuneen Tapiolan Heikintorin kauppakeskuksen tilojen suunnitteluun. 
Ollinkarin työssä näkyi myös sisustuksiin yleensä ajan myötä syntyvä kerroksellisuus ja suunnittelun jatkuvuus, sillä hän uudisti joidenkin kohteidensa sisustusta useaan otteeseen vuosikymmenten kuluessa. Ollinkari suunnitteli myös joitakin tavallisille kuluttajille suunnattuja yksinkertaisia huonekalumalleja, ja teki sitä kautta itseään suurelle yleisölle tunnetuksi.
Ollinkari kuului "Sisustusarkkitehdit SIO" -yhdistyksen perustamissopimuksen vuonna 1956 allekirjoittaneeseen keskeisten suomalaisten sisustusarkkitehtien joukkoon, johon kuuluivat hänen lisäkseen Olli Borg, Lilli Kolmijoki-Halonen, Maija Heikinheimo, Olavi Hänninen, Erkki Kataja, Olli Mannermaa, Lisa Johansson-Pape ja Ilmari Tapiovaara.
Ollinkarin puoliso oli keraamikko Irma Ollinkari, joka myös avusti puolisoaan suunnittelutyössä ja huolehti muun muassa toimiston hallinnollisista tehtävistä.
Heiner

Heiner voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Paphiopedilum helenae

Paphiopedilum helenae on Pohjois-Vietnamissa kasvava venuksenkenkiin kuuluva kämmekkälaji ja pienin tunnettu suvun laji.
Historia.
"P. helenaen" löysivät L. Averyanov, N. T. Hiep ja D. D. Hyoen vuonna 1995. Laji kuvattiin ensi kerran venäläisessä kasvitieteen alan lehdessä vuonna 1996. Se nimettiin Leonid Averyanovin vaimon, tutkimusryhmää johtaneen Helen Averyanovin mukaan.
Kuvaus.
"P. helenae" on hyvin pieni, ryppäittäin kasvava venuksenkenkä. 3–12 cm pitkiä ja 0,5–2 cm leveitä lehtiä on kolmesta viiteen kappaletta. Väritys on päältä vihreä valkoisin tai vaaleankeltaisin reunoin, alta vaaleanvihreä ja tyvestä violetihtava. Kukkavana on 4–7 cm pitkä, lyhyen ja tiheän mustanvioletin karvan peittämä. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi kukka, joka on 3–6 cm leveä. Kukka on väritykseltään keltainen, purje valkoreunainen. Laji kukkii syyskuusta marraskuuhun.
Elinympäristö ja hoito.
"P. helenae" kasvaa litofyyttinä puolivarjoisissa paikoissa kalkkipitoisten vuorien huippujen tasanteilla ja kielekkeillä hajoavissa lehti- ja ruohokerroksissa 500–1000 metrin korkeudella. Lajin luontainen levinneisyysalue sijoittuu pohjoisimman Vietnamin alueelle. Alueen lämpötila vaihtelee 10 ja 25 celsiusasteen välillä. Ilmasto on talvisin kuiva, kesäisin kostea.
Olof Rudbeck (nuorempi)

Olaus Rudbeck nuorempi (15. maaliskuuta 1660 – 23. maaliskuuta 1740) oli ruotsalainen lääkäri, kasvi-, lintu- ja kielitieteilijä, Olof Rudbeck vanhemman poika, joka seurasi isäänsä Uppsalan yliopiston lääke­tieteen professorina. Hän väitteli tohtoriksi Utrechtissa vuonna 1690. Vuonna 1695 hän matkusti Lappiin kuninkaan asettaman tutkimus­ryhmän jäsenenä, jonka tehtävänä oli tutkia luontoa ja varsinkin vuoristoja. Palatessaan hänellä oli mukanaan kauniisti väritetty kokoelma lintujen, kukkien ja maiseman kuvia, joista hänet parhaiten muistetaankin.
1700-luvun alussa Rudbeck lopetti luonnon­tutkimuksen ja ryhtyi sen sijaan tutkimaan kieliä. Hän yritti selvittää, ovatko saamelaiskielet sukua heprealle.
Hänen sekä postuumisti että myös hänen isänsä saavutusten kunnioittamiseksi kuningatar Ulrika Eleonora aateloi hänet vuonna 1719, ja hänestä polveutuu ruotsalainen Rudbeck-aatelissuku (nro 1637). Rudbeckin oppilas, kasvi­tieteilijä Carl von Linné, antoi hänen ja hänen isänsä kunniaksi päivän­hattujen kasvi­suvulle tieteellisen nimen "Rudbeckia".
Nekalan historia

Nekalan talo.
Nekalan päärakennus oli Iidesjärven rannassa nykyisellä kaupungin varastoalueella. Se oli pystyssä vielä 1980-luvulla rapistuneena muistomerkkinä mahtavasta kartanoiden ajasta. Nekalasta Hatanpään kartanoon johtava tie kulki suunnilleen nykyisen Nekalantien paikalla. 
Talousrakennukset – 30 lehmän navetta, talli 10 hevoselle, riihi sekä muut tarpeelliset pikkurakennukset – sijaitsivat talosta länteen ja itäpuolella oli puutarha ja vainioita. Iidesjärven rannassa oli jykevistä hirsistä tehty laituri. Järven rannat olivat korkean ja monta metriä leveän kaislan vallassa. Pohja oli upottava, mutta silti uimaranta oli muonamiesten lasten vilkkaassa käytössä.
Alueen muita taloja.
Nekalasta johti toinenkin tie kohti nykyistä Muotialantietä. Sen varrella olivat muonamiesten asunnot: Koivula, Uotila, Vinni (Finni), Heikkilä ja toinen Uotila sekä riihi konehuoneineen.
Uotilan päärakennus on edelleen olemassa ja palvelee nykyisin Nekalan siirtolapuutarhan yhteistilana, mutta toinen asuinrakennus on purettu sen jälkeen kun kaupunki osti Hatanpään maat.
Uotilan torpalta Vihiojaan päin oli kuuluisa Rautalähde. 
Kolme Jokipohjaa.
Uotilan ja Finnin talojen kohdalta lähti toinen tienhaara, jota sanottiin Tohkantieksi. Tie kulki samaa reittiä kuin nykyinen Muotialantie, joka tosin loppuu nyt Jokipohjantiehen. Aiemmin tie jatkui aina vanhalle Lempäälän tielle saakka. Sen varrella tai lähituntumassa olivat Saviniemen, Jokipohjan ja Tohkan torpat.
Saviniemi oli Muotialantien pohjoispuolella pienen mäen päällä. Sen pihalla oli muutamia puita ja suosilmäinen lammikko, josta vesi kulki pientä ojaa myöten Vihiojaan.
Vanhasta Tohkantiestä Vihiojaan päin, nykyisen Jokipohjantien paikalla oli Severi Jokipohjan talo. Samannimisiä torppia oli lähiympäristössä ollut kaksi muutakin, joten nykyisen tien nimellä on vankat perinteet. Torpat olivat saaneet nimensä siitä, että kaikkien kolmen talon välissä oli notko, jossa on joskus ollut oja, jota pitkin vesi on kulkenut soilta Nirvan kallion ympäri Vihiojaan. Notko oli siis joen pohjaa, mistä nimi Jokipohja. Sekä Jokipohjan että Saviniemen torpat on hävitetty joskus vuosisadan vaihteessa.
Kinocompany

Kinocompany Oy on vuonna 2006 perustettu elokuva- ja TV-tuotantoyhtiö, joka toimii Helsingissä. Kinocompanyn on perustanut ohjaaja ja tuottaja Ari Matikainen. Kinocompany tuottaa pääasiassa dokumenttielokuvia ja dokumentaarisia televisiosarjoja. Kinocompanyn tuottamia pitkiä dokumenttielokuvia ovat Anteeksiantamaton (2017), "Sota ja mielenrauha" (2016), "Venäjän vapain mies" (2012) sekä Jussi-palkinnon voittanut "Yhden tähden hotelli" (2007). 
Kinocompanyn osatuottama virolais-suomalainen dokumenttielokuva Rodeo - Viron villit vuodet (2018), jonka ovat käsikirjoittajaneet Kiur Aarma, Raimo Jõerand ja Ari Matikainen, palkittiin työstään EFTA-palkinnolla. Elokuva parhaasta dokumenttielokuvasta, musiikista ja suomalaisen Matti Näräsen leikkauksesta. Kinocompanyn osatuottama romanialais-saksalais-suomalainen dokumenttielokuva Acasa - kadotettujen paratiisi (2020) palkittiin Sundancen elokuvajuhlilla tammikuussa 2020 World Cinema Documentary Special Jury Award -palkinnolla.
Ari Matikainen

Ari Matikainen (s. 1970 Eno) on suomalainen elokuvaohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja. Matikainen on ohjannut, tuottanut ja käsikirjoittanut useita dokumenttielokuvia ja TV-sarjoja. 
Matikainen on valmistunut Taideteollisesta korkeakoulusta elokuva- ja lavastustaiteen osastolta, jossa hän on toiminut myös dokumenttielokuvan lehtorina vuosina 2016–2018. Hänen lopputyönsä, dokumenttielokuva "Yhden tähden hotelli", pääsi laajaan teatterilevitykseen Suomessa ja voitti parhaan dokumenttielokuvan Jussi-palkinnon vuonna 2008. 
Matikaisen ohjaama dokumenttielokuva "Venäjän vapain mies" valmistui vuonna 2012. Matikaisen elokuva "Sota ja mielenrauha" avasi DocPoint – Helsingin dokumenttielokuvafestivaalin vuonna 2016. Matikaisen dokumenttielokuvan Hannu Karposta, "Karpo", sai laajan elokuvateatterilevityksen 2020. 
Matikainen on Kinocompany-tuotantoyhtiön perustaja ja vastaava tuottaja. Matikainen on suorittanut kansainvälisen EAVE-tuottajakoulutuksen 2017.
Liisa Karpo

Liisa Karpo (o.s. Juntunen) on suomalainen Helsingissä toimiva elokuvatuottaja. Hän on kotoisin Hauholta ja käynyt lukion Hämeenlinnassa. Karpo valmistui ammattikorkeakoulu Stadiasta medianomiksi vuonna 2005. Hän on perustanut oman tuotantoyhtiönsä napafilms oy:n vuonna 2009 ja toimii sen toimitusjohtajana. Karpo on keskittynyt urallansa kansainvälisiin yhteistuotantoihin, kuten "Boys Who Like Girls" ("Miehen malli"), "Cheer Up", "Golden Dawn Girls". Hän on EAVE-alumni vuodelta 2016 ja EURODOC-alumni 2010. Karpolla on vahva fiktioelokuvahistoria ja hän on työskennellyt useissa fiktioelokuvatuotannoissa tuotantopäällikkönä, -koordinaattorina ja markkinointipäällikkönä muun muassa elokuvissa "Postia pappi Jaakobille", "Kielletty Hedelmä" ja "Tali-Ihantala 1944". Karpo on tuottanut Jussi-ehdokkuudet saaneet Ari Matikaisen ohjaamat pitkät dokumenttielokuvat "Venäjän vapain mies" sekä "Sota ja mielenrauha".
Stéphane Risacher

Stéphane Rémy Daniel Risacher (s. 26. elokuuta 1972 Moulins) on ranskalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Ura.
Seurajoukkueet.
Risacher pelasi juniorikoripalloa Stade Clermontois'n joukkueissa. Lisäksi hän pelasi INSEP:n juniorijoukkueissa. Risacher aloitti pääsarjauransa kaudella 1989–1990, jolloin hän pelasi Tours Joué Basketissa. Joukkue putosi kauden päätteeksi toiselle sarjatasolle, mutta Risacher jatkoi vuoteen 1991 asti seurassa. Kausiksi 1991–1994 hän siirtyi takaisin pääsarjatasolle CRO Lyon Basketin joukkueeseen. Vuodet 1994–1999 Risacher edusti Paris Basket Racingia, jonka paidassa hän voitti Ranskan-mestaruuden kaudella 1996–1997. Kaudeksi 1999–2000 hän siirtyi Pau-Ortheziin. 
Risacher siirtyi ulkomaille vuonna 2000 ja hän jatkoi pelaamista kreikkalaisessa Olympiakosissa. Hän voitti seuran kanssa Kreikan cup-mestaruuden kaudella 2001–2002. Vuodet 2002–2006 Risacher pelasi espanjalaisessa Unicaja Málagassa. Hän voitti Espanjan-mestaruuden kaudella 2005–2006. Mestaruuden päätteeksi Risacher siirtyi CB Murciaan, jota hän edusti kaksi kautta. Tämän jälkeen hän palasi Ranskaan ja pelasi Élan Chalonin joukkueessa kahden kauden ajan. Toukokuussa 2010 Risacher ilmoitti lopettavansa ammattilaiskoripallon. 
Maajoukkue.
Maajoukkuetasolla Risacher edusti menestyksekkäästi maansa juniorimaajoukkueita. Hän oli mukana vuonna 1993, jolloin Ranska voitti pronssia alle 22-vuotiaiden EM-kilpailuista. Ensimmäiset aikuisten arvokisat Risacher pelasi vuonna 1993, jolloin Ranska oli mukana EM-kilpailuissa. Hän oli mukana myös vuosien 1997, 1999 ja 2001 EM-kilpailuissa. Ainoan arvokisamitalinsa Risacher voitti vuoden 2000 olympialaisista, joista Ranska saavutti hopeamitalin. Kaiken kaikkiaan hän edusti maataan 123 ottelussa.
Nurse Betty

Nurse Betty on Neil LaButen ohjaama musta rikoskomediaelokuva vuodelta 2000. Renée Zellweger voitti parhaan naispääosan Golden Globe -palkinnon roolistaan Bettynä.
Juoni.
Elokuvan päähenkilö on Betty Sizemore (Renée Zellweger) joka on tarjoilija, kotirouva ja intohimoinen sairaalasaippuan ystävä. Hän on ihastunut katsomansa sarjan lääkäriin tohtori David Ravellin, jota esittää kuvitteellinen George McCord (Greg Kinnear). Bettyn aviomies on Del (Aaron Eckhart) rikollinen ja renttu joka yrittää tehdä oharit huumekaupassa Charlielle (Morgan Freeman). Charlie ja Wesley (Chris Rock) tulevat Delin ja Bettyn kotiin, tapahtumat kärjistyvät niin että he skalpeeraavat Delin ja tappavat hänet. Bettyn näkee miehensä murhan ja hänen mielensä järkkyy niin että hän pyyhkii murhan tietoisuudestaan. Hän lähtee sen jälkeen Los Angelesiin tapaamaan saippuaoopperan lääkäriä. Charlie ja Wesley lähtevät kuitenkin jäljittämään häntä.
Giuditta Grisi

Giuditta Grisi (28. heinäkuuta 1805 Milano – 1. toukokuuta 1840 Lodi) oli italialainen mezzosopraano. Hän oli sopraano Giulia Grisin sisko ja ballerina Carlotta Grisin serkku. 
Grisi opiskeli Milanossa ja teki debyyttinsä vuonna 1826 Wienissä Fallieron roolissa oopperassa "Bianca e Falliero". Hän erikoistui nopeasti Rossinin rooleihin, ja lisäksi hän loi useita rooleja esimerkiksi Giuseppe Persianin, Carlo Coccian ja Giovanni Pacinin oopperoissa. Bellini kirjoitti häntä varten Romeon roolin oopperassa "I Capuleti e i Montecchi" (1830).
Grisi esiintyi eri puolilla Italiaa, mutta myös Lontoossa ja Pariisissa. Hän kuoli 34 vuoden iässä.
Seija Huhtanen

Senia Sesilia (Seija) Huhtanen, kirjailijanimi Seija Hiilihuhta (1. toukokuuta 1903 Huittinen – 19. toukokuuta 1980 Huittinen) oli suomalainen kirjailija.
Teoksia.
Nimellä "Seija Hiilihuhta":
Hanna Järvi

Hanna Lydia Järvi, o.s. Vihijärvi (26. syyskuuta 1882 Korpilahti – 18. heinäkuuta 1964 Lappeenranta) oli suomalainen kirjailija ja opettaja.
Henkilöhistoria.
Hanna Järven vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Vihijärvi ja Eva Hautala ja puoliso vuodesta 1908 kansakoulunopettaja Kalle Järvi. Hanna Järvi kävi karjanhoito- ja meijerikoulun 1900, valmistui kansakoulunopettajaksi 1905 ja suoritti yliopistollisia opintoja dogmatiikassa 1911 ja kasvatusopissa 1912. Hän toimi kansakoulunopettajana Viitasaarella 1905–1907, Petäjävedellä 1907–1908, Heinjoella 1908–1916 ja Lappeella vuodesta 1916. Lappeen kunnanvaltuuston jäsen hän oli 1918–1921 ja Lappeenrannan kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1932.
Earl Bostic

Eugene Earl Bostic (25. huhtikuuta 1913 Tulsa, Oklahoma – 28. lokakuuta 1965 Rochester, New York) oli yhdysvaltalainen alttosaksofonisti, joka soitti R&amp;B:ia, jazzia ja bluesia. Hän opiskeli Xavier-yliopistossa ja muutti New Yorkiin vuonna 1938. Siellä hän soitti Don Redmanin, Edgar Hayesin ja Lionel Hamptonin kanssa tehden ensilevytyksensä vuonna 1939. 1940-luvun alussa Bostic toimi sovittajana ja sessiomuusikkona. Vuonna 1945 hän alkoi johtaa omaa suurta yhtyettään, josta vuonna 1946 tuli septetti. Bosticin ensimmäinen suuri hitti oli "Temptation" (1948). Hän levytti useimmat jukebox-hittinsä King Recordsille.
Bosticin R&amp;B-hitti "Flamingo" oli vuonna 1951 listaykkönen. Lisäksi "Sleep" pääsi kymmenen kärkeen. Myöhempiin hittiin lukeutuivat "You Go to My Head" ja "Cherokee". Bosticin suosionsa huipulla 1950-luvulla levyttämät R&amp;B-/jump blues -hitit ovat tehneet hänestä jokseenkin aliarvostetun jazzfanien keskuudessa.
Monet nousevat tähdet, kuten John Coltrane, Blue Mitchell, Stanley Turrentine, Benny Golson ja Jaki Byard toimivat Bosticin yhtyeissä. Bostic kärsi sydänkohtauksen 1950-luvun lopussa ja joutui pitämään kahden vuoden tauon ennen kuin jatkoi esiintymistä vuonna 1959. Hän ei enää levyttänyt yhtä laajasti kuin ennen; kun hän levytti, sessiot koostuivat tyylillisesti lähinnä soul jazzista. Lokakuussa 1965 Bostic sai kuolemaan johtaneen sydänkohtauksen soittaessaan hotellissa Rochesterissa.
Denis Zanko

Denis Zanko (s. 13. huhtikuuta 1964) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. 
Ura.
Zanko aloitti pelaajauransa Stade Lavallois'ssa vuonna 1984. Hän edusti seuraa vain yhden kauden ajan, kunnes siirtyi RC Paris'n paitaan. Keskikentällä viihtyneen Zankon ura ei lähtenyt suureen nousuun missään vaiheessa, mutta kesti kuitenkin aina vuoteen 1996 saakka. Pisimpään Zanko edusti ASOA Valencea vuosina 1991–1996.
Zanko siirtyi valmennustehtäviin jo pelaajauransa loppupuolella, kun hänestä tuli 1992 ASOA Valencen U17-joukkueen valmentaja. Vuonna 1998 hän nousi ASOA:n edustusjoukkueen apulaisvalmentajaksi ja seuraavana vuonna päävalmentajaksi. Hän toimi apuvalmentajana FC Montélimarissa 2001–2002, kunnes palasi kasvattajaseuraansa Stade Lavallois'n organisaatioon. Hän työskenteli kuusi vuotta Lavallois'n valmennuskeskuksessa, kunnes siirtyi samoihin tehtäviin Le Mans UC:n organisaatioon.
Joulukuun lopussa 2011 Zankosta tuli Ligue 2:ssa putoamiskamppailuun vajonneen Le Mansin päävalmentaja. Zanko ei onnistunut pelastamaan Le Mansia putoamiselta, mutta sai silti jatkaa tehtävässään. Kausi 2012–13 sujui entistä kehnommin ja joukkue vajosi myös Ligue 2:ssa putoamistaisteluun. Huhtikuussa 2013 Zanko sai potkut tehtävästään. 
Helmikuussa 2014 Zankosta tuli Stade Lavallois'n päävalmentaja. Zankon johdolla Lavallois teki riittävän ryhtiliikkeen ja nousi kahden pisteen turvin putoamisviivan yläpuolelle. Sarjapaikan säilyttyä Zanko sai jatkaa tehtävässään ja kaudella 2014/15 pelasi loistavan kauden ja sijoittui sarjassa kahdeksanneksi. Kaudella 2015/16 Laval ei yltänyt samanlaiseen vireeseen, vain jäi Zankon johdolla Ligue 2:ssa sijalle 13. Kauden 2016/17 syyspuolella Laval juuttui sarjan alempaan keskikastiin turhan kauas nousuun oikeuttavista sijoista. Seurajohto erotti Zankon marraskuun alussa 2016, kun Laval majaili Ligue 2:ssa sijalla 14.
Kesällä 2017 Zanko liittyi Toulousen organisaatioon reservijoukkueen päävalmentajaksi. Tammikuussa 2020 hän nousi liigassa viimeisellä sijalla olleen Toulousen edustusmiehistön päävalmentajaksi. Zanko ehti toimia Toulousen päävalmentajana vain yhdeksässä liigaottelussa, kunnes liigakausi päättyi ennen aikojaan koronaviruksen vuoksi. Noista otteluista Toulouse keräsi vain yhden pisteen. Seura putosi kauden jälkeen liigasta ja Zankon sopimusta ei jatkettu.
Valma Kivitie

Valma Maria Kivitie, o.s. "Turtianen" (29. huhtikuuta 1894 Turku – 22. toukokuuta 1967) oli suomalainen toimittaja, radioselostaja, elokuvakriitikko ja kirjailija. Hän toimi myös sanoittajana käyttäen salanimiä "Eemeli" ja "Valki".
Kivitien vanhemmat olivat värjärimestari Karl Wilhelm Turtiainen ja Maria Wilhelmiina Engström. Hän pääsi ylioppilaaksi Uudenkaupungin yhteislyseosta 1915.
Kivitie oli Loviisan Sanomain aputoimittajana 1917–1923, Savonmaa-lehdessä 2. toimittajana 1923–1926 ja päätoimittajana 1926–1932 sekä Kansalaisvastuun virkailijana vuosina 1932–1940. Vuodesta 1935 alkaen Kivitie teki selostuksia, haastatteluja ja kuulokuvia Yleisradiolle. Hän oli Lotta-Svärdin toimitussihteerinä 1940–1944 järjestön lakkauttamiseen saakka ja toimitti vuodesta 1936 alkaen myös Joulu-Lotta ja Jul-Lottan-lehtiä sekä osallistui "Kenttälotta"-lehden toimittamiseen. Viimeksi hän oli Taiteen Maailman päätoimittajana vuosina 1945–1950 ja Elokuva-Aitta-lehden päätoimittajana vuodesta 1950 alkaen sekä toimi myös Nuori Voima -lehden avustajana.
Kivitie esiintyi sivuosanäyttelijänä elokuvissa Miss Eurooppaa metsästämässä (ohjaus Erik Blomberg 1955) ja Se alkoi sateessa (ohjaus Eddie Stenberg ja Thure Bahne, 1953). Hän oli myös mukana perustamassa 1936 Suomen Radio- ja TV-selostajat ry:tä.
Valma Kivitie oli naimisissa vuodesta 1918 toimittaja Onni Johannes Wilhelm Kivitien (k. 1926) kanssa. Heillä oli kaksi lasta.
René Marsiglia

René Marsiglia (19. syyskuuta 1959 – 25. syyskuuta 2016) oli ranskalainen jalkapallovalmentaja ja keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana.
Marsiglia aloitti pelaajauransa US Boulognessa 1976 edustettuaan juniorivuotensa Aubagnea ja SO Caillolsia. Hän edusti kaksi kautta Boulognea, kunnes siirtyi 1978 pääsarjaan nousseeseen Lilleen. Hän edusti Lilleä liigassa viiden kauden ajan ja pelasi seuran paidassa lähes 150 liigaottelua. Lillestä puolustavana keskikenttäpelaajana viihtynyt Marsiglia kulki RC Lensin ja Sporting Toulon Varin kautta OGC Niceen. Marsiglia edusti rivieralaisseuraa seitsemän kauden ajan ja kuului seuran avainpelaajistoon. Hän jätti joukkueen kesällä 1994 ja pelasi uransa viimeisen kauden 1994–1995 Amiensissa. 
Ura valmentajana.
Pelaajauransa jälkeen Marsiglia siirtyi Amiensin valmennuskeskukseen, josta hän nousi seuran päävalmentajaksi marraskuussa 1998 häntä Lillessä valmentaneen Arnaud Dos Santosin saatua potkut. Marsiglia pelasti Amiensin putoamiselta Division 2:sta kaudella 1998–1999, mutta seuraava kausi sujui murheellisesti, ja lopulta hän sai potkut helmikuussa 2000. Seura putosi Marsiglian potkuista huolimatta Nationaliin kauden päätteeksi.
Marsiglia jatkoi uraansa Le Havre AC:n valmennuskeskuksessa 2000–2001 ja palasi päävalmentajaksi kaudelle 2001–2002 AS Cannesin joukkueeseen. Hän valmensi joukkuetta yhden kauden, siirtyi sitten Olympique Alèsin valmentajaksi ja palasi jälleen kaudeksi 2003–2004 AS Cannesin peräsimeen. Hän sai potkut tehtävästään elokuussa 2004.
Heinäkuussa 2005 Marsiglia palasi pelaajaurallaan edustamaansa OGC Niceen ja toimi kauden 2005–2006 ajan pelaajatarkkailijana. Kesällä 2006 hän nousi seuran valmennuskeskuksen johtoon ja toimi tehtävässä neljän vuoden ajan. Maaliskuussa 2010 Marsigliasta tuli seuran edustusjoukkueen apulaisvalmentaja. Yhdessä Éric Royn kanssa hän onnistui luotsaamaan Nicen kuiville putoamiskamppailusta, ja kaksikko jatkoi tehtävässään myös kaudella 2010–2011. Vaikka menestys oli jälleen vaisua ja Nice säilytti vain vaivoin sarjapaikkansa, Roy ja Marsiglia jatkoivat valmentajina myös kaudelle 2011–2012. Vaikea syyskausi johti lopulta Royn potkuihin marraskuun puolivälissä 2011 ja Marsigliasta tuli seuran päävalmentaja. Marsiglian johdolla Nice onnistui parantamaan hieman otteitaan ja säilytti sarjapaikkansa lopulta neljän pisteen turvin. Kauden jälkeen Marsiglia ilmoitti, ettei jatka seuran päävalmentajan.
Joulukuun lopussa 2013 Marsiglia palasi valmennustehtäviin Ligue 2:n hännille juuttuneen Nîmes Olympiquen uutena päävalmentajana. Marsiglian johdolla Nîmes onnistui nousemaan pois putoamisviivan alapuolelta ja 15. sija takasi sarjapaikan säilymisen. Kauden jälkeen hän joutui kuitenkin tekemään tilaa José Pasqualettille.
Marsiglia kuoli syöpään 57-vuotiaana 25. syyskuuta 2016.
Paphiopedilum villosum

Paphiopedilum villosum on Kaakkois-Aasiassa kasvava venuksenkenkiin kuuluva kämmekkälaji.
Historia.
"P. villosumin" löysi Thomas Lobb Burmasta vuonna 1853 ja lajia viljelivät ensimmäisinä Veicht poikineen. Lajin kuvasi Lindley vuonna 1854.
Kuvaus.
"P. villosum" on ryppäittäin kasvava venuksenkenkä. 14-42 cm pitkiä ja 2-4 cm leveitä lehtiä on neljästä viiteen kappaletta. Väritys on päältä vaaleanvihreä, alta tyvestä violettipilkkuinen. Kukkavana on 7-24 cm pitkä, pitkän pehmeän valkoisen karvan peittämä, ja väriltään violetti vihrein pilkuin. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi kukka, joka on 7-14 cm leveä. Laji kukkii huhtikuusta toukokuuhun.
Elinympäristö ja hoito.
"P. villosum" kasvaa puolivarjossa suurten puiden 10-15 metrin korkeudessa olevissa happamissa humustaskuissa, joskus silikaattikivien humuksen täyttämissä syvennyksissä. Lajin kasvualue on 1400-2000 metrin korkeudella. Lajin luontainen levinneisyysalue ulottuu itäisimmän Intian, Pohjois-Myanmarin, Etelä-Kiinan, Koillis-Thaimaan, koko Laosin, Itä-Kambodžan ja Vietnamin länsiosan alueelle. Alueen lämpötila vaihtelee 8 ja 19 celsiusasteen välillä. Ilmasto on talvisin kohtalaisen kostea, kesäisin kostea.
Lyijyfluoridi

Lyijyfluoridi (PbF2) on lyijy- ja fluoridi-ioneista muodostuva epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään eräiden lasien valmistuksessa.
Ominaisuudet.
Lyijyfluoridi on lähes täysin veteen liukenematon yhdiste, joka liukenee paremmin happoihin. Lyijyfluoridilla on lyijyhalideista korkeimmat sulamis- ja kiehumispisteet. Yhdisteen alkeiskoppi on alle 200–220 °C lämpötiloissa ortorombinen ja muistuttaa lyijykloridin rakennetta. Korkeammissa lämpötiloissa rakenne muuttuu kuutiolliseksi ja kalsiumfluoridin rakennetta muistuttavaksi. Lyijyfluoridi reagoi alkalimetallifluoridien kanssa kompleksiyhdisteiksi trifluoroplumbaateiksi M[PbF3].
Valmistus ja käyttö.
Veteen niukkaliukoisena yhdisteenä lyijyfluoridia voidaan valmistaa saostamalla lyijysuoloista esimerkiksi lyijynitraatista natrium-, kalium- tai ammoniumfluoridin avulla. 
Pb(NO3)2 + 2 NaF → PbF2 + 2 NaNO3
Toinen tapa valmistaa lyijyfluoridia on vetyfluoridin neutralointi lyijy(II)hydroksidin, lyijykarbonaatin tai lyijymonoksidin avulla.
Pb(OH)2 + 2 HF → PbF2 + 2 H2O
Käyttö.
Lyijyfluoridin pääasiallinen käyttökohde on eräiden lasilaatujen valmistus. Sitä käytetään muun muassa matalassa lämpötilassa sulavan lasin, lähi-infrapunasäteilyä absorboivan lasin valmistukseen kuituoptiikkaa varten ja säänkestävän lasin valmistukseen. Muita käyttökohteita ovat fluksina alumiinin metallurgiassa, tuikeilmaisimet, lyijypinnoitus, mietona fluorausreagenssina ja akut.
Paphiopedilum tigrinum

Paphiopedilum tigrinum on Etelä-Kiinan vuoristossa kasvava venuksenkenkiin kuuluva kämmekkälaji.
Historia.
"P. tigrinumin" kuvasivat Koopowitz ja Hasegawa vuonna 1990 julkausussa "Orchid advocate".
Kuvaus.
"P. tigrinum" on pienehkö venuksenkenkä. 16–23 cm pitkiä ja 2–4 cm leveitä lehtiä on neljästä kuuteen kappaletta. Väritys on päältä kirkkaanvihreä, alta vaaleanvihreä. Kukkavana on 20–25 cm pitkä, nukaton, ja väriltään vihreä violetein pilkuin. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi kukka, joka on 8–13 cm leveä. Sepalit ja petalit ovat leveäraitaiset, mistä laji on saanut nimensä. Laji kukkii kesäkuusta heinäkuuhun.
Elinympäristö ja hoito.
"P. tigrinum" kasvaa puolivarjossa epifyyttinä tai pohjoisenpuolisilla kivikkorinteillä lehtiroskassa ja humuksessa 1 400–2 000 metrin korkeudella. Lajin luontainen levinneisyysalue kattaa Kiinan Yunnanin provinssin länsilaidalla sijaitsevan Gaoligongin vuoriston. Alueen lämpötila vaihtelee 8 ja 20 celsiusasteen välillä. Ilmasto on talvisin kuiva, kesäisin kostea.
Elmo Williams

James Elmo Williams (30. huhtikuuta 1913 Lone Wolf, Oklahoma – 25. marraskuuta 2015) oli yhdysvaltalainen elokuvaleikkaaja. Hän sai parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon työstään elokuvassa "Sheriffi" (1952) ja sai uuden ehdokkuuden vuonna 1954 elokuvasta "Sukelluslaivalla maapallon ympäri". Hän toimi lisäksi leikkaajana elokuvassa "Design for Death" (1947), joka sai parhaan dokumentin Oscarin.
Williamsin muihin leikkauksiin lukeutuu "Viikingit" (1958). Hän tuotti elokuvan "Tora! Tora! Tora!" (1970) ja toimi vuosina 1971–1974 20th Century Foxin tuotantopäällikkönä.
Williams on American Cinema Editorsin (ACE) jäsen. Hän sai vuonna 1971 ACE:n "Golden Eddie" -palkinnon, ja vuonna 1990 hänelle myönnettiin ACE:n "Career Achievement Award". 
Williams menetti Burch-veljensä lento-onnettomuudessa vuonna 1970. Hän oli vaimonsa Lorrainen kanssa naimisissa vuodesta 1940 tämän kuolemaan (2004). Pari adoptoi kaksi tytärtä ja yhden pojan. Williamsit muuttivat Oregonin Brookingsiin vuonna 1983, ja Elmo lahjoitti kaupungille julkisen kappelin vaimonsa muistolle joulukuussa 2008. 
Williams julkaisi vuonna 2006 kirjan "Elmo Williams: A Hollywood Memoir". Lokakuussa 2010 esitettiin hänen kirjoittamansa kaksinäytöksinen näytelmä "The Corner Pocket", joka tarkastelee ikääntymistä humoristiselta kannalta.
Cyril Julian

Cyril Julian (s. 29. maaliskuuta 1974 Castres) on ranskalainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Ura.
Seurajoukkueet.
Julian pelasiRanskan alasarjoissa Castresin ja Tarbesin joukkueissa vuosina 1992–1994. Hän siirtyi pelaamaan pääsarjaan vuonna 1994, jolloin hän aloitti pelaamisen SLUC Nancyssa. Julian edusti seuraa vuoteen 1998, jonka jälkeen hän jatkoi pelaamista Paris Basket Racingissa. Kahden kauden jälkeen Julian siirtyi takaisin Nancyyn. Hän voitti seuran paidassa Korać Cupin kaudella 2001–2002. Samana kautena hänet valittiin myös Ranskan-liigan arvokkaimmaksi pelaajaksi. Vuosiksi 2002–2004 Julian siirtyi Pau-Ortheziin. Hän voitti seuran kanssa Ranskan-mestaruuden vuosina 2003 ja 2004. Lisäksi seura voitti cup-mestaruuden vuonna 2003. 
Kaudeksi 2004–2005 Julian siirtyi espanjalaiseen Gironaan, josta hän siirtyi tammikuussa 2005 Valenciaan. Hän edusti seuraa loppukauden ja siirtyi tämän jälkeen takaisin Nancyyn. Julian valittiin Ranskan liigan arvokkaimmaksi pelaajaksi kausina 2005–2006 ja 2006–2007. Hän voitti myös kolmeannen Ranskan-mestaruutensa vuonna 2008.
Maajoukkue.
Julian oli mukana maansa juniorimaajoukkueissa. Hän voitti maalleen EM-kultaa alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuista vuonna 1992. Ranskan maajoukkueessa Julian pelasi vuosien 1997, 1999, 2003 ja 2005 EM-kilpailuissa. Hän voitti EM-kilpailuista yhden pronssin vuonna 2005. Julian edusti Ranskaa myös olympiakoripallossa vuonna 2000, jolloin maa saavutti olympiahopeaa.
Lilli Sukula-Lindblom

Lilli Tuula Katariina Sukula-Lindblom (s. 21. tammikuuta 1956 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja klovni. Hän toi Suomeen sairaalaklovnitoiminnan vuonna 2002. Sukula-Lindblom on myös Sairaalaklovnit ry:n perustaja.
Sukula-Lindblom on myös näytellyt elokuvissa ja televisiosarjoissa sivurooleja. Hän toimi mm. Pikku Myyn äänenä "Muumilaakson tarinoita" -televisiosarjan sekä "Muumipeikko ja pyrstötähti" -elokuvan ruotsinkielisissä versioissa.
Vuonna 2011 presidentti Tarja Halonen myönsi Sukula-Lindblomille Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan mitalin.
Hitsaajan suojakäsineet

Hitsaajan suojakäsineet ovat hitsauksessa käytettävät suojakäsineet, jotka suojaavat ihoa lialta, pölyltä, kipinöiltä, liekki- ja kosketuskuumuudelta sekä UV-säteilyltä. Levyseppähitsaajan työssä on riski altistua kromin ja nikkelin aiheuttamalle kosketusihottumalle, mitä vastaan käsineet antavat suojaa.
Käsineitä on suojaustasoltaan kahdenlaisia:
Dharavi

Dharavi on slummi Mumbain kaupungissa Intiassa. Slummi sijaitsee kahden rautatielinjan välissä Sionin, Bandran, Kurlan ja Kalinan esikaupunkien alueilla. Alue on jakautunut kortteleihin asukkaiden kotipaikkakuntien, kielen ja uskonnon mukaan. Dharavin asukaslukua on vaikea laskea tarkasti, koska tuhannet ihmiset muuttavat kaupunkiin päivittäin, joista monet slummiin. Arvioiden mukaan asukkaita olisi yhdestä viiteen miljoonaa. Osa dharavilaisista on jo toisen sukupolven asukkaita. Slummissa toimii runsaasti pienteollisuutta ja tekstiiliyrittäjiä, joiden kokonaisliikevaihdon arvellaan tuottavan yli 650 miljoonan Yhdysvaltain dollarin liikevaihdon vuodessa.
Maharashtran osavaltio on suunnitellut uudelleenrakentavansa alueen nykyaikaiseksi asuinalueeksi, jossa olisi sairaaloita, kouluja ja ostoskeskuksia. Hankkeen hinta-arvio on yli kaksi miljardia dollaria. Asukkaat ovat vastustaneet liikemiesten suunnitelmia.
Mabinogion

Mabinogi (joskus myös Mabinogion) on walesilainen 11 tarun kokoelma. Ne tunnetaan keskiaikaisista kymrinkielisistä käsikirjoituksista, jotka pohjautuvat vanhaan mytologiaan, kansanperinteeseen ja sankaritaruihin. Tarinoissa on vaikutteita kelttiläisestä perinteestä, mutta myös normanneilta ja Ranskasta. Kokoelman merkittävimpinä pidetään neljää toisiinsa liittyvää tarua, jotka tunnetaan nimellä "Mabinogin neljä haaraa". Sana Mabinogi esiintyy vain näissä tarinoissa, ja se merkitsee luultavasti "Maponosta koskeva" tai "Maponoksen sukua koskeva". Näiden lisäksi kokoelmaan kuuluvat ns. paikalliset tarinat, joissa on vain vähän mannermaista vaikutusta, sekä romanssit, jotka muistuttavat ranskalaisia romansseja. "Mabinogion"-nimeä käytettiin koko tarukokoelmasta ensimmäistä kertaa vuonna 1795.
Mabinogioniin kuuluvat seuraavat tarinat:
Mabinogin neljä haaraa
Neljä paikallista tarinaa
Romanssit
"Mabinogionin" inspiroimasta modernista kirjallisuudesta ehkäpä tunnetuin esimerkki on Lloyd Alexanderin kirjasarja "Prydainin kronikka".
Suomennokset.
Jani Koskinen on suomentanut seuraavat Mabinogin tarut:
Christian Sarramagna

Christian Sarramagna (s. 29. joulukuuta 1951) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. 
Ura pelaajana.
Sarramagna edusti ammattilaisurallaan AS Saint-Étienneä ja Montpellier HSC:tä. Hän teki läpimurtonsa Saint-Étiennessä vuonna 1970 ja voitti seuran juniorijoukkueessa Coupe Gambardellan mestaruuden. Hän edusti seuraa sen menestyksekkäimpinä vuosina ja voitti Saint-Étiennen paidassa kolme perättäistä Ranskan mestaruutta 1974–1976. Eurokentillä Sarramagna oli mukana AS Saint-Étiennen hävitessä FC Bayern Münchenille Euroopan Cupin finaalissa kaudella 1975–1976. Kaikkiaan Sarramagna pelasi Saint-Étiennessä 162 ottelua, joissa hän viimeisteli 30 osumaa. Hän siirtyi Montpellier’hen 1979 ja lopetti ammattilaisuransa seurassa vuonna 1982.
Ranskan maajoukkueessa Sarramagna pelasi neljä A-maaottelua vuosina 1973–1976.
Ura valmentajana.
Valmennusuransa Sarramagna aloitti vuonna 1982 amatöörijoukkue ES Graud du Roissa, jota hän edusti myös pelaajana. Hän toimi seuran pelaajavalmentajana kolme vuotta, kunnes siirtyi samaan tehtävään Pont Saint-Esprit’iin, jossa lopetti lopullisesti pelaajauransa vuonna 1987.
Vuonna 1990 Sarramagna palasi valmentajaksi vanhaan seuraansa AS Saint-Étienneen, jota hän luotsasi kahden kauden ajan. Parhaaksi tulokseksi jäi liigan 10:s sija kaudella 1991–1992. Saint-Étiennestä Sarramagna siirtyi FC Martigues'n peräsimeen ja nosti seuran kauden 1992–1993 päätteeksi liigaan. Yhden pääsarjakauden jälkeen Sarramagna jätti Martigues'n ja valmensi sen jälkeen CS Sedan Ardennesin ja FC Mulhousen joukkueita. Vuosina 1998–2000 Sarramagna toimi Malin maajoukkueen päävalmentajana.
Vuonna 2000 Sarramagnasta tuli Aviron Bayonnais’n päävalmentaja, ja hän luotsasi seuran debyyttikaudellaan CFA 2:n F-lohkon voittoon. Avironia Sarramagna luotsasi kuusi vuotta, kunnes palasi maaliskuussa 2006 Malin maajoukkuevalmentajaksi. Hän jätti tehtävänsä kuitenkin jo kesällä ja siirtyi FC Sèten päävalmentajaksi. Heinäkuussa 2007 Sarramagna siirtyi Sètestä La Berrichonne de Châteauroux’n valmennuskeskukseen tekniseksi johtajaksi. Helmikuussa 2008 hänestä tuli Châteauroux’n päävalmentaja. Hän sai potkut tehtävästään joulukuussa 2008.
Joulukuussa 2011 Sarramagna palasi valmennustehtäviin tunisialaisseura Club Sportif de Hammam-Lifin päävalmentajana. Huonojen tulosten vuoksi Sarramagna sai potkut seurasta heinäkuussa 2012.
Heinäkuussa 2014 Sarramagnasta tuli ranskalaisen amatöörijoukkue SO Choletais'n urheilutoimenjohtaja. Kesällä 2015 hänestä tehtiin myös seuran päävalmentaja. Hän sai potkut tehtävistään tammikuun alussa 2016.
Kahovskaja

Kahovskaja () on Moskovan metron yhdestoista linja. Linja avattiin 11. elokuuta 1969 ja erotettiin omaksi linjakseen Zamoskvoretskaja-linjasta 11. elokuuta 1995.
Linjan pituus on 3,3 kilometriä ja siinä on kolme asemaa.
Filjovskaja

Filjovskaja () on Moskovan metron neljäs linja. Linja avattiin 15. toukokuuta 1935.
Linjan pituus on 14,7 kilometriä ja siinä on 13 asemaa. Linja haarautuu Kijevskaja-asemalta kahdelle eri reitille.
Yanic Truesdale

Yanic Truesdale (s. 17. maaliskuuta 1970 Montreal, Quebec, Kanada) on kanadalainen näyttelijä televisiosarjassa "Gilmoren tytöt".
Rönsyliljat

Rönsyliljat ("Chlorophytum") on runsaslajinen kasvisuku parsakasvien heimossa. Siihen kuuluu 200 lajia, joita esiintyy alkuperäisenä vanhan maailman tropiikissa.
Eräät rönsyliljalajit, erityisesti kirjorönsylilja ("Chlorophytum comosum") ja viherrönsylilja ("Chlorophytum capense"), ovat yleisiä huonekasveja. Ne kasvattavat pitkistä, kapeista, vihreistä ja joskus juovikkaista lehdistä muodostuvan ruusukkeen. Niiden kukat ovat valkoisia ja tähdenmuotoisia. Rönsylilja lisääntyy suvuttomasti kukintoperiin kehittyvistä rönsytaimista.
Juho Karjalainen

Juho Vihtori Karjalainen (s. 15. maaliskuuta 1947 Säräisniemi) on suomalainen taidegraafikko ja kuvataiteilija. Hänen töitään oli ensi kerran julkisesti esillä Teiniliiton taidepäivillä Lahdessa vuonna 1966 ja jury-näyttelyiden osalta Oulussa vuonna 1969.
Karjalainen opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1970–1974 ja suoritti grafiikan jatko-opintoja Lontoossa vuonna 1974.
Suurilla alastontutkielmilla on Karjalaisen tuotannossa merkittävä osa. Teoksissaan hän esittää ihmishahmot useimmiten katsojaan nähden selin päin kääntyneinä ja pelkistettyinä liioista yksityiskohdista. Selän ja vartalon suurista muodoista syntyy teosten keskeinen, maisemallinen elementti, jonka yksityiskohdissa on tuotu esiin valon ja varjon lankeaminen eri tavoin. Ulkoisesti niukka aiheen käsittelytapa näkyy myös Karjalaisen pelkistetyissä maisematutkielmissa.
Karjalainen on käyttänyt grafiikassaan erityisesti akvatinta-etsaustekniikkaa ja piirustuksissaan punaliitua. Hänen maalauksellista akvatintatekniikkaansa on luonnehdittu virtuoosimaiseksi ja silti samalla vaivattoman oloiseksi. Karjalaisen merkittäviin julkisiin töihin kuuluu Vantaan Rekolan kirkon alkuperäisen alttaritaulun toteutus teoksella "Valo", joka on sittemmin siirretty kirkon toiseen seurakuntasaliin.
Karjalainen oli Keski-Suomen läänintaiteilija vuosina 1978–1980 ja taiteilijaprofessorina viisivuotiskauden 2005–2010. Läänintaiteilijana toimiessaan hän aloitti Jyväskylän kaupungin grafiikan pajan toiminnan. Karjalaiselle on myönnetty kuvataiteen valtionpalkinto vuonna 1979 ja Pro Finlandia -mitali vuonna 2010.
Michael Dixon

Michael "Mike" Dixon (s. 21. marraskuuta 1962 Kingussie, Ylämaa, Skotlanti) on brittiläinen maasto- ja ampumahiihtäjä. Hän edusti aktiiviurallaan Lochaber Athletic Clubia ja 35 Engineer Regiment Hamelnia. Hän on palvellut Britannian asevoimissa Hamelnissa, Saksassa. 
Dixon sijoittui Sarajevon olympialaisissa 1984 maastohiihdon 15 kilometrillä 60:nneksi ja viestissä 14:nneksi. Viisissä seuraavissa talviolympialaisissa hän kilpaili ampumahiihdossa. Hän sijoittui Calgaryssa 1988 20 kilometrillä ja viestissä 13:nneksi sekä 10 kilometrillä 21:nneksi. Albertvillessä 1992 hän oli 20 kilometrillä 12:s, viestissä 18:s ja 10 kilometrillä 60:s. Lillehammerissa 1994 hän sijoittui viestissä 17:nneksi ja 20 kilometrillä 54:nneksi, Naganossa 1998 20 kilometrillä 33:nneksi ja 10 kilometrillä 47:nneksi sekä Salt Lake Cityssä 2002 viestissä 19:nneksi, 10 kilometrillä 74:nneksi ja 20 kilometrillä 79:nneksi. 
Dixon osallistui ampumahiihdon MM-kilpailuihin 1987–2001. Hän sijoittui 10 kilometrillä parhaimmillaan 41:nneksi Lahdessa 1991, 20 kilometrillä 12:nneksi Minskissä 1990, takaa-ajossa 42:nneksi Pokljukassa 1998, viestissä 13:nneksi Lake Placidissa 1987 ja Feistritzissä 1989 sekä joukkuekilpailussa yhdeksänneksi Novosibirskissä 1992.
Dixon sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan 12:nneksi Minskin MM-normaalimatkalla 1990, Albertvillen normaalimatkalla kaudella 1990–1991 sekä Novosibirskin pikakilpailussa ja Albertvillen olympiakisassa kaudella 1991–1992.
Matti Vainikainen

Erkki Matti Vainikainen (5. kesäkuuta 1925 Viipuri – 8. heinäkuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Vainikaisen vanhemmat olivat kirjailija, kaupunginsihteeri Veikko Vainikainen ja Tyyni Vuorensola. Vainikainen opiskeli 1940-luvulla Vapaassa taidekoulussa opettajinaan muun muassa Unto Pusa, Yrjö Verho, Sam Vanni ja Sigrid Schauman. Myöhemmin hän täydensi opintojaan Ranskassa (1952–1954) ja Espanjassa (1985).
Vainikaisen teokset ovat useimmiten voimakasvärisiä figuratiivisia maalauksia, joiden aihemaailma käsittää muun muassa ihmisiä ja kaupunkitiloja, yleensä hyvin elävinä kohtauksina. Tyylisuunnaltaan Vainikainen tunnetaan ehkä parhaiten kubistina ja aiheiltaan "Helsinki-maalarina". Hänen myöhempään tuotantoonsa tulivat mukaan myös abstrakti ekspressionismi ja jossain määrin surrealismikin.
Vainikainen oli myös aktiivinen kirjoittaja. Kaunokirjallisuuden saralla hän sai julkaistuksi jännitysromaanin "Kohtalon monet sormet", mutta hän kirjoitti myös runoja. Lisäksi hän kirjoitti säännöllisesti taidepoliittisia kannanottoja alan lehtiin ja piti Kuluttaja-lehdessä "Taiteen tarhasta" -kolumnipalstaa. Opettajana Vainikainen toimi Helsingin kaupungin työväenopistossa 17 vuoden ajan. Opetustyönsä tueksi hän kirjoitti kansalais- ja työväenopistojen liiton julkaisusarjassa sekä piirustuksen opaskirjan että akvarellimaaluksen ensimmäisen suomalaisen käsikirjan, jotka kumpikin julkaistiin kaksiosaisina laitoksina.
Vainikaisen puolisoina olivat taidemaalarit Eila Gardemeister ja Kaarina Korja. Vuonna 1982 Vainikainen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla. Hän sai valtion ylimääräisen taiteilijaeläkkeen toukokuusta 1987 alkaen.
Café Hawelka

Café Hawelka kuuluu Itävallan pääkaupungin Wienin wieniläisiin kahviloihin. Se sijaitsee osoitteessa Dorotheergasse 6.
Café Hawelkan avasivat vuonna 1939 Leopold (1911–2011) ja Josefine Hawelka (1913–2005), joilla jo aiemmin vuodesta 1936 oli ollut Bäckerstrassella kahvila Kaffee Alt Wien ja toukokuusta 1939 Dorotheergassella Café Ludwig. Toisen maailmansodan aikana 1939–1945 Café Hawelka oli suljettu ja Saksan sotilashallinnon käytössä.
Itävallan itsenäistyttyä liittoutuneiden miehitysvallasta 1955 kahvilasta kehittyi kirjailijoiden ja kriitikoiden kohtaamispaikka, jonne kerääntyivät sellaiset nimet kuin Heimito von Doderer, Albert Paris Gütersloh ja Hans Weigel. Kun Café Herrenhof suljettiin 1961, Hawelkaan siirtyivät myös muut taiteilijat ja siitä tuli aikansa wieniläisen taidemaailman tärkein kohtaamispaikka. Sen kantavieraita ovat olleet muun muassa H. C. Artmann, Konrad Bayer, Ernst Fuchs, Friedensreich Hundertwasser, Rudolf Hausner, Wolfgang Hutter, Helmut Qualtinger, Gerhard Rühm ja Oskar Werner. Kahvilan loistonpäivät taiteilijakahvilana olivat 1960- ja 1970-luvulla.
Boro Primorac

Boro Primorac (s. 5. joulukuuta 1954) on bosnian kroaatti jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. 
Ura pelaajana.
Primorac aloitti pelaajauransa synnyinkaupunkinsa Mostarin ykkösseuran FK Veležin takalinjoilla vuonna 1972. Hänestä kehittyi seuran avainpelaajiin kuulunut toppari, joka nousi Veležin vuosinaan myös Jugoslavian maajoukkueeseen. Jugoslavian liigamestaruus Primoracilta jäi seurassaan saavuttamatta ja parhaimmillaan tuloksena oli mestaruushopeaa 1973 ja 1974. Lisäksi Primorac pelasi Velež Mostarin kanssa Mitropa Cupin loppuottelussa 1976 ja UEFA Cupin puolivälierissä 1974–1975.
Vuonna 1978 Primorac siirtyi HNK Hajduk Splitiin, jossa voitti ensimmäisellä kaudellaan kauan kiertäneen Jugoslavian mestaruuden. Toista kertaa mestaruutta ei tullut, vaikka Primorac uurasti Hajduk Splitin paidassa 283 liigaottelussa. Eurokentillä Hajduk Split eteni Primoracin aikana Mestarien liigan puolivälieriin kaudella 1979–1980.
Viiden Hajduk-kauden jälkeen Primorac siirtyi pelaamaan Ranskaan, jossa edusti LOSCia ja AS Cannesia, kunnes lopetti pelaajauransa vuonna 1990.
Maajoukkuetasolla Primorac edusti Jugoslaviaa 14 A-maaottelussa ja oli mukana maan olympiajoukkueessa 1980 Moskovassa. Jugoslavia sijoittui olympialaisten jalkapalloturnauksessa neljänneksi.
Ura valmentajana.
Valmennusuransa Primorac aloitti AS Cannesin peräsimessä 1990 ja luotsasi seuran UEFA Cupin toiselle kierroksella kaudella 1991–1992. Kausi sujui kuitenkin muuten kehnosti, ja Primorac sai potkut tammikuussa 1992. Kaudella 1992–1993 hän toimi Valenciennesin päävalmentajana, muttei onnistunut pelastamaan seuraa putoamiselta pääsarjasta.
Vuonna 1994 hän toimi lyhyen aikaa Guinean maajoukkueen päävalmentajana, kunnes siirtyi Arsène Wengerin apulaisvalmentajaksi japanilaisseura Nagoya Grampusiin. Maaliskuussa 1997 hän seurasi Wengeriä Arsenaliin, jossa hänestä tuli seuran ykkösjoukkueen apuvalmentaja. Primorac työskenteli Wengerin valmennustiimissä 11 vuotta, kunnes jätti ranskalaisvalmentajan lähdettyä seuran kesällä 2018.
Elokuussa 2019 Primorac palasi pelaajaurallaan edustamansa Hajduk Splitin palvelukseen, kun hänet nimettiin seuran junioriakatemian johtoon. Marraskuussa 2020 Primoracista tuli Hajduk Splitin päävalmentaja. Hänet korvattiin kuitenkin Paolo Tramezzanilla jo tammikuussa 2021, kun Hajdukin tulokset eivät vastanneet odotuksia.
Muuta.
Primorac on kielinero, joka puhuu sujuvasti yhdeksää kieltä (kroatia, makedonia, ranska, japani, englanti, saksa, espanja, portugali, italia).
Hänen poikansa Jure on myös jalkapalloilija.
Punamölyapina

Punamölyapina ("Alouatta seniculus") on yksi Etelä-Amerikan suurimmista apinoista. Punamölyapinat ovat kovaäänisiä, ja niiden huuto kuulostaa enemmän ison kissapedon karjunnalta kuin muiden kädellisten ääntelyltä. Punamölyapinan huuto on yleensä pitkää, käheähköä ja korkeudeltaan vaihtelevaa.
Punamölyapinan pituus on 65–76 cm ja paino 4,4–6,5 kg. Yleensä koiras on isompi kuin naaras.
Punamölyapinaa tavataan alankojen sademetsistä, kuivista metsistä, Andien pilvimetsistä, Kolumbian itäisten tasankojen galleriametsistä, mangrovesoilta ja "várzea"-metsistä. Kolumbian lisäksi elinalue ulottuu Brasilian Amazonasiin, Ecuadoriin, Peruun, Venezuelaan ja Trinidadin saarelle.
Ravinto.
Punamölyapina syö enimmäkseen lehtiä. Myös pähkinät, siemenet, pikkueläimet ja hedelmät ovat sen ravintoa.
Tulilatva

Tulilatva ("Kalanchoe blossfeldiana", "Kalanchoë blossfeldiana") on huonekasvina käytettävä mehikasvi. Se on peräisin Itä-Afrikasta ja Madagaskarilta.
Ulkonäkö.
Tulilatvalla on mehevät, kiiltävät lehdet. Sen kukat koostuvat neljästä terälehdestä ja voivat olla väriltään punaisia, valkoisia, violetteja tai keltaisia. Kukinnot ovat runsaskukkaisia terttuja. Tulilatvoja myydään usein valmiiksi kukkivana, lyhyen aikaa säilytettävänä ruukkukasvina.
Paul McCartney (kirja)

Paul McCartney () on Howard Sounesin kirjoittama Beatles-muusikko Paul McCartneyn elämäkerta. Sen on suomentanut Sami Heino ja kustantanut vuonna 2011 Otava.
Sounes on aiemmin kirjoittanut elämäkerrat muun muassa Bob Dylanista ja Charles Bukowskista. 
Suomennos.
"Turun Sanomien" kriitikko Matti Komulainen luonnehti teoksen suomennosta syväteräväksi ja moniulotteiseksi, "Helsingin Sanomissa" Tommi Uschanov kuitenkin kirjoitti, että kirjan suomennos on pöyristyttävän huono. Jaakko Yli-Juonikas kirjoitti lehdessä julkaistun vastineen, jossa hän oikaisi Uschanovin väitteitä.