tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Apilakehrääjä

Apilakehrääjä ("Lasiocampa trifolii") on rannikkoseutujen kookas yöperhonen. Suomessa sitä tapaa lähinnä Lounaissaaristossa.
Koko ja ulkonäkö.
Apilakehrääjä on jokseenkin kookas ja tukevarakenteinen, ruskea perhoslaji. Etusiivet ovat värimuodosta riippuen joko vaalean harmaanruskeat tai voimakkaan ruosteenruskeat. Molemmilla värimuodoilla siiven poikki kulkee selvä, kellertävä poikkiviiru, jonka sisäreuna on tummanruskealla varjostunut. Lisäksi sisempi poikkiviiru erottuu himmeänä lähellä siiven tyveä. Siiven keskellä on valkoinen, selvästi tummareunainen keskitäplä. Takasiivet ovat yksivärisen ruskeat, joko kokonaan ilman kuviointia tai niiden poikkiviiru erottuu hyvin huonosti. Naaras on huomattavasti koirasta kookkaampi ja rotevampi, mutta monista sukulaislajeistaan poiketen apilakehrääjän sukupuolilla ei ole eroa värityksessään. Siipiväli koiraalla 37–48 mm ja naaraalla 43–61 mm.
Toukka muistuttaa paljon tammikehrääjän ("Lasiocampa quercus") tai heinähukan ("Macrothylacia rubi") toukkaa.
Levinneisyys ja lentoaika.
Apilakehrääjä elää paikoittaisena Pohjois-Afrikassa, Välimeren ympäristössä, suuressa osassa Keski-Eurooppaa mukaan lukien Alpit, Baltiassa ja idässä Venäjän eteläosien poikki Baikalille ja Jakutiaan. Suomessa apilakehrääjää tapaa suhteellisen yleisenä Ahvenanmaalla, Lounaissaaristossa ja aivan rannikkoa pitkin Hankoniemelle saakka. Hangosta itään se on varsin harvinainen. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta elokuun puoliväliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Apilakehrääjä viihtyy kuivilla ja avoimilla, hiekkapohjaisilla paikoilla, mistä syystä se on leimallisesti rannikkoseutujen laji, jonka levinneisyys sisämaassakin seuraa usein suurten vesistöjen rantoja. Sitä tavataan vain harvoin varsinaisen elinympäristönsä ulkopuolella. Perhonen aloittaa lennon yleensä aikaisin illalla, koiraat joskus jo iltapäivällä. Lento tapahtuu nopeasti lähellä maanpintaa. Koiraat lentävät mielellään valojen luokse, mutta naaraita tapaa valolla harvoin.
Parittelu tapahtuu illalla ja kestää noin 10–15 minuuttia. Muniminen alkaa heti parittelun päätyttyä. Naaras munii 150–250 munaa, jotka se pudottaa maahan lennosta tai kasvilla istuen. Munat talvehtivat. Toukat ovat enimmäkseen yöaktiivisia ja piilottelevat päivisin. Ennen auringonlaskua ne kiipeävät kuitenkin usein lämmittelemään paisteessa. Toukka on täysikasvuinen kesä-heinäkuun vaihteessa ja koteloituu lähelle maanpintaa tai heti maanpinnan alle kovan, ruskean, toukkakarvoilla suojatun kotelokopan sisään.
Ravintokasvi.
Toukka on polyfagi, joka syö monien ruohovartisten kasvien lisäksi myös joidenkin puuvartisten kasvien lehtiä.
Hiukkavaaran suuralue

Hiukkavaaran suuralue on yksi Oulun kaupungin 23:sta suuralueesta. Suuralue sijaitsee keskustan itäpuolella ja Oulujoen pohjoispuolella. Suuralue muodostettiin 6. syyskuuta 2010 entisistä Hiukkavaaran, Saarelan ja Niileksen kaupunginosista. Samalla Hiukkavaaran kaupunginosasta erotettiin neljä uutta kaupunginosaa: Haukkasuo, Kivikkokangas, Puolukkakangas ja Vanha Hiukkavaara. Professori Jouko Vahtolan mukaan Hiukkavaaran nimi on johtunut hiekkaa tarkoittavasta länsisuomalaisesta sanasta hiukka.
Suuralueella sijaitsee Pohjan Prikaatin vanha kasarmialue. Suuralueelle kaavoitetaan uutta 20 000 asukkaan asuinaluetta.
Supernatural (6. tuotantokausi)

Yhdysvaltalaisen televisiosarjan "Supernaturalin" kuudes tuotantokausi alkoi Yhdysvalloissa 24. syyskuuta 2010. Kausi oli sarjan viides The CW -verkossa näytetty tuotantokausi. Sarjan luoja Eric Kripke antoi Sera Gamblelle show’n pyörittäjän roolin ja siirtyi itse vain vastaavan tuottajan rooliin. Kripke kuitenkin käsikirjoitti kauden viimeisen jakson. Sub alkoi näyttää kuudetta kautta 20. marraskuuta 2012.
Juoni.
Dean (Jensen Ackles) elää Lisan (Cindy Sampson) ja Benin (Nicholas Elia) kanssa normaalia elämää veljensä Samin (Jared Padalecki) jouduttua Luciferin ja Mikaelin kanssa Helvettiin. Dean joutuu kuitenkin takaisin yliluonnollisen pariin djinnien hyökätessä. Sam ilmestyy ja paljastaa, että on ollut koko vuoden poissa Helvetistä. Hän esittelee Deanille heidän sukulaisensa Campbellit, joita johtaa isoisä Samuel Campbell (Mitch Pileggi). Castiel (Misha Collins) taistelee Taivaassa sisällissotaa ja vastaa harvoin veljesten rukouksiin. Kun Dean huomaa Samin olevan erilainen kuin ennen, hän pyytää Castielin apua. Castiel kertoo, että Samin sielu on poissa. Sam saa sielunsa takaisin, kun Kuolema (Julian Richings) nostaa sen pois Helvetistä. Kuolema laittaa kuitenkin myös esteen, jottei Sam muistaisi Helvettiä. Castielin paljastetaan työskentelevän Crowleyn (Mark Sheppard) kanssa saadakseen itselleen kiirastulen sielut, joita hän tarvitsee voittaakseen sisällissodan. Samin este murtuu ja sen seurauksena hän muistaa Helvetin. Kauden lopussa Castiel onnistuu saamaan kiirastulen sielut itselleen ja näin hänestä tulee Jumalan kaltainen olento.
Jaakko Kuorikoski

Jaakko Heikinpoika Kuorikoski (20. elokuuta 1807 Kaustinen – 26. joulukuuta 1880 Kaustinen) oli suomalainen kirkonrakentaja ja talollinen. Kuorikoski oli kirkonrakentajasukunsa kolmatta polvea, hänen vanhempansa olivat kirkonrakentaja Heikki Kuorikoski ja tämän ensimmäinen vaimo Kaisa Jaakontytär o.s. Torppa. Jaakko Kuorikoski avioitui kaustislaisen Maria Liisa Laurintytär o.s. Rauman (1807–1882) kanssa vuonna 1828 ja muutti kotivävyksi vaimonsa kotitaloon. Kuorikoskille syntyi yhdeksän lasta: Brita Caisa (1828–?), Lauri Heikki (1830–1906), Anna (1832–?), Kaisa Loviisa (1834–1889), Helena (1837–1891), Juho Jaakko (1841–1918), Erkki Kustaa (1844–1905), Carl (1847–1847) ja Karl Fredrik (1849–1853). 
Jaakko Kuorikoski oli suvun tuotteliain kirkonrakentaja; hän rakensi ja korjasi lähes 55 vuotta kestäneen uransa aikana yli 30 kirkkoa ja kellotapulia sekä teki useita alttareita ja saarnastuoleja pystyttämiinsä kirkkoihin. Hän oli monitaitoinen ammattimies.
Jaakko Kuorikoski käytti joskus myös sukunimeä Rauma vaimonsa kotitalon mukaan. Kuorikoski rakensi myös muutaman katetun sillan.
Tupakannäive

Tupakannäive ("Orobanche ramosa") on lehtivihreätön kasvilaji näiveiden ("Orobanche") suvussa. Se on loiskasvi, joka loisii muun muassa perunan, tomaatin, hampun ja tupakoiden juurissa.
Tupakannäive kasvaa 15–25 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on haaraton ja lehdet suomuja. Kukinto on tähkämäinen ja haarova. Kukan teriö on 10–22 millimetriä pitkä, väriltään violetin vaaleansinisen valkea.
Tupakannäivettä tavataan Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Euroopassa sitä esiintyy laajasti Pohjoismaita lukuun ottamatta. Joissain maissa lajia pidetään haitallisena viljelmien rikkakasvina.
Tuamasaga

Tuamasaga on yksi Samoan hallintoalueista, joka kattaa Upolun saaren keskiosat. Sen pinta-ala on 479 km2 ja vuoden 2016 väestönlaskennassa asukasluku oli 95 907.
Supernatural (5. tuotantokausi)

Yhdysvaltalaisen televisiosarjan "Supernaturalin" viides tuotantokausi alkoi Yhdysvalloissa 10. syyskuuta 2009. Se oli sarjan neljäs The CW -verkossa näytetty tuotantokausi. Kausi käsittelee Luciferin vapautumista Helvetistä ja Zachariahin yritystä saada Dean ja Sam taipumaan tahtoonsa toimimaan Mikaelin ja Luciferin ihmisvastineina.
Suomessa Sub alkoi esittää viidettä tuotantokautta maaliskuussa 2012.
Timbaalit

Timbaalit ovat rumpusoitin, joka koostuu kahdesta varsin pienestä ja matalasta rummusta. Soitin sai alkunsa 1800-luvun lopulla Kuubassa. Timbaalien runko on yleensä tehty metallista, ja sen pohja on avonainen. Niiden soitinkalvo on joko nahkaa tai muovia.
Samaan tapaan kuin bongoissa, myös timbaalien rummut ovat erikokoisia. Suurempi rumpu ("feminiininen" rumpu, "hembra") tuottaa matalampaa ja pienempi ("maskuliininen" rumpu, "macho") korkeampaa ääntä. Rumpujen halkaisija on tavallisesti 30–40 cm ja rumpuparin halkaisijoiden ero kolmisen senttiä. Timbaaleiden yhteydessä käytetään niiden tukirunkoon kiinnitettynä tavallisesti yhtä tai kahta lehmänkelloa ja joskus myös symbaaleja.
Timbaaleja käytetään perinteisesti kuubalais- tai salsamusiikkia esitettäessä, mutta myös muut kevyttä musiikkia esittävät yhtyeet saattavat toisinaan käyttää niitä yhtenä instrumenttinaan. Ne kuuluvat hetkittäin käytettyihin rumpusoittimiin, jotka hyödyntävät ylätaajuuksien korostamista toisin kuin jatkuvasti äänessä olevat soittimet, kuten vaikkapa congarummut ja marakassit. Rumpuja soitetaan seisaaltaan suorilla timbaalipuikoilla.
Fa’asaleleaga

Fa’asaleleaga on yksi Samoan hallintoalueista. Se kattaa Savai’in saaren itäosan. Sen pinta-ala on 266 km2 ja väkiluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa 13 566.
Idänimarre

Idänimarre ("Gymnocarpium continentale", syn. "G. jessoënse") on Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa tavattava pieni saniainen. Suomessa laji on harvinainen.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen idänimarre kasvattaa pitkän, hennon, väriltään tummanruskean ja jokseenkin kiillottoman maavarren. Yksittäin maavarresta nousevat lehdet ovat 10–30 cm korkeita. Lehden ruoti on noin kaksi kertaa lavan pituinen ja tiheään nystykarvainen. Kirkkaanvihreä lehtilapa on nystyinen, tavallisesti leveyttä pitempi, kolmiomaisen puikea ja kaksi kertaa parilehdykkäinen. Kapeanpuikea tyvilehdykkä on selvästi lehden kärkiosaa pienempi. Tyvilehdykän ensimmäisen pikkulehdykkäparin lehdykät ovat melkein samankokoisia, pienemmän pikkulehdykän keskiosan leveyden ollessa 4/5 isomman lehdykän keskiosan leveydestä. Pikkulehdykät ovat muodoltaan kapean pitkulaisia ja pariosaisia tai parijakoisia. Lehden alapinnalla olevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja katesuomuttomia. Idänimarteen itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa. Itiöt ovat väriltään vaaleanruskeita.
Idänimarre muistuttaa hyvin paljon lähisukulaisiaan metsäimarretta ("G. dryopteris") ja erityisesti kalkki-imarretta ("G. robertianum"). Laji myös risteytyy helposti metsäimarteen kanssa.
Levinneisyys.
Idänimarteen levinneisyysalue tunnetaan huonosti. Pääesiintymisalue ulottuu Siperiasta Itä-Aasiaan, sekä Pohjois-Amerikan pohjoisosiin. Fennoskandiassa lajia tavataan Pohjois-Norjassa ja -Suomessa sekä Venäjän Karjalassa. Fennoskandian esiintymien arvellaan olevan myöhäisjääkautinen jäänne. Suomessa idänimarre on harvinainen laji, joka löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1937. Sen pääesiintymä Suomessa on Koillismaalla Kuusamossa ja Sallan eteläosissa, pääosin Oulangan kansallispuistossa. Pienempiä esiintymiä tavataan Utsjoella, Inarin lounaisosassa ja Enontekiön Hetasta.
Elinympäristö.
Idänimarre kasvaa yleensä varjoisissa kallionraoissa. Laji on kalkinvaatija.
Nicholas Nicklebyn elämä ja seikkailut

Nicholas Nicklebyn elämä ja seikkailut () on Charles Dickensin kolmas romaani, joka ilmestyi alun perin jatkokertomuksena 1838–1839. Dickens oli julkaissut samalla tavoin aiemmat romaaninsa "Pickwick-kerhon jälkeenjääneet paperit" (1836–1837) ja "Oliver Twist" (1837–1839).
Erityisesti Tolkien-käännöksistään tunnetuksi tulleen Kersti Juvan suomennos "Nicholas Nicklebystä" on vuodelta 1992. Kriitikko Jari Olavi Hiltunen on todennut, että Juva tiivistää sujuvalla suomen kielellä Dickensin hauskat vuoropuhelut ja sen värikylläisen detaljisirkuksen, jonka kirjailija luo englantilaisen yhteiskunnan ihmistyypeistä, seremonioista ja instituutioista.
Tuomas Myllylä

Tuomas Myllylä (s. 1986) on suomalainen sarjakuvantekijä, joka suosii erityisesti tieteisaiheita ja historiallisia aiheita. Myllylä on käsikirjoittanut ja piirtänyt sarjakuvia vuodesta 2010 lähtien. Maatalousalalla kymmenen vuotta työskennelleen Myllylän jäljessä ja aiheissa korostuu maanläheisyys, lika ja realismi. Myllylän tainankerrontaväline on enimmäkseen mustavalkosarjakuva, jota hän teki pitkään perinteisin välinein käsityönä siveltimen ja tussiterän avulla, mutta sittemmin hän on siirtynyt piirtämään digitaalisesti.
Myllylä on erikoistunut historiallisiin aiheisiin, joita valtaosa julkaistuista töistä käsittelee. Useissa töissä ovat toistuneet erityisesti Suomen historian vaiheet sekoitettuna mytologiaan ja kansanperinteeseen. Osassa töistään hän käsittelee myös perinteisiä genresarjakuvan scifi- ja fantasia-aiheita.
Petäjärvi

Petäjärvi () on maalaiskunta ja sen samanniminen keskustaajama Karjalankannaksella Leningradin alueen Käkisalmen piirissä. Kunta sijaitsee kapeana itä-länsisuuntaisena kaistaleena Suvannonjärven ja Vuoksen eteläisen laskuhaaran eteläpuolella. Vesistön pohjoispuolella naapurikuntia ovat Kuninkaanristi (Romaški) ja Sakkola (Gromovo), etelässä Punnus (Krasnoozjornoje), Mäkrälä (Razdolje), Rautu (Sosnovo) ja Metsäpirtti (Zaporožskoje). Kunnassa on noin 1750 asukasta.
Petäjärven kunta sijaitsee Suomen entisen Sakkolan kunnan eteläosan ja Valkjärven kunnan pohjoisosan alueella. 
Kunnan keskustaajamasta on Pietariin noin 70 kilometriä.
Asutuskeskukset.
Kunnassa on nykyisin kuusi asutuskeskusta. Keskustaajama Petrovskoje sijaitsee entisen Sakkolan Petäjärven kylän paikalla. Petäjärven asema on erillinen asutuskeskus kahden kilometrin päässä keskustaajamasta, Pietari–Hiitola-rataosuuden varrella. Aseman venäläinenkin nimi on yhä Petäjärvi (Петяярви). Kunnan muut neljä paikkakuntaa ovat kyliä (derevnja).
Nimen Petrovskoje paikkakunta sai sodan jälkeen Neuvostoliitossa, täällä vuonna 1944 kaatuneen lääkintäaliupseeri Jelizaveta Pavlovna Petrovnan kunniaksi.
Niittyrengaskehrääjä

Niittyrengaskehrääjä ("Malacosoma castrense") kuuluu keskikesän kookkaisiin yöperhoslajeihin. Suomessa se on harvinainen ja levinneisyydeltään hyvin eteläinen. Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 se on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö.
Niittyrengaskehrääjä on helposti tunnistettava perhonen, jonka sukupuolet ovat kuitenkin huomattavan erinäköiset. Koiraan etusiivet ovat vaalean kellanruskeat, ja niissä on kaksi lämpimänruskeaa poikkijuovaa, jotka koskettavat toisiaan siiven keskiosassa. Poikkijuovista sisempi kaartuu siiven puolivälissä suoraan kohti perhosen ruumista. Takasiivet ovat lämpimän ruskeat hieman vaaleammalla keskustalla. Naaras on selvästi koirasta kookkaampi ja ruumiiltaan rotevampi. Naaraan siipien pohjaväri on pähkinänruskea, ja etusiivessä on kaksi leveää, lähes suoraa, vaaleaa poikkijuovaa, joiden siiven keskiosan puoleinen reunus on terävä. Takasiipi on etusiiven värinen, mutta siinä on vain yksi vaaleampi, epäselvä poikkijuova. Molemmilla sukupuolilla siiven reunassa on jaksoittain vaaleita ja tummia ripsiä. Naaraan ruumis on kokonaan tummanruskea, koiraan pää ja keskiruumis ovat kellanruskeat ja takaruumis tumma. Siipiväli on koiraalla 24–32 mm ja naaraalla 34–40 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Niittyrengaskehrääjän levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja edelleen Etelä-Siperiaan, Mongoliaan ja Kiinaan. Pohjoismaissa se on eteläinen, ja merkittävimmät esiintymät löytyvät Ruotsin Öölannista ja Gotlannista. Suomessa lajia tavataan melko yleisenä vain Ahvenanmaalla ja lounaisrannikolla sekä harvinaisempana etelärannikkoa pitkin Venäjälle. Esiintymät ovat melko paikallisia ja havainnot häviävät hyvin nopeasti sisämaahan mentäessä. Perhoset lentävät heinäkuun puolivälistä elokuun puoliväliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Niittyrengaskehrääjä on elinympäristönsä suhteen vaatelias ja viihtyy pääasiassa matalakasvustoisilla, avoimilla ja lämpimillä paikoilla, joilla on kalkkipitoinen maaperä. Lisäksi sitä tavataan hiekkaisilla rannoilla. Perhoset lentävät iltahämärästä alkaen ja se saattaa olla paikoitellen erittäin runsaslukuinen. Molemmat sukupuolet lentävät valolle. Päivisin ne lepäävät kasvillisuuden joukossa, mutta lähtevät häirittyinä lentoon silloinkin. Naaras tuottaa 500–700 munaa, jotka se asettaa kasvien varsille lajille tyypillisiin, noin 40mm pitkiin, kasvin vartta spiraalimaisesti kiertäviin ryhmiin ja kuolee heti saatuaan munat laskettua. Munat talvehtivat.
Munat kuoriutuvat toukokuun alussa. Toukat viihtyvät ryhminä ja oleskelevat lähellä maanpintaa kehräämänsä seitin suojissa. Siirtyessään uuteen paikkaan toukat etenevät maastossa peräkanaa, muodostaen pitkiä jonoja. Toukkien kasvunopeus vaihtelee paljon ja yhdessä toukkapesässä voi olla hyvinkin erikokoisia toukkia. Täysikasvuisena toukka tekee kasvillisuuteen, lähelle maanpintaa läpikuultavan kotelokopan, jonka sisälle se erittää kirkasta, keltaiseksi jauheeksi kuivuvaa nestettä. Kotelovaihe kestää kolmisen viikkoa.
Ravinto.
Toukat syövät pääasiassa erilaisia ruohovartisia kasveja, mutta myös vadelmaa ja pajuja.
Leninin patsas (Turku)

V. I. Leninin muistomerkki on Aurakadun yläpäässä Turun Puolalanmäellä sijaitseva Mihail Anikušinin veistämä Vladimir Iljitš Leninin rintakuva. Patsas on Leningradin kaupungin vuonna 1977 ystävyyskaupungilleen Turulle antama lahja. Pronssiveistos valettiin vuonna 1977 Leningradin Monumentskulptura-valimossa. Patsaan alustan on valmistanut Loimaan Kiviveistämö. Veistos paljastettiin Leningradin päivänä 13. marraskuuta 1977. Patsas on pronssia. Jalusta on punaista graniittia, ja siinä on teksti "LENINGRADIN KAUPUNGIN LAHJA TURUN KAUPUNGILLE 1977". Rintakuva on 0,8 metriä ja jalusta 1,7 metriä korkea, ja yhteiskorkeus on 2,5 metriä. 
Veistoksen ympäristökokonaisuuteen kuuluu myös vuonna 1964 paljastettu Tauno Torpon suunnittelema erillinen pronssinen muistolaatta Leninin asumisesta vieressä olleessa talossa pakomatkallaan vuonna 1907. Laatan tekstinä on "V.I. LENIN KÄVI TÄSSÄ TALOSSA PAETESSAAN VUONNA 1907 TSAARIN VENÄJÄLTÄ". Paikalla nykyisin oleva talo on rakennettu seuraavana vuonna.
Patsaan poistaminen 2022.
Turun kaupunki päätti 26. huhtikuuta 2022, että muistomerkki ja muistolaatta poistetaan ja siirretään kaupungin museopalveluiden varastoon. Kaupungin päätöksen mukaan ”rintakuva ei sinänsä ole uhka kellekään”, mutta ”kuvaa kuitenkin nykypäivänä ihmiskunnan historian yhtä epädemokraattista ja traagista vaihetta, joka ideologialtaan ei ole Turun kaupungin arvoperustan ja kaupunkistrategian eteenpäin katsovan, uusiutumiskykyisen ja ihmisten tasa-arvoisia oikeuksia korostavan hengen mukainen”. Päätöksen teki pormestari Minna Arve.
Yksityinen kuntalainen valitti pormestarin päätöksestä Turun hallinto-oikeuteen, joka julkaisi päätöksensä 30. lokakuuta 2023. Hallinto-oikeuden mukaan pormestari Arve ylitti toimivaltansa. Oikeus kumosi Arven päätöksen lainvastaisena. Marraskuussa 2023 kaupunginhallitus teki saman päätöksen kuin pormestarin aiempi päätös, eli patsas ja laatta siirrettiin museokeskuksen varastoon. Kaupunginhallituksessa SDP ja vasemmistoliitto olisivat halunneet palauttaa patsaan paikoilleen Ukrainan sodan päätyttyä, mutta hävisivät äänestyksen.
Marlen Hutsijev

Marlen Martynovitš Hutsijev (, 4. lokakuuta 1925 Tbilisi – 19. maaliskuuta 2019) oli georgialaissyntyinen venäläinen elokuvaohjaaja.
Elämäkerta.
Marlen Hutsijev syntyi Stalinin vainoissa kuolleeen kommunistin ja näyttelijättären perheeseen. Hän valmistui vuonna 1952 Neuvostoliiton elokuvainstituutin ohjaajalinjalta, jossa hän opiskeli Igor Savtšenkon johdolla. Diplomityö "Gradostroiteli" (”Rakentajat”, yhdessä Feliks Mironerin kanssa, 1950) kertoo Moskovan nuorista rakennustyöläisistä.
Hutsijev työskenteli vuosina 1953–1958 ohjaajana Odessan elokuvastudiolla. Hänen esikoisteoksensa "Vesna na Zaretšnoi ulitse" (”Kevät Zaretšnaja-kadulla”, Feliks Mironerin kanssa, 1956) on lyyrinen ja yksityiskohdiltaan todenmukainen rakkaustarina ja yksi ensimmäisistä Neuvostoliiton kulttuurielämän ”suojasäätä” heijastaneista elokuvista. Orpopojan ja perheensä menettäneen sotilaan ystävyydestä kertova psykologinen draama "Dva Fjodora" (”Kaksi Fjodoria”, 1959) on jäänyt historiaan Vasili Šukšinin näyttelijädebyyttinä.
Hutsijev työskenteli vuosina 1959–1965 Gorkin elokuvastudiolla ja vuodesta 1965 lähtien Mosfilmin studiolla. Erityinen sija ohjaajan tuotannossa on nuorisosta ja sen ihanteista kertovalla elokuvalla "Zastava Iljitša", jota pidetään Neuvostoliiton ”kuusikymmenlukulaisuuden” avainteoksena. Vuonna 1962 valmistunut elokuva joutui Nikita Hruštšovin rajun kritiikin kohteeksi, ja se julkaistiin uudelleen muokattuna nimellä "Olen 20-vuotias" ("Mne dvadtsat let", 1964). Elokuvan alkuperäinen versio ilmestyi vuonna 1988. Kuusikymmenlukulaisten aikuistumista ja suojasään päättymistä kuvaa "Heinäkuun sade" ("Ijulski dožd", 1967). Sukupolven alustavan tilinpäätöksen ohjaaja tekee elokuvassa "Posleslovije" (”Jälkisana”, 1983).
1960–1970-lukujen vaihteessa Hutsijev työskenteli televisio- ja dokumenttielokuvien parissa. Yhdessä Elem Klimovin ja German Lavrovin kanssa hän viimeisteli Mihail Rommin aloittaman dokumenttielokuvan "I vsjo-taki ja verju" (”Silti uskon”, 1976). Vuonna 1991 valmistui näytelmäelokuva "Beskonetšnost" (”Loputtomuus”). Hutsijev on toiminut myös käsikirjoittajana, näyttelijänä ja teatteriohjaajana. Hänet valittiin vuonna 1965 Neuvostoliiton elokuvatyöntekijäliiton sihteeriksi. Hän toimi vuodesta 1978 lähtien elokuvainstituutin opettajana ja vuodesta 1987 professorina. Hutsijev sai Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen vuonna 1986 ja Venäjän valtionpalkinnon vuonna 1993.
Magnus Hellberg

Magnus Hellberg (s. 4. huhtikuuta 1991 Uppsala, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL-joukkue Djurgårdens IF:ssä. Hän on aiemmin pelannut Nashville Predatorsissa, New York Rangersissa, Ottawa Senatorsissa, Detroit Red Wingsissä ja Pittsburgh Penguinsissa.
Ura.
Hellberg on Almtuna IS:n kasvatti. Hän pelasi juniorina myös Wings HC Arlandan joukkueessa, jossa Hellberg teki debyyttinsä miesten peleissä kaudella 2008–2009, jolloin hän pelasi kaksi ottelua I-divisioonassa.
Kaudeksi 2009–2010 Hellberg palasi kasvattajaseuraansa Almtuna IS:ään. Hän pelasi lähes koko kauden sen J20-joukkueessa. Hellberg pelasi siellä 22 ottelua ja hänellä oli runkosarjan päätyttyä J20 Elitin paras torjuntaprosentti (92,9) ja päästettyjen maalien keskiarvo (1,97). Hellberg pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla I-divisioonajoukkue Vallentuna BK:ssa. Kesäkuussa 2010 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Almtunan kanssa.
Hellberg nousi HockeyAllsvenskanin tulokaskaudellaan 2010–2011 Almtunan miesten joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Hän pelasi Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 31 runkosarjaottelua torjuntaprosentin ollessa 93,6. Hellberg kantoi Almtunan torjuntavastuun myös kevään 2011 putoamiskarsinnoissa, joiden päätteeksi Almtuna säilytti sarjapaikkansa. Hellberg pelasi kauden aikana myös kolme ottelua lainalla I-divisioonajoukkue IFK Kumlassa. Tammikuussa 2011 hän teki yksivuotisen jatkosopimuksen Almtunan kanssa, mutta se sisälsi option Elitserieniin siirtymisestä. 
Hellberg käytti Almtuna-sopimuksessa olleen optionsa ja teki 20-vuotissyntymäpäivänään 4. huhtikuuta 2011 kaksivuotisen sopimuksen Frölunda HC:n kanssa. Nashville Predators varasi hänet toisella kierroksella 38. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2011. Kauden 2011–2012 aikana Hellberg pelasi 17 ottelua Frölundassa. Hän jätti joukkueen kuitenkin kesällä 2012 ja teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Predatorsin kanssa. Frölundassa olisi ollut neljä sopimusmaalivahtia, ja Hellberg päätti jatkaa uraansa Pohjois-Amerikassa.
Huhtikuussa 2022 KHL-kauden päättymisen jälkeen Hellberg teki yksivuotisen sopimuksen NHL-seura Detroit Red Wingsin.
Heinäkuussa 2023 Hellberg teki vapaana agenttina Pittsburgh Penguinsin kanssa yksivuotisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen.
Maaliskuussa 2024 siirtorajan viimeisenä päivänä Penguins kauppasi Hellbergin Florida Panthersiin vaihdossa Ludovic Waeberiin ja ehdolliseen seitsemännen kierroksen varausvuoroon vuoden 2025 varaustilaisuudessa.
Elokuussa 2024 Hellberg teki vapaana agenttina vuoden mittaisen kaksisuuntaisen sopimuksen Dallas Starsin kanssa.
Hellberg oli mukana voittamassa maailmanmestaruutta Ruotsille vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Kansankäräjät

Kansankäräjät () on Tanskan yksikamarinen parlamentti. Parlamenttirakennus sijaitsee Christiansborgin linnassa Kööpenhaminassa.
Vaalikausi on perustuslain mukaan neljä vuotta, mutta pääministeri voi halutessaan hajottaa kansankäräjät ja määrätä pidettäväksi uudet vaalit. Keskimäärin vaalikausi kestää vain kolme vuotta. 
Kansankäräjien puhemieheksi valittiin Søren Gade 12. marraskuuta 2022.
Edustajat.
Kansankäräjillä on 179 edustajaa, joista 175 valitaan Tanskasta ja kaksi edustajaa sekä Färsaarilta että Grönlannista. Tanskalle kuuluvien Färsaarten ja Grönlannin edustajien valinnasta on säädetty erikseen. Perustuslain mukaan kansankäräjät tulee valita käyttäen suhteellista vaalitapaa, ja vaalipiirin paikkoja määriteltäessä tulee ottaa huomioon kyseisen alueen asukasluku, äänioikeutettujen lukumäärä sekä väestöntiheys. 
Edustajista 135 valitaan vaalipiireistä D'Hondtin menetelmällä ja 40 tasauspaikoilla, koska vaalitapa on suhteellinen. Niinpä hallitukset ovat perinteisesti olleet koalitiohallituksia. Toisen maailmansodan jälkeen useimmat hallitukset ovat olleet vähemmistöhallituksia, joilla on ollut parlamentissa hallituksen ulkopuolisia tukipuolueita. Uuden kamarin avausistuntoon osallistuu yleensä kuningatar Margareeta II.
Edustajaksi valittavan tulee olla äänioikeutettu (vähintään 18-vuotias Tanskan kansalainen, joka asuu maassa), jota ei ole erikseen julistettu vaalikelvottomaksi.
Tanskassa on käytössä listavaali, johon on kuitenkin lisätty mahdollisuus äänestää yksittäistä ehdokasta listalta. Myös sitoutumattomat ehdokkaat voivat osallistua, mutta heidän pitää kerätä vaalipiiristä riippuen 150–200 allekirjoitusta ehdokkuuden vahvistamiseksi. Toistaiseksi modernin historian aikana (1953–) vain yksi itsenäinen ehdokas on tullut valituksi: Jacob Haugaard vuoden 1994 vaaleissa.
Viimeisimmät vaalit.
Viimeisimmät vaalit pidettiin vuonna 2022. Sosiaalidemokraatit säilyttivät paikkansa suurimpana puolueena. Venstrestä irtautuneet moderaatit nousivat ensimmäisissä vaaleissaan heti kolmanneksi puolueeksi.
Hallituksen muodostivat sosiaalidemokraatit, Venstre ja moderaatit. Pääministerinä jatkoi Mette Frederiksen. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun hallitus muodostetaan yli perinteisten oikeisto-vasemmisto -rajojen.
Loiskasvi

Loiskasvit ovat toisenvaraisia kasveja, jotka ottavat ravinteita muilta kasveilta. Loiskasvit voidaan jakaa suoriin loisiin tai mykoheterotrofeihin. Nämä hankkivat ravintoa isäntäkasveilta joko suoraan isäntäkasvista imujuurilla eli haustorioilla tai sienijuuren avulla. Loisivat kasvit voivat olla "holoparasiitteja" (kokoloisia, lehtivihreättömiä) tai "hemiparasiitteja" (puoliloisia, lehtivihreällisiä).
Loiskasvilajeja.
Eniten loiskasveja on koppisiemenisissä, kaikkiaan jopa 4 000 lajia. Ne jakaantuvat useisiin heimoihin, runsaasti loiskasveja on esimerkiksi näivekasvien, santelikasvien ja rafflesiakasvien heimoissa. Mykoheterotrofisia kasveja on esimerkiksi kanerva- ja kämmekkäkasveissa. Ainoa paljassiemeninen loiskasvi on vain Uudessa-Kaledoniassa kasvava podokarpuskasveihin kuuluva havupuulaji podori ("Parasitaxus usta"), joka elää epätavallisessa juuristoyhteydessä saman heimon lajin siipipodokin ("Falcatifolium taxoides") kanssa.
Esimerkkejä Suomessa kasvavista lois- ja mykoheterotrofikasveista:
Liisa Soinne

Kaisa Liisa Soinne (oik. Suhonen; 10. heinäkuuta 1935 Kuopio – 13. marraskuuta 2010 Turku) oli suomalainen pianisti ja pianopedagogi, Pentti ja Paavo Sointeen sisar. 
Soinne aloitti pianon soittamisen jo nelivuotiaana ja opinnot kuusivuotiaana Sohvi Korhosen johdolla. Myöhemmin häntä opettivat Suomessa muun muassa Elli Rängman-Björlin ja Timo Mikkilä sekä ulkomailla Emil Danenberg ja Jan Hoffman. Soinne esiintyi radiossa säännöllisesti yhdeksänvuotiaasta lähtien, ja ensikonserttinsa hän piti 15-vuotiaana Helsingissä. Sointeen taiteilijanura kesti 35 vuotta, minkä aikana hän konsertoi aktiivisesti Helsingissä ja muualla Suomessa sekä toteutti muun muassa useita mittavia Bach-projekteja.
Soinne toimi pianistin työn ohella pedagogina. Hän opetti pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa 1973–1983, ja hän oli Keski-Pohjanmaan konservatorion pianonsoiton yliopettaja 1988–1996. Soinne kirjoitti pedagogisen teoksen "Piano soi ja laulaa", joka julkaistiin 1984.
Soinne harrasti myös kuvataiteita. Hänellä oli muun muassa oma taidenäyttely Turussa heinäkuussa 2010.
Sointeella oli viisi lasta, joista tytär Arja Yurtseven (o.s. Suhonen) on viulisti ja Leena Suhonen pianisti.
Poikkimessinkiyökkönen

Poikkimessinkiyökkönen ("Diachrysia tutti") on yleinen, metallinhohtoinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Poikkimessinkiyökkönen on keskikokoinen, leveäsiipinen yökkönen. Etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeat, ja siipisuonet erottuvat hyvin. Siiven tyviosassa ja kärkiosassa siiven poikki kulkee leveä, metallinhohtoisen vihreä ja kiiltäväpintainen vyö, jotka yhtyvät siiven keskiosassa ja muodostavat yhtenäisen H-kirjaimen muotoisen alueen. Munuaistäplä ja rengastäplä erottuvat reunoiltaan tummemman ruskeina siiven etuosaan jäävällä ruskealla laikulla. Siiven kärkiosa on hieman vaaleamman ruskea. Takasiivet ovat harmaat. Keskiruumiin päällä on korkea, tupsumainen karvakaulus. Pää on oranssi. Siipiväli on 32–38 mm.
Samannäköinen laji on vyömessinkiyökkönen ("Diachrysia chrysitis").
Levinneisyys ja lentoaika.
Poikkimessinkiyökkösen levinneisyysalue ulottuu Länsi-Euroopasta Aasian poikki Tyynenmeren rannikolle saakka. Levinneisyysalueen rajoja ei varsinkaan idässä tunneta kovin tarkoin samankaltaisten lähilajien vuoksi. Suomessa lajia tavataan etelärannikolta ainakin Etelä-Lappiin saakka. Perhoset lentävät kesäkuun loppupuoliskolta elokuun puoleen väliin. Joinakin vuosina lajilla on vähälukuisempi toinen sukupolvi syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajia on pitkään pidetty vyömessinkiyökkösen värimuotona, ja vanhemmassa kirjallisuudessa lajeja on pidetty yhtenä. Siipien värityksen lisäksi lajeilla on pienehköt erot koirasgenitaaleissa ja naaraan takaruumiin kahdeksannen jaokkeen vatsakilven muodossa. Ekologiselta kannalta on näyttöä lajien lentoaikojen eroavaisuudesta sekä eroista elinympäristömieltymyksissä. Nykyisin lajien erillisyyttä tukee myös molekyylibiologinen tutkimus.
Poikkimessinkiyökkönen viihtyy kosteammilla ja lämpimämmillä elinpaikoilla kuin vyömessinkiyökkönen. Perhonen lentää öisin ja tulee valolle. Se myös vierailee mielellään imemässä mettä kukista, muttei tule syötille. Laji on yleinen, mutta ainakin Suomessa yksilömäärässä mitattuna vyömessinkiyökköstä vähälukuisempi. Toukka rakentaa kotelokopan kasvillisuuden joukkoon ja koteloituu sen sisään. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi.
Toukka on erilaisia ruohovartisia kasveja syövä polyfagi.
Suruyökkönen

Suruyökkönen ("Amphipyra perflua") on eteläisen Suomen yleinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö.
Suruyökkönen on melko kookas ja leveäsiipinen yöperhonen. Etusiivet ovat kiiltävät ja vaihtelevat pohjaväriltään kellanruskeasta lämpimän ruskeaan. Niiden poikki kulkee kaksi selvästi vaaleampaa, voimakkaasti aaltoilevaa poikkiviirua. Poikkiviirujen väliin jäävä osa siivestä on paljon muuta siipeä tummemman ruskea, joillakin yksilöillä lähes musta. Rengastäplä erottuu usein vaaleana renkaana siiven keskiosan tummalla pohjalla. Takasiivet ovat tasaisen vaaleanruskeat. Siipiväli on 46–55 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Suruyökkönen on Euroopassa vahvasti itäinen laji, jota ei tavata mantereen länsiosissa. Idässä levinneisyys ulottuu Kiinaan ja Koreaan. Suomessa levinneisyys painottuu etelään, pääasiassa Kokkola-Lieksa-linjan eteläpuolella. Perhoset lentävät heinäkuun loppupuolelta syyskuun alkuun huipun ollessa elokuun alkupuolella.
Elinympäristö ja elintavat.
Suruyökkönen elää avoimissa lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät öisin ja tulevat valolle, mutta erityisen hyvin syötille. Täysikasvuisena toukka laskeutuu maahan ja koteloituu rakentamansa kotelokopan sisään. Muna talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää monilla lehtipuilla ja pensailla, erityisesti tuomella ("Prunus padus"), haavalla ("Populus tremula") sekä kuusamoilla ("Lonicera").
Hans Ferdinand Geisler

Hans Ferdinand Geisler (19. huhtikuuta 1891 – 25. kesäkuuta 1966) oli saksalainen kenraali.
Geisler palveli Saksan laivastossa ensimmäisen maailmansodan aikana. Vuonna 1933 hänet siirrettiin Luftwaffeen. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi huhtikuussa 1939. Vuosina 1939–1942 Geisler komensi Luftwaffen 10. armeijakuntaa, joka osallistui myös Norjan valtaukseen. Geisler jäi eläkkeelle lokakuussa 1942. Hän kuoli vuonna 1966 Freiburg im Breisgaussa.
Nina Sorokina

Nina Sorokina (, 13. toukokuuta 1942 Moskova, Neuvostoliitto – 8. lokakuuta 2011) oli venäläinen balettitanssija, joka työskenteli Bolšoin baletissa. Hänen puolisonsa oli tanssija Juri Vladimirov, joka oli tanssijana samassa baletissa. Molemmat palkittiin vuonna 1987 Neuvostoliiton kansantaiteilijoina.
Sorokina valmistui Moskovan balettikoulusta 1961. Hän oli ensitanssija vuoteen 1988. Sorokina voitti kultamitalin kansainvälisessä balettikilpailussa Varnassa 1966 ja Moskovan ensimmäisessä balettikilpailussa 1969. Hän osallistui 1974 "Anna Kareninan" balettiversion filmaukseen.
Ensimmäinen kerta

Ensimmäinen kerta on Ellen Datlow’n toimittama novelliantologia, johon on koottu sukupuolta ja seksuaalisuutta käsittelevää tieteiskirjallisuutta. Suomennoksen kannen alaotsikko on "Eroottisia scifi-novelleja" ja nimiösivun alaotsikko "Muukalaisseksiä".
Johanna Sinisalo kirjoitti "Aikakoneen" arviossa, että alaotsikko ”eroottisia scifi-novelleja” on harhaanjohtava. Kirjan novellit tosin käsittelevät seksiä, mutta vain yksi tai kaksi niistä on eroottisia sikäli, että tarkoitus olisi synnyttää seksuaalista mielihyvää. Suomennokset ovat kelvollisella tasolla, kannen typografia ”alapuolella kaiken arvostelun ja Jari Rasin kansikuva vähintäänkin tyhmä”. Novellit sinänsä ovat erinomaisia ja ”moni kirjoittaja onnistuu suorastaan räjäyttämään tajunnan, mikäli lukija on vain oikeassa vastaanottavaisuuden tilassa”.
Bengalit

Bengalit ovat eteläaasialainen etninen ryhmä. Bengalit asuvat pääasiassa Bengalin alueella, joka on jaettu Bangladeshiksi (entinen Itä-Bengali) ja Intialle kuuluvaksi Länsi-Bengaliksi. Bengaliyhteisöjä asuu myös muissa Intian osavaltioissa. Bengaliemigranttien muodostamia yhteisöjä elää monissa maissa ympäri maailmaa, kuten Pakistanissa, Saudi-Arabiassa, Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa, Malesiassa, Kuwaitissa, Etelä-Koreassa, Bahrainissa, Omanissa, Nepalissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa, Japanissa sekä osissa Eurooppaa.
Bengalien oma kieli on bengali, jolla on virallinen asema Bangladeshissa, Intiassa ja Sierra Leonessa. Bengaleja arvioidaan olevan maailmassa 300 miljoonaa. Suurin osa bengaleista on muslimeja tai hinduja.
Karvakiviyrtti

Karvakiviyrtti ("Woodsia ilvensis") on pienikokoinen, paahteisten kallioiden saniaislaji.
Ulkonäkö ja koko.
Karvakiviyrtin maavarsi on lyhyt ja pysty. 5–20 cm pitkät, kertaalleen parilehdykkäiset lehdet kasvavat kimppuina. Lehtiruoti ja keskiranka ovat tiheäsuomuisia ja -karvaisia. Lehtilapa on kapeanpuikea. Lehdykät ovat kapeanpuikeita, liuskaisia, alta tiheäsuomuisia ja -karvaisia. Itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja ne ovat pitkien katesuomukarvojen ympyröimiä. Karvakiviyrtin itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa. Vanhat lehtiruotien tyviosat jäävät törröttämään moniksi vuosiksi kasvin juureen.
Karvakiviyrtti muistuttaa paljon tunturikiviyrttiä ("W. alpina"), jonka kanssa se myös voi risteytyä.
Levinneisyys.
Euroopassa karvakiviyrtin päälevinneisyysalue painottuu Norjaan, Ruotsiin, Suomeen ja Venäjän Karjalaan ja edelleen itään Uralille saakka. Muualla Euroopassa levinneisyysalue on laikuttaisempi. Sitä tavataan muun muassa Islannissa, Skotlannissa, Saksassa, Puolassa, Alpeilla ja Karpaateilla. Aasian puolella laji on levinnyt laajalle Siperiassa. Pohjois-Amerikassa sitä tavataan Alaskassa, Kanadassa ja Yhdysvaltain pohjoisosissa. Suomessa karvakiviyrttiä kasvaa koko maassa. Etelä- ja Itä-Suomessa laji on tavallinen, pohjoisempana se harvinaistuu ja puuttuu paikoitellen kokonaan.
Elinympäristö.
Karvakiviyrtti kasvaa kuivilla ja tavallisesti paisteisilla, karuilla kallioilla, louhikoissa ja isoilla metsäkivillä. Toisinaan se esiintyy myös varjoisilla paikoilla.
The Barbara Stanwyck Show

The Barbara Stanwyck Show on yhdysvaltalainen erillisistä tarinoista koostuva draamasarja. Sarjaa ensiesitettiin NBC-televisiokanavalla 19. syyskuuta 1960 – 11. syyskuuta 1961. Barbara Stanwyck oli sarjan juontajana ja näytteli kaikissa puoli tuntia kestävissä jaksoissa eri rooleissa. Stanwyck voitti rooleistaan vuonna 1961 parhaasta naispääosasta Emmy-palkinnon.
Sarjan tuotti Desilu Studios ja ohjasi Stuart Rosenberg. Mustavalkoinen "The Barbara Stanwyck Show" kesti yhden tuotantokauden ja 37 jakson verran. Sarjaa esitettiin maanantai-iltaisin kymmeneltä.
E1 Entertainment, tunnettiin ennen nimellä Koch Vision ja The Archive of American Television julkaisi sarjan DVD:llä Yhdysvalloissa 13. lokakuuta vuonna 2009.
Sammalsaniaiset

Sammalsaniaiset ("Hymenophyllum") on saniaissuku sammalsaniaiskasvien ("Hymenophyllaceae") heimossa.
Suvun lajit ovat pieniä ja niiden lehdissä on vain yksi solukerros. Sammalsaniaiset voivat kasvutavaltaan muistuttaa erehdyttävästi lehtisammalia. Lehtiensä rakenteelta ne ovat sopeutuneet kosteaan ilmastoon ja niiden päälevinneisyys on tropiikissa. Euroopassa kasvaa kaksi lajia: "Hymenophyllum wilsonii" ja "Hymenophyllum tunbrigense". Ne ovat levinneisyydeltään hyvin läntisiä, atlanttisen kosteaa ilmastoa vaativia lajeja.
Alveolaarinen tremulantti

(Soinnillinen) alveolaarinen tremulantti ("r"-äänne) on useissa kielissä käytettävä konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [r]. Se esiintyy myös suomen kielessä, jossa se kirjoitetaan kirjaimella "R".
Eri kielitieteellisiä lähteitä luettaessa on huomattava, että foneettisen tarkekirjoituksen merkki [r] voi usein tarkoittaa myös useimmissa englannin murteissa esiintyvää soinnillista alveolaarista approksimanttia [ɹ].
Ääntäminen.
Alveolaarinen tremulantti tuotetaan päästämällä ilmaa suusta sellaisella voimakkuudella, että kielen kärki alkaa tehdä nopeaa edestakaisliikettä Bernoullin efektin seurauksena. Äänihuulet värähtelevät äänteen tuottamisen aikana.
Alveolaarisen tremulantin ominaisuuksia ovat:
Andrés Fernández

Andrés Eduardo Fernández Moreno (s. 17. joulukuuta 1986 Murcia, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti.
Seurajoukkueura.
Andrés teki ensiesiintymisensä Osasunan edustusjoukkueessa kaudella 2007–2008 21. lokakuuta 2007 ottelussa Almeríaa vastaan. Hän toimi joukkueessa kolmosvahdin asemassa, eikä saanut ensiesiintymisensä jälkeen enempää vastuuta loppukauden aikana.
Peliaikaa Andrés sai Osasunan reservijoukkueessa, jossa hän toimi ykkösmaalivahtina kaudet 2007–2010. Kesällä 2010 hänet lainattiin yhden kauden sopimuksella Huescaan. Hän palasi joukkueeseen seuraavaksi kaudeksi 2011–2012 ja on toiminut ykkösvahtina Asier Riesgon loukkaannuttua Atlético Madridia vastaan pelatussa ottelussa 28. elokuuta 2011.
Béla Síki

Béla Síki (21. helmikuuta 1923 – 29. lokakuuta 2020) oli unkarilainen pianisti. Hän opiskeli Budapestin Franz Liszt -musiikkiakatemiassa Leo Weinerin ja Ernő Dohnányin johdolla. Hän muutti vuonna 1945 Sveitsiin, jossa hän sai opetusta Dinu Lipattilta ja voitti Geneven kilpailun vuonna 1948. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1965 ja opetti Washingtonin yliopistossa Seattlessa, sitten vuosina 1980–1985 Cincinnatin yliopiston College-Conservatory of Musicissa. Palattuaan Seattleen 1985 hän opetti siellä, kunnes jäi eläkkeelle vuonna 2001.
Síki on luonut kansainvälisen soolouran ja esiintynyt myös merkittävien kapellimestarien ja orkesterien kanssa. Hän on tehnyt lukuisia levytyksiä, ja hän on saanut usein kutsuja tuomariksi kilpailuihin, joita on järjestetty esimerkiksi Leedsissä, Genevessä ja Bolzanossa. Hänen oppilaitaan ovat olleet Kathryn Selby ja Anton Nel.
Härkylät

Härkylät ("Polystichum") on saniaissuku alvejuurikasvien heimossa. Härkylälajien tunnusmerkkejä ovat lehtien lehdyköiden piikkihampaisuus ja itiöpesäkkeen kilpimäinen, keskeltä kiinnittynyt katesuomu.
Lajeja.
Pohjoismaissa kasvaa kolme luonnonvaraista härkylälajia. Niistä Suomessa vain suippohärkylä, jota tavataan hyvin harvinaisena Lapissa ja Etelä-Suomessa. Yksi piikkihärkylän yksilö on löydetty Pohjois-Savosta, mutta laji on hävinnyt Suomesta.
Jagiellonia Białystok

Jagiellonia Białystok () on puolalainen jalkapalloseura Białystokin kaupungista. Se pelaa maan korkeimmalla sarjatasolla Ekstraklasassa.
Jagiellonia perustettiin alun perin vuonna 1920.
José Foralosso

Giuseppe "José" Foralosso (15. maaliskuuta 1938 Cervarese Santa Croce – 22. elokuuta 2012) oli italialaissyntyinen Brasiliassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin salesiaanien papiksi 22. joulukuuta 1966 ja nimitettiin Guiratingan hiippakunnan piispaksi 20. marraskuuta 1991. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. helmikuuta 1992. Pääkonsekraattorina toimi Bonifácio Piccinini, jota avustivat Camillo Faresin ja Osório Willibaldo Stoffel.
Foralosso sai 12. tammikuuta 2000 nimityksen Marabán piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 25. huhtikuuta 2012.
Teke-Kukuyan kieli

Teke-Kukuyan kieli eli "Kikukuya" (IPA [kìkýkçȳā]), kirjoitettu myös joskus muodossa Kukẅa ja tunnettu myös mm. nimellä Etelä-Teke, on Teken murrejatkumoon kuuluva ja Kongon tasavallassa puhuttava kieli. Sitä puhutaan Plateaux'n provinssissa maan keskiosassa, Lekanan piirissä Lekitin joesta itään. Kieli tunnetaan siitä, että se on ainoa, jossa väitetään esiintyvän foneemina labiodentaalinen nasaali /ɱ/. Ko. äänne esiintyy yleensä vain m-äänteen allofonina eikä kumpikaan ikinä löydy toistensa ympäristössä, esim. suomessa "kamera" [ˈkɑme̞rɑ] "kamferi" [ˈkɑɱfe̞ri].
Äännejärjestelmä.
Vokaalit.
Kukuyan 5 vokaalia on /i e~ɛ a o~ɔ u/. Ne voivat olla joko lyhyitä tai pitkiä; muita vokaalisarjoja (ks. diftongeja) ei ole. /u/ äännetään [y] ympäristössä /ɲuni/ ([ɲyni]) ja myös ennen [j] -äännettä tai toista [y]:tä, kuten kielen nimessä kukuya [kýkçȳā].
Konsonantit.
Labiodentaalinen nasaali /ɱ/ tiedetään esiintyvän foneemina vain tässä kielessä. Se äännetään /a/ -vokaalin edessä labiaalistuneena [ɱʷ]; /i/ ja /e/ -vokaalien edessä taas [ɱ]. Tässä muutama minimipari, joissa näkyy, kuinka sanan merkitys voi muuttua riippuen siitä, onko sanassa /ɱ/:
"ɱíì" silmät, "míì" virtsa, "pfìí" pieni aukko
"kì-mààlà" suorittaa loput, "kì-ɱààlà" nauraa jlk
"ɱé" he (luokka 4), "bvé" he (luokka 8), "fè" sipuli (kasvinosa), "mfê" kylmyys
"kì-ɱànàmà" riemuita, "kì-bvànàmà" täristä pelosta
"ɱáá" viilattujen etuhampaiden välissä oleva hammasrako, "mbváá" väli
"ɱáanà" vauva, "mà-mbvàànì" tavata
Níkos Kosténoglou

Nikólaos ”Níkos” Kosténoglou (, s. 3. lokakuuta 1970) on kreikkalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. 
Ura pelaajana.
Kosténoglou aloitti uransa Xanthissa puolustajana vuonna 1989. Hän edusti seuraa viiden kauden ajan Kreikan Superliigassa ja nousi liigan johtavien puolustajien joukkoon. Vuonna 1994 hän siirtyi suurseura AEK Ateenaan. Seura oli voittanut liigamestaruuden juuri edellisellä kaudella, mutta ei pystynyt uusimaan sitä Kosténogloun pitkän 11-vuotisen seurauran aikana. Kreikan cupissa puolustaja pääsi juhlimaan mestaruutta neljään otteeseen. 
Kreikan maajoukkueessa Kosténoglou esiintyi kerran vuonna 1996. 
Ura valmentajana.
Valmennusuransa Kosténoglou aloitti AEK:n organisaatiossa juniorivalmentajana vuonna 2005. Kahden juniorikauden jälkeen hänestä tuli Llorenç Serra Ferrerin apulaisvalmentaja edustusjoukkueeseen. Espanjalaisvalmentajan saatua potkut helmikuussa 2008 nousi Kosténoglou AEK:n päävalmentajaksi. Hänen johdollaan AEK sijoittui liigan ykköseksi, mutta hävisi mestaruuden luvattomiin pelaajiin liittyvien epäselvyyksien vuoksi. Kauden jälkeen Giorgos Donis korvasi Kosténogloun päävalmentajana. 
Marraskuussa 2008 Kosténoglou palasi valmentajaksi Asteras Tripolisissa. Hän valmensi seuraa kauden loppuun saakka.
Tammikuussa 2011 Kosténoglousta tuli Kreikan liigassa hännille juuttuneen AEL Larissan päävalmentaja. Hän ei kuitenkaan enää onnistunut pelastamaan seuraa putoamiselta liigasta. Kosténoglou jätti paikkansa kauden jälkeen. 
Lokakuun alussa 2011 Kosténoglou palasi AEK Ateenan päävalmentajaksi. Kosténogloun johdolla AEK jäi Kreikan liigassa viidenneksi. Seura ei uusinut hänen sopimustaan kauden jälkeen.
Syyskuun lopussa 2012 Kosténoglousta tuli Skoda Xanthin päävalmentaja. Hän valmensi seuraa vain pari kuukautta, kunnes sai huonojen esitysen vuoksi joulukuun puolivälissä potkut. 
Helmikuussa 2014 Kostenoglousta tuli viidentenä Kyproksen liigassa majailleen Anorthosis Famagustan päävalmentaja. Kosténogloun johdolla seura ei sijoitustaan onnistunut parantamaan, vaan oli liigan viides. Kauden jälkeen Kosténoglou siirtyi Apollon Smyrnin päävalmentajaksi. Hän sai kuitenkin potkut seurasta jo joulukuussa 2014. 
Helmikuussa 2015 Kosténoglousta tuli Kreikan jalkapallomaajoukkueen apulaisvalmentaja. Heikosti sujuneiden EM2016-karsintojen vuoksi maan jalkapalloliitto erotti päävalmentaja Sergio Markariánin ja koko valmennusjohdon elokuussa 2015. 
Syyskuussa 2019 Kosténoglou palasi AEK Ateenan päävalmentajaksi. Heikot tulokset johtivat potkuihin jo joulukuussa 2019.
Helmikuussa 2021 Kosténoglousta tuli Kyproksen jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja. Hän sai potkut tehtävistään kesäkuussa 2022.
Worapoj Petchkoom

 
Worapoj Petchkoom (; s. 18. toukokuuta 1981) on thaimaalainen nyrkkeilijä. Hän osallistui vuoden 2004 kesäolympialaisiin Ateenassa ja sai miesten kääpiösarjassa (54 kg) hopeamitalin. Hän osallistui myös vuoden 2008 kesäolympialaisiin Pekingissä, mutta ei päässyt mitaleille.
Petchkoom esiintyi heinäkuussa 2009 homolehti "Stagen" kannessa. Thaimaan amatöörinyrkkeilyliitto (ABAT) langetti hänelle tästä syystä kolmekuukautisen kilpailukiellon, joka esti häntä nyrkkeilemästä vuoden 2009 Kaakkois-Aasian kisoissa Laosissa. Petchkoom piti kuvia ennemmin urheilullisina kuin rivoina.
Viktor Hrjapa

Viktor Vladimirovitš Hrjapа (, s. 3. elokuuta 1982 Kiova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen koripalloilija.
Ura.
Hrjapa aloitti koripallon ukrainalaisen H’imik Južnyin juniorijoukkueissa, joista hän nousi edustusjoukkueeseen kaudeksi 1999–2000. Hän pelasi samalla pelejä venäläisessä BK Avtodor Saratovissa ja kaudesta 2000–2001 lähtien hän edusti ainoastaan Saratovia. Hrjapa edusti seuraa vuoteen 2002 asti, jolloin hän siirtyi TsSKA Moskovaan. Hän voitti seuran paidassa vuosien 2003 ja 2004 Venäjän-mestaruuden. Lisäksi hän pelasi ensimmäistä kertaa Euroliigassa. Vuonna 2004 Hrjapa siirtyi Portland Trail Blazersiin, jota hän edusti kaksi kautta. Kausi 2005–2006 oli tilastollisesti hänen parhaansa NBA:ssa, sillä hän teki 5,8 pistettä ottelua kohden. Kahden Portland-kauden jälkeen Hrjapa siirtyi Chicago Bullsiin. Hän pelasi joukkueessa myös kaudella 2007–2008, mutta siirtyi helmikuussa takaisin TsSKA Moskovaan vähäisen peliajan takia. Moskovan kanssa hän voitti Euroliiga-mestaruuden kaudella 2007–2008.
Kaljukiviyrtti

Kaljukiviyrtti ("Woodsia glabella") on pienikokoinen, lähinnä pohjoisten arktisten alueiden saniaislaji.
Ulkonäkö ja koko.
Kaljukiviyrtin maavarsi on lyhyt ja pysty. Maavarresta nousee kimppuina kasvavia, 4–10 cm pitkiä, kertaalleen parilehdykkäisiä lehtiä. Lehtiruoti, keskiranka ja lehdyköitten alapinta ovat jokseenkin kaljuja. Lehtilavan muoto vaihtelee tasasoukasta kapean vastapuikeaan. Lehdykät ovat liuskaisia, alemmat niistä ovat pyöreitä, ylemmät puikeita. Lehdyköitten alapinnalla sijaitsevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja pitkien katesuomukarvojen ympyröimiä. Kaljukiviyrtin itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa. Lehtiruotien vanhat tyviosat jäävät moniksi vuosiksi törröttämään kasvin juureen.
Kaljukiviyrtti muistuttaa paljon pienikokoista tunturikiviyrttiä ("W. alpina").
Levinneisyys.
Euroopassa kaljukiviyrttiä tavataan ainoastaan Norjan, Ruotsin, Suomen ja Venäjän pohjoisosissa sekä Kaukasuksen vuoristoissa. Aasian puolella sitä tavataan monin paikoin Siperiassa ja muutamin paikoin myös Kiinassa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa se on levinnyt suurimpaan osaa Alaskaa ja Kanadaa sekä edelleen koko Grönlannin rannikolle. Kaljukiviyrtti on Suomessa harvinainen, pohjoinen laji. Sen pääesiintymä on Koillismaalla Kuusamossa ja Sallassa. Lapissa lajia kasvaa Enontekiön suurtuntureilla, Inarin lounaisosassa ja Utsjoella. Muoniosta lajista on vanha havainto.
Elinympäristö.
Kaljukiviyrtti kasvaa kallionraoissa. Laji on kalkinsuosija.
Adam Bałabuch

Adam Bałabuch (s. 13. huhtikuuta 1961) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki Wrocławin arkkihiippakuntaan diakoniksi Adam Dyczkowski 24. kesäkuuta 1985 ja papiksi Henryk Roman Gulbinowicz 24. toukokuuta 1986. Hänet inkardinoitiin 25. kesäkuuta 2004 Świdnican hiippakuntaan, jonka vihkipiispaksi hänet nimitettiin 19. maaliskuuta 2008. Samalla hän sai nimityksen Aurusulianan titulaaripiispaksi. 
Bałabuchin vihki piispaksi 8. toukokuuta 2008 Ignacy Dec, jota avustivat Marian Gołębiewski ja Stefan Regmunt.