tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Etelä-Suomi (sanomalehti)

Etelä-Suomi oli Kotkassa vuosina 1902–1988 ilmestynyt sanomalehti.
Vanhasuomalainen "Etelä-Suomi" perustettiin "Kotkan Sanomien" jouduttua perustuslaillisten haltuun. Se julkaisijana toimi aluksi "Kotkan Sanomista" erotettu K. N. Rantakari. Lehti sai nopeasti kannatusta maaseudulla ja työväestön keskuudessa varsinkin sen jälkeen kun kenraalikuvernööri Bobrikov oli vuonna 1903 estänyt kilpailijan ilmestymisen. "Etelä-Suomi" kärsi kuitenkin perustuslaillisten ilmoitusboikotista ja alkuvaiheessa se jouduttiin painamaan Mikkelissä. Vuonna 1905 se sai kilpailijakseen sosiaalidemokraattisen "Eteenpäin"-lehden. Tappiollisen "Etelä-Suomen" osti vuonna 1909 kirjapainonjohtaja Heikki Markkanen, joka myi sen vuonna 1915 päätoimittaja Heikki Lehmuksen johtamalle yhtiölle. Oman kirjapainon lehti sai vuonna 1934 kannattamattomana lopetetulta "Kymenlaakson Sanomilta". Paino tuhoutui kesän 1941 pommituksessa, minkä jälkeen lehteä jouduttiin lähes vuoden ajan painamaan Lahdessa.
Puoluekentän jakaantuessa vuosina 1918–1919 lehdestä tuli kokoomuksen äänenkannattaja. Se oli välillä hyvinkin oikeistolainen, mutta julistautui viimein talvella 1964 puolueista riippumattomaksi. Seuraavina vuosikymmeninä "Etelä-Suomi" kilpaili ankarasti sosiaalidemokraattista puoluelinjaa väljentäneen "Eteenpäin"-lehden kanssa. Kilpailija saavutti suuremman levikin, mutta Kotkassa ja sen lähikunnissa "Etelä-Suomen" kattavuus oli parempi. Vuonna 1984 lehti siirtyi "Kouvolan Sanomien" kustannusyhtiön omistukseen. Vuonna 1988 se yhdistettiin "Eteenpäin"-lehden kanssa "Kotkan Sanomiksi".
"Etelä-Suomi" ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1951 lähtien kuudesti ja vuodesta 1980 seitsemästi viikossa. Sen levikki oli 4 100 kappaletta vuonna 1904, 12 800 vuonna 1957 ja hieman yli 18 000 vuonna 1985.
Päätoimittajat.
Lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät sen 86-vuotisen historian aikana seuraavat henkilöt:
Akkolin piiri

Akkolin piiri (kazakiksi Ақкөл ауданы, "Aqköl audany") on Akkolin kaupunkia ympäröivän hallintopiirin nimi. Se sijaitsee Aqmolan alueella Kazakstanin pohjoisosassa.
Lost and Forgotten

Lost and Forgotten () on Pjotr Nalitš &amp; Friendin kappale, jolla he edustivat Venäjää vuoden 2010 Eurovision laulukilpailussa Oslossa. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Nalitš itse.
Kappale selviytyi finaaliin ollen ensimmäisen semifinaalin seitsemäs 74 pisteellä. Finaalissa Pjotr Nalitš &amp; Friends sijoittuivat sijalle 11 kerättyään 90 pistettä. Kappale saavutti täydet 12 pistettä Valko-Venäjältä.
Fareed Sadat

Fareed Sadat (s. 10. marraskuuta 1998 Kabul, Afganistan) on afganistanilainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä Ykkösen MuSa:ssa. Sadat on pelannut Veikkausliigassa FC Lahden ja AC Oulun riveissä yhteensä 49 ottelua. Sadat on pelannut kaksi A-maaottelua Afganistanin maajoukkueessa. Hän on edustanut myös Suomea poikien maajoukkueessa.
Seurajoukkueet.
Kabulissa syntyneen, mutta Afganistanin sotien seurauksena 11-vuotiaana Suomeen muuttaneen Fareed Sadatin pelaajaura aikuisten tasolla alkoi kaudella 2014, kun hän pelasi vain 15-vuotiaana kaksi ottelua Kakkosessa pelanneessa GrIFK:ssa. Kauden 2015 hän pelasi FC Espoon riveissä Kolmosessa.
Sadat siirtyi kaudeksi 2016 Veikkausliigassa pelanneeseen FC Lahteen. Sadat debytoi Veikkausliigassa 28. huhtikuuta 2016 ottelussa FC Lahti–VPS, ja hän teki ensimmäisen liigamaalinsa heti debyyttiottelussa. Sadat pelasi kaudella 2016 yhteensä 15 liigaottelua. FC Lahti oli kaudella 2016 Veikkausliigassa kahdeksas. Kaudella 2017 liigaotteluita kertyi niin ikään 15, ja FC Lahti oli liigassa neljäs. Sadat jatkoi FC Lahden riveissä kaudella 2018, ja hän debytoi myös Eurooppa-liigan karsinnoissa kaudella 2018–19. Sadat pelasi kolmen kauden aikana FC Lahdessa yhteensä 39 liigaottelua ja teki niissä kolme maalia. FC Lahti oli kaudella 2018 Veikkausliigassa kahdeksas.
Sadat siirtyi kaudeksi 2019 Islannin toiselle sarjatasolle Haukarin riveihin. Hän pelasi Islannissa kuusi ottelua. Sadat teki heinäkuussa 2020 sopimuksen Ykkösessä pelanneen MuSa:n kanssa. Sadat pelasi MuSa:ssa 11 Ykkösen ottelua, kunnes siirtyi loppukaudeksi Ykkösen AC Oulun riveihin. Hän pelasi AC Oulussa kymmenen ottelua ja teki viisi maalia, kun AC Oulu voitti Ykkösen kaudella 2020 ja nousi Veikkausliigaan. Sadat teki AC Oulun kanssa sopimuksen myös kaudesta 2021. Sadat pelasi alkukauden aikana kymmenen liigaottelua, kunnes siirtyi loppukaudeksi takaisin Ykköseen MuSa:n riveihin.
Maajoukkue.
Fareed Sadat sai myös Suomen kansalaisuuden vuonna 2017, ja hän debytoi ikäluokkansa (1998) Suomen maajoukkueessa 18-vuotiaana 23. maaliskuuta 2017 Assenissa pelatussa ottelussa Hollanti–Suomi. Sadat pelasi oman ikäluokkansa maajoukkueessa kolme ottelua.
Synnyinmaansa Afganistanin alle 23-vuotiaiden maajoukkueessa Sadat debytoi 20-vuotiaana 22. maaliskuuta 2019 Dohassa pelatussa ottelussa Qatar–Afganistan. Sadat on pelannut kolme nuorten maaottelua.
Afganistanin A-maajoukkueessa Sadat debytoi 20-vuotiaana 25. joulukuuta 2018 Turkin Antalyassa pelatussa ottelussa Afganistan–Turkmenistan. Sadat on pelannut kaksi A-maaottelua.
Santeri Hostikka

Santeri Hostikka (s. 30. syyskuuta 1997 Järvenpää) on suomalainen jalkapalloilija, joka Veikkausliigassa pelaavaa Helsingin Jalkapalloklubia. Pelipaikaltaan Hostikka on vasen laitahyökkääjä.
Hostikka aloitti aikuisuransa PK Keski-Uusimaassa kaudella 2014 Kakkosessa. Hän pelasi seuran paidassa kausina 2014 ja 2015 28 ottelua onnistuen maalinteossa viisi kertaa. Helmikuussa 2016 Hostikka siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella Veikkausliigan FC Lahteen. Seuraavassa kuussa hän oli mukana voittamassa Liigacupia tehden turnauksessa yhden maalin. Veikkausliigadebyyttinsä Hostikka teki huhtikuussa 2016 FC Inter Turkua vastaan. Lahdessa Hostikka pelasi kolmen kauden ajan, onnistuen maalinteossa 11 kertaa 87 liigaottelussa.
Veikkausliigan kauden 2018 päätteeksi Hostikka siirtyi Puolan Ekstraklasaan Pogoń Szczeciniin 3,5-vuotisella sopimuksella. Hostikka teki Puolassa avausmaalinsa 14. kesäkuuta 2020 ottelussa Lechia Gdanskia vastaan. Hostikan vastuu jäi kuitenkin kaudella 2020–2021 pieneksi ja hänen sopimuksensa purettiin lopulta elokuussa 2021. Hän siirtyi ilmaissiirrolla HJK:hon, jossa hän on kauden 2023 loppuun mennessä pelannut 52 liigaottelua, onnistuen kuudesti maalinteossa. 
Maaliskuussa 2016 Hostikka debytoi Suomen alle 19-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa. Sittemmin hän on pelannut myös Suomen alle 20- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkeissa. A-maajoukkuedebyyttinsä Hostikka teki harjoitusottelussa Walesia vastaan syyskuussa 2021.
Sisämaanpassi

Sisämaanpassi tai "sisäinen passi" on monissa entisissä Neuvostoliiton jäsenvaltioissa käytetty virallinen henkilöllisyystodistus, erityisesti Neuvostoliitossa käytetty propiska (ven. "пропи́ска"), jonka avulla maan hallinto pyrki kontrolloimaan ja seuraamaan kansalaisten liikkumista maassa. Sisämaanpassin keskeinen tarkoitus on ollut asuinpaikan rekisteröimisessä. Asuminen ilman paikallisella poliisilaitoksella rekisteröitymistä oli kiellettyä. Rekisteröitymisestä poliisilaitoksella sai leiman passiin. Neuvostoliitossa propiska oli virallinen henkilöllisyystodistus, ja harvoilla oli ajokortti. Neuvostoliiton romahtaessa virallisesta propiskajärjestelmästä luovuttiin.
Sisämaanpassiin kootaan samanlaisia tietoja kuin esimerkiksi Suomessa henkilötunnuksella tietokantaan. Nimen lisäksi entisissä neuvostomaissa voi sisämaan passissa olla merkintöjä suoritetusta asevelvollisuudesta, siviilisäädystä jne. Sisämaanpassissa entisissä neuvostomaissa usein mainitaan myös haltijansa kansallisuus, joka ei tarkoita kansalaisuutta, vaan maan sisäiseen luokitteluun kuuluvaan väestöryhmään kuulumista. Neuvostoliitossa Neuvostoliiton kansalaiset jakautuivat 126 kansallisuuteen. Avioitumisesta sisämaanpassiin sai leiman, ja naisilla oli tapana pyytää miestä näyttämään sisämaanpassinsa, jotta nainen pystyi varmistumaan että mies ei ole jo naimisissa. Tämä oli tärkeää myös sen vuoksi, että Neuvostoliitossa ei ollut ehkäisyvälineitä helposti saatavilla.
Sisämaanpassia suositellaan olevan aina mukana ulkona liikkuessa, sillä poliisi voi pysäyttää ja vaatia sisämaanpassin nähtäväksi. Sisämaanpassia ei voi käyttää matkustusasiakirjana niin kuin ulkomaanpassia tai Schengenin sopimusmaiden kesken passin korvaavaa matkustusoikeudellista henkilökorttia.
Mikael Soisalo

Mikael Soisalo (s. 24. huhtikuuta 1998 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Unkarin pääsarjassa pelaavaa Puskás Akadémiaa. Oikeajalkainen Soisalo on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Seurajoukkueet.
FC Hongan kasvatti Soisalo siirtyi vuonna 2012 Helsingin Jalkapalloklubin juniorijoukkueeseen. Hän pelasi kaudella 2015 seuran farmijoukkueen Klubi 04:n paidassa neljä ottelua Kakkosessa sekä yhden ottelun seuran U19-joukkueen paidassa UEFA Youth Leaguessa.
Kaudeksi 2016 Soisalo siirtyi Veikkausliigan Tampereen Ilvekseen 2+1-vuotisella sopimuksella. Hänet valittiin kauden päätteeksi vuoden tulokkaaksi.
Soisalo siirtyi tammikuussa 2017 englantilaisen Middlesbrough’n riveihin kolmevuotisella sopimuksella, jossa on yhden vuoden jatko-optio. Soisalo ei kuitenkaan saanut näyttömahdollisuutta Middlesbrough'n edustusjoukkueessa ja hän siirtyi Belgian liigan Zulte-Waregemiin kesällä 2018.
Zulte-Waregemissa Soisalo pelasi ensimmäisellä kaudellaan 2018–2019 25 ottelua lähinnä vaihtomiehenä ja tammikuussa 2020 hän siirtyi loppukauden mittaiselle lainalle Portugalin toisen sarjatason Segunda Ligan Varzimiin. Maaliskuussa 2020 kausi kuitenkin keskeytettiin koronaviruspandemian vuoksi.
Joulukuussa 2020 Soisalo siirtyi Latvian Virsligaan Riga FC:n riveihin alun perin kahden vuoden sopimuksella. Riga FC:n paidassa Soisalo pelasi kolmen kauden aikana yhteensä 67 liigaottelua, joissa hän teki 16 maalia ja antoi 12 maalisyöttöä.
Elokuun lopulla 2023 Soisalo siirtyi kahden vuoden sopimuksella Unkarin pääsarjaan Puskás Akadémian riveihin.
Maajoukkue.
Soisalo on edustanut Suomea kaikissa poikamaajoukkueikäluokissa. Ensimmäisen kutsunsa A-maajoukkueeseen Soisalo sai maaliskuussa 2022 maaotteluihin Islantia ja Slovakiaa vastaan. Debyyttinsä hän teki 26. maaliskuuta Islantia vastaan.
Kaarlo Emil Soidinsalo

Kaarlo (Carl) Emil Soidinsalo, sukunimi vuoteen 1905 "Skogster" (24. lokakuuta 1868 Tuusula – 22. heinäkuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen kirjaltaja, kirjapainon johtaja ja päätoimittaja. 
Soidinsalon vanhemmat olivat ratsutilallinen Johan Edvard Skogster ja Agneta Sofia Martin. Hän kävi taideteollisuuskoulun 1889–1896 ja teki opintomatkan Pietariin 1894 ja useita opintomatkoja Saksaan, Tanskaan ja Ruotsiin.
Soidinsalo oli Suomalaisen kirjallisuuden seuran kirjapainon teknillisenä johtajana 1912–1917 sekä "Raittiuskansan kirjapaino Oy":n johtajana 1907–1911 ja toimitusjohtajana vuodesta 1922. Hän oli Kirjaltaja-lehden toimittajana 1898–1904, Etelä-Suomi-lehden päätoimittajana 1906 ja Suomen Faktoriliiton hallituksen sihteerinä 1909–1917. Soidinsalo laati suomenkielisen kirjanpainajien ammattisanaston. 
Soidinsalo oli naimisissa vuodesta 1891 Anna Elisabet Luukkosen (1867–1948) kanssa. Heidän poikansa oli Kalervo Soidinsalo (1904–1973) joka omisti Kauniaisissa vuosina 1944–1972 toimineen "Kellotehdas K. Soidinsalo Oy":n. 
Teoksia.
Nimellä "K. Soidinsalo":
Koikkalainen kaukaa

Koikkalainen kaukaa on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1987 ja sen kustansi WSOY.
Kirjan tapahtumat.
Sallan Naruskan tunturikurun rotkoon laskeutuu avaruusalus. Kylän koirat alkavat haukkua, mutta kyläläisistä vain Taisto Hallikainen näkee tapahtuman muiden tuijottaessa televisiota. Hallikainen löytää oudun ja rikkoutuneen aluksen ja päättää ottaa selvää sen mukana tulleista asukeista. Hän kohtaa ihmistä muistuttavan olennon, jolla on niin outo nimi, että Hallikainen päättää ristiä hänet Koikkalaiseksi. Koikkalaisen tehtävä on kerätä maasta hyödykkeitä, eläimiä ja kasveja, jotka hänen on tarkoitus viedä karulle kotiplaneetalleen. Hallikainen ja Koikkalainen päättävät matkustaa Helsinkiin toteuttamaan Koikkalaisen toivetta.
Hirttämättömien lurjusten yrttitarha

Hirttämättömien lurjusten yrttitarha on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1998 ja sen kustansi WSOY. Teos on käännetty ruotsiksi vuonna 2011 nimellä "Skojarna i örtagården".
Kirjan tapahtumat.
Turtolan Peuravuoman luomuyrttitilaa ympyröi keskitysleirimäinen aita. Tilasta liikkuu huhuja, että siellä on kadonneita ihmisiä. Poliisimies Jalmari Jyllänketo rupeaa tutkimaan asian todenperäisyyttä luomutarkastajan valeasussa. Jyllänketo pääsee asioista nopeasti selville. Tilalla ei ehkä noudetateta lakia kirjamellisesti, mutta sen henki on läsnä vahvasti. Jyllänkedosta tulee tilan työvoimapulaa helpottava rekrytoija. Monenlaiset lurjukset löytävät uuden elämän rautakaivoksen kätköistä.
Tuomiopäivän aurinko nousee

Tuomiopäivän aurinko nousee on Arto Paasilinnan kirjoittama romaani. Teos ilmestyi vuonna 1997 ja sen kustansi WSOY. Teos on käännetty ruotsiksi vuonna 2007 nimellä Domedagen gryr 
Kirjan tapahtumat.
Hermanni Heiskari on pilkillä kesäkuisella Inarijärvellä. Hän on työtön, kalaa ei tule ja pian viima nostaa ankaran lumipyryn. Tuiskusta pilkistää esiin kuumailmapallo, jonka korista kaunis nainen huutaa apua. Hermanni on hänen sankaripelastajansa. Nainen, Leena Lundmark ei unohda pelastaajansa. Alkaa matka pitkin Lappia ja muuta Suomea, sekä uskalletaan ulkomaillekin.
Karhusaari (Etelämanner)

Karhusaari on kallioinen saari Margueritenlahdella Etelämantereella. Saaren sijainti on (68°11'00"S) eteläistä leveyttä ja (67°04'00"W) läntistä pituutta. Saari sijaitsee Grahaminmaassa lähellä argentiinalaista San Martinin tutkimustukikohtaa Antarktiksen niemimaalla. Saari on muodostunut laavakivestä, jonka alla on intrusiivinen juoni ja metamorfista kiveä. 
Saaren tunsivat tiettävästi brittiläisen Graham Landin retkikunta (1934–1937) sekä yhdysvaltalainen Antarctic Service -retkikunta 1939–41. Molempien retkikuntien perusleiri sijaitsi Stoningtonin saarella. Saaren nimesi Karhusaareksi 1947 Britannian hallituksen alla toimiva Falklands Islands Dependencies Survey -organisaatio (FIDS). Saari sai nimensä yhdysvaltalaisen retkikunnan lippulaivan mukaan, joka vieraili saarella vuonna 1940.
Simo Palosuo

Simo Urmas Olavi Palosuo (31. joulukuuta 1918 Helsinki – 27. marraskuuta 1998 Järvenpää) oli suomalainen ylijohtaja, opetusneuvos ja rovasti. Hän oli Järvenpäässä sijaitsevan Seurakuntaopiston johtaja vuosina 1960–1972 sekä Suomen kirkon seurakuntatoiminnan keskusliiton pääsihteeri 1972–1982. 
Palosuon vanhemmat olivat ministeri, ylijohtaja ja maanviljelysneuvos Uuno Brander ja Helena Brander (o.s. Karttunen). 
Palosuo pääsi ylioppilaaksi 1937 ja suoritti teologin tutkinnon 1943. Hän oli kirkon nuorisotyöntekijäkoulutukseen monin tavoin vaikuttanut opetusneuvos. 
Palosuo toimi 1940-luvulla Keski-Helsingin seurakunnan nuorisotyöstä vastaavana pappina. Tuolloin hänen mieltään askarrutti se, että kirkon nuorisotyöntekijät olivat teologeja, eikä heillä ollut varsinaista koulutusta tehtäväänsä. Kirkon nuorisotyöntekijäkoulutuksen sekä myöhemmin diakoniakoulutuksen järjestämisestä ja kehittämisestä tulikin hänen keskeinen elämäntehtävänsä, kun hänet kutsuttiin Järvenpäässä toimivan Seurakuntaopiston Säätiön nuoriso-opiston johtajaksi 1948.
Ensimmäinen hänen johdollaan toteutettu kirkon nuoriso-ohjaajakurssi valmistui 1950. Tuolloin kuitenkin säätiön alaisuudessa olleet nuoriso-opisto ja Luther-opisto yhdistettiin, ja johtajaksi tuli Martti Simojoki. Palosuo jatkoi nuorisotyökoulutuksesta vastaavana opettajana ja opiston varajohtajana, kun Martti Simojoki valittiin Mikkelin hiippakunnan piispaksi. Palosuo valittiin 1960 Järvenpään seurakuntaopiston ja Luther-opiston johtajaksi.
Simo Palosuo siirtyi opistotyöstä Suomen kirkon seurakuntatoiminnan keskusliiton avoimeksi tulleeseen pääsihteerin virkaan 1972. Uuden viran keskeisiin tehtäviin kuuluivat muun muassa kirkkopäivät, yhteisvastuukeräykset sekä sotainvalidien hengellinen toiminta. Koulutusasiat olivat osa hänen toimenkuvaansa myös keskusliiton pääsihteerinä. Pääsihteerinä hän toimi vuoteen 1982 asti kunnes jäi eläkkeelle.
Virkatehtäviensä ohella Palosuo toimi monissa kirkollisissa luottamustehtävissä. "Kotimaa"-lehden hallituksessa hän istui eläkevuosiinsa asti. Hän oli myös valtion nuorisotyölautakunnan jäsen ja puheenjohtaja vuodesta 1965 lähtien.
Ennen ruskaa

Ennen ruskaa on Kalle Päätalon kirjoittama romaani. Teos on ilmestynyt vuonna 1964 Gummeruksen kustantamana. Kirja on käännetty viroksi vuonna 1966 nimellä Hämariku eel.
Kirjan tapahtumat.
Eino Katajalle viime talveen saakka oli vuoteen jättäminen helppoa. Uni loppui jo viiden aikaan arkiaamuisin. Paikat puutuivat ja uni katkeili. Aamuvarhainen oli Einon mielestä parasta aikaa, talossa oli silloin hiljaista. Ainoat äänet olivat satunnainen hissin käyttäjä ja lehden jakaja.
343 Industries

343 Industries (lyhennettynä 343i) on Microsoft Studiosin vuonna 2009 perustama yhdysvaltalainen videopelejä kehittävä yritys. Yhtiö on nimetty "Halo"-sarjassa esiintyvän "343 Guilty Sparkin" mukaan ja se perustettiin jatkamaan "Halo"-pelien kehitystä Bungien irrottauduttua Microsoftista. "Halo 4" oli ensimmäinen 343 Industriesin kehittämä peli.
Historia.
Heinäkuussa 2009 Microsoft rekisteröi nimen 343 Industries, josta tuli myöhemmin uuden "Halo"-pelisarjan kehityksestä vastaavan studion nimi alkuperäisen kehittäjän Bungien irrottauduttua Microsoftista.
Heinäkuussa 2009 343 Industriesin kerrottiin työstävän seitsemänosaista animesarjaa "Halo Legendsiä". Myöhemmin samana vuonna studio julkaisi Halo Waypoint -nimisen sovelluksen, jonka avulla käyttäjä voi seurata edistymistään sarjan peleissä. Näiden lisäksi 343 Industries palkkasi 20 työntekijää nyttemmin jo lakkautetulta Pandemic Studiosilta. 343 Industries kehitti iin kaksi karttapakkausta, "Defiantin" ja "Anniversaryn", yhdessä Certain Affinityn kanssa. Yhtiö oli vastuussa myös in uusiojulkaisusta, joka julkaistiin pelin kymmenentenä vuosipäivänä.
343 Industries sai lopulta täyden vastuun "Halo"-sarjasta maaliskuun 31. päivänä vuonna 2012, minkä lisäksi studio julkaisi samana vuonna Reclaimer-trilogian ensimmäisen osan, "Halo 4:n". Vuoden 2013 E3-messuilla kerrottiin "in" saapuvan yksinoikeudella Xbox Onelle. Pian tämän jälkeen Microsoft Studiosin johtaja Phil Spencer kertoi trilogian laajenevan saagaksi. Vuoden 2014 E3-messuilla pelin julkaisupäiväksi kerrottiin 27. lokakuuta 2015. Vuoden 2015 Gamescom-messuilla paljastettiin 343 Industriesin seuraava peli "Halo Wars 2", jonka julkaisupäivä ajoittui keväälle 2017.
"Halo Infinite" on vuonna 2021 julkaistu sarjan seuraava osa.
Nälkämäki

Nälkämäki on Kalle Päätalon kirjoittama romaani. Teos on ilmestynyt vuonna 1967 Gummeruksen kustantamana.
Kirjan tapahtumat.
Talousaliupseeri Matti Lieko ottaa vastaan tehtävänsä Siiranmäen vankileirillä Karjalankannaksella. Lieko kauhistuu leirin inhimillistä hätää ja kurjuutta, joka tulvii vangeista häntä vastaan. Liekon mielessä kamppailevat leipä ja omatunto: hänen on ratkaistava, auttaako hän vankeja määräysten vastaisesti vai pysyykö turvallisten pykälien suojeluksessa ja antaa vankien nääntyä nälkään. Liekossa nousee esiin ihmisyys ja inhimillisyys. 
Romaanin toinen keskeinen teema on Matti Liekon oma sisäinen kasvu ja varmistuminen. Lieko oppii paljon niin muista kuin itsestäänkin, eikä oppiminen ole helppoa. Monet sisäiset suojamuurit kaatuvat ennen kuin Lieko seisoo avoimena ja teeskentelemättä itsensä edessä ja on valmis myöntämään omat heikkoutensa.
Teoksen taustaa.
Teos on kirjoitettu aika totuudenmukaisesti alikersantti Kalle Päätalosta itsestään, tosin romaanitaiteellisesti muutettuna. Teoksen tapahtumat sijoittuvat aikajaksollisesti Iijoki-sarjan romaanien Tuulessa ja tuiskussa ja Tammerkosken sillalla väliin.
Viimeinen savotta (kirja)

Viimeinen savotta on Kalle Päätalon kirjoittama romaani. Teos on ilmestynyt vuonna 1966 Gummeruksen kustantamana. Teos on käännetty ruotsiksi vuonna 1979 nimellä Sista hygget.
Kirjan tapahtumat.
Kirja kertoo jätkä Vikke Nilon tarinan. Nilon tarina alkaa äidin kuollessa pojan ollessa pieni. Vikke joutuu huutolaispojaksi Lehvän taloon, jossa on ankara isäntä Manne. Inhimillisempää puolta talossa edustaa piika Manta. Monien vaiheiden kautta ja kärsittyään isännän ankaruutta vuosikausia Vikke karkaa ja alkaa elää kiertolaisen elämää, jossa hän ei tunne katumusta teoistaan. Matkan varrella hän kohtaa monenlaisia ihmisiä ja saavuttaa pitkäaikaisen ystävyyden Pyrjähtämättömän Einarin kanssa.
Vikke Nilon tarina jatkuu vuonna 1968 julkaistussa romaanissa Kairankävijä.
Sovitukset.
Edvin Laineen elokuva Viimeinen savotta vuodelta 1977.
Unfriended

Unfriended on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka on ohjannut Leo Gabriadze. Elokuva kertoo kuudesta opiskelijasta, joita alkaa riivaata kostonhimoinen ja yliluonnollinen olento kesken Skype-puhelun. Koko elokuva tapahtuu päähenkilö Blairen tietokoneruudulla.
Juoni.
Alkuasetelma: Blairen entinen ystävä, Laura Barns on tehnyt itsemurhan jouduttuaan nettikiusatuksi. Kuolemasta on kulunut vuosi.
17-vuotias Blaire katsoo elokuvan alussa videon, jossa näkyy, kun Laura ampuu itseään päähän. Blaire ja hänen poikaystävänsä Mitch keskustelevat Skypessä. Myöhemmin keskusteluun liittyvät myös heidän ystävänsä Jess, Adam, Ken ja Val. He huomaavat keskustelussa myös vieraan käyttäjän nimeltä billie227. Ystävykset yrittävät päästä eroon oudosta käyttäjästä tuloksetta. Myöhemmin Mitch tajuaa, että Laura Barnsin kuolemasta on kulunut tasan vuosi. Laura haluaa kostaa kiusaajilleen.
Vastaanotto.
Elokuva sai eri arvioita kriitikoilta ja nettisivustoilta. "Rotten Tomatoes" -sivusto antoi elokuvalle 6/10, kehuen sitä ollen ”found-footagekauhuelokuva, joka yhdistyy teini-slasher-elokuvien kanssa samalla tarjoten teknologisen käänteen”. "Metacritic" antoi elokuvalle 59 pistettä sadasta. "Unfriended" esitettiin ensimmäistä kertaa "Fantasia Film Festivaleilla". Elokuva sai kiitosta visuaalisuudestaan ja näyttelijöiden työstä.
Tuure Siira

Tuure Siira (s. 25. lokakuuta 1994 Oulu) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Hakaa. Pelipaikaltaan Siira on keskikenttäpelaaja.
Siira debytoi aikuisten tasolla AC Oulun paidassa pelaten kaudella 2011 Ykkösessä 12 ottelua. Kaudella 2015 hän toimi seuran kapteenina. Yhteensä Siira pelasi Oulun paidassa Ykkösessä 108 ottelua viimeistellen yhden maalin vuosina 2011–2015. Siira pelasi Veikkausliigan Tampereen Ilveksessä vuodesta 2016 vuoteen 2022.
Siira on pelannut kahdeksan ottelua Suomen poikamaajoukkueissa. Hänen isoveljensä Arttu Siira on pelannut Veikkausliigassa ja poikamaajoukkueissa.
Eddie the Eagle (elokuva)

Eddie the Eagle on helmikuussa 2016 Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa ensi-iltansa saanut elämäkerrallinen elokuva brittiläisen mäkihyppääjän Eddie Edwardsin tarinasta. Nimiroolissa Edwardsina esiintyy Taron Egerton. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 1. huhtikuuta 2016.
Elokuva kertoo Edwardsin tarinan lapsuudesta olympiakisoihin asti. Edwards nousi kansansuosikiksi, kun hän kilpaili vuoden 1988 talviolympialaisissa Calgaryssa historian ensimmäisenä brittiläisenä mäkihyppääjänä ollen molemmissa henkilökohtaisissa kilpailuissa viimeinen. Edwardsin valmentajana toimivaa Bronson Pearya elokuvassa näyttelee Hugh Jackman.
"Eddie the Eaglessä" on pienessä sivuosassa myös Calgaryssa kolme kultaa voittanut suomalainen mäkihyppääjä Matti Nykänen, jota näyttelee ruotsalainen Edvin Endre. Nykänen itse ei pitänyt nimensä käytöstä elokuvassa, omien sanojensa mukaan siksi, että kukaan ei kysynyt häneltä mitään liittyen elokuvaan. Elokuvassa näytetään myös kuvaa Lasse Virénistä, kun nuori Edwards lukee olympialaisista kertovaa kirjaa.
Elokuvan budjetti oli 23 miljoonaa dollaria.
Arno Virtanen

Martti Arno Kaleva Virtanen (31. elokuuta 1945 Jokioinen – 1. tammikuuta 2022 Turku) oli suomalainen näyttelijä.
Elämä ja ura.
Arno Virtanen syntyi ylikonstaapeli Martti Virtasen ja konekirjoittaja Elli Nuuttisen perheeseen. Hän opiskeli näyttämötaidetta Tampereen yliopistossa 1966–1969 ja aloitti ammattilaisuransa Turun kaupunginteatterin kiinnitettynä näyttelijänä vuonna 1969.
Virtasen näyttämötehtäviin kuului muun muassa Timon rooli Kalle Holmbergin ohjaamassa "Seitsemässä veljeksessä", josta tuli suurmenestys. Syyskaudella 1972 ensi-iltansa saanutta näytelmää esitettiin kolmen vuoden aikana yli 240 kertaa. Virtasella oli roolitehtäviä myös muun muassa seuraavissa näytelmissä:
Virtanen vieraili muun muassa Suomen Kansallisteatterissa ja Volksbühne Berlinissä.
Virtanen näytteli sivuosia useissa elokuvissa ja televisiotuotannoissa 1980- ja 1990-luvuilla. Hän oli mukana muun muassa Matti Ijäksen elokuvissa "Koomikko" ja "Painija" sekä Mika Kaurismäen elokuvassa "Klaani".
Viimeiset vuodet Virtanen kamppaili vaikeiden sairauksien kanssa, mutta hän säilytti loppuun saakka elämänilonsa ja huumorintajunsa.
Play (elokuva)

Play on Ruben Östlundin käsikirjoittama ja ohjaama ruotsalainen draamaelokuva vuodelta 2011. Östlund laati käsikirjoituksen tarkoin todellisen oikeustapauksen pohjalta.
Juoni.
Elokuva kuvaa dokumen­taariseen tyyliin ja sivusta­katsojan tavoin maahanmuuttaja­taustaisten varhaisnuorten psykologista peliä, jolla he nöyryyttävät itseään hieman nuorempia ruotsalais­poikia ja varastavat heiltä kännyköitä ja muuta omaisuutta.
Elokuva koostuu pitkistä yksittäisistä kohtauksista yhden iltapäivän aikana. Kolmen vaalean noin kymmenvuotiaan ruotsalaispojan joukko kohtaa mustaihoiset, vähän itseään vanhemmat jengiläiset ostoskeskuksessa. Jengiläiset alkavat väittää, että yhden ruotsalais­pojan puhelin on varastettu hänen veljeltään. Mustat pojat vaativat nuorempia poikia lähtemään mukaansa tapaamaan veljeä lähiöön raitiovaunu­matkan päähän. Jälki­näytöksessä ruotsalaispoikien isät ottavat oikeuden omiin käsiinsä kadulla ja ottavat jengiläis­pojalta pakolla puhelimen takaisin. Miehet joutuvat sanaharkkaan ohikulkevien ruotsalais­naisten kanssa, joiden mielestä miehet käyttäytyvät rasistisesti ja oman käden oikeudella.
Vastaanotto.
"Play" herätti paljon keskustelua ruotsalaismediassa poliittisesti epäkorrektin asetelmansa vuoksi. Sitä syytettiin maahanmuuttajavastaisuudesta ja rasistisuudesta. Kriitikot ottivat elokuvan kuitenkin hyvin vastaan, ja "Play" sai vuonna 2012 Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinnon. Se voitti myös Ruotsin elokuvakriitikkoyhdistyksen palkinnon sekä Guldbagge-palkinnot parhaasta ohjauksesta ja kuvauksesta. Kevin Vaz oli Guldbagge-ehdokkaana parhaasta miespääosasta.
Tarkk’ampujankatu

Tarkk’ampujankatu () on noin 350 metriä pitkä itä–länsisuuntainen katu Helsingin Ullanlinnassa. Se alkaa itäpäässään Kasarmikadulta ja päättyy länsipäässään Viiskulmaan. Tarkk’ampujankatu on kaksisuuntainen lukuun ottamatta Korkeavuorenkadun ja Kasarmikadun välistä osuutta, jossa se on yksisuuntainen itään. Tässä kohdassa on raitiokiskot ja linjan 10 eteläinen päätepysäkki; raitiovaunut kiertävät Tarkk'ampujankadun etelässä rajaaman korttelin vastapäivään.
Kadun nimi juontuu Ullanlinnassa sijainneesta Suomen kaartin kasarmista ja ampuma-alueesta, joka sijaitsi kasarmin länsipään kohdalla. 
Tarkk’ampujankatu sai nykyisen kirjoitusasunsa vuonna 1928. Tätä ennen kadun virallinen nimi oli Tarkka-ampujankatu.
Sisällissodan aikana Tarkk’ampujankadulla taisteltiin useasti. Sodan jälkiä on edelleen havaittavissa rakennusten seinissä. Nykyään kadulla sijaitsee lähinnä asuinkerrostaloja ja kivijalkakauppoja.
Stoningtonin saari

Stoningtonin saari on kalliosaari, joka sijaitsee Margueritenlahdella Etelämantereella. Saari on 750 metriä pitkä ja 370 metriä leveä. Se on ollut aiemmin yhdistyneenä kinostuneella lumella mantereen puolella olevaan jäätikköön. Stoningtonin naapurisaaria ovat muun muassa Neny-saari ja Karhusaari.
Stoningtonin saari valittiin yhdysvaltalaisen United Service -retkikunnan itäiseksi tukikohdaksi tutkimusretkellä 1939–1941. Se sai nimensä connecticutilaisen Stoningtonin sataman mukaan. Stonington oli vuonna 1820 Etelämantereelle purhehtineen aluksen kotisatama. Tukikohtaa käytti myös British Antarctic Survey. Tukikohta oli käytössä helmikuuhun 1975 ja kunnostettiin uudelleen käyttöön 1992. Tukikohdan rakennukset ovat suojeltuja Antarktiksen sopimuksen nojalla.
Suurkuvakamera

Suurkuvakamera, myös palkkikamera, kenttäkamera (), laakafilmikamera tai tähyslasikamera () on yksi vanhimmista filmiä käyttävistä kameratyypeistä, joka kehittyi suoraan aiemmista valokuvauslevyjä käyttävistä kameroista. Suurkuvakameroissa käytetään usein kasetti- tai rullaladattavaa suurikokoista laakafilmiä, ja joihinkin kameroihin on mahdollista liittää digitaalinen sensori.
Suurkuvakameran toimintaperiaate on hyvin yksinkertainen: kameran runkona toimivat ainoastaan palkeen yhdistämä kameran linssitaso ja filmitaso. Studiokameroissa varsinaisena runkona on usein vain vaakapalkki. Filmi ladataan kameraan filmitasolle, jonka takana on etsimenä toimiva tähyslasi. Kuva heijastuu linssin läpi ylösalaisena tähyslasille ja filmille sen ollessa ladattuna paikalleen.
Suurkuvakameroiden suurimpina etuina ovat laakafilmin käyttömahdollisuus, joka tuottaa hyvin suuritarkkuuksisia kuvia, ja kameran linssi- ja filmitasojen siirto- ja kallistusmahdollisuudet, joka vaikuttaa kuvan projektioon. Siirto- ja kallistusmahdollisuudet ovat merkittäviä esimerkiksi maisema- ja arkkitehtonisessa kuvauksessa. Koska pienemmissä kameroissa linssi on kiinteästi filmin tai kuvasensorin edessä, esimerkiksi suuria rakennuksia kuvattaessa kuviin tulee lähes väistämättä perspektiivivirhe kameraa kallistettaessa ja rakennuksien pystylinjat eivät pysy yhdensuuntaisina. Suurkuvakameroilla projektio puolestaan voidaan korjata jo kuvaustilanteessa tasojen kallistuksen ja siirron avulla.
Vastaavia projektioita on vaikeaa tuottaa muun tyyppisillä kameroilla, lukuun ottamatta eräitä erityisobjektiiveja (TS eli Tilt-shift, PC eli perspective control). Digitaalinen tilt-shift eli "miniatyyriefekti" on myös tehtävissä kameroissa tai kuvankäsittelyohjelmistoissa tapahtuvan jälkikäsittelyn avulla, ja onkin suosittu kuvamanipulaatioiden tekniikka.
Nina Kolarič

Nina Kolarič (s. 12. joulukuuta 1986 Ptuj) on slovenialainen pituushyppääjä. Hän on pituudeltaan 175 cm.
Kolarič sijoittui Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa 2009 neljänneksi tuloksella 662. Karsinnassa hän oli hypännyt Slovenian ennätyksen 667. Välimeren kisoissa hän sai hopeaa 2013 ja pronssia 2009. Alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän sijoittui kahdeksanneksi Debrecenissä 2007. Hän karsiutui loppukilpailusta Pekingin olympialaisissa 2008, MM-kilpailuissa Berliinissä 2009 ja Daegussa 2011, Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 ja Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa 2011.
Kolarič on voittanut pituushypyn Slovenian-mestaruuden ulkoradoilla 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 ja 2015 sekä sisäradoilla 2008, 2009 ja 2011. Hän teki ulkorataennätyksensä (ja Slovenian ennätyksen) 678 Ptuj'ssa 29. kesäkuuta 2008. Hän kilpaili nuorena myös seitsenottelussa ennätyksenään 5080 pistettä vuodelta 2006.
Chhaupadi

Chhaupadi on lähinnä Nepalin länsiosissa tunnettu hindulainen perinne, jossa naiset eristetään yhteisöstä kuukautisten ajaksi. Naisia pidetään uskonnollisesti epäpuhtaina kuukautisten ajan sekä myös synnytyksen jälkeen. Käytännössä naiset yleensä siirtyvät kotoaan joka kuukausi usean päivän ajaksi asumaan ulkona, ladossa tai vajassa. Maaseudulla naiset asuvat eristyksen ajan usein pienessä ladossa karjan seassa. Eristyksen aikana naiset eivät perinteen mukaisesti saa peseytyä tai olla yhteydessä miehiin, eivätkä käydä kotonaan, koulussa tai temppelissä, sillä heidän uskottaisiin epäpuhtaudellaan saastuttavan ympäristönsäkin. He eivät myöskään saa syödä muuta kuin leipää tai riisiä, sillä heidän epäpuhtautensa uskotaan tarttuvan kasviksiin ja tuottavan huonon sadon. Naisten itsensä uskotaan myöskin sairastuvan rangaistuksena sääntöjen rikkomisesta.
Chhaupadia on harjoitettu satoja vuosia osissa Nepalia, Intiaa ja Bangladeshia. Perinne pohjautuu yleisesti hindulaisuudessa tunnettuun rituaalisen puhtauden käsitteeseen, mutta naisten eristäminen ei kuulu tavanomaiseen hindulaisuuden mukaiseen puhtauden ylläpitämiseen. Perinnettä on vastustettu sukupuolisen syrjinnän muotona ja erityisesti vuoristoalueilla talvisin myös terveysriskinä. Nepalin korkein oikeus julisti tavan laittomaksi vuonna 2005. Tästä huolimatta nepalilaisen ihmisoikeusjärjestön Action Works Nepalin mukaan tapa on tämän jälkeenkin ollut hyvin yleinen Nepalin länsiosissa, joissa yli 90 % naisista ja teinitytöistä on eristetty kuukausittain.
Elenchus

Elenchus, pidemmin Elenchus seu refutatio succinta thesium calviniarum ex ordinantia ecclesiastica ecclesiarum Heidelbergensium decerptarum, et in suecicum idioma a reverendo, docto ac pio viro Petro Johannis Gotho Norcopensi transfusarum, on Marcus Henrici Helsingiuksen kirjoittama kalvinilaisvastainen kiistakirjoitus, joka on samalla ensimmäinen Suomessa syntynyt tieteellinen teos. Teos ilmestyi vuonna 1603.
Tausta.
Kirjoittaessaan teoksensa Helsingius toimi Turun katedraalikoulun rehtorina. Hänen teoksensa pohjana toimivat kalvinilaiset teesit, jotka oli julkaistu ruotsiksi Petrus Johannis Gothuksen kirjasessa Puncta aff them Heydelbergiska Pfaltziska kyrkeordningen, som är nu nyliga uprettat, Anno 1596, mikä teos on ilmeisesti painettu Rostockissa vuonna 1601. Kyseessä oli yksi Gothuksen antikalvinilaisista teoksista, ja nimensä mukaan se väittää sisältävänsä otteita vuoden 1596 Heidelbergin kirkkojärjestyksestä. Kuitenkaan tuona vuonna ei Heidelbergissä ollut ilmestynyt uutta kirkkojärjestystä, vaan teoksen siteeraamat kohdat perustuvat aikaisempiin, pääosin 1560-luvulla tehtyihin kirkkojärjestyksiin, ja ne on poimittu useammasta saksalaisesta kalvinilaisvastaisesta kiistakirjoituksesta. Niinpä ruotsinnos ei esitä kalvinilaisten näkemyksiä alkuperäisinä, vaan sellaisina kuin luterilaiset ne ymmärsivät. Niinpä Helsingiuksen oli kohtuullisen helppoa kumota ne vuonna 1603 Rostockissa painetussa teoksessaan.
Sisältö.
Helsingius käsittelee teoksessaan 22 teesiä, joitten käsittelyjärjestys on aina sama. Ensin hän tuo esille teesin Gothuksen ruotsintamassa muodossa antaen sen jälkeen latinankielisen käännöksen. Tätä seuraa vastateesi, joka on jaettu arabialaisin numeroin lyhyihin kappaleisiin. Helsingiuksen päälähde on hänen opettajanaan Wittenbergin yliopistossa toiminut ja varhaisortodoksian johtaviin teologeihin kuulunut Aegidius Hunnius. Kolmannes Helsingiuksen teoksesta on lähtöisin Hunniuksen dogmaattisista teoksista. Helsingius ei kuitenkaan tyydy plagioimaan, vaan hän on muotoillut ja tiivistänyt Hunniuksen monisanaista esitystä, esittäen asiansa selkeästi ja järjestelmällisesti. Hän myös yleensä tulkitsee vastustamiansa teesejä siten kuin ne on kirjoitettu eikä yritä tulkita niitä pahimmalla mahdollisella tavalla. Tosin tähän ei ollut tarvettakaan, sillä hänen lähteensä oli jo esittänyt teesit luterilaisilla näkemyksillä väritettyinä.
Merkitys.
Teos liittyy teologiseen keskusteluun, jota Ruotsin papisto kävi silloisen valtionhoitajan Kaarle-herttuan (myöhemmin kuningas Kaarle IX) kanssa. Tämä näet oli saanut kalvinilaisia vaikutteita. Elenchus on ensimmäinen Suomessa uskonpuhdistuksen jälkeen valmistunut dogmaattinen teos, ja ensimmäinen kannanotto kalvinismia koskien. Teos kuvastaa siirtymää tunnustuksellisesti epämääräisemmästä uskonpuhdistuskaudesta kohti tunnustuksellista luterilaista varhaisortodoksiaa.
Into – etsivä nuorisotyö ja työpajatoiminta

Into – etsivä nuorisotyö ja työpajatoiminta ry (entinen Valtakunnallinen työpajayhdistys ry (TPY)) on vuonna 1997 perustettu suomalainen valtakunnallinen järjestö, joka on erikoistunut työpajatoiminnan kehittämiseen ja sosiaaliseen työllistämiseen. Järjestöllä on yli 200 jäsenorganisaatiota (2014). Järjestö on ollut usein järjestämässä vuosittaisia työpajapäiviä. Työpajanuorille järjestö on järjestänyt "Ihanko Pihalla?" -taidetapahtumia.
Kesäkuussa 2020 Valtakunnallinen työpajayhdistys vaihtoi nimekseen Into – etsivä nuorisotyö ja työpajatoiminta ry.
Into – etsivä nuorisotyö ja työpajatoiminta ry on SOSTEn jäsenjärjestö.
Betelpippuri

Betelpippuri ("Piper betle") kuuluu pippurikasvien ("Piperaceae") heimoon. Beteliä kasvatetaan laajalti Sri Lankassa, Intiassa, Thaimaassa, Taiwanissa ja muissa Kaakkois-Aasian maissa. Lehdet ovat makeahkon kirpeitä ja kitkeriä. Lehdet sisältävät paljon erilaisia biomolekyyleja, joilla on farmakologisia ominaisuuksia.
Kasvi lievittää ilmavaivoja, parantaa ruoansulatusta, toimii laksatiivina, karkottaa loismatoja, piristää ja on afrodiittinen eli lempeä lisäävä. Lehtiä käytetään lääkitsemään yskää, poistamaan pahaa hajua hengityksestä, hoitamaan keuhkotulehdusta ja puhdistamaan kurkkua.
Habar

Habar () on kazakstanilainen joukkotiedonvälitysyhtiö, jolla on mm. televisiokanava. Se on ollut Kazakstanin presidentti Nursultan Nazarbajevin vanhimman tyttären, Dariga Nazarbajevan, johdossa, mutta on nykyään valtiollinen.
Kymen Sanomat (Hamina)

Kymen Sanomat oli Haminassa vuosina 1916–1991 ilmestynyt sanomalehti. Vuoteen 1954 saakka sen nimenä oli "Maaseutu".
"Maaseutu" perustettiin maalaisliiton Kymenlaakson ja Lounais-Karjalan paikallislehdeksi. Se syntyi kun puolueen kannattajat ostivat kotkalaisen "Kyminlaakson" julkaisuoikeudet ja viranomaisten lakkauttaman "Haminan Sanomat" -lehden kirjapainon. "Maaseudun" levikki ohitti kokoomuslaisen "Haminan Lehden", joka kuitenkin piti hallussaan lehtien ilmestymiskaupunkia. "Maaseudun" yhtiö osti "Haminan Lehden" kesällä 1940, mutta jatkoi sen julkaisemista kaupunkilaislukijoille vuoteen 1957 saakka. Keskustalainen "Kymen Sanomat" kilpaili kotkalaisten "Etelä-Suomen" ja "Eteenpäin"-lehden kanssa, jotka yhdistettiin vuonna 1988 "Kotkan Sanomiksi". Haminalaislehti liitettiin vuonna 1991 "Kotkan Sanomiin", jonka nimeksi vaihdettiin "Kymen Sanomat".
Lehti ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1953 lähtien kuudesti ja vuodesta 1981 seitsemän kertaa viikossa, mutta palasi vuonna 1986 kuusipäiväisyyteen. Sen levikki oli 1940-luvulla 6 000–8 000 kappaletta ja kohosi 1960-luvulla yli 11 000 kappaleeseen, mutta ei sen jälkeen juurikaan pystynyt kasvamaan. Päätoimittajina työskentelivät Vilkku Joukahainen (1916–1920), Toivo Helojärvi (1920–1926), Erland Haapaniemi (1927–1962), Paavo Hirvikallio (1962–1963), Viljo Laitinen (1963–1969), Seppo Sarlund (1970–1971), Esko Suikkanen (1972–1982) ja Juhani Harju (1982–).
Ralph McQuarrie

Ralph Angus McQuarrie (13. kesäkuuta 1929 – 3. maaliskuuta 2012) oli yhdysvaltalainen kuvittaja ja avaruustaiteilija. McQuarrie on tunnettu muun muassa alkuperäisen "Tähtien sota" -elokuvasarjan konseptikuvittajana. Hänellä oli merkittävä vaikutus muun muassa Darth Vaderin ja C-3PO:n hahmoihin.
McQuarrie oli osa tiimiä, joka sai vuonna 1985 parhaiden erikoistehosteiden Oscar-palkinnon elokuvasta "Cocoon – nuoruudenlähde".
Johann Nepomuk Karl

Johann Nepomuk Karl (8. heinäkuuta 1724 – 22. joulukuuta 1748) oli Liechtensteinin ruhtinas vuodesta 1732 vuoteen 1748.
Vaimo ja lapset.
Josef Johann Adam meni 19. maaliskuuta 1744 naimisiin serkkunsa, Harrach-Rohraun kreivitär Maria Josefan kanssa. He saivat kolme lasta:
Frans Joosef I (Liechtenstein)

Frans Joosef I ("Franz Josef"; 19. marraskuuta 1726 – 18. elokuuta 1781) oli Liechtensteinin ruhtinas vuodesta 1772 kuolemaansa saakka.
Vaimot ja lapset.
Frans Joosef I meni 6. heinäkuuta 1750 naimisiin Marie Leopoldine Gräfin von Sternbergin kanssa. He saivat kahdeksan lasta:
Alois I

Alois I (14. toukokuuta 1759 – 24. maaliskuuta 1805) oli Liechtensteinin ruhtinas vuodesta 1781 kuolemaansa saakka.
Hän meni 16. marraskuuta 1783 naimisiin Karoline von Manderscheid-Blankenheimin kanssa. Pari ei saanut lapsia, ja vallan peri Alois I:n veli, Juhana I Josef.
Jukka Miettinen (päätoimittaja)

Jukka Ilmari Miettinen (s. 30. elokuuta 1943 Kuorevesi) on suomalainen lehtitoimittaja, joka toimi "Tuulilasin" päätoimittajana 1975–1978, "Apu-lehden" päätoimittajana 1978–1983 sekä Sanoma-yhtiössä aikakauslehtien julkaisujohtajana ja sitten yritysjulkaisujen päätoimittajana 1983–2005.
Miettinen aloitti toimittajanuransa 1960-luvun alkupuolella "Riihimäen Sanomissa" harjoittelijana ja "Ilta-Sanomissa" kesätoimittajana. "Helsingin Sanomien" sunnuntaitoimituksessa hän työskenteli 1967–1972. Vuosina 1972–1974 hän toimi Peugeot-autoja maahantuovan Maan Auto Oy:n tiedotuspäällikkönä.
Vuosina 1975–1983 Jukka Miettinen työskenteli A-lehdissä ensin "Tuulilasin" ja sitten "Avun" päätoimittajana. Vuonna 1983 hänet nimitettiin Sanoma-yhtiön aikakauslehtien julkaisujohtajaksi ja vuonna 1987 Sanoman yritysjulkaisujen päätoimittajaksi. Hän jäi eläkkeelle 2005.
Black Sails

Black Sails on yhdysvaltalainen Emmy-palkittu draamaseikkailusarja. Jonathan E. Steinbergin ja Robert Levinen luoma sarja perustuu löyhästi Robert Louis Stevensonin romaaniin "Aarresaari". Sarja ilmestyi ilmaiseksi YouTubessa, sekä muissa stream-sivustoilla 18. tammikuuta 2014. Viikkoa myöhemmin sarjaa esitettiin yhdysvalloissa kaapelikanavilla 25. tammikuuta. Sarjan on tuottanut Nina Heyns, Brad Caleb Kane, Jonathan Brytus ja Erik Henry yhdessä vastaavien tuottajien Michael Bayn, Brad Fullerin ja Andrew Formin kanssa.
Juoni.
Tarina sijoittuu 1700-luvulle, jolloin eletään merirosvojen kulta-aikaa. Kapteeni Flintin ja hänen miehistönsä tukikohta on New Providencen saarella sijaitseva Nassaun kaupunki, jossa he myyvät varastamansa saaliit. Flint saa selville espanjalaisen aarrelaivan "Urca de Liman" tulevan reitin ja kokoaa miehistönsä matkaan. Aarteen löydyttyä se aiheuttaa ongelmia, sillä Floridan rannikolle haaksirikkoutunut aarre on espanjalaissotilaiden vartioima.
Tuotanto.
Sarjaa kuvataan Kapkaupungissa, Etelä-Afrikassa.
Ollaan kaikki pinkkejä sisältä

Ollaan kaikki pinkkejä sisältä on rap-kaksikko Kuningas Pähkinän ja Setä Tamun vuonna 2016 julkaisema EP. Se julkaistiin Spotifyssä, iTunesissa ja Deezerissä. Nimikkokappaleesta julkaistiin musiikkivideo YouTubessa.
EP nousi latauslistan sijalle 15.
Ritva-Liisa Relander

Ritva-Liisa ”Ippa” Relander (o.s. Raunio; 18. syyskuuta 1930 Helsinki – 11. tammikuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen aikakauslehtitoimittaja. Hän teki koko 46-vuotisen työuransa "Apu"-viikkolehdessä. Hän eteni kesäharjoittelijasta toimittajaksi ja toimituspäälliköksi, jossa tehtävässä hän toimi vuodet 1969–1995.
Helsinkiläissyntyinen Ritva-Liisa Relander varttui Karjalohjan pappilassa ja kävi koulunsa Lohjalla ja Turussa. Ylioppilaaksi päästyään vuonna 1949 hän sai harjoittelijan paikan Karjalohjalla asuneen Yrjö Lyytikäisen lehtitalosta Helsingissä. Relander toimi aluksi oikolukijana, käänsi lehden novelleja ruotsista suomeksi ja teki erilaisia toimistotöitä. Vähitellen hänelle annettiin yhä vaativampia toimitustehtäviä, kunnes hänet vuonna 1969 nimitettiin "Apu"-lehden toimituspäälliköksi. Relander oli "Suomen Kuvalehden" Irma Heydemannin ohella ensimmäinen naispuolinen toimituspäällikkö suomalaisessa yleisaikakauslehdessä.
Elisabeth Bergner

Elisabeth Bergner (22. elokuuta 1897 Drohobytš, Itävalta-Unkari – 12. toukokuuta 1986 Lontoo, Englanti) oli itävaltalais-brittiläinen saksankielinen näyttelijä, joka näytteli Saksassa ennen muuttoaan Englantiin natseja pakoon. Hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkintoon roolistaan elokuvassa "Älä jätä minua koskaan" (1935).
Celia Johnson

Celia ”Betty” Elizabeth Johnson (18. joulukuuta 1908 Richmond, Surrey – 26. huhtikuuta 1982 Nettlebed, Oxfordshire) oli englantilainen näyttelijä. Hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkintoon roolistaan elokuvassa "Lyhyt onni" (1945).
Celia Johnson oli naimisissa vuodesta 1935 toimittaja ja matkakirjailija Peter Flemingin kanssa.
Nancy Kelly

Nancy Kelly (25. maaliskuuta 1921 Lowell, Massachusetts – 2. tammikuuta 1995 Bel Air, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkintoon roolistaan elokuvassa "Vaarallista kylvöä" ("The Bad Seed", 1956).
Ura.
Kelly syntyi vuonna 1921 Lowellissa, Massachusettsissa, mutta hänen perheensä muutti pian hänen syntymänsä jälkeen New Yorkiin. Hän aloitti uransa jo lapsena mallina ja esiintyi lapsinäyttelijänä yli 50 elokuvassa, myöhemmin hän esiintyi Broadwaylla lukuisissa näytelmissä elokuvarooliensa lisäksi.
Henkilökohtainen elämä.
Kelly oli elämänsä aikana naimisissa kolme kertaa, ja kaikki hänen avioliittonsa päättyivät eroon. Hänellä oli yksi tytär. Hän kuoli kotonaan Bel Airissa Kaliforniassa diabeteksen aiheuttamaan sairauteen.
Valikoitu filmografia.
Lähde:
Guillaume Cizeron

Guillaume Cizeron (s. 12. marraskuuta 1994 Montbrison) on ranskalainen jäätanssija ja olympiavoittaja. 186 senttimetriä pitkän Cizeronin parina toimii Gabriella Papadakis. He edustavat Clermont-Ferrand -seuraa.
Vuonna 2003 taitoluistelun aloittanut Cizeron ja Papadakis ovat luistelleet parina jo lapsuudestaan saakka. Vuonna 2013 he saavuttivat nuorten MM-kilpailuista hopeaa ja kaudella 2014–2015 Grand Prix -finaalin kolmannen sijan. MM-kilpailuista he ovat voittaneet neljä kultaa vuosina 2015, 2016, 2018 ja 2019 sekä EM-kilpailuista viisi vuosina 2015–2019. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 he saavuttivat hopeaa oltuaan vapaatanssin paras pari mutta hävittyään kokonaistuloksissa 0,79 pistettä johtopaikan rytmitanssissa ottaneelle kanadalaisparille Tessa Virtue / Scott Moir. Pekingin olympialaisissa 2022 he voittivat kultaa.
Cizeronin ja Papadakisin valmentajina toimivat Romain Haguenauer, Marie-France Dubreuil, Pascal Denis ja Patrice Lauzon.
Corinne Griffith

Corinne Griffith (21. marraskuuta 1894 Texarkana, Texas – 13. heinäkuuta 1979 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, tuottaja ja kirjailija. Näyttelijänä Griffith teki uransa mykkäelokuvien aikaan ja lopetti näyttelemisen äänielokuvien läpimurron aikoihin. Griffith oli 1920-luvulla suosittu näyttelijä mykkäelokuvissa ja hän oli muun muassa ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkinnon voittajaksi elokuvasta "Lady Hamiltonin lemmentarina". Lopetettuaan näyttelemisen hän ryhtyi kirjailijaksi ja kirjoitti loppuelämänsä aikana useita kirjoja. Näistä tunnetuimpia ovat Washington Redskinsin historiasta kertova "My Life with the Redskins" ja lapsuudenmuistelma "Papa's Delicate Condition".
Griffith oli naimissa neljä kertaa, mutta ei saanut yhtäkään lasta. Griffith kuoli sydänvikaan Santa Monicassa vuonna 1979.
Phenacodus

Phenacodus on sukupuuttoon kuollut suku heimossa Phenacodontidae. Ne olivat varhaisimpia ungulaatteja.
"Phenacodus" kehittyi myöhäisellä paleoseenikaudella läntisessä Pohjois-Amerikassa. Varhaisella eoseenilla ne olivat levinneet eteläiseen Länsi-Eurooppaan (kuten Ranska ja Espanja). Pohjois-Amerikasta on löydetty kokonaisia luurankoja ja suku oli selvästikin yleisempi siellä.
"Phenacodus"-lajit olivat hentorakenteisia petoeläinmäisiä muotoja. Niillä oli pitkänomainen koiramainen kuono, pitkä ja vahva häntä ja lyhyet raajat joissa oli viisi varvasta joista keskimmäinen oli pisin. Ne astuivat varpaillaan kuten koirat. "Phenacoduksen" jalat olivat pidemmät ja taipuisammat kuin muilla alkukantaisilla ungulaateilla, ja se kantoi suurimman osan painostaan kolmella keskimmäisellä varpaalla.
Tutkijat uskoivat ennen sen olleen hevosen esi-isä.
Lajit olivat yleensä lampaan kokoisia, mutta "P. wortmanni" oli koiran ja "P. primaevus" vasikan kokoinen ja pystyi kasvamaan 1,7 metriä pitkäksi.
"Phenacoduksen" hampaat viittaavat sen olleen kaikkiruokainen. Se saattoi syödä koviakin kasveja sen kehittyneillä hampailla. Jotkut uskovat että se söi myös raatoja ja pieniä eläimiä.
"Phenacodus" eleli avoimissa metsissä ja metsän reunoissa tai ruohoalueilla. Se pystyi juoksemaan kovaa vauhtia ja pääsi siten saalistajia pakoon. Sillä saattoi myös olla suojaväri.
Kuparifosfidi

Kuparifosfidi eli fosforikupari (Cu3P) on kuparin ja fosfidi-ionien muodostama epäorgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa kuparin metallurgiassa ja fosforipronssien valmistamiseen.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa kuparifosfidi on kellertävänharmaata, kovaa ja haurasta kidemäistä ainetta. Yhdiste on veteen liukenematonta, mutta liukenee typpihappoliuoksiin. Aine kuuluu niin kutsuttuihin metallisiin fosfideihin ja johtaa sähköä. Kuumentamalla kuparifosfidia lyijyfluoridin kanssa muodostuu fosforitrifluoridia.
Valmistus ja käyttö.
Kuparifosfidia voidaan valmistaa kuumentamalla kuparia tai kuparijätettä fosforin kanssa. Punainen fosfori, valkoinen fosfori tai fosfiini reagoi vesiliukoisen kuparisuolan esimerkiksi kuparisulfaatin kanssa saostaen vesiliuoksesta kuparifosfidia.
Kuparifosfidia lisätään kuparin joukkoon hapettumista estäväksi aineeksi ja parantamaan kuparin vetolujuutta. Se parantaa myös sulan kuparimetallin juoksevuutta. Sitä käytetään myös niin kutsuttujen fosforipronssien valmistamiseen ja jousissa.