Luterilaisuus

Luterilaisuus on vanhin protestanttisen kristinuskon suuntaus, jonka juuret ovat 1500-luvun uskonpuhdistuksessa ja Martti Lutherin henkilössä. Luterilaisia ovat ne kristityt, jotka päättävät hyväksyä Lutherin opetukset. Luterilaisuuden katsotaan saaneen alkunsa vuonna 1517, kun katolinen munkki Luther kirjoitti "95 teesiä" haastaakseen katolisen kirkon opit ja käytännöt ja toivoen voivansa uudistaa ne käytännöt, jotka hänen mielestään olivat ristiriidassa Raamatun kanssa. Kun konflikti kärjistyi selväksi eroksi roomalaiskatolisesta kirkosta, Lutherin uudistukset hyväksyneistä tuli ”luterilaisia”.
Lutherin omiin kirjoituksiin perustuen luterilaiset pitävät edelleen yllä Lutherin teologisia oppeja, kuten "sola scripturaa" eli Raamatun asemaa uskon ja elämän ensisijaisena auktoriteettina, vanhurskauttamisesta yksin Jumalan armosta ja pelastusta yksin Kristukseen kohdistuvan uskon kautta. Lutherin monet teologiset ajatukset on sittemmin koottu tunnustuskirjoihin, jotka ovat luterilaisen opin ja käytännön auktoriteetti. Luterilaisessa jumalanpalveluksessa on säilynyt monia katolista jumalanpalvelustyyliä muistuttavia elementtejä, enemmän kuin esimerkiksi reformoidun kirkon jumalanpalveluksessa.
Luterilaisuus levisi Saksasta käsin useisiin maihin eri puolilla maailmaa, ja siitä on tullut yksi suurimmista protestanttisista suuntauksista. Luterilaisen maailmanliiton 150 jäsenkirkkoon kuului vuonna 2023 maailmanlaajuisesti yli 78 miljoonaa jäsentä 99 maassa. Jäsenmäärällisesti luterilaisuuden vahvimmat kannatusalueet ovat Afrikka, Pohjoismaat, Aasia sekä Keski- ja Länsi-Eurooppa. Suhteellisesti eniten luterilaisia on Pohjoismaissa, joissa väestöstä 51–71 prosenttia kuuluu luterilaisiin kirkkoihin. Suurin luterilainen maa Euroopassa on Saksa yli 10 miljoonalla luterilaisen kirkon jäsenellä. Maailmanlaajuisesti suurin luterilainen kirkkokunta on 12 miljoonan jäsenen Etiopian evankelinen kirkko Mekane Yesus.
Vuoden 2024 kyselytutkimuksessa 49 prosenttia suomalaisista identifioitui luterilaiseksi. Suomen evankelis-luterilainen kirkko on jäsenmäärältään suurin Suomessa toimiva uskonnollinen yhdyskunta. Luterilaisuuden sisällä vaikuttaa useita herätysliikkeitä. 
Oppi.
Uskon rakenne.
Kolmiyhteinen Jumala.
Luterilainen usko jakaa muiden kristinuskon haarojen uskon kolmiyhteiseen Jumalaan. Luterilaisen uskonkäsityksen mukaan kolminaisuusoppi on myös perusteltavissa Raamatun tekstinkohdista, ja etenkin Uudessa testamentissa kolminaisuusopin asemaa pidetään keskeisenä. Etenkin Matteuksen evankeliumin lähetyskäskyä (Matt 28:19) pidetään kolminaisuusoppia selvästi tukevana Raamatullisena perusteluna.
Armo ja uskonelämä.
Luterilaisuuden lähtökohtana on Martti Lutherin katolisen kirkon armo-oppiin kohdistama kritiikki. Luther kritisoi "facere quod in se est" -oppia, jonka mukaan Jumala antaa armonsa sille, joka tekee parhaansa. Kritiikkiin liittyi aikansa hurskauselämän kritiikki, joka kohdistui messu-uhrioppiin, aneisiin ja pyhimysten palvontaan. Julkinen protesti alkoi 95 teesin kirjoittamisesta.
Luther korosti, että Jumalan armo saadaan ”yksin armosta ilman lain tekoja”. Tällä hän halusi korostaa, että ihminen ei voi omilla teoillaan tai ajatuksillaan ansaita Jumalan suosiota. Pelastus annetaan ihmiselle puhtaasti armosta. Armon antaja on Jumala, ja ihminen tarvitsee pelastuksen vastaanottamiseen vain uskonsa, joka tarrautuu Jumalan lupaukseen armosta. Jumalan ja ihmisen väliin ei saa tulla mikään meidän tekomme, vaan yksin Kristus.
Jumalan suosio eli pelastus saadaan puolestaan yksin Kristuksen tähden Kristuksen ainutkertaisen ristinkuoleman johdosta. Kristuksen ainutkertainen uhri ristillä on ainoa uhri, joka voi vaikuttaa pelastukseen ihmisen ja Jumalan välillä. Tällä hän kritisoi oman aikansa katolista messu-uhrioppia, jonka mukaan messussa kirkko uudisti Kristuksen uhrin verettömästi ja näin sai aikaan sovittavan armon messuun osallistuvien ja Jumalan välillä.
Lisäksi Luther kritisoi aneita. Katolisen kirkon käsityksen mukaan kirkon pyhimykset ovat tehneet elämänsä aikana niin paljon hyvää, että heidän ansiostaan kirkolle on syntynyt hyvien tekojen ylijäämää. Tätä armon aarretta kirkko jakaa aneina kristityille. Aneopin mukaan ane antaa vapautuksen tietystä määrästä kiirastulessa vietettäviä vuosia. Kiirastuli oli hyvin keskeinen 1500-luvun kansanhurskauden käsitys. Ajatus oli, että vain erityisessä hurskauden säädyssä, käytännössä munkkina tai nunnana, saattoi saavuttaa pyhyyden tason, joka teki mahdolliseksi välttää kiirastulen ja päästä suoraan taivaaseen.
Näistä käsityksistä on muotoutunut luterilaisuuden iskulause ”yksin uskosta, yksin armosta, Kristuksen tähden” ("sola fide, sola gratia, propter Christum").
Pelastus.
Luterilaisen kirkon oppiin kuuluu ennaltamääräys eli predestinaatio. Oppi, kuten se esitetään Yksimielisyyden ohjeessa, erottaa ennaltatietämisen ("praescientia") ja ennaltamääräämisen, ja opettaa niin sanottua yksinkertaista predestinaatiota, jossa pelastettavien pelastuksen syy on Jumalan armo ja valinta, mutta kadotukseen joutuvien kadotuksen syy on näiden oma synti.
Predestinaatio on taustalla vaikuttava oppi luterilaisessa pelastusopissa. Pelastusopissa keskeistä on oppi vanhurskautumisesta yksin uskosta ("sola fide"). Usko pelastaa ihmisen. Luterilaisuus tekeekin jyrkän erottelun vanhurskautuksen ja pyhityksen välille. Ensisijaisesti pelastus on vanhurskautusta, jossa ihminen tulee Jumalan lapseksi, ja tämä tapahtuu vain uskon kautta armosta. Pyhityksessä puolestaan ihmisen usko ja teot yhdessä vaikuttavat hänessä lisääntyvän pyhyyden.
Kristillinen yhteisö.
Kirkon virat ja hierarkia.
Historiallisista syistä luterilainen kirkko suhtautuu jossain määrin kriittisesti kirkolliseen hierarkiaan. Saksassa uskonpuhdistus ei saanut taakseen yhtään piispaa, joten Saksan luterilaisista maakirkoista hävisi piispan virka. Irtautuminen katolisen kirkon seurakuntarakenteesta johti myös seurakunnan toisenlaiseen määrittelyyn. Katolista kirkkoa vähemmän korostetaan seurakunnan ja kirkon organisatorista yhteyttä oikean uskon takaajana. Augsburgin tunnustuksen määritelmän mukaan ”kirkko on uskovien yhteisö, jossa evankeliumia puhtaasti julistetaan ja sakramentteja oikein jaetaan”.
Luterilaisuus korostaa voimakkaasti kristittyjen yhteistä pappeutta. Jokainen kristitty on kasteen perusteella oikeutettu lähestymään Jumalaa ja hoitamaan hengellisiä tehtäviä kirkossa. Evankeliumi ja sakramentit on annettu ensisijaisesti kirkolle ja ne ovat kirkon hallussa. Jokainen seurakunnan jäsen on siinä mielessä pappi, että hänellä on kristittynä hengellinen kelpoisuus olla evankeliumin julistaja ja pyhien toimitusten hoitaja. Luterilaisen käsityksen mukaan tästä hengellisestä pappeudesta ei kuitenkaan seuraa, että yksittäisellä kristityllä olisi lupaa omavaltaisesti ryhtyä julkisesti hoitamaan kirkolle annettuja tehtäviä. Evankeliumin julistamista ja sakramenttien hoitamista varten kirkossa on myös erityinen pappisvirka, jota saa hoitaa vain oikein annetun kutsun ja vihkimyksen jälkeen. Erityisesti sakramenttien ja pyhien toimitusten hoitaminen kuuluu niille, jotka seurakunta on kutsunut tehtävää hoitamaan. Papilla ei siten ole muista kristityistä erottuvaa hengellistä laatua tai erityistä ominaisuutta, joka olisi annettu hänen persoonalleen pappisvihkimyksessä ja joka tekisi hänet paremmaksi hoitamaan tehtävää. Pappisvirka perustuu seurakunnan kutsuun ja vihkimykseen ja antaa luvan hoitaa näitä tehtäviä. Pappisvirka on Augsburgin tunnustuksen mukaan Jumalan säätämä ja on tarkoitettu sitä varten, että ihmiset voisivat saada pelastavan uskon.
Sen sijaan piispan vihkimyksen luterilaisissa kirkoissa tekivät aluksi joskus papit eivätkä edelliset piispat. Tämän uskottiin seuraavan alkukirkon esikuvaa. Näin piispanvihkimysten ketju katkesi muun muassa Saksassa, joskaan ei Ruotsissa, eikä luterilaisilla kaikissa maissa ole niin sanottua apostolista seuraantoa kuten katolisessa kirkossa, jossa piispat uskotaan vihityn apostoleista lähtevässä ketjussa.
Sakramentit ja sakramentaalit.
Luterilainen reformaatio säilytti sakramentteina (pyhä toimitus) vain kasteen ja ehtoollisen. Sakramenteiksi määriteltiin vain ne toimitukset, jotka kirkko katsoo Jeesuksen asettaneen. Augsburgin tunnustus mainitsee sakramenteista puhuessaan myös ripin.
Luther sovelsi Augustinuksen kastekäsitystä laajentaen sen koko sakramenttikäsitykseen. Sakramentin luo Jumalan lupaus yhdistettynä aineeseen ("Accedat verbum ad elementum, et fit sacramentum", Sana laskeutuu [materiaaliseen] elementtiin ja syntyy sakramentti). Reformaatiossa korostettiin Kristuksen asemaa pelastavan armon tuojana niin paljon, että sakramentin määrittelyyn lisättiin käsitys, että sen tuli olla Kristuksen asettama ja armon välittäjä. Luther piti varhaiskautenaan myös rippiä sakramenttina, mutta ajatuksesta luovuttiin, koska rippiin ei liity ainetta. Rippi on kuitenkin luterilaisessa teologiassa armonväline. Myös pappeuden sakramentaalinen asema ei ole täysin hylätty, koska pappeus on armonvälineiden hoitajan virka.
Luterilaisuus säilytti joitain katolisen kirkon sakramenteista toimituksina ja rituaaleina, kuten konfirmaation, avioliittoon vihkimisen ja hautajaiset. Avioliittoon vihkimistä pidettiin reformaation seurakunnissa puhtaasti maallisena asiana eikä sakramenttina.
Raamattu ja Tunnustuskirjat.
Luterilaisuuden pyhä kirja on muiden kristittyjen tavoin Raamattu. Sitä tulkitaan nykyisin yleensä pelastushistoriallisesti. Raamatun tulkinnassa korostetaan Uuden Testamentin ja ilosanoman ("evankeliumin") merkitystä, jonka katsotaan yleensä ohittavan Vanhan Testamentin lakeja muistuttavat opetukset. Evankeliumia Raamatussa on se mikä ajaa Kristuksen asiaa (eli armoa, niin sanottu "Christum agere" -periaate).
Luther harjoitti myös merkittävää raamattukritiikkiä. Hän arvosteli Uuden testamentin kirjoja, joissa armo oli hänen mukaansa vain hämärästi näkyvissä. Tällainen oli muun muassa Jaakobin kirje. Vanhan testamentin kirjoina siirryttiin Lutherin vaikutuksesta käyttämään niin sanottua heprealaista kaanonia, josta apokryfiset kirjat oli jätetty pois. Katolisessa kirkossa oli siihen saakka käytetty pyhänä kirjana Septuagintan mukaista Vanhaa testamenttia. Heprealainen kaanon, josta osa Septuagintaan kuuluvista kirjoista oli poistettu, oli syntynyt juutalaisuuden parissa vasta kristinuskon syntymisen ja vakiintumisen jälkeen. Protestanttisten painettujen Raamattujen Vanha testamentti on yleensä ollut heprealaisen kaanonin mukainen. Luther tosin piti apokryfikirjoja hyvinä ja hyödyllisinä lukea, vaikkakaan ei aivan muun Raamatun veroisina. Käsitys yleisestä pappeudesta on kuitenkin johtanut myös vahvaan henkilökohtaisen kotihurskauden arvostamiseen.
Raamattuperiaate.
Katolisen kirkon armo-opin ja keskeisten hurskausmuotojen kritiikki johti luonnollisesti riitaan kirkollisen auktoriteetin kanssa. Luther puolustautui vetoamalla Raamatun arvovaltaan. Luther nimittäin vetosi löytöjensä tueksi tiuhaan Raamatun kirjoituksiin, aivan erityisesti Paavalin kirjeeseen roomalaisille ja kirjeeseen galatalaisille. Tämä johti suoraan sen kritisoimiseen, miten kirkollinen opetushierarkia voi määritellä pelastukseen tarvittavan kirkon opin. Ainakin kirkollinen arvovalta kristillisen opin tulkitsijana koki kolauksen. 1500-luvun hurskauselämään ei kuulunut Raamatun lukeminen, ja kun messukin toimitettiin latinaksi, oli kansan raamatuntuntemus hyvin heikkoa. Katolinen kirkko ei myöskään erityisesti suosinut kansan raamatunlukua. Lutherin raamattuperusteluista syntyi uskonpuhdistuksen raamattuperiaate eli yksin Raamattu ("sola scriptura"). Luther käänsi pian Raamatun saksaksi, ja kansankielisestä Raamatusta tuli reformaation keskeinen tuntomerkki.
Tunnustuskirjat.
Luterilainen oppi on kirjattu luterilaisiin tunnustuskirjoihin. Niistä keskeinen on Augsburgin tunnustus. Augsburgin tunnustus viittaa alussa kolmeen vanhan kirkon uskontunnustukseen, apostoliseen, Nikean ja Athanasioksen uskontunnustukseen, joiden kautta luterilaisuus liittyy vanhan jakamattoman kirkon perinteeseen. Luterilainen kirkko hyväksyy sellaisenaan jakamattoman kristinuskon käsitykset Jumalan kolminaisuudesta ja Kristuksen kahdesta luonnosta. Luterilaiset tunnustuskirjat on koottu Yksimielisyyden kirjaan ("Liber concordiae", 1580), joka sisältää edellä mainittujen vanhojen tunnustusten lisäksi Augsburgin tunnustuksen ("Confessio Augustana Invariata"), Augsburgin tunnustuksen puolustuksen, Lutherin Ison katekismuksen ja Vähän katekismuksen, Tutkielman paavin vallasta ja johtoasemasta sekä Yksimielisyyden ohjeen sekä Todisteiden luettelon. 
Luterilaisten kirkkojen tunnustuskirjapohja vaihtelee jonkin verran. Jotkin luterilaiset kirkot hyväksyvät tunnustuskirjakseen Yksimielisyyden ohjeen, osa vain Augsburgin tunnustuksen. Siitä on myös käytössä joissakin kirkoissa niin sanottu muutettu versio ("Confessio Augustana Variata"). Luterilaisen maailmanliiton jäsenyyteen vaaditaan Augsburgin tunnustuksen ja Lutherin Vähän katekismuksen hyväksyminen.
Kristillinen elämä.
Kutsumus.
Perinteisen luterilaisen käsityksen mukaan kutsumus on Jumalalta saatu tehtävä, jota ihminen toteuttaa elämässään. Kristillistä kutsumusta voidaan toteuttaa kotona perhe-elämässä, työssä tai harrastuksissa. Lutherin mukaan kutsumus koskee kaikkia ihmisiä ammattiin ja säätyyn katsomatta. Tässä suhteessa luterilaisuus myös eroaa esimerkiksi roomalaiskatolisuudesta, jonka mukaan osa ihmisistä omaa erityisen hengellisen kutsumuksen pappeuteen tai munkkeuteen. 
Luterilaisuus korostaa Jumalan palvelemista arjessa tavallisen työn ja lähimmäisille hyvää tekemisen kautta. Luterilaisuus onkin perinteisesti suhtautunut kielteisesti esimerkiksi hengellisiin sääntökuntiin ja niihin liittyvään luostarielämään vetäytymiseen.
Kutsumusajattelu on myös mahdollisesti vaikuttanut uskonnoltaan luterilaisten maiden maallistumiseen. Kun hengellisyyden on mielletty tapahtuvan tavallisen työn kautta, on myös ulkoisesti näkyvä hengellisyys - kuten kirkossakäynnit - vähentyneet jo ennen uskonnottomuuden ja kirkosta eroamisen yleistymistä.
Avioliitto.
Toisin kuin esimerkiksi roomalaiskatolinen kirkko, luterilaisuus ei pidä avioliittoa sakramenttina. Luterilaisuudessa sakramentteina pidetään yleensä vain niitä toimituksia, joista annetaan Uudessa testamentissa Jeesuksen suora käsky, ja joihin liittyy lupaus syntien anteeksiantamisesta ja ikuisesta elämästä. Avioliitto ei täytä näitä sakramenteille annettuja ehtoja.
Vaikka avioliittoa ei käsitetäkään yleisesti luterilaisuudessa sakramentiksi, luterilaiset kirkot kuitenkin vihkivät jäseniään avioliittoon. Luterilaisuudessa avioliittoon vihitään kolmiyhteisen Jumalan nimeen. Avioliiton käsitetään olevan elinpiiri, jossa puolisot elävät omaa kristillistä kutsumustaan ja toteuttavat molemminpuolista rakkautta.
Osa luterilaisista kirkoista on hyväksynyt samaa sukupuolta olevien välisen avioliiton. Suomen evankelis-luterilainen kirkko on pitäytynyt vielä käsityksessä, jonka mukaan avioliitto on miehen ja naisen välinen liitto. Aiheesta kuitenkin käydään vilkasta debattia.
Regimenttioppi.
Kahden regimentin oppi on luterilaisen yhteiskunnallisen ajattelun keskeinen periaate. Regimenttiopin mukaan maallinen ja kirkollinen valta ovat molemmat lähtöisin Jumalalta, mutta nämä kaksi hallintoaluetta säätelevät ihmisen elämän eri osa-alueita toisistaan erillään ja erilaisin keinoin.
Maallinen regimentti käsittää yhteiskunnallisen hallinnan, joka tapahtuu laillisen esivallan, lakien, oikeusjärjestyksen ja viranhoidon kautta. Maallinen regimentti tulee Lutherin mukaan pitää erillään kirkollisesta. Silti maallinen regimentti toimii luterilaisen käsityksen mukaan Jumalan antamalla oikeutuksella ja Jumalan palveluksessa, kun se käyttää valtaansa elämän suojelemiseksi, järjestyksen ylläpitämiseksi tai muuten oikeudenmukaisuuden periaatteita noudattaen. Maallinen regimentti auttaa myös viime kädessä noudattamaan Jumalan tahdon mukaista elämäntapaa.
Maallisen regimentin ohella on olemassa hengellinen regimentti. Tämä käsittää kirkon toiminnan Jumalan sanan julistamiseksi ja sakramenttien jakamiseksi. Kuten maallisella regimentillä, myös hengellisellä regimentillä on perimmäisenä tehtävänään auttaa kristittyjä elämään Jumalan tahdon mukaista elämää. Sen keinot ovat kuitenkin erilaiset. Siinä missä maallinen regimentti voi käyttää valtaansa tarvittaessa myös pakkokeinoin, tulee luterilaisen käsityksen mukaan hengellisen regimentin pidättäytyä pakkokeinoista.
Pyhimykset.
Luterilaisuudessa tunnustetaan enkelien ja pyhimysten olemassaolo, mutta niillä ei ole yhtä merkittävää asemaa kuin esimerkiksi katolisuudessa. Pyhiä ihmisiä pidetään nykyisessä opissa esikuvallisina kristittyinä, jotka tarjoavat mallin uskon soveltamisesta elämään. Heitä ei kuitenkaan rukoilla eikä heiltä pyydetä esi­rukouksia, sillä luterilaisuudessa katsotaan ihmisen olevan suorassa, välittömässä suhteessa Jumalaan. Tämän vuoksi myös Ave Maria -rukous on jäänyt pois luterilaisten käytöstä. 
Mariologiassaan luterilainen kirkko liittyy vanhan kirkon mariologisiin dogmeihin Mariasta jumalansynnyttäjänä ("theotokos") sekä Marian ikuisesta neitsyydestä ("semper virgo"). Sen sijaan luterilaisuus ei ole omaksunut katolisen kirkon käsitystä Marian perisynnittömästä sikiämisestä ja taivaaseenottamisesta.
Levinneisyys.
Luterilaisia oli vuonna 2024 noin 78,7 miljoonaa eli noin yhden prosentin koko maailman väkiluvusta. Afrikassa on noin 30,7 miljoonaa, Euroopassa 30,2 miljoonaa luterilaista, Aasiassa 14,0 miljoonaa, Pohjois-Amerikassa 2,9 miljoonaa ja latinalaisessa Amerikassa noin 0,8 miljoonaa.
Maat, joissa on yli miljoona luterilaista, ovat Etiopia (12,0 miljoonaa), Saksa (10,0 miljoonaa), Tansania (8,5 miljoonaa), Indonesia (7,8 miljoonaa), Ruotsi (5,5 miljoonaa), Tanska (4,3 miljoonaa), Intia (4,0 miljoonaa), Madagaskar (4,0 miljoonaa), Norja (3,6 miljoonaa), Suomi (3,6 miljoonaa), Yhdysvallat (2,9 miljoonaa), Nigeria (2,3 miljoonaa), Papua-Uusi-Guinea (1,6 miljoonaa), Alankomaat (1,4 miljoonaa), ja Namibia (1,3 miljoonaa).
Luterilaiset kirkot, joilla on yli miljoona jäsentä, ovat Etiopian evankelinen kirkko Mekane Yesus (12,0 miljoonaa), Tansanian evankelisluterilainen kirkko (8,5 miljoonaa), Batakin kristillinen protestanttikirkko (6,3 miljoonaa), Ruotsin kirkko (5,5 miljoonaa), Tanskan kansankirkko (4,3 miljoonaa), Malagassin luterilainen kirkko (4,0 miljoonaa), Norjan kirkko (3,6 miljoonaa), Suomen evankelis-luterilainen kirkko (3,6 miljoonaa), Andhran evankelisluterilainen kirkko Intiassa (3,0 miljoonaa), Amerikan evankelisluterilainen kirkko (2,9 miljoonaa), Hannoverin evankelisluterilainen maakirkko (2,3 miljoonaa), Nigerian luterilainen Kristuksen kirkko (2,2 miljoonaa), Baijerin evankelisluterilainen kirkko (2,1 miljoonaa), Württembergin evankelinen kirkko (1,8 miljoonaa), Pohjois-Saksan evankelis-luterilainen kirkko (1,8 miljoonaa), Papua-Uuden-Guinean luterilainen kirkko (1,5 miljoonaa) ja Hollannin protestanttikirkko (1,4 miljoonaa). Kahdeksan saksalaista evankelisluterilaista kirkkoa, Baijerin, Braunschweigin, Hannoverin, Keski-Saksan, Mecklenburgin, Pohjois-Elben, Saksin ja Schaumburg-Lippen kirkot, muodostavat yhdessä Saksan yhdistyneen evankelisluterilaisen kirkon, jonka yhteenlaskettu jäsenmäärä on noin 7,3 miljoonaa.
Valtaosa luterilaisista kirkoista on järjestäytynyt Luterilaisen maailmanliiton (LML, ) puitteissa. LML:n puitteissa toimii avustusjärjestö Lutheran World Relief, joka toimii yli 50 maassa. Kansainvälinen luterilainen neuvosto () ja Tunnustuksellinen evankelis-luterilainen konferenssi () ovat opillisesti tiukempaa linjaa vetävien kirkkojen kansainvälisiä järjestöjä.
Luterilaiset kirkot Suomessa.
Suomen suurin luterilainen kirkko on Suomen evankelis-luterilainen kirkko, jolla on noin kolme ja puoli miljoonaa jäsentä (2024).
Lisäksi Suomessa on joitakin pienempiä itsenäisiä luterilaisia kirkkoja:
Lähetyshiippakunta ja seurakuntaliitto solmivat kirkollisen yhteyden vuoden 2024 helmikuussa.
Suomen evankelis-luterilaisesta kirkosta irtaantui vuonna 2016 myös osa esikoislestadiolaisesta herätysliikkeestä, muodostaen siten käytännössä oman kirkkokuntansa.
Historia.
Tausta.
Luterilaisuus syntyi 1500-luvulla uskonpuhdistuksen yhteydessä. Se syntyi katolisen kirkon sisällä ja lopulta erkani siitä omaksi kirkokseen katolisen kirkon vastustuksen ja Martti Lutherin teologisten erojen johdosta. Saksalainen munkki ja professori Martti Luther halusi palauttaa katolisen kirkon opetuksen Raamatun mukaiseksi. Raamatunmukaisuus onkin luterilaisuuden keskeinen periaate, ”sola scriptura”. 1500-luvulla katolisuudesta erkanivat myös muut reformaation suuntaukset, kuten anabaptistit, anglikaanit ja kalvinistit. Luterilaisuus vaikutti erityisesti Pohjois-Saksassa ja Pohjois­maissa.
Luterilaisuus protestantismin kaaviossa:
Opilliset kiistat.
Vuonna 1580 Tunnustuskirjoja koottaessa alkoi luterilaisuuden sisällä ilmetä erimielisyyksiä oppia koskevista kysymyksistä. Tuolloin luterilaisia ryhmittymiä olivat aitoluterilaisuus, filippistit sekä kryptokalvinistit. Opilliset kiistat koskivat lain kolmatta käyttöä, synergismiä sekä sakramentteja.
Puhdasoppisuuden aika ja pietismi.
1600-lukua kutsutaan yleisesti puhdas­oppisuuden ajaksi. Tuolloin luterilaisessa kirkossa vaikutti niin kutsuttu luterilainen ortodoksia. Samaan aikaan syntyi luterilaisuuden sisälle pietismi vastustamaan puhdasoppisuutta.
Valistus.
1700-luvulla luterilaiset teologit muodostivat kristinuskon puolustuksen uudenaikaisen ajattelun mukaisesti. Tästä syntyi valistunut ortodoksia, jonka mukaan Raamatun totuus oli sopusoinnussa maailman järjen kanssa. Kirkon oppi jakautui täten pysyviin perusoppeihin sekä toisarvoisiin ”aikaisidonnaisiin” ja ”vanhentuneisiin” käsityksiin. Pian tämän jälkeen syntyi neologia, jonka mukaan tunnustukselliset erot olivat menettäneet merkityksensä ja tavoitteli kirkon uudistamista vaatimusten mukaisesti ja yleisen mielipiteen hyväksymäksi. Teologia kehittyi edelleen uusprotestantismiksi, joka kyseenalaisti tunnustuksen sitovuuden.
Herätysliikkeiden aika.
1700-luvulla luterilaisuuden sisälle syntyi uusia herätysliikkeitä, esimerkiksi Ruotsin kirkon sisälle lukijaisuus. 1800-luku oli luterilaisuudessa herätysliikkeiden aikaa ja niitä syntyi lukuisia. Herätysten pohjalta syntyi myös uusluterilaisuus, joka jatkuu tunnustuksellisena luterilaisuutena.
Luterilaisten kirkkojen ekumeeninen yhteistyö.
Martti Lutherin toiminta ei alkuvaiheessa pyrkinyt oman kirkkokunnan synnyttämiseen vaan katolisen kirkon uudistamiseen. Sen vuoksi luterilaiset kirkot ovat pääsääntöisesti säilyttäneet hyvän keskusteluyhteyden eli ekumeenisen yhteistyön katolisen kirkon ja myös muiden reformaatiossa syntyneiden kirkkojen kanssa.
Katolisen kirkon näkemyksen mukaan luterilaiset kirkot ovat ”kristillisiä yhteisöjä”. Pääongelma on että niiltä puuttuu sakramentaalinen pappeus. Luterilainen maailmanliitto on 1990-luvulla hyväksynyt Katolisen kirkon kanssa laaditun julistuksen ”Yhteinen julistus vanhurskauttamisopista”. Siinä luterilaiset kirkot ja katolinen kirkko yhdessä toteavat, että 1500-luvulla annetut vanhurskauttamis- eli pelastusoppia koskevat oppituomiot eivät enää ”osu kohteeseensa” nykyisissä luterilaisissa kirkoissa ja katolisessa kirkossa. Kirkot ovat siten saavuttaneet merkittävän yhteisymmärryksen asiassa, joka perimmältään synnytti koko uskonpuhdistuksen.
Vapaat valtiokirkkoihin ja Luterilaiseen maailmanliittoon kuulumattomat luterilaiset kirkkokunnat ja yhteiskunnat ovat voineet pitää yhteisessä julistuksessa vanhurskauttamisopista saavutettua yhteisymmärrystä ainoastaan näennäisenä. Suomessa tätä kantaa edustavat muun muassa Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko ja Suomen luterilainen tunnustuskirkko.