tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Béla Pintér

Béla Pintér (s. 1970, Budapest ) on unkarilainen teatteriohjaaja, joka on perustanut 1998 nimeään kantavan teatteriseurueen Béla Pintér Company. Pintér aloitti uransa tanssijana ja näyttelijänä.
Ryhmä kommentoi esityksissään yhteiskuntaa satiirisesti. Se kiertää jatkuvasti maailmaa, mutta on suosittu myös kotimaassaan. Unkarin poliittisen tilanteen muututtua ryhmältä on leikattu tuesta puolet pois. 
Ryhmä on vieraillut Suomessa neljä kertaa, viimeksi helmikuussa 2012.
Morning Glory Pool

Morning Glory Pool on kuuma lähde ja geysir Yellowstonen kansallispuistossa, Wyomingin osavaltiossa. Se on värikas lähde, joka on yksi puiston suosituimmista nähtävyyksistä.
Morning Glory Pool sai nimensä 1880-luvulla kiertokasvien heimon kasveilta. Monia niistä kutsutaan englanniksi nimellä "morning glory", ja lähde muistutti kasveja. Lammen halkaisija on noin 4 metriä, ja veden lämpötila 69,8 °C. Morning Glory Pool on myös geysir, mutta sen ei tiedetä purkautuneen luonnollisesti kuin 1944. Siitä on kuitenkin valumakanavat Fireholejokeen.
Morning Glory Pool oli alkujaan vaalean sininen, mutta se on menettänyt osan väristään. Syynä tähän on turistien heittämät kolikot ja roskat, jotka ovat tukkineet osittain suonet, joista lämmin vesi on päässyt altaaseen. Aiemmin veden lämpötila oli niin korkea, ettei syanobakteerit pystyneet elämään siellä. Veden lämpötila on kuitenkin laskenut vesisuonien tukkeuduttua. Vuonna 1950 Morning Glory Pool pakotettiin purkautumaan geysirinä. Se syöksi veden lisäksi ulos muun muassa lähes 100 dollarin arvosta kolikoita, pulloja, nenäliinoja, sukkia, paitoja ja alusvaatteita. Sitä on yritetty saada purkautumaan useasti tuon jälkeen, mutta siinä ei ole kuitenkaan onnistuttu. Allasta siivotaan kuitenkin koko ajan, ja esimerkiksi vuoden 2004 aikana sieltä kerättiin 2 785 kolikkoa.
Yellowstonejärvi

Yellowstonejärvi on Yellowstonen kansallispuiston suurin ja maailman suurimpia vuoristojärviä. Se on 352 neliökilometrin laajuinen ja muodostunut Yellowstonen kalderan painanteeseen. Sen pohjassa on monia vulkaanisia muodostelmia, kuten geysireitä. Järvi on kylmä, ja se on jäässä joulukuulta toukokuulle. Järven vesissä elää suuri punakurkkulohipopulaatio, jota uhkaa kuitenkin harmaanieriän leviäminen alueelle.
Maantiede.
Yellowstonejärvi on noin 30 kilometriä pitkä ja 20 kilometriä leveä, ja sillä on noin 177 kilometriä rantaviivaa. Sen pinta-ala on 352 neliökilometriä, ja se on maailman toiseksi suurin järvi, joka sijaitsee yli 7 000 jalassa (noin 2 134 metriä).
Yellowstonejärvi muodostui vajoamaan, joka syntyi Yellowstonen kalderan romahduksesta ja jota sen jälkeen ovat muovannut mannerjäätiköiden aiheuttama eroosio. Se on historiansa aikana laskenut Tyyneenmereen, Pohjoiseen jäämereen ja Meksikonlahden kautta Atlantiin, johon se laskee nykyään Yellowstonejoen kautta. Järvessä on sattunut geologisia muutoksia aivan viime aikoinakin, sillä Yellowstonen kalderan eli kattilalaakson maaperä kohosi noin metrin 1923–1984 ja sen jälkeen alkoi vajota. Tämä on aiheuttanut pohjoisrannan nousemisen ja tulvimisen järven etelärannalla. Järven pohjassa on samoja vulkaanisia muodostelmia kuin muuallakin puiston alueella. Vedenalaiset kamerat ovat löytäneet pohjasta muun muassa geysireitä, kuumia lähteitä ja kraattereita.
Yellowstonejärvi on hyvin kylmä järvi. Se jäätyy joulukuussa ja vapautuu jääpeitteestä vasta toukokuun lopulla. Pohjan lämpötila pysyy ympäri vuoden noin neljässä asteessa. Järven lämpimimmät kohdat ovat Mary Bay -lahdella ja Stevensoninsaaren länsipuolella merenpohjan kanjonissa. Niitä lämmittävät useat kuumat lähteet. Kesällä pintaveden lämpötila on noin 4–10 astetta. Järvellä esiintyy myös paljon myrskyjä, ja lähes päivittäin syntyy 1,2–1,5 metriä korkeita aallokoita. Yleensä tuuli puhaltaa lounaasta.
Luonto.
Punakurkkulohen alalaji "Oncorhynchus clarkii bouvieri" elää Yellowstonejärvessä vain pienellä alueella, ja järvessä on alalajin suurin luonnollinen populaatio. Järvessä eli alkujaan punakurkkulohen lisäksi vain särkiin kuuluva "Rhinichthys cataractae". Niiden lisäksi järveen on levinnyt imukarppi, särkiin kuuluvat "Couesius plumbeus" ja "Richardsonius balteatus" sekä harmaanieriä. Näistä osa kuuluu puistoalueen alkuperäiseen lajistoon.
Harmaanieriän leviäminen uhkaa punakurkkulohikantaa. Harmaanieriä on huomattavasti punakurkkulohta suurempi petokala, ja järvessä aikuisen yksilön ruokavalio koostuu pääasiassa punakurkkulohista. Lohikanta voi romahtaa seuraavien sadan vuoden aikana 70 prosenttia.
Järven rantamilla elelee monia lintuja, muun muassa sääksiä, valkopäämerikotkia, amerikanpelikaaneja ja amerikanmerimetsoja. Rannoilla vaeltelee myös esimerkiksi hirviä ja harmaakarhuja.
Keijo Louna

Keijo Helmer Louna (s. 1931 Rauma, Suomi) on suomalainen harmonikkataiteilija ja -pedagogi. Hän voitti harmonikansoiton Suomen mestaruuden vuonna 1955.
Elämä ja ura.
Louna syntyi Raumalla. Hänen isänsä oli merimies, joka osti pojalleen ensimmäisen näppäinhanurin Turusta vuonna 1946. Ensimmäisenä opettajana oli Olavi Ruottu, jota nuori Louna itse pyysi opettajakseen. Ruottun muutettua Turkuun, Louna alkoi käydä siellä saakka soittotunneilla.
Lounan ensimmäinen ammattimaisempi soittokiinnitys oli Sirkus Sariolan kesäkiertueelle vuonna 1949, orkesterin vakiojäsenen, Aimo Känkäsen, estyttyä. Myöhemmin Louna säesti useiden näyttelijöiden ja muidenkin aikansa kuuluisuuksien kesäkiertueita, säestäen monentyyppistä musiikkia. Kiertueille osallistuivat myös muun muassa Reino Hirviseppä ja Ester Toivonen. Ajalle tyypillisiä tilaisuuksia olivat usein ohjelmalliset iltamat, joiden lopuksi esitettiin tanssimusiikkia.
Lounan voitettua harmonikansoiton Suomen mestaruuden vuonna 1955, tuolloin jo Yhdysvalloissa asunut Onni Laihanen houkutteli Lounaa puolen vuoden kiertueelle Pohjois-Amerikkaan. Laihanen ehti kuitenkin kuolla vuoden 1956 alussa ja kiertue peruuntui. Louna otti vastaan kuitenkin laivayhtiön tarjouksen osallistua matkalle "soittavana puolimatruusina" rahtilaivalla Bostoniin. Oleskeltuaan jonkin aikaa New Yorkissa ja tehtyään satunnaisia esiintymisiä, Louna palasi pian takaisin Suomeen.
Louna aloitti harmonikansoiton opetuksen vuonna 1952 Turun Urheiluliiton kerhotiloissa. Aluksi oppilaita oli noin kymmenen. Hän johti harmonikkakursseja myös Salossa ja Loimaalla. Kansalaisopistojärjestelmän yleistyttyä Louna alkoi vetää harmonikkakursseja useassa opistossa, minkä lisäksi hän toimi myös yksityisopettajana. Louna lopetti opetustyön keväällä 2010 lähes 60 vuoden opetusrupeaman päätteeksi. Lounan mukaan eräs hänen lahjakkaimmista oppilaistaan on ollut Marko Valtonen, joka jatkoikin opintojaan konservatoriossa.
Harmonikansoiton opetuksen ja harmonikkamyynnin ohella Louna on työskennellyt myös alusvaatekutomon myyntiedustajana, tiekarhun kuljettajana ja kunnossapitovastaavana sekä automyyjänä. Viimeksimainitun ammatin pariin Lounan johti autourheiluharrastus. Hän asuu Liedossa.
Ishtar (elokuva)

Ishtar on vuonna 1987 valmistunut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Warren Beatty ja Dustin Hoffman. Elokuvan ohjasi Elaine May. Elokuva maksoi 55 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, mutta tuotti lipputuloina vain 14 miljoonaa dollaria.
Tarina.
Amerikkalainen viihdyttäjäkaksikko sekoilee kuvitteellisessa pohjoisafrikkalaisessa Ishtarin kaupungissa.
Vastaanotto.
"Ishtar" on tunnettu yhtenä elokuvahistorian suurimmista ja kuuluisimmista epäonnistumisista. "Helsingin Sanomien" Helena Ylänen sanoo sen muistuttavan tyyliltään 1940-luvun merimiesfarsseja, paitsi etteivät Hoffman ja Beatty ole merimiehiä ”eivätkä järin iloisiakaan”. Hänestä Vittorio Storaron kuvaus on rumaa, sävellykset kamalia eikä asiaa paranna Hoffmanin ja Beattyn surkea laulutaito. Hänestä pääpari ei näyttele huonoja esiintyjiä vaan todella "ovat" sellaisia. "Video-oppaassa" vuodelta 1995 Bello Romano antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle tähtien sijasta pommin, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”. 
"Ishtarista" tuli eräänlainen kulttielokuva juuri huonoutensa takia. "Far Side" -pilapiirtäjä Gary Larson teki pilakuvan "Videovuokraamo helvetissä", jossa vuokraamon hyllyt ovat täynnä pelkkiä "Ishtar"-videokasetteja.
Pekka Hiltunen

Pekka Hiltunen (s. 1966 Oulu) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän työskentelee Mondon toimituspäällikkönä. Aiemmin hän on työskennellyt toimittajana Helsingin Sanomissa ja sen Kuukausiliitteessä, esimiehenä Me Naisissa ja Kodin Kuvalehdessä sekä Imagen toimituspäällikkönä. Hän sai aikakauslehtikilpailussa vuoden 2010 kirjoittavan toimittajan palkinnon lehtiartikkeleistaan, joita kuvailtiin syvällisiksi ja yhteiskunnallista keskustelua synnyttäviksi. 
Hiltunen on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri tiedotusopista Tampereen yliopistosta. 
Kirjailijanuransa Hiltunen aloitti jännitysromaaneilla. Esikoisteos "Vilpittömästi sinun" (2011) on ensimmäinen kirja Hiltusen Studio-trillerisarjassa, joka kertoo Lontoossa elävien suomalaisnaisten salaperäisistä operaatioista rikosten ja yhteiskunnallisten ongelmien parissa. Kirja sai vuonna 2012 Vuoden johtolanka -palkinnon ja Kaarlen palkinnon sekä kirjakauppiaiden raadin myöntämän Laila Hirvisaaren rahaston apurahan. Palkintoperustelujen mukaan romaani on ”taitavasti rytmitetty, intensiivinen ja jännittävä psykotrilleri” ja ”aloittaa uuden kauden suomalaisessa rikos- ja dekkarikirjallisuudessa”. Teos oli myös ehdolla pohjoismaisen Lasiavain-dekkaripalkinnon, kansainvälisen Impac Dublin -kirjallisuuspalkinnon sekä Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkinnon saajaksi. Kirja on ilmestynyt käännöksenä Ranskassa, Puolassa, Tšekissä, Islannissa, Saksassa ja Britanniassa, ja sen käännösoikeudet on myyty myös Turkkiin. Kirjasta on myös tehty dramatisointi, tv-sarja "Cold Courage". Sen ensimmäistä kautta kuvattiin Britannian ja Suomen lisäksi Irlannissa sekä Belgiassa. 
Hiltusen toinen teos "Sysipimeä" ilmestyi syksyllä 2012. Se on ilmestynyt käännöksenä Britanniassa, Saksassa, Tšekissä ja Ranskassa. Useita kiittäviä arvioita saanut teos valittiin myös Helsingin Sanomien Vuoden kirjat 2012 -listalle.
Elokuussa 2013 julkaistiin Hiltusen kolmas romaani "ISO", joka on hänen ensimmäinen kirjansa muulla kuin jännityksen saralla. Kustantaja luonnehtii teosta ”polttavan ajankohtaiseksi” proosaksi sekä romaaniksi lihavuudesta, häpeästä ja terveystiedosta. Tarinan lihava päähenkilö kamppailee kohtaamiaan ennakkoluuloja vastaan ”arjen rohkeudella, joskus huumorillakin”.
Hiltusen neljäs teos, Studio-trillerisarjan kolmas kirja "Varo minua", ilmestyi elokuussa 2015.
Viides romaani "Onni" ilmestyi loppukesällä 2016. Se on aikalaisromaani median ja toimittajantyön muutoksista sekä homojen oikeuksien edistymisestä Suomessa.
Studio-trillerien neljäs kirja "Syvyys" ilmestyi syksyllä 2019 ja viides, "Susipiste", kesällä 2023.
The Family of Man

The Family of Man oli valokuvanäyttely, jonka kuraattorina toimi Edward Steichen. Näyttely oli ensi kerran esillä 1955 New Yorkissa Museum of Modern Art -taidemuseossa (MoMA).
Steichenin mukaan näyttely oli hänen "uransa huipentuma". Näyttelyssä oli 508 kuvaa 273 valokuvaajalta 68 maasta, ja ne oli valittu lähes kahden miljoonan kuvan joukosta, joiden ottajat olivat sekä tunnettuja että tuntemattomia valokuvaajia. Kuvat kertovat ihmiselämästä, syntymästä, rakkaudesta ja ilosta, mutta niissä kuvataan myös sotaa, puutetta, sairautta ja kuolemaa. Steichen halusi tuoda visuaalisesti esiin ihmisen elämän universaaliuden ja valokuvan sen dokumentoijana.
Näyttelystä valmistui saman niminen kirja, jossa on Steichenin langon Carl Sandburgin esipuhe. Kirja ilmestyi 1950-luvulla monessa formaatissa, joista ensimmäinen oli alkujaan lehtikustantajan julkaisema taskukirja, jota myytiin lehtikioskeissa ja lentokentillä. Myöhemmin julkaisijana on ollut MoMA. Siitä otettiin 30-vuotisjuhlanvuoden kunniaksi uusi suurikokoinen painos, johon kuvat tehtiin alkuperäiskuvista.
Näyttely kiersi myöhemmin eri kokoonpainoissa 38 maassa. Ainoa säilynyt kokoonpano on Steichenin synnyinmaassa Luxemburgissa, ja se on pysyvästi esillä Clervaux'ssa. Kuvakokoelma liitettiin vuonna 2003 historiallisen merkityksensä vuoksi Unescon Memory of the World -luetteloon.
Euroopassa ja Suomessa.
The Family of Man -näyttelyn kopio oli esillä useissa kaupungeissa Euroopassa vuosina 1955-1962 samanaikaisesti Yhdysvalloissa kiertävän kanssa. Näyttelyn Euroopan kiertueen tilasi USIA (Yhdysvaltain tiedotustoimisto). Sen ensimmäinen versio (Copy 1) erosi vain vähän MoMA:n näyttelystä. Siinä oli 503 valokuvapaneelia ja 50 tekstipaneelia. 
Näyttely oli esillä Saksassa (Berliini, München, Hampuri, Hannover, Frankfurt), Ranskassa Pariisissa, Hollannissa, (Amsterdam ja Rotterdam), Belgiassa Brysselissä, Lontoossa, Italiassa (Rooma ja Milano), Jugoslaviassa Belgradissa ja Itävallassa Wienissä. Näyttely kiersi Pohjoismaissa Tanskassa (Århus, Aalborg ja Odense) sekä lopuksi Taidehallissa, Helsingissä. Tämä näyttely purettiin vuonna 1962.
Sulkakoipikorento

Sulkakoipikorento ("Platycnemis pennipes") on sulkakoipikorentoihin kuuluva, hento sudenkorentolaji.
Koko ja ulkonäkö.
Hoikkaruumiinen korento, jota erehtyy helposti pitämään jonakin tytönkorentona. Koiras on vaihtelevan sinisensävyinen ja siinä on mustia kirjailuja. Naaraan pohjaväri on kellanruskea. Nuoret korennot ovat lähes valkoisia, kunnes niiden väri on kehittynyt. Keskiruumiin selkä on musta ja kummallakin puolella on kaksi vaaleaa pitkittäisjuovaa, joista toinen jakaa korennon ”hartialla” olevan mustan alueen hieman Y-kirjainta muistuttavaan muotoon. Pää on varsin leveä, ja verkkosilmien välissä on kaksi vaaleaa poikkiviivaa. Koiraan takaruumis on sekä päältä että alta musta, mutta kärkiosassa selkäpuolella on vaalea pitkittäisviiru. Naaraan takaruumis on vaaleanruskea, ja siinä on vain hieman mustaa pitkittäisraitaa. Keskimmäisen ja takimmaisen raajaparin sääri on litteä ja hieman leventynyt, mikä on koko heimolle tunnusomainen piirre. Vaaleissa raajoissa on musta pitkittäisjuova ja suuria sukasia.
Levinneisyys.
Sulkakoipikorentoa tavataan laajalti Euroopassa pois lukien kuitenkin osa eteläisimmästä ja pohjoisimmasta Euroopasta. Idässä levinneisyys yltää Keski-Siperiaan saakka. Suomessa sulkakoipikorento on yleinen maan etelä- ja keskiosissa. Esiintymisalueen pohjoisraja on suunnilleen Kemi–Kuhmo-akselilla.
Elinympäristö ja elintavat.
Sulkakoipikorento vaatii elinpaikaltaan virtaavaa vettä. Tyypillisimmin sen löytää hitaasti virtaavan joen varrelta, mutta myös purot käyvät. Korennot oleskelevat lähellä rantaa mutta saattavat myös vaeltaa, jolloin niitä tavataan kauempana vesistöistä. Sopivalla paikalla laji on runsaslukuinen ja korentoja voi tavata jopa sadoittain. Korennot kuoriutuvat toukkanahoistaan lyhyen ajan sisällä ja aikuiset korennot ovat lennossa kesäkuun alkupuolelta elokuun lopulle.
Sulkakoipikorentojen munimisasento on tunnusomainen. Naaras laskeutuu vesikasveille ja munii kastaen takaruumiinsa vedenpinnan alapuolelle samalla, kun koiras pitää perälisäkkeillään kiinni naaraan niskasta. Koiras on koko munimisen ajan takaruumis ojennettuna ja raajat koukussa naaraan niskassa. Vierekkäin on tavallisesti useita munivia pariskuntia.
Wilhelm Wachtmeister

Wilhelm Hans Fredrik Wachtmeister (29. huhtikuuta 1923 – 3. helmikuuta 2012) oli ruotsalainen diplomaatti ja suurlähettiläs.
Wachtmeister aloitti uransa ulkoministeriössä 1946 ja oli vuosina 1958–1961 YK:n pääsihteerin Dag Hammarskjöldin läheinen työtoveri. Wachtmeister oli 1968–1974 Ruotsin ulkoministeriön ulkoasiainneuvos ja poliittisen osaston päällikkö. Augusto Pinochetin kaapattua vallan Chilessä vuonna 1973 Wachtmeister joutui vastakkain Ruotsin Santiagossa olleen suurlähettilään Harald Edelstamin kanssa. Wachtmeister kirjoittaa kirjassaan "Som jag såg det": ”Chilen päätettyä karkottaa Edelstamin Ruotsin hallituksen ei tarvinnut kutsua häntä kotiin. Kestämätön tilanne oli saanut helpon ratkaisun, jossa Chilestä tuli näytelmän konna.”
Sen jälkeen hän työskenteli suurlähettiläänä Washingtonissa 1974–1989. Virka oli ollut vapaana jonkin aikaa Ruotsin arvosteltua ankarasti Yhdysvaltojen Vietnamin sotaa. Yhdysvallat oli vastaukseksi kutsunut kotiin Tukholman-lähettiläänsä eikä ollut hyväksynyt Ruotsin vuonna 1973 nimittämää Washingtonin-lähettilästä Yngve Mölleriä. Tuona aikana lähetystön toiminnasta vastasi lähetystön kakkosmies Leif Leifland. Jäätävistä diplomaattisuhteista huolimatta Wachtmeisterin onnistui luoda suhteet Yhdysvaltojen hallintoon, ja sittemmin hänestä tuli presidentti George H. W. Bushin läheinen ystävä ja tennispartneri. Kolme viimeistä lähettiläsvuottaan hän oli Washingtonissa toimivan diplomaattikunnan vanhin. 
Wachtmeister oli 1993–1995 Ruotsin Yhdysvalloissa olevan kauppakamarin Swedish-American Chamber of Commerce puheenjohtaja. Hänen puolisonsa oli taiteilija Ulla Wachtmeister. Hänen tyttärensä Christina ”Titti” Wachtmeister (k. 1993) tuli tunnetuksi Ruotsin tulevan kuninkaan Carl Gustavin tyttöystävänä.
Sa’ar 3 -luokka

Sa’ar 3 -luokka oli Israelin laivaston ohjusveneluokka, jonka alukset valmistettiin Cherbourgissa Ranskassa. Alustyyppi oli paranneltu versio Saksan laivaston Jaguar-luokan aluksista.
Sa'ar 1 -luokan aluksista tuli Sa'ar 3 -luokan alus, kun siihen asennettiin Gabriel-meritorjuntaohjus.
Sa’ar 4 -luokka

Sa’ar 4 -luokka oli Israelin merivoimien ohjusveneluokka, jonka alukset valmistettiin Israelissa. Alustyyppi oli israelilaista suunnittelua ja perustui Sa’ar 3 -luokasta saatuihin kokemuksiin.
Alukset.
Vuoden 1974 lopulla Etelä-Afrikka tilasi laivastolleen kolme paranneltua Sa’ar 4 -luokan alusta. Ne valmistettiin Haifan telakalla Israelissa. Myöhemmin Etelä-Afrikan laivastolle valmistettiin vielä kolme samankaltaista alusta Sandock Austal Shipyardin -telakalla Durbanissa, mihin Haifan telakka toimitti materiaalin. Myöhemmin Etelä-Afrikka tilasi vielä kuusi saman kaltaista alusta suoraan Durbanista. Tilauksesta kolme peruutettiin myöhemmin. Yhdistyneiden kansakuntien asettama asevientikielto vaikeutti tilauksen toteuttamista. Laivasto nimesi alukset Warrior-luokaksi. Ne on varustettu Gabriel II - merimaaliohjusten (tunnetaan Etelä-Afrikassa nimellä Scorpion) lisäksi kahdella OTO Melaran 76 millimetrin tykillä.
Vuonna 2000 kaksi luokan aluksista myytiin Sri Lankalle, joka nimesi luokan Nandimithraksi. Kreikan rannikkovartiostolla on kolme luokan alusta, joiden aseistuksena on ainoastaan 30 millimetrin pikatykit. Ohjuksille varattuun tilaan kreikkalaiset ovat asentaneet nosturit.
Eric Woerth

Eric Woerth (s. 29. tammikuuta 1956) on ranskalainen poliitikko (RPR, UMP, Républicains). Hän oli François Fillonin hallituksissa budjetti- ja työministerinä 2007–2010 ja Chantillyn pormestari 1995–2017.
Woerthia epäillään laittomasta puoluerahoituksesta, ja asian on arvioitu voivan vaikuttaa Nicolas Sarkozyn mahdollisuuksiin päästä uudelle presidenttikaudelle. Asia tuli julki 2010, kun L'Oreal-kosmetiikkayhtiön omistaja Liliane Bettencourt ja hänen tyttärensä selvittelivät äidin kykyä päättää asioistaan.
Hän valmistui Université Paris-Panthéon-Assas, HEC Parisista ja Sciences Po:sta.
Tony Carey

Anthony Laurence Carey (s. 16. lokakuuta 1953 Turlock, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kosketinsoittaja, jonka muistetaan parhaiten Ritchie Blackmoren Rainbow-yhtyeen kosketinsoittajana vuosina 1975–1977.
Carey toimi sooloartistina 1980-luvun alkupuoliskolla ja sai jonkin verran listamenestystä. Hänellä oli myös Planet P Project -niminen yhtye samalla vuosikymmenellä. Sittemmin Carey on työskennellyt soittajana ja tuottajana monille artisteille kuten Jennifer Rush, Joe Cocker, John Mayall, Eric Burdon ja David Knopfler.
Vuonna 2009 Carey oli mukana Over the Rainbow -projektissa, jossa entiset Rainbow-yhtyeen jäsenet soittavat Rainbow’n kappaleita. Hän joutui kuitenkin jättäytymään pois projektista sairauden takia. Vuonna 2010 Carey ja Over the Rainbow -kitaristi Jurgen Blackmore perustivat EBC ROXX -nimisen yhtyeen.
David Stone

David Stone (alk. Michael David Stoyanoff; s. 1952 Toronto, Kanada) on kanadalainen kosketinsoittaja. Hän soitti Ritchie Blackmoren Rainbow-yhtyeessä koskettimia vuosilta 1977–1978. Hän oli mukana levyllä "Long Live Rock 'n' Roll." Muita hänen yhtyeitään ovat olleet muun muassa Symphonic Slam ja Max Webster.
Aren aukio

Aren aukio eli Kolmikulman aukio on Jyväskylän Puistolassa sijaitseva aukio. Se ilmentää 1900-luvun alussa suosittua sitteläistä kaupunkisuunnittelua. Vuoden 1899 kaavassa oli tarkoitus jatkaa kortteliruudukkoa pidentäen alkuperäisen ruutukaavan pitkittäiskatuja, mutta se ehti toteutua vain pieneltä osin. Sen korvasi vuonna 1910 ruutukaavoitusta karttaviin kaupunkisuunnitteluperiaatteisiin nojautuva kaava, joka perustui itävaltalaisarkkitehti Camillo Sitten ihanteisiin keskiaikaisista kaupungeista. Kauppakatua ei jatkettukaan suoraan useampaa korttelia kohti Tourujokea vaan päätettiin aukioon, joka tuli aivan lähelle kadun alkuperäistä Tourujoen puoleista päätä. Aukio on Jyväskylän ensimmäinen kaupunkiaukio ja tätä nykyä se hallitsee toista päätä Jyväskylän kävelykadusta.
Aukion nimi muotoutui kansan suussa Aren aukioksi, kun aukiolla sijaitsevan nykyisen Kolmikulman kauppakeskuksen paikalla olleen Keski-Suomen Sähköliikkeen liiketoimintaan otettiin mukaan autot. Perustaja Kalle Heinonen ilmoitti tuolloin uuden yrityksen nimeksi ARE, joka tulee sanoista auto, radio ja elektrisiteetti.
HMS Havock (1893)

HMS Havock oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1894 valmistunut Havock-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin 2. heinäkuuta 1892 Yarrow and Companyltä, ja sen valmistusmispäiväksi määrättiin 2. joulukuuta 1892. Aluksen köli laskettiin 1. heinäkuuta 1892 ja se laskettiin vesille 12. elokuuta 1893. Alus valmistui tammikuussa 1894, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 36 526 puntaa.
Palvelus.
Alus palveli koko uransa Britteinsaarten vesillä. Aluksen veturikattilat vaihdettiin 1899–1900 Hawthorn Leslien telakalla vesiputkikattiloihin, ja uudistuksen jälkeen aluksella oli kolme savuhormia. Keskimmäinen hormi oli paksumpi kuin laitimmaiset, ja aluksen masto jäi kahden etummaisen savuhormin väliin. Alus myytiin 14. toukokuuta 1912.
HMS Hornet (1893)

HMS Hornet oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1894 valmistunut Havock-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin 2. heinäkuuta 1892 Yarrow and Companyltä Cubitt Townista Lontoosta, ja sen valmistusmispäiväksi määrättiin 2. joulukuuta 1892. Aluksen köli laskettiin 1. heinäkuuta 1892 ja se laskettiin vesille 3. joulukuuta 1893. Alus valmistui heinäkuussa 1894, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 36 112 puntaa.
Palvelus.
Alus palveli Britteinsaarten vesillä lukuun ottamatta vuotta 1900, jolloin se oli Välimerellä. Se myytiin 12. lokakuuta 1909 London Ship Breaking Companylle romutettavaksi.
Edward Steichen

Edward Steichen, alk. Eduard Steichen (27. maaliskuuta 1879 Bivange, Luxemburg – 25. maaliskuuta 1973 Connecticut, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja, taidemaalari ja kuraattori.
Elämäkerta.
Kun Edward Steichen oli vuoden ikäinen, Steichenin perhe muutti 1881 Yhdysvaltoihin Hancockin kaivoskaupunkiin Michiganissa. Hän sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1900. Hän opiskeli litografiaa ja maalausta 1898 ja aloitti valokuvauksen jo varhain. Hänet huomattiin valokuvaajana ensi kerran 1899 valokuvanäyttelyssä Philadelphiassa. Steichen toimi taidemaalarina edellisen vuosisadan vaihteessa, mutta sovelsi maalauksen näkökulmia valokuvaukseen.
Steichen oli suunnittelemassa Alfred Stieglitzin lehteä "Camera Work" ja työskenteli valokuvaajana 1903–1917. Ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheissa hän toimi Yhdysvaltojen armeijan sotakuvaajana.
Vuosina 1923–1938 hän työskenteli Voguessa ja Vanity Fairissa sekä useissa newyorkilaisissa mainostoimistoissa. Toisen maailmansodan aikana hän palveli Yhdysvaltojen laivastossa, jossa hän vastasi valokuvauksesta. Tuolloin hän teki dokumenttielokuvan "Meren kuningatar" ("The Fighting Lady"), joka sai Oscan-palkinnon parhaana dokumenttielokuvana. Hänestä tuli 1945 U.S. Naval Photographic Instituten johtaja, ja hän erosi 1946 palveluksesta kapteenin arvoisena.
Toisen maailmansodan jälkeen hän työskenteli näyttelyintendenttinä ja vuodesta 1947 Museum of Modern Artin valokuvaosaston päällikkönä vuoteen 1962. Tässä tehtävässä hän toimi New Yorkissa "The Family of Man" -näyttelyn näyttelykomissaarina. Näyttelyn kierros alkoi Museum of Modern Artista 1955 ja kiersi kahdeksan vuotta ympäri maailmaa 37 maassa.
Dekstriini

Dekstriini, tärkkelyskumi, (C6H10O5)n, tärkkelyksen pilkkoutumistuote, jota syntyy kuumennettaessa tärkkelystä tai käsiteltäessä sitä hapoilla tai amylaasientsyymillä; dekstriiniä on mm. leivän kuoressa. Dekstriini on valkoista ainetta, joka ei sanottavasti liukene alkoholiin, mutta muodostaa pienen vesimäärän kanssa liimamaisen seoksen, jota käytetään mm. liimaseoksiin.
Dekstriinin CAS-numero on 9004-53-9.
Lähteet.
Facta 2001, dekstriini s. 433, 434
Okamakrilli

Okamakrilli ("Rachycentron canadum") tai oka-ahven on piikkimakrillikaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan kaikista valtameristä lämpimistä vesistä. Se on okamakrillien heimon (Rachycentridae) ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö.
Okamakrilli on pitkä ja ruumiinmuodoltaan solakka ja litteäpäinen kala. Se kasvaa yleensä noin 1,1 metrin mittaiseksi, mutta suurimmillaan okamakrilli voi saavuttaa 1,5–2 metrin pituuden ja lähes 70 kg:n painon. Okamakrillin selässä on kuudesta yhdeksään terävää piikkiä ennen pitkää selkäevää ja myös peräevä on pitkä. Pyrstöevä kalalla on kuunsirpinmuotoinen. Väriltään okamakrilli on kyljistään ruskea ja kyljissä on myös kaksi tai kolme hopeanharmaata raitaa.
Levinneisyys ja elintavat.
Okamakrillia tavataan trooppisista ja subtrooppisista vesistä Atlantin länsisosissa Kanadan etelärannikolta Argentiinaan, Atlantin itäosista Afrikan rannikolta, Intian valtamerestä ja Tyyneltämereltä Japanista Australiaan ulottuvalta alueelta. Kala elää lähellä koralliriuttoja, mangrovea kasvavilla rannoilla, lähellä muta- ja hiekkapohjia sekä avomerellä usein kelluvien esineiden läheisyydessä. Niitä tavataan usein paholaisrauskujen läheisyydestä, joskaan syytä tähän ei tiedetä. Okamakrillit liikkuvat sekä yksikseen että pieninä ryhminä. Laji syö kaloja, äyriäisiä ja pääjalkaisia. Kala kutee lämpimien kuukausien aikana.
Viljely.
Okamakrilli on hyvä ruokakala ja myös suosittu urheilukalastuksen kohde. Sitä viljellään erityisesti Kiinassa ja Taiwanissa, mutta myös Yhdysvalloissa ja Brasiliassa. Viljelyssä on otettava huomioon, että poikaset tarvitsevat suolaista vettä kehittyäkseen ja lämpötilan on oltava riittävä. Okamakrillia myydään tuoreena, savustettuna ja pakastettuna.
Šeikki Zayedin moskeija

Šeikki Zayedin moskeija () on moskeija Abu Dhabissa, Yhdistyneiden arabiemiirikuntien pääkaupungissa. Moskeija on maan suurin ja se nimettiin Yhdistyneiden arabiemiirikuntien perustajan ja ensimmäisen presidentin, Zayid ibn Sultan Al Nahyanin, mukaan. Moskeija avattiin vuonna 2007 ja sen rakentaminen maksoi 545 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Moskeijassa on 82 kupolia, pääkupolin sisäkorkeus on 70 metriä. Neljä minareettia yltävät 107 metrin korkeuteen. Rukoussaleja on neljä, pääsalissa on 96 koristeltua pylvästä. Pääsaliin mahtuu yli 7 000 ihmistä. Moskeijaan mahtuu yhteensä noin 40 000 ihmistä.
HMS Ferret (1893)

HMS Ferret oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1895 valmistunut Ferret-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin 6. tammikuuta 1893 Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä, jolloin sen valmistusmispäiväksi määrättiin 21. helmikuuta 1894. Aluksen köli laskettiin 1. heinäkuuta 1893 telakkanumerolla 596 ja se laskettiin vesille 9. joulukuuta 1893. Alus valmistui maaliskuussa 1895, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 36 168 puntaa.
Palvelus.
Alus palveli Britteinsaarten vesillä. Alus poistettiin palveluksesta 1908 ja se valittiin shrapnellien testaamiseen. Vuonna 1910 alus riisuttiin varusteista Chathamissa ja vuotta myöhemmin hylky upposi maalilaivana.
HMS Lynx (1894)

HMS Lynx oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1895 valmistunut Ferret-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin 6. tammikuuta 1893 Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä, jolloin sen valmistusmispäiväksi määrättiin 6. huhtikuuta 1894. Köli laskettiin 1. heinäkuuta 1893 telakkanumerolla 597. Alus laskettiin vesille 24. tammikuuta 1894 ja valmistui elokuussa 1895, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 36 463 puntaa.
Palvelus.
Alus oli koko uransa Britteinsaarten vesillä. Alus modernisoitiin 1902 Lairdin telakalla ja myytiin 10. huhtikuuta 1912 Wardille Prestoniin romutettavaksi.
Ultra HD

Ultra HD eli ultrateräväpiirto on näyttötarkkuus, jonka resoluutio on 3 840 × 2 160 pikseliä eli neljä kertaa niin paljon kuin täysteräväpiirrossa. Vaikka näyttötarkkuus on kehitetty Ultra HD -televisiolähetyksiä varten, sitä käytetään myös tietokone- ja pelikonsolikäytössä. Ultra HD:tä ei pidä sekoittaa 4K-resoluutioon, jonka pikselimäärä on 4 096 × 2 160. Näitä termejä käytetään usein synonyymeina, vaikka niiden tarkkuudet ovatkin erilaiset.
Tekniikka nimettiin virallisesti Ultra HD:ksi lokakuussa 2012, kun nimiä hallinnoiva Consumer Electronics Association -järjestö julisti 4K-tekniikan virallisen käyttönimen.
Heinäkuusta 2010 lähtien YouTube on tukenut Ultra HD -resoluutiota. Vuonna 2014 Netflix alkoi tukea Ultra HD -tasoista kuvaa. Joulukuussa 2018 Elisa Viihde alkoi lähettää muutamia jääkiekon Mestis-otteluita suorana Ultra HD -laatuisina. Keväällä 2019 Telia välitti Telia TV:n kautta jääkiekon SM-liigan pudotuspelejä Ultra HD -laatuisina. Joulukuussa 2019 Kansallinen audiovisuaalinen instituutti avasi uudistetun Elonet-palvelun jossa julkaistiin vanhoja suomalaisia elokuvia Ultra HD -tarkkuudelle digitoituna. Kesällä 2021 Yle Areena välitti Suomen jalkapallomaajoukkueen otteluita jalkapallon EM-kisoista Ultra HD -tasoisena.
Pav bhaji

Pav bhaji, joskus myös Pao bhaji, on intialainen, alun perin maratilaisesta keittiöstä tuleva pikaruoka. Ruokalaji on suosittu Maharashtran ja Gujaratin osavaltioissa sekä erityisesti isoilla metropolialueilla, kuten Mumbaissa. "Pav" merkitsee marathin kielellä ruokalajiin kuuluvaa leipäpalaa – sanan alkuperä on peräisin portugalin kielestä, jossa "pão" tarkoittaa kirjaimellisesti "leipää". "Bhajilla" tarkoitetaan taas annoksen pannulla paistettavaa kasvisten ja mausteiden kastikemaista, voimaperäisesti soseutettua seosta. Annoksen lisukkeisiin kuuluvat usein esimerkiksi korianterin lehdet, pilkottu raaka sipuli sekä sitruunanviipale. Voin runsas käyttö "Pav bhajin" valmistuksessa ja voitelussa liittyy myös ruokalajiin olennaisesti.
Historia.
Ruokalajin alkuperä sijoittuu 1800-luvun brittikolonialismin myötä teollistuneeseen Mumbaihin, jossa erityisesti tekstiiliteollisuus oli valtavassa kasvussa. Tehtaiden lounastaukojen lyhyyden vuoksi työläisillä ei normaalisti ollut aikaa nauttia täysipainoista lounasta. Kevyttä lounasta suosittiin myös siksi, että sellaisen jälkeen lounastauolta oli helpompi palata fyysisesti raskaan työn ääreen verrattuna täysipainoiseen, raskaaseen lounaaseen. "Pav bhajissa" perinteinen riisi tai roti korvattiinkin kevyemmällä "pav"-leivällä, ja curry-tyyppinen ruoka korvattiin niin ikään kevyemmällä "bhaji"-sekoituksella. Näistä ajoista asti "pav bhaji" on pysynyt myös siirtomaavallasta vapautuneen Intian yhtenä suosituimmista katu- ja lounasruoka-annoksista.
Ruokalaji on vaihtelevassa mittakaavassa levinnyt myös Intian ulkopuolelle ympäröivään itäiseen Aasiaan, mutta myös länsimaihin kuten Yhdysvaltoihin, Australiaan sekä Britanniaan.
Valmistus.
Koska "pav bhaji" on yleensä nopeasti valmistettava ruoka ja annoksen valmistajat joutuvat sopeutumaan raaka-aineiden nopeaan vaihtuvuuteen, annoksen resepti saattaa vaihdella hyvinkin selkeästi kausittain ja alueittain. Ruokalajin yleisimpinä ja todennäköisinä raaka-aineina voidaan kuitenkin mainita ainakin muussattu peruna, pilkottu tomaatti, hienonnettu sipuli, herneet sekä pilkottu paprika. Muut vihannekset, kuten kukkakaali, porkkana tai munakoiso, ovat myös usein hyödynnettyjä ainesosia. Mausteina valmistajat käyttävät yleensä omaa yksilöllistä "pav bhaji masala" -mausteseosta. Tämän lisäksi olennaisiin mausteisiin kuuluvat muun muassa valkosipuli, inkivääri, chili ja kurkuma. Sitruunamehun puristaminen annokseen on myös tavallista jo sitä valmistettaessa. Runsas mausteiden määrä antaa annokseen paljon makua mutta myös paksuntaa sen vedellä jatkettua koostumusta. Kun koko sekoitus on paistunut muutaman minuutin ajan, "pav bhaji" tarjoillaan lisukkeiden kera kuumalta astialta, usein voisilmän kera.
Frans Peter von Knorring

Frans Peter (Petter) von Knorring (6. lokakuuta 1792 Kokemäenkartano, Ruotsin kuningaskunta – 29. maaliskuuta 1875 Finström, Suomen suuriruhtinaskunta) oli Knorringin aatelissukuun kuulunut pappi.
Henkilöhistoria.
Frans Peter von Knorringin isä oli eversti, valtiopäivämies Henrik Gustaf von Knorring ja äiti Renata Elisabet Blum (1771-1841). Sisarusparveen kuului 14 lasta, joista puolet kuoli jo pikkulapsina. Hänen veljiään olivat senaattori Eugen von Knorring, Johan Gustaf von Knorring (1789-1839), kamariherra Karl Henrik von Knorring (1793-1863), Sebastian von Knorring (1795-1890), Georg Reinhold von Knorring (1801-1864) ja eversti Magnus Kasimir von Knorring (1806-1884). 
Hänen puolisonsa vuodesta 1820 oli hänen serkkunsa Ebba Helena Lybecker (1794-1869), joka oli majuri Georg Henrik Lybeckerin (1765-1828) ja Kristina Margareta Blumin (1772-1807) tytär. Blumin sisarusten isoisä oli Mikael Lebell, Porin ja Ulvilan kirkkoherra. 
Heille syntyi kahdeksan lasta, joista kolme eli aikuisiksi: Kristina Elisabeth Sofia von Knorring (1821-1822) kuoli sylilapsena, Matilda Helena von Knorring Lilius (1824-1903), Eva Augusta von Knorring von Pfaler (1825-1905), vänrikki Philip Egenolph von Knorring (1833-1858?), Johan Alfred von Knorring (1835-1835) kuoli sylilapsena, Nanny Sofia Lovisa von Knorring (1836-1837) kuoli sylilapsena ja Elis Hjalmar von Knorring (1837-1840) kuoli lapsena.
Frans Peter von Knorring oli ylioppilas Turun akatemiassa vuonna 1810, opiskeli Uppsalan yliopistossa vuonna 1813 ja Tarton yliopistossa suorittamatta tutkintoa. Papiksi hänet vihittiin vuonna 1827 ja teologian kunniatohtorin arvon hän sai vuonna 1857. Von Knorring toimi ensin Haapaniemen sotakoulussa opettajana vuodesta 1817 ja koulun siirryttyä Haminaan lehtorina Haminan kadettikoulussa, vuodesta 1827 koulun pastorina. Vuonna 1834 hän aloitti Finströmin kirkkoherran virassa Ahvenanmaalla ja oli vuodesta 1863 Ahvenanmaan lääninrovasti. Hän ehdotti myös kaupungin perustamista Ahvenanmaalle. Maarianhamina perustettiin keisarinna Maria Aleksandrovnan kunniaksi vuonna 1861. 
Von Knorring julkaisi historiallisia katsauksia, sekä ansiokkaan teoksen, joka käsitteli kansanopetusta. Tästä syystä häntä pidetään Ahvenanmaan koululaitoksen isänä. Lisäksi hän perusti Ahvenanmaan ensimmäisen sanomalehden vuonna 1868.
Frans Peter von Knorring oli monipuolisesti lahjakas, toimelias ja lämminsydäminen henkilö, jolla oli virkeät kirjalliset harrastukset. Hän julkaisi jo kadettikouluaikoinaan vuonna 1832 kuvauksen suomalaisista sotakouluista ja vuonna 1833 arvokkaan esityksen "Gamla Finland eller det forna Wiborska gouvernementet". Hän oli myös kielentutkija, joka julkaisi ruotsin kieliopin ja foneettisen tutkimuksen. Ahvenanmaalla hän toimi innokkaasti kansanopetuksen hyväksi ja kirjoitti uudenaikaisia kansankasvatusaatteita ennakoivan teoksen. Hän kirjoitti ahkerasti sanomalehtiin Ahvenanmaan historiasta ja sen väestön vanhoista uskomuksista.
Vuonna 1992 julkaistiin Ahvenanmaalla häntä esittävä postimerkki, joka pohjautuu Karl Emanuel Janssonin maalaukseen.
Joni Mäkelä

Joni Mäkelä (s. 28. syyskuuta 1993 Valkeakoski) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC KTP:tä. Pelipaikaltaan Mäkelä on hyökkäävä keskikenttäpelaaja tai laitahyökkääjä.
Seurajoukkueet.
Mäkelän pelaajaura ylimillä sarjatasoilla alkoi kaudella 2009, kun hän nousi OLS:in junioreista AC Oulun Ykkösen joukkueeseen. Mäkelä debytoi AC Oulun paidassa 15-vuotiaana 7. kesäkuuta 2009 Ykkösen ottelussa AC Oulu - Atlantis FC. Mäkelä teki tammikuussa 2010 kolmen vuoden sopimuksen AC Oulun kanssa. Veikkausliigadebyytin hän pelasi 16. toukokuuta 2010 ottelussa AC Oulu - IFK Mariehamn. 
Mäkelä on pelannut urallaan vuoteen 2019 mennessä neljä kautta Veikkausliigaa AC Oulun, KuPS:n ja KPV:n riveissä ja pelannut niissä 63 ottelua ja tehnyt kahdeksan maalia.
Maajoukkue.
Mäkelä on pelannut yhteensä 36 poikien maaottelua. Mäkelä debytoi maajoukkueessa 26. elokuuta 2008 alle 15-vuotiaiden maajoukkueen ottelussa Ruotsia vastaan.
Doug Walgren

Douglas Walgren (s. 28. joulukuuta 1940 Rochester, New York) on yhdysvaltalainen demokraattinen poliitikko ja asianajaja. Hän oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen 1977-1991.
Oltuaan seitsemän kautta edustajainhuoneessa Walgren hävisi vuonna 1990 32-vuotiaalle republikaanille Rick Santorumille Pennsylvanian 18. vaalipiirissä.
Fumaroli

Fumaroli on maankuoren aukko, josta purkautuu vesihöyryä, rikkihiiltä ja muita kaasuja. Fumaroleja on vulkaanisesti aktiivisilla alueilla.
Fumarolista vapautuva vesihöyry on yleensä pinnan lähellä olevan magman lämmittämää pohjavettä. Magmasta itsestään fumarolin kautta purkautuu hiilidioksidia, rikkidioksidia ja rikkivetyä. Nukkuvassa tulivuoressa saattaa edelleen olla aktiivisesti toimivia fumaroleja. Fumaroli voi höyrytä jopa vuosikymmeniä tai vuosisatoja, jos sen alla on pysyvä lämmönlähde. Sen sijaan toiset fumarolit voivat olla aktiivisia vain viikkoja tai muutamia kuukausia, jos ne syntyvät tuoreelle vulkaaniselle maaperälle, joka viilenee nopeasti.
Council on American-Islamic Relations

Council on American-Islamic Relations (lyh. CAIR, ) on Yhdysvaltain suurin islamilainen ihmis- ja kansalaisoikeusjärjestö. Sen päämaja sijaitsee Capitol Hillillä Washington D.C:ssä, ja sillä on paikallisosastoja koko maassa.
Järjestö perustettiin kesäkuussa 1994. Sen perustaminen oli osittain vastaus Arnold Schwarzeneggerin tähdittämälle elokuvalle Tosi valheita, jonka yhdysvaltalaiset muslimiryhmät katsoivat lietsovan arabi- ja muslimivastaisia stereotypioita. Vuonna 1995 CAIR otti hoitaakseen ensimmäisen syrjintätapauksensa, jossa muslimityöntekijältä oli evätty oikeus käyttää hijabia.
CAIR:n toiminta-ajatuksena on "parantaa islamin ymmärrystä, edistää keskustelua, turvata kansalaisvapaudet, voimaannuttaa yhdysvaltalaiset muslimit ja rakentaa liittoja​​, jotka edistävät oikeudenmukaisuutta ja keskinäistä ymmärrystä". Se puuttuu usein yhdysvaltalaisiin muslimeihin kohdistuvaan syrjintään ja etniseen profilointiin. CAIR tekee myös tutkimusta Yhdysvaltain muslimiyhteisöstä ja julkaisee vuosittaisia raportteja yhteisön väestötilastoista ja yleisestä mielipiteestä sekä muslimeihin kohdistuneista viharikoksista.
CAIR on saanut osakseen kritiikkiä useiden virkamiesten ja järjestöjen taholta. Sitä on syytetty muun muassa islamistisen agendan ajamisesta, ja sillä on väitetty olevan kytköksiä Muslimiveljeskuntaan ja Hamasiin. Marraskuussa 2014 CAIR lisättiin Arabiemiraattien terrorismiyhteyksistä epäiltyjen listalle. CAIR on kiistänyt syytökset ja kutsuu niitä islamofobiseksi lokakampanjaksi.
Joulukuussa 2023 Bidenin hallinto katkaisi yhteydet CAIRiin sen jälkeen, kun sen pääjohtaja Nihad Awad oli sanonut olevansa "iloinen" nähdessään palestiinalaisten murtautuvan ulos Gazasta 7. lokakuuta, ja että palestiinalaisilla "on oikeus itsepuolustukseen", mutta Israelilla "miehitysvaltana" ei ole.
Nya Folkbladet

Nya Folkbladet oli Vaasassa vuosina 1926–1930 ilmestynyt ruotsinkielinen kommunistinen sanomalehti.
Kerran viikossa ilmestynyt lehti oli tarkoitettu koko maan ruotsinkielisten kommunistien yhdyssiteeksi. Sen kustantajana toimi ruotsinkielisten työväenjärjestöjen muodostama Förlagsaktiebolag Ny Tid. Päätoimittajina työskentelivät August Isaksson (1927) ja Allan Asplund (1927–1930). Viranomaiset lakkauttivat "Nya Folkbladetin" yhdessä muun kommunistilehdistön kanssa kesäkuussa 1930.
Time of My Life

Time of My Life on 3 Doors Downin 19. heinäkuuta 2011 julkaistu, yhtyeen viides studioalbumi. Albumi on yhtyeen ensimmäinen studiolevytys sitten vuonna 2008 julkaistun "3 Doors Down" -albumin jälkeen. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 34.
Äänitys.
22. heinäkuuta 2010 yhtye kertoi Kanadan Londonissa pidetyn konserttinsa, että heidän olisi määrä alkaa nauhoittamaan uutta studiomateriaalia jo ensi viikon aikana. Samassa konsertissa myös albumin ensimmäinen raita, "On The Run", sai ensiesityksensä.
Lokakuussa 2010 yhtye viimeisteli albumin nauhoitusprosessin Los Angelesissa Kaliforniassa yhdessä Grammy-palkitun tuottajansa, Howard Bensonin kanssa. 27. lokakuuta 2010 3 Doors Down esiintyi T.J. Martellin säätiön järjestämässä hyväntekeväisyystapahtumassa, jossa kerättiin varoja leukemia-, syöpä- ja AIDS-potilaille. Saman tilaisuuden yhteydessä antamassaan haastattelussa yhtyeen laulaja Brad Arnold paljasti myös tulevan albumin nimen olevan "Time of My Life", ja lisäsi, että albumin julkaisua oli kaavailtu helmikuulle 2011.
10. tammikuuta 2011 albumin ensimmäinen single, When You’re Young, sai ensiesityksensä useilla eri radioasemilla. Singlejulkaisuna kappale julkaistiin 1. helmikuuta 2011.
31. maaliskuuta 2011 3 Doors Down tiedotti, että uusi studioalbumi julkaistaisiin 19. heinäkuuta. Brad Arnold puhui albumista hyvin myönteisesti:
19. toukokuuta yhtye tiedotti, että uuden albumin toinen singlejulkaisu, Every Time You Go, julkaistaisiin digitaalisessa muodossa 23. toukokuuta.
James Wong Howe

James Wong Howe (28. elokuuta 1899 Guangdong, Kiina – 12. heinäkuuta 1976 Los Angeles, Kalifornia) oli Kiinassa syntynyt yhdysvaltalainen elokuvaaja. Hän muutti viisivuotiaana perheineen Yhdysvaltoihin. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän aloitti Famous Players-Lasky -studiolla yleismiehenä, kokeiltuaan sitä ennen uraa nyrkkeilijänä. Howe harrasti valokuvausta ja hän kuvasi elokuvanäyttelijöitä heidän kokeillessaan eri puvustuksia. Näyttelijä Mary Miles Minter piti siitä, kuinka Howe sai hänen siniset silmänsä näyttämään kuvissa tummemmilta ja otti Howen puheeksi eri keskusteluissa tapaamiensa henkilöiden kanssa, mikä johti Howen päätymiseen elokuvaajaksi.
Kuvaajana Howella oli läheinen työsuhde ohjaaja William K. Howardin kanssa. Äänielokuvan tultua Howea pidettiin kuvaajana vanhanaikaisena ja mahdottomana käyttää, mutta Howard palkkasi hänet elokuvaansa "Transatlanticin salaisuus" (1931). Elokuvassa Howe käytti vastaavia matalia kattoja, joiden käytöstä "Citizen Kanessa" Orson Welles sai mainetta kymmenen vuotta myöhemmin.
Howe oli Oscar-ehdokkaana kaikkiaan kymmenen kertaa. Palkinnon parhaasta kuvauksesta hän sai elokuvista "Tatuoitu ruusu" (1955) ja "Hud – Lännen kapinallinen" (1963).
Työläinen

Työläinen oli Porvoossa vuosina 1906–1916 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen sanomalehti. Sen perustajahahmo oli sosiaalidemokraattien jyrkkään siipeen kuulunut Kullervo Manner. Lehden levikkialue ruotsinkielisen Porvoon ympärillä oli suppea, ja se lopetettiin lähinnä taloudellisten vaikeuksien takia.
Aluksi kahdesti ja vuodesta 1908 lähtien kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli suurimmillaan 2400 kappaletta vuonna 1912. Päätoimittajina työskentelivät Kullervo Manner (1907–1909), V. F. Aaltoranta (1910–1912), Rieti Itkonen (1912–1914), Toivo Järvinen (1914–1915) ja August Ahokas (1915–1916). Taustavaikuttajiin kuului muun muassa johtokunnan puheenjohtaja Joel Järnstedt.
Cristian Laevuo

Ilkka Cristian Schultz Laevuo on suomalainen laulaja ja musiikintekijä. Äänialaltaan hän on korkea baritoni.
Laevuo on toiminut solistina, sovittajana, säveltäjänä ja sanoittajana. Hän on säveltänyt ja sanoittanut kappaleita muun muassa hyväntekeväisyystapahtumiin, joulukonsertteihin ja sävellyskilpailuihin. Hän on myös tehnyt elektronista musiikkia jo 1990-luvulta lähtien aluksi lisäksi miksaten tunnettuja ulkomaisia kappaleita salanimillä. Sittemmin hän on keskittynyt omien kappaleiden tekoon. 
Vuonna 2002 Cristian Laevuo sijoittui jaetulle 3. sijalle Somero Soikoon -laulukilpailussa. Hän voitti Ponnahdus Pinnalle -laulukilpailun vuonna 2003 ja vuonna 2005 paikallisen Hämeen Tangotähti -laulukilpailun. Vuoden 2003 syksyllä Cristian esiintyi Turun paikallistelevision Turku-TV:n show’ssa Varjokuva-orkesterin säestyksellä.
Cristian Laevuo on vuosien mittaan esiintynyt lukuisissa yksityistilaisuuksissa. Hän toimi Satuhäät-ohjelmasarjan jakson hääjuhlaorkesterin solistina sarjan toisella tuotantokaudella. Hän on lisäksi esiintynyt mm. Olavi Virta 90 v -juhlaristeilyllä vuonna 2005, Ville-Paavali Hyvösen säveltämässä Jouluoopperassa vuonna 2008 , Riihimäellä järjestetyissä Asematapahtumissa ja lukuisissa hyväntekeväisyystapahtumissa. Laevuon ohjelmisto käsittää musiikkia rockista klassiseen. Vuonna 2011 Cristian Laevuo sovitti Ilkka Juotteen säveltämän ja sanoittaman gospelmessun, Riemumessun, jonka kantatoteutus tapahtui Lahden kirkkopäivillä kyseisen vuoden toukokuussa. Hän toimi messussa myös solistitehtävissä.
Klassisessa laulussa Laevuota ovat opettaneet oopperalaulajat Aulikki Metsäterä, Ingrid Bjoner ja Pia Raanoja sekä laulunopettaja Helge Nyman.
Musiikin lisäksi hän on toiminut avustajana erilaisissa televisiosarjoissa, kuten Salatuissa elämissä, Korkeajännityksessä, Ranuan kummeissa ja Kaverille ei jätetä.
Yksityiselämä.
Cristian Laevuo on ammattikoulutukseltaan erä- ja luonto-opas. Lisäksi hän on ylioppilas ja opiskellut suomen kielen perusopinnot avoimessa yliopistossa, sähkötekniikkaa ammattikorkeakoulussa, humanistisia tieteitä Helsingin yliopistossa ja kursseja Sibelius-Akatemian avoimella puolella.
Cristian Laevuo opiskelee syksystä 2017 lähtien ympäristösuunnittelijaksi Hämeen ammattikorkeakoulussa.
Lapsena hän on opiskellut pianonsoiton alkeet ja ennen aikuistumistaan klassista laulua ja teoriaa musiikkiopistoissa Riihimäellä ja Tampereella, ja sittemmin yksityisopetuksissa. Lapsuudessa ja nuoruudessa hän oli myös yhteensä yli 10 vuotta aktiivinen kuorolainen, muun muassa Lapsikuoro Pisaroissa Hyvinkäällä sekä Lopen lapsi- ja nuorisokuorossa.
Sukututkimus.
Cristian Laevuon äidinkieli on suomi. Hänellä on kuitenkin suomalaisten sukujuurien ohella mm. skandinaavinen ja keskieurooppalainen sukutausta. Laevuon isoisän äiti ja kirjailija Hagar Olssonin isä ovat keskenään sisaruksia. Hänen äitinsä isän isän ja isoisän omistuksessa oli aikanaan Lopella Rautakosken ruukki ja äitinsä isän setä Oskar Schultz on toiminut RKP:n kansanedustajana.
Karim Belkhadra

Karim Belkhadra (s. 4. joulukuuta 1963 Aubervilliers) on ranskalainen näyttelijä.
Belkhadra on esiintynyt elokuvissa vuodesta 1991 lähtien. Pääosin hän on esiintynyt draamoissa, komedioissa ja rikoselokuvissa, kuten "Viha" (1995), "Room to Rent" (2000) ja "Avant l'oubli" (2005). Belkhadran kenties suurin elokuvarooli oli elokuvassa "Purppuravirrat" (2000), jonka pääosaa näytteli Jean Reno. Belkhadra esiintyi myös Jean-Claude Van Dammen tähdittämässä elokuvassa "JCVD" (2008).
Lyle R. Wheeler

Lyle R. Wheeler (2. helmikuuta 1905 Woburn, Massachusetts – 10. tammikuuta 1990 Woodland Hills, Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvalavastaja. Hän valmistui Etelä-Kalifornian yliopistosta ja toimi teollisena muotoilijana ja lehtikuvittajana. Elokuvien parissa hän aloitti 1930-luvulla David O. Selznickin palveluksessa. Myöhemmällä urallaan Wheeler toimi lavastajana muun muassa useissa Otto Premingerin elokuvissa.
Wheeler oli kaikkiaan 29 kertaa ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Parhaan lavastuksen Oscar-palkinnon hän sai viidesti ja ne tulivat elokuvista "Tuulen viemää" (1939), "Anna ja Siamin kuningas" (1946), "Näin hänen kuolevan" (1953), "Kuningas ja minä" (1956) ja "Anne Frankin päiväkirja" (1959).
I. A. L. Diamond

I. A. L. Diamond (synt. Itek Domnici, 27. kesäkuuta 1920 Ungheni, Iași, Romania – 21. huhtikuuta 1988 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän syntyi Romaniassa, mutta varttui Brooklynissä, New Yorkissa. Opiskelujensa jälkeen Diamond muutti Hollywoodiin käsikirjoittajaksi ja erikoistui myöhemmin komedioihin. 
Vuodesta 1957 alkaen Diamond kirjoitti lähes yksinomaan elokuvaohjaaja Billy Wilderille, jonka kanssa hän jakoi parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinnon elokuvasta "Poikamiesboksi" (1960). Lisäksi Diamond oli palkintoehdokkaana elokuvista "Piukat paikat" (1959) ja "Onnenonkijat" (1966).