Frans Sammut

Frans Sammut (19. marraskuuta 1945 – 4. toukokuuta 2011) oli maltalainen romaani- ja tietokirjailija.
Elämä.
Sammut syntyi Żebbuġissa, Maltalla. Hän kävi peruskoulun Zebbugissa, jatkoi opintojaan St Aloysius' Collegessa ja sai opettajan pätevyyden St Michael's Teacher Training Collegessa. Hän suoritti perustutkinnon Maltan, arabian ja teologian Maltan yliopistossa ja sai Perugian yliopistossa pätevyyden opettaa italian kieltä ulkomailla.
Sammut sai ensi kerran tunnustusta 1960-luvun lopussa, jolloin hän oli mukana perustamassa kirjallisuuden elvytysliikettä ("Moviment Qawmien Letterarju"). Myöhemmin hän toimi Maltan kielen akatemian (Akkademja tal-Malti) sihteerinä.
Sammut työskenteli uransa loppuvaiheessa opetuksen parissa rehtorina, mutta hän toimi myös Maltan pääministerin kulttuurineuvonantajana vuosina 1996–1998. Hän oli naimisissa Catherine Cachian kanssa, ja heillä on kaksi poikaa, Mark ja Jean-Pierre.
Teokset.
Sammut julkaisi lukuisia teoksia. Menestysromaanin "Il-Gaġġa" ("Häkki") pohjalta Mario Philip Azzopardi ohjasi vuonna 1971 Rothmans-palkinnon voittaneen elokuvan "Samuraj". "Paceville" sai valtion kirjallisuuspalkinnon, ja "Il-Ħolma Maltija" ("Maltalainen unelma") on kirjallisuuskriitikko Norbet Ellul-Vincentin mukaan "vertaansa vailla maltalaisessa kirjallisuudessa". Entinen pääministeri ja näytelmäkirjailija Alfred Sant piti sitä Sammutin mestariteoksena, ja brittikirjailija ja -runoilija Marjorie Boulton kutsui sitä "huikeaksi saavutukseksi".
Sammut julkaisi myös novellikokoelmat "Labirint" ("Labyrintti"), "Newbiet" ("Vuodenajat") ja "Ħrejjef Żminijietna" ("Tarinoita ajastamme").
Hänen ei-fiktiivistä tuotantoaan ovat muun muassa teokset "Ir-Rivoluzzjoni Franċiża: il-Ġrajja u t-Tifsira" ("Ranskan vallankumous: historia ja merkitys"), "Bonaparti f'Malta" ("Bonaparte Maltassa"), jonka ranskankielinen käännös "Bonaparte à Malte" julkaistiin vuonna 2008, ja "On The Da Vinci Code" ("Da Vinci koodista", 2006), joka on kaksikielinen (englanti ja malta) kommentaari tästä kansainvälisestä menestysromaanista.
Sammut laati myös kriittisen laitoksen Mikiel Anton Vassallin "Lexiconista". Vassallia (k. 1829) pidetään maltan kielen isänä. Vuonna 2006 julkaistiin Sammutin maltankielinen käännös Vassallin teoksesta "Motti, Aforismi e Proverbii Maltesi" ("Għajdun il-Għaqal, Kliem il-Għerf u Qwiel Maltin"). Vuonna 2007 esperantonkielinen käännös Vassallin elämästä kertovasta teoksesta "Il-Ħolma Maltija" ("La Malta Revo") edusti Maltaa esperantonkielisessä klassikkokirjallisuuden kokoelmassa, jonka julkaisi New Yorkin Mondial Books.
Vuonna 2008 Sammutin romaanista "Il-Gaġġa" julkaistiin viides painos.
Vuonna 2009 Sammut esitti kumouksellisen uudelleentulkinnan Pietru Caxaron runosta "Xidew il-qada" (tunnetaan myös nimellä "Il-Kantilena"), joka on vanhin maltankielinen kirjallinen dokumentti.
Entinen Maltan yliopiston rehtori, filosofian professori ja johtava maltalaisintellektuelli Peter Serracino Inglott on todennut:
Sammutin nerokkuus on siinä, että hän kykeni ikään kuin voltairelaisena narrina muuntamaan historiallisen henkilön eräänlaiseksi ironisesti elämää suuremman naamion karnevalistiseksi kantajaksi. Lukija saadaan nauttimaan sellaisten persoonien kääntöpuolesta, joihin yleensä suhtaudutaan varauksettoman juhlavasti. Heidän epävarmuudelleen, lipsahduksilleen ja selityksilleen voi hymyillä kuin rikostoveri. Tyylin vaihdos historiallisesta kerronnasta fiktiiviseen on kenties suurin haaste kenelle tahansa kääntäjälle.
Viimeiset sanat.
Frans Sammutin kuuluisat viimeiset sanat olivat: "Vaimoni ja minun pitäisi mennä Jerusalemiin, mutta näyttää siltä, että suunnitelmat ovatkin muuttuneet. Olen nyt menossa taivaalliseen Jerusalemiin."
Serracino Inglott totesi: "Ymmärsin silloin, että itku ja nauru ovat joskus sama asia."