Vierassana

Vierassanat tai sivistyssanat ovat sanoja, jotka on omaksuttu kieleen muista kielistä mutta jotka eivät ole täysin kotiutuneet siihen. Vierassanat, kuten lainasanat yleensäkin, kulkeutuvat yleensä valtakielistä pienempiin kieliin tai ihailluista väheksyttyihin kieliin, ja näin yhtenäistävät kieliä ja vähentävät kielten moninaisuutta ja omaleimaisuutta. Muinaisia lainasanoja, jotka ovat jo vankka osa kansanperinnettä, ei lasketa vierassanoiksi.
Vierassanat katsotaan monissa maissa vahingollisiksi omalle kielelle. Esimerkiksi Ranskassa vierassanat ja myös vieraat rakenteet on kielletty kaikesta julkisesta tekstistä. Islannissa kielitoimisto tekee jokaisen uuden ei-skandinaavisen vierassanan tilalle skandinaavisista sanoista johdetun vastineen, jota on siitä lähtien käytettävä.
Suomessa kielitoimisto ei anna sitovia ohjeita sanojen käytöstä, vaan ainoastaan suosituksia. Suomen kieltä on kehitetty luomalla uudissanoja vierassanojen tilalle. Esimerkiksi "elektrisiteetistä" on tullut "sähkö" ja englannin "smiley" on saanut suomalaisen vastineen "hymiö". Kaikki omaperäiset uudissanat eivät ole menestyneet, esimerkiksi "kärkky" ei ole syrjäyttänyt "bakteeria".
Suomessa etenkin kulttuurin tai ammatillisen erityisalueen lainasanoja on kutsuttu "sivistyssanoiksi". Ne on lainattu kieleen vieraista kielistä siksi, ettei omassa kielessä ole ollut vastaavaa sanaa tai sanan paremman ammatillisen statusarvon vuoksi. Kaikki eivät suosittele sivistyssana-termiä käytettäväksi Suomessa. Termin katsotaan tukevan asennetta, jonka mukaan valtakielten matkiminen on sivistystä. Alun perin sivistyssanaksi kutsuttiin pelkästään niin sanotuista sivistyskielistä kuten kreikasta ja latinasta lainattuja sanoja. Myös sivistyssanakirjat ovat kohdanneet arvostelua nimensä vuoksi. Sen sijaan suositellaan käytettäväksi nimitystä vierassana, vaikka tämä käsitteenä sisältääkin myös lainatut nuorison puhekielen sanat. Puhekieli ei kuitenkaan kuulu varsinaiseen kirjoitettuun kieleen, joten sivistyssanakirjojen nimittäminen vierassanakirjoiksi ei kaiketi hämärtäisi niiden tarkoitusta. Sivistyssanakirja sisältääkin sivistyssanojen lisäksi tyypillisesti muitakin lainasanoja.
Vierassanat suomen kielessä.
Termin "vierassana" mallina ovat olleet ruotsin "främmande ord", saksan "Fremdwort" ja englannin "foreign word". 1900-luvun alusta 1970-luvulle puhuttiin "vierasperäisistä sanoista", kunnes ilmaisu korvattiin lyhyemmällä muodolla vierassana. Vierassanat ovat useimmiten hahmoltaan epäsuomalaisia sanoja. Niiden äännerakenteessa on usein suomelle vieraita piirteitä. Vierassanat on tapana jakaa "yleislainoihin", "erikoislainoihin" ja "sitaattilainoihin". Ensimmäisenä jaon esitti E. A. Tunkelo "Virittäjässä" 1907. Terho Itkonen on käyttänyt nimityksiä "kotoistuneet (vieras)sanat", "varsinaiset vierassanat" ja "vieraskieliset sanat". Kotoistunut sana on esimerkiksi "versio", joka on äännerakenteeltaan suomenmukainen. Monissa yleiskielen sanoissa on kuitenkin äännerakenteen vieraudesta kertova yksityiskohta, esimerkiksi sananalkuinen konsonanttiyhtymä. Suurin osa vierassanoista on erikoislainoja eli varsinaisia vierassanoja. Tällainen on esimerkiksi sana "demokratia", jolla on myös suomenkielinen vastine "kansanvalta". Usein vierassanoja käytetään, vaikka tarjolla on suomen kielen sana. Vieraskieliset sanat eli sitaattilainat taas kirjoitetaan suomessa samoin kuin lähtökielessä, eri kirjaimistoa käyttävän lähtökielen sanat siirtokirjoitettuna.
Jo vanhan kirjasuomen aikana nuoria ruotsalaisia lainasanoja välteltiin, jos tarjolla oli suomalainen vastine. Asetustekstien suomennoksissa oli sellaisia ilmauksia kuin "deductioni" (lausunto), mutta niitä käytettiin paremman puutteessa. Suomen kielen sanastoa kehitettiin määrätietoisesti 1800-luvulla.
Vierassanojen käyttö.
Luonteva vierassanojen käyttö edellyttää, että käytölle on olemassa jokin selkeä ja kiistaton peruste. Esimerkiksi jollekin vierassanalle ei ole olemassa omakielistä vastinetta, jolloin tunnetun vierassanan käyttö saattaa olla ainoa käytännöllinen tapa ilmaista asia. Omakielinen vastine saattaa olla unohtunut, jolloin vierassana on ainoa mieleen tuleva. Omakielisen vastineen tarkka määritelmä saattaa poiketa vierassanan määritelmästä, jolloin vierassana voi olla tarkkuutensa vuoksi sopivampi. Vierassana voi olla myös heikon väittelijän tehokeino, jolloin vierassanan avulla yritetään hämätä vastapuolta tarvitsematta turvautua valheisiin.
Sivistyssanoja käytetään toisinaan myös pinnallisena keinona puheen ylevöittämiseksi, jolloin ”tylsän tavanomaisesta ilmaisusta” tuleekin ”banaali ja triviaali ekspressio”. Toisaalta joidenkin vierassanojen kohdalla kotimaisen vastineen käyttäminen voi kuulostaa asiantuntevammalta. Näin on esimerkiksi monien englanninkielisten datatekniikan termien kohdalla, joiden nimittäminen sivistyssanoiksi on kyseenalaista.