tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dopamiinireseptori

Dopamiinireseptorit ovat merkittävä ryhmä metabotrooppisia G-proteiinikytkentäisiä reseptoreja selkärankaisten keskushermostossa. Välittäjäaine dopamiini on dopamiinireseptorejen ensisijainen endogeeninen ligandi.
Dopamiinireseptorit ovat vuorovaikutuksessa monissa neurologisissa prosesseissa, mukaan lukien motivaatiossa, mielihyvässä, kognitiossa, muistamisessa, oppimisessa ja liikkeiden hienosäädössä, kuten myös neuroumpieritysjärjestelmäviestinnän moduloinnissa. Epänormaali dopamiinireseptorien viestintä ja dopaminergisten hermojen toiminta on yhteydessä useisiin neuropsykiatrisiin häiriöihin. Tästä syystä dopamiinireseptorit ovat yleinen neurologisten lääkkeiden vaikutuskohde; antipsykootit ovat usein dopamiinireseptori antagonisteja ja psykostimulantit ovat tyypillisesti välillisiä dopamiinireseptori agonisteja.
Dopamiinireseptorien alatyypit.
Tunnetaan ainakin viisi dopamiinireseptorien alatyyppiä D1, D2, D3, D4 ja D5. Näistä D1 ja D5 kuuluvat D1-kaltaiseen reseptoriperheeseen, kun taas D2, D3 ja D4 kuuluvat D2-kaltaiseen reseptoriperheeseen. On olemassa viitteitä D6 ja D7 dopamiinireseptorejen olemassaolosta, mutta niitä ei ole vielä lopullisesti tunnistettu.
Globaalilla tasolla D1-reseptoreita on laajalti ilmaistuna kautta aivojen. Lisäksi D1−2 alityyppejä löytyy 10-100 kertaa tiheämmin kuin D3−5 alityyppejä.
Dopamiinireseptorien rooli keskushermostossa.
Dopamiinireseptorit kontrolloivat hermoston viestintää, joka moduloi useita tärkeitä käyttäytymisen osa-alueita, kuten spatiaalityömuistia. Vaikka dopamiinireseptoreita on levinnyt varsin laajalle, on aivojen eri alueilla eri reseptorityyppejä eri määrä, todennäköisesti heijastaen eri toiminnallisia rooleja.
Beetakarboliini

β-Karboliini (9H-pyrido[3,4-b]indoli) joka tunnetaan myös nimellä norharmaani on typpeä sisältävä heterosyklinen yhdiste. Se on myös prototyyppi ryhmälle yhdisteitä, jotka tunnetaan nimellä β-karboliinit.
Farmakologia.
β-Karboliini alkaloideja löytyy laajalti kasveista ja eläimistä, useimmiten ne vaikuttavat monoamiinioksidaasi inhibiittoreina (MAOI). Kasvikunnan β-karboliinit toimivat palautuvana, kilpailevana ja epäselektiivisenä monoamiinioksidaasi inhibiittorina. β-Karboliineja löytyy luontaisesti myös ihmisestä, joista merkittävimmät ovat tryptoliini ja pinoliini. Useat β-karboliinit sitoutuvat bentsodiatsepiinireseptoriin toimien käänteisagonistina; Tämä voi lisätä kouristelutaipumusta ja ahdistuneisuutta, mutta toisaalta myös parantaa muistia. Farmakologisesti β-karboliinit ovat varsin laaja ryhmä. Yhdisteestä riippuen ne estävät serotoniinin takaisinottoa, estävät epäselektiivisesti Na+-riippuvaista kuljetinta tai sitoutuvat bentsodiatsepiini-, opiaatti- ja dopamiinireseptoreihin.
Kemia.
β-Karboliinit kuuluvat indoli alkaloidien ryhmään ja koostuvat pyridiinirenkaasta joka on yhdistynyt indolirankaan. β-Karboliinien rakenne on samankaltainen tryptamiinin kanssa, paitsi etyyliamiini ketju on yhdistynyt takaisin indolirenkaaseen yhden ylimääräisen hiiliatomin kautta, muodostaen kolmirenkaisen rakenteen. β-Karboliinien biosynteesin uskotaan tapahtuvan samaa reittiä kuin vastaavan tryptamiinin. Pyridiinirengas mahdollistaa yhdisteille eri saturaatiotasoja. Näitä mahdollisia kaksoissidoksia ilmentää oikealla olevassa kuvassa punainen ja sininen viiva. Jotkin β-karboliinit fluoresoivat kun niitä pidetään ultraviolettivalossa.
Esiintyminen luonnossa.
Yleisimpiä kasvikunnasta löytyviä β-karboliineja ovat harmiini, harmaliini ja tetrahydroharmiini. Tunnetuimmat kasvikunnan lähteet lienevät kahvi ja tupakka. On tutkittu, että tupakoitsijoilla MAO-A toimii 30 % teholla ja MAO-B 40 % teholla. Tällä hetkellä tunnetaan 64 eri β-karboliini alkaloidia hajaantuneena ainakin kahdeksaan eri kasviheimoon.
Skorpionien kuoren sarveiskerros sisältää β-karboliineja, tehden niiden ihosta fluoresoivan kun sitä altistetaan tietyn aallonpituiselle ultraviolettivalolle, tämä onnistuu esimerkiksi blacklightin valolla.
Kuisma ja Helinä (runoelma)

Kuisma ja Helinä on vuonna 1902 julkaistu Larin-Kyöstin kertova runoelma. Se koostuu yhdestätoista laulusta ja on kuvaus kolmiodraamasta, kun kasakkajoukko majoittuu 1880-luvulla hämäläiseen taloon.
Larin-Kyösti oli leinolainen uusromantikko. Tähän kuten moneen muuhunkin teokseensa hän sai innoituksen rakkaudestaan menneeseen maailmaan ja runomuotoon.
Runoelman tapahtumaympäristönä on hämäläinen maalaisympäristö ja aiheena tuhoisa ja mustasukkainen lemmentarina.
Kari Voutilainen

Kari Voutilainen (s. 2. kesäkuuta 1962 Rovaniemi) on suomalainen kelloseppä. 
Nuoruus.
Voutilainen kasvoi Kemissä. Hänen isänsä oli pankkiiri ja äitinsä kotiäiti. Voutilainen piti puutöistä sekä mekaanisista laitteista ja hän kiinnostui kellosepän töistä isänsä ystävän omistamassa kellokaupassa.
Voutilainen suoritti kellosepän tutkinnon Tapiolassa sijainneessa Kelloseppäkoulussa vuosina 1983–1986 ja jatkoi opintojaan vuonna 1989 Sveitsin International Watchmaking Schoolissa, jossa hän suoritti WOSTEP-tutkinnon.
Ura.
Vuonna 1990 hän muutti Sveitsin Fleurieriin. Vuosina 1990–1999 hän toimi Parmigiani Mesure et Art du Tempsillä restauroiden harvinaisia kelloja. Voutilainen halusi kuitenkin rakentaa omia kelloja ja vuonna 2000 hän siirtyi WOSTEP-kouluun (Watchmakers of Switzerland Training and Educational Program) opettajaksi siinä toivossa, että voisi iltaisin tehdä omia töitään, mutta kävi ilmi, että päätyö veikin oletettua enemmän aikaa. 
Vuonna 2002 Voutilainen perusti sveitsiläiseen Môtiersin kaupunkiin omaa nimeään kantavan yrityksen, joka suunnittelee ja rakentaa kelloja käsityönä. 
Pian Voutilainen sai tilauksen rakentaa tunnetulle brändille monimutkainen tourbillon-kello. Valmis kello esiteltiin vuoden 2004 Baselworld-messuilla, jolloin toiset kellontekijät tunnistivat Voutilaisen kädenjäljen ja kannustivat häntä tekemään kelloja omissa nimissään. Ensimmäiset Voutilaisen nimissä julkaistut kellot olivat esillä seuraavan vuoden messuilla. 
Voutilaisen yritys toimii vuonna 1906 rakennetussa viisikerroksisessa kartanossa, jossa on myös Voutilaisen asunto. Hänellä on kolmisenkymmentä työntekijää ja he valmistavat vuodessa noin 60 kelloa. Yrityksen myynnin ja markkinoinnin Voutilainen hoitaa itse. Suurimman osan ajastaan Voutilainen käyttää kellojen rakentamiseen. Voutilaisen ateljeen valmistamat kellot maksavat verottomina 87 000–600 000 euroa. Kelloja tehdään vain tilauksesta. Tilaushetkestä kellon valmistumiseen kuluu noin kaksi vuotta.
Voutilaisen saavutuksia urallaan:
Tadaksahakin kieli

Tadaksahakin kieli on Malin Gaon alueen Ménakan ja Ansongon piireissä asuvien idaksahakien puhuma pohjoinen songhaikieli. Sen lähimmät sukukielet ovat tagdal, tasawaq ja korandje. Tadaksahakin puhujia arvioidaan olevan 31 800 henkeä (vuonna 2005).
Tuaregi on vaikuttanut hyvin voimakkaasti tadaksahakin sanastoon ja kielioppiin, ja eräät tutkijat ovat pitäneet sitä songhain ja tuaregin sekakielenä. Sen äännejärjestelmälle ovat ominaisia faryngaaliset konsonantit sekä faryngalisoituneet alveolaarit. Sanastossa on vain noin 300 songhaista peräisin olevaa lekseemiä, joiden taivutusjärjestelmä on usein erilainen kuin tuaregiperäisillä sanoilla. Ehkäpä erikoisin piirre on se, että verbejä johdettaessa songhaiperäiset sanat korvataan vastaavilla tuaregin verbeillä, esim. "ŋa" ’syödä’ – "ʃ-íkʃa" ’ruokkia’, "bíibi" ’olla musta’ – "s-ǝkwǝl" ’tehdä mustaksi’, "kár" ’lyödä’ – "nǝ-mm-aŋɣa" ’lyödä/tappaa toinen toisensa’.
Mordecai Richler

Mordecai Richler (27. tammikuuta 1931 Montreal, Kanada – 3. heinäkuuta 2001 Montreal, Kanada) oli kanadalainen kirjailija lastenkirjailija ja käsikirjoittaja.
Mordecai Richler syntyi 1931 Montrealin juutalaisalueella. Hän sai ortodoksijuutalaisen kasvatuksen, mutta tunsi itsensä jo 12-vuotiaana ateistiksi, mikä raivustutti hänen perheensä. Richler opiskeli hetken Montrealin Sir George Williamsin yliopistossa pääaineen englanti. Hän halusi kuitenkin jo tuolloin kirjailijaksi ja jätti koulun kesken. Richler asui 1951–1952 Pariisissa, missä sai vaikutteita eksistentialistikirjailijoilta. Hän palasi 1952 Kanadaan ja julkaisi 1954 ensimmäisen romaaninsa, "The Acrobats". Pian Richler muutti Lontooseen, missä asui 1970-luvulle saakka.
Richlerin ensimmäiset Britanniassa tehdyt romaaninsa, "Son of a Smaller Hero" (1955) ja "A Choice of Enemies" (1957) käsittelivät hänen nuorena kärimäänsä köyhyyttä ja antisemitismiä. Richler julkaisi 1959 romaanin "The Apprenticeship of Duddy Kravitz", joka oli kasvutarina kunnianhimoisesta nuoresta miehestä, joka yhdistää materiaalisen omistuksen henkilökohtaiseen menestykseen. Romaani sai laajempaa huomiota vasta 1974, kun siitä tehtiin elokuvaversio, jota Richler itse oli käsikirjoittamassa. Käsikirjoitus oli Oscar-ehdokkaana.
Richler palkittiin vuoden 1968 romaanista "Cocksure" Kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkinnolla. Kirja aiheutti kuitenkin myös ristiriitaisia arvosteluja rohkean seksin kuvaamisen ja kielenkäytön takia. Sitä kutsuttiin muun muassa ”likaiseksi”, minkä takia brittiläinen W H Smith -ketju ei ottanut sitä myyntiin. Richler sai 1971 toistamiseen Kenraalikuvernöörin palkinnon, tällä kertaa romaanista "St. Urbain’s Horseman". Hän muutti 1972 takaisin Kanadaan.
Romaanien lisäksi Richler kirjoitti myös muita teoksia. Hän julkaisi 1970-luvulla humoristisen esseekokoelman "Notes on an Endangered Species and Others" (1974) ja ensimmäisen osan lastenkirjasarjastaan, jossa pääosassa oli Jaakko Kakkonen. Hänen myöhempiä romaanejaan olivat "Joshua Then and Now" (1980), "Solomon Gursky Was Here" (1989) ja "Harvey’s Version" (1998).
Richler oli kahdesti naimisissa. Hänen ensimmäinen avioliittonsa oli lyhyt, mutta 1960 hän nai kanadalaisen mallin Florence Woodin. He saivat viisi lasta ja olivat naimisissa Richlerin kuolemaan asti. Richler kuoli 2001 montrealilaisessa sairaalassa munuaissyövän aiheuttamiin komplikaatioihin.
NHL-kausi 1977–1978

NHL-kausi 1977–1978 oli National Hockey Leaguen historian 61. kausi. Sen aikana 18 NHL-joukkuetta pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Scotty Bowmanin valmentama Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa Boston Bruinsin otteluvoitoin 4–2. Kyseessä oli Montreal Canadiensin kolmas peräkkäinen mestaruus. Kaiken kaikkiaan se oli NHL:n olemassaolon aikana Canadiensin 20. ja seuran koko historian 21. Stanley Cup -mestaruus.
Runkosarjan pistepörssin, maalipörssin ja plus/miinus-tilaston voitti Canadiens-hyökkääjä Guy Lafleur, joka keräsi kauden aikana kaikkiaan 132 tehopistettä pelaamissaan 78 ottelussa. Hänen tekemiensä maalien määrä oli 60. NHL-palkinnoista Lafleurille myönnettiin Art Ross Trophyn ohella Hart Memorial Trophy ja Lester B. Pearson Award. Lisäksi hänet valittiin liigan . Lafleur voitti myös pudotuspelien pistepörssin. Hän teki 15 pudotuspeliottelussa yhteensä 21 tehopistettä, joista 10 oli maaleja ja 11 syöttöpisteitä. Pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin ja Conn Smythe Trophyllä palkittiin Lafleurin tavoin Canadiensia edustanut puolustaja Larry Robinson. 
Kauden päätteeksi jaettiin ensimmäisen kerran liigan parhaalle puolustavalle hyökkääjälle myönnettävä Frank J. Selke Trophy. Ensimmäisen Selke-palkinnon sai Canadiensin Bob Gainey. 
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Ristisubventio

Ristisubventio tai ristiinsubventointi (ristiintukeminen) tarkoittaa sitä, että joltakin asiakasryhmältä veloitetaan liikaa, jotta toiselta voisi veloittaa liian vähän. Tyypillisesti posti, tietoliikenneyhteydet, joukkoliikenne ja moni muu asia tulevat asiakasta kohden kalliimmiksi syrjäseuduilla kuin tiheästi asutuilla alueilla. Jos palvelut ovat kaikkialla maassa samanhintaisia, usein tästä seuraa, että kaupunkilaiset tukevat hinnoissaan syrjäseudun palveluita. 
Vaihtoehtoisesti monopoli voi ylihinnoitella kannattavilla ja alihinnoitella tappiollisilla alueilla. Ristisubventio voi olla laitonta määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä kilpailunrajoituslain 6 §:n mukaisesti, jos sitä harjoittavalla yrityksellä on määräävä markkina-asema, se tekee jossain monopolivoittoja ja käyttää näitä voittoja alentaakseen hintojaan (toisaalla) kilpaillulla sektorilla (viedäkseen näin markkinaosuutta kilpailijoiltaan).
Helsinki-Vantaan lentoaseman ja muiden Finavian ylläpitämien kenttien, ns. maakuntakenttien, välillä vallitsee ristisubventio.
Denard Robinson

Denard Xavier Robinson (s. 22. syyskuuta 1990 Deerfield Beach, Florida) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän edustaa AAF-liigan Atlanta Legendsia, ja ennen ammattilaisuraansa pelasi yliopistojalkapalloa pelinrakentajana Michiganin yliopiston joukkueessa. Robinson pystyy pelaamaan keskushyökkääjänä ja laitahyökkääjänä. Yliopistourallaan hän pelasi myös pelinrakentajana.
Robinsonin tavaramerkkinä on pitää kengännauhoja auki otteluissa, joka on myös tuonut hänelle lempinimen "Shoelace".
Ura.
Robinson pelasi Michiganin yliopiston joukkueen pelinrakentajana kaudesta 2009 kauteen 2012 saakka. Hänet tunnetaan poikkeuksellisesta nopeudestaan. Robinsonin virallinen ennätys 100 metrin juoksussa on vuonna 2009 juostu 10,44.
Ammattilaiskentille siirryttäessä Robinson vaihtoi pelipaikkansa pelinrakentajasta laitahyökkääjäksi. Jacksonville Jaguars varasi hänet vuoden viidennellä kierroksella, 135. pelaajana. Robinson pelasi Jacksonvillessä neljä kautta sekä laitahyökkääjänä että keskushyökkääjänä. Jaguars ei uusinut Robinsonin sopimusta kauden 2016 jälkeen.
Robinson haki paikkaa Chicago Bearsin ja New York Jetsin harjoitusleireiltä syksyllä 2017. Hän neuvotteli myös CFL-liigan Saskatchewan Roughridersin kanssa. Syksyllä 2018 Robinson liittyi uuden AAF-liigan Atlanta Legendsiin.
Jawaharlal Nehru -palkinto

Jawaharlal Nehru -palkinto (engl. "Jawaharlal Nehru Award") on kansainvälinen palkinto, jonka myöntää Intian valtio. Palkinto on perustettu vuonna 1965, ja sitä hallinnoi Intian kulttuurisuhteiden neuvosto (engl. "Indian Council for Cultural Relations") (ICCR). Palkinto annetaan henkilölle, joka on edistänyt merkittävällä tavalla kansojen välistä keskinäistä ymmärtämystä, hyvää tahtoa ja ystävyyttä. Palkintosumma on 2,5 miljoonaa Intian rupiaa.
Krystal (ravintola)

Krystal on yhdysvaltalainen pikaruokaketju, jonka päämaja sijaitsee Chattanoogassa, Tennesseessä. Krystal usein luokitellaan hyväksi vaihtoehdoksi Yhdysvaltain keskiosista kotoisin olevalle hampurilaisketjulle, White Castlelle. Krystal on suosittu opiskelijoiden keskuudessa ja on tullut tunnetuksi syöntikilpailuistaan.
Historia.
Krystalin perustivat 24. lokakuuta 1932 Chattanoogassa, Tennesseessä yrittäjät Rody Davenport Jr. ja J. Glenn Sherill.
Villequier

Villequier on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Se sijaitsee Seinen rannalla.
Kirjailija Victor Hugo vietti paljon aikaansa Villequierissa. Hugon tytär meni naimisiin Charles Vacquerien kanssa, ja vuonna 1943 he molemmat hukkuivat Seinen vuoksiaaltoon tässä kylässä. Vacquerien asunnossa Villequierissa on nykyään Victor Hugo museo.
Saint-Maurice-d’Ételan

Saint-Maurice-d’Ételan on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa.
Kunnan tärkein nähtävyys on 1400-luvulla rakennettu linna Château d’Ételan.
Château d’Ételan

Château d’Ételan on linna Saint-Maurice-d’Ételanin kunnassa Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Linna sekä siihen kuuluva Madelainen kappeli on nimetty suojelukohteeksi.
Linna on rakennettu 1400-luvulla Ranskan kuninkaan Ludvig XII kamariherralle, Louis Picardille.
Tässä linnassa Katariina de’ Medici julisti vuonna 1563, että hänen poikansa oli Ranskan kuningas Kaarle IX.
Linnassa ovat vierailleet myös Ranskan kuningas Henrik IV ja filosofi Voltaire.
Krāslava

Krāslava () on kaupunki ja kunta itäisessä Latviassa lähellä Valko-Venäjää. Kaupunki sijaitsee Väinäjoen pohjoisrannalla. Länsiluoteessa sijaitsevaan Riikaan on linnuntietä noin 220 kilometriä. Krāslavan 9 857 asukkaan kaupunki on 19 277 asukkaan kunnan (Krāslavas novads) keskus (2012).
Riiasta itäkaakkoon johtava, Jēkabpilsin kautta ja Daugavpilsin pohjoispuolitse Valko-Venäjän rajalle vievä valtatie A6 tuo maantieyhteyden Krāslavaan. Latvian toiseksi suurin kaupunki Daugavpils on maanteitse 45 kilometrin päässä lännessä. Lähimpään Valko-Venäjän puoleiseen kaupunkiin Verh’njadzvinskiin on maanteitse 61 kilometriä; maiden välinen raja-asema on osuuden puolivälissä. Krāslavan rautatieasema sijaitsee noin 4 kilometriä kaupungin keskustasta luoteeseen. Kraslava on merkittävä Venäjältä, Valko-Venäjältä ja Ukrainasta rautateitse saapuvan rahtiliikenteen kauttakulkupaikkakunta.
William Gillette

William Gillette (24. heinäkuuta 1853 Hartford, Connecticut, Yhdysvallat – 29. huhtikuuta 1937) oli yhdysvaltalainen 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa työskennellyt näyttelijä, näytelmäkirjailija ja teatteriohjaaja. Hän näytteli muun muassa Sherlock Holmesin roolissa ja sovitti sen teatterille.
Gillette syntyi 1853 Hartfordissa. Hänen isänsä oli Yhdysvaltain senaattori Francis Gillette. Hän oli äitinsä puolelta sukua puritaanijohtaja Thomas Hookerille, joka saapui 1633 Englannista Massachusettsiin.
Gillette kiinnostui jo nuorena näyttelemisestä ja jätti siksi collegen kesken. Hän esiintyi New Orleansissa 1875 pikkuroolissa, jolla ei ollut vuorosanoja, ja sai vielä myöhemmin samana vuonna New Yorkista ystävänsä Mark Twainin avustuksella hieman isomman roolin näytelmästä "Colonel Sellers". Gillette toimi näyttelijänä kuusi vuotta Bostonissa, New Yorkissa ja Keskilännessä. Gustave ja Daniel Frohman palkkasivat 1881 Gilletten New Yorkiin näytelmäkirjailijaksi, näyttelijäksi ja ohjaajaksi. Hänen ensimmäinen näytelmänsä oli "The Professor", jonka hän ohjasi ja jossa hän oli pääosassa. Se sai ensi-iltansa Madison Squaren teatterissa, jossa sitä esitettiin 151 kertaa.
"The Professorin" jälkeen Gillette teki Frances Hodgson Burnettin kanssa yhteistyössä "Esmeraldan", jonka nimiosaa esitti ensin Annie Russell ja sitten Viola Allen. "Esmeraldaa" esitettiin melkein vuosi, ja sen jälkeen Gillette kirjoitti "The Private Secretaryn".
Gilletten näytelmä "Held by the Enemy" (1886) oli ensimmäisiä merkittäviä Yhdysvaltain sisällissotaan sijoittuneita draamoja. Myös vakoilutarina "Secret Service" (1895) sijoittuu sisällissotaan. Sen pääosa esitti Philadelphiassa Maurice Barrymore ja New Yorkissa Gillette itse. Lontoon näyttelijöihin kuului muun muassa nuori Ethel Barrymore. Gillette sovitti 1899 Sherlock Holmesin Broadwaylle, ja monet Sherlock Holmesin tunnuspiirteistä ovatkin Gilletten kehittämiä eivätkä Arthur Conan Doylen. Lontoon esityksissä näytteli myös nuori Charlie Chaplin.
Saint-Wandrille-Rançon

Saint-Wandrille-Rançon on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa.
Kunnassa sijaitsee Saint-Wandrillen luostari ("Abbaye de Saint-Wandrille"). Luostari on kokenut vuosisatojen saatossa kovia, ollen välillä myllynä ja yksityisasuntona.
Etelämeren laulu (vuoden 1942 elokuva)

Etelämeren laulu () on Walter Langin ohjaama yhdysvaltalainen musikaalikomediaelokuva vuodelta 1942. "Etelämeren laulun" käsikirjoittajina toimivat Joseph Schrank, Robert Pirosh, Robert Ellis ja Helen Logan. 20th Century Fox tuotti elokuvan.
Technicolor-menetelmällä kuvatun musikaalikomedian pääosissa ovat Betty Grable ja Victor Mature. Sivuosissa ovat muun muassa Jack Oakie ja Thomas Mitchell.
"Etelämeren laulu" kuvattiin Kalifornian Santa Catalina Islandilla, Havaijin Honolulussa ja 20th Century Foxin studioilla Century Cityssä, Los Angelesissa.
Vastaanotto.
"Etelämeren laulu" sai ensi-iltansa kotimaassaan Floridan Miami Beachilla 5. helmikuuta vuonna 1942 ja New Yorkissa 11. maaliskuuta 1942; maanlaajuinen ensi-ilta oli 13. maaliskuuta. Suomessa "Etelämeren laulu" sai ensi-iltansa 24. maaliskuuta vuonna 1944.
"Etelämeren laulusta" ilmestyessään tuli suuri menestys lippuluukuilla. Elokuva oli Foxin kolmanneksi menestynein elokuva sinä vuonna; kaksi Foxin menestyneintä elokuvaa olivat Grablen elokuvat "Rosita tanssii ja hymyilee" ja "Röyhkeä ja rakastunut".
Tukums

Tukums () on kaupunki ja kunta Latviassa, linnuntietä 57 kilometriä pääkaupunki Riian länsipuolella. Tukumsin 19 729 asukkaan kaupunki on 32 907 asukkaan kunnan (Tukuma novads) keskus (2012).
Kaupunki on pientalovaltainen ja sinne on sähköistetty lähijunayhteys Riiasta. Riian ja Ventspilsin välinen liikenne ohittaa kaupungin sen eteläpuolitse valtatietä A10 (eli eurooppatietä ) seuraten. Valtatie nopea maantieyhteys pääkaupunkiin. Tukums on Riian lähijunaliikenteen läntinen pääteasema (Riian rautatieasema–Jūrmala–Tukums-linja), ja rautatie on kaupungin tärkeä kulkuyhteys. Kaupungissa on kaksi rautatieasemaa: keskustan eteläpuolella pääkaupunkiin suuntautuvalle henkilöliikenteelle tärkeä Tukums 1 ja kaupungin länsiosassa risteysasema Tukums 2.
Georges Savaria

Georges Savaria (27. maaliskuuta 1916 Montréal – 1998) oli kanadalainen pianisti, ondes Martenot'n soittaja ja säveltäjä. 
Savaria opiskeli isänsä Joseph-Élien johdolla pianon- ja urkujensoittoa. Teoriassa hän sai yksityisopetusta Claude Champagnelta. Hän sai vuonna 1937 pianistina Prix d'Europen ja lähti Pariisiin, jossa häntä opettivat Louis Aubert (harmonia, teoria), Lazare Lévy (piano), Marguerite Long (piano) ja Pierre Lucas (piano). Lisäksi hän opiskeli Schola Cantorum de Parisissa kontrapunktia Daniel-Lesurin ja urkujensoittoa Olivier Messiaenin johdolla. Toisessa maailmansodassa hän joutui internoiduksi leirille, mutta hänen onnistui paeta ja palata Kanadaan vuonna 1943.
Savaria on esiintynyt pianistina muun muassa Québecin sinfoniaorkesterin kanssa. Hän opiskeli ondes Martenot'n soittoa vuosina 1959–1960 ja soitti sitä muun muassa Claude Champagnen "Altituden" kantaesityksessä CBC-sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1960.
Savaria kuului Conservatoire de musique du Québec'n pysyvään henkilökuntaan vuodesta 1965. Hänen oppilaidensa joukossa oli Albert Grenier. Vuosina 1976–1978 hän opetti pianonsoittoa Conservatoire de Trois-Rivières'ssa, ja vuosina 1978–1980 hän toimi sen johdossa. Hänen omien sävellystensä joukossa on pianokonsertto (1951), lauluja ja pianokappaleita.
Clytus Gottwald

Clytus Gottwald (20. marraskuuta 1925 Bad Salzbrunn – 18. tammikuuta 2023) oli saksalainen säveltäjä ja kuoronjohtaja. Hän opiskeli Tübingenin ja Frankfurtin yliopistoissa, ja hän sai vuonna 1961 tohtorinarvon. Hän päätteli väitöskirjassaan renessanssisäveltäjien Johannes Ghiselinin ja Jean Verbonnet'n olleen sama henkilö.
Gottwald toimi vuosina 1958–1970 kanttorina Paavalin kirkossa Stuttgartissa. Hän perusti vuonna 1960 Schola Cantorum Stuttgartin, jota hän johti, kunnes se hajosi vuonna 1990. Gottwald tunnetaan varsinkin avantgarde-spesialistina, mutta hänen musiikillisen mielenkiinnon kohteensa olivat kuitenkin laajat. Hänen useimmat omat sävellyksensä ovat kuorolle tai laulusolistille, joskus nauhan kanssa.
Gottwald sai vuonna 2009 Kulturpreis Baden-Württembergin elinikäisistä saavutuksistaan ja vuonna 2012 Preis der Europäischen Kirchenmusikin työstään hengellisen musiikin parissa.
NHL-kausi 1976–1977

NHL-kausi 1976–1977 oli National Hockey Leaguen historian 60. kausi. Sen aikana 18 NHL-joukkuetta pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa Boston Bruinsin otteluvoitoin 4–0. Kyseessä oli NHL:n olemassaolon aikana Canadiensin 19. ja seuran koko historian 20. Stanley Cup -mestaruus. 
Kaudeksi 1976–1977 California Seals vaihtoi paikkakuntaa, ja siitä tuli Cleveland Barons. Myös Kansas City Scouts muutti, ja siitä tuli Colorado Rockies. Kaudella 1976–1977 Scotty Bowmanin valmentama Montreal Canadiens teki historiaa voittamalla ensimmäisenä NHL-joukkueena 60 runkosarjaottelua. Vahvalla puolustuksella ja Vezina Trophy -palkitulla maalivahtikaksikolla varustettu Canadiens hävisi kauden aikana ainoastaan kahdeksan ottelua, mikä oli saavutus, johon edes 1980-luvulla NHL:ää hallinnut Edmonton Oilers ei kyennyt. Päästettyjä maaleja joukkueella oli vain 171. Syksyllä 1976 moni tärkeä Canadiens-pelaaja oli ollut mukana Kanadan voittoisassa joukkueessa vuoden 1976 Kanada-cupissa ja saanut sitä kautta lisää itseluottamusta.
Runkosarjan pistepörssin voitti Montreal Canadiensin hyökkääjä Guy Lafleur, joka keräsi kaikkiaan 136 tehopistettä pelaamissaan 80 ottelussa. Plus/miinus-tilaston ykkönen oli Norris-palkinnon saanut Canadiens-puolustaja Larry Robinson. Saman joukkueen Steve Shutt teki puolestaan eniten runkosarjamaaleja, yhteensä 60 kappaletta. NHL-palkinnoista Guy Lafleurille myönnettiin Art Ross Trophyn ohella Hart Memorial Trophy ja Lester B. Pearson Award. Lisäksi hänet valittiin liigan . Lafleur voitti myös pudotuspelien pistepörssin. Hän teki 14 pudotuspeliottelussa yhteensä 26 tehopistettä, joista 9 oli maaleja ja 17 syöttöpisteitä. Suoritustensa myötä Lafleur arvostettiin pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi, ja hän sai Conn Smythe Trophyn. 
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Gilbert Amy

Gilbert Amy (s. 29. elokuuta 1936 Pariisi) on ranskalainen avant garde -säveltäjä ja kapellimestari. Hän opiskeli Pariisin konservatoriossa, jossa hänen opettajiinsa kuuluivat Olivier Messiaen ja Darius Milhaud. Hän tutustui myös Pierre Boulez'hen ja opiskeli tämän johdolla Baselissa. Hänestä tuli Boulez'n seuraaja Domaine musicalin kapellimestarina.
Vuonna 1976 Amy perusti Nouvel Orchestre Philharmonique de Radio Francen, jonka ensimmäinen kapellimestari ja taiteellinen johtaja hänestä tuli. Hän on opettanut Yalen yliopistossa, ja vuosina 1984–2000 hän toimi Lyon Conservatoire Superieur de Musiquen johdossa.
Amyn sävellyksiin lukeutuvat sinfoninen "Orchestrahl" (1985–1989) sekä vuonna 1999 kantaesitetty ooppera "Le Premier Cercle". Amy on saanut teoksillaan lukuisia palkintoja.
Lorenzo Tio

Lorenzo Tio jr. (21. huhtikuuta 1893 New Orleans – 24. joulukuuta 1933 New York) oli yhdysvaltalainen klarinetisti.
Elämä.
Lorenzo Tio jr. syntyi 21. huhtikuuta 1893 New Orleansissa, Louisianan osavaltiossa. Hän varttui musikaalisessa perheessä. Hänen isänsä oli Lorenzo Tio sr. (1867-1908) oli tunnettu klarinetisti ja samoin hänen setänsä Louis (Luis) Tio (1862-1922). Tio oppikin jo nuorena soittamaan klarinettia. Sen lisäksi hän soitti oboeta. Varhaisina vuosinaan hän soitti sinfoniaorkesterissa (Lyre Club Symphony Orchestra). Sittemmin hän soitti pienemmissä kokoonpanoissa ja torvisoittokunnissa.
Tion ammattimainen ura alkoi vuonna 1916, kun hän meni Chicagoon, jossa soitti Manuel Perezin (1871-1946) orkesterissa. Samaan aikaan hän esiintyi myös Papa Celestinin kokoonpanossa. Vuonna 1918 Tio liittyi Armand Pironin orkesteriin (Piron’s New Orleans Orchestra), jossa soitti aina vuoteen 1928 asti. Orkesteri teki vuosina 1923-1924 kiertueen New Yorkiin ja palasi sitten takaisin New Orleansiin. Pironin orkesteri teki useita levytyksiä vuosina 1923-1925 New Yorkissa ja New Orleansissa. Tio soitti levyillä klarinetin ohella tenorisaksofonia. Tio soitti 20-luvulla lyhyitä aikoja myös Tuxedo Brass Bandissa. Sittemmin hän teki levytyksiä Jelly Roll Mortonin, Sidney Bechet’n ja Clarence Williamsin kanssa. 
1930-luvulla Tio muutti New Yorkiin, jossa hänellä oli oma orkesteri. Tio kuoli New Yorkissa 24. joulukuuta 1933. Hänet haudattiin Saint Louis Cemetery nro 2:een, New Orleansiin. 
Musiikillinen merkitys.
Vaikka Lorenzo Tion jr. yhdisti jazzmusiikkiin vaikutteita klassisesta musiikista, hänen pääasiallinen merkityksensä jazzin kehityksessä oli opettajana monelle nuoremman polven soittajalle. Tion oppilaita olivat sellaiset tunnetut muusikot, kuten Barney Bigard, Jimmie Noone, Albert Nicholas, Louis Cottrell jr., Paul Barnes, Omer Simeon, Sidney Bechet ja Johnny Dodds.
Vaaleakanahaukka

Vaaleakanahaukka ("Accipiter novaehollandiae") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sen esiintymisaluetta ovat Australia, Indonesia, Papua-Uusi-Guinea ja Salomonsaaret.
Sen elinpiiriä ovat lauhkean vyöhykkeen metsät, subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät ja mangrovemetsät vuorovesirajan yläpuolella.
Kuvaus.
Vaaleakanahaukka on voimakasrakenteinen keskikokoinen lintu. Harmaalla muodolla on harmaa pää ja selkä, tummat siivenkärjet, raidallinen harmaa rinta ja pyrstö ja valkoinen alapuoli. Valkoinen muoto on maailman ainoa lintu, joka on kokonaan valkoinen.
Lintu on noin 40–55 cm pitkä, ja sen siipien kärkiväli on 70–110 cm. Naaraat painavat noin 680 g ja ovat koiraita paljon suurempia. Koiraat painavat keskimäärin 350 g.
Levinneisyys ja elinpiiri.
Linnun esiintymisaluetta ovat Pohjois-, Itä- ja Kaakkois-Australian ja Tasmanian rannikot, toisinaan myös rannikot Länsi-Australiassa, Pienillä Sundasaarilla, Molukeilla, Uudessa-Guineassa ja Salomonsaarilla.
Niiden tavallisimpia elinpiirejä ovat subtrooppiset ja trooppiset mangrovemetsät nousuveden rajan yläpuolella sekä alavat kosteikot, mutta myös lauhkean vyöhykkeen metsät.
Wilhelm Frass

Wilhelm Frass (29. toukokuuta 1886 St. Pölten, Itävalta – 1. marraskuuta 1968 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen kuvanveistäjä.
Frass opiskeli Akademie der bildenden Künste Wienissä. Hän oli ensimmäisessä maailmansodassa jalkaväessä. Anschlussin aikana hän johti Kunst- und Modeschule der Stadt Wienin korkeakoululuokkaa ja toimi Hanns Blaschken alaisena kulttuurihallinnossa kuvanveiston asiantuntijana.
Hän kuului Wienin sesessionisteihin. Hänelle myönnettiin vuonna 1936 merkittävä valtionpalkinto Großer Österreichischer Staatspreis. Vuoden 1945 jälkeen tehdyssä arviossa häntä ei pidetty vakavasti syyllisenä natsiajan toimijana ja hän pääsi palaamaan alan tehtäviin.
Jo pitkään oli esitetty epäilyjä että Wienin tuntemattoman sotilaan muistomerkissä olisi jonkinlainen kansallissosialismin ylistysteksti. Teksti löytyi vuonna 2012. Veistoksesta löytyi myös Frassin avustajan Alfons Riedelin pasifistinen teksti.
Röyhkeä ja rakastunut

Röyhkeä ja rakastunut () on vuonna 1942 ilmestynyt yhdysvaltalainen musikaalikomedia, jonka ohjasi Gregory Ratoff. "Röyhkeä ja rakastunut" perustuu samannimiseen Kenneth Earlin ja Fidel LaBarban tarinaan, josta Robert Ellis, Helen Logan ja Lynn Starling laativat käsikirjoituksen. Elokuvan pääosia esittävät John Payne, Betty Grable, Victor Mature ja Jane Wyman. "Röyhkeä ja rakastunut" on mustavalkoinen ja kestää 80 minuuttia.
"Röyhkeä ja rakastunut" sai kotimaan ensi-iltansa 1. elokuuta vuonna 1942 ja Suomen ensi-illan elokuva sai 24. kesäkuuta vuonna 1945. 20th Century Fox -studio tuotti elokuvan.
"Röyhkeä ja rakastunut" oli vuoden 1942 menestyneimpiä elokuvia; 20th Century Foxin toiseksi menestynein. Foxin menestynein elokuva vuonna 1942 oli myös Grablen musikaalikomedia, "Rosita tanssii ja hymyilee".
Juoni.
Tommy Lundy (Victor Mature) on röyhkeä entinen mestarinyrkkeilijä, joka yrittää aloittaa näyttelijänuraa Broadwaylla. Hän rakastuu vastanäyttelijäänsä Pat Lambertiin (Betty Grable), joka on salaa naimisissa William J. "Bill" Smithin (John Payne) kanssa.
Rosita tanssii ja hymyilee

Rosita tanssii ja hymyilee () on vuonna 1942 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen musikaalikomediaelokuva, jonka ohjasi Irving Cummings. Elokuvan pääosia esittävät Betty Grable, John Payne, Carmen Miranda ja Cesar Romero. Grablen tulevaisuuden aviomies, jazzmuusikko Harry James, tekee cameoroolin yhtyeensä kanssa. "Rosita tanssii ja hymyilee" kertoo Broadwaylla työskentelevästä pariskunnasta, jota uhkaa eroaminen menneisyyden rakastettujen astuttua kuvaan.
"Rosita tanssii ja hymyilee" perustuu samannimiseen Philip Wylien kirjoittamaan tarinaan, josta Walter Bullock, Ken Englund ja Jacques Théry laativat käsikirjoituksen. "Rosita tanssii ja hymyilee" on kuvattu Technicolor-menetelmällä.
"Rosita tanssii ja hymyilee" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 6. marraskuuta vuonna 1942 ja Suomen ensi-illan elokuva sai 4. helmikuuta vuonna 1945. 20th Century Fox -studio tuotti elokuvan.
"Rosita tanssii ja hymyilee" oli vuoden 1942 menestyneimpiä elokuvia; 20th Century Foxin menestynein.
"Lux Radio Theater" lähetti elokuvasta tehdyn 60 minuutin radiosovituksen 22. toukokuuta vuonna 1944, jossa Betty Grable ja Carmen Miranda uusivat elokuvaroolinsa. Dick Powell esitti radiosovituksessa John Paynen roolin.
Līvāni

Līvāni (historiallisesti ) on kaupunki ja kunta Latvian itäosissa. Kaupunki sijaitsee Väinäjoen pohjoisrannalla, linnuntietä noin 25 kilometriä Jēkabpilsistä ja 140 kilometriä Riiasta kaakkoon. Līvānin kaupungissa asui vuoden 2012 alussa 8 663 henkeä, ja koko kunnassa (Līvānu novads) oli 13 680 asukasta.
Līvānin kautta kulkee valtatie A6 Riiasta itäkaakkoon, Jēkabpilsin kautta kohti Daugavpilsiä ja Valko-Venäjän rajaa. Kaupunki on myös Daugavpilsistä Riikaan vievän rautatien varrella. Kaupungissa on rautatieasema.
Patrik Parkkonen

Patrik Parkkonen (s. 23. tammikuuta 1993 Porvoo) on suomalainen jääkiekkopuolustaja.
Ura.
Seuraura.
Parkkonen on Jokereiden kasvatti, mutta hän siirtyi jo varhain juniorina HIFK:hon. Parkkonen voitti A-nuorten SM-hopeaa vuonna 2010, B-nuorten Suomenmestaruuden vuosina 2009 ja 2010 sekä C-nuorten SM-pronssia vuonna 2009. 
Parkkonen teki Jokereiden kanssa sopimuksen kesäkuussa 2010. Hän siirtyi kuitenkin kaudeksi 2010–2011 Pohjois-Amerikkaan, kun WHL-joukkue Brandon Wheat Kings varasi Parkkosen 59. pelaajana . Joukkue kauppasi hänen oikeudet heti Medicine Hat Tigersille. Parkkonen pelasi joukkueessa vuoteen 2012.
Kaudeksi 2012–2013 Parkkonen palasi Suomeen Porin Ässiin kaksivuotisella SM-liigasopimuksella.
Kausi 2019-2020
Parkkonen siirtyi Pohjois-Amerikkaan, ECHL-joukkue Wichita Thunderin takalinjoille. Puolustaja nakutti 56 ottelussa tehot 8+37=45 ja voitti joukkueensa pistepörssin. Parkkonen sai myös kaksi kutsua AHL:an; marraskuussa 2019 Parkkonen nostettiin Bakersfield Condorsiin ja keväällä 2020 Chicago Wolvesiin, jossa hän pelasi kaksi ottelua.
Kausi 2021-2022
Parkkonen siirtyi heinäkuussa 2021 kuukauden tryout-sopimuksella HC Energie Karlovy Varyyn.
Maajoukkueura.
Parkkonen edusti Suomen alle 17-vuotiaiden maajoukkuetta Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla vuonna 2009 ja World Hockey Challengessa vuonna 2010. 
Parkkonen on pelannut myös neljä nuorten maaottelua.
Mauser

Mauser Waffenfabrik, yleisesti tunnettu nimellä Mauser on saksalainen asetehdas, joka toimii Oberndorff am Neckarissa. Yrityksen täydellinen nimi on nykyisin "Mauser-Werke Oberndorf Waffensysteme GmbH". Yritys on valmistanut lukuisia kivääreitä ja pistooleita Saksan armeijan käyttöön, mutta myös tavalliseen siviilikäyttöön 1800- ja 1900-luvuilla. Useissa maissa on valmistettu tehtaan aseita myös lisensseillä. Mauser valmistaa nykyisin erityisesti aseita urheilukäyttöön.
Historia.
Kuninkaallinen Oberndorfin asepaja perustettiin heinäkuussa 1811 Württembergin kuninkaan Fredrik I:n aloitteesta. Jo perustamista seuraavana vuonna asepaja työllisti 133 työntekijää.
Winsome Cripps

Winsome Cripps (myöhemmin Dennis, 9. helmikuuta 1931 – 30. toukokuuta 1997) oli australialainen yleisurheilija, joka osallistui olympiakisoihin. 
Cripps kuului Helsingin olympialaisissa 1952 Australian 4 × 100 metrin viestijoukkueeseen, jonka muut jäsenet olivat Shirley Strickland, Verna Johnson ja Marjorie Jackson. Joukkue juoksi alkuerissä nopeimman ajan ja oli yksi suurimmista kultamitalisuosikeista loppukilpailussa. Unelma olympiavoitosta tuhoutui kuitenkin viimeisen vaihdon Crippsiltä Jacksonille kömmähdykseen. Joukkue sijoittui lopulta viidenneksi.
Henkilökohtaisilla sadalla ja kahdella sadalla metrillä Cripps juoksi finaalissa sijoittuen kummallakin matkalla neljänneksi.
Chicagon Venus

Chicagon Venus () on Henry Kosterin ohjaama yhdysvaltalainen musikaalielokuva vuodelta 1950. "Chicagon Venus" on kuvattu Technicolor-menetelmällä. Elokuvamusikaalin pääosia esittävät Betty Grable ja Victor Mature. "Chicagon Venus" kertoo Grablen näyttelemästä burleskikuningatar Ruby Summersista vuoden 1892 Chicagon menestyneellä tanssilavalla.
"Chicagon Venus" perustuu samannimiseen Charles Ledererin kirjoittamaan tarinaan, josta hän ja Harry Tugend laativat käsikirjoituksen. 20th Century Fox -studio tuotti elokuvan.
"Chicagon Venus" sai vuonna 1951 Oscar-ehdokkuuden parhaasta laulusta ("Wilhelmina", Josef Myrow ja Mack Gordon).
Vastaanotto.
"Chicagon Venus" sai kotimaan ensi-iltansa Chicagossa, Illinoisissa 31. maaliskuuta vuonna 1950; maanlaajuinen ensi-ilta oli 24. toukokuuta 1950. Suomen ensi-illan elokuva sai 13. kesäkuuta vuonna 1952.
"Chicagon Venus" oli vuoden 1950 yksi suurimmista arvostelu- ja kassamenestyksistä; 20th Century Foxin menestynein. "Chicagon Venus" tuotti yli 4 miljoonaa dollaria, joista 2 miljoonaa Yhdysvalloissa.
Muuta.
"Lux Radio Theater" lähetti 60 minuutin elokuvan radiosovituksen 13. marraskuuta vuonna 1950, jossa Betty Grable ja Victor Mature uusivat elokuvaroolinsa.
"Chicagon Venus" on uudelleenfilmatisointi Grablen omasta menestyselokuvasta "Tivolin kaunotar" (1943).
Myös toinen Grablen vuoden 1950 elokuva, "Sinitaivas", menestyi loistavasti lippuluukuilla; elokuva pääsi vuoden menestyneimpien elokuvien sijalle 10 ja oli 20th Century Foxin kolmanneksi menestynein elokuva.
NHL-kausi 1975–1976

NHL-kausi 1975–1976 oli NHL:n historian 59. kausi. Sen aikana 18 NHL-joukkuetta pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa Philadelphia Flyersin otteluvoitoin 4–0. Kyseessä oli NHL:n olemassaolon aikana Canadiensin 18. ja seuran koko historian 19. Stanley Cup -mestaruus. Samalla sai alkunsa mestaruuksien sarja, jonka aikana joukkue voitti neljä Stanley Cupia peräkkäin. 31. joulukuuta 1975 Canadiens kohtasi Montrealin Forum-hallissa Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkueen näytösottelussa, joka päättyi 3–3-tasapeliin.
Kaudella 1975–1976 Philadelphia Flyers onnistui voittamaan 20 kotiottelua peräkkäin, millä se nousi jakamaan NHL:n ennätystä Boston Bruinsin kanssa, joka oli pystynyt vastaavaan kotivoittojen sarjaan kaudella 1929–1930. Lopulta Detroit Red Wings rikkoi ennätyksen kaudella 2011–2012, kun se voitti 23 kotiottelua peräkkäin. Kuitenkin kyseisellä kaudella käytössä olivat tasapelitilanteet ratkaisevat rangaistuslaukauskilpailut, joita ei Bruinsin ja Flyersin ennätysten aikoihin käytetty. Ilman rangaistuslaukauskilpailuja Red Wingsin kotivoittojen sarja olisi päättynyt ensimmäiseen kotihallissa pelattuun tasapeliin, joka olisi tullut sen jälkeen, kun joukkue oli voittanut 12 kotiottelua peräkkäin. Bruins oli itse asiassa ottanut 22 kotivoittoa peräjälkeen, mutta voitoista kaksi viimeistä tuli kauden 1930–1931 alussa, siis eri kaudella kuin mistä sarja alkoi.
Runkosarjan pistepörssin kaudella 1975–1976 voitti Montreal Canadiensin hyökkääjä Guy Lafleur, joka keräsi kaikkiaan 125 tehopistettä pelaamissaan 80 ottelussa. Philadelphia Flyersia edustanut Reggie Leach puolestaan teki eniten runkosarjamaaleja, yhteensä 61 kappaletta. NHL-palkinnoista Guy Lafleurille myönnettiin Art Ross Trophyn ohella Lester B. Pearson Award, ja hänet valittiin liigan . Hart Memorial Trophyn sai Flyersin Bobby Clarke, joka voitti myös plus/miinus-tilaston. Clarke oli mukana NHL:n ykköstähdistössä keskushyökkääjän paikalla.
Reggie Leach voitti pudotuspelien pistepörssin. Hän teki pelaamissaan 16 pudotuspeliottelussa yhteensä 24 tehopistettä, joista 19 oli maaleja ja 5 syöttöpisteitä. Suorituksiensa ansiosta Leach arvostettiin pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi, ja hänelle myönnettiin Conn Smythe Trophy. 
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Bertha Brouwer

Bertha ”Puck” Brouwer (vuodesta 1953 van Duyne), 29. lokakuuta 1930 Leidschendam– 6. lokakuuta 2006 Oostvoorne) oli alankomaalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti. 
Brouwer voitti hopeaa Helsingin olympiakisojen naisten 200 metrillä vuonna 1952. Sadalla metrillä hän karsiutui välierissä. Alankomaiden 4 × 100 metrin viestijoukkueen mukana hän saavutti kuudennen sijan.
Melbournen olympiakisat menivät van Duyne-Brouwerilta ohi, kun Alankomaat boikotoi kisoja Neuvostoliiton Unkarin-miehityksen johdosta. Van Duyne-Brouwer lopetti tällöin kilpailu-uransa välittömästi.
Nadežda Hnykina-Dvališvili

Nadežda Hnykina Dvališvili () (s. 24. kesäkuuta 1933 Tbilisi) on neuvostoliittolainen yleisurheilija ja olympiamitalisti.
Hnykina Dvališvili voitti pronssia Helsingin olympiakisojen naisten 200 metrillä vuonna 1952. Sadalla metrillä hän karsiutui välierissä. Neuvostoliiton 4 × 100 metrin viestijoukkueen mukana hän saavutti neljännen sijan.
Melbournen olympiakisoissa Hnykina-Dvališvili osallistui pituushyppyyn, jossa voitti pronssimitalin.
Sinkkihydroksidi

Sinkkihydroksidi (Zn(OH)2) on sinkki- ja hydroksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Sinkkihydroksidi on kiinteä valkoinen aine. Yhdistettä muodostuu lisättäessä sinkki-ioneita sisältävään liuokseen emästä, esimerkiksi natriumhydroksidia. Sinkkihydroksidi liukenee veteen vain hyvin heikosti, jolloin se saostuu.
Zn2+(aq) + 2 OH-(aq) → Zn(OH)2(s)
Sinkkihydroksidi on luonteeltaan amfolyyttinen aine ja liukenee sekä happoihin että emäksiin. Vahvojen emästen, kuten natriumhydroksidin liuokseen se liukenee muodostaen sinkaatti-ioneja, esimerkiksi tetrahydroksosinkaatti-ioneja ([Zn(OH)4]2-). Yhdiste liukenee myös ammoniakkiin, jolloin syntyy tetra- tai heksa-ammiinisinkkikomplekseja ([Zn(NH3)4)]2+, [Zn(NH3)6]2+). Kuumennettaessa yli 120 °C lämpötilaan sinkkihydroksidista muodostuu sinkkioksidia.
John Jackson (ampuja)

John E. Jackson (14. helmikuuta 1885 Lincoln – 17. kesäkuuta 1971 Fairfield, Iowa) oli yhdysvaltalainen ampuja ja olympiavoittaja. 
Jackson kilpaili Tukholman olympialaisissa 1912 kolmessa lajissa. Hän sijoittui 300 metrin sotilaskiväärin moniasentokilpailussa 33:nneksi, mutta sai pronssia 600 metrin kisasta tuloksella 93. Jackson ampui myös maansa kultaa voittaneessa makuuasentokisan joukkueessa samalla aseella.
Marga Petersen

Margarete "Marga" Petersen (Kallensee, 18. syyskuuta 1919 Bremen – 22. syyskuuta 2002 Bremen) oli saksalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pikajuoksu.
Hän urheili Saksan liittotasavallan joukkueessa Helsingin olympiakisoissa 1952 4 x 100 metrin viestissä, jossa hän voitti hopeaa joukkuetovereinaan Maria Sander, Helga Klein ja Ursula Knab. Samoissa kisoissa hän juoksi myös 100 metrin kilpailussa jääden välierässään viidenneksi.
Lähteet.
Piave (juusto)

Piave on italialainen lehmänmaidosta valmistettava pastöroitu kova juusto. Se on nimetty Bellunon laakson Piave-joen mukaan, mistä juustoon käytettävä maito myös kerätään. Sen yleisimmät laadut ovat "Piave Mezzano" ja "Piave Vecchio".
Piave luokitellaan kypsytysajan mukaan:
Piavella on pähkinäinen maku, ja se muistuttaa parmesaanijuustoa.
Eric Carlberg

Gustaf Eric Carlberg (5. huhtikuuta 1880 Karlskrona – 14. elokuuta 1963 Tukholma) oli ruotsalainen ampuja, miekkailija ja nykyaikainen viisiottelija. 
Urheilu-ura.
Carlberg edusti ammunnassa Stockholms AF:ää, Stockholms PK:ta ja niin ikään tukholmalaista FOK:ta. Hän kilpaili Ateenan välikisoissa 1906 kahdeksassa eri ammuntalajissa ja sai parhaan sijoituksensa 25 metrin pistoolista, jossa hän oli 11. Carlberg oli voittamassa hopeaa 50 ja 100 jaardin pienoiskiväärin makuuasentokilpailusta Lontoon olympialaisissa 1908. Hän oli tuolloin myös muun muassa viides 50 jaardin pistoolin joukkuekisassa ja jaetulla yhdeksännellä sijalla 25 jaardin pienoiskiväärin katoavien maalien kilpailussa. 
Carlberg voitti Tukholman olympialaisissa 1912 neljä mitalia, joista kaikki joukkuekilpailuissa. Hän sai kaksi kultaista ja kaksi hopeista mitalia. Carlbergin paras henkilökohtainen sijoitus tuli 30 metrin olympiapistoolista, jossa hän oli kuudes. Hän osallistui vielä Pariisin kisoihin 1924, joiden aikaan hän oli 44-vuotias. Carlberg sijoittui 25 metrin kuvioammunnassa viidenneksitoista. 
Carlbergin miekkailuseura oli tukholmalainen FFF. Hän kilpaili kalvassa vuoden 1908 olympialaisissa, joissa hän putosi henkilökohtaisen kilpailun alkulohkossa. Carlberg miekkaili myös joukkuekilpailussa, jossa Ruotsi sijoittui viidenneksi ja ylsi neljännelle tilalle Tukholmassa 1912. Hän aloitti nykyaikaisen viisiottelun olympialaisissa 1912, mutta keskeytti ensimmäisen lajin jälkeen. 
Yksityiselämä.
Eric ja hänen kaksosveljensä Vilhelm, joka oli myös ampuja, olivat eläinlääkäri-isän neljästä lapsesta nuorimmat. Heidän isänsä kuoli kaksosten ollessa 12-vuotiaita. Sekä Ericistä että Vilhelmistä tuli sotilaita, ja he pääsivät majurin arvoon asti. Molemmat hankkivat pätevyyden myös liikunnanopettajiksi. 
Carlberg meni vuonna 1924 naimisiin Elsa Lindellin kanssa. Myöhemmin hän oli sijoitettuna nykyisen Iranin alueelle kolmen vuoden ajan perustamassa joukkoja. Carlberg nimitettiin Ruotsin konsulikenraaliksi Teheraniin 1930 ja hän toimi Suomen konsulikenraalina kaupungissa vuosina 1935–1958.
Pesukarhulakki

 
Pesukarhulakki eli supilakki tai supihattu (joskus myös "sudenpentulakki" tai "Davy Crockett -lakki") on pesukarhun nahasta tehty turkislakki, jonka tunnusomainen piirre on niskan puolelta riippuva pesukarhun raidallinen häntä. Joskus mukana voi olla myös pesukarhun pää hatun etupuolella. Hattumalli yhdistetään yleisesti Yhdysvaltojen 1800-luvun alkupuolen rajaseutujen uudisasukkaisiin ja turkismetsästäjiin. Aivan erityisesti se on assosioitu legendaariseen Davy Crockettiin. Pesukarhulakki on Pohjois-Amerikassa ollut ajoittain muodissa myös myöhempinä aikoina, erityisesti nuorten poikien päähineenä.
Populaarikulttuurissa.
Lakki tunnetaan myös Aku Ankka -sarjakuvissa kuvitteellisen Sudenpennut-partiojärjestön tunnuspäähineenä.
Aino Autio

Aino Eliisa Isomäki (o.s. Autio; 4. tammikuuta 1932 Seinäjoki – 17. marraskuuta 2022 Hämeenlinna) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli 80 metrin aitajuoksu.
Aino Autio karsiutui Helsingin 1952 olympialaisissa 80 metrin aitajuoksun alkuerissä. Autio osallistui myös pikaviestiin, jossa Suomen joukkue karsiutui alkuerissä. Autio edusti Suomea kolmessa maaottelussa 1951–1953, joissa voitti aitajuoksun Göteborgissa 1951 ja Kööpenhaminassa 1952.
Seuratasolla Autio edusti Seinäjoen Urheilijoita. Vuonna 1952 hän juoksi 200 metrin Suomen ennätykseksi ajan 26,6. Autio voitti 80 metrin aitajuoksun Suomen-mestaruuden vuonna 1951 ja saavutti lisäksi hopeaa vuonna 1952 sekä aidoissa että 200 metrillä ja myös 4 x 100 metrillä vuosina 1951–1953.
Isomäki toimi Seinäjoen Urheilijoiden tyttöjen ohjaajana 1950-luvun lopulla ja oli Kuortaneen urheiluopiston leirihuoltajana. Isomäki valmistui kotiteollisuusopettajaksi Wetterhoffin kotiteollisuusopistosta vuonna 1956. Hän toimi Seinäjoen tyttölyseossa käsityön ja piirustuksen opettajana, Kurikan kansalaiskoulussa kudonnan opettajana, ja Forssan B-mielisairaalassa askartelunohjaajana, josta työstä eläköityi. Isomäen harrastukset olivat hiihto, lenkkeily, mökkeily ja avantouinti, sekä myöhemmin käsityöt, sudokut, kryptot ja penkkiurheilu. Isomäki ehti asua kaikkiaan 13 paikkakunnalla, viimeiseksi Hämeenlinnassa.