Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon laulukirja, joka koostuu virsistä. Vuonna 1986 hyväksytyssä nykyisessä virsikirjassa on 632 virttä. Lisäksi 2000-luvulla julkaistuissa virsikirjan erillisissä liitteissä on 236 muuta virttä, joiden numerointi etenee 979:ään asti.
Suomen evankelis-luterilaisella kirkolla on myös ruotsinkielinen ja saamenkielinen virsikirja.
Historia.
Ensimmäisen suomenkielisen virsikirjan toimitti noin vuonna 1583 Jacobus Finno eli Jaakko Suomalainen, toisen Maskun kirkkoherra Hemming noin vuonna 1605. Molemmat tunnettiin nimellä "Yxi Wähä Suomenkielinen Wirsikiria". Finnon virsikirjassa virsiä oli 101 ja Hemmingin 246, joskin ajan mittaan virsien määrä lisääntyi uudemmissa painoksissa.
Vuonna 1701 ilmestyi piispa Johannes Gezelius nuoremman johdolla valmisteltuna ja Eerik Cajanuksen toimittamana niin sanottu uusi virsikirja "Uusi Suomenkielinen Wirsi-Kirja Nijden Cappalden canssa / jotca sijhen tulewat : Cuningal:sen Maij:tin Armolisesta Käskystä / Colmen Consistoriumin suostumisella / tarpellisest parattu ; Nijn myös Sen MDCXCV . ylitzecatzotun Ruotzalaisen Wirsi-Kirjan jälkeen jalosti enätty ; Ja Cuningalisen Maij:tin Armollisimmilla erinomaisilla Privilegiumeilla TURUSA / Prändätty JOHAN Winterildä / Wuonna 1701". Sen esikuvana oli vuonna 1695 ilmestynyt ruotsinkielinen virsikirja. 
Kirja oli käytössä virallisena virsikirjana lähes 190 vuotta. Uuden virsikirjan valmistuttua 1886 ja tultua käyttöön aiempaa virsikirjaa alettiin kutsua nimellä "Vanha virsikirja". Ruotsissa kirjaa käytettiin vieläkin kauemmin, vuoteen 1898, kunnes Ruotsissa hyväksyttiin uusi suomenkielinen virsikirja.
1800-luvun alkupuolella oli herännyt ajatus virsikirjan uudistamiseksi. Työn käynnistyminen ja työ kestivät kauan, kunnes kirkolliskokous vuonna 1886 hyväksyi uudet, suomen- ja ruotsinkielisen virsikirjan. Tällöin hyväksytyn, uuden suomenkielisen virsikirjan nimi oli ""Suomalainen Virsikirja Hyväksytty Suomen toisessa yleisessä kirkolliskokouksessa v. 1886"." 
Seuraavan suomenkielisen virsikirja hyväksyi kirkolliskokous vuonna 1938, ja se otettiin käyttöön 1939. Ruotsinkielinen virsikirja hyväksyttiin vuonna 1943. Suomenkielisessä kirjassa oli alun perin 633 virttä, mutta siihen lisättiin vuonna 1963 runsaat 40 uutta virttä, jolloin niiden kokonaismääräksi tuli 679.
Nykyisin käytössä olevat suomenkielisen ja ruotsinkielisen virsikirjan on kirkolliskokous hyväksynyt vuonna 1986. Virsikirjat otettiin käyttöön ensimmäisenä adventtina 29. marraskuuta 1987. Vuonna 1993 kirkolliskokous hyväksyi käyttöön Suomen saamenkielisen virsikirjan "Suoma samii salbmakirji".
Virsikirjaan lisättiin vuonna 2000 liturginen liite ja vuonna 2004 toimitusten kirjan laulujen osasto. Virsikirjan lisävihko valmistui vuonna 2015, ja se otettiin käyttöön 2016.
Eniten nykyisin käytettyjen virsien tekstejä ovat kirjoittaneet Hemminki Maskulainen, Jaakko Suomalainen, Jaakko Haavio, Julius Krohn, Elias Lönnrot, Wilhelmi Malmivaara, J. L. Runeberg, Anna-Maija Raittila ja Niilo Rauhala. Kaksi viimeksi mainittua ovat myös uudistaneet suuren määrän aiemmista virsikirjoista periytyneiden virsien tekstejä.
Virsikirjan sisältö.
Virsikirjan virret on ryhmitelty viiteen osastoonː
Kuolema ja iankaikkisuus.
Virsikirjassa on myös jumalanpalvelusliite, jossa on esimerkiksi jumalanpalvelusten ja kirkollisten toimitusten kaavat sekä erilaisia rukoushetkiä.
Virsikirjan liitteet ja lisävihko.
Vuonna 2000 hyväksytty virsikirjan jumalanpalvelusliite sisältää virret 700–805 ja vuonna 2004 hyväksytty jumalanpalvelusliite virret 806–856. Vuonna 2015 hyväksytty virsikirjan lisävihko sisältää virret 901–979. Lisävihko tuli käyttöön syksyllä 2016.
Virsikirjan lisävihkon virret on ryhmitelty seuraaviin osastoihinː