Lehtokurppa

Lehtokurppa ("Scolopax rusticola") on suurehko kahlaajien alalahkoon kuuluva rantalintu. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1758. 
Lehtokurppa lentää vain kahdeksan kilometrin tuntinopeudella, joten se on maailman hitaimmin lentävä lintu. Suomessa vanha kansa on kutsunut lintua nimillä "kangaskuikka", "kaseslintu", "suokurma", "suokurppa", "suokurvilo", "kyntölintu", "pitkänjokka" ja "lehtikurppa".
Koko ja ulkonäkö.
Lehtokurppa on muita kurppia suurikokoisempi, isopäisempi ja lyhytkaulaisempi. Sen pituus on 33–38 senttimetriä ja paino 225–370 grammaa. Pituuteen sisältyy 6–7 senttimetriä pitkä nokka. Siipien kärkiväli on 55–65 senttimetriä. Väritykseltään lehtokurppa on ruskean eri sävyjen, mustan ja valkoisen kirjava. Lennossa erottuu kirkkaan punaruskea yläperä ja vaalea pyrstön kärki. Säikäytettynä lehtokurppa räpsähtää yleensä lentoon vasta aivan kulkijan jaloista. Muoto on tukeva ja kyyhkymäinen, nokka pitkä ja suora. Silmät ovat suhteettoman suuret ja sijaitsevat suunnilleen keskellä päätä, joten lintu näkee 360 astetta kääntämättä päätään. Huhtikuusta heinäkuuhun koiras lentää iltaisin soidinlentoa puunlatvojen tasalla ja ääntelee kurnutusta muistuttavalla äänellä. Lintu on aktiivinen pääasiassa öisin. Vaaran uhatessa poikuetta emo taapertaa varvikossa esittäen vaivaista tai lentää surkean oloisesti kulkijasta poispäin, jolloin näyttää siltä kuin se roikottaisi poikasta jaloissaan.
Vanhin suomalainen rengastettu lehtokurppa on ollut 11 vuoden 20 päivän ikäinen. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 15 vuoden 5 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Lehtokurppaa tavataan kaikkialla leudossa ja subarktisessa Euraasiassa. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 4 890 000 – 6 750 000 paria, joista 78 prosenttia Venäjän Euroopan puoleisella alueella ja 10 prosenttia Ruotsissa. Maailman kannasta noin 40 prosenttia sijoittuu Eurooppaan.
Suomessa lehtokurppa pesii Lapin maakunnan rajoille saakka. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–2024 keskimäärin 160 000 paria.
Pohjoisimmat populaatiot talvehtivat Etelä-Euroopassa ja Etelä-Aasiassa. Suomalaiset lehtokurpat talvehtivat etupäässä Ranskassa ja Britteinsaarilla.
Elinympäristö.
Lehtokurppa pesii hyväkasvuisissa, aluskasvillisuudeltaan rehevissä lehti- ja sekametsissä sekä vehmaissa kuusivaltaisissa metsissä. Suomessa se viihtyy erityisesti tuorepohjaisilla kankailla ja korvissa sekä lehdoissa ja rantametsissä. Muuttoaikoina sitä tavataan myös niityillä, ojissa ja ulkomeren saarilla.
Lisääntyminen.
Lehtokurpalle tyypillistä on kevätöinen soidinlento, jossa lehtokurppa yksin kiertää noin 0,5–1 kilometrin mittaista, ellipsin muotoista lentorataa. Soidinääni on kurnuttava tai piiskuttava "psst-orrt-orrt-orrt-psst". Kurpan lento alkaa illan hämärtyessä ja tarkkailija voi havainnoida lehtokurpan ohittavan tarkkailupaikan tasaisin väliajoin. Yksi soidinlento kestää kymmenisen minuuttia ja koiras lentää useita lentoja auringon laskettua tai aamuhämärissä.
Naaras on sukukypsä 1-vuotiaana, koiras 2-vuotiaana. Pesä on maassa kasvillisuuden tai nuoren kuusen oksien suojassa. Linnulla on 2 pesyettä vuodessa. Naaras munii huhti-toukokuussa kolmesta neljään munaa, joita se hautoo noin 20–24 vuorokautta. Väriltään ruskeat poikaset poistuvat pesästä varhain. Ne oppivat lentämään noin viiden viikon ikäisinä.
Ravinto.
Lehtokurppa syö matoja, toukkia, etanoita ja muita kostean maan pikkueläimiä, siemeniä ja marjoja.
Metsästys.
Lehtokurppa on Suomessa riistalaji, jota ammutaan noin 5 000 vuosittain; metsästysaika on 20.8. – 31.12. Keski-Euroopassa laji on hyvin suosittu.