Jalmari Finne

Adolf Jalmari Finne (11. elokuuta 1874 Kangasala – 3. tammikuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, suomentaja, teatterinjohtaja sekä suku- ja asutushistorioitsija. Hänen nykymaineensa perustuu erityisesti Kiljusen herrasväestä kertovaan kirjasarjaan.
Perhetausta ja nuoruus.
Jalmari Finnen vanhemmat olivat kirjakauppias Johan Adolf Gustaf Finne (1847–1926) ja Vilhelmina Westerling (1846–1926). Finnen isä Johan Adolf Gustaf Finne oli Tampereella asuneen varatuomari, asianajaja Gustaf Adolf Finnen (1801–1867) ja tämän kotitalossa Kangasalan Monickalassa Rosilan puustellissa piikana olleen, Alajärveltä kotoisin olleen Ulrika Frabackan (1824–1872) avioton lapsi. Finnen suvun ensimmäinen tunnettu jäsen oli noin 1620–1660 elänyt Erik Finne. Suvun miehet osallistuivat Suuren Pohjan sodan, Pikkuvihan, ja Suomen sodan taisteluihin. Finnen lapsuudessa hänen perheensä piti kauppaa Kangasalan keskustassa. 1885 perhe muutti Helsinkiin. Finne pääsi ylioppilaaksi 1894 Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta. Näyttelijä Olga Poppius ja taiteilija, opettaja Hilkka Finne olivat Jalmari Finnen sisaria.
Ohjaaja ja kirjailija.
Finne opiskeli Helsingin yliopistossa vuoden verran estetiikkaa ja kieliä. Hän lähti 1895 ulkomaiselle opintomatkalle ja perehtyi matkan aikana teatterityöhön niin että Finnen palattua 1896 Suomeen Kaarlo Bergbom pyysi häntä Suomalaisen Teatterin ohjaajaksi. Finne toimi ohjaajana Suomalaisessa Teatterissa 1896–1903 ja johtajana ensin Kansallisteatterissa 1903–1904 ja sitten Viipurin Maaseututeatterissa 1904–1907 ja uudelleen 1913–1914. Vuonna 1879 toimintansa lopettaneen Suomalaisen Oopperan henkiin herättäminen tapahtui Viipurissa 1905, jolloin siellä Finnen aloitteesta ja johtamana esitettiin ooppera Kaarle-kuninkaan metsästys. Finne esitytti Helsingissä vuonna 1908 Erkki Melartinin Aino-oopperan ja Oskar Merikannon "Elinan surma"-oopperan, joihin hän itse kirjoitti libretot.
Teatteriuransa jälkeen Finne toimi vuodesta 1907 alkaen vapaana kirjailijana. Finnen kahdeksanosainen lastenkirjasarja hullunkurisesta Kiljusen herrasväestä ilmestyi vuosina 1914–1925. Sen lisäksi hän kirjoitti muita romaaneja ja näytelmiä. Finnen suomennoksiin kuuluu esimerkiksi Maurice Maeterlinckin ja Maurice Leblancin romaaneja ranskan kielestä, Zacharias Topeliuksen libretto Fredrik Paciuksen oopperaan Kung Karls Jakt sekä Richard Wagnerin oopperalibretto "Valkyyria" saksan kielestä. Historioitsijana hänen suuri saavutuksensa oli aloittaa Suomen asutuksen yleisluettelo. Finne harrasti myös sukututkimusta, grafologiaa, säveltämistä ja sanoittamista. Kaikkiaan Finne teki neljännesvuosisadan aikana 70 laajempaa tahi suppeampaa kaunokirjallista teosta.
Finne käänsi suomen kielelle lähes 200 näytelmää ruotsin, norjan, tanskan, saksan, ranskan ja englannin kielistä ja hän suomensi myös ooppera- ja operettilibrettoja. Jo vuonna 1895 esitettiin Finnen ensimmäinen näytelmä "Miranda" ja pari hänen näytelmäsuomennostaan. Finnen oma näytelmätuotanto käsitti muun muassa näytelmät, laulunäytelmät ja operetit "Harvialan tarina", "Kauppaparooni", "Admirabilis", "Sysmäläinen" näytelmänä ja operettina, "Pikku kreivitär", "Jaakko Ilkka Nokialla", "Isänmaan tähden", "Kahden isän poika", "Rakas univormu". Monet Finnen näytelmät kuten "Pitkäjärveläiset", "Tampere", "Suutarin tyttäret" ja "Maria Kristiina" kuvasivat Tampereen ja sen lähiseudun kansanelämää tuomiokirjoihin tai muihin asiakirjoihin pohjautuen. Finnen ensimmäinen huomattava romaani oli 1909 ilmestynyt turkulaisten 1600-luvun ylioppilaiden elämää kuvaava "Ylioppilaita". Helsingin ylioppilaselämää kuvaili romaani "Kultainen nuoruus" ja useiden Finnen muiden romaanien aiheet ovat Suomen historiasta ("Nuijasota", "Sysmäläinen", "Lapsikuningas ja hänen soturinsa", "Vuosisatain vaatimus", "Pyhä Birgitta" ja "Historiallisia rakkauskirjeitä"). Vakava-aiheisia olivat romaanit "Äidit", "Sammuva valo" ja "Ikuinen kysymys" ja humoristinen romaani oli "Hämäläisiä". Finnen jännitysromaaneja olivat "Verinen lyhty" ja "Kohtalon käsi" ja toimintaromaaneja "Terve mies" ja "Saapasvarsi". Finne suomensi myös useita kymmeniä romaaneja.
Finne suku- ja asutushistorian tutkijana.
Finne alkoi vuonna 1908 suorittamaan valtionarkistossa ja Hämeen kirkonarkistoissa tutkimuksia hämäläisten talonpoikaissukujen vaiheista. Hän havaitsi pian että asiakirjoista saatuja tietoja piti saada jollakin tavoin järjestelmällisesti luetteloitua. Finne alkoi työskentelemään ensin itse, sitten palkkaamiensa apulaisten avustamana, laatiakseen yhtenäisen korttijärjestelmän kaikista Hämeen ja osittain lähimmän Satakunnan seutujen asukkaista, täydentämällä rippikirjoista ja seurakuntien historiakirjoista saatuja henkilötietoja perunkirjoituskirjain, manttaaliluetteloiden ja tuomiokirjain antamin tiedoin. Näin syntyivät yli 20 vuotta kestäneen työn jälkeen sukututkimuksessa käytetyt "Jalmari Finnen Kokoelmat". Näiden kokoelmien avulla voitiin selvittää talonpoikaisten sukujen sukujohtoja ja myös monien muuten selvittämättömiksi jääneiden sivistyssukujen sukujohdot. Finnen tutkimusjärjestelmä käsitti vuosien 1539 ja 1809 välisen ajanjakson ensimmäisestä maakirjasta Ruotsin vallan loppuun. Tämän jälkeiseltä ajalta oli riittävän selvät tiedot saatavissa kirkonkirjoista.
Finne sitoi tutkimuksissaan ihmiset asutuksen perusteella aikaansa ja toisiinsa. Näin syntyivät hänen Hämettä koskevat kokoelmansa, jotka käsittivät ihmiset luetteloituina pitäjittään, kylittäin ja taloittain. Jokaisen talon kohdalle sijoitettiin vuosittain talon asukkaat ja näin voitiin luettelosta myös vuosi vuodelta seurata talon omistusta. Finnen järjestelmän perusajatus oli se, että jokainen ihminen oli täydellisesti määrättävissä sen kautta, että hänellä oli nimi, hän oli asunut jossakin ja elänyt määrättyjen vuosien aikana. Järjestelmän runko muodostettiin maakirjojen, kymmenysveroluetteloiden ja manttaaliluetteloiden avulla ja sen jälkeen voitiin muualta saadut irralliset tiedot liittää siihen mukaan kukin omalle paikalleen. Finne alkoi oma-alotteisesti ja omin varoin suorittaa sukututkimusta Hämeen ja ylisen Satakunnan alueilta aina 1900-luvulle saakka. Vuonna 1928 eduskunta myönsi varoja tutkimustyön jatkamiseen ja laajentamiseen valtion toimesta koko Suomea käsittäväksi Suomen asutuksen yleisluetteloksi ja tämä työ käynnistyi Finnen johdolla. Ylisen Satakunnan ja Hämeen osalta työ valmistui vuoteen 1934 mennessä.
Finne, Kiljuset ja Etsivä Keskuspoliisi.
Etsivän Keskuspoliisin (EK) päällikkö Esko Riekki kuului Jalmari Finnen ystäväpiiriin. Finne hyödynsi tätä yhteyttä nuortenkirjoissaan. "Valkoinen torakka" -kirjassa esiintyvät toimeliaat poliisihahmot nimillä Esko, Urho ja Janne. Esko Riekin hahmo näyttäytyy myös Kiljusen herrasväessä. 
Suhde oli molemminpuolisesti hyödyllinen. Suojelupoliisin historiikin (2009) mukaan Finne välitti Riekille "seurapiireistä" saamiaan tietoja yhteiskunnallisesta liikehdinnästä. Vuonna 1931 Finne raportoi Lapuan liikkeen ja Maakuntain liikkeen suhteista. EK hyödynsi Finnen grafologiaharrastusta: esittelijä Freedy Kekäläinen ihaili Finneä ja piti tätä esikuvanaan grafologia-asioissa. 
Viimeiset vaiheet ja jälkimaine.
Finne kuoli 63-vuotiaana tammikuussa 1938 pitkälliseen ja vaikeaan sairauteen Salus-sairaalassa Helsingissä. Hänet on haudattu synnyinpitäjänsä Kangasalan hautausmaalle.
Finne pystytti Kangasalan hautausmaalle muistokiven menneiden sukupolvien tuntemattomille vainajille ja tätä esimerkkiä seurattiin monella muullakin paikkakunnalla. Hän lahjoitti Kangasalan kirkolle kastemaljan, messukasukan ja kirkonkellon sekä Isonkyrön kirkolle pitäjän vaakunan. Finnen aloitteesta pystytettiin myös Tammelaan hakkapeliittain patsas.
Finnen muistelmateos "Ihmeellinen seikkailu. Ihmisiä, elämyksiä, mietteitä" ilmestyi postuumisti 1939. Omaelämäkerraksi tarkoitettu käsikirjoitus jäi kirjailijalta keskeneräiseksi hänen kuollessaan, ja valmiiksi sen toimitti Yrjö Kivimies. "Valitut teokset" julkaistiin vuonna 1957 yksiniteisenä. Se sisältää romaanit "Nuijasota" I–II ja "Sysmäläinen".
Vuonna 1940 aloitti toimintansa Jalmari Finnen säätiö, jonka perustamisesta Finne oli määrännyt testamentissaan. Säätiön tehtävä on "jatkaa Jalmari Finnen elämäntyötä erityisesti historian tutkimuksen alalla". Se on myös jakanut apurahoja vuodesta 1965 alkaen.
Finnen kunniaksi on nimetty Pirkanmaan Plättä, kotimaiselle nuortenkirjalle vuosittain myönnettävä palkinto. Ensimmäisenä palkinnon sai Anni Polva teoksestaan "Tiinakin ratsastaa" vuonna 1975. Palkinto on saanut nimensä Kiljusen perheen kuopuksen Plätän mukaan.
Aiheesta muualla.
Jalmari Finnen lehtiartikkeleita :