Henrik V (Ranska)

Henri Charles Ferdinand Marie Dieudonné d’Artois, Chambordin kreivi (29. syyskuuta 1820 Pariisi, Ranska – 24. elokuuta 1883 Frohsdorf, Itävalta-Unkari) oli Ranskaa hallinneen Bourbon-suvun viimeinen päämies ja erään tulkinnan mukaan Ranskan kuningas nimellä Henrik V viikon ajan elokuussa 1830. Myöhemmin hän oli legitimistien tukema kruununtavoittelija kuolemaansa asti. Kolmannen tasavallan alkuvaiheessa 1870-luvulla Bourbonien valtaanpaluu näytti Ranskassa mahdolliselta, mutta Chambordin kreivin taipumaton vanhoillisuus useissa kysymyksissä vei häneltä tarvittavan kannatuksen.
Suku, lapsuus ja viikko Ranskan kuninkaana.
Chambordin kreivin isä oli salamurhan uhriksi joutunut Berryn herttua Charles Ferdinand, kuningas Kaarle X:n nuorempi poika, ja äiti prinsessa Maria Caroline, Molempain Sisiliain kuninkaan Frans I:n tytär. Prinssi Henri syntyi seitsemän kuukautta isänsä kuoleman jälkeen. Tämä varmisti hallitsijasuvun jatkumisen, sillä kruununprinssi, Berryn herttuan vanhempi veli Angoulêmen herttua Ludvig oli lapseton. Bourbonien tukijat puhuivat ”ihmelapsesta” ("l’enfant du miracle"), ja hänet kastettiin Jordanjoesta haetulla vedellä. Tuleva kruununperillinen sai aluksi Bordeaux’n herttuan arvon. Yksityiset legitimistit ostivat hänen käyttöönsä Chambordin linnan, sillä kansalaisten vastustuksen vuoksi ostoa ei haluttu suorittaa valtion varoilla.
Kaarle X ja kruununprinssi Ludvig luopuivat 2. elokuuta 1830 heinäkuun vallankumouksen seurauksena kruunusta yhdeksänvuotiaan Bordeaux’n herttuan hyväksi, ja tämä huudettiin kuningas Henrik V:ksi Rambouillet’n linnassa viimeisten Bourboneille uskollisten joukkojen edessä. Hän joutui kuitenkin pian pakenemaan edeltäjiensä tavoin ulkomaille, aluksi Skotlantiin. Kansalliskokous julisti 9. elokuuta kuninkaaksi Orléansin herttua Ludvig Filipin. Lähinnä legitimistit tunnustivat Chambordin kreivin seitsemän päivää hallinneeksi kuninkaaksi.
Maanpakovuodet ja avioliitto.
Chambordin kreivi vietti nuoruutensa pääosin Itävallassa. Hänen kasvatuksestaan huolehti paroni Damas, ja hän sai neuvonantajikseen maanpaossa asuneita jyrkkiä legitimistejä. Hänet kasvatettiin uskomaan itsevaltiuteen ja ultramontanismiin. Nostaakseen hänet valtaan hänen äitinsä Marie Caroline yritti vuonna 1832 nostattaa Ranskan Vendéen alueella legitimistien kapinan, mutta yritys epäonnistui täydellisesti. Chambord mursi jalkansa pudottuaan vuonna 1841 hevosen selästä ja ontui sen jälkeen loppuikänsä.
Aikuistuttuaan Chambord matkusteli runsaasti Euroopassa, tapasi vuodesta 1843 alkaen maanpaossa ranskalaisia legitimistejä ja ilmoitti pitävänsä itseään ainoana Ranskan kruunuun oikeutettuna. Hän ei kuitenkaan tavoitellut aktiivisesti valtaanpääsyä Ranskassa heinäkuun monarkian (1830–1848), toisen tasavallan (1848–1852) tai toisen keisarikunnan (1852–1870) aikana. Vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen jälkeen hän ei vastakkaisista odotuksista huolimatta pyrkinyt Ranskaan, vaan päätti vain odottaa kärsivällisesti, että ranskalaiset kutsuisivat hänet takaisin valtaan, mitä ei kuitenkaan tapahtunut.
Chambord nai vuonna 1846 Itävalta-Esten arkkiherttuatar ja Modenan prinsessa Maria Teresian ("Maria Theresia", 1817–1886), jonka vanhemmat olivat Modenan herttua Frans IV ja Savoijin prinsessa Maria Beatrix. Avioliitto oli lapseton.
Kruununtavoittelijana kolmannen tasavallan aikana.
Napoleon III:n kukistuttua Chambordin kreivi ilmoitti lopulta halukkuudestaan palata Ranskan valtaistuimelle 9. lokakuuta 1870 antamassaan julistuksessa. Rojalistien saatua enemmistön kolmannen tasavallan kansalliskokouksen ensimmäisissä vaaleissa monarkian palauttaminen vaikutti mahdolliselta. Chambord palasi Ranskaan ja asettui omistamaansa Chambordin linnaan. Ongelmaksi muodostui kreivin vanhoillisuus ja jyrkän kielteinen suhtautuminen aiempien vallankumousten perintöön, minkä hän teki julkisesti tiettäväksi. Hän esitteli mielipiteitään julkaisemissaan teoksissa "Mes idées" (1872), "Manifestes et programmes politiques, 1848–73" (1873) ja "De l’institution d’une régence" (1874). 
Ranskalaisille vuonna 1871 antamassaan julistuksessa Chambord asetti kuninkuutensa ehdoiksi muun muassa trikolorilipusta luopumisen ja palaamisen Bourbonien valkoiseen lippuun. Tämä jyrkän legitimistinen linja vieroitti muut rojalistiryhmät, ennen kaikkea orleanistit, joiden tuki olisi ollut välttämätön. Chambordile vaikutti kuitenkin vielä aukenevan mahdollisuus, kun Orléans-suvun päämies, Pariisin kreivi Philippe d’Orléans tunnusti hänet 5. elokuuta 1873 julkisesti lailliseksi kruununtavoittelijaksi. Syksyn 1873 edetessä oikeiston odotettiin jo nostavan Chambordin tavalla tai toisella valtaan, mutta 27. lokakuuta hän julkaisi avoimen kirjeen, jossa ilmoitti kieltäytyvänsä sitoutumasta mihinkään ehtoihin kuninkuudelleen tai antamasta takeita kansalaisvapauksien säilyttämisestä. Tämä vei häneltä uudelleen ratkaisevan kannatuksen. Jopa rojalistinen presidentti, marsalkka Patrice de Mac-Mahon veti lopulta tukensa pois.
Esitys Bourbon-monarkian palauttamisesta hävisi Ranskan kansalliskokouksen äänestyksessä kesäkuussa 1874 äänin 279–79, ja tammikuussa 1875 tasavaltalainen valtiosääntö hyväksyttiin yhden äänen enemmistöllä. Tämän jälkeen Chambordin kuninkuus muuttui epätodennäköiseksi, ja hän eli loppuikänsä vapaaehtoisessa maanpaossa. Hän asui omistamassaan Frohsdorfin linnassa Ala-Itävallassa. Koska hänellä ei ollut lapsia, kruununtavoittelijan asema siirtyi hänen kuoltuaan vuonna 1883 Philippe d’Orleansille. Pariisin kreivi olikin mielipiteiltään vapaamielisempi ja joustavampi, mutta tässä vaiheessa tasavallan kannatus oli kuitenkin jo ehtinyt vakiintua Ranskassa.
Chambordin kreivi haudattiin puolisonsa rakennuttamaan Boubon-suvun hautaholviin Kostanjevican fransiskaaniluostarin kirkkoon Görziin Itävaltaan (nyk. Nova Gorica Sloveniassa). Samaan holviin on haudattu myös hänen vaimonsa, isoisänsä Kaarle X, setänsä Angoulêmen herttua Ludvig puolisoineen sekä siskonsa Parman herttuatar Louise Marie Thérese.