Litium (lääke)

Litiumyhdisteitä (-suoloja) käytetään pääasiallisesti psykiatrian alan lääkinnässä esimerkiksi vaikeasti hoidettavien vakavien masennustilojen ja kaksisuuntaisen mielialahäiriön hoidossa. Näissä litium alentaa itsemurhariskiä. Litiumlääkkeet otetaan suun kautta. Litium kuuluu Maailman terveysjärjestö WHO:n luetteloon kaikkein tärkeimmistä perusterveydenhoidon lääkkeistä. Litiumsuolat luokitellaan mielialantasaajiin ja vaikka niitä on käytetty jo pitkään, niiden tarkka toimintatapa ei ole selvillä.
1800-luvulla litiumia käytettiin kihdin, epilepsian ja syövän hoitoon. Mielisairauksien hoidossa sitä alettiin käyttää vuonna 1948, kun John Cade alkoi hoitaa australialaisia potilaitaan litiumkarbonaatilla. Suomessa litiumkarbonaattia myydään kauppanimellä Lito.
Lääkekäyttö.
Litiumia käytetään ensisijaisesti kaksisuuntaisen mielialahäiriön hoitamiseen. Jos muu hoito ei tehoa, sitä käytetään joskus myös muissa tilanteissa, esimerkiksi vakavan masennuksen, skitsofrenian ja joidenkin lasten psykiatristen häiriöiden hoitoon. Kun hoidetaan mielialahäiriöitä, jollainen kaksisuuntainen häiriökin on, litium alentaa itsemurhariskiä. Tätä hyötyä ei saada millään muulla lääkkeellä. Suomessa litiumkarbonaattia myydään valmistenimellä Lito.
Kaksisuuntainen mielialahäiriö.
Litiumkarbonaattia ei pidetty aikaisemmin sopivana lapsille. Uudempi tutkimus on kuitenkin osoittanut sen tehon varhain alkaneen kaksisuuntaisen mielialahäiriön hoitamisessa jopa niinkin nuorilla kuin kahdeksanvuotiailla lapsilla. Tarvittava annostus on hiukan alle myrkytystason, ja tämä vaatii tarkkaa veriarvojen seurantaa hoidon aikana. On jonkin verran näyttöä myös siitä, että litiumkarbonaatista voisi olla hyötyä joidenkin kaksisuuntaista mielialahäiriötä sairastavien huumeriippuvuuksien hoidossa.
Seuranta.
Litiumia käyttävien tulisi päästä säännöllisesti seerumikokeisiin, joissa seurataan kilpirauhasen ja munuaisten toimintaa, sillä lääke haittaa veden ja natriumin säätelyä ja voi aiheuttaa elimistön kuivumista. Elimistön kuivuminen voi kuumuuden vallitessa johtaa litiumtasojen nousuun. Seurauksena on jano, kun elimistö alkaa menettää jatkuvasti vettä virtsan tiivistymisen häiriinnyttyä.
Kokoveren, plasman, seerumin tai virtsan litiumpitoisuutta voidaan mitata eri välineillä. Seerumin litiumpitoisuus on yleensä hyvässä seurannassa tasolla 0,5–1,3 mmol/l, mutta jos litiumia kertyy elimistöön, pitoisuus voi olla 1,8–2,5 mmol/l. 3–10 mmol/l merkitsee akuuttia yliannostusta.
Litiumsuoloilla hoitavan ja myrkyllisen annoksen väli on pieni. Niinpä sitä ei pidä määrätä ellei plasman litiumpitoisuutta voida seurata. Annostusta säädetään niin, että plasman pitoisuudeksi saadaan 0,4 —1,2 mmol Li+/l näytteessä, joka on otettu 12 tuntia edellisestä annoksesta. Alhaisempia arvoja käytetään ylläpitohoidossa ja vanhemmilla potilailla, korkeampia taas lasten hoitamisessa.
Sivuoireet.
Litiumilla on erilaisia tunnettuja sivuoireita, joiden esiintyvyys ja suhde lääkeannoksen kokoon vaihtelee suuresti. Yleisiin sivuoireisiin (esiintyvyys 1–10 %) kuuluvat lisääntynyt virtsaneritys, käsien vapina ja lisääntynyt janontunne. Vakaviin sivuoireisiin kuuluvat kilpirauhasen vajaatoiminta, vesitystauti ja litiummyrkytys. Lääkkeen pitoisuuden seurantaa veressä suositellaan mahdollisen myrkytyksen torjumiseksi. Jos se nousee liian korkeiksi, seurauksena voi olla ripuli, oksentelua ja korvien soimista. 
Raskaus ja imetys.
Litium on myös teratogeeni, eli se aiheuttaa syntymävikoja pienessä joukossa vastasyntyneitä vauvoja. Tapaustutkimukset ja useat seurantatutkimukset ovat osoittaneet mahdollisen esiintyvyyden Ebsteinin anomalian nimellä tunnetun synnynnäisen sydänvian suhteen edellyttäen, että litiumia on käytetty raskauden aikana. Sydämen kehityshäiriöiden poissulkemiseksi sikiön sydämen kaikukuvaus kuuluu rutiininomaisesti litiumia käyttäville äideille. Lamotrigiini vaikuttaa mahdolliselta litiumin vaihtoehdolta raskaana olevien hoidossa. Imetyksen aikana lääkettä ei tule myöskään käyttää, sillä litium erittyy maitoon. 
Nestehukka.
Litiumsuoloja käyttäville nestehukka voi olla hyvin vaarallinen tila, erityisesti jos sen yhteydessä esiintyy munuaisten vajaatoimintaan liittyvä litiumin aikaansaama diabetes insipidus yhdessä polyurian kanssa. Tähän voivat johtaa esimerkiksi leikkausta edeltävät nesterajoitukset tai tilanteet, joissa nesteitä ei saada, kuumuus, urheilutilanteet ja vaellukset. Nestehukka voi johtaa litiumin kertymiseen elimistössä ja sitä kautta pitoisuuden nousuun. Toinen vaaratilanne on nopea nesteytys, kun käytetään suurta määrää pelkkää vettä. Se voi johtaa nopeasti hyponatremiaan, jossa veriplasman natriumpitoisuus alenee liikaa. Myös tämä voi aiheuttaa litiumin kertymistä elimistöön ja täten sen pitoisuus elimistössä kohoaa.
Toimintatapa.
Litiumin tarkkaa biokemiallista toimintaa mielialantasaajana ei vielä tunneta.
Litium leviää keskushermostossa laajalle ja se toimii yhdessä monien välittäjäaineiden ja vastaanottajien kanssa alantaen noradrenaliinin eritystä ja lisäten serotoniinin tuotantoa. Toisin kuin monet muut psykoaktiiviset aineet, Li+ ei yleensä hoitotasolla aiheuta terveille henkilöille mitään selviä psykotrooppisia oireita (kuten euforiaa). On ehdotettu, että prostatan hapan fosfataasi voisi olla yksi litiumhoidon kohteista, sillä fosfataasin estämisen litiumilla on osoitettu estävän PARP-1:ä.
Litium voi myös lisätä neuronien serotoniinin eritystä aivoissa. Rotan Raphe-tumakkeen seratoenergisten neuronien tumalla on tehty tutkimuksia, joissa niitä on käsitelty litiumilla. Niissä kävi ilmi, että serotoniinin eritys depolarisaatiossa lisääntyi litiumilla käsitellyissä neuroneissa verrattuna samaan depolarisaatioon ilman litiumia.
Vuonna 2007 esitettiin toinen toimintatapa: litium saattaa toimia yhdessä typpioksidin kanssa keskushermoston viestien välityksessä, jolla on keskeinen merkitys hermoston muokkautuvuudelle. Typpioksidijärjestelmä saattaisi olla yhteydessä litiumin antidepressiivisen ominaisuuden kanssa Porsoltin testissä, jossa hiiriä pakotettiin uimaan. Siinä havaittiin myös että NMDA-reseptoreiden toiminnan estäminen lisää litiumin masennuksenestäjän kaltaisia ominaisuuksia testissä uimaan pakotetuilla hiirillä, joka viittaa NMDA-reseptoreiden/NO-signaalien mahdolliseen osallisuuteen litiumin toiminnassa tässä kokeessa, joka mallintaa opittua avuttomuutta eläimillä. Litium estää apoptoosia ja pidentää solujen elämää, jotka ovat hermoja suojelevia ominaisuuksia.
Historia.
Jo antiikin Kreikan aikoihin litiumia sisältävää lähdevettä tiedetään käytettäneen "pahan mielen" ja "kiihtymyksen" hoitoon. Litiumia käytettiin 1800-luvulla ensin kihdin hoitamiseen sen jälkeen, kun lääkärit olivat todenneet, että ainakin laboratorio-oloissa litiumilla pystyttiin sulattamaan munuaisista eristettyjä virtsahappokiteitä. Ihmisen elimistössä, tähän tarvittiin kuitenkin myrkyllisiä määriä. Koska vallitsevat teoriat yhdistivät ylenpalttisen virtsahappoerityksen tietynlaisiin häiriöihin, joihin kuuluivat masennus ja maaniset häiriöt, tohtori Carl Lange Tanskassa ja William Alexander Hammond New Yorkissa alkoivat käyttää litiumia manian hoitamiseen 1870-luvulta alkaen. 1900-luvun alkaessa litiumin käytöstä psykiatristen potilaiden hoidossa luovuttiin, sillä teoria mielialahäiriöistä kehittyi ja käsitys "aivokihdistä" katosi. On myös ehdotettu, että lääketeollisuus olisi ollut haluton investoimaan lääkkeeseen, jota ei voitu patentoida, edelleen valmistettiin kuitenkin joukkoa litiumvalmisteita munuaiskivien ja "virtsan korkean virtsahappopitoisuuden" kontrollointiin. Kun vähitellen kertyi tietoa liiallisen natriumin käytön merkityksestä korkean verenpaineen ja sydäntaudin synnyssä, litiumsuoloja määrättiin potilaille käytettäväksi tavallisen ruokasuolan sijaan. Kun tämän menettelyn aiheuttamista sivuseurauksista ja kuolemista oli julkistettu yksityiskohtainen selostus, sekä käytänne että itse litiumin myynti kiellettiin vuonna 1949.
Muuta.
Litium saattaa suojata aivoja ja edistää harmaan aivoaineen muodostumista aivokuorella sekä estää ja hidastaa Alzheimerin taudin, vanhuuden dementian ja Parkinsonintaudin etenemistä. ALS-taudin suhteen se ei kuitenkaan ole vaikuttanut myönteisellä tavalla. Juomaveden luontaisesti korkea litiumpitoisuus on yhdistetty alhaisempiin itsemurhalukuihin.