tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Zen Café

Zen Café oli Turusta lähtenyt vuosina 1992–2008 toiminut suomalainen rockyhtye. Zen Café tuotti yhteensä kahdeksan albumia ja oli viimeisinä vuosinaan yksi Suomen suosituimpia yhtyeitä.
Nimi pohjautuu Robert M. Pirsigin romaaniin "Zen ja moottoripyörän kunnossapito". Nimen keksi yhtyeen basisti Kari Nylander. Yhtyeen alkuperäisjäsenistä oli mukana myös Samuli Putro (laulu, kitara). Mikko Oesch (kitara, laulu) ja Tuomo Mäkipaavola (rummut) jättivät yhtyeen ennen ensimmäistä levyä. Yhtyeen kaikkien alkuperäisjäsenten – paitsi Tuomo Mäkipaavolan – kotikaupunki on Raahe. Rumpuja soitti vuodesta 1996 alkaen Pete Parkkonen. Yhtyeen kappaleet sanoitti Samuli Putro, mutta koko yhtye osallistui sävellysten tekoon.
Alkutaipaleella radioasemat pitivät singleistä ja pieni yleisö yhtyeestä, mutta levyt eivät käyneet kaupaksi. Menestys alkoi vasta albumista "Ua ua" vuonna 1999, jonka jälkeen albumit olivat myyntilistojen kärjessä. Tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Todella kaunis”, ”Harri”, ”Aamuisin”, ”Mies jonka ympäriltä tuolit viedään”, ”Tavallaan jokainen on surullinen” ja ”Piha ilman sadettajaa”.
Yhtyeen seitsemäs ja viimeinen albumi "STOP" julkaistiin 13. syyskuuta 2006 laajamittaisen mainoskampanjan siivittämänä, johon kuului muun muassa yhtyeen liittyminen IRC-Galleriaan. Ensimmäinen single tuolta levyltä oli nimeltään ”Rakastele mua”.
Vuonna 2007 Zen Café lopetti. Putro on sittemmin tehnyt soolouraa.
Zen Café esitti kappaleen ”Todella kaunis” Helsingin Juhlaviikoilla 17.  elokuuta 2024 Samuli Putron konsertin aikana.
Zen Café esitti kappaleet ”Piha ilman sadettajaa” ja ”Todella kaunis” 23. marraskuuta 2024 Samuli Putron konsertin aikana.
Viihde-elektroniikka

Viihde-elektroniikka on yleisnimitys kuvaa ja ääntä välittäville ja tallentaville sekä sähköisesti tietoa käsitteleville kuluttajalaitteille. Viihde-elektroniikkaan lasketaan kuuluvaksi esimerkiksi televisiot, radiot, DVD- ja blu-ray-laitteet, pelikonsolit, viritinvahvistimet, CD-soittimet ynnä muut kuluttajan käyttämät elektroniset laitteet.
Käytännössä kaikki kotitalouksiin tarkoitetut elektroniset laitteet, jotka eivät ole puhtaasti hyötykäyttöön tarkoitettuja kodinkoneita, ovat viihde-elektroniikkaa. Myös matkapuhelimia voidaan pitää viihde-elektroniikkana niiden viihteellisten ominaisuuksien ansiosta. Viihde-elektroniikkaan laskettavilla laitteilla voi olla myös hyötykäyttöä; raja hyöty- ja viihdekäytön välillä on hämärä. 
Viihde-elektroniikan ja sähköisen viestinnän historiaa.
2000-luvulla.
2000-luvun viihde-elektroniikan ja sähköisen viestinnän tapahtumia:
Kodinkone

Kodinkone on suuri kone, joka suorittaa jotain rutiininomaista kotitaloustyötä. Tämä voi liittyä esimerkiksi ruoanlaittoon, ruoan säilytykseen tai siivoukseen. Kodinkone voi toimia joko sähköllä tai mekaanisesti.
Suuret kodinkoneet erotetaan pienkoneista, koska ne ovat suuria, vaikeita liikuttaa ja yleensä jollakin tapaa kiinteästi asennettuja.
Suuria kodinkoneita ovat:
Maailman suurin kodinkoneiden valmistaja on kiinalainen Haier Group Corporation.
Pienkone

Pienkoneella tarkoitetaan sellaista kodinkonetta, joka on siirreltävissä tai jota käytetään erilaisten tasojen päällä. Usein pienkoneet eivät ole kiinteästi tiettyyn paikkaan sidottuja, vaan niitä voidaan tarpeen vaatiessa pienellä vaivalla siirrellä paikasta toiseen ja myös siirtää väliaikaisesti muihin tiloihin säilytystä varten.
Pieniä kodinkoneita eli pienkoneita ovat:
Anna Kurnikova

Anna Sergejevna Kurnikova (, muissa kielissä käytetään myös ranskankielistä kirjoitusasua Kournikova, s. 7. kesäkuuta 1981 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen uransa päättänyt tennispelaaja.
Kurnikova voitti ensimmäisen Grand Slam -tittelinsä vuonna 1999 Australian avoimissa naisten nelinpelistä parinaan Martina Hingis. Kurnikova ja Hingis ovat otelleet varsin usein nelinpeliparina. Vaikka Kurnikova on usein sijoittunut 20 parhaan joukkoon WTA-kiertueilla, hän ei ole koskaan voittanut WTA-tason turnausta kaksinpelissä. Hän on kuitenkin selviytynyt useasti loppuotteluun ja semifinaaleihin. Parhaimmillaan Kurnikovan WTA-ranking kaksinpelissä on ollut kahdeksas (marraskuu 2000) ja nelinpelissä ensimmäinen (marraskuu 1999).
Vuonna 2003 Kurnikova jätti kauden kesken eikä ole sen jälkeen ottanut osaa WTA-kiertueen turnauksiin. Hän on kuitenkin silloin tällöin pelannut näytösotteluissa, joilla on kerätty rahaa hyväntekeväisyyteen. Kurnikova on myös tehnyt muuta hyväntekeväisyystyötä.
Lukuisia Kurnikovan suhteita on käsitelty iltapäivälehdissä, ja hän on ollut niukkapukeisissa kuvissa useissa miestenlehdissä. Hän toimiikin nykyään tennisuransa ohella mallina. Hän pääsi "People"-lehden 50 kauneimman ihmisen joukkoon vuonna 1998 ja hänellä on ollut pieni motellinhoitajan rooli vuoden 2000 elokuvassa "Me kaksi &amp; Irene" ("Me, Myself and Irene"), jonka pääosaa näytteli Jim Carrey. 
Kurnikova asuu nykyisin Yhdysvalloissa Floridassa Miami Beachin kaupungissa. Hän on seurustellut laulaja Enrique Iglesiasin kanssa vuodesta 2002 ja he ovat tiettävästi naimisissa. He saivat kaksoset, tytön ja pojan, joulukuussa 2017 ja tytön tammikuussa 2020.
Katolisuus

Ilmaisulla katolinen tarkoitetaan yhtä, yhtenäistä ja alkuperäistä Kristuksen ja apostolien perustamaksi ajateltua, universaalia Kristuksen kirkkoa. Sana tulee kreikan sanasta "katholikein" (καθολικην), joka tarkoittaa ”yleistä”.
Athanasioksen uskontunnustuksen mukaan ihmisen on pelastuakseen pitäydyttävä katoliseen uskoon, mitä ilman joutuu kadotukseen.
Roomalaiskatolinen kirkko ja ortodoksinen kirkko määrittelevät olevansa ’katolisia’ kirkkoja, ja nykyisten oppineuvotteluiden jälkeen tunnustavat toisensa katolisuuden. Myös jotkut protestanttiset kirkot määrittelevät ominaisuudekseen katolisuuden, kuten anglikaaninen kirkko ja luterilainen kirkko, mutta näillä ei ole vanhojen kirkkojen, roomalaiskatolisen ja ortodoksisen kirkon, hyväksyntää määrittelylleen.
Kristuksen kirkon eri osiin syntyi ajan mittaan erilaisia uskonkäsityksiä, joiden edustajat usein kieltäytyivät ehtoollisyhteydessä toisensa kanssa. Näin syntyi niin sanottuja skismoja, joissa oman näkemyksensä mukaan oikeaa oppia tai järjestystä edustavat paikalliskirkot erosivat toisistaan erillisiksi tunnustuskunniksi. Näistä tunnustuskunnista suurin, josta tuli Rooman (myöhemmin Länsi-Rooman) valtakunnan valtionkirkko, tunnetaan nykyisin katolisena kirkkona.
Jokelan junaturma

Jokelan junaturma sattui 21. huhtikuuta 1996 Tuusulassa. Neljä ihmistä kuoli ja 75 loukkaantui, kun Oulusta Kontiomäen ja Kouvolan kautta Helsinkiin matkalla ollut yöpikajuna P82 suistui raiteilta sakeassa sumussa.
Tuntia ennen aikataulun mukaista saapumisaikaa Helsinkiin juna suistui raiteilta Jokelan rautatieaseman pohjoispäässä. Jokela sijaitsee noin 50 km Helsingistä pohjoiseen.
Junassa oli 139 matkustajaa ja viisi henkilökuntaan kuuluvaa, ja se oli ylittämässä onnettomuushetkellä poikkeavalle raiteelle asetettua vaihdetta. Juna ylitti 35 km/h sallitulle nopeudelle suunnitellun vaihteen kovalla ylinopeudella, mikä aiheutti veturin ja 12 vaunun raiteiltasuistumisen. Useimmat suistuneet vaunut olivat makuuvaunuja.
Sakean sumun ja suuren nopeuden takia veturinkuljettaja ei havainnut esiopastinta, joka ilmoitti raiteenvaihdosta Jokelan aseman pohjoispäässä ja joka rajoitti vaihteessa junan suurimmaksi sallituksi nopeudeksi 35 kilometriä tunnissa. Sumun vuoksi näkyvyys oli ajoittain vain muutamia kymmeniä metrejä. Ennen onnettomuutta tapahtumapaikan ohittaneiden junien veturinkuljettajat kertoivat, että opastimien näkyvyys oli erittäin huono. Lisäksi raiteenvaihdon tarpeesta ennakkoon ilmoittava painettu tieto, viikkovaroitus, oli epäjohdonmukaisesti laadittu.
Pääopastimelle saavuttaessa junan nopeus oli 133 kilometriä tunnissa, vaikka junan suurin sallittu nopeus saisi pääopastimen opasteen mukaan olla vaihteessa 35 kilometriä tunnissa. Havaitessaan pääopastimen kuljettaja teki hätäjarrutuksen, mutta siitä huolimatta junan nopeus oli veturin saapuessa vaihteeseen 124 kilometriä tunnissa. Matkan aikana kuljettaja oli ajanut useaan otteeseen lievää ylinopeutta välttääkseen aikataulusta myöhästymisen.
Onnettomuuden vahingot olivat noin 25 miljoonaa markkaa ja yhteiskunnalle aiheutuneet kokonaismenetykset lähes kolminkertaiset. Onnettomuusjunan veturi Sr1 3048 hylättiin ensimmäisenä Sr1-sarjan veturina onnettomuudesta aiheutuneiden vaurioiden vuoksi. Myös neljä junan vaunuista – Eip 23147, CEmt 24098, Rkt 23837 ja Eit 23101 – jouduttiin hylkäämään.
Muinaisjäännös

Muinaisjäännökset ovat menneisyydessä eläneiden ihmisten toiminnasta jääneitä jälkiä, jotka ovat Suomessa ja useimmissa muissa maissa lain suojaamia. Ne jaetaan kiinteisiin muinaisjäännöksiin ja irtaimiin muinaisesineisiin.
Suomessa kiinteitä muinaisjäännöksiä ovat Muinaismuistolaissa (295/1963) määritellyt kohteet. Näitä ovat muun muassa maa- ja kivikummut, erilaiset kivirakennelmat ja kiveykset, vanhat haudat ja kalmistot, kalliomaalaukset ja -piirrokset. Lisäksi huomattavat rakennukset ja niiden jäännökset luetaan kiinteisiin muinaisjäännöksiin. Myös muut kuin ihmisen muovaamat luonnonesineet ovat lain piirissä, jos niihin liittyy tapoja, tarinoita tai historiallisia muistoja. 
Irtaimia muinaisesineitä ovat Suomessa artefaktit kuten vanhat maasta löydetyt korut, työkalut ja käyttöesineet, joiden omistajia ei tunneta ja jotka ovat arvioitavissa yli sadan vuoden ikäisiksi. Irtaimiin muinaisjäännöksiin lasketaan yleensä kuuluvaksi myös muinaisten yhteisöjen tuottamat jätteet sekä ekofaktit eli ihmistoimintaan liittyvät jäänteet, jotka eivät ole ihmisten valmistamia, mutta joilla kuitenkin on tutkimuksellista arvoa yhteisön toimintaa tutkittaessa, esimerkiksi kotieläinten luut.
Muinaisjäännösten suojelu.
Muinaisjäännökset ovat arvokkaita muistoja Suomen aikaisemmasta asutuksesta ja historiasta. Niitä tulee suojella myös siksi, että niillä on usein opetuksellista ja tutkimuksellista arvoa, mutta yhtä lailla kiinteät muinaisjäännökset voivat olla tärkeitä matkailukohteina, osana maisemaa, symboleina tai jopa esteettisinä kohteina.
Kiinteiden muinaisjäännösten valvonnasta ja hoidosta vastaa Suomessa Museovirasto. Irtaimia muinaisesineitä säilytetään konservoinnin jälkeen eri museoissa.
Menettely irtaimen muinaisjäännöksen löytyessä.
Museovirasto on luetellut verkkosivuillaan kuusi kohtaa, joita tulee noudattaa löytäessään irtaimen muinaisjäännöksen.
Relikti

Relikti eli jäänne on jokin varhaisemmilta ajoilta periytyvä eliölaji tai -populaatio, joka on jäänyt olosuhteiden muututtua erilleen päälevinneisyysalueesta tai joka muodostaa viimeisen säilyneen osan ennen laajemmin esiintyneestä yksiköstä. 
Esimerkkejä Suomen jäännelajeista ovat saimaannorppa ("Pusa hispida saimensis"), Itämeren kilkki ("Saduria entomon"), härkäsimppu ja valkokatka, joiden yhteys kantapopulaatioihin on katkennut olosuhteiden muututtua viimeisimmän jääkauden loppuvaiheessa. Jääkauden jälkeisiä reliktilajeja kutsutaan glasiaalirelikteiksi. Kuusamon seudulla on säilynyt useita kasvireliktejä, kuten kuusamonsarake, jonka lähimmät muut populaatiot kasvavat yli tuhannen kilometrin päässä Ruotsissa ja Norjassa. Muita alueen kasvilajeja ovat arnikki, kultarikko, lapinvuokko ja tavanomaisesti meren rannalla kasvava merisuolake.
Jäänne voi myös olla ominaisuus, joka on jäänyt merkityksettömänä tai surkastumana jäljelle. Tällaisia ovat esimerkiksi ihmisen karvapeite, häntäluu ja viisaudenhampaat.
Konservointi

Konservointi on esineen tai rakennelman käsittelemistä niin, että sen säilyminen turvataan. Konservointia tekevät alan koulutusta saaneet asiantuntijat, konservaattorit, jotka usein erikoistuvat johonkin materiaaliin tai kohdetyyppiin. Konservaattorit työskentelevät muun muassa interiöörien, taideteosten, paperin, valokuvien, tekstiilien, huonekalujen ja erilaisia materiaaleja olevien esineiden parissa. 
Interiöörikonservointi on konservoinnin suuntautumisala, jossa interiöörikonservaattori on erikoistunut kulttuurihistoriallisten rakennusten sisätiloihin ja niiden säilyttämiseen konservoinnin keinoin.
Konservoinnissa voidaan konservoida ennalta ehkäisevästi tai keskeyttää tuhoutumisprosessi erilaisilla menetelmillä ja tekniikoilla. Eräs suurimpia yksittäisiä konservoinnin kohteita on ollut ruotsalainen Wasa-laiva. Jos vanha esine tai rakennus halutaan saattaa alkuperäiseen kuntoon, on kysymys entisöinnistä eli restauroinnista.
Kansallisarkisto vastaa Suomessa paperisen aineiston kuten asiakirjojen, karttojen, kirjeiden ja muun vastaavan säilyttämisestä. Toimipisteitä on ympäri maata, mutta pääpaikka on Helsingissä.
Suomessa konservointia voi opiskella Metropolian ammattikorkeakoulussa. Aiemmin Seinäjoen ammattikorkeakoulussa oli mahdollista opiskella rakennuskonservointia, mutta uusia opiskelijoita ei enää oteta.
Työtapoja.
Yleisin museoesineelle tehtävä toimenpide on puhdistus. Esineen pinta on voinut vaurioitua lian ja pölyn takia, koska se kerää kosteutta ja voi näin luoda edellytykset mikrobiologisille muutoksille. Tavallisin puhdistusmenetelmä on pumpulipuikon tai pienen harjan käyttö. Metallin pinnalle kertynyttä ruostetta voidaan raaputtaa pois piikillä tai kirurginveitsellä, kuitenkin niin varovasti ettei alkuperäistä pintaa vahingoiteta. Kemikaaleja pyritään käyttämään hyvin varovasti, sillä niiden pitkäaikaista vaikutusta eri materiaaleihin ei aina tiedetä. Ihmisen sylki on osoittautunut orgaanisen lian parhaaksi puhdistajaksi. Myös esimerkiksi maalia sylki puhdistaa hyvin, eikä se vahingoita maalipintaa. Sylki on konservaattorien salainen ase, koska syljen amylaasi hajottaa orgaanisia yhdisteitä ja jotkin syljen entsyymeistä, kuten lysotsyymi, torjuvat bakteereita. Ennen puhdistustyötä ei saa nauttia happamia elintarvikkeita eikä tupakoida, jotta esineen pinnalle ei pääse haitallisia aineita.
Yleisin toimenpide konservoitaessa papereita on pesu vedellä. Vesi poistaa paperin pinnalta mekaanista likaa ja vesiliukoisia haitallisia rautayhdisteitä. Ensin paperit tuetaan paksulla ja huokoisella tukipaperilla. Pesu neutralisoi paperia ja antaa lisäaikaa happamoitumista ja hapettumista vastaan.
Hovinarri

Hovinarri eli narri oli hoviin kuulunut henkilö, joka huvitti isäntäväkeä muun muassa sukkeluudellaan.
Hovinarreja on ollut länsimaissa keskiajalta uudelle ajalle asti. Narri saattoi olla joko oikeasti hölmö (vrt. ) tai vain näytellä hölmöä. Narreja ei ollut pelkästään kuninkaan hovissa, vaan useat aateliston edustajat ja jopa kirkonmiehet pitivät itsellään narria. Narri olikin eräänlainen statussymboli siinä missä erikoinen lemmikkikin keskiajan ja uuden ajan alun yhteiskunnassa. Mielenvikaisia henkilöitä oli myös tavallisen kansan parissa ja hekin naurattivat tavallista kansaa omilla tempuillaan ja oudolla logiikallaan. Myös ammattimaisia narreja eli henkilöitä, jotka ottivat itse narrin osan, oli paljon ja he kiertelivät joko kaupungista toiseen, tai ottivat roolin vain tietyn juhlan ajaksi.
Hovissa narrien tehtävänä oli viihdyttää isäntäväkeä. Narrin repertuaariin kuului paljon erilaisia temppuja, joilla hän sai yleisönsä nauramaan. Luonnollisten hullujen eli mielenvikaisten käyttäminen narrina oli yleistä. He naurattivat yleisöään omalaatuisella puhetyylillään ja oudolla logiikallaan. He saattoivat myös tehdä paljon hullunkurisia asioita. Isäntä saattoi muun muassa kysyä narrilta jotakin asiaa ja tämän outo tai hassu selitys nauratti yleisöä. Ammatilliset narrit pyrkivät matkimaan luonnollisia narreja puhetyylillään. He myös suunnittelivat isompia esityskokonaisuuksia, joissa esimerkiksi järjestivät pilaturnajaisia. 
Narrilla oli erityinen oikeus tehdä ja sanoa sellaista, mikä muille oli paheksuttavaa tai jopa rangaistavaa. Näin ollen narri saattoi halutessaan jopa kritisoida kuninkaan tai muun mahtimiehen politiikkaa tai pilkata aatelisia, jotka kuuluivat kuninkaan hoviin. Narria saatettiin myös kurittaa sanomisistaan tai tekemisistään. Narri oli yleensä ulkoiselta olemukseltaan jotenkin poikkeava, kuten lyhytkasvuinen tai omituiseksi mielletty. Hänet puettiin usein pukuun, joka korosti hänen hulluuttaan: vihreä-keltaiseen pukuun tai muuten värikkääseen ja monenkirjavaan pukuun. Narrilla oli päässään huppu, tai aasinkorvat, jotka symboloivat hänen tyhmyyttään, sekä monesti tiukuja ja helistimiä ommeltuina vaatteisiin.
Hovinarrien perinne Englannin hovissa päättyi Kaarle I:n kuoleman myötä vuonna 1649. Muistakin Euroopan hoveista narrit hävisivät 1700-luvun aikana.
Pelikorttien jokerissa on tavallisesti narrin kuva. Helsinkiläinen jääkiekkoseura Jokerit käyttää tunnuksenaan narrin päätä.
Pyöveli

Pyöveli oli kuolemanrangaistuksen toimeenpanija, jonka toimenkuvaan kuului joissakin kulttuureissa myös rikollisten kidutus, kuolleiden eläinten korjaaminen kaduilta ja itsemurhaajien hautaaminen. Pyövelin ammattia pidettiin toisinaan halveksuttavana, joten hänelle esimerkiksi määrättiin erillinen istumapaikka kirkoissa. Teloituksessa tunaroivaa pyöveliä saattoi kohdata väkijoukkojen viha ja jopa lynkkaus, varsinkin jos teloitettava oli herättänyt jonkinlaista myötätuntoa. Toisaalta pyövelin ammatin tarpeellisuus tunnustettiin. Teloitettavat tuskattomasti "parempaan maailmaan" lähettäneitä pyöveleitä kiiteltiin.
Valistusajan jälkeen kuolemanrangaistuksen toimeenpano pyrittiin inhimillistämään ja kidutuksen sijaan rangaistuksen täytäntöönpanon tuli olla nopea ja mahdollisimman tuskaton. Teloitustavoiksi vakiintuivat mestaus (usein giljotiinilla), hirttäminen ja teloittaminen ampumalla. Pyöveleistä tuli nyt myös oman alansa ammattimiehiä, ja monet pyövelit kehittivät myös teloitusmenetelmän mahdollisimman nopeaksi ja tuskattomaksi. 
Monissa maissa pyövelin ammatti periytyi sukupolvesta toiseen. Mm. Isossa-Britanniassa Pierrepointin suku on tunnettu kolmesta pyövelistään, Henry Pierrepoint, Thomas Pierrepoint ja Albert Pierrepoint.
Ranskan kuuluisin pyövelisuku oli Sansonit. Nämä miehet – isä Charles-Henri, poika Henri ja pojanpoika Henri-Clement – mestasivat huomattavan osan Ranskan suuren vallankumouksen aikana teloitetuista merkkihenkilöistä. Henri-Clement oli sukunsa viimeinen; hänen jälkeensä tehtävään valitut käyttivät aina kuolemanrangaistuksen kieltämiseen saakka peitenimeä "Monsieur de Paris". Ranskan viimeinen pyöveli oli Marcel Chevalier.
Kanadassa pyövelin henkilöllisyys pidettiin salassa, ja he käyttivät julkisuudessa peitenimeä "Arthur Ellis". Ellis oli alun perin ensimmäinen Kanadan valtionpyöveli, ja hänen seuraajansa käyttivät hänen nimeään. 
Yhdysvallat on ainoa länsimaa, joka yhä käyttää kuolemanrangaistusta. Osavaltioissa ei kuitenkaan ole erillisiä pyöveleitä, vaan niissä joko vankilanjohtaja käyttää sähkötuolin tai myrkytyskoneen katkaisijaa, tai ammuttaessa teloitusryhmä kootaan vapaaehtoisista.
Japanissa kuolemanrangaistus toimeenpannaan hirttämällä, ja sikäläiset pyövelit kuuluvat kaikki yhteen ja samaan buraku-sukuun, joka pidetään salaisena. 
Sana "pyöveli" on laina varhaisuusruotsin sanasta "böfvel" (nykyruotsin sana on "bödel"); samasta sanasta on tullut sekä pyöveliä että paholaista merkitsevä "peeveli". Ruotsinkielinen sana tuli keskialasaksan sanasta "bödel", joka niin kuin nykysaksan "Büttel" tarkoittaa oikeudenpalvelijaa, joka toimii aikoinaan usein myös pyövelinä tai pyövelinrenkinä. Samaa sukua on englannin sana "beadle".
Eratostheneen seula

Eratostheneen seula on kreikkalaisen filosofi Eratostheneksen kehittämä yksinkertainen algoritmi kaikkien alkulukujen löytämiseen äärellisestä lukujoukosta. Se on tehokkain tapa löytää pienet (alle 10 miljoonaa) alkuluvut.
Algoritmi.
Seulan toimintaperiaate (algoritmi) on seuraava:
Viidennen kohdan rajoitus lyhentää algoritmin suoritusaikaa suuresti varsinkin suurilla "n":n arvoilla. Käsittely voidaan lopettaa jo tässä vaiheessa, koska jokainen luonnollinen luku "m", joka ei ole alkuluku, voidaan esittää kahden luonnollisen "a" ja "b" tulona: "m" = "a" · "b", joista kumpikaan ei ole 1 eikä "m". Jos tässä "a" ≠ "b", on joko formula_1 ja formula_2. Näin ollen jokaisella luvulla "m" &lt; "n", joka ei ole alkuluku,
on ainakin yksi tekijä, joka on pienempi kuin formula_3, ja näin ollen jokainen tällainen luku on tähän kohtaan saavuttaessa jo käsitelty. 
Esimerkki.
Kun halutaan tietää kaikki sataa pienemmät alkuluvut, kirjoitetaan listaan luvut 2—100. Aloitetaan pienimmästä luvusta kaksi, joka on alkuluku, ja poistetaan sillä jaolliset luvut 4, 6, 8, ..., 100. Nyt pienin jäljellä oleva luku on kolme, sekin alkuluku, jonka monikerrat 6, 9, 12, ..., 99 poistetaan. Koska neljä on poistettu, se ei ole alkuluku, ja siirrytään viiteen. Kun on poisto-operaatioissa on saavutettu sadan neliöjuuri 10, kaikki muut kuin alkuluvut on poistettu listasta.
Åbo Akademi

Åbo Akademi (lyhenne ÅA) on pääosin Turussa toimiva ruotsinkielinen yliopisto. Se perustettiin lahjoitusvarojen turvin 1918 ja oli toinen Suomeen perustettu yliopisto, Suomen neljäs korkeakoulu Helsingin yliopiston, Teknillisen korkeakoulun ja Kauppakorkeakoulun jälkeen ja myös ensimmäinen kokonaan ruotsinkielinen yliopisto. Åbo Akademissa on neljä tiedekuntaa, joilla on osittain toimintaa Vaasassa. Kasvatustiedettä opetetaan pääosin Vaasan yksikössä kuten myös osittain valtio- ja sosiaalitieteitä.
Åbo Akademihin kuuluu myös useita erillislaitoksia sekä tutkimusyksikköjä. Yliopiston strategiset tutkimusprofiilit ovat vähemmistötutkimus, molekulaarinen prosessi- ja materiaalitekniikka, lääkekehitys ja diagnostiikka sekä meri ja merenkulku. 
Opiskelijoita Åbo Akademissa on noin 5 500 ja henkilökuntaa noin 1 100. Yliopisto oli yksityinen vuoteen 1981 asti, jolloin se viimeisenä Suomen yliopistoista valtiollistettiin. Åbo Akademin säätiö omistaa ja ylläpitää edelleen suuren osan yliopiston käyttämistä kiinteistöistä. 
Yliopistolain 79 § mukaan opiskelijaksi pääsy akatemiaan edellyttää riittävää ruotsin kielen taitoa opintojen harjoittamiseksi ruotsiksi. Kielitaidon voi todistaa monella eri tavalla.
Yliopiston kanslerina toimii vuodesta 2020 Carl Gustav Gahmberg. 
Tiedekunnat.
Vuonna 2015 Åbo Akademi lakkautti aikaisemmat yksikkönsä ja perusti neljä uutta tiedekuntaa.
Kirjasto.
Åbo Akademin kirjaston pääkirjasto sijaitsee yliopiston yhteydessä. Lisäksi sillä on pääkirjaston (Kirjatorni) lisäksi kolme kampuskirjastoa Turussa ja Vaasassa. Kirjastolla on ollut vapaakappaleoikeus vuodesta 1919.
Entiset yksiköt.
Tiedekunta-alueet 2010–2015.
Vuonna 2010 yliopistossa otettiin käyttöön uusi tiedekuntarakenne, joka toi yliopistoon kolme tiedekunta-aluetta, johon erilliset laitokset (joissakin tapauksissa tiedekunnat) kuuluivat. Yksiköt lakkautettiin vuonna 2015 siirryttäessä nykyiseen tiedekuntajakoon.
Tiedekunnat 1918–2010.
Tiedekuntia on yhdistetty ja muutettu niiden nimiä
Sponsorointi

Sponsorointi on tapahtuman, toiminnan, henkilön tai organisaation tukemista joko rahallisesti tai tarjoamalla tuotteita tai palveluita. 
Arkikielessä sponsorointi voi tarkoittaa mitä tahansa aineellista tukemista, mutta varsinainen sponsorointi tähtää sekä tukijan, että tuettavan hyötymiseen.
Sponsori on yksilö tai ryhmä, joka tarjoaa tukea. Sponsorointia harjoitetaan erityisesti urheilun ja kulttuurin eri aloilla. Sponsoroinnin kohteena voi olla myös esimerkiksi televisio-ohjelma, julkinen tila, yhteisö, internetsivusto tai jokin muu kohde, josta sponsori hakee kaupallisen yhteistyön kautta hyötyä omaan liiketoimintaansa.
Hyväntekeväisyys poikkeaa sponsoroinnista siinä, että hyväntekeväisyys on toisten auttamista ilman siihen ensisijaisesti liittyvää oman edun tavoittelua. Sponsorointiyhteistyö on vastikkeellista yhteistyötä kahden eri osapuolen, yrityksen ja kohteen kesken.
Sponsoroinnin suuri haaste on sen tuloksellisuuden mittaaminen todistettavasti. Fiksusti tehty sponsorointi näkyy sponsorin kassassa tulojen lisäyksenä. Esimerkiksi 16 prosenttia Valioliigaseura Arsenalin kannattajista on käyttänyt seuran pääsponsorina jo pitkään toimineen lentoyhtiön Emiratesin palveluita. Prosenttiosuus on selvästi suurempi tässä segmentissä kuin muiden seurojen kannattajien keskuudessa.
Sponsoroinnin peruselementit.
Yrityksen tai yhteisön ulkoista viestintää voidaan myös täydentää muun muassa sponsoroinnilla. 
Sponsorointiyhteistyön peruselementit voidaan kiteyttää seitsemään kohtaan:
Sponsoroinnin historia.
Nykyaikaisen sponsoroinnin katsotaan alkaneen 1960-luvulla, jolloin kaupalliset sponsorointiohjelmat saivat alkunsa Yhdysvalloissa. Euroopassa ja Suomessa sponsorointi yleistyi kymmenen vuotta myöhemmin. 
Suomessa sponsorointi lisääntyi voimakkaasti 1970-luvulla, jolloin pankit ja vakuutusyhtiöt olivat suurimpia sponsoroijia. 1990-luvulla sponsorointi muuttui pelkästä rahoittamisesta laajemmaksi yhteistyökumppanuudeksi.
Kulttuurialan ensimmäinen laaja sponsorointi Suomessa alkoi 1980-luvulla, kun SKOP sponsoroi suurta kansainvälistä nykytaiteen näyttelyä Ars 83:a. Myös myöhempiä Ars-näyttelyitä on sponsoroitu eri tavoin.
Suurimmat urheilusponsorointikohteet maailmalla ovat olympialaiset ja jalkapallo. Viihteen parissa suuria sponsorointikohteita ovat muun muassa Eurovision laulukilpailu Euroopassa ja American Idol Yhdysvalloissa.
NTSC

NTSC () on lähinnä 60 Hz sähkönjakelujärjestelmää käyttävissä Tyynen valtameren ympärysmaissa käytössä oleva SDTV-television värijärjestelmä. Eniten NTSC-vastaanottimia on Pohjois-Amerikassa. TV-kuvan väri-informaatio lähetetään mustavalkoisen kuvan kanssa samaan aikaan "apukantoaallon" avulla, jonka taajuus on useimmiten 3,58 MHz. 
NTSC-standardissa TV-kuvan kuvataajuus on 30 Hz lomiteltuna 60 kenttään eli puolikuvaan sekunnissa. Kussakin kokonaisessa kuvassa on 480 juovaa. (Lähetyksessä on kaikkiaan 525 juovaa; näkymättömiä juovia käytetään lisäsignaaleille.) TV-kanavan kaistanleveys äänikantoaaltoineen on 6 MHz.
NTSC-järjestelmän värien laatu ei ole yhtä hyvä kuin uudemmissa PAL- ja SECAM-järjestelmissä. Sävyeroja aiheuttava värivirhe johtuu radioaaltojen kulkuaikaviiveen aiheuttamasta väriapukantoaallon vaihe-erosta, jolloin kuvan väritasapaino katoaa vastaanottopäässä. Yleisen vitsin mukaan lyhenne NTSC muodostuukin sanoista "Never The Same Color", "Never Time Same Color" tai "Never Twice Same Color" (väri ei koskaan vastaa alkuperäistä). Lisäksi järjestelmän 480 juovan pystyresoluutio on huonompi kuin PAL-standardin 576 juovaa.
Kun elokuvia muutetaan NTSC-muotoon, joudutaan tekemään ns. "3:2 pulldown" -muunnos, jossa 24 kuvaa sekunnissa muutetaan 30 kuvaksi sekunnissa näyttämällä joka toista filmiruutua kolmen puolikuvan ajan ja joka toista kahden puolikuvan ajan, mikä aiheuttaa nykimistä. PAL-järjestelmässä sama tehdään nopeuttamalla filmin kuvataajuutta 24 kuvasta 25 kuvaan sekunnissa.
Yhdysvalloissa ensimmäinen valtakunnallinen NTSC-väritelevisiolähetys toteutettiin 1. tammikuuta 1954, kun NBC esitti värillisenä "Tournament of Roses Paraden".
Kytkentärima

Kytkentärima (ruuviliitosrima, sokeripalaliitin) on sähkötekninen liitin, jolla liitetään yhteen sähköjohtoja ruuviliitoksin. 
Tavallisin kytkentäriman käyttökohde ovat valaisinliitännät. Tällöin kytkentärimasta voidaan käyttää nimitystä "valaisinliitin". Valaisimien kytkemisessä liittimiä on kuitenkin korvannut valaisinpistorasia.
Kytkentärimoja on posliinisia ja muovisia, ja niitä on eri kokoisia. Muoviset liittimet myydään tavallisesti katkaistavana liitinrimana, jossa on 10–12 osaa. Kytkentärimalla liitetään useimmiten johtoja, joiden poikkipinta-ala on 1,5–6 mm².
Nokia

Nokia tarkoittaa seuraavia asioita:
Nokia viittaa lisäksi seuraaviin yrityksiin:
Heikki Westerinen

Heikki Markku Julius Westerinen (s. 27. huhtikuuta 1944 Helsinki) on suomalainen shakinpelaaja, joka saavutti kansainvälisen suurmestarin (SM) arvon shakissa 1975. Aikanaan Westerinen saavutti nuorimpana suomalaisena kansainvälisen mestarin (KvM) arvon vuonna 1967. Ennätys säilyi kunnes Joose Norri sai arvon vielä nuorempana. Westerinen on nelinkertainen henkilökohtainen shakin Suomen-mestari (viimeksi 1970). Westerinen on filosofian kandidaatti ja perhesuhteiltaan naimaton.
Westerinen varttui Kuhmossa ja oppi shakin siirrot 9-vuotiaana eräältä luokkatoveriltaan. Hänen ensimmäinen shakkikerhonsa oli vuonna 1956 vain vuoden ajan toiminut Kuhmon shakkikerho. Nykyisin Westerinen vaikuttaa Salon Shakkikerhossa. Westerinen edusti pitkään myös saksalaista SC Solingen -seuraa voittaen joukkueessa Euroopan seuramestaruuden. Westerinen on useiden seurojen kunniajäsen.
Nuorella iällä saavutetun kansainvälisen mestarin (KvM) arvonimen lisäksi Westerinen on yksi harvoista ammattilaisuran luoneista suomalaisista shakinpelaajista. 
Westerinen on osallistunut ennätyksellisen usein shakkiolympialaisiin Suomen joukkueessa, peräti 19 kertaa. Hänen sarjansa oli katkeamaton vuosien 1962 Varnan ja 1996 Jerevanin olympialaisten välillä, ja näiden lisäksi hän pelasi vielä Torinossa 2006. Hän voitti pöytänsä hopeamitalin vuoden 1964 kilpailuissa tuloksella 13/17 (ainoa suomalainen hopea) ja kerran pronssin vuonna 1966 tuloksella 14½/20. Kaikkiaan Westerinen on pelannut olympialaisissa 238 peliä saaden niistä 133½ pistettä eli 56,1 %. 
Hyvästä Westerisen sommitelmasta käy esimerkkinä sisilialainen peli Najdorfin muunnelmalla Sigurjonssonia vastaan New Yorkissa vuonna 1977.
Yksi kuuluisimmista Westerisen peleistä oli hänen voittonsa Boris Spasskia vastaan. Kyseessä oli Spasskin ensiesiintyminen lännessä sen jälkeen, kun hän oli menettänyt maailmanmestaruuden Bobby Fischerille Reykjavíkissa 1972. Peli on julkaistu esimerkiksi aikakausjulkaisussa "Shahovski Informator" (18) Westerisen omin huomautuksin.
Joose Norri

Joose Norri (s. 20. kesäkuuta 1971 Hamina) on moninkertainen shakin Suomen-mestari. Hän sai kansainvälisen mestarin arvonimen ennätyksellisen nuorena. Suomalaisista kansainvälinen mestari -arvonimen nuoruusennätys oli siihen asti ollut Heikki Westerisellä. Joose Norri on Helsingin Shakkiklubin jäsen.
Norri voitti kaksikymmentävuotiaana vuonna 1991 ensimmäisen Suomen mestaruutensa. Puolitoista kuukautta myöhemmin "Aku Ankka" -lehdessä mainittiin shakkinero Joose Neutonen. Kymmenen vuotta myöhemmin tuli jo viides Suomen mestaruus. Vuodesta 1922 alkaneen shakin Suomen mestaruushistoriassa vain Kaarle Ojanen, Mika Karttunen ja Eero E. Böök ovat saavuttaneet enemmän mestaruuksia kuin Norri.
Kansainvälisistä pelaajista Norri arvostaa Aleksandr Aljehinia, Anatoli Karpovia ja Mihail Talia.
Aron Nimzowitsch

Aron Nimzowitsch (; 7. marraskuuta 1886 Riika – 16. maaliskuuta 1935 Kööpenhamina) oli latvialainen shakinpelaaja. Hän oli shakin hypermodernin suuntauksen keskeinen perustaja. Hän ei koskaan voittanut shakin maailmanmestaruutta, mutta oli erinomainen lajin opettaja.
Nimzowitsch oli muun muassa ranskalaisen puolustuksen 1.e4 e6 erityinen taitaja. Shakkiavauksista Nimzo-intialainen puolustus 1.d4 Rf6 2. c4 e6 3. Rc3 Lb4 on yksi hänen mukaansa nimetyistä.
Tongmenghui

Tongmenghui (), eli Liittopuolue , oli kiinalainen Qing-dynastian kaatamista ajanut vallankumouksellinen puolue, joka toimi ulkomailta käsin. Sen perustivat Sun Yat-sen ja Song Jiaoren Tokiossa 20. elokuuta 1905.
Liikkeeseen yhdistyivät Sun Zhongshanin Xingzhonghui (Kiinan elvytysyhdistys), Guangfuhui (Restaurointiyhteisö) ja muita kiinalaisia vallankumouksellisia ryhmiä. Sen poliittinen tavoite oli "ajaa vallasta mantšubarbaarit, palauttaa Kiina kiinalaisille, perustaa tasavalta ja jakaa maa tasaisesti kansalle."
Kiinan tasavallan perustamisen jälkeen Tongmenghui hajosi yhtenäisen linjan rakoillessa kun päätavoite oli saavutettu. Suuri osa sen jäsenistä ja kannattajista siirtyi Sun Yat-senin perustamaan nationalistipuolue Guomindangiin.
Pjotr Svidler

Pjotr Veniaminovitš Svidler (, s. 17. kesäkuuta 1976 Leningrad, Neuvostoliitto) on shakin suurmestari. Svidler on seitsenkertainen shakin Venäjän-mestari (1994, 1995, 1997, 2003, 2008, 2011 ja 2013). Hän saavutti jaetun toisen sijan San Luisin MM-kisoissa vuonna 2005 ja voitti FIDE:n maailmancupin vuonna 2011.
Svidler aloitti pelaamisen kuusivuotiaana. Hän asuu edelleen synnyinkaupungissaan Venäjällä. Korkeimmillaan hän on ollut FIDE:n maailmanlistalla neljäs vahvuusluvulla 2 765 (tammikuussa 2006).
Svidler toimi maailmanmestari Vladimir Kramnikin avustajana MM-ottelussa Brissagossa 2004. Hänen roolinsa oli valmistella avauksia, jotka alkavat 1.e4.
Svidler voitti Mainzissa 2003 shakki960-lajin maailmanmestaruusottelun Unkarin Péter Lékóa vastaan. Tasainen ottelu päättyi lopulta viimeisen pelin voittaneen Svidlerin voittoon pistein 4½–3½. Pelimuoto tuonnetaan myös nimellä Fischer Random -shakki, ja siinä arvotaan upseereiden sijainti pohjarivillä. Svidler puolusti titteliään kaksi kertaa menestyksellisesti, voittaen Levon Aronianin 2004 ja Zoltán Almásin 2005, kunnes hävisi Aronianille 2006.
Svidler on innokas kriketin seuraaja.
Viktor Kortšnoi

Viktor Lvovitš Kortšnoi (Ви́ктор Льво́вич Корчно́й; 23. maaliskuuta 1931 Leningrad, Neuvostoliitto – 6. kesäkuuta 2016 Wohlen, Aargau, Sveitsi) oli shakin suurmestari. Häntä pidetään yleisesti vahvimpana pelaajana, josta ei tullut maailmanmestaria. Korkeasta iästään huolimatta hän pelasi aktiivisesti turnauksissa vuoden 2012 lopulle asti.
Kortšnoi voitti Neuvostoliiton shakkimestaruuden neljä kertaa vuosien 1960–1970 välillä. Vuonna 1974 hän pelasi MM-ehdokasottelun Anatoli Karpovia vastaan. Karpov voitti ottelun pistein 12,5–11,5. Tätä voidaan pitää Kortšnoin ensimmäisenä otteluna maailmanmestaruudesta, sillä Bobby Fischerin kieltäydyttyä pelaamasta Karpovista tuli maailmanmestari vuonna 1975 ilman loppuottelua. Vuonna 1976 Kortšnoi loikkasi länteen pelattuaan kansainvälisessä shakkiturnauksessa Amsterdamissa. Sittemmin hän asui Alankomaissa, Länsi-Saksassa ja vuodesta 1978 lähtien Sveitsissä, jota hän edusti. Kortšnoi pelasi maailmanmestaruusottelun Karpovin kanssa 1978. Kuten vuonna 1974, Karpov pääsi kolmen pisteen johtoon mutta Kortšnoi tasoitti tilanteen. Ottelu päättyi niukimmalla erolla voitoin 6–5 Karpovin voittoon. Vuoden 1981 MM-ottelun Karpov voitti vakuuttavammin voitoin 6–2.
Syyskuussa 2006 Kortšnoi voitti senioreiden maailmanmestaruuden.
Vuoden 2012 lopulla Kortšnoi sairastui aivoverenkiertohäiriöön. Hän kuitenkin toipui ja pelasi maaliskuussa 2014 kahden pelin näytösottelun suurmestari Wolfgang Uhlmannia vastaan, voittaen molemmat pelit. Kortšnoi kuoli 85-vuotiaana Wohlenissa Sveitsin Aargaun kantonissa 6. kesäkuuta 2016.
Judit Polgár

Judit Polgár (s. 23. heinäkuuta 1976 Budapest, Unkari) on unkarilainen shakinpelaaja ja shakin historian menestynein naispuolinen pelaaja.
Elämä ja ura.
Polgárin vanhemmat kasvattivat kolme tytärtään shakinpelaajiksi jo pikkulapsesta alkaen. He halusivat todistaa, että kenestä tahansa normaalista lapsesta voidaan tehdä alallaan menestynyt tarpeeksi aikaisin alkavalla intensiivisellä koulutuksella, ja valitsivat keinoksi shakin.
Polgár menestyi shakissa jo hyvin nuorena. Hän voitti ensimmäisen kansainvälisen turnauksensa 9-vuotiaana sekä myöhemmin 12-vuotiaiden ja 14-vuotiaiden maailmanmestaruudet. Hän nousi maailman 100 parhaan pelaajan listalle ja maailman parhaaksi naispelaajaksi 12-vuotiaana. Hän saavutti kansainvälisen mestarin arvon 12-vuotiaana ja suurmestarin arvon vain 15 vuoden ja 4 kuukauden ikäisenä, mikä oli silloin ennätys.
Vuosina 1988 ja 1990 Polgár voitti isosiskojensa Zsuzsan ja Zsófian kanssa Unkarille kultamitalin shakkiolympialaisten naisten sarjassa. Tämän jälkeen hän ei enää pelannut naisten kilpailuissa.
Polgár voitti shakkiurallaan useita merkittäviä turnauksia ja otti useita voittoja maailman parhaista pelaajista, mukaan lukien yhden voiton nopeassa shakissa Garri Kasparovista. Polgár on shakin historian menestynein naispuolinen pelaaja. Hän on ainoa nainen, jonka vahvuusluku on ollut yli 2 700. Hän oli parhaimmillaan maailman rankinglistan sijalla 8, ja hänen korkein vahvuuslukunsa oli 2 735.
Polgár lopetti pelaajanuransa vuonna 2014. Hän on senkin jälkeen ollut aktiivinen shakin parissa pelien kommentoijana, kirjoittajana ja luennoijana. Hän on myös edistänyt shakin käyttöä opetusvälineenä. Hänellä on kaksi lasta.
Äänenkorkeus

Äänenkorkeus on suure, jolla kuvataan aistittua äänen korkeutta. Sillä tarkoitetaan myös usein äänen taajuutta, vaikka koettu äänenkorkeus riippuu myös monesta muusta tekijästä. Äänenkorkeuden ilmaisemiseksi on kehitetty monia asteikkoja, jotka pyrkivät muodostamaan yhteyden äänenkorkeusaistimuksen ja äänen taajuuden välille.
Kokeelliset äänenkorkeusasteikot.
Kokeellisesti määritellyissä äänenkorkeusasteikoissa käytetään yleensä yksinkertaisia yhden ääneksen ääniä. Monimutkaisempien äänten käsittely kuuloaivokuorella on myös monimutkaisempaa, jolloin aistittuun äänenkorkeuteen vaikuttaa monta muuta seikkaa.
Mel-asteikko.
Mel-asteikko (myös meli-asteikko) on subjektiivisilla testeillä määritelty asteikko, jonka tekemisessä koehenkilöitä on pyydetty kertomaan milloin äänenkorkeus kuulostaa esimerkiksi kaksinkertaiselta. Keskiarvoistamalla on päädytty mel-asteikkoon. Taajuuden kaksinkertaistuminen vaikuttaa äänenkorkeuden kaksinkertaistumiseen aina vajaaseen 1 000 hertsiin asti, jonka jälkeen melien suhde hertseihin muuttuu logaritmiseksi eli taajuuden kaksinkertaistuminen ei enää kaksinkertaista mel-määrää. Mel-asteikkoa approksimoi kaava (f on taajuuden arvo hertseinä):&lt;br&gt;&lt;br&gt;formula_1
Bark-asteikko.
Bark-asteikossa on lähdetty kriittisen kaistan käsitteestä ja päädytty asteikkoon, joka muodoltaan muistuttaa paljon mel-asteikkoa — 1 Bark on noin 100 meliä. Bark-asteikkoa approksimoi kaava (f on taajuuden arvo hertseinä):&lt;br&gt;&lt;br&gt;formula_2
Professori Karl Eberhard Zwicker Münchenin teknillisen yliopiston sähköakustisesta instituutista määritteli Bark-asteikon
"The Journal of the Acoustical Society of American" (1961) artikkelissaan "Subdivision of the audible frequency range into critical bands".
ERB-asteikko.
ERB-asteikko on uusin suosittu äänenkorkeusasteikko, joka perustuu korvan basilaarikalvon resonointipaikan ja äänenkorkeuden suhteeseen. ERB-asteikko on mel- ja Bark-asteikkoja tarkempi lähinnä korkeilla taajuuksilla, joilla äänenkorkeutta on vaikeampi havainnoida. ERB-asteikkoa approksimoi kaava (f on taajuuden arvo hertseinä):&lt;br&gt;&lt;br&gt;
formula_3
Koenig-asteikko.
Koenig-asteikkoa approksimoi kaava (f on taajuuden arvo hertseinä):&lt;br&gt;&lt;br&gt;
formula_4, f ≤ 1000,&lt;br&gt;formula_5, 1000 &lt; f ≤ 10000
Puolisävel-asteikko.
Musiikissa käytetään yleensä sävelkorkeusasteikkoa, joka on suurin piirtein logaritminen koko taajuusalueella. Puolisävel-asteikkoa approksimoi kaava (f on taajuuden arvo hertseinä, Y riittävän suuri puolisävelarvo (st-arvo), jotta kaavasta saatavat arvot pysyvät Hz-alueessa positiivisina):&lt;br&gt;&lt;br&gt;
formula_6
formula_7 vastaa 440 hertsin puolisävelarvoa. Esim. 880 hertsin st-arvo on formula_8 ja 220 hertsin st-arvo on formula_9. Eli taajuuden hertseinä kaksinkertaistuessa puolisävelet lisääntyvät määrällä 12 ja taajuuden hertseinä puolittuessa puolisävelet vähenevät määrällä 12.
Puolisävel-asteikko on tasavälinen asteikko. Kromaattinen asteikko on puolisävelasteikko.
Hertsi

Hertsi (tunnus Hz) on kansainvälisen yksikköjärjestelmän, eli SI-järjestelmän, mukainen taajuuden yksikkö. Yksikkö on nimetty saksalaisen fyysikon Heinrich Rudolf Hertzin mukaan tunnustukseksi hänen työstään sähkömagnetismin alalla.
Yksi hertsi tarkoittaa taajuutta, jossa jakson kesto (jaksonaika) on 1 sekunti.
Taajuuden "f" ja jaksonajan välillä vallitsee yhteys:
 formula_1,
missä "T" on jaksonaika. Koska yhden hertsin taajuudella jaksonaika on yksi sekunti, hertsi voidaan suureyhtälöissä esittää myös muodossa
 formula_2,
missä s on sekunti.
Historia.
Hertsi-nimitys alkoi vakiintua vuonna 1930, jolloin IEC otti sen käyttöön. CGPM hyväksyi yksikön 30 vuotta myöhemmin SI-järjestelmän mukaiseksi yksiköksi, mutta vasta 1970-luvulla hertsi korvasi vanhan yksikön sykliä sekunnissa (, "cps").
Kerrannaisyksiköt.
Yksi hertsi on käytännön mittauksissa suhteellisen pieni taajuus, joten usein yksikön mukana käytetään kerrannaisyksikköä:
Tietotekniikassa käytetään usein megahertsejä (MHz, 1 000 000 hertsiä) ja gigahertsejä (GHz, 1 000 000 000 hertsiä) kuvaamaan tietokoneen komponenttien kellotaajuutta.
ULA-radiotaajuudet ilmoitetaan megahertseinä; ULA-asemien taajuudet ovat välillä 87,5–.
Ninjutsu

Ninjutsu (; joskus translitteroitu väärin ninjitsu) – sananmukaisesti kestävyyden, sitkeyden, kärsivällisyyden tai salassa pysymisen taito – on perinteisten japanilaisten taistelutaitojen muoto, jolle on ominaista viekkauden käyttö, vastustajan välttely ja konfliktien ennalta suunnittelu suoran voimankäytön sijaan. Sotatilanteissa ninjutsun harjoittajia, "ninjoja", käytettiin usein esimerkiksi neuvonantajina, tiedustelijoina tai vakoojina. Siinä missä jūjutsua harjoitellaan usein aseitta, ninjutsulle leimaa antavaa ovat vanhat japanilaiset aseet kuten heittoaseet ja erilaiset miekat.
Yleinen harhakäsitys on, että "ninjutsu" merkitsisi jotain yksittäistä homogeenistä kokonaisuutta, "lajia". Tosiasiassa sana on yleinen termi, joka kuvaa tietynlaisia taitoja. Tähän kategoriaan sopivia itsenäisiä, yksilöllisiä koulukuntia on arvioitu olleen noin 100. Nykyaikaan asti säilyneitä on vain muutama. Ongyo-In Dojon näkemyksen mukaan varsinaiseen ninjutsuun kuuluu vakoiluun, selviytymiseen ja strategiaan liittyvät taidot kun taas (aseelliset ja aseettomat) taistelutaidot ovat kokonaan oma kokonaisuutensa, Bujutsu.
Tunnetuimmat nykyään harjoiteltavat taistelulajit jotka sisältävät ninjutsua ovat Bujinkan budo taijutsu, Genbukan Ninpo Bugei ja Jinenkan Jissen Kobudo. Kahden viimeisen perustajat olivat Bujinkanin päämestarin Masaaki Hatsumin oppilaita. 
Jotkut vanhat japanilaiset taistelulajien koulukunnat kuten Tenshin shōden Katori shintō-ryū sisältävät jonkin verran ninjutsua tyypillisesti pienenä osana koulun opetuksia edistyneimmille harjoittelijoille. Katori shintō-ryū käyttää ninjutsusta termiä "shinobi" ja pääpaino on ninjoja vastaan puolustautuminen ("shinobi-yaburi").
R. A. Salvatore

Robert Anthony ”Bob” Salvatore (s. 20. tammikuuta 1959 Leominster, Massachusetts) on yhdysvaltalainen fantasiakirjailija, joka tunnetaan erityisesti Forgotten Realms -romaaneistaan ja luomastaan Drizzt Do’Urden -hahmosta.
Elämä ja ura.
R. A. Salvatore syntyi Leominsterissa, Massachusettsissa vuonna 1959. Hän lähti opiskelemaan tietojenkäsittelyä Fitchburg State Collegeen, mutta vaihtoi toisena opiskeluvuotenaan pääaineensa journalistiikkaan luettuaan J. R. R. Tolkienin "Tarun sormusten herrasta".
Hän alkoi kirjoittaa tosissaan vuonna 1982, kun hän alkoi luonnostella "Echoes of the Fourth Magic" -romaaninsa käsikirjoitusta. Se oli Bermudan kolmio -aiheinen mysteerifantasia, joka julkaistiin vuonna 1990. Hänen ensimmäinen julkaistu romaaninsa oli kuitenkin "Kristallisauva" vuodelta 1988. Kirja on ensimmäinen osa "Jäätuulen laakso" -trilogiaa, joka aloitti pitkän sarjan Drizzt Do’Urdenista kertovia Forgotten Realms -kirjoja. Sitä seurasi "Musta haltia" -trilogia, jonka tapahtumat edelsivät edellistä trilogiaa.
Salvatore teki elannokseen erilaisia töitä kirjoittamisen ohessa, mutta vuonna 1990 hän pystyi ryhtymään päätoimiseksi kirjailijaksi. Forgotten Realms -romaanien lisäksi hän on kirjoittanut "Keihäänkantajan taru" -trilogian, joka on Kuningas Arthurin tarujen innoittama, ja "Demonisota"-sarjan, joka sijoittuu hänen luomaansa fantasiamaailmaan.
Salvatore on kirjoittanut myös vuonna 1999 julkaistun Tähtien sota -romaanin "", jossa suosittu Chewbacca-hahmo kuolee. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun alkuperäisistä elokuvista tuttu hahmo kuoli Tähtien sota -sarjan oheiskirjoissa.
Salvatore asuu Massachusettsissa ja hänellä on kolme lasta vaimonsa Dianen kanssa.
Tyyli.
Salvatore kuvailee kerronnassaan yksityiskohtia huomattavan paljon. Hänen itsensä mukaan tämä kirjoittamistapa juontaa juurensa hänen taustaansa insinööriopiskelijana. Salvatoren tarinoissa taistelulla on suuri osuus. Ne sijoittuvat väkivaltaisiin ympäristöihin, ja ne sisältävät yksityiskohtaisia toimintakohtauksia.
Larry Silverstein

Larry Silverstein (s. 30. toukokuuta 1931, Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen kiinteistösijoittaja ja Silverstein Properties Inc. -yhtiön johtaja.
Taustaa.
Larry Silverstein syntyi 30.5.1931 juutalaisperheeseen Brooklynissä. Hän valmistui New Yorkin yliopistosta 1952, ja suoritti lakimiehen tutkinnon Brooklyn Law Schoolissa. Hän alkoi sijoittaa kiinteistöihin isänsä Harry G. Silversteinin ja opiskelutoverinsa Bernard H. Mendikin kanssa 1957. Silversteinin ja Mendikin yhteistyö päättyi 1977 erimielisyyksiin liiketoiminnan suunnasta; Silverstein halusi rakentaa uutta, kun Mendik halusi keskittyä olemassaolevien rakennusten ostamiseen. 
1980-luvulla Silverstein hankki omistukseensa useita toimistorakennuksia Midtownissa ja eteläisellä Manhattanilla, ja hänen yhtiönsä on ollut mukana useissa suurissa rakennusprojekteissa New Yorkissa.
World Trade Center.
1980 Silversteinin yhtiö voitti New Yorkin satamaviraston kilpailun World Trade Centerin viimeisen vapaan tontin vuokraamisesta ja kehittämisestä. Tontille valmistui vuonna 1987 7 World Trade Center.
Silverstein solmi huhtikuussa 2001 useiden investoijien tukemana 99-vuotisen ja 3,2 miljardin dollarin arvoisen vuokrasopimuksen World Trade Centeristä ja useista muista kiinteistöistä. WTC-tornit tuhoutuivat syyskuun 11. terrori-iskuissa vain viisi kuukautta sopimuksen solmimisen jälkeen. Silverstein käy yhä eri tahoja vastaan oikeutta iskujen aiheuttamien vahinkojen korvaamisesta. Vuoteen 2014 mennessä Silverstein oli saanut oikeusteitse ainakin 4,6 miljardia dollaria korvauksia eri vakuutusyhtiöiltä.
Luettelo Ruotsin hallitsijoista

Tämä on Luettelo Ruotsin hallitsijoista. Luettelo alkaa Munsö-suvun hallitsijasta Eerik Voittoisasta ja loppuu nykyiseen kuninkaaseen Kaarle XVI Kustaaseen.
Ruotsin hallitsijat.
Stenkilin suku ja vallantavoittelijat (1060–1130).
Stenkil oli Länsi-Götanmaan jaarlin Ragnvaldin poika. Hän oli kuningas noin vuoteen 1066, jolloin alkoi valtataistelu Stenkilin pojan Eerikin ja Eerik Pakanan välillä. Kumpikin kuoli noin vuonna 1067. Kirkkohistorioitsija Adam Bremeniläinen mainitsee, että Stenkilin kuoltua Ruotsin kuninkaana olisi ollut Stenkilin poika Halsten. Myös Venäjällä syntynyt Anund Gardarikilainen mainitaan kuninkaana. Tämän jälkeen kuninkaaksi tuli Haakon Punainen (Håkan Röde), joka hallitsi jonkin aikaa yhdessä Stenkilin pojan Ingen kanssa. Inge mainitaan paavin kirjeessä kuninkaana vuonna 1079. 
Pakanallinen reaktio sai aikaan sen, että Inge syrjäytettiin Sveanmaalla, ja Uhri-Svenistä (Blot-Sven) tuli kuningas. Inge mainitaan vuonna 1081 vain Länsi-Götanmaan kuninkaana. Uhri-Sven oli Ruotsin viimeinen pakanakuningas. Inge palasi Sveanmaalle ja syrjäytti Uhri-Svenin noin 1085. Tällöin ilmeisesti tuhottiin Uppsalassa ollut pakanatemppeli. 
Inge kuoli noin vuonna 1110, ja hänen veljenpojistaan Filipistä ja Inge nuoremmasta tuli kuninkaita. Filip kuoli 1118 ja Inge 1120-luvulla. Ragvald Tuittupää valittiin kuninkaaksi Sveanmaalla 1120-luvulla, mutta hänet surmattiin vähän myöhemmin Länsi-Götanmaalla. Maunu Niilonpoika (1106–1134) oli tanskalainen prinssi, joka oli Inge vanhemman tyttärenpoika. Hänet valittiin kuninkaaksi Götanmaalla, mutta ei Sveanmaalla. Sverker vanhempi karkotti hänet Ruotsista noin 1130.
Sverkerin ja Eerikin suvut (1130–1250).
Sverkerin ja Eerikin suvut taistelivat Ruotsin kruunusta yli vuosisadan ajan, lopulta valtaan nousi jaarli Birgerin poika Valdemar. Knuut II Pitkään asti eri kuninkaiden valtakausien ajoituksissa on pientä epävarmuutta.
Bjälbo-suku (1250–1364).
Bjälbo-sukua kutsutaan myös Folkunga-suvuksi. Hallituskaudet ovat osittain päällekkäisiä, koska suvun jäsenet toimivat ajoittain toistensa hallitsijakumppaneina. Alaikäisten kuninkaiden hallituskaudella hallitsemisesta vastasi käytännössä holhoojahallitus. Bjälbo-sukuun kuulumaton Matias Kettilmundinpoika johti Ruotsia valtakunnan päämiehenä ("rikshövitsman") vuosien 1318–1319 välillä. Bjälbö-suku hallitsi myös Norjaa vuosina 1319–1387 sen jälkeen, kun Maunu Eerikinpoika peri Norjan kruunun äidinpuoleiselta isoisältään Norjan kuningas Haakon V Maununpojalta.
Kalmarin unioni (1389–1521).
Kalmarin unioni oli Ruotsin, Norjan ja Tanskan valtioliitto vuosina 1389–1521. Mailla oli usein yhteinen kuningas, mutta suuren osan ajasta Ruotsi kieltäytyi tunnustamasta itsevaltaisia tanskalaisia kuninkaita ja valitsi johtoonsa valtakunnan päämiehen ("rikshövitsman"), valtionhoitajan ("riksföreståndare") tai kansallisen kuninkaan.
Sverker vanhempi

Sverker vanhempi ("Sverker I, den äldre"); (1100– 25. joulukuuta 1156) oli Ruotsin kuningas noin vuosina 1130–1156.
Hän oli ehkä aiemman kuningas Blot-Svenin pojanpoika. Sverker on Sverkerin suvun perustaja. Sverkerin asema oli aluksi vahva ainoastaan Itä-Götanmaalla, mutta vähitellen hänestä tuli koko Ruotsin kuningas hänen ajettuaan tanskalaiset maasta. Sverker murhattiin, kun hän oli menossa joulukirkkoon vuonna 1156.
Puolisot ja lapset.
Ulvhild Håkansdotterin kanssa syntyi neljä lasta:
Rikissa Puolalaisen kanssa kaksi lasta: