tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Luettelo Oulun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Oulun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Oulun puistoissa, kaduilla ja aukioilla olevat pysyvät taideteokset, jotka joko kuuluvat Oulun taidemuseon kokoelmiin, tai julkisilla paikoilla olevat yritysten, valtion tai yksityisten tonteilla sijaitsevat ja näiden omistamat teokset. Ouluun on liitetty seuraavat kunnat: Oulujoki (pääosa), Ylikiiminki, Haukipudas, Kiiminki, Oulunsalo ja Yli-Ii.
Oulussa on myös Saarelan veistospuisto, joka perustettiin 2000-luvun alussa. Vuonna 2020 uutisoitiin, että kaupunki ei ole kunnostanut paikkaa enää vuosiin ja teokset ovat kokeneet myös ilkivaltaa.
Teokset.
Erland Stenbergin vuonna 1881 paljastettu "Frans Mikael Franzénin patsas" on Oulun vanhin julkinen teos. Into Saxelinin "Vapaudenpatsas" (1927) Mannerheimin puistossa ja Tuomiokirkon edustalla oleva Wäinö Aaltosen reliefi (1922) ovat myös merkittäviä vanhoja teoksia Oulussa. Oskari Jauhiaisen nuoruudentyö "Vesaisen patsas" (1936) on Kiimingin Vesalassa.
Oulun kaupunginvaltuusto päätti vuonna 1964, että julkisten rakennusten kustannusarviosta käytettäisiin korkeintaan kaksi prosenttia veistoksiin, seinämaalauksiin tai muihin taidehankintoihin. Kauko Räsäsen Nuottasaaren koulun pääsisäänkäynnin vieressä oleva kuparinen reliefi "Aapelus" (1967) on ensimmäinen prosenttiperiaatteella toteutettu taideteos Oulussa.
1970- ja 1980-luvuilla Oulun julkisista taidehankinnoista järjestettiin erilaisia kilpailuja, joiden kautta rakennuskohteisiin saatiin veistoksia, maalauksia, grafiikkaa ja tekstiiliteoksia. Prosenttiperiaate jäi muutamia rakennuskohteita lukuun ottamatta lähes täysin unohduksiin 90-luvun lamavuosien aikana. 2000-luvun alussa rahoitusperiaatteen noudattamisessa on toteutettu mallia, jossa prosenttitaidetyöryhmään kuuluvat tilapalveluiden, taidemuseon ja käyttäjien edustajat sekä kohteen arkkitehti ja rakennuttaja.
Luettelo.
 Alue-sarakkeessa on entisten kuntien nimiä Ylikiiminki, Haukipudas, Kiiminki, Oulunsalo ja Yli-Ii sekä näiden alla kyliä. Luettelossa on 171 kohdetta.
Tavalliset hautajaiset

Tavalliset hautajaiset on Samuli Putron kolmas sooloalbumi, joka julkaistiin Kaiku Recordingsin kautta 24. elokuuta 2012.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalla, ja se pysyi listalla yhteensä 19 viikkoa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Samuli Putro sekä sovittanut Eppu Kosonen.
Induktiolataus

Induktiolataus tarkoittaa sähkömagneettiseen induktioon perustuvaa akkujen lataustapaa. Induktiolaturi on langattomasti toimiva latauslaite, jonka toiminta perustuu induktiolataukseen. Sähkömagneettinen induktio mahdollistaa energian siirtämisen lyhyitä matkoja ilmassa. Induktiolatureita voidaan käyttää esimerkiksi sähköhammasharjoissa ja matkapuhelimissa. Induktiolatausta on konseptoitu käytettäväksi maanteiden ajokaistoilla. Ensimmäisiä induktiolatausta hyödyntäviä ajokaistoja on kaavailtu Alankomaihin.
Periaate.
Induktiolataus (tai "langaton lataus") siirtää energiaa laturin ja akun välillä käyttäen laitteiden välillä olevaa muuttuvaa sähkömagneettista kenttää. Energia välittyy akkuun induktiivisen kytkennän kautta. Magneettikentästä siirtynyttä energiaa voidaan käyttää akun lataamiseen tai laitteen käyttämiseen. Ensimmäisenä langattoman latauksen puhelimiin toi Nokia, Lumia-puhelimissaan.
Toiminta.
Induktiolaturit tyypillisesti käyttävät induktiosilmukkaa muuttuvan sähkömagneettisen kentän luomiseen. Kentän vahvistamiseksi yhden silmukan sijaan käytetään käämiä. Tähän ensiokäämiin johdetaan vaihtovirtaa, jolloin käämin ympärille muodostuu muuttuva magneettikenttä. Kun ladattavan laitteen toisiokäämi asetetaan ensiokäämin muodostamaan magneettikenttään, toisiokäämin johtimeen indusoituu muuttuva sähkövirta. Näin generoitua virtaa voidaan käyttää esimerkiksi akun lataamiseen.
Kaksi lähekkäin asetettua induktiosilmukkaa muodostavat teknisesti sähkömuuntajan.
Induktiolaturi vaatii tavallisesti kohtalaisen lyhyen etäisyyden ladattavaan laitteeseen. Suurempiin etäisyyksiin päästään säätämällä induktiosilmukat toimimaan samalla resonanssitaajuudella.
Uudemmat latausjärjestelmät pyrkivät pienentämään siirtohävikkiä käyttämällä ultraohuita käämejä, korkeampia taajuuksia sekä optimoimalla ohjauselektroniikkaa. Tämä myös mahdollistaa latureiden ja vastaanottimien pienen koon ja siten niiden käyttämisen mobiililaitteissa. Tällainen teknologia mahdollistaa perinteiseen johtimelliseen lataamiseen verrattavissa olevan latausajan.
Qi-standardi.
Wireless Power Consortium julkaisi heinäkuussa 2010 langattomaan lataukseen soveltuvan Qi-standardin.
Gibraltarin parlamentti

Gibraltarin parlamentti on Gibraltarin yksikamarinen parlamentti. Siihen kuuluu 17 jäsentä ja puhemies.
Gibraltarin ensimmäinen oma lainsäädäntöelimensä perustettiin 1950. Lakia säätävään neuvostoon kuului kuvernööri, kolme "ex officio" -jäsentä, viisi vaaleilla valittua ja kaksi nimitettyä jäsentä. Gibraltar sai 1969 uuden perustuslain, ja silloin muodostettiin myös Gibraltarin varsinainen parlamentti, joka tunnettiin silloin vielä nimellä "House of Assembly". Siihen kuului puhemies, 15 vaaleilla valittua jäsentä ja kaksi "ex officio" -jäsentä. Nykyisen muotoinen parlamentti syntyi vuoden 2006 perustuslakiuudistuksen jälkeen.
Parlamenttivaalit järjestetään neljän vuoden välein, ja vaalijärjestelmässä äänestäjien pitää äänestää 10 ehdokasta. Vaaleilla valitaan yhteensä 15 jäsentä. Lisäksi parlamenttiin kuuluu 2 "ex officio" -edustajaa, jotka myös istuvat parlamentissa neljän vuoden ajan. Lisäksi parlamentille valitaan erikseen puhemies. Parlamentti kokoontuu John Mackintoshin aukiolla sijaitsevassa parlamenttitalossa. Se rakennettiin 1817–1818, ja siinä oli aikaisemmin Exchange and Commercial Library.
Adolph Malan

Adolph Gysbert ”Sailor” Malan (24. maaliskuuta 1910 – 17. syyskuuta 1963) oli Etelä-Afrikan Wellingtonissa syntynyt lentäjä, joka kuului Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimiin sekä osallistui taisteluun Britanniasta. Hän lensi Spitfiren varhaisimmilla tyypeillä (Mark I-V). Alfred Pricen mukaan ”Sailor” Malan teki 27 varmistettua vihollisen lentokoneen pudotusta. Lisäksi jaettuja ilmavoittoja oli 7. Todennäköisesti tuhottuja oli 3 kappaletta sekä 16 vaurioitettua vihollisen lentokonetta.
Adolph ”Sailor” Malan osallistui Dunkerquen taisteluun, jossa teki kolme viholliskoneen tuhoamista. Siitä hän sai jo DFC:n. Nimitys 74. hävittäjälaivueen päälliköksi, jossa palveli jo vuodesta 1936, sekä majurin arvonimi tapahtui elokuussa 1940. Tätä ennen hän oli toiminut kapteenina sekä lentueenpäällikkönä. Vuoden 1939 alussa vaihdettiin Spitfire-hävittäjiin kaksitasoisesta Gloster Gauntlet -hävittäjätyypistä. Sitä ennen oli Malan lentänyt Hawker Demon -konetyypillä.
Adolph Malan oli sotilasarvoltaan majuri vuoden 1941 aikaan, sekä hävittäjärykmentin komentaja Biggin Hillissä. Hänet ylennettiin sittemmin everstiksi. Malan kuoli vuonna 1963.
Majuri Malan tuli lähinnä tunnetuksi ilmataistelutaktiikan kehittämisestä, hän laati ”Ilmataistelun kymmenen sääntöä” -nimisen kirjallisen oppaan, jota jaettiin kaikkiin Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien hävittäjäyksiköihin. Tämä lienee tapahtunut vuonna 1941. Lisäksi Malan oli toiminut eturintamassa siinäkin kohtaa, että kankeat 3 lentokoneen parvet muutettiin 4 koneen ja 2 taisteluparin muotoon. Adolph Malan muutti toisen maailmansodan jälkeen takaisin syntymämaahansa Etelä-Afrikkaan. Hän liittyi apartheidin vastustajiin, missä kampanjoi aktiivisesti.
RAF:n kenraalin Sir Hugh Dowdingin osoittaman arvonannon, sekä hävittäjä-ässän meriitin ohella ”Sailor" sai DFC:n (Distinguished Flying Cross) sekä sittemmin siihen lisäksi ansiosoljen. Sir Hugh Dowding piti ”Sailor” Malania asenteeltaan otollisena sekä yhteisiä etuja ajavana hävittäjälentäjänä.
Toughbook

Toughbook on Panasonic Corporationin omistama tavaramerkki, joka viittaa sen täysin vahvistettujen tietokoneiden sarjaan. Toughbook-sarjan tietokoneet on suunniteltu kestämään tärinää, pudotuksia, nestettä, äärimmäisiä lämpötiloja sekä muunlaista kovakouraista käsittelyä. Kenttäkelpoisuutensa vuoksi se voi toimia myös Sanomalaite M 90:n kaltaisen sanomalaitteen teknisenä ympäristönä.
Historia.
Syyskuussa 1996 julkaistu CF-25 oli Panasonicin ensimmäinen Toughbook-sarjan kannettava tietokone.
Testaaminen.
Panasonicin mukaan yli 501 testiä ja laaduntarkistusta tehdään tuotteille tuotannon aikana.
Useita riippumattomia testejä on suoritettu Toughbookien ulkoisten voimien vastustuskyvyn selvittämiseksi. 
Toughbookit ovat myös tahattomasti toimineet luotiliiveinä.
Design.
Kaikissa Toughbook-malleissa on magnesium-metalliseoskuori. Monissa tämänhetkisissä malleissa on nestekidenäyttö (LCD), joka on suunniteltu niin, että näyttöä voi sujuvasti käyttää päivänvalossa. Muihin design-elementteihin lukeutuvat tärinäsuojattu kovalevy sekä useissa malleissa neste- ja pölysuojattu nestekidenäyttö, näppäimistö ja kosketuslevy.
Panasonic mainostaa Toughbook-sarjan olevan saatavilla useilla eri asetuksilla ja vahvistuksilla, vaihdellen aina liike-elämän käyttöön tarkoitetuista business-vahvistetuista kannettavista tietokoneista sekä tablet-koneista osittain ja täysin vahvistettuihin laitteisiin.
Panasonicin täysin vahvistetuissa sekä osassa osittain vahvistettuja kannettavia tietokoneita ei ole jäähdytintuuletinta ja sen sijaan ne johtavat lämmön pois "tasaisesti" pohjan kautta. Tuulettimen puuttuminen tarjoaa paremman suojan pölyä ja kosteutta vastaan sekä se saattaa johtaa pidentyneeseen akun käyttöaikaan, hiljaisempaan käyntiääneen sekä vähäisempään määrään liikkuvia osia. Kuitenkin tämä tarkoittaa, että Panasonicin täytyy suunnitella omia ratkaisujaan, mikä aiheuttaa lisäkustannuksia. Lämmön ja virrankulutuksen vähentämiseksi monissa kannettavissa tietokoneissa on Intelin vähemmän virtaa vievä suoritin sekä useita virrankäytön hallintaan tarkoitettuja toimintoja.
Jotkin mallit, kuten köykäinen W8, ovat yhdysvaltalaisia versioita Japanissa myydyistä kuluttajille suunnatuista "Let's Note" -kannettavista.
Kannettavien tietokoneiden lisäksi Toughbook-sarja sisältää CF-P1:n (kämmentietokone) ja CF-P2:n (GSM-matkapuhelin).
Pohjolan talo (Helsinki, Kluuvi)

Pohjolan talo on Helsingin Kluuvissa, osoitteessa Aleksanterinkatu 44 sijaitseva Vakuutusyhtiö Pohjolan entinen liiketalo. Sen julkisivun suunnitteli arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarinen sekä pohjakaavan Ines ja E. A. Törnvall. Rakennuksen suunnittelusta järjestettiin kilpailu vuonna 1899, minkä jälkeen sen liike- ja asuintilojen julkisivu sekä tärkeimmät sisätilat tehtiin vuosien 1899–1901 aikana. Talo on ulkomuodoltaan jykevän linnamainen, ja sen julkisivussa on käytetty kotimaista Juuan vuolukiveä. Koristelultaan fasadi on kansallisromanttinen, ja siinä on löydettävissä viitteitä muun muassa Kalevalaan ja suomalaiseen hirsirakentamiseen. Pääoven syvennykseen suunnitteli Hilda Flodin irvisteleviä ukkoja ja joukon karhuja, joka oli Pohjolan liiketunnus. Ovien kuparipakotukset teki Eric O. W. Ehrström ja sisätilojen kattolamput ja rautavanteet suunnitteli läkkiseppä Gabriel Wilhelm Sohlberg.
Pohjolan pääkonttori muutti 1960-luvun lopussa Heikki Castrénin suunnittelemaan uuteen rakennukseen Niemenmäen osa-alueelle. 
Vanha Pohjolan talo siirtyi vuonna 1972 Kansallispankin omistukseen, mutta Pohjolan asiakaspalvelu toimi toisen kerroksen Kansallissalissa vuoteen 1987. Talon katutasossa toimii H&amp;M-konserniin kuuluva vaatetusliike Arket.
Liisa Nojonen

Liisa Anneli Nojonen (s. 1949) on suomalainen tanssipedagogi ja koreografi.
Kangasniemeltä kotoisin oleva Nojonen aloitti tanssiharrastuksen kymmenvuotiaana Jyväskylässä paikallisessa tanssikoulussa. Myöhemmin hän opiskeli tanssia ulkomailla, muun muassa Lontoossa, Amsterdamissa sekä New Yorkissa. Nojosen opettajina toimivat mm. Alvin Ailey ja Matt Mattox.
Vuonna 1979 Nojonen perusti Poriin "Tanssikoulu Liisa Nojosen". Nojosen koulussa ovat uransa aloittaneet muun muassa Tero Saarinen, Riina Laurila-Castrén, Mikko Lampinen ja Riku Lehtopolku. Vuonna 1989 Nojonen perusti koulunsa yhteyteen oman ammattitanssiryhmän Pori Dance Companyn. Euroopan lisäksi se on käynyt esiintymässä Yhdysvalloissa sekä Etelä-Koreassa.
Nojonen on saanut lukuisia kunniamainintoja ja palkintoja. Vuonna 2006 hän sai tanssitaiteen valtionpalkinnon. Suomen Kulttuurirahaston Satakunnan rahasto palkitsi Liisa Nojosen Risto Ryti -mitalilla vuonna 2017. Keväällä 2017 Nojoselle myönnettiin taiteilijaeläke.
Nojosen koreografiat ovat saaneet kunniamainintoja myös ulkomaisissa kilpailuissa. Vuonna 1991 tanssiteos "Varjojen vangit" voitti kansainvälisen jazztanssikilpailun Chicagossa.
Suomen joukkue lentopallon Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2013

Suomen miesten lentopallomaajoukkue selvitti tiensä EM-lopputurnaukseen 2013. Suomi karsi paikasta kahdessa karsintaturnauksessa syyskuussa 2012 Kreikan Trikalassa ja Suomen Vantaalla. Suomi voitti lohkon kerättyään kuudesta ottelusta viisi voittoa.
Suomen joukkue EM-kisoissa 2013.
Maaottelumäärä 25.7.2013.
Karsintaottelut.
Ensimmäinen karsintaturnaus pelattiin Kreikan Trikalassa 6-8. syyskuuta 2012. Toinen turnaus oli vuorossa Vantaalla viikkoa myöhemmin 14.-16. syyskuuta.
Lohkovoittaja Suomi selvisi suoraan 2013 EM-lopputurnaukseen ja lohkokakkonen Kreikka selvisi ensi kevään jatkokarsintaan Belgiaa vastaan. EM-kisat 2013 pelataan Puolassa ja Tanskassa.
Suomen joukkue EM-karsinnoissa 2012.
Maaottelumäärä ennen karsintoja.
Josef Kaartinen

Josef Kaartinen (noin vuodesta 1955 Juhani Kervanto; 27. maaliskuuta 1905 Viipuri – 29. heinäkuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen saksofonisti.
Kaartinen meni 13-vuotiaana soitto-oppilaaksi Karjalan Kaartin soittokuntaan. Hän oli klarinetistina tässä soittokunnassa ja Raskaan Tykistön Rykmentin soittokunnassa vuoteen 1925 saakka jonka jälkeen hän siirtyi vuoden ajaksi ensimmäiseksi klarinetistiksi ja saksofonisolistiksi Suomen Valkoisen Kaartin soittokuntaan. Kaartinen suoritti 1925 lopputukinnon Viipurin musiikkiopistossa ja opiskeli sitten Helsingin konservatoriossa. 1920-luvun lopulla Kaartinen oli saksofonistina "Jambo"-yhtyeessä joka esiintyi helsinkiläisissä ravintoloissa. 
Kaartinen lähti 1928 maailmankiertueelleen joka kesti kymmenen vuotta. Hän osallistui vuodenvaihteessa 1928–1929 Sydneyssä Australiassa järjestettyyn kansainväliseen saksofoninsoiton maailmanmestaruuskilpailuun johon otti osaa lähes 600 saksofonistia eri puolilta maailmaa. Kaartinen voitti kilpailun ja voittonsa ansiosta hän pääsi kilpailun järjestäneen Australian radion palvelukseen ja työskenteli sitten sekä solistina että kapellimestarina muun muassa Australiassa ja Uudessa Seelannissa.
Kaartinen palasi Suomeen talvisodan aattona 14. syyskuuta 1939. Hän oli lähtenyt syyskuun alussa laivalla New Yorkista ja pääsi Suomeen Englannin ja Ruotsin kautta. Talvisodan aikana hän palveli Viipurin vartiopataljoonassa ja jatkosodan alussa Ässärykmentissä. Haavoituttuaan Kannaksella 1941 Kaartinen oli sitten lopun aikaa sodasta Puolustusvoimain viihdytysjoukoissa ja laivastossa. Sodan jälkeen hän toimi säveltäjänä, musiikkiarvostelijana ja eri orkesterien vierailevana solistina. Kaartinen sovitti ja johti myös elokuva- ja äänilevymusiikkia. Viimeksi Kaartinen oli vuodesta 1958 lähtien yli 20 vuoden ajan saksofonistina ja klarinetistina Kullervo Linnan Humppa-Veikot-yhtyeessä. Kaartinen sai valtion taiteilijaeläkkeen 1975.
Kaartisen solistina esittämään ohjelmistoon kuuluivat muun muassa Claude Debussyn "Rapsodia", Nikolai Rimski-Korsakovin "Kimalaisen lento" ja Johannes Brahmsin "Unkarilainen tanssi". Hän kirjoitti 1940-luvulla kaksi matkakirjaa ulkomaanmatkoistaan ja julkaisi LP-levyt "Master of saxophone 1–2" 1980-luvun lopulla.
Suomen Saksofoniseura ry myöntää vuorovuosittain "Josef Kaartinen -palkinnon" ansioituneille klassillisen musiikin ja jazzin edustajille.
Artturi Laitinen

Artturi Antti Laitinen (20. huhtikuuta 1882 Utajärvi – 5. tammikuuta 1959 Oulu) oli suomalainen kansakoulunopettaja, talousneuvos ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Laitisen vanhemmat olivat maanviljelijä Abram (Aappo) Laitinen ja Margareeta Siira. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin opettajaseminaarista 1904. Laitinen toimi opettajana Suomussalmen kirkonkylän kansankoulussa 1904–1909. Jouduttuaan erotetuksi tästä virasta hän oli opettajna Helsingin yksityisessä valmistavassa koulussa 1910–1913 ja Helsingin Kristillisessä kansanopistossa 1912–1913. Laitinen oli 1913–1914 opettajana Suomussalmen Kiannanniemen kansakoulussa ja sen jälkeen hän oli opettajana Utajärven kirknkylän kansakoulussa 1914–1943. Eläkkeelle jäätyään Laitinen oli vielä Utajärven kunnallisen keskikoulun uskonnonopettajana 1947–1949. Hän sai talousneuvoksen arvon 1952.
Laitinen oli Maalaisliiton kansanedustajana 1909–1910 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli Utajärven kunnanvaltuuston puheenjohtaja yli 20 vuoden ajan ja oli myös useiden kunnan lautakuntien puheenjohtaja sekä toimi osan aikaa Utajärven kunnankirjurina ja rahastonhoitajana.
Laitisella oli myös maatila Utajärvellä. Hän oli perustamassa "Utajärven Valo" sähköyhtiötä ja toimi sen ensimmäisenä johtajana. Talvi- ja jatkosodan aikana Laitinen toimi vankileirin päällikkönä.
Laitinen tuli kansanedustajakaudellaan tunnetuksi ns. "Laitisen jutun" takia. Kesällä 1909 joukko suomussalmelaisia kirkkoherra A. B. Calamniuksen johdolla jätti valituksen kouluylihallituksen Laitisen toiminnasta opettajana. Valituksen mukaan Laitinen oli käyttäytynyt sopimattomasti koulun tyttöoppilaita kohtaan muun muassa suutelemalla tyttöjä sekä saunomalla näiden kanssa ja lisäksi hänen opettajan työnsä oli kärsinyt Laitisen hankkimien useiden sivutoimien takia. Tutkimuksen jälkeen koulun johtokunta pidätti joulukuussa 1909 Laitisen virastaan vuoden ajaksi. Päätökseen tyytymätön Kajaanin piirin kansakoulutarkastaja Oskar Wuorisalmi valitti siitä kouluylihallitukseen. Marraskuussa 1910 kouluylihallitus katsoi toteennäytetyksi että Laitinen oli syyllistynyt haureelliseen käytökseen tyttöoppilaitaan kohtaan ja aiheuttanut näin suurta pahennusta paikkakunnalla. Niinpä kouluylihallitus erotti Laitisen kokonaan opettajan virasta. 
Lähteet.
Laitisen jutusta muun muassa seuraavissa lehdissä:
Martti Ruutu

Martti Adolf Ruutu (vuoteen 1935 Ruuth; 2. maaliskuuta 1910 Helsinki – 8. huhtikuuta 2005 Kauniainen) oli suomalainen filosofian tohtori ja historiantutkija, joka tuli pitkän elämänsä aikana tunnetuksi myös koulutuspoliitikkona, musiikkimiehenä ja upseerina. Hänen merkittävimpiin tekoihinsa kuuluu 1960- ja 1970-luvulla koulu- ja opettajankoulutusuudistuksiin vaikuttaminen.
Elämä.
Martti Ruutu valmistui ylioppilaaksi vuonna 1928 ja maisteriksi vuonna 1932 opiskeltuaan Helsingin yliopistossa historiaa. Opetustyön ja tutkijan uran välillä painiskellut Ruutu keskittyi aluksi tutkimustyöhön. Hänen 1939 hyväksytty väitöskirjansa oli "Savo-Karjalaisen osakunnan historia : 1857-1887". Sittemmin hän keskittyi 1700- ja 1800-lukujen aatehistoriaan. Vuonna 1951 Otava julkaisi Ruudun kirjoittaman lukion historian oppikirjan "Suomen historia", joka vuoteen 1967 mennessä ylsi jo 8. painokseen. 
Upseerina tunnetuksi tullut Ruutu palveli puolustusvoimien tiedotuslaitoksessa ja Valtion tiedoituslaitoksen kotimaanosaston päällikkönä. Ennen sotia ja väittelyään tohtoriksi hän toimi Kallion yhteiskoulun historian ja yhteiskuntaopin opettajana ja koulun rehtorina, ja sotien jälkeen vuonna 1948 hän oli myös johtamassa koulun opetussuunnitelmallisia uudistuksia.
Vuosina 1954–1974 Ruutu toimi Helsingin väliaikaisen opettajakorkeakoulun rehtorina. Opettajakorkeakoulun yhdistyttyä Helsingin yliopiston kanssa vuonna 1974 hän jatkoi opettajankoulutuslaitoksen esimiehenä ja kasvatustieteellisen tiedekunnan dekaanina eläköitymiseensä vuoteen 1975 saakka.
Ruutu toimi Kasvatusopillisen yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1961–1971. Hän tuolloin ideoi yhdessä yhdistyksen sihteerin Kyösti Skytän kanssa ajatusta kesälukiosta ja erityislukiosta. Tämän ajatuksen pohjalta syntyi Savonlinnan Taidelukio, joka aloitti toimintansa 1967 maan ensimmäisenä erityislukiona.
Ruutu toimi eri laulujärjestöjen ja kuorojen johtotehtävissä, muun muassa Ylioppilaskunnan Laulajissa ja Savolaisen osakunnan kuorossa ja toimi pitkään Cantores Minores -kuoron johtokunnan puheenjohtana. Vuonna 1962 Ruudulle myönnettiin professorin arvonimi. Hän oli myös Savolaisen osakunnan kunniajäsen (vuodesta 1962).
Urheilu-ura.
Ruutu saavutti 110 metrin aitajuoksussa SM-pronssia vuonna 1930, ja hän pelasi myös jääpallomaalivahtina.
Suku.
Ruudun vanhemmat olivat kirkkohistorioitsija ja professori Martti Johannes Ruuth ja hänen vaimonsa, kielten opettaja Anna Maria o.s. Boxström. Hänen sisaruksiaan on Jaakko Ruutu (1912–2005, vuoteen 1935 Ruuth), josta tuli diplomi-insinööri ja Porin Puuvillan toimitusjohtaja. Martti Ruudun puoliso oli filosofian maisteri Kaarina Rotko (1910–2000). He saivat neljä lasta. Heidän lapsenlapsensa on Hanno Möttölä, Suomen ensimmäinen NBA-koripalloilija.
Iivari Karpanmäki

Iivari Karpanmäki (sukunimi vuoteen 1934 "Velling"; 19. elokuuta 1905 Sakkola – 16. tammikuuta 1989) oli suomalainen näytelmäkirjailija ja pelimanni.
Karpanmäki kävi kansakoulun ja Suomen Nuoriso-opiston. Hän toimi maanviljelijänä ja osuuskassanhoitajana. Karpanmäki oli Suvannon Seutu -lehden perustajajäseniä ja toimi päätoimittajana 1963–1968. Karpanmäki toimi aktiivisesti Sakkolan Kiviniemen nuorisoseurassa harjoittaen ja säestäen miltei kaikki kansantanhut, joita Kiviniemessä kymmenen vuoden aikana esitettiin.
Karpanmäen vanhemmat olivat talollinen Juho Velling ja Maria (o.s. Kuisma). Puoliso oli Aune (o.s. Virolainen).
Kerttu Oksanen

Kerttu Matilda Oksanen (12. tammikuuta 1902 Hankasalmi – 25. huhtikuuta 1987 Pori) oli suomalainen runoilija.
Oksanen kävi keskikoulun ja toimi kirjurina, konekirjoittajana ja kanslistina, alkuun 1920–1930-luvuilla Tampereella. Sampo Haahtela on arvostelussaan nähnyt Oksasen runoissa omaperäisyyttä, mutta on todennut että "Lukija ei saata olla panematta merkille tunteen laimeutta ja runokuvien selkeentymättömyyttä sekä melkoista runoteknillistä avuttomuutta".
Oksasen vanhemmat olivat mäkitupalainen Juho Oksanen ja Matilda (o.s. Viinikainen).
Olavi Rytkölä

Veikko Olavi Rytkölä (4. huhtikuuta 1914 Viipuri – 26. toukokuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen julkisoikeuteen erikoistunut oikeustieteilijä.
Rytkölä väitteli oikeustieteen tohtoriksi vuonna 1948 väitöskirjallaan "Valtion vakinaisten virkamiesten palkkaus- ja eläkeoikeus", jonka jälkeen hän kirjoitti myös lukuisia muitakin teoksia virkamiesoikeuden alalta. Hän toimi Yhteiskunnallisen korkeakoulun kunnallispolitiikan professorina vuosina 1953–1962 ja Turun yliopiston hallinto- ja finanssioikeuden professorina vuosina 1962–1981.
Rytkölä edusti käsitelainoppia, jota ilmensi etenkin hänen teoksensa "Julkisoikeudellinen sopimus" (1949). Artikkelissaan "Hallinto- ja finanssioikeudessa sovellettavista oikeusnormeista" (1965) Rytkölä puolusti käsitelainopillisen ajattelun, joka oli joutunut analyyttisen oikeustieteen kritiikin kohteeksi, erityisen tärkeää merkitystä hallinto-oikeuden alalla.
Niittoyökkönen

Niittoyökkönen ("Euclidia glyphica") on alkukesän erittäin yleinen pienehkö yökköslaji. Yökkösille melko poikkeuksellisesti se on aktiivinen päiväaikaan.
Koko ja ulkonäkö.
Yökkönen, jonka olemus tuo helposti mieleen mittariperhoset. Etusiivet ovat harmaanruskeat. Niiden poikki kulkee kaksi ohutta valkoista poikkiviirua, jotka ovat siiven keskiosan puolelta paksulti suklaanruskealla varjostuneet. Lisäksi siiven kärkiosassa, etureunassa on selvä suklaanruskea täplä. Takasiivet ovat kirkkaan keltaiset, tyviosastaan ja ulkoreunasta ruskeat ja niissä on mustanharmaa poikkiraita. Pää ja keskiruumis ovat ruskeat, takaruumis lähinnä harmaa. Perhosen lepoasento heinikossa on hyvin tyypillisen kolmiomainen pää ylöspäin. Siipien kärkiväli on 27–30 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Levinneisyysalue ulottuu läntisimmästä Euroopasta Mongoliaan saakka Suomessa niittoyökköstä tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Lentoaika alkaa toukokuun puolivälissä ja jatkuu aina heinäkuulle saakka. Lennon huippukausi on kesäkuussa.
Elinympäristö ja elintavat.
Erittäin yleinen ja runsaslukuinen perhoslaji, jota tavataan niityillä, pelloilla ja tienpientareilla. Perhoset lentävät päivällä auringonpaisteessa lyhyitä matkoja kerrallaan ja laskeutuvat heinille heti auringon mennessä pilveen. Ne myös lähtevät häiriöstä helposti lentoon. Toukka koteloituu ohuen kotelokopan sisään maahan ja kotelo talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää erityisesti apiloilla ("Trifolium"), mutta myös muilla hernekasveilla ja orvokeilla ("Viola").
Mikko Taipale (suomentaja)

Armas Kunto Mikko Taipale (20. syyskuuta 1899 Helsinki – 30. tammikuuta 1987) oli suomalainen kirjallisuuden suomentaja.
Taipale kävi keskikoulun ja toimi kirjanpitäjänä Kymi yhtiössä, konttorin osastonhoitajana Rosenlew yhtiössä ja vahtimestarina Turun ylioppilastalossa.
Taipaleen vanhemmat olivat kirjaltaja ja kustantaja Viktor Taipale ja Hulda Kristina (o.s. Ljungström). Puoliso oli Aira Siviä (o.s. Suovanen) vuodesta 1947.
Taipale käänsi pääosin englanninkielistä ja ruotsinkielistä kirjallisuutta.
Taipale tuomittiin vuonna 1964 Helsingin hovioikeudessa 11 kuukauden vankeuteen petoksesta, sillä hän oli huijannut neljältä eri henkilöltä yhteensä 140 markkaa teeskennellen olevansa rahapulassa. Hänet oli aiemmin samana vuonna tuomittu Helsingin ja Turun raastuvanoikeuksissa yhteensä 13 kuukauden vankeuteen kahden kirjoituskoneen ja yhden transistoriradion kavaltamisesta sekä 2 kuukauden vankeuteen hotellipetoksesta.
Teoksia.
Nimellä "A. K. M. Taipale":
Nimellä "Mikko Taipale":
Suomennoksia.
Nimellä "Mikko Taipale":
Nimellä "A. K. M. Taipale":
Dietyyliaminorikkitrifluoridi

Dietyyliaminorikkitrifluoridi eli DAST (C4H10F3NS) on orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään pääasiallisesti orgaanisessa synteesissä fluoraavana reagenssina. Dietyyliaminorikkitrifluoridi on väritöntä tai kellertävää nestettä.
Valmistus ja käyttö.
Dietyyliaminorikkitrifluoridin kehittivät DuPontin tutkijat 1970-luvun puolivälissä. Yhdistettä valmistetaan dietyyliaminotrimetyylisilaanin ja rikkitetrafluoridin välisellä reaktiolla. 
Dietyyliaminorikkifluoridia käytetään fluoraavana reagenssina. Se reagoi huoneenlämpötilassa alkoholien kanssa muodostaen alkyylifluorideja. Tätä reaktiota käytetään hyväksi valmistettaessa fluorisokereita. Fluorisokereita voidaan valmistaa dietyyliaminorikkitrifluoridin avulla fenyylitiosokereista. Reaktiossa voidaan käyttää myös dietyyliaminorikkitrifluoridin ja N-bromisukkinimidin seosta. Yhdiste reagoi myös aldehydien ja ketonien kanssa muodostaen difluorideja. Aldehydit reagoivat huoneenlämpötilassa, mutta ketonit vaativat lämmitystä. Dietyyliaminorikkitrifluoridi reagoi myös karboksyylihappojen kanssa, jolloin tuotteina muodostuu happofluorideja eli asyylifluorideja.
Tvøroyri (kunta)

Tvøroyri on kunta Färsaarilla. Se on väkiluvultaan Suðuroyn saaren suurin kunta. Tvøroyrin asukasluku on 1 770, joista suurin osa asuu keskustaajamassa Tvøroyrissa.
Kunnan alueella sijaitseva Krambatangin satama on yhdysreitti Suðuroyn ja pääsaaren Streymoyn välillä.
Kylät.
Tvøroyri, Froðba, Trongisvágur, Øravík
Carl-Eric Räihä

Carl-Eric Emil Räihä (16. huhtikuuta 1904 Huittinen – 14. toukokuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja Helsingin yliopiston lastentautiopin ruotsinkielinen professori 1950–1971. 
Räihän vanhemmat olivat lääketieteen lisensiaatti Karl Richard Räihä ja Magda Hélène von Haartman ja puoliso vuodesta 1930 Gerda Elisabeth Mortensen. Myös heidän pojastaan Niels Räihästä tuli lääkäri ja professori. Carl-Eric Räihä pääsi ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1921 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1930. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli samana vuonna, lastentautien erikoislääkärin pätevyyden hän sai 1934. Ennen professuuriaan Räihä työskenteli sekä Helsingin yliopiston että useiden eri Helsingin alueen sairaaloiden palveluksessa. Räihä julkaisi tutkimuksia fysiologian ja pediatriikan alalta. Hänen ansioihinsa kuuluu äidin sydämen koon ja lapsen syntymäpainon välisen yhteyden osoittaminen. Räihä kuului Arvo Ylpön keskostutkimuskoulukuntaan. Hän toimi II lastenklinikan ylilääkärinä ja Lastentautien tutkimussäätiön perustamisessa hän oli aloitteentekijä. Räihä sai Arvo Ylppö -mitalin vuonna 1962.
Brian Elliott

Brian Elliott (s. 9. huhtikuuta 1985 Newmarket, Ontario) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan maalivahti. 
Aiemmin urallaan pääasiassa varamaalivahtina pelannut Elliott voitti läpimurtokaudellaan 2011–2012 vähiten maaleja päästäneen joukkueen maalivahdeille jaettavan William M. Jennings Trophyn, yhdessä joukkueen toisen maalivahdin Jaroslav Halákin kanssa.
Kesäkuussa 2019 Elliot solmi vuoden mittaisen jatkosopimuksen Flyersin kanssa arvoltaan 2 miljoonaa dollaria. Lokakuussa 2020 Elliot teki yksivuotisen jatkosopimuksen Flyersin kanssa.
Heinäkuussa 2021 Elliott solmi vuoden ja arvoltaan 900 000 dollarin arvoisen sopimuksen Lightningin kanssa.
Huhtikuussa 2022 Elliott teki yksivuotisen ja 900 000 dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Elliot päätti pelaajauransa vuonna 2024. Hän tekee töitä NHL-seura St. Louis Bluesille kykyjenetsijänä.
Sulo Räikkönen

Sulo Eugen Räikkönen (1. heinäkuuta 1896 Lempaala, Inkeri – 26. lokakuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, baritoni. Hän oli kiinnitetty Suomalaisessa oopperassa 1923–1939. Hän toimi sen talouspäällikkönä 1943–1952 ja pääjohtajana vuodesta 1953.
Sulo Räikkösen isä oli Pietarin Pyhän Marian kirkon kanttori Pekka Bernhard Räikkönen. Hänen veljiään olivat musiikkipedagogi Arvo Räikkönen ja äärioikeistolainen poliitikko Erkki Räikkönen.
Viitayökkönen

Viitayökkönen ("Colobochyla salicalis") on pienehkö, erittäin helposti tunnistettava perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Varsin poikkeuksellisen näköinen, pienehkö ja hentorakenteinen yökkönen. Etusiipien pohjaväri on siniharmaa ja sen siiven poikki kulkee vinottain kolme selkeää ruskeaa viirua. Kunkin viirun molemmilla puolilla on nähtävissä hieman kellertävää väriä. Uloin viiruista päättyy siiven kärkeen. Takasiivet ovat tasaisen ruskeat ja niitä reunusta ohut ja katkonainen tumma viiru. Perhosen siipiväli on 23–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Viitayökkösen levinneisyys yltää Euroopasta Lähi-itään, Siperiaan ja Japaniin saakka. Laji on Suomessa verraten tuore tulokas, sillä se tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 1908. Nykyisin laji on melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa. Lisäksi se on 2000-luvulla levinnyt pohjoisemmaksi, ja havaintoja on jo Kajaanin korkeudelta. Lento alkaa kesäkuun alussa ja jatkuu heinäkuun puoliväliin saakka.
Elinympäristö ja elintavat.
Perhoset elävät kosteilla niityillä, pensaikoissa, lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset ovat aktiivisia öisin ja tulevat sekä valolle että syötille. Ne myös lähtevät häirittyinä helposti lentoon päivälläkin. Toukka elää yhteenkehräämiensä lehtien välissä. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää pajuilla ("Salix").
Travkovo

Travkovo () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Novgorodin alueen Borovitšin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Borovitšin lounaispuolella 15 kilometrin päässä kaupungista. Taajamassa on reilut 300 ja kunnassa noin 1 150 asukasta (vuonna 2011).
Travkovon kunnan pinta-ala on 220,5 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Borovitšin piirin Sušilovon sekä idässä ja kaakossa Železkovon kuntiin ja muissa ilmansuunnissa Okulovkan piiriin. Pinta-alasta 65,9 % on metsää ja 31,4 % maatalousmaata. Kunnan alueella virtaavat Mstan sivujoet Šegrinka, Kruppa, Sivelba ja Kamenka. Suurin järvi on Kamenskoje. Seudulla sijaitsee Abrosimovski borin luonnonmuistomerkki.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu samanniminen rautatieasema, Moltšanovkan, Nikitinon ja Želomljan asutukset sekä 28 kylää: Abrosimovka, Bolšoje Fofankovo, Denesino, Gogoliny, Goruška, Jerjuhino, Kamennoje, Klementjevo, Kotelnikovo, Kozlovo, Lazarevo, Maloje Fofankovo, Mnjovo, Nikitino, Novinka, Perhovo, Petrovskoje, Ploskovo, Sutoko-Rjadok, Sytšovo, Talitsy, Travkovo, Ukrojevo, Ušakovo, Veresimovka, Zabolotje, Zagorje ja Žavoronkovo. Travkovon lisäksi toinen suurempi asutuskeskus on vajaan 300 asukkaan Želomlja. Kahdessa kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Travkovon kautta kulkee Borovitšin ja Uglovkan välinen rautatie ja maantie. Taajamasta on paikallisjuna- ja linja-autoyhteydet molemmille paikkakunnille. Seudun pääelinkeinot ovat maatalous ja puunjalostus. Kunnan alueella toimii kaksi karjanhoitoon erikoistunutta maatalousyritystä, kymmenkunta yksityistä maatilaa sekä pieni puunjalostuslaitos. Huomattava osa työvoimasta saa elantonsa palstaviljelimistään.
Kunnan keskustaajama koostuu puutarhapalstojen ympröimistä omakotitaloista sekä kahdeksasta kaksikerroksisesta kunnallisesta asuintalosta. Sen palveluja ovat lastentarha ja alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäsema ja posti. Vähittäiskaupasta vastaa Borovitšin piirin kulutusosuuskunnan myymälä. Seudun nähtävyyksiin kuuluu Petrovskojen kylän kartanoalue.
Hakasvirnayökkönen

Hakasvirnayökkönen ("Lygephila pastinum") on Etelä- ja Keski-Suomessa yleinen, keskikokoinen yöperhoslaji. Se on sukunsa kolmesta Suomessa tavattavasta lajista selvästi yleisin.
Koko ja ulkonäkö.
Keskikokoinen mutta hentorakenteinen, vaalean ruskeanharmaa yökkönen. Etusiivet ovat melko tasaväriset, ulkoreunastaan tummemman ruskeat. Siipisuonet eivät erotu. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat ruskeat ja himmeät. Sekä munuaistäplä että rengastäplä ovat pienet, yksivärisen suklaanruskeat ja munuaistäplän sisänurkan vierellä on yhdestä kahteen pientä suklaanruskeaa pistettä. Rengastäplä saattaa olla surkastunut pistemäiseksi. Takasiivet ovat ruskeanharmaat, ulospäin hieman tummenevat. Keskiruumis on heti pään takaa silmiinpistävän tumman suklaanruskea. Siipiväli 35–44 mm.
Lajin voi sekoittaa lähinnä kahteen harvinaisempaan virnayökköslajiin. Niiden etusiipien siipisuonet erottuvat kuitenkin selvästi ja munuaistäplä on jakaantunut useampaan osaan.
Levinneisyys ja lentoaika.
Laji elää Euroopasta Japaniin saakka ulottuvalla alueella. Suomessa levinneisyys rajoittuu Vaasa-Lieksa-linjan eteläpuolelle. Keski-Euroopassa lajilla on kaksi sukupolvea, mutta pohjoisessa vain yksi. Lento Suomessa alkaa kesä-heinäkuun vaihteessa ja jatkuu elokuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Hakasvirnayökkönen viihtyy etenkin kosteilla niityillä, tienpientareilla ja metsien reunuksilla. Se on lajina varsin yleinen. Perhoset lentävät hämärän tullen ja tulevat hyvin valolle ja melko hyvin syötille. Toukka on yöaktiivinen ja oleskelee lehtien alapinnoilla ja talvehtii. Täysikasvuisena se koteloituu löyhän kotelokopan sisään maahan.
Ravintokasvi.
Toukka syö hiirenvirnaa ("Vicia cracca").
Ilmari Räsänen

Toivo Ilmari Räsänen (4. kesäkuuta 1888 Tuusniemi – 14. maaliskuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen lausuja ja lausunnanopettaja. 
Henkilöhistoria.
Räsäsen vanhemmat olivat kirkkoherra Pekka Räsänen ja Maria Mustonen ja puoliso vuodesta 1913 Wivi Henriksson. Räsänen tuli ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta 1907 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1909. Hän opiskeli puhetekniikka ja kaunolukua Marburgissa 1910 ja teki useita opintomatkoja ulkomaille 1910-luvun alussa. Räsänen oli Helsingin yliopistossa puhetaidon opettaja 1913–1926 ja kaunoluvun lehtori 1928–1931, Tampereen klassillisen lyseon suomen kielen lehtorina hän toimi 1927–1928. Hän työskenteli myös Kansan näyttämön johtajana 1918–1921.
Masdar

Masdar () on 40 maassa toimiva arabiemiirikuntalainen energia-alan yritys, joka keskittyy uusiutuviin energialähteisiin. Se on perustettu vuonna 2006. Se on sijoittanut lähinnä aurinko- ja tuulivoimaprojekteihin. Niiden yhteenlaskettu teho vuonna 2021 oli 15 gigawattia- Sen tavoitteena on nostaa kapasiteettinsa sataan gigawattiin vuoteen 2030 mennessä, ja myöhemmin kaksinkertaistaa vielä siitäkin. Yhtiön hallituksen puheenjohtaja on abudhabilainen ministeri ja öljyalan yritys Abu Dhabi National Oil Companyn toimitusjohtaja Sultan Al Jaber.
Al Jaber oli yhtiön ensimmäinen toimitusjohtaja.
Masdar on toteuttanut useita voimaloita, jotka ovat olleet valmistuessaan aikansa suurimpia tai ensimmäisiä. Näitä ovat sadan megawatin keskittävä aurinkovoimala SHAMS, 20 km päähän Kentin rannikosta vuonna 2011 valmistunut tuulipuisto London Array ja Skotlantiin tehty kelluuva tuulipuisto Hywind Scotland.
Masdarin koekenttänä on Masdar City, 40 000 asukkaalle suunniteltu kaupunki, jonka tavoitteena on olla hiilineutraali.
Veli Räsänen

Veli Johannes Paavo Bartholomeus Räsänen (24. elokuuta 1888 Simo – 16. heinäkuuta 1953) oli suomalainen biologi ja jäkälätutkija. 
Veli Räsäsen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Antti Räsänen ja Kaisa Sofia Vuolevi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1909 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1913, maisteriksi 1914 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1927. Räsänen toimi Lapuan maanviljelyslyseon luonnontieteiden ja karjanhoidon opettajaana 1918–1921 ja Kurkijoen maamiesopiston lehtorina 1921–1940, Kuopion karjatalousopiston lehtorina 1940–1953. Hän julkaisi kirjallisuutta jäkälistä, muun muassa teoksen "Suomen jäkäläkasvio" (1951).
Räsäsen veli oli kielentutkija Martti Räsänen.
Naisenryöstö

Naisenryöstö tarkoitti Suomen rikoslainsäädännössä aiemmin sitä, kun joku otti viisitoista vuotta täyttäneen naimisissa olevan tai naimattoman naisen valtaansa ja "vastoin naisen tahtoa" vei hänet pois tai piti hänet vallassaan haureuden harjoittamista tai avioliiton solmimista varten.
Naisenryöstäjän tarkoituksena ei ollut välttämättä mennä ryöstetyn naisen kanssa naimisiin tai harjoittaa haureutta tämän kanssa. Hän saattoi ottaa naisen valtaansa, jotta joku kolmas henkilö voisi toteuttaa aikomuksensa. Tästä syystä naisenryöstöön saattoi syyllistyä myös nainen.
Asiasta säädettiin Suomen rikoslain 25. luvun 7. pykälässä, ja rikoksen maksimirangaistuksena oli kahdeksan vuotta kuritushuonetta. Säännös naisenryöstöstä oli voimassa vuoteen 1995 saakka.
Enleveeraus.
Enleveerauksella tarkoitettiin viisitoista vuotta täyttäneen naimattoman tai naimisissa olevan naisen poisviemistä "tämän oman tahdon mukaan", mutta ilman naittajan tai muun edusmiehen suostumusta, tarkoituksena avioliiton solmiminen tai haureuden harjoittaminen.
Asiasta säädettiin Suomen rikoslain 25. luvun 8. pykälässä, ja rikoksen maksimirangaistuksena oli kaksi vuotta kuritushuonetta. Säännös lakkasi olemasta voimassa vuonna 1995, koska katsottiin, että se oli avioliittolainsäädännön kehityksen myötä menettänyt merkityksensä.
Martti Räsänen (kielitieteilijä)

Arvo Martti Oktavianus Räsänen (25. kesäkuuta 1893 Simo – 7. syyskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä ja Helsingin yliopiston turkologian dosentti vuodesta 1926, turkkilaisen filologian ylimääräinen professori 1944–1961. 
Räsäsen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Antti Räsänen ja Kaisa Sofia Vuolevi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1911 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1914, lisensiaatiksi 1920 ja tohtoriksi 1927. Räsänen opiskeli myös Kazanissa 1915–1917 ja Budapestissa 1924–1925.
Räsänen aloitti nykyturkin opetuksen 1927. Räsänen kävi Keski-Euroopassa ja Turkissa tutkimus- ja opiskelumatkoilla. Hänen tutkimusalaansa olivat sanahistoria, turkkilaiskielten ja suomalais-ugrilaisten kielten suhteet ja eräät muut kielisukulaisuuteen liittyvät kysymykset. Hän kannatti uralilais-altailaista alkusukulaisuushypoteesia.
Martti Räsäsen veli oli jäkäläntutkija ja biologi Veli Räsänen.
Ecosto

Ecosto on suomalainen ympäristöarvoja korostava kodinkoneliikkeiden ketju. Ecostolla on Ecosto-verkkokaupan lisäksi myymälät vain Seinäjoella ja Lapualla. Alkuperäinen kymmenkunta kaupunkia kattanut ketju ajautui nopeasti konkurssiin lokakuussa 2011.
Ecosto syntyi, kun Tekniskauppiaat Oy erosi Tekniset-kodinkoneketjusta tammikuussa 2011. Tekniskauppiaat käytti Euronics-nimeä, jonka se vaihtoi Ecostoksi. Huhtikuussa 2011 kerrottiin uuden Ecosto-ketjun avaavan kodintekniikkamyymälät Helsingissä, Tampereella, Oulussa, Vaasassa, Kokkolassa, Riihimäellä, Seinäjoella, Paimiossa ja Lapualla. Ketju kertoi luoneensa omat ympäristöstandardinsa kodinkoneiden energiatehokkuuden, vedenkulutuksen, melutason, valmistuksen vastuullisuuden ja kierrätettävyyden mittaamiseen. Toimitusjohtaja Ari-Matti Hakalan mukaan yritys halusi helpottaa tuotteiden vertailua ympäristönäkökulmasta. Ecoston valikoimiin hyväksyttiin puolet vähemmän merkkejä kuin tavallisissa kodinkoneliikkeissä, sillä sen tavarantoimittajilta edellytettiin sitoutumista ympäristöarvoihin. Ecosto-ketju lanseerattiin näyttävällä kampanjalla, johon kuului myös televisiomainontaa.
Jo elokuussa 2011 ilmoitti Riihimäen Ecosto-myymälä lopettavansa, ja koko Ecosto-ketju jätti konkurssihakemuksen lokakuussa 2011. Ketjun kerrottiin kaatuneen pääkaupunkiseudulla tehtyihin isoihin kauppapaikkainvestointeihin.
Marraskuussa 2011 ketjun keskeisenä toimijana ollut Hakaradio Oy ilmoitti jatkavansa kodintekniikkaliiketoimintaa Seinäjoella, Lapualla ja Vaasassa. Loppuvuodesta 2011 Hakaradio osti ketjun konkurssipesältä Ecosto-verkkokaupan ja Ecosto-tuotemerkin käyttöoikeudet.
Hakaradio Oy perustettiin konkurssin jälkeen uudelleen joulukuussa 2011, mutta sen liiketoiminta juontaa juurensa vuoteen 1963, jolloin Hakalan Radio -niminen myymälä perustettiin Lapualle. Seinäjoen myymälä avattiin vuonna 1976 ja Vaasa vuonna 2001.
Toni Piispanen

Toni Piispanen (s. 24. heinäkuuta 1976) on suomalainen paraurheilija.
Piispanen halvaantui vuonna 1993 karate-esitykseen kuuluneen voltin epäonnistuttua Lahdessa pidetyssä kamppailulajien näytöksessä. Karate oli ennen tapaturmaa hänen päälajinsa, minkä lisäksi hän harrasti jalkapalloa ja lumilautailua. Vuonna 1995, kaksi vuotta halvaantumisensa jälkeen, hän alkoi harrastaa pyörätuolirugbya, jossa nousi Suomen maajoukkueen kapteeniksi. Hän harjoitti lajia lyhyen aikaa myös puoliammattilaisena Yhdysvalloissa. 
Rugby takasi vahvan pohjan sprinttikelaukseen. Rugbyn ansiosta Piispasen oli mahdollista nousta huipulle nopeammin kuin tavallisesti. Vuonna 2010 Piispanen aloitti kilpailemisen pyörätuolikelauksessa. Seuraavan vuoden tammikuussa hän voitti T51-luokan MM-hopeaa 100 metrillä sekä MM-pronssia 200 metrillä ja myöhemmin vuoden aikana hänestä tuli vammaluokkansa maailmanennätyksen haltija 100 metrillä. Hän oli yksi kolmesta ehdokkaasta vuoden läpimurto -palkinnon saajaksi vuoden 2012 alussa järjestetyssä Suomen urheilugaalassa. Syyskuussa 2012 Piispanen voitti 100 metrin kultaa Lontoon paralympialaisissa ajalla 21,72 sekuntia. Heinäkuussa 2013 Piispanen voitti MM-kultaa vesisateessa käydyssä 100 metrillä ajalla 22,59 sekuntia sekä MM-hopeaa 200 metrillä ajalla 40,90 sekuntia. 
Vuoden 2017 MM-kisoissa Lontoossa hän voitti hopeaa 100 metrillä ajalla 21,54. Vuoden 2018 EM-kisoissa Berliinissä hän voitti hopeaa 100 metrillä ajalla 23,44. Vuoden 2019 MM-kisoissa Dubaissa Piispanen voitti 100 metrillä uransa toisen MM-kullan Suomen ennätysajalla 20,33, ja 200 metrillä hopeaa. 
Vuoden 2020 paralympialaisissa Tokiossa Piispanen voitti kultaa 200 metrillä ajalla 36,81 sekuntia, joka oli uusi paralympialaisten ennätys. Vuoden 2023 MM-kisoissa Pariisissa hän saavutti kaksi mitalia, hopeaa 200 metrillä ja pronssia 100 metrillä. Vuoden 2024 paralympialaisissa Pariisissa Piispanen saavutti 200 metrillä hopeaa ja 100 metrillä pronssia.
Piispanen kelasi elokuussa 2021 Jyväskylässä 200 metrin maailmanennätyksen 36,35 s. Sadan metrin ennätys Piispasella on vuodelta 2021 Sveitsin Arbonissa kelattu 19,86 s.
Hänen saavuttamiaan tunnustuksia ovat Tahko Pihkala -seuran Vuoden Rehti Urheilija (2012), Suomen Urheilugaalan Periksi ei anneta Uuno -palkinto (2013) ja Vuoden helsinkiläisurheilija (2013 ja 2020). Vuosina 2019 ja 2021 Suomen Urheiluliitto valitsi Piispasen Vuoden yleisurheilijaksi.
Piispanen on koulutukseltaan liikuntatieteiden maisteri, joksi valmistui Jyväskylän yliopistosta. Hän on työskennellyt muun muassa Liikuntatieteellisen Seuran koordinaattorina Helsingissä. Nykyisin hän työskentelee opetus- ja kulttuuriministeriössä, valtion liikuntaneuvostossa.
Beth Underhill

Elizabeth Jane "Beth" Underhill (s. 5. syyskuuta 1962 Guelph) on kanadalainen entinen esteratsastaja.
Underhill aloitti ratsastamisen 7-vuotiaana, ja pian sen jälkeen hänen vanhempansa ostivat hevosfarmin. Hän voitti nuorena kansallisia kilpailuja ja tuli nimetyksi Kanadan maajoukkueeseen ensimmäistä kertaa 1990. Underhill voitti vuonna 1991 Pan-Amerikan kisoissa kaksi hopeamitalia. Seuraavalla kaudella hän osallistui olympialaisiin, joissa hän putosi henkilökohtaisen kilpailun karsinnassa ja oli myös maansa yhdeksänneksi sijoittuneen joukkueen jäsen. Underhill sijoittui neljänneksitoista MM-kisoissa 1995 ja kuului maansa pronssimitalijoukkueeseen Pan-Amerikan kisoissa 1999.
Hankakohokki

Hankakohokki ("Silene dichotoma") on lähinnä Euroopassa tavattava, runsaskukkainen kohokkikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Yksi- tai kaksivuotinen hankakohokki kasvaa 30–50 cm korkeaksi. Kasvi on pysty, yläosasta haarova, lyhytkarvainen ja nystykarvaton. Lehtien muoto vaihtelee puikeista kapeansoikeisiin.
Kukinnossa on runsaasti nuokkuvia kukkia. Sekä kukan verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on ulkoverhiötön ja kapean lieriömäinen; teriö on lisäteriöllinen. Terälehdet ovat valkoisia ja niiden lavat ovat syvään kaksijakoisia. Lapojen liuskat ovat 2,5–3,5 mm leveitä. Emin vartaloita on kolme kappaletta. Suomessa hankakohokki kukkii heinä-syyskuussa.
Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota.
Suomessa hankakohokista on tavattu kahta alalajia: nimialalaji (pelto)hankakohokkia (ssp. "dichotoma") sekä kaakonhankakohokkia (ssp. "racemosa").
Levinneisyys.
Hankakohokki on alun perin kotoisin Turkista sekä Itä-Euroopasta, jossa sitä kasvaa Sloveniasta Kreikkaan, Bulgariaan, Romaniaan, Länsi-Ukrainaan ja Länsi-Venäjälle. Laji on levinnyt paikoin myös Keski-Eurooppaan ja Fennoskandian etelä- ja keskiosiin. Sitä tavataan myös Keski-Aasiassa sekä tulokaslajina eri puolilla Pohjois-Amerikkaa, Uutta-Seelantia ja Australiaa.
Suomessa hankakohokki on harvinainen uustulokas, jota on tavattu Etelä- ja Keski-Suomesta sekä Pohjanlahden rannikolla Kemin korkeudelle saakka. Lajia on nykyisin tavattu harvoin, suurin osa tunnetuista havainnoista on 1900-luvun alkupuolelta tai vanhempia.
Elinympäristö.
Hankakohokkia on Suomessa tavattu heinäpelloilla, viljelymailla ja lastauspaikoilla. Laji on levinnyt Fennoskandiaan erityisesti apilansiemenen joukossa.
Hershey’s Cookies ’n’ Creme

Hershey’s Cookies ’n’ Creme on The Hershey Companyn valmistama suklaalevy. Sen valmistus aloitettiin vuonna 1994, ja se koostuu keksinpaloista sekä niiden päälle laitetusta tavallisesta suklaasta. 
Reseptinmuutos.
The Hershey Company on sittemmin vaihtanut valmistamiensa suklaatuotteiden ainesosia; se esimerkiksi korvasi kaakaovoin öljyainesosilla. Yhtiö teki nämä muutokset leikatakseen tuotteiden markkinointihintaa sen sijaan, että olisi nostanut niitä. Ainesosien vaihtamisen myötä missään kyseisen yhtiön suklaatuotteessa ei käytetä valkosuklaata.
Mohamed El-Hachimi

Mohamed El-Hachimi (; s. 5. syyskuuta 1980) on marokkolainen yleisurheilija, joka kilpailee kestävyysjuoksussa.
El-Hachimi juoksi 10 000 metrillä ennätyksensä 27.34,29 vuonna 2008. Hän osallistui samana vuonna Pekingin olympialaisiin, mutta joutui keskeyttämään kilpailun kyseisellä matkalla. El-Hachimin ennätys maratonilla on 2.08.17, jonka hän juoksi Soulissa 2010.
Vuonna 2012 El-Hachimi antoi positiivisen dopingnäytteen ja sai kuuden kuukauden kilpailukiellon ajalle 29.7.2012–28.1.2013. Vuonna 2014 hän jäi toistamiseen kiinni dopingin käytöstä ja sai kuuden vuoden kilpailukiellon ajalle 20.2.2015–19.2.2021.
Mounds

Mounds on The Hershey Companyn valmistama suklaapatukka. 
Moundsin kookospähkinänmakuinen sisäosa vastaa Almond Joy -patukan sisältöä, mutta Moundsin ulkokuoressa on tummaa suklaata Almond Joyssa käytettävän maitosuklaan sijasta. Moundsin käyttämä pakkaus- ja logomuotoilu sisältää yhtäläisyyksiä sisartuotteen Almond Joyn kanssa; Almond Joyn sininen väri on tosin Moundsissa korvattu punaisella. Vuonna 2006 Hershey markkinoi rajoitetun ajan myynnissä ollutta Mounds Island Orange -patukkaa, jossa oli appelsiininvärinen ja -makuinen sisältö.
Mainittuja patukoita on mainostettu yhteisissä mainoksissa. Moundsin ensimmäinen käytössä ollut slogan oli "Indescribably Delicious" (sanoinkuvaamattoman herkullinen). Patukoiden 1970-luvulla käytössä olleessa mainoksessa käytettiin lorua "Sometimes you feel like a nut, sometimes you don't / Almond Joy's got nuts / Mounds don't", joka oli Leon Carrin kirjoittama.
Esine

Esine on mikä tahansa ihmisen valmistama tavara, laite, kone tai muu väline. Esineet ovat elottomia. Ne ovat yleensä valmistettu jonkin työn tekemistä varten eli välineiksi mutta muun muassa koriste-esineillä ei tehdä työtä vaan esine itsessään täyttää jonkin tarpeen.
Runsas esineiden käyttö on ominaista ihmisille ja ihmistä on kuvattukin esineitä valmistavaksi eläimeksi.