tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ensi-ilta (elokuva)

Ensi-ilta () on John Cassavetesin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1977. Sen pääosissa ovat Gena Rowlands, Ben Gazzara, Joan Blondell, Paul Stewart, Zohra Lampert ja Cassavetes itse. "Ensi-illan" tuotti Al Ruban, ja Faces Distribution oli elokuvan tuotanto- ja levittäjäyhtiönä. Elokuva on avioparin Cassavetes ja Rowlands kahdeksas yhteinen elokuva.
Juoni.
Nuori nainen kuolee onnettomuudessa yritettyään mennä tapaamaan suosikkinäyttelijäänsä Myrtle Gordonia tämän näytelmän esityksen jälkeen. Myrtle alkaa tuntea syyllisyyttä ihailijansa kuolemasta, mikä syöksee hänet emotionaaliseen kriisiin. Henkinen taakka syö Myrtleä, jonka näyttelijäntyö alkaa kärsiä.
Julkaisu.
Kuten edellisienkin elokuviensa kanssa, Cassavetes joutui taistelemaan saadakseen "Ensi-illan" Yhdysvaltain teatterilevitykseen. "Ensi-ilta" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa Kalifornian Los Angelesin Fox Wilshire Theaterissa 22. joulukuuta 1977. Kun elokuvan esittäminen Los Angelesissa lopetettiin helmikuussa, elokuvaa esitettiin maaliskuussa 1978 New Yorkissa. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 26. tammikuuta vuonna 1979. "Ensi-ilta" osoittautui kaikesta huolimatta kaupalliseksi flopiksi. Kaksi vuotta Cassavetesin kuoleman jälkeen 1991 "Ensi-iltaa" esitettiin uudelleen Yhdysvalloissa, ja elokuva oli kilpailijaehdokkaana Cannesin elokuvajuhliin vuonna 1992. "Ensi-ilta" on kiertänyt lisäksi monia elokuvajuhlia ilmestymisensä jälkeen.
Vastaanotto.
Yhdysvaltalaiset elokuvakriitikot lyttäsivät "Ensi-illan" sen ilmestyessä. Kun elokuva sai ensi-iltansa New Yorkissa, elokuvaa ei huomioitu ollenkaan sanoma- tai aikakauslehdissä. "Ensi-ilta" sai paremman vastaanoton Euroopassa. Vaikka elokuva saikin heikon vastaanoton, se sai muun muassa kaksi Golden Globe -ehdokkuutta. "Ensi-ilta" kilpaili helmikuussa 1978 Berliinin elokuvajuhlilla, jossa elokuva voitti Otto Dibelius -elokuvapalkinnon ja parhaan naisnäyttelijän Hopeisen karhun. Berliinin elokuvajuhlilla Cassavetes oli ehdolla Kultaisen karhun saajaksi. Elokuvan maine on parantunut paljon ilmestymisensä jälkeen. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan nykyajan elokuvakriitikoiden arvosteluista 95 prosenttia on myönteistä perustuen 22:een arvosteluun. Cassavetes sanoi televisiohaastattelussa vuonna 1978, että piti "Ensi-iltaa" parhaimpana elokuvanaan. "Ensi-ilta" julkaistiin ensi kerran DVD:nä Yhdysvaltain markkinoille vuonna 1998.
Suomessa "Ensi-ilta" saatiin teattereihin vasta 1979, jolloin se nousi kymmenenneksi elokuvakerholehti Projektion järjestämässä kriitikkoäänestyksessä vuoden parhaista ensi-iltaelokuvista.
Ineps

INEPS (International Network of Productive Learning Projects and Schools) on vuonna 1990 perustettu kansainvälinen produktiivisen oppimisen koulujen ja projektien verkosto. 
INEPS pyrkii edistämään ja kehittämään produktiivista oppimista, jossa keskeistä on oppiminen aidoissa oppimisympäristöissä karttuvien kokemusten kautta. Erityisesti työpaikkoja hyödynnettään tällaisina oppimisympäristöinä. Verkosto tarjoaa opetus- ja kasvatusalan ammattilaisille mahdollisuuden jakaa ajatuksia, kokemuksia ja menetelmiä. 
Verkostossa on jäseniä 15 Euroopan maasta sekä Yhdysvalloista.
INEPSin tavoitteet ovat:
Produktiivinen oppiminen tähtää yhtälailla yksilön roolin kehittymiseen yhteisössä kuin muutokseen itse yhteisössäkin. Prosessi toteutetaan aidoissa oppimisympäristöissä, ”tosielämän tilanteissa” (real-life situations). 
Opettajan ja kasvattajan rooli prosessissa on toimia oppimisen fasilitoijana. (Produktiivisen oppimisen määritelmä (2. INEPSin kongressi Peniche, Portugali 1992) 
Produktiivisessa oppimisessa korostuu koulun ja sitä ympäröivän yhteisön vuorovaikutus. Siinä yhdistyvät perusopetus ja ammatillinen orientaatio. Produktiivisessa oppimisessa pyrtään vahvistamaan käytännön ja teorian yhteyttä.
INEPS on perustamisensa jälkeen järjestänyt 26 kongressia vuoteen 2014 mennessä. Näistä kolme on pidetty Suomessa. (Kuopio 1996, Hämeenlinna 2003, Helsinki 2009). 
Ensimmäiset suomalaiset INEPS-verkoston jäsenet olivat eri puolilla maata toimineiden Omaura-luokkien opettajia ja kasvatustyöntekijöitä. Omauraopetuksen kokemusten perustalle vuonna 2006 syntyneen joustavan perusopetuksen (JOPO) opettajat ovat sittemmin osallistuneet toimintaan. Vuonna 2014 Berliinissä järjestettyyn kongressiin osallistui Suomesta myös useita ammatillisen koulutuksen sekä opettajien koulutuksen asiantuntijoita.
INEPS on lisäksi järjestänyt vuosina 1994 -2011 yhdeksän nuorisokongressia eri puolilla Eurooppaa. Vuonna 2000 nuorisokongressi pidettiin Kuopiossa ja Jyväskylässä. Sen teemana oli vesi.
Tepuihelmiorneero

Tepuihelmiorneero ("Roraimia adusta") aiemmalta nimeltään tepuinhelmiorneero on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tepuihelmiorneeroa tavataan Brasiliassa, Guyanassa ja Venezuelassa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punaorneero

Punaorneero ("Margarornis rubiginosus") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Punaorneeroa tavataan Costa Ricassa ja Panamassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tähtiorneero

Tähtiorneero ("Margarornis stellatus") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tähtiorneeroa tavataan Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Lajia on kuvailtu yleiseksi, mutta sen levinneisyysalue on pieni ja sitä uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen.
Kyynelorneero

Kyynelorneero ("Margarornis bellulus") on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Kyynelorneeroa tavataan hyvin pienellä alueella Panaman itäosissa. Lajin kanta on toistaiseksi vakaa, mutta tulevaisuudessa sitä saattaa uhata elinympäristömuutokset. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Georges Vanier

Georges Philéas Vanier (23. huhtikuuta 1888 – 5. maaliskuuta 1967) oli kanadalainen kenraali ja diplomaatti, joka toimi Kanadan kenraalikuvernöörinä 1959–1967.
Vanier syntyi Montrealissa vuonna 1888 ranskalaisen isän ja irlantilaisen äidin poikana. Hän kasvoi kaksikieliseksi ja hartaaksi katolilaiseksi, joka haaveili pappisurasta. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen sai hänet toisiin ajatuksiin. Hän otti johdon käsiinsä, jotta Quebecin provinssin kanadanranskalaisista saatiin koottua ja koulutettua oma 22. rykmentti. Hän menetti taisteluissa Ranskassa toisen jalkansa.
Sodan jälkeen hänet nimitettiin perustamansa 22. rykmentin komentajaksi ja myöhemmin everstiksi. Hän avioitui Pauline Archerin kanssa, joka oli myös katolinen. Vuonna 1927 Vanier lähetettiin Geneveen Kansainliiton aseriisuntaneuvonantajaksi ja nimitettiin 1931 Kanadan komissaariksi Lontooseen, josta hän siirtyi 1938 lähetystötehtäviin Pariisiin.
Saksan miehitysjoukkojen hyökättyä Ranskaan Vanierin onnistui paeta liittoutuneiden sota-aluksella Englantiin. Hän yritti varoittaa liittoutuneita Vichyn Ranskan nukkehallituksesta ja saada heidät liittoutumaan kenraali Charles de Gaullen kanssa, mutta häntä ei uskottu ja hänet lähetettiin kotimaahansa Kanadaan.
Vuonna 1944 Vanier nimitettiin Kanadan suurlähettilääksi Pariisiin ja hän oli ensimmäinen juuri vapautettuun Ranskaan saapuva suurlähettiläs. Vuonna 1954 hän vetäytyi pois diplomaattiuralta, ja vuonna 1959 hänet nimitettiin 71 vuoden iässä Kanadan kenraalikuvernööriksi, ranskankielisenä ja quebeciläisenä englanninkielisen Vincent Masseyn jälkeen. Vanier oli virassaan hyvin pidetty ja arvostettu, mutta vuonna 1966 hänen terveytensä alkoi horjua ja hän hoiti viimeiset virkatehtävänsä pyörätuolista. Vanier kuoli maaliskuussa 1967 sydänongelmiin.
Myös Georges Vanierin puoliso Pauline oli aktiivisesti mukana miehensä työssä ja sai lisäksi itsenäisiä luottamustehtäviä. Georges ja Pauline Vanier perustivat 1965 kanadalaisten perheiden hyvinvointiin keskittyvän organisaation "Vanier Institute of the Family".
Hannu Rauhala

Hannu Tapani Rauhala (26. elokuuta 1934 – 19. huhtikuuta 2008) oli suomalainen kasvatustieteen dosentti, joka herätti 1990-luvulla huomiota voodoo-harrastuksillaan.
Rauhala opiskeli psykologiaa ja kasvatustiedettä Jyväskylän yliopistossa. Hän väitteli tohtoriksi 1983 Greifswaldin yliopistossa DDR:ssä. Rauhala toimi Helsingin yliopiston erityispedagogiikan ja kuntouttavan kasvatuksen dosenttina 1985–1999.
Rauhala kertoi 1990-luvulla tv-haastattelussa olleensa Nigeriassa perehtymässä voodoon salaisuuksiin. Rauhala oli vihitty voodoohon seremoniassa, johon kuului kanan uhraaminen, ja lisäksi hän oli juonut vihkimisen tehneen nigerialaisen voodoopapittaren eli "mambon" virtsaa.
Vuonna 1999 Rauhala julkaisi Ultra-lehdessä ilmoituksen, jossa hän tarjosi "laser klitoris stimulaatiota" ja hypnoosia hoitomuodoksi frigiditeetistä kärsineille nuorille tytöille ja naisille.
Rauhala esiintyi 1990-luvun alussa Leo Mellerin videodokumentissa "Enkeliruhtinas nyt!". Dokumentissa Rauhala kertoi musiikin maagillisista vaikutuksista, muun muassa Pjotr Tšaikovskin Pateettisen sinfonian ja Richard Wagnerin musiikin negatiivisista vaikutuksista ihmisiin sekä esitteli myös lyhyesti voodoota. Rauhala kertoi voodoosta myös Keskisuomalainen-lehdessä 4. tammikuuta 1999 ilmestyneessä artkkelissa "Kaikki lähtee voodoosta".
Luettelo Manitoban kunnista

Luettelo Manitoban kunnista käsittää Kanadan provinssin Manitoban kunnat. Provinssissa on kuntia tällä hetkellä 197. Kunnat jaetaan kaupunki- ja maalaiskuntiin, joiden lisäksi provinssissa on kaksi paikallishallintoaluetta. Kunnat vastaavat paikallishallinnosta ja tietyistä palveluista kuten kouluista ja terveydenhuollosta. Paikallishallinto kattaa vain noin viidenneksen Manitoban pinta-alasta, mutta 94 % provinssin väestöstä asuu jonkin kunnan alueella.
Manitoba on toteuttamassa vuoden 2015 alussa kuntauudistuksen, jossa kaikki alle tuhannen asukkaan kunnat yhdistetään johonkin kuntaan. Kuntauudistus koskee sataa kuntaa, jotka yhdistyvät 47 uudeksi kunnaksi. Tuolloin provinsissa tulee olemaan 144 kuntaa.
Roy Welensky

Raphael ”Roy” Welensky, KCMG (20. tammikuuta 1907 – 5. joulukuuta 1991) oli rhodesialainen poliitikko, joka toimi lyhytikäisen Rhodesian ja Njassamaan liittovaltion (1953–1963) toisena ja viimeisenä pääministerinä 1956–1963.
Welensky kasvoi Pohjois-Rhodesian Salisburyn (nyk. Harare) slummikortteleissa liettuanjuutalaisen isän poikana ja toimi nuorena muun muassa kauppiaana ja rautateillä. Hän oli myös huipputason nyrkkeilijä. Walensky oli mukana ammattiyhdistysliikkeessä ja kiinnostui sitä kautta politiikasta.
Pääministerinä Walensky vastusti brittien ajamaa mustan enemmistön valtaa. Walensky oli vakaumuksellinen apartheidin kannattaja, mutta muistutti puheissaan, että mustien perustarpeet on tyydytettävä niin he pysyvät poissa politiikasta.
Rhodesian ja Njassamaan liittovaltion hajottua 1963 Sambiaksi, Malawiksi ja Rhodesiaksi Walensky vetäytyi politiikasta. Rhodesiankin muututtua mustien vallanpitäjien Zimbabweksi 1980 Walensky muutti Lontooseen. Hän kuoli 1991.
Edgar Whitehead

Edgar Cuthbert Fremantle Whitehead (8. helmikuuta 1905 – 22. syyskuuta 1971) oli brittiläissyntyinen rhodesialainen poliitikko. Hän toimi vuodesta 1939 Etelä-Rhodesian lakiasäätävän kokouksen jäsenenä, mutta toimi välillä muissa tehtävissä tai oli poissa julkisuudesta sairauden takia.
Diplomaatin poika Whitehead syntyi Britannian suurlähetystössä Berliinissä. Hän kävi Shrewsburyn yksityiskoulun ja opiskeli Oxfordin yliopistossa. Hän muutti terveyssyistä Etelä-Rhodesiaan 1928, jossa hän toimi ensin hallintotehtävissä, kunnes ryhtyi maanviljelijäksi ja paikallisten viljelijöiden edusmieheksi ja valittiin tätä kautta lakiasäätävän kokouksen jäseneksi 1939. Sodan aikana hän palveli Britannian ilmavoimissa Länsi-Afrikassa ja Englannissa. Sodan jälkeen hänet nimitettiin Etelä-Rhodesian varakomissaariksi Lontooseen vuosiksi 1945–1946. Tästä tehtävästä hän siirtyi Salisburyyn (nyk. Harare) valtiovarainministeriksi sekä posti- ja lennätinministeriksi.
Rhodesian ja Njassamaan liittovaltion vuosina (1953–1963) Whitehead toimi Etelä-Rhodesian lähettiläänä Washingtonissa 1957–1958, kunnes hänet kutsuttiin Garfield Toddin erottua Etelä-Rhodesian pääministeriksi ja United Federal Partyn puoluejohtajaksi.
Pääministerinä Whiteheadin onnistui piristää maan taloutta, mutta hän ei voinut mitään sille, että Rhodesian ja Njassamaan liittovaltio alkoi murentua. Hän oli mukana laatimassa vuoden 1961 perustuslakia, joka lisäsi mustien edustusta Etelä-Rhodesian parlamentissa ja lievensi rotuerottelulainsäädäntöä. Samalla kuitenkin mellakointi lisääntyi ja Whitehead turvautui voimakeinoihin niiden tukahduttamiseksi. Whiteheadin puolue UFP hävisi vuoden 1962 vaalit Winston Fieldin johtamille konservatiiveille. Hän jatkoi opposition johtajana, kunnes hänen puolueensa menetti kaikki paikkansa vuoden 1965 parlamenttivaaleissa Ian Smithin johtamalle Rhodesian Front -puolueelle.
Whitehead eli naimattomana ja kärsi iän myötä pahenevista näkö- ja kuulovaurioista. Hän muutti politiikan jätettyään takaisin Englantiin, jossa hänen sisarensa asui ja jossa hänet oli aateloitu jo 1950-luvun alkupuolella. Hän kuoli syöpään 1971.
G. Mennen Williams

Gerhard Mennen ”Soapy” Williams (23. helmikuuta 1911 Detroit – 2. helmikuuta 1988 Detroit) oli yhdysvaltalainen lakimies ja demokraattipoliitikko, joka toimi Michiganin kuvernöörinä 1949–1961 ja Yhdysvaltojen apulaisulkoministerinä 1961–1966.
Williams syntyi yhteen Keskilännen vauraimmista liikemiessuvuista, joka tunnettiin Mennen-miestentuotesarjasta. Tästä Williams sai kansan suussa lempinimen ”Soapy”. Hän valmistui Princetonin yliopistosta 1933 ja Michiganin yliopiston lakitieteellisestä tiedekunnasta 1936. Hän menestyi lakimiehenä niin hyvin, että hänet nimitettiin 1939 kotiosavaltionsa Michiganin apulaisoikeuskansleriksi. Palveltuaan toisessa maailmansodassa USA:n laivastossa Williams palasi osavaltion johtotehtäviin ja valittiin kuvernööriksi 1949 demokraattina huolimatta republikaanisesta perhetaustastaan.
Yli kymmenen vuoden kuvernöörikauden jälkeen presidentti John F. Kennedy kutsui Williamsin apulaisulkoministerikseen 1961 ja antoi tälle tehtäväksi Yhdysvaltain Afrikan-politiikan kehittämisen maanosan maiden itsenäistymisen huippuvuosina. Williams hoiti tehtävää vuoteen 1966, jolloin hän pyrki tuloksetta senaattoriksi. Presidentti Lyndon B. Johnson nimitti Williamsin suurlähettilääksi Filippiineille vuosiksi 1968–1969, minkä jälkeen hän toimi Michiganin korkeimman oikeuden jäsenenä läpi 1970-luvun ja nimitettiin sen presidentiksi 72-vuotiaana 1982. Hän jäi eläkkeelle 1986 ja kuoli kaksi vuotta myöhemmin 1988.
Banyon

Banyon on yhdysvaltalainen neo-noir-tyylinen rikosdraamasarja, joka alkoi NBC-kanavalla vuonna 1972 ja päättyi 1973. Televisiosarjan osia näyttelevät Robert Forster, Joan Blondell, Richard Jaeckel ja Julie Gregg.
"Banyon" kertoo losangelesilaisen yksityisetsivän Miles Banyonin elämästä ja urasta 1930-luvun lopulla. Televisiosarjaa tuottivat Quinn Martin Productions ja Warner Bros. Television, ja "Banyonia" kuvattiin WB:n studioilla Kalifornian Burbankissa. Käsikirjoittajat Morton S. Fine ja Milton S. Gelman saivat Edgar Allan Poe -palkintoehdokkuuden parhaasta jaksosta ”A Date With Death” vuonna 1973.
Goodbye Again

Goodbye Again on vuonna 1933 ensi-iltansa saanut Michael Curtizin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Warren William ja Joan Blondell. "Goodbye Again" -elokuvan tuotantoyhtiönä oli First National Pictures ja levittäjäyhtiönä Warner Brothers.
"Goodbye Again" perustuu George Haightin ja Allan Scottin Broadway-näytelmään "Goodbye Again" (1932), jonka pohjalta Ben Markson laati elokuvan käsikirjoituksen. Alkuperäinen näytelmä oli saanut ensi-iltansa New Yorkin Theatre Masquessa 28. joulukuuta 1932, ja sitä esitettiin 216 kertaa heinäkuuhun 1933 asti. Elokuvan tuottajana oli Henry Blanke, ja "Goodbye Again" kuvattiin Warner Brothersin studioilla Kalifornian Burbankissa.
"Goodbye Again" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 2. syyskuuta 1933, minkä jälkeen elokuva pääsi maanlaajuiseen teatterilevitykseen 9. syyskuuta. Warner Bros. uudelleenfilmatisoi "Goodbye Again" -elokuvan nimellä "Kuherruskuukausi kolmelle" ("Honeymoon for Three", 1941), jonka ohjasi Lloyd Bacon, ja jonka pääosissa ovat George Brent, Osa Massen ja Ann Sheridan.
Juoni.
"Goodbye Again" kertoo kirjailijan Ken Bixbyn (Warren William) Anne Rogers -nimisestä sihteeristä (Joan Blondell), joka on rakastanut Keniä jo vuosia. Anne vihastuu, kun Ken ja hänen vanha rakkautensa Julie (Genevieve Tobin) palaavat yhteen.
Macgregor Kilpatrick Trophy

Macgregor Kilpatrick Trophy on American Hockey Leaguessa vuosittain runkosarjan eniten pisteitä keränneelle joukkueelle annettava palkinto. Palkinto on nimetty AHL:n hallituksen entisen jäsenen Macgregor Kilpatrickin mukaan. 
Palkintoa on myönnetty kaudesta 1997-1998 lähtien. Vuosina 1952-1961 ja 1976-1977 ensimmäiseksi sijoittuneelle annettiin F. G. "Teddy" Oke Trophy.
Voittajat.
Calder Cupin voittaneet joukkueet tummennettu.
Kolikkoinmäki (Viipuri)

Kolikkoinmäki oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Alun perin Viipurin maalaiskuntaan kuulunut Kolikkoinmäki syntyi muiden itäisten esikaupunkialueiden tapaan 1860-luvun jälkeen ja se liitettiin kaupunkiin vuonna 1924.
Historia.
Kolikkoinmäen rakennukset olivat aluksi pieniä ja yksinkertaisia työläisasuntoja, joita valmistui alueelle tiheästi ilman asemakaavaa. Myöskään varsinaista katuverkostoa ei ollut. 1800-luvun loppuun mennessä Kolikkoinmäellä asui kuitenkin jo noin 5 000 ihmistä. Sen väestö koostui lähinnä työläisistä ja muusta köyhälistöstä.
Vuonna 1912 aloitettu raitiovaunuliikenne oli alusta lähtien ulottunut myös Kolikkoinmäkeen. Sisällissodassa vuonna 1918 kaupunginosa kärsi merkittäviä vaurioita Viipurin taistelun aikana ja suuri osa rakennuksista tuhoutui. Ensimmäisen asemakaavansa kaupunginosa sai 1920-luvulla, jonka jälkeen parannettiin alueen katuverkostoa sekä kunnallistekniikkaa niin, että 1930-luvun loppuun mennessä koko alue oli jo saatu vesi- ja viemäriverkoston piiriin. Kolikkoinmäessä toimi oma kansakoulu ja uuden Juteinin kansakoulun rakennustyöt aloitettiin vuonna 1939, mutta ne keskeytyivät talvisodan sytyttyä. Nykyään entinen Kolikkoinmäki on lähinnä kerrostaloalueena.
Kolikkoinmäestä olivat kotoisin muun muassa ministeri Johannes Koikkalainen, professori Pekka Myrberg, taidemaalari Väinö Kamppuri, viihdetaiteilija Jorma Ikävalko ja työläisaktivisti Kalle Procopé. Myös ministeri Johannes Virolainen asui Kolikkoinmäellä käydessään oppikoulua Viipurissa.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Kolikkoinmäessa oli 6 276 asukasta, joista 6 124 oli suomenkielisiä, 23 ruotsinkielisiä ja 129 muunkielisiä.
Kangasranta

Kangasranta oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Muiden itäisten esikaupunkialueiden tavoin se kuului alun perin Viipurin maalaiskuntaan ja liitettiin kaupunkiin vuonna 1924. 
Kangasrannan asutus alkoi syntymään 1860-luvulla yhtä aikaa läheisten Kelkkalan, Kolikkoinmäen ja Talikkalan esikaupunkialueiden tapaan. Sen rakennuskanta koostui aluksi pienistä ja huonokuntoisista työläisasunnoista, joita rakennettiin tiheästi ilman asemakaavaa. Vastaanvanlaisia työläiskaupunginosia syntyi 1800-luvun jälkipuoliskolla lähes jokaiseen Suomen teollisuuskaupunkiin. Ensimmäinen asemakaava Kangasrantaan saatiin alueliitoksen jälkeen, jonka myötä kaupunginosaan tuli myös sähköistys sekä vesi- ja viemäriverkosto. Myös alueen katuja kunnostettiin.
Koiviston kauppalan vanha kirkko siirrettiin Kangasrantaan vuonna 1911 ja samalla se nimettiin uudestaan Mikaelin kirkoksi. Viipurin sisälähetysseuran hankkima kirkko tuhoutui pommituksissa talvisodan loppuvaiheessa vuonna 1940. Kirkkoa kutsuttiin myös Talikkalan kirkoksi, vaikka varsinaisesti se sijaitsikin Kangasrannan puolella. Vuonna 1927 Kangasrannassa aloitti toimintansa Toukolan kristillinen yhteisö.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Kangasrannassa oli 2 733 asukasta, joista 2 718 oli suomenkielisiä, 1 ruotsinkielinen ja 14 muunkielisiä.
Nykyään entinen Kangasrannan kaupunginosa on muun Viipurin itäisen osan tavoin lähinnä kerrostalolähiötä.
Lepolan hautausmaa (Viipuri)

Lepolan hautausmaa (, "Juzhnoje kladbištše", "Eteläinen hautausmaa") sijaitsee Viipurissa Lepolan kaupunginosassa. Se on yksi kaupungin hautausmaista, joka syntyi kun Venäjän senaatti oli vuonna 1772 kieltänyt kirkkoihin hautaamisen. Ensimmäiset vainajat Lepolaan haudattiin 1830-luvulla. Muita päätöksen myötä perustettuja suuria hautausmaita olivat Sorvalin ja Ristimäen hautausmaat, joille hautaaminen aloitettiin jo vuosisadan vaihteessa.
Lepolaan on haudattu muun muassa Suomen kenraalikuvernöörinä toiminut Alexander Amatus Thesleff, jonka hautamuistomerkki kunnostettiin kesällä 2012 Borodinon taistelun 200-vuotisjuhlan kunniaksi. Hautausmaalla sijaitsee myös toisen maailmansodan aikana Viipurissa ja kaupungin ympäristössä kaatuneiden neuvostosotilaiden muistomerkki. Siihen on kaiverrettu noin 2 000 joukkohautaan haudatun sotilaan nimet.
Gizmodo

Gizmodo on yhdysvaltalainen teknologia-aiheinen verkkosivusto. 
Sivusto on perustettu vuonna 2002 teknologiablogina.
Sivusto tarjosi aiemmin sisältöä kirjoitettuna erityisesti espanjankieliselle yleisölle englanninkielisen lisäksi. Syyskuussa 2023 kerrottiin, että espanjankielisen sisällön tuottaminen on korvattu automaattisella käännöksellä englanninkielestä. Kesällä 2023 sivusto alkoi tuottaa tekoälyllä artikkeleita englanniksi ilmoittamatta toimitukselle ja tuotettuja artikkeleita kritisoitiin asiavirheistä.
Vuonna 2012 Gizmodolla oli 9 miljoonaa yksittäistä kävijää kuukausittain ja sata miljoonaa katselua.
Lvivin kansallinen lääketieteellinen yliopisto

Lvivin kansallinen lääketieteellinen yliopisto (LNMU) () on Länsi-Ukrainassa, Lvivin kaupungissa toimiva, vuonna 1784 alkanutta lääketieteen opetuksen perinnettä jatkava lääketieteellinen yliopisto. Se on nimetty Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan hallitsijan, Danylo Halytskyin eli Galitsian kuningas Danielin mukaan. Vuonna 2003 yliopisto sai kansallisen yliopiston aseman.
Yliopistossa on noin 5 600 opiskelijaa, joista noin 1 000 on ulkomailta (lähes 50 eri maasta).
Vuoden 2014 kahdensadan ukrainalaisen yliopiston vertailussa Lvivin lääketieteellinen yliopisto pisteytettiin Ukrainan 57. parhaaksi yliopistoksi (vuonna 2013 sijalla 59). Kun huomioon otettiin muitakin yliopistoluokitteluja (eli Scopus-siteeraukset ja espanjalainen Webometrics-ranking), sijoittui LNMU vuonna 2014 maansa 33 parhaaksi yliopistoksi ja lääketieteellisissä yliopistoissa neljännelle sijalle. Pelkästään Scopus-viittauksia tarkasteltaessa LNMU sijoittui maansa 12. parhaaksi yliopistoksi ja lääketieteellisistä yliopistoista toiselle sijalle.
Volvo Ocean 65

Volvo Ocean 65 on Volvo Ocean Race -purjehduskilpailuun kehitetty yksityyppiluokka. Vene on Volvo Open 70 -luokan seuraaja ja sillä on tarkoitus kilpailla ainakin 2014–15 kilpailu. Uudistuksen myötä kaikki joukkueet kilpailevat lähes identtisillä veneillä. Veneen on suunnitellut yhdysvaltalainen Farr Yacht Design Veneiden valmistajat ovat Green Marine, Decision, Persico ja Multiplast. 
Edellisten kisojen veneprojektien hintojen kasvaminen, joka uhkasi kilpailua osanottajakadolla, oli yksi suurimmista uudistukseen johtaneista syistä. Järjestäjän mukaan uusi, viisi jalkaa lyhyempi vene ei ole paljoa hitaampi, kuin edeltäjänsä VO70.
Veneet on varustettu muun muassa viidellä etäkäyttöisellä kameralla
Gennadi Voronov

Gennadi Ivanovitš Voronov (31. elokuuta 1910 Rameški – 1. huhtikuuta 1994 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, joka toimi Venäjän federatiivisen neuvostotasavallan ministerineuvoston puheenjohtajana ja pääministerinä 1962–1971.
Voronov työskenteli uransa alussa sähköasentajana. Hän liittyi NKP:n jäseneksi 1931 ja opiskeli 1932–1936 puolueteoriaa marxilais-leniniläisissä korkeakouluissa Tomskissa ja Novosibirskissä. Vuonna 1939 Voronov nimitettiin Tšitan kaupunkikomitean sihteeriksi. Vuodesta 1955 Voronov toimi pari vuotta Neuvostoliiton varamaatalousministerinä, mutta hänet siirrettiin Orenburgin aluesihteeriksi kunnes hänestä tuli vuonna 1961 Venäjän federatiivisen neuvostotasavallan puoluehaaran poliittisen toimikunnan ensimmäinen varapuheenjohtaja ja seuraavana vuonna NKP:n keskuskomitean puhemiehistön jäsen ja Venäjän federatiivisen neuvostotasavallan pääministeri.
Voronoville myönnettiin kahdesti Leninin kunniamerkki.
Miguel Ydígoras Fuentes

José Miguel Ramón Idígoras Fuentes (17. lokakuuta 1895 Retalhuleu – 27. lokakuuta 1982 Guatemala City) oli guatemalalainen kenraali ja diplomaatti, joka toimi Guatemalan presidenttinä maaliskuusta 1958 maaliskuuhun 1963. Hän otti vallan sen jälkeen kun eversti Carlos Castillo Armas oli murhattu ja väliaikaista valtaa oli käyttänyt sotilasjuntta.
Ydígoras kuului vanhaan maanomistajasukuun ja valmistui Guatemalan sotilasakatemiasta 1915. Hän opiskeli myös Euroopassa. Vuosina 1922–1939 hän toimi Retalhuleun, Petén, Jalapan ja San Marcosin) departementtien sotilaskuvernöörinä ja sitten tienrakennusosaston päällikkönä 1939–1944. Vuonna 1950 Ydígoras asettui presidenttiehdokkaaksi mutta hävisi vaalin Jacobo Arbenz Guzmánille. Hän toimi 1950-luvulla Guatemalan sotilasattaseana ja lähettiläänä Euroopan pääkaupungeissa sekä YK-lähettiläänä New Yorkissa.
Presidenttinä Ydígoras keskittyi jatkamaan murhatun Castillo Armasin taistelua vasemmistolaisia liikkeitä ja Fidel Castron vaikutusta vastaan. Ydígorasin viisivuotinen valtakausi päättyi maaliskuussa 1963, kun hänen oman puolustusministerinsä Enrique Peralta Azurdia johtama juntta kaappasi vallan opposition ja Yhdysvaltojen tuella sen varmistamiseksi, ettei vasemmistolainen entinen presidentti Juan José Arévalo pääsisi valtaan seuraavissa vapaissa vaaleissa. Ydígoras lähti maanpakoon Nicaraguaan.
Janis Ian

Janis Ian (oik. "Janis Eddy Fink", s. 7. huhtikuuta 1951) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä, kolumnisti ja tieteiskirjailija. Hän aloitti musiikkiuransa 1960-luvulla, ja vuonna 1975 hän voitti Grammy-palkinnon kappaleellaan ”At Seventeen”.
Janis Ian kritisoi voimakkaasti äänilevyteollisuutta ja oli yksi ensimmäisistä artisteista, joka julkaisi äänitteitään vapaasti ladattavaksi omalla verkkosivustollaan.
Elämä ja ura.
Janis Eddy Fink syntyi musiikinopettajan tyttärenä New Yorkissa. Hän opetteli soittamaan pianoa ja kirjoitti ensimmäiset laulunsa 12-vuotiaana, esikuvinaan muun muassa Billie Holiday, Edith Piaf ja Odetta. Hän kävi Manhattanilla musiikkipainotteista high schoolia, vaihtoi sukunimensä veljensä toiseen etunimeen Ian ja alkoi esiintyä New Yorkin folk-klubeilla. Jo 15-vuotiaana hän sai levyttää esikoisalbuminsa, jolta julkaistiin singlenä rotujen välisestä rakkaussuhteesta kertova ”Society's Child (Baby I've Been Thinking)”. Jotkin radioasemat laittoivat sen soittokieltoon, mutta kapellimestari Leonard Bernstein kutsui Janis Ianin esittämään sen televisio-ohjelmassaan "Inside Pop: The Rock Revolution". Laulu nousi myyntilistoille, ja Janis Ianista tuli yhtäkkiä tunnettu.
Nuori tähti jätti koulun kesken ja levytti nopeassa tahdissa kolme albumia, joiden tuloista hän lahjoitti huomattavan osan pois: "For All the Seasons of Your Mind" (1967), "The Secret Life of J. Eddy Fink" (1968) ja "Who Really Cares" (1969). Janis Ian tapasi rauhanmarssilla lehtikuvaaja Peter Cunninghamin ja julisti 20-vuotiaana jättävänsä musiikkialan. Heidän avioliittonsa kuitenkin kariutui pian, ja Janis Ian vetäytyi Kaliforniaan. Vasta kolmen vuoden jälkeen hän sai jälleen menestystä laulajana ja etenkin lauluntekijänä, kun albumilla "Stars" julkaistu laulu ”Jesse” nousi Top 30:een Roberta Flackin esittämänä.
Janis Ianin varsinainen läpimurto oli vuoden 1975 platinaa myynyt albumi "Between the Lines", jolta julkaistu single ”At Seventeen” nousi myyntilistojen kolmostilalle ja voitti Grammyn. Kaksi seuraavaa albumia menestyivät kuitenkin huonosti, ja levy-yhtiö lopetti sopimuksensa laulajan kanssa.
Läpi 1980-luvun Janis Ian oli ilman levytyssopimusta, kunnes Morgan Creek -levymerkki julkaisi 1993 hänen albuminsa "Breaking Silence". Sen pontimena oli hänen lopultakin hyväksymä homoseksuaalisuutensa, ja albumin laulut käsittelivät muitakin rankkoja aiheita kuten perheväkivaltaa ja holokaustia. Myös seuraavilla albumeilla laulujen teemat pysyivät dramaattisina.
Kastellin monitoimitalo

Kastellin monitoimitalo on Oulussa Kontinkankaan kaupunginosassa sijaitseva toimintakeskus, jossa on päiväkoti, peruskoulu, kaksi lukiota, nuorisotila, Oulun kaupunginkirjaston lähikirjasto ja useita liikuntatiloja. 
Rakennus.
Noin 42 miljoonaa euroa investointina maksanut, mutta 25 vuoden elinkaarimallilla toteutettu kaksikerroksinen rakennus sijaitsee seitsemän hehtaarin tontilla ja sen kokonaispinta-ala on noin 23 000 bruttoneliömetriä. Työt aloitettiin 2012, rakennus luovutettiin käyttäjille toukokuun lopussa 2014, piha-alueet valmistuivat heinäkuussa, talo avattiin elokuussa ja sen vihkiäiset pidettiin marraskuussa. Rakennuksesta vastaa elinkaarihankkeena vuoteen 2039 asti Lemminkäinen, elinkaarisopimuksen kokonaisarvo on noin 86 miljoonaa euroa. Rakennus on toteutettu puu- ja betoniyhdistelmärakenteena niin, että kantavat rakenteet ovat betonielementtejä ja ulkoseinät puurakenne-elementtejä. Jälkimmäisten kokonaispinta-ala on kymmenen tuhatta neliömetriä ja ne on koostettu 900 erillisestä työmaalla asennetusta tehdasvalmisteisesta elementistä. Julkisivumateriaali on värillinen kuitusementtilevy. Rakennuksen kerrosala on 24 588 neliömetriä, huoneistoala 22 213 neliömetriä ja tilavuus 124 010 kuutiometriä. Sen yhteydessä on 200 autopaikkaa, joista 65 on tarkoitettu saattoliikenteelle, sekä 900 polkupyöräpaikkaa.
Päiväkoti-, koulu-, kirjasto- ja nuorisotilat.
Kastellin monitoimitalon päiväkodissa on noin 120 lasta ja henkilökuntaa 20, Kastellin koulun ala- ja yläkoulussa on yhteensä noin 770 oppilasta ja henkilökuntaa noin 65. Myös Kastellin lukiossa on yli 700 oppilasta ja henkilökuntaa 45, koulun erityistehtävänä on toimia urheilulukiona. Oulun aikuislukiossa on noin 350 opiskelijaa ja henkilökuntaa 35. Lisäksi monitoimitalossa on eLukion koordinointi. Koulujen käytössä on yhteensä 89 luokkatilaa ja 9 pienryhmätilaa, monitoimitalon auditorioon mahtuu 250 henkilöä. Kastellin kirjaston lisäksi rakennuksessa ovat nuorisotilat, mukaan lukien kaksi kerhotilaa ja nuorisokahvila. 
Liikuntatilat.
Monitoimitalon liikuntasaleja on neljä. A-kilpasalin pinta-ala on 1 585 neliömetriä, vapaakorkeus 10 metriä, pituus noin 47 metriä ja leveys noin 31 metriä. Sali on jaettavissa kolmeen osaan väliverhoilla. Salin ns. teleskooppikatsomossa on 500 paikkaa ja kiinteässä katsomossa 300 paikkaa. Teleskooppikatsomon ollessa auki salin leveys on noin 26 metriä ja pituus 47 metriä. A-sali on tarkoitettu salibandylle, lentopallolle, koripallolle ja sulkapallolle. B-salin pinta-ala on 737 neliömetriä, sen vapaakorkeus on 8 metriä, pituus noin 32 metriä ja leveys noin 22 metriä. Sali on jaettavissa väliverhoilla kolmeen osaan ja sen lattiapinta on Taraflexiä. Myös B-salissa voidaan pelata salibandyä, lentopalloa, koripalloa ja sulkapalloa. C-salin pinta-ala on 576 neliömetriä, sen vapaakorkeus 8 metriä, pituus noin 25,5 metriä ja leveys noin 22 metriä. Taraflex-pinnoitettu sali on jaettavissa väliverhoilla kahteen osaan. Lentopallon, koripallon ja sulkapallon ohella se on tarkoitettu ryhmäliikuntaan. Noin 150 neliömetrin kokoinen D-sali on yhtenäinen. Lisäksi käytettävissä on noin 130 neliömetrin kuntosali.
Auto GP -kausi 2015

Auto GP -kausi 2015 oli Auto GP -sarjan kuudes kausi. Kauden piti alkaa 18. huhtikuuta Marokon Marrakechin katuradalla, mutta 1. huhtikuuta tehtiin päätös että Marokon kilpailut perutaan.. Kausi alkoi 2. toukokuuta Unkarin Hungaroringillä. Lopulta liian vähäisen osallistujamäärän takia koko loppukausi peruttiin. Sarjan mestaruutta ei myönnetty kenellekään.
Kilpailukalenteri.
Kaudella ajettiin muun muassa yksi kisaviikonloppu World Touring Car Championship ja yksi Blancpain Endurance Series -osakilpailujen yhteydessä. 1. huhtikuuta ilmoitettiin että kauden avaama Marokon Marrakechin kilpailut perutaan. Kesäkuussa ilmoitettiin sarja keskeytetyksi liian vähäisen osallistujamäärän takia.
Sead Kolašinac

Sead Kolašinac (s. 20. kesäkuuta 1993 Karlsruhe, Saksa) on bosniahertsegovinalainen jalkapalloilija, joka edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa Atalantaa. Hän on aiemmin pelannut Saksan, Englannin ja Ranskan pääsarjoissa. Vasenjalkaisen Kolašinacin pelipaikka on vasen laitapuolustaja. Hän on pelannut Bosnia ja Hertsegovinan maajoukkueessa vuodesta 2013.
Seurajoukkueura.
Kolašinacin kasvattajaseura on hänen synnyinkaupunkinsa Karlsruhen Karlsruher SC. Hän siirtyi Schalke 04:n nuorten joukkueeseen vuonna 2011. Pelattuaan kaudella 2012–2013 myös seuran kakkosjoukkueessa Kolašinac debytoi Bundesliigassa syyskuussa 2012 Greuther Fürthiä vastaan. Saman vuoden joulukuussa hän debytoi myös Mestareiden liigassa Montpellieriä vastaan. Kolašinacista tuli kaudella 2013–2014 seuran avauskokoonpanon pelaaja. Kaudella 2014–2015 hän pelasi Bundesliigassa vain kuudessa ottelussa oltuaan pitkään loukkaantuneena. Kaikkiaan hän pelasi Schalkessa 94 liigaottelua ja teki niissä neljä maalia vuosina 2013–2017.
Kesällä 2017 Kolašinac siirtyi ilmaiseksi englantilaisseura Arsenaliin. Hän voitti heti FA Community Shieldin. Hän pelasi kymmenen ottelua, mukaan lukien tappiollinen finaali, Eurooppa-liigassa 2019. Hän pelasi neljä ottelua Arsenalin voittaessa FA Cupin 2020. Hän oli voittamssa Community Shieldiä 2020. Kaikkiaan hän pelasi Arsenalissa 80 valioliigaottelua, joissa hän viimeisteli kaksi maalia ja antoi 13 maalisyöttöä. Hän pelasi kevätkaudella 2021 lainalla Schalkessa 17 bundesliigaottelua ja teki niissä yhden maalin.
Kolašinac siirtyi tammikuussa 2022 ranskalaisseura Olympique de Marseilleen. Hän pelasi Ligue 1:ssä 1,5 kauden aikana 47 ottelua ja teki niissä neljä maalia. Syksyllä 2022 hän pelasi Mestarien liigassa neljä ottelua. Kesällä 2023 hän siirtyi italialaiseen Atalantaan.
Maajoukkueura.
Nuorten maajoukkueissa synnyinmaataan Saksaa edustanut Kolašinac pelasi ensi kerran Bosnia ja Hertsegovinan jalkapallomaajoukkueessa marraskuussa 2013 Argentiinaa vastaan. Hän kuului valmentaja Safet Sušićin miehistöön vuoden 2014 MM-kisoissa, jonne Bosnia ja Hertsegovina selviytyi ensikertalaisena. Kolašinac pelasi turnauksessa kahdessa ottelussa. Bosnia ja Hertsegovinan avausottelussa Argentiinaa vastaan Maracanãlla Kolašinac teki oman maalin vain kahden minuutin pelin jälkeen ja teki näin historiaa nopeimmalla MM-kisoissa tehdyllä omalla maalilla. Hän pelasi myös ottelun Irania vastaan. Hän on pelannut kesäkuun 2025 loppuun mennessä 62 miesten maaottelua, joissa hän on ollut 57 kertaa avauskokoonpanossa.
Perhetausta.
Kolašinac syntyi bosniakkiperheeseen Karlsruhessa, Saksassa. Hän kävi Berger Feldin yhtenäiskoulua (Gesamtschule Berger Feld). Hänen Mercedes-Benzin tehtaalla työskentelevä isänsä Faik Kolašinac on syntyjään Montenegron Nikšićistä ja kuuluu alkujaan Plavin bosniakkeihin. Perhe muutti vuonna 1969 Jugoslavian sisällä Bosnia-Hertsegovinan puolelle Čapljinaan, jossa Faik tapasi vaimonsa. Bosniakkien tapaan Kolašinac ja hänen perheensä vakaumukseltaan muslimeja.
Syntyjään Saksan kansalainen Kolašinac sai Bosnia-Hertsegovinan federaation kansalaisuuden vuonna 2013 voidakseen pelata maan maajoukkueessa.
Suomalaisia kuvia

Suomalaisia kuvia on Kimmo Kaivannon teos vuodelta 1977. Hän teki sen alkujaan matkustajalaiva Finnjetille, jonka pääportaikon seinällä se oli vuoteen 2006. Teos koostuu kahdestakymmenestä öljymaalauksesta. Se on nykyisin esillä Merikeskus Vellamon pääkäytävällä.
&lt;br clear=" left"&gt;
Hong Yong-jo

Hong Yong-jo (s. 22. toukokuuta 1982 Pjongjang) on pohjoiskorealainen jalkapalloilija, joka edustaa Pohjois-Korean pääsarjassa pelaavaa 4.25:ta. Hong on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttä. Hän on pelannut Pohjois-Korean jalkapallomaajoukkueessa.
Ura.
Hong edusti vuodet 2004–2007 4.25:a. Vuonna 2007 hän siirtyi Serbian liigan FK Bežanijaan. Hän edusti seuraa vuoden, ennen kuin siirtyi venäläiseen FK Rostoviin. Rostovissa Hong pelasi kolmessa kaudessa 31 ottelua ja teki kolme maalia. Kaksi viimeisintä Rostov-kautta Hong pelasi pääsarjassa. Vuonna 2011 hän palasi takaisin kasvattajaseuransa 4.25:n riveihin.
Pohjois-Korean jalkapallomaajoukkueessa Hong debytoi jo vuonna 2002. Hän toimi maansa kapteenina vuoden 2010 MM-kisoissa. Turnauksessa Hong pelasi kaikissa Pohjois-Korean kolmessa ottelussa. Maajoukkueessa Hong on pelannut 69 ottelua ja tehnyt 22 maalia.
Jakov Livšits

Jakov Abramovitš Livšits (1896 Mozyr, Gomelin maakunta – 1. helmikuuta 1937 Moskova) oli neuvostoliittolainen poliitikko, joka toimi vuosina 1935–1936 Neuvostoliiton apulaisrautatieministerinä. Stalinin vainojen aikana hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Elämänvaiheet.
Livšits syntyi vuonna 1896 Mozirin kaupungissa, Gomelin maakunnassa nykyisellä Valko-Venäjällä. Hän oli juutalainen. Livšits työskenteli sorvarina vuodesta 1912 ja kuului 1913–1915 sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen. Maaliskuussa 1917 hän liittyi bolševikkipuolueeseen ja hänet valittiin sotilaiden ja työläisten neuvostoon. Hän oli mukana Venäjän sisällissodassa (1918–1922) bolševikkien puolella. Vuosina 1935–1936 hän toimi Neuvostoliiton vararautatieministerinä.
Livšits pidätettiin 16. marraskuuta 1936 syytettynä trotskilaisuudesta. Hän oli yksi syytetyistä toisessa Moskovan oikeudenkäynnissä tammikuussa 1937. Kaikki syytetyt, Livšits mukaan luettuna, tuomittiin kuolemaan 29. tammikuuta 1937. Tuomio pantiin täytäntöön 1. helmikuuta.
Kirjailija Isaak Babel, joka tunsi Livšitsin, suhtautui tuomioon epätoivoisena:
Toisaalta Stalin yhdessä puheistaan yritti vakuuttaa Livšitsin olevan syyllinen: "Livšits oli työläinen, vähätietoinen työläinen, mutta paljastui vakoojaksi..."
Myös Livšitsin perhe tuomittiin. Hänen vaimonsa Maria Troitskaja ja sisarensa Hinja Livšits olivat vuosina 1937–1945 vankilassa. Tyttäret Galina Troitskaja (1922–2001) ja Marina Troitskaja (s. 1931) lähetettiin lastenkotiin 1937 ja annettiin isoäitinsä huostaan 1938.
Livšits on haudattu Donskojen hautausmaalle Moskovaan.
Maurice Duverger

Maurice Duverger (5. kesäkuuta 1917 – 16. joulukuuta 2014) oli ranskalainen juristi, sosiologi ja poliitikko.
Tutkijana.
Duverger väitteli oikeustieteestä Bordeaux'ssa vuonna 1942. Hän oli oikeustieteen professori ensin Poitiersissa (1942-1943), ja sen jälkeen sitten Bordeaux'ssa (1943-1955) Hänet nimitettiin Pariisiin vuonna 1955, jossa hän opetti eläkeikään asti, vuoteen 1985.
Aloitettuaan työn Bordeaux'n yliopistossa hän syventyi politiikan tutkimukseen ja perusti vuonna 1948 sinne yhden ensimmäisistä politiikan tutkimuksen tiedekunnista. 
Ensimmäisessä julkaisussaan vuonna 1944 Duverger selosti Ranskan vuoden 1940 hallintomuotoa. Sodan lopulla hän lähentyi vastarintaliikettä ja selosti Ranskan uuden hallituksen legitimiteettiä "Libération"-sanomalehdessä ja syventyi yhteiskuntatieteelliseen teoriaan. Sodan jälkeen hän opetti laki- ja taloustieteiden laitoksella Pariisissa ja kirjoitti sanomalehtiin.
Duverger kirjoitti "Le Monde" -lehteen säännöllisesti yli 50 vuoden ajan.
Duverger tutki poliittisten järjestelmien ja eri maissa toimivien instituutioiden kehitystä ja antoi etusijan mieluummin tutkimuksen empiirisille menetelmille kuin filosofiselle päättelylle.
Duverger kehitti teorian, joka tuli tunnetuksi Duvergerin lakina. Se määrittää korrelaation enemmistövaalissa käytettävän niin sanotun first-past-the-post-vaalitavan ja kaksipuoluejärjestelmän muotoutumisen välillä. Vuonna 1978 analysoidessaan Ranskan poliittista järjestelmää hän kehitti käsitteen semipresidentialismi.
Vuonna 1981 Duverger valittiin Serbian tiede- ja taideakatemian jäseneksi.
Politiikassa.
Vuonna 1933 Duverger liittyi Tasavaltalaisten liittoon "l’Union populaire républicaine", jonka johtohahmo oli nuori professori Philippe Henriot, tuleva Vichyn hallituksen propagandaministeri. Duvergerin ja Henriot'n tiet erkanivat 1936, mutta Duverger oli saanut vaikutteita jotka houkuttelivat hänet liittymään Jacques Doriotin ranskalaiseen kansanpuolueeseen, "Parti populaire français" (PPF). PPF ei ollut tuolloin vielä varsinaisesti fasistinen puolue, mutta se oli jo populistinen, parlamenttivastainen liike, jota antisemitistit äänestivät. Hän lähti puolueesta 1938, kun se oli siirtynyt liian oikealle.
Duvergerin lehtikirjoitukset, joiden arvomaailmaa on kuvattu keskustavasemmistolaiseksi, provosoiovat vastineita lukemattomilta vastustajilta, erityisesti gaullisteilta ja kommunisteilta. Filosofi Raymond Aron syytti häntä sokeudesta Neuvostoliiton suuntaan.
Duverger oli vuosina 1989–1994 Euroopan parlamentin sosialistien ja demokraattien ryhmän jäsen. Hänet valittiin parlamenttiin Italian edustajana.
Jani Helenius

Jani Helenius (s. 1979) on suomalainen harmonikansoittaja. Hän voitti kultaisen harmonikan kilpailun vuonna 1998
. Helenius säesti Reijo Taipaletta hänen keikoillaan.
Rappaus

Rappaus on rakennuksen pinnoitustapa, jota käytetään yleisimmin harkko-, tiili- ja betonirakenteisissa rakennuksissa peittämään alusrakenteiden pienet epätasaisuudet. Rappaus suojaa myös alusrakenteita säärasitukselta ja mekaaniselta kulumiselta.
Rappausmenetelmiä.
"Lähde:"
Darío Verón

Darío Anastacio Verón Maldonado (s. 26. heinäkuuta 1979 San Ignacio) on paraguaylainen jalkapalloilija, joka edusti toistakymmentä vuotta Primera División de Méxicossa pelaavaa UNAM Pumasia vuodesta 2003 alkaen ja oli myös joukkueen kapteeni. Vasenjalkainen Verón on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän pelasi vuosina 2001–2017 Paraguayn jalkapallomaajoukkueessa. 
Seurajoukkueura.
Verón aloitti ammattilaisuransa 12 de Octubressa kotimaassaan Paraguayssa. Vuonna 2001 hän kävi lainalla saman maan Club Guaraníssa. Vuonna 2003 Verón siirtyi chileläiseen Cobreloaan, jossa hän ei pelannut vuottakaan, ennen kuin siirtyi Meksikon liigan UNAM Pumasiin. Cobreloassa Verón voitti ainoalla kaudellaan Chilen mestaruuden. UNAMissa Verón on pelannut lähes 400 ottelua ja voittanut neljästi maan mestaruuden, kolme kertaa Clausuran ja kerran Aperturan. Nykyään Verón toimii myös seuran kapteenina.
Maajoukkueura.
Verón debytoi Paraguayn jalkapallomaajoukkueessa vuonna 2001. Samana vuonna hän pelasi yhden uransa kolmesta Copa Américasta, muut tulivat vuosina 2007 ja 2011. Vuoden 2011 Copa Américassa Verón sijoittui Paraguayn kanssa toiseksi. Verón edusti maataan myös MM-kisoissa 2010, jossa hän pelasi yhden ottelun, puolivälierässä tulevaa maailmanmestaria, Espanjaa vastaan. Verón pelasi kaikkiaan 51 maaottelua ja teki niissä yhden maalin.
Ne naiset! Ne naiset!

Ne naiset! Ne naiset! (myös Vuoden 1934 nainen tai Vuoden nainen; ) on vuonna 1934 ensi-iltansa saanut Ray Enrightin ohjaama yhdysvaltalainen musikaalikomediaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Ruby Keeler, Dick Powell, Joan Blondell, ZaSu Pitts, Guy Kibbee ja Hugh Herbert. Elokuvan musikaalinumerot loi ja ohjasi Busby Berkeley, ja Warner Bros. oli elokuvan tuotanto- ja levittäjäyhtiönä.
Juoni.
Elokuva kertoo uskonpuhdistajan tyttärestä, joka saa pääosan skandaalimaisesta Broadway-show’sta.
Musikaalinumerot.
Busby Berkeley suunnitteli, lavasti ja ohjasi elokuvan musikaalinumerot. Elokuvan "Ne naiset! Ne naiset!" tekoon mennessä Berkeley oli saanut oman yksikön WB:llä menestyselokuvien "", "Shanghai Lil" ja "Kultakalat 1933" ansiosta.
Tuotanto.
Alun perin Archie Mayon oli tarkoitus ohjata elokuva, mutta lopulta Ray Enright sai työn viikkoa ennen kuvauksien alkua. WB olisi halunnut Broadway-tanssija Eleanor Powellin tekemään elokuvaan erikoisnumeron, mutta Powell kieltäytyi tarjouksesta.
"Ne naiset! Ne naiset!" -elokuvan kuvaukset alkoivat WB:n studioilla Kalifornian Burbankissa 28. maaliskuuta 1934. Kun ohjaaja Ray Enright oli saanut päätökseen oman työnsä huhtikuun puolessa välissä, Busby Berkeley jatkoi seuraavaksi musikaalinumeroiden parissa. Musikaalinumeroita valmisteltiin ja kuvattiin heinäkuun 3. päivään asti. Kun musikaalinumeroa ”The Girl at the Ironing Board” kuvattiin, numeron esiintyjä Joan Blondell oli seitsemännellä kuulla raskaana. Elokuvan kuvaaja ja Blondellin aviomies George Barnes piti huolen siitä, että Blondellin raskaus ei näy filmillä.
Julkaisu.
"Ne naiset! Ne naiset!" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 16. elokuuta 1934, ja maanlaajuinen teatteriensi-ilta oli 1. syyskuuta 1934. Vuonna 1989 kappale ”I Only Have Eyes for You” voitti ASCAP Film and Television Music -palkinnon. Warner Home Video julkaisi elokuvan ensimmäistä kertaa DVD:nä Yhdysvaltain markkinoille 21. maaliskuuta 2006.
Mezzo Mix

Mezzo Mix on The Coca-Cola Companyn valmistama colan ja appelsiinin makuinen virvoitusjuoma. Se lanseerattiin vuonna 1973 Saksassa. 
Saksassa sitä myydään perinteisenä sokeria sisältävänä virvoitusjuomana sekä sokerittomana Mezzo Mix Zero -nimisenä virvoitusjuomana.
Pahangin sulttaani

Pahangin sulttaani on Malesian Pahangin osavaltion hallitsija. Sulttaani toimii myös vuorollaan Malesian kuninkaana.
Historia.
Malakan sulttaanikunta valloitti Pahangin siamilaisilta 1400-luvulla. Sitä ennen aluetta hallitsivat Siamin suunnalta tulleet hallitsijat. Malakan sulttaanin Mansur Shahin vanhin poika Muhammad Shah perusti Pahangin sulttaanikunnan. Tämä oli tehty perinnöttömäksi syyllistyttyään murhaan. Hänen sukunsa hallitsi 1600-luvulle asti, jolloin Aceh hyökkäsi maahan. Tämän jälkeen aluetta hallitsi Johoren sulttaanikunta ja Pahangin hallitsijat omaksuivat nimityksen "Bendahara" joka oli perinteinen johorelainen hallitsijan arvonimi.
Nykyinen Pahangin kuningashuone polveutuu myös Johoren kuningashuoneesta. 1800-luvulla Johoren sulttaanikunnan heikkeneminen johti siihen, että vuonna 1853 Tun Muhammad Tahir luopui uskollisuudestaan Johorin sulttaania kohtaan ja julisti itsensä Pahangin itsenäiseksi hallitsijaksi. Hänen veljensä Ahmad kiisti perimysjärjestyksen ja maassa koettiin sisällissota kruununperimysjärjestyksestä. Sen tuloksena Ahmad nousi valtaistuimelle ja karkotti veljensä maasta vuonna 1863. Hän otti itselleen sulttaanin arvonimen vuonna 1884, seitsemän vuotta sen jälkeen kun Johorin viimeinen Bendahara-dynastian sulttaani kuoli. Hänen jälkeensä Pahangia ovat johtaneet hänen jälkeläisensä.
Hallitsijat.
Sulttaanit.
Lähde:
Gordon Schildenfeld

Gordon Schildenfeld (s. 18. maaliskuuta 1985 Šibenik, Jugoslavia) on kroatialainen jalkapalloilija, joka edustaa kyproslaista Anorthosis Famagustaa. Oikeajalkainen Schildenfeld on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pelannut myös Kroatian jalkapallomaajoukkueessa. Schildenfeld on 191 senttimetriä pitkä. 
Ura.
Seurajoukkueura.
Schildenfeld aloitti ammattilaisuransa kotikaupunkinsa Šibenikin HNK Šibenikissä. Hän edusti seuraa vuodet 2001-2007. Vuonna 2007 Schildenfeld siirtyi Kroatian suurseuraan Dinamo Zagrebiin. Hän pelasi seurassa vain kauden, jonka aikana tilille tuli 32 ottelua ja liigan sekä cupin voitto. Vuonna 2008 Schildenfeld siirtyi Turkkiin Beşiktaş JK:n riveihin. Ura turkkilaisseurassa ei auennut ja pääosan Beşiktaş-ajastaan Schildenfeld vietti lainalla MSV Duisburgissa ja Sturm Grazissa, joista viimeksi mainitussa tuli Itävallan cup-voitto. Vuonna 2010 Schildenfeld siirtyi pysyvällä sopimuksella Sturm Graziin. Sielläkin hän pelasi vain yhden kauden, jonka aikana pelejä kertyi 36 ja lisäksi tuli myös Itävallan Bundesliiga -mestaruus. Kesällä 2011 Schildenfeld siirtyi Saksan 2. Bundesliigassa pelanneeseen perinneseura Eintracht Frankfurtiin, jonka Schildenfeld nosti takaisin Bundesliigaan pelattuaan 33 ottelua kauden aikana. Seuraavaksi, vain yhden Eintracht-kauden jälkeen Schildenfeld siirtyi Venäjän valioliigaan ja FK Dynamo Moskovan joukkueeseen. Vuonna 2013 Schildenfeld siirtyi lainalle kreikkalaiseen PAOK FC:hen saatuaan Venäjällä vähän peliaikaa. Elokuussa 2013 palattuaan lainalta takaisin Moskovaan Schildenfeld siirtyi jälleen Kreikkaan, nyt lainasopimuksella Panathinaikos FC:n riveihin. Panathinaikosissa Schildenfeld voitti Kreikan cupin vuonna 2014. Vuosina 2015–2017 hän edusti kotimaassaan Dinamo Zagrebia ja siirtyi sitten Kyprokselle.
Maajoukkueura.
Schildenfeld pelasi yhden ottelun Kroatian alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa vuonna 2006. Debyytti Kroatian jalkapallomaajoukkueessa tapahtui marraskuussa 2009 Liechtensteiniä vastaan. Schildenfeld kuului Kroatian joukkueeseen vuoden 2012 EM-kisoissa, joissa hän pelasi Kroatian kaikki kolme ottelua, ja vuoden 2014 MM-kisoissa, joissa hän ei kuitenkaan päässyt kentällä yhdessäkään Kroatian kolmesta ottelusta. EM-kisoissa 2016 hän pääsi kahdessa ottelussa vaihtopelaajana viime hetkiksi kentälle. Hän on pelannut maajoukkueessa 29 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Ahmad Shah

Ahmad Shah ibni Abu Bakar (24. lokakuuta 1930 – 22. toukokuuta 2019) oli Pahangin sulttaani ja Malesian seitsemäs kuningas. Hän toimi kuninkaan virassa vuosina 1979–1984. Vuonna 2019 hän luopui heikon terveydentilansa vuoksi sulttaaniudesta poikansa hyväksi.