tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Luumukirva

Luumukirva ("Hyalopterus pruni") on kirvoihin kuuluva hyönteislaji, jolla on jonkin verran merkitystä luumun tuholaisena.
Koko ja ulkonäkö.
Luumukirvan siivettömät yksilöt ovat soikeita, melko pitkänomaisia, yleensä vaaleanvihreitä kirvoja, joiden pintaa peittää jauhemainen vaha. Selkäpuolella erottuu pohjaväriä tummempia laikkuja ja usein kaksi vaaleaa pitkittäisjuovaa. Jotkin yksilöt voivat olla viininpunaisia. Tuntosarvet ovat vain noin puolet ruumiin pituudesta, takaruumiin kärjen cauda on pitkä ja sormimainen ja tummat vaharauhaspitket ovat hyvin lyhyet, noin kolmanneksen caudan pituudesta. Siivekkäillä yksilöillä on valkeat vahatäplät kunkin takaruumiin jaokkeen selkäpuolella. Ruumiin pituus 1,5–2,6 mm.
Kromosomiluku 2n=10.
Levinneisyys.
Luumukirva lienee levinneisyydeltään kosmopoliitti. Laji on levinnyt vieraslajina Pohjois-Amerikkaan vuoden 1897 tienolla. Suomessa siitä on havaintoja Ahvenanmaalta Pohjois-Lappiin
Elinympäristö ja elintavat.
Luumukirvan elinkierto on kirvoille tyypillinen. Lajilla tapahtuu alkukesästä isäntäkasvin vaihto, jossa primääri-isäntiä ovat "Prunus" suvun puut, etenkin luumu, ja sekundääri-isäntiä järviruoko tai muutamat muut kosteikkojen heinäkasvit. Vaihto ei ole täydellinen ja osa kirvapopulaatiosta jää puihin. Ensimmäiset kirvat kuoriutuvat munista keväällä ja tuottavat 2–3 neitseellisesti lisääntyvää sukupolvea, jotka elävät tiheinä kolonioina "Prunus"-suvun puiden lehtien alapinnoilla. Tämän jälkeen alkaa syntyä siivekkäitä yksilöitä, jotka siirtyvät järviruokoihin. Järviruo'oissa kirvat elävät lehtien yläpinnoilla lisääntyen neitseellisesti. Välillä syntyy siivekkäitä yksilöitä, jotka siirtyvät uusiin ruovikoihin. Syksyllä syntyvät siivekkäät kirvat palaavat "Prunus"-puihin ja synnyttävät siellä koiraita sekä suvullisesti lisääntyviä naaraita, jotka pariteltuaan munivat. Munat talvehtivat.
Luumukirvat eivät aiheuta luumun lehtien käpertymistä, mutta lehdet kalpenevat, putoavat ennenaikaisesti ja hedelmät jäävät tavallista pienemmiksi. Kirvojen lehdille erittämä sokeripitoinen mesikaste tarjoaa myös alustan erilaisten homeiden ja muiden sienten kasvulle.
Ravintokasvit.
Luumukirvan primääri-isäntiä ovat "Prunus"-suvun puut, sekundääri-isäntä etenkin järviruoko ("Phragmites australis"), mutta myös muutamat muut kosteikoissa elävät heinäkasvit.
Maissikirva

Maissikirva ("Rhopalosiphum maidis") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Sitä pidetään maapallon trooppisten seutujen merkittävimpänä tuholaiskirvana.
Koko ja ulkonäkö.
Siivettömät yksilöt ovat melko pitkänomaisia, väriltään kellanvihreästä tumman sinivihreään ja usein jauhemaisen vahan peittämiä. Keskenkasvuiset yksilöt ovat yleensä vahapeitteisiä. Tuntosarvet ovat ruumista lyhyemmät. Takaruumiin kärjen cauda on sormimainen uloke. Lyhyet ja tummat vaharauhasputket ovat caudaa pitemmät ja niiden kärkiosassa on suvulle ominainen pullistuma. Ruumiin pituus 0,9–2,4 mm.
Kromosomiluku on yhteydessä kirvojen isäntäkasviin siten, että ohralla elävissä populaatioissa 2n=10 ja maissilla tai durralla elävissä 2n=8.
Levinneisyys.
Alkujaan aasialainen maissikirva on nykyisin levinnyt kosmopoliittina ympäri maailmaa. Myös Suomessa havaintoja on harvakseltaan koko maasta.
Elinympäristö ja elintavat.
Etelä-Aasiassa maissikirvalla tapahtuu isäntäkasvin vaihto, jossa primääri-isäntiä ovat "Prunus cornuta" sekä muutamat muut "Prunus"-suvun puut ja sekundääri-isäntiä heinäkasvit. Suvullinen lisääntyminen tapahtuu syksyisin "Prunus"-suvun puissa ja muutoin lisääntyminen tapahtuu neitseellisesti. Muualla maailmassa kirvat elävät ainoastaan heinäkasveilla ja lisääntyvät ilmeisesti koko ajan neitseellisesti, vaikka satunnaisesti koirasyksilöitäkin on tavattu. Kirvat elävät kolonioina nuorten lehtien alapinnoilla lehtisuonten vieressä ja aiheuttavat lehtiin kasvuhäiriöitä sekä käpristymistä sivuilta. Lisäksi kirvojen runsaasti tuottama mesikaste tarjoaa kasvualustan erilaisille homeille. Maissikirva ei kestä kylmän ilmanalan talvia.
Kasvuhäiriöiden ja homeen lisäksi maissikirvat levittävät ainakin 15 kasvien virustautia. Etenkin maissille ja durralle aiheutuvien vahinkojen vuoksi lajin arvellaan olevan tropiikin alueella merkittävin tuholaiskirva.
Ravintokasvit.
Maissikirva on heinäkasvien polyfagi ja laji on tavattu yli 30 heinäkasvisuvusta. Tärkeimpiä ravintokasveja ovat kaurat ("Avena"), ohrat ("Hordeum"), riisi ("Oryza"), sokeriruoko ("Saccharum"), ruis ("Secale"), durra ("Sorghum"), vehnät ("Triticum") sekä maissi ("Zea"). Joskus harvoin myös sarakasvit (Cyperaceae) tai osmankäämikasvit (Typhaceae).
Sipulikirva

Sipulikirva ("Myzus ascalonicus") on kirvoihin kuuluva hyönteislaji. Se on merkittävä viljelyskasvien tuholainen ja Suomessa luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Sipulikirvan siivettömät yksilöt ovat melko pieniä ruumiin pituuden ollessa vain 1,1–2,3 mm. Kirvat ovat kiiltäväpintaisia ja väriltään likaisen keltaisesta vaaleanvihreään. Raajat, tuntosarvet, vaharauhasputket ja takaruumiin kärjen cauda ovat vaaleat, mutta tuntosarvien kärkiosa, raajojen kärkiosat ja vaharauhasputkissa aivan kärki ovat tummat. Tuntosarvet ovat suunnilleen ruumiin pituiset. Caudan pituus on noin kolmasosa vaharauhasputkien pituudesta ja vaharauhasputket ovat lyhyemmät kuin tuntosarvien kolmas jaoke. Vaharauhasputket laajenevat hieman kärkeä kohti. Siivekkäiden yksilöiden pää ja keskiruumis ovat tummat.
Kromosomiluku 2n=12.
Levinneisyys.
Sipulikirvan levinneisyys kattaa lähes koko maapallon ja sitä on tavattu jopa Etelämannerta lähellä olevilta saarilta. Suomessa laji esiintyy vain kasvihuoneissa tai muissa sisätiloissa.
Elinympäristö ja elintavat.
Sipulikirvan tekee erikoiseksi se, että se oli täysin tuntematon ennen vuotta 1940 ja laji lienee syntynyt alkunsa toistaiseksi tuntemattomien kirvalajien risteymänä. Se on eräs moniruokaisimmista kirvalajeista, mutta varsinaista isäntävaihtoa ei tapahdu. Siivekkäät kirvasukupolvet kuitenkin lentävät etsimään uusia elinympäristöjä. Lisääntyminen on täysin neitseellistä eikä koiraita tai munivia naaraita esiinny lainkaan. Sipulikirva on kylmänarka ja viileämmän ilmanalan alueilla kirvat selviytyvät talvesta ainoastaan sisätiloissa.
Kirvat aiheuttavat ravintokasvien lehtiin, kukintoihin ja sipuleihin kasvuhäiriöitä, minkä lisäksi sipulikirva levittää ainakin 16 kasvien virustautia. Suomessa laji on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi.
Ravintokasvit.
Sipulikirva on erittäin polyfagi laji. Erityisen mieluisia ravintokasveja ovat kuitenkin laukkakasvit (Alliaceae), kohokkikasvit Caryophyllaceae, asterikasvit (Asteraceae), ristikukkaiskasvit (Brassicaceae), liljakasvit (Liliaceae) sekä ruusukasvit (Rosaceae).
Titanic (vuoden 2012 minisarja)

Titanic on neliosainen television minisarja, jonka kirjoitti Julian Fellowes ja joka sijoittuu Titanic-matkustajalaivan uppoamiseen 1912. Suomessa se esitettiin kahdessa osassa.
Sarja esitettiin ainakin 86 maassa maalis-huhtikuussa 2012 juuri ennen onnettomuuden satavuotismuistopäivää 15. huhtikuuta 2012. Toinen Titanicista kertova minisarja vuodelta 2012 on "".
NikoLa

NikoLa (oikealta nimeltään Niko Ahola, s. 17. helmikuuta 1987 Riihimäki) on suomalainen esiintyvä taiteilija ja drag-artisti. Hän on alkujaan kotoisin Riihimäeltä, mutta asuu nykyään Helsingissä.
NikoLa on osallistunut Miss Drag Queen -kilpailuun vuosina 2006 ja 2007, joista viimeksi mainitun hän voitti. NikoLa osallistui myös "X-Factoriin" vuonna 2010.
NikoLa tuotti yhdessä Cristal Snow’n kanssa viisi vuotta "Ilta-Sanomien" verkkosivuille "ToosaTV"-nimistä sarjaa, jossa parodioidaan suomalaisia julkisuuden henkilöitä ja televisio-ohjelmia. Ohjelmaa esitettiin myös Fox-kanavalla kolme tuotantokautta. Sarja sai alkunsa YouTubessa, josta he siirtyivät Ilta-Sanomien sivuille vuonna 2011. Foxilla sarjaa esitettiin vuosina 2016-2020.
NikoLa toimi myös radiojuontajana Radio Helsingissä yhdessä Laura Haimilan kanssa juontaen Radio Helsingin aamu-ohjelmaa vuosina 2019-2021, mutta ohjelma lopetettiin helmikuussa 2021.Tämän jälkeen hän on toiminut myös Radio Nova -kanavan Radio Novan iltapäivän tuottajana. 
NikoLa on kertonut julkisesti lopettaneensa alkoholinkäytön kokonaan vuonna 2011.
Syksyllä 2024 hänet nähdään Suomen komediateatterin Näillä mennään!-revyyssä.
C. A. Parsons and Company

C. A. Parsons and Company oli brittiläinen insinööriyhtiö, joka oli aikoinaan yksi suurimmista työnantajista Tynesiden alueella. Yhtiö on nykyisin osa Siemensin energiantuotanto-osastoa.
Historia.
Yhtiön perusti Charles Algernon Parsons vuonna 1889 itse kehittämiensä höyryturbiinien tuottamista varten. 1900-luvun alussa yhtiö tuotti jopa 50 turbiinia vuodessa tehtaallaan Heatonissa Newcastle upon Tynessa. Yhtiön vahvaa aikaa oli 1960-luku, jolloin tehdas työllisti yli 7 000 henkeä
Parsons-höyryturbiineja käyttäviä ydinvoimaloita ovat muun muassa Bradwell, Calder Hall, Dungeness, Heysham 2 sekä Oldbury Englannissa ja Chapelcross sekä Skotlannissa.
Yhtiö sulautui 1968 A. Reyrolle &amp; Companyn kanssa ja muodosti Reyrolle Parsons -yhtiön. Vuonna 1977 Reyrolle Parsons yhdistyi Clarke Chapman -yhtiön kanssa ja muodosti Northern Engineering Industries plc:n, jonka 1989 osti Rolls-Royce plc. 
Nykyään yhtiö on osa teknologiajätti Siemensin energiantuotanto-osastoa. Yhtiö hankki sen Rolls-Roycelta vuonna 1997. Vuosina 2002–2004 Siemens vähensi Heatonin työntekijämäärää 700:sta kolmeensataan ja keskittyi siellä laitteiden huoltoon. Syyksi se ilmoitti maailmanmarkkinoiden laskun syyskuun 11. päivän iskujen ja Enron-skandaalin jälkeen. Yhtiö keskitti tuotannon Budapestin-tehtaalle, jossa tuotanto on halvempaa.
Parsons-turbiineja on esillä monissa museoissa Isossa-Britanniassa ja ympäri maailmaa. Näihin kuuluvat Discovery Museum Newcastlessa, Science Museum Lontoossa, ja Electric Power and Historical Museum Jokohamassa, Japanissa.
Dikloorikarbeeni

Dikloorikarbeeni (CCl2) on karbeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Se on erittäin reaktiivinen, minkä vuoksi sitä ei voida eristää, mutta se esiintyy välituotteena useissa reaktioissa.
Rakenne.
Muiden karbeenien tavoin dikloorikarbeenissa on hiiliatomilla vapaa elektronipari sp2-hybridiorbitaalilla ja tyhjä p-orbitaali. Myös hiileen sitoutuneilla klooriatomeilla on vapaita elektronipareja, joita ne voivat luovuttaa hiiliatomille ja stabiloida dikloorikarbeenia eri resonanssimuotojen kautta.
Valmistus ja reaktioita.
Dikloorikarbeenia voidaan valmistaa usealla eri tavoilla. Tyypillisin tapa on eliminoida kloroformista protoni ja tämän jälkeen klooriatomeja vahvan emäksen kuten kalium-tert-butoksidin avulla tai kaliumhydroksidin ja ultraäänten avulla. Reaktiossa voidaan käyttää myös faasinsiirtokatalyysiä. Muita tapoja ovat trikloorietikkahapon suolojen kuten natriumtriklooriasetaatin kuumentaminen ja dikloorimetaanin ja alkyylilitiumin välisellä reaktiolla.
Dikloorikarbeeni reagoi alkeenien kanssa muodostaen dikloorisyklopropaanijohdannaisen. Reaktio on spesifinen ja cis-alkeeni johtaa cis-dikloorisyklopropaanijohdannaisen muodostumiseen ja trans-alkeenista syntyy trans-dikloorisyklopropaanijohdannainen. Yhdiste reagoi C-H-insertioreaktiolla erityisesti alkoksidien kanssa, jolloin muodostuu dikloorattu alkaanijohdannainen, jossa on terminaalisessa päässä kaksi kloorisubstituenttia. Reimer–Tiemann-reaktiossa reagoi fenolijohdannaisen kanssa muodostaen bentsaalikloridijohdannaisen välivaiheena ja bentsaalikloridin sivuketju hydrolysoituu aldehydiryhmäksi.
Keskisaarento

Keskisaarento () on Kalastajasaarennon mannermaahan yhdistävä kannas ja niemi Euroopan puoleisen Venäjän pohjoisosassa. Hallinnollisesti Keskisaarento kuuluu Murmanskin alueeseen ja Petsamon kuntapiiriin.
Keskisaarento on hiekka- ja kalkkikivestä muodostunut ylätasanko, joka nousee jyrkästi Barentsinmerestä ja jota peittää pääosin tundrakasvillisuus.
Keskisaarennon läntinen osa kuului Suomelle vuosina 1920–1940 osana Petsamoa.
Vuoden talousjohtaja

Vuoden talousjohtaja on Talouselämä-lehden yhdessä Accenturen kanssa vuosittain myöntämä tunnustus, jonka saaja valitaan yritysten talousjohtajien joukosta. Vuoteen 2015 saakka myös Gutta Oy osallistui valintaan.
Vuoden parhaalle talousjohtajalle myönnettäviä palkintoja alkoivat toisistaan riippumatta jakaa vuonna 2006 Divest Group -ryhmään kuuluva Gutta Oy ("Vuoden CFO")sekä Talouselämä-lehti yhdessä Accenturen kanssa ("Vuoden talousjohtaja"). Vuonna 2011 kilpailut yhdistettiin.
Vuoden talousjohtaja -valintaan otetaan vuosittain mukaan Suomen 200 suurimman pörssiyrityksen talousjohtajat. Kolmivaiheinen valintaprosessi pohjautuu tarkasti määritellylle metodologialle.
Valinnan tavoitteina ovat:
Vuodesta 2016 myös Rainmaker Oy:n järjestämässä Menestyvä Johtaja -kilpailussa on ollut kolme sarjaa, joista yksi on ”vuoden talousjohtaja”.
Benson-luokka

Benson-luokka oli Yhdysvaltain laivaston hävittäjäluokka, jonka 24 alusta valmistuivat 1939-1943. Luokka oli paranneltu versio edeltäneestä Sims-luokasta. Siinä oli kaksi savuhormia ja uudistettu konehuoneiden sijoittelu, jossa erilliset kattila- ja konehuoneet oli suunniteltu parantamaan aluksen selviytymismahdollisuuksia torpedon aiheuttamista vaurioista. Aluksen uppouma kasvoi muutosten seurauksena noin 60 tonnilla.
Alukset.
Kahdeksan hävittäjää sisällytettiin vuoden 1938 laivasto-ohjelmaan. Tilatut alukset olivat paranneltuja versioita edeltäneestä Sims-luokasta aseistuksen ollessa sama viisi viiden tuuman tykkiä ja kolme neljän torpedoputken sarjaa. Propulsiojärjestelmän suunnitelmien parannukset mahdollistivat Engineering Bureaun kapseloinnin, mikä paransi vauriokestävyyttä ja selviämistä taisteluiden aiheuttamista vahingoista. Kahden kattilahuoneen sijoittaminen kauas toisistaan pakotti myös asentamaan kaksi savuhormia.
Luokan alukset olivat ensimmäisiä, joille sijoitettiin hätätilanteita varten dieselgeneraattorit pääkannelle, missä ne olivat käytettävissä mahdollisen alakansilla tapahtuvan vuodon aikana. Tehtyjen muutosten seurauksena luokan alusten uppouma kasvoi noin 50 tonnia edeltäneeseen luokkaan verrattuna, kun niiden runkoa vahvistettiin ja asennettiin raskaammat koneet.
Alusten toimittamisesta tekivät tarjouksen sekä Gibbs &amp; Cox että Bethlehem. Gibbs &amp; Cox valmistivat suunnitelmat Bath Iron Worksin valmistamat "USS Gleavesin" ja "USS Niblackin". Bethlehem suunnitteli ja valmisti "USS Bensonin" ja "USS Mayon". Jako johti myöhemmin ongelmaan.
Engineering Bureau halusi asentaa kaikkiin uusiin aluksiin Mahan-luokan aluksissa käyttöönotetun uuden korkeapaineisen propulsiojärjestelmän, mutta allekirjoitettuaan sopimuksen Bethlehem pyysi lupaa asentaa valmistamilleen aluksille oman propulsiojärjestelmänsä. Tämä johti kahden erilaisen propulsiojärjestelmän asentamiseen luokan sisällä. Järjestelmät on mahdollista erottaa, kun Bathin pyöreistä hormeista ja muiden suorakaiteen muotoisista.
Aluksilla oli heikko ilmatorjunta-aseistus, joka koostui aluksi vain neljästä puolen tuuman konekivääristä. Vuoden 1939 laivasto-ohjelmaan sisällytettyihin kahdeksaan alukseen lisättiin kaksi konekivääriä ja lisäksi asennettiin keskilaivaan kaksi nelisarjaista torpedoputkea. Koska vuoden 1938 alusten valmistus viivästyi voitiin myös niihin asentaa jo valmistuksen yhteydessä kuusi konekivääriä ja samanlainen torpedoaseistus.
Kahdeksan aluksen lisähankinta hyväksyttiin 19. joulukuuta 1939 osana vuoden 1940 laivasto-ohjelmaa.
Nukkuva mustalaisnainen

Nukkuva mustalaisnainen () on ranskalaisen naivistisen taidemaalarin Henri Rousseaun maalaus vuodelta 1897. Se on yksi hänen päätöistään.
Rousseau itse kuvaili maalaustaan näin: ”"Mustaihoinen kulkuri, mandoliininsoittaja, nukkuu lopen uupuneena kannun vieressä. Leijona kulkee sattumalta hänen ohitseen, nuuhkii muttei syö häntä"”. Tapahtumapaikkana on kuun valaisema aavikko. Maalauksessa vallitsee samantapainen taianomainen tunnelma kuin monissa muissakin Rousseaun töissä. Kirkas valaistus nostaa esiin sekä sinisen taivaan että naisen puvun eloisat raidat. Kaikki maalauksen osat ovat selkein ääriviivoin rajattuja. Sekä puvun raidat että leijonan harjan karvat on kuvattu yksitellen, naiivilla mutta koristeellisella tavalla. Roussaeu käytti tässä hyvin alkukantaista tekniikkaa.
Kun maalaus oli ollut esillä näyttelyssä, Rousseau yritti huonolla menestyksellä myydä sen syntymäkaupunkinsa Lavalin pormestarille ilmoittaen, että se oli tarkoitettu kunnianosoitukseksi kaupungille. Pormestari oli lähinnä huvittunut tarjouksesta. Nykyään maalauksen omistaa New Yorkissa toimiva Museum of Modern Art, joka sai sen lahjana liikemies Simon Guggenheimilta.
Maalauksen leveys on 200,7 senttimetriä ja korkeus 129,5 senttimetriä.
Yllätys!

Yllätys! () eli Tiikeri viidakossa rajuilmalla on ranskalaisen naivistisen taidemaalarin Henri Rousseaun maalaus vuodelta 1891. Se oli ensimmäinen lukuisista viidakkoaiheisista maalauksista, joista Rousseau pääasiassa muistetaan.
Maalaus esittää tiikeriä väijymässä saalistaan viidakon aluskasvillisuuden seassa keskellä rajuilmaa. Nimi "Yllätys!" viittaa luultavasti yllätettävään saaliseläimeen, joka ei kuitenkaan näy kuvassa. Toisen tulkinnan mukaan nimi viittaisi salaman leimahduksen valaisemaan tiikeriin. Rousseau itse selitti myöhemmin, että maalauksen tiikeri on saalistamassa tutkimusmatkailijoita. Rousseau maalasi paljon eksoottisia viidakkonäkymiä, joissa esiintyi usein suuria kissapetoja. Hän väitti innoituksen aihepiiriin syntyneen hänen palvellessaan nuorena muutaman vuoden Ranskan armeijan sotaretkellä Meksikossa, mutta todellisuudessa hän poimi aiheensa lähinnä Pariisin eläintarhasta ja kasvitieteellisestä puutarhasta, joissa hän vieraili usein. Tämän maalauksen tiikerin kuvan hän ilmeisesti jäljensi pantografin avulla erään lastenkirjan kuvasta. Se voi olla lainattu myös Eugènen Delacroix’n tiikeriä esittäneestä pastellimaalauksesta.
Teos on värikäs ja maalattu pikkutarkalla tekniikalla. Värien kontrastit ovat voimakkaat. Sade on kuvattu ohennetulla harmaalla maalilla ja pitkillä sekä kapeilla siveltimenvedoilla.
Maalaus oli ensi kerran esillä Pariisin riippumattomien taiteilijoiden salongissa eli Salon des Indépendantsissa vuonna 1891, jossa se herätti sekä pilkkaa että ihastusta. Taidemaalari Félix Vallotton ihaili sitä ja kutsui sitä nimellä ”maalaustaiteen alfa ja omega”.
Öljymaalauksen leveys on 161,9 senttimetriä ja korkeus 129,8 senttimetriä. Sen on omistanut vuodesta 1972 Lontoon National Gallery, joka osti sen liikemies Walter H. Annenbergin lahjoitusvaroilla.
Andreas Hofmann

Andreas Hofmann (s. 16. joulukuuta 1991) on saksalainen keihäänheittäjä. Hän edustaa MTG Mannheim -seuraa. Hofmannin ennätys on vuoden 2018 kesäkuussa heitetty 92,06.
Hofmann voitti kultaa alle 20-vuotiaiden EM-kisoissa 2009 tuloksella 75,89. Vuoden 2014 EM-kilpailuissa Zürichissä Hofmann selviytyi finaaliin ja oli sen yhdeksäs tuloksella 77,42. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 Hofmann sijoittui kuudenneksi tuloksella 86,01 ja Lontoon MM-kilpailuissa 2017 kahdeksanneksi tuloksella 83,98. Vuoden 2017 universiadeissa hän sijoittui toiseksi tuloksella 91,07. Hän saavutti Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hopeaa tuloksella 87,60. Hän karsiutui loppukilpailusta MM-kilpailuissa Dohassa 2019 ja Eugenessa 2022 sekä sijoittui 11:nneksi Münchenin EM-kilpailuissa 2022.
Vuoden 2014 Euroopan joukkuemestaruuskilpailuiden Superliigassa Braunschweigissa Hofmann voitti tuloksella 86,13, joka oli myös hänen silloinen ennätyksensä.
Hofmann on voittanut Saksan mestaruuden Nürnbergissä 2018 tuloksella 89,55 ja Berliinissä 2019 tuloksella 87,07.
Parhaat tulokset.
Lähde: Tilastopaja
"10 parhaan tuloksen keskiarvo 90,33
Olli-Pekka Behm

Olli-Pekka Behm (12. maaliskuuta 1966 Lahti – 29. syyskuuta 2014 Pori) oli suomalainen toimittaja. 
Behm opiskeli Helsingin yliopistossa valtio-oppia ja työskenteli sen jälkeen Suomen Tietotoimistossa toimittajana ja erilaisissa esimiestehtävissä 11 vuoden ajan. Vuodet 2001–2006 hän oli "Hämeen Sanomien" päätoimittaja ja 2006–2013 "Satakunnan Kansan" uutispäätoimittaja. Joulukuussa 2013 Behm aloitti "Satakunnan Kansan" vastaavana päätoimittajana. Hän seurasi tehtävässä "Iltalehden" päätoimittajaksi siirtynyttä Petri Hakalaa. 
Olli-Pekka Behm kuoli leukemiaan syyskuussa 2014.
Taylor Chorney

Taylor Chorney (s. 27. huhtikuuta 1987 Thunder Bay, Ontario, Kanada) on uransa lopettanut yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Chorney on syntynyt Kanadassa, mutta kasvanut Yhdysvalloissa.
Ura.
Chorney varattiin Edmonton Oilersiin numerolla 36 . Ennen varaustaan hän pelasi Pohjois-Dakotan yliopistossa. Chorney pelasi Yhdysvaltain nuorten maajoukkueessa vuoden 2006 MM-kisoissa. Hän pelasi joukkueessa myös seuraavan vuoden kisoissa, joissa hän toimi joukkueen kapteenina. NHL-debyyttinsä Chorney teki 10. huhtikuuta 2009 Edmontonissa Calgary Flamesia vastaan. Ensimmäisen NHL-pisteensä hän teki kauden 2009–2010 ensimmäisessä ottelussaan 12. lokakuuta 2009 syöttäessään Zack Stortinin kaksi maalia Nashville Predatorsia vastaan. Itse Chorney teki ensimmäisen maalinsa 15. helmikuuta 2011 Dallas Starsia vastaan.
10. lokakuuta 2011 Chorney asetettiin waiver -listalle, josta St. Louis Blues poimi hänet seuraavana päivänä. Kahden Bluesissa pelatun pelin jälkeen Chorney asetettiin uudelleen waiver -listalle, josta Oilers poimi hänet takaisin itselleen. 
1. heinäkuuta 2012 Chorney palasi St. Louis Bluesiin tehdessään vapaana agenttina yhden vuoden sopimuksen joukkueen kanssa.
1. heinäkuuta 2014 Chorney siirtyi NHL-uransa kolmanteen joukkueeseen tehdessään Pittsburgh Penguinsin kanssa yksivuotisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen. Suurimman osan kaudesta 2014–2015 hän pelasi AHL:n puolella Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa, mutta sai tililleen myös seitsemän ottelua NHL:ssä. 
1. heinäkuuta 2015 Chorney siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Washington Capitalsiin.
Perhe.
Chorneyn isä Marc pelasi uransa aikana 210 NHL-ottelua Pittsburgh Penguinsissa ja Los Angeles Kingsissä.
Marc Chorney

Marc Chorney (s. 8. marraskuuta 1959 Fort William, Ontario, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija.
Ura.
Chorney pelasi neljä kautta Pohjois-Dakotan yliopistossa. Ammattilaisuransa hän aloitti Pittsburgh Penguinsissa, joka varasi hänet NHL:ään kuudennella kierroksella . Chorney kaupattiin Los Angeles Kingsiin vastineeksi kuudennen kierroksen varauksesta . Yhden Kings-kauden jälkeen Chorney teki Washington Capitalsin kanssa sopimuksen, mutta ei onnistunut lunastamaan NHL-paikkaa.
Perhe.
Chorneyn poika Taylor pelaa puolustajana NHL-seura Washington Capitalsissa.
Antti Airio

Johan Antti Airio (alk. Bonett, 4. heinäkuuta 1877 Pori – 2. lokakuuta 1950) oli suomalainen liikemies ja toimittaja.
Elämä.
Lapsena huutolaisena ja äitinsä kuoleman johdosta kaupungin holhokkina ollut Airio toimi nuoruudessaan muun muassa torikauppiaan ja suutarin apulaisena, sekatavaraliikkeiden palveluksessa sekä myöhemmin ulosottomiehenä ja vuodesta 1908 lähtien toimittajana Satakunnan Kansan edeltäjässä Satakunta-lehdessä. Vuosina 1914–1915 Airio oli myös lehden päätoimittaja. 
Vuonna 1917 hän perusti oman kauppaliikkeen Porin Antinkadulle ja osti kaksi vuotta myöhemmin toimintansa lopettaneen lasitavaraliikkeen varaston. Airio avasi 1919 Porin lasi- ja porsliinikauppa -nimisen liikkeen Yrjönkadulle, joka vuonna 1933 muutti nykyiselle paikalleen saman kadun varrelle kauppatorin kulmaukseen. Vuonna 1939 yrityksen nimi vaihtui Antti Airio Oy:ksi ja vuosina 1961-2024 se toimi Airionkulma-nimisessä liike- ja asuintalossa. Liikkeen valikoimaan kuuluvat keittiö- ja taloustavaroiden lisäksi muun muassa sisustus- ja lahjatavarat. Antti Airio Oy ajautui konkurssiin kesällä 2024, mutta avasi uuden myymälän kauppakeskittymä Itäkeskukseen Mikkolan kaupunginosaan saman vuoden joulukuussa.
Vuonna 1946 Airiolle myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi. Hänen muistelmansa "Elämäni kertomus, Antti Airio" ilmestyivät 1949. Porin Raatihuoneenpuistossa sijaitseva suihkulähde on Antti Airion lahjoittama.
Mistä tulemme? Keitä olemme? Mihin menemme?

Mistä tulemme? Keitä olemme? Mihin menemme? () on ranskalaisen taidemaalarin Paul Gauguinin maalaus vuodelta 1897. Sen on sanottu olevan Gauguinin kunnianhimoisin teos.
Maalaus esittää joukkoa kirkkailla väreillä maalattuja ja veistoksellisia ihmishahmoja ajatuksiinsa vaipuneina. Maalaus ei kuvaa niinkään mitään konkreettista tapahtumaa vaan sielunmaisemaa. Taulun on tulkittu kuvaavan elämään ja kuolemaan liittyvää pohdintaa. Etualan hahmot edustavat oikealta vasemmalle katsottuina ihmisen eri elämänvaiheita syntymästä kuolemaan. Ensimmäisenä oikealla on elämän alkua edustava vastasyntynyt vauva, välissä nuoria miehiä ja naisia, ja viimeisenä vasemmalla elämän loppuun viittaava iäkäs nainen. Keskellä maalausta on nuorukainen, joka kurkottautuu poimimaan mangoa puusta. Mukana on myös arvoituksellisesti kätensä levittänyt itämainen jumalankuva, joka edustaa tuonpuoleista. Taustan unenomainen maisema on maalattu leiskuvilla väreillä. Maalauksen vasempaan ylänurkkaan on kirjoitettu ranskankieliset lauseet ”D’ou Venons Nous”, ”Que Sommes Nous” ja ”Où Allons Nous” (ilman kysymysmerkkejä).
Gauguin maalasi teoksen joulukuussa 1897, surressaan aiemmin samana vuonna tapahtunutta tyttärensä Alicen kuolemaa. Gauguin asui tuolloin Tahitilla Ranskan Polynesiassa. Hän teki suuren taulun valmiiksi yhdessä kuukaudessa maalaten kuumeisesti yötä päivää. Gauguin kaavaili suuresta sommitelmasta ilmeisesti jonkinlaista taiteellista testamenttia, sillä pian sen valmistumisen jälkeen hän yritti itsemurhaa arsenikilla. Hän kuitenkin jäi henkiin ja eli vielä kuusi vuotta. Gauguin piti teosta mestariteoksenaan ja ajatustensa summana. Hän lähetti taulun vuonna 1898 Pariisiin George-Daniel de Monfreidille näytteillepantavaksi.
Maalaus on tehty yksinkertaiselle säkkikankaalle. Sen leveys on ilman kehyksiä 374,6 senttimetriä ja korkeus 139,1 senttimetriä. Kehyksissä maalaus on yli neljä metriä leveä. Maalauksen on omistanut vuodesta 1936 Bostonissa toimiva Museum of Fine Arts.
Carlin Isles

Carlin Isles (s. 21. marraskuuta 1989 Massillon, Ohio) on yhdysvaltalainen rugbynpelaaja, joka pelaa Pro12-liigan Glasgow Warriorsissa. Islesin pelipaikka on laitajuoksija ("wing").
Pienikokoisen Islesin suurin vahvuus on hänen loistava juoksunopeutensa. Hänen ennätyksensä pikajuoksussa 100 metrin matkalla on 10,15 sekuntia.
Rugby unionin lisäksi Isles on pelannut rugby sevens -pelimuotoa, jossa hänen nopeutensa pääsee enemmän esiin kentällä ollessa enemmän tilaa. Kyseinen rugbyn muoto debytoi myös olympiatasolla vuoden 2016 kesäolympialaisissa Rio de Janeirossa, ja Isles oli mukana Yhdysvaltain olympiajoukkueessa.
Amerikkalainen jalkapallo.
Isles pelasi ennen rugbyuraansa amerikkalaista jalkapalloa lukiossa sekä Ashlandin yliopistossa. Hän teki joulukuussa 2013 sopimuksen NFL-liigan Detroit Lionsin kanssa, ja liittyi seuran harjoitusjoukkueeseen. Sopimus purettiin kuitenkin helmikuussa 2014, ja Isles palasi takaisin rugbyn pariin.
Tanssiaiset Moulin de la Galettessa

Tanssiaiset Moulin de la Galettessa () on ranskalaisen impressionistisen taidemaalarin Pierre-Auguste Renoirin maalaus vuodelta 1876. Sitä pidetään yhtenä varhaisen impressionismin mestariteoksista ja Renoirin kyseisen kauden pääteoksena.
Moulin de la galette oli vanhaan tuulimyllyyn perustettu suosittu kahvila Pariisin Montmartrella. Renoir maalasi siellä joka sunnuntai. Useimpien tässäkin maalauksessa esiintyvien hahmojen esikuvina olivat hänen ystävänsä ja vakituiset mallinsa. Teos oli ensi kertaa esillä impressionistien näyttelyssä vuonna 1877.
Maalauksessa huomio kiinnittyy tapaan, jolla Renoir on kuvannut puiden lehtien välistä ihmisten päälle läikkinä siivilöityvää auringonvaloa. Tämä valon ja varjon leikki maalauksen hahmojen puvuissa saa heidän ääriviivansa hämärtymään ja siten sulauttaa hahmot taustaan ja maassa näkyviin varjoihin. Renoir halusi ennen kaikkea tavoittaa tilaisuuden iloisen ilmapiirin ja käytti liikehtivän ihmisjoukon kuvaamiseen eloisia siveltimenvetoja. Aikalaiskriitikot eivät pitäneet tällä tavoin syntyneestä epätarkasta ja suttuisesta vaikutelmasta. Maalauksen osti vuonna 1879 Gustave Caillebotte, jonka kokoelman mukana se päätyi lahjoituksena Ranskan valtiolle vuonna 1894 ja oli sen jälkeen näytteillä ensin Luxembourgin palatsissa ja vuodesta 1929 Louvressa. Vuodesta 1986 se on ollut näytteillä Pariisin Musée d’Orsayssa.
Maalauksen leveys on 176,5 senttimetriä ja korkeus 131,5 senttimetriä.
Renoir teki maalauksesta kaikkiaan kolme erilaista muunnelmaa. Eräs niistä myytiin toukokuussa 1990 New Yorkin Sotheby’s-taidehuutokaupassa 78,1 miljoonan dollarin hinnalla japanilaiselle paperitehtailija Ryōei Saitōlle. Vuonna 2012 se oli edelleen kaikkien aikojen suurimmalla summalla huutokaupattujen taideteosten listalla sijalla 9.
Urbinon Venus

Urbinon Venus () on italialaisen renessanssiajan taidemaalarin Tizianin maalaus vuodelta 1538. Maalaus esittää rakkauden jumalatar Venusta kuvaavaa alastonta nuorta naista lepäilemässä vuoteella.
Maalaus on saanut nimensä Urbinon herttua Guidobaldo II della Roveren mukaan, joka tilasi sen Tizianilta lahjaksi nuorelle vaimolleen Giulia Varanolle. Teos valmistui vuonna 1538. Asetelma ja naisen asento on lähes sama kuin Giorgionen "Nukkuvassa Venuksessa", jonka Tizian oli saanut vuonna 1510 viimeistellä Giorgionen kuoltua ennen työn valmistumista. Erona on se, että Tizianin maalauksessa nainen on hereillä ja taustana on ulkomaiseman sijasta palatsin sisätila. Tizian maalasi monta muutakin Venus-aiheista teosta.
Maalauksen nainen makaa raukeassa asennossa ja peittää toisella kädellään häpynsä. Hänellä on kädessään punaisia ruusuja. Ruusut oli tapana yhdistää mytologiassa nimenomaan Venukseen. Lakanan ja tyynyjen kermanvaaleat sävyt korostavat naisen ihon lämmintä hohtoa, kun taas taustana oleva tummanvihreä verho muodostaa sille kontrastin. Taustalla oikealla näkyy kaksi palvelijatarta, joista toinen penkoo suurta arkkua. Vuoteella nukuu sykkyrällä pieni laikullinen koira. Maalaus on eroottinen, mutta hyvällä maulla tehty. Urbinon herttua halusi vaimolleen ”opetukseksi” maalauksen, joka kuvaisi vertauskuvallisesti avioliittoon kuuluvaa uskollisuutta ja äitiyttä, mutta itse asiassa "Urbinon Venuksen" selkeä eroottisuus tuntuu pikemminkin viittaavaan vaimon toisenlaisiin velvollisuuksiin. Koira toimii maalauksessa uskollisuuden vertauskuvana.
Maalaus kuuluu nykyään Firenzen Uffizi-taidemuseon kokoelmiin.
Mykola Pymonenko

Mykola Kornylovytš Pymonenko (, ; 21. maaliskuuta 1862 Kiova - 8. huhtikuuta 1912 Kiova) oli ukrainalainen realistinen taidemaalari.
Elämäkerta.
Mykola Pymonenko syntyi Kiovassa vuonna 1862. Hän oli ikonimaalari Kornilo Pymonenkon poika. Hän opiskeli Kiovan piirustuskoulussa vuosina 1878-1882 ja sen jälkeen Keisarillisessa taideakatemiassa Pietarissa vuosina 1882-1884, jossa hänen opettajiinsa kuului Volodymyr Orlovski. Opintojen jälkeen hän opetti Kiovan piirustuskoulussa vuosina 1884-1900 ja sen jälkeen Kiovan taidekoulussa vuosina 1900-1906. Kazimir Malevitš kuului hänen oppilaisiinsa.
Hän osallistui Etelä-Venäjän taiteilijayhdistyksen näyttelyihin vuosina 1891-1896 ja vuodesta 1893 alkaen Vaeltajien näyttelyihin, joihin hän liittyi muodollisesti vuonna 1899. Vuonna 1904 hänestä tuli Keisarillisen taideakatemian jäsen.
Pymenenko kuoli Kiovassa vuonna 1912 ja hänet haudattiin Lukjanovin hautausmaalle.
Pymenenkolle omistettu museo sijaitsee Maljutjankan kylässä lähellä Kiovaa.
Teokset.
Pymonenko teki yli 700 laatukuvaa, maisemamaalausta ja muotokuvaa, joista useista on tehty postikortteja. Hän kuvasi uskollisesti ukrainalaisen elämän eri puolia. Hänen teoksistaan voidaan mainita "Torilla" (1898), "Fanatismin uhri" (1899), "Ennen myrskyä" (1906) tai "Hopak" (1908).
Pymonenko kuvitti myös Taras Ševtšenkon runoja ja osallistui 1890-luvulta Kiovan Pyhän Vladimirin katedraalin freskojen maalaukseen.
Pedon kynnet

Pedon kynnet on Sanin toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 29. elokuuta 2007. Albumi ei sijoittunut lainkaan Suomen viralliselle albumilistalle.
Albumin ensimmäinen single ”Pedon kynnet” julkaistiin 14. maaliskuuta 2007. Myöhemmin albumilta julkaistiin myös singlet ”Jumalat nuo” ja ”Helmiketju”.
Omaperäismaa

Omaperäismaa () oli Ruotsissa ja Suomessa itsenäisen, täysin omistus- ja perintöoikeuksin hallitun maan nimitys. Se oli yksi maanluonnon laji. Maanluonto tarkoitti maakirjaan merkittyä luokkaa, joka osoitti maasta suoritettavan maaveron määrän ja sen, millainen oikeus maatilan asukkaalla tilaansa oli. Omaperäismaan vastakohta oli kruununmaa, johon yksityiset eivät voineet saada omistusoikeutta. Omaperäismaata oli kahta eri laatua: perintömaata eli veromaata ja rälssimaata. Rälssimaa eli rälssitila oli maatila, johon kruunu oli ainiaaksi menettänyt maanomistus- ja verotusoikeuden.
Omaperäismaata muodostui muinoin siten, että ihmiset valtasivat asumattomista erämaista raivattavaksi sopivaa maata ensiksitulijan otto-oikeudella. Näin muodostui taloja ja kyliä, ja valtaajat saivat maihinsa omistusoikeuden. Valtion vallan kasvaessa se alkoi jo keskiajalla ja uuden ajan alussa supistamaan kylien valtaamia erämaita. Kustaa Vaasa julisti 1542 asumattomat erämaat valtion omiksi alueiksi. Myöhemmin erotettiin kylien maita kruunulle myös niin sanottuina liikamaina.
Rauman Lehti (1924–1930)

Rauman Lehti oli Raumalla vuosina 1924–1930 ilmestynyt sanomalehti.
Paikalliset edistyspuoluelaiset perustivat "Rauman Lehden" "Helsingin Sanomien" tuella puolueen edellisen äänenkannattajan "Rauman Sanomien" lakattua vuonna 1921. Lehti ei pärjännyt kilpailussa kokoomuksen "Länsi-Suomen" kanssa ja se lopetettiin kannattamattomana.
Aluksi kahdesti ja vuodesta 1926 lähtien kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 2100 kappaletta vuonna 1925. Sen päätoimittajina työskentelivät Iivari Partanen (1924–1928), Päiviö Sirkka (1928–1929) ja Sakari Brofeldt (1929–1930).
Hän rakastaa ja valehtelee

Hän rakastaa ja valehtelee () on vuonna 1920 ensi-iltansa saanut Chester Witheyn ohjaama yhdysvaltalainen mykkä draamakomediaelokuva, jonka pääosassa on Norma Talmadge.
"Hän rakastaa ja valehtelee" -elokuvan käsikirjoittivat ohjaaja Withey ja Grant Cooper Wilkie Collinsin samannimisen novellin (1885) pohjalta, ja sen tuottajana oli Joseph M. Schenck. Norma Talmadge Film Corporation oli elokuvan tuotantoyhtiönä ja Select Pictures Corporation levittäjäyhtiönä. Elokuvan työnimenä oli "Two Women". "Hän rakastaa ja valehtelee" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa tammikuussa vuonna 1920. Suomen ensi-ilta oli 11. toukokuuta vuonna 1924. Elokuvaa säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa. Kongressin kirjaston kopiosta puuttuu yksi kela.
Rauman Lehti (1881–1919)

Rauman Lehti (vuosina 1915–1918 Pohjanlahti) oli Raumalla vuosina 1881–1919 ilmestynyt sanomalehti.
H. E. Wegeliuksen ja Ludvig Långforsin perustama "Rauman Lehti" oli sisällöltään paikallinen ja linjaltaan suomenmielinen. Sortovuosina se oli määräaikaisesti lakkautettuna vuosina 1900 ja 1902. Vuoden 1905 suurlakon jälkeen lehdestä tuli perustuslaillinen ja nuorsuomalaisten äänenkannattaja. Kenraalikuvernööri lakkautti lehden vuonna 1914, jolloin sen tilalle perustettiin "Pohjanlahti". Sisällissodan jälkeen se otti takaisin vanhan nimensä. Kesän 1918 hallitusmuototaistelussa lehdestä tuli monarkistinen ja sen myötä kokoomuksen äänenkannattaja. Se lopetettiin puolueen toisen paikallisen lehden "Länsi-Suomen" tieltä.
Lehti ilmestyi vuodesta 1882 lähtien kerran, vuodesta 1889 kahdesti ja vuodesta 1898 kolmesti viikossa. Sen levikki oli 2400 kappaletta vuonna 1899. Päätoimittajina työskentelivät H. E. Wegelius (1881–1884), Kaarlo Kramsu (1885–1889), Albert Grönlund (1890), Kaarlo Hemmo Tiihonen (1891–1892), Risto Puhakka (1893), Volter Högman (Rihtniemi, 1893), Kaarlo August Järvi (1894), Emil Forsgren (1894–1898), Pekka Putkonen (1898–1901), J. A. Peltonen (1902–1905), Heikki Juntunen (1909–1910), Kaarlo Takalampi (1911–1912), S. Linnainmaa (1912–1914), Knut Sarlin (1915–1919) ja Martti Nordberg (1918 ja 1919).
B-galleria

B-galleria on vuonna 2005 perustettu Turun keskustassa sijaitseva taiteilijavetoinen nykytaidegalleria, jota ylläpitää voittoa tavoittelematon Nykykulttuuriyhdistys Suunnitelma B.
B-galleria on tila nuorille, uransa alkutaipaleella oleville taiteilijoille. B-gallerialla järjestetään näyttelytoiminnan ohella myös keikkoja, videonäytöksiä, luentoja, työpajoja, performansseja sekä muita taidetapahtumia. Gallerian takahuoneessa on lisäksi projektitila, jossa on mahdollisuus järjestää pienimuotoisempaa tai kokeilevampaa, matalamman kynnyksen näyttelytoimintaa ilman tavanomaista galleriavuokraa. Projektitilan lisäksi takahuoneessa sijaitsee B-butik, josta voi ostaa muun muuassa vaatteita, koruja ja musiikkia.
Raahen Sanomat (1906–1918)

Raahen Sanomat oli Raahessa vuosina 1906–1918 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin vanhasuomalaiset perustivat "Raahen Sanomat" "Raahen Lehden" muututtua nuorsuomalaiseksi. Syksyllä 1918 se yhdistettiin "Raahe"-lehden kanssa "Raahen Seuduksi". Aluksi kahdesti ja vuodesta 1907 lähtien kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Max Albin Vennäkoski (1906–1907), Jussi Oksanen (1907–1908), Väinö Paasikangas (1908–1916) ja August A. Aurio (1916–1918).
Raahen Sanomat (1889–1890)

Raahen Sanomat oli Raahessa vuosina 1889–1890 ilmestynyt kaupungin ensimmäinen sanomalehti.
Johan Wilhelm Juveliuksen julkaisema ja toimittama "Raahen Sanomat" oli kerran viikossa ilmestynyt, paikallisiin asioihin keskittynyt lehti. Sen ilmestyminen lakkasi kirjapainon muutettua pois Raahesta. Seuraavan sanomalehtensä kaupunki sai vuonna 1896, jolloin perustettiin "Raahen Lehti".
Okko

Okko on miehen etunimi. Suomessa nimi on käsitetty Oskari-nimen puhuttelumuodoksi, Saksassa sen sijaan Oton rinnakkaisnimeksi.
Suomessa nimi Okko tuli käyttöön 1920-luvulla. Vuoden 2020 loppuun mennessä se on annettu noin 1 020 henkilölle, joista suurin osa on syntynyt 2000-luvulla.
Okon nimipäivä on 13. elokuuta. Ensimmäisen kerran nimi otettiin kalenteriin vuonna 1929. Vuonna 1950 se poistettiin kalenterista, mutta nimen yleistyttyä se palautettiin samalle päivälle vuodesta 2015 lähtien. Ortodoksisessa nimipäiväkalenterissa Okon nimipäivää vietetään 27. helmikuuta, koska se on käsitetty lyhentymäksi Prokopius-nimen muunnoksesta Prokko.
Nimi Okko esiintyy Suomessa myös sukunimenä.
Etelä-Pohjanmaa (1924–1925)

Etelä-Pohjanmaa oli Seinäjoella vuosina 1924–1925 ilmestynyt sanomalehti.
Toimittaja Eero Martikainen perusti "Etelä-Pohjanmaan" vuonna 1922 lakanneen toisen samannimisen lehden jatkajaksi. Kerran viikossa ilmestynyt lehti keskittyi uutisoinnissaan Seinäjoelle ja sen lähiympäristöön. Vuonna 1925 Martikainen myi sen kirjapainon Kuopion edistyspuoluelaisille, jotka ryhtyivät julkaisemaan "Pohjois-Savoa".
Etelä-Pohjanmaa (1919–1922)

Etelä-Pohjanmaa oli Seinäjoella vuosina 1919–1922 ilmestynyt sanomalehti.
Lehti perustettiin Seinäjoelle myydyn kristiinalaisen "Suupohjan Kaiun" jatkajaksi. Se ei pystynyt säilyttämään entistä levikkialuettaan ja lakkasi runsaan kahden vuoden kuluttua. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden vastaavana toimittajana työskenteli Eero Martikainen, joka aloitti parin vuoden kuluttua toisen samannimisen lehden.
Primetime Emmy 2014

Primetime Emmy 2014 oli järjestyksessään 66. Primetime Emmy -palkintogaala, jossa jaettiin palkinnot televisiosarjoille ja ohjelmille, joita esitettiin Yhdysvalloissa 1. kesäkuuta 2013 – 31. toukokuuta 2014. Gaala järjestettiin Nokia Theatressa Los Angelesissä 25. elokuuta 2014. Gaalan juonsi ensimmäistä kertaa Seth Meyers. Eniten palkintoja sai "Breaking Bad", joka sai viisi palkintoa parhaasta draamasarjasta, miespääosasta, miessivuosasta, naissivuosasta ja käsikirjoituksesta. 
Voittajat ja ehdokkaat.
Voittajat on listattu ensimmäisenä ja lihavoitu.
Aiheesta muualla.
Virallinen sivusto
Etelä-Pohjanmaa (lehti, Kristiinankaupunki)

Etelä-Pohjanmaa (vuoteen 1906 saakka Kaskisten Lehti) oli Kristiinankaupungissa vuosina 1903–1912 ilmestynyt sanomalehti.
"Työmiehen" ja "Suupohjan Kaiun" toimittajana työskennelleen Vihtori Niemen perustama "Kaskisten Lehti" oli linjaltaan suomenmielinen ja poliittisesti radikaali. "Etelä-Pohjanmaaksi" muutettuna se ilmoittautui vuonna 1907 vanhasuomalaisten äänenkannattajaksi. Niemen kuoltua lehti jäi hänen leskelleen, joka julkaisi sitä keskeytyksin kuolemaansa saakka.
Lehti ilmestyi vuodesta 1903 lähtien kahdesti viikossa, vuodesta 1910 kolmesti tai kahdesti ja loppuvaiheessa vuonna 1912 kerran viikossa. Sen päätoimittajina työskentelivät Vihtori Niemi (1904–1910), Vihtori Kaari (vastaava toimittaja 1904–1906), Ernst Hentunen (vastaava toimittaja 1910) ja Mimmi Niemi (1910–1912).
Kansan Ystävä

Kansan Ystävä oli Helsingissä vuosina 1881–1882 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjakauppias G. W. Edlundin julkaisema ja toimittama "Kansan Ystävä" oli kerran viikossa ilmestynyt kuvitettu kansanlehti, joka levisi lähinnä pääkaupunkiin ja sen ympäristöön. Sen kilpailija oli "Helsingin Wiikko-Sanomia". Pienilevikkinen lehti lakkasi jo vuoden kuluttua kannattamattomana.
Ilja Korotkov

Ilja Jevgenevitš Korotkov (, s. 6. joulukuuta 1983) on venäläinen keihäänheittäjä, joka edustaa Luch Moskova -seuraa. Korotkovin paras tulos on vuonna 2010 Adlerissa heitetty 85,47. 
Hän selviytyi kesäolympialaisissa 2008 Pekingissä finaaliin, jossa hän sijoittui seitsemänneksi heitettyään 83,15. Kesäolympialaisissa 2012 Lontoossa Korotkov jäi karsintaan heitettyään vain 75,68. Hän on 192 senttimetriä pitkä ja painaa 101 kiloa.
Kajaani (sanomalehti)

Kajaani oli Kajaanissa vuosina 1922–1966 ilmestynyt sanomalehti.
Kaupungin kokoomuslaiset perustivat "Kajaanin" edistysmielisten kanssa julkaistun "Kajaanin Uutisten" tilalle. Taloudellisesti kannattamattoman lehden päärahoittajana toimi Kajaani-yhtiö. Sen lakattua maakunnan ainoaksi sanomalehdeksi jäi "Kainuun Sanomat".
Lehti ilmestyi vuodesta 1923 lähtien kolmesti, vuodesta 1955 kuudesti ja vuodesta 1958 jälleen kolmesti viikossa. Sen levikki oli enimmillään 5193 kappaletta vuonna 1945. Päätoimittajina työskentelivät Arvi Tapiola (1923–1930), Arne Vasunta (1930–1932), Verner Rekola (1932–1936), Väinö Leisio (1936–1938), Lauri Karanto (1938 ja 1941–1944), Paavo Suensaari (1938–1941), Olavi Leimu (1934–1945 ja 1954), Matti Klemola (1945–1954), Mauri Auvinen (1955–1957), Mikko Sakki (1957–1961), Veikko Valento (1961–1962) ja Kalevi Ylänkö (1962–1966).
Kajaanin Uutiset

Kajaanin Uutiset oli Kajaanissa vuosina 1921–1922 ilmestynyt sanomalehti.
"Kajaanin Uutiset" syntyi edistyspuolueen "Kajaanin Lehden" ja kokoomuksen "Ylimaan" yhdistyessä. Sen johtoajatus oli vasemmiston ja maalaisliiton vastustaminen. Aatteellisesti laimea lehti ei tyydyttänyt varsinkaan kokoomuslaisia, joiden aloitteesta lehtiyhtiö purettiin. Sen omaisuus myytiin kokoomuslaisille, jotka ryhtyivät julkaisemaan "Kajaani"-lehteä.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli noin 650 kappaletta. Sen päätoimittajina työskentelivät Matti Klemola (1921–1922) ja Arvi Tapiola (1922) ja vastaavana toimittajana Eemili Nordlund (1922).
Gabriel Wallin

Thorsten Olof Gabriel Wallin (s. 14. lokakuuta 1981 Enhörna, Ruotsi) on ruotsalainen keihäänheittäjä, joka edustaa ruotsalaista Södertälje IF -seuraa. Wallinin uran paras heitto on vuonna 2013 Hässelbyssä heitetty 83,23. 
Wallin on keihäänheiton Ruotsin-mestari vuodelta 2014. MM-kisoissa Wallin on esiintynyt neljästi, jääden jokaisella kerralla karsintaan. Wallin on myös voittanut Yhdysvaltain yliopistomestaruuden kahdesti vuosina 2004 ja 2005. Ensimmäistä kertaa Wallin heitti yli 80 metrin jo vuonna 2004. Hän on 193 senttimetriä pitkä ja painaa 94 kiloa.
U. W. Telén

Uno Wilhelm Telén (28. joulukuuta 1843 Kitee – 29. syyskuuta 1912 Kuopio) oli suomalainen opettaja, kirjakauppias, kustantaja ja suomentaja.
Telénin vanhemmat olivat Kiteen kirkkoherra, rovasti Uno Wilhelm Telén (1807–1890) ja Ottiliana Sofia Sirelius. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lukiosta 1866 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1871 ja maisteriksi 1873.
Uno Telén toimi Kuopion reaalikoulun, sittemmin Kuopion tyttökoulun historian, maantiedon ja suomen kielen opettajana vuodesta 1876 alkaen. Hänellä oli Kuopiossa myös kirjakauppa, kirjapaino ja kirjankustantamo "U. W. Telén &amp; Co".
Telén oli naimisissa vuodesta 1875 Karin Töhlbergin kanssa. Heidän poikansa oli Sortavalan kaupunginlääkäri Uuno Väinö Telén (1878–1929).
Dean Moriarity

Dean Moriarity (s. 11. syyskuuta 1994 Quebec, Kanada) on kanadalainen alamäkiluistelija. Hän sijoittui alamäkiluistelun MM-sarjassa Red Bull Crashed Icessä kaudella 2014 yhteispisteissä kahdeksanneksi. Moriarity on myös nuorempana pelannut jääkiekkoa vasempana laitahyökkääjänä. Hän on 171 senttimetriä pitkä ja painaa 75 kiloa. Myös Moriarityn kaksoisveli Dylan Moriarity on alamäkiluistelija.
Tammikuussa 2015 Moriarity sijoittui Riders Cupin kilpailussa Yhdysvalloissa toiseksi ja muutamaa päivää myöhemmin kauden avauskilpailussa St. Paulissa niin ikään toiseksi.
Boxing

Boxing on Activisionin kehittämä ja julkaisema urheilupeli, joka julkaistiin vuonna 1980 Atari 2600:lle.
Pelissä nyrkkeillään tietokonetta vastaan, tai toista pelaajaa moninpelin muodossa.
Kahden maailman tytär

Kahden maailman tytär () on vuonna 1920 ensi-iltansa saanut James Youngin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, jonka pääosassa on Norma Talmadge. "Kahden maailman tytär" kertoo alamaailman rikollisen tyttärestä Jennie Malonesta, joka yrittää kaikin keinoin salata menneisyytensä sulhaseltaan.
"Kahden maailman tytär" perustuu Leroy Scottin samannimiseen romaaniin (1919), jonka pohjalta ohjaaja Young ja Edmund Goulding laativat elokuvan käsikirjoituksen. Melodraaman tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation, ja sen levitti First National Pictures. "Kahden maailman tytär" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 5. tammikuuta vuonna 1920. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 21. joulukuuta vuonna 1924. Elokuvan kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston ja George Eastman Housen elokuva-arkistoissa.
Etapit 12–21 Ranskan ympäriajossa 2014

Ranskan ympäriajon 2014 etappien 12–21 tulokset.
12. etappi.
17. heinäkuuta, Bourg-en-Bresse–Saint-Étienne, 185,5 km.
12. etapin tulokset
Kokonaistilanne 12. etapin jälkeen
13. etappi.
18. heinäkuuta 2014, Saint-Étienne–Chamrousse, 197,5 km.
13. etapin tulokset
Kokonaistilanne 13. etapin jälkeen
14. etappi.
19. heinäkuuta 2014, Grenoble–Risoul, 177 km.
14. etapin tulokset
Kokonaistilanne 14. etapin jälkeen
15. etappi.
20. heinäkuuta 2014, Tallard–Nîmes, 222 km.
15. etapin tulokset
Kokonaistilanne 15. etapin jälkeen
16. etappi.
22. heinäkuuta 2014, Carcassonne–Bagnères-de-Luchon, 237,5 km.
16. etapin tulokset
Kokonaistilanne 16. etapin jälkeen
17. etappi.
23. heinäkuuta 2014, Saint-Gaudens – Saint-Lary-Soulan Pla d'Adet, 124,5 km.
17. etapin tulokset
Kokonaistilanne 17. etapin jälkeen
18. etappi.
24. heinäkuuta 2014, Pau–Hautacam, 145,5 km.
18. etapin tulokset
Kokonaistilanne 18. etapin jälkeen
19. etappi.
25. heinäkuuta 2014, Maubourguet Pays du Val d'Adour – Bergerac, 208,5 km.
19. etapin tulokset
Kokonaistilanne 19. etapin jälkeen
20. etappi.
26. heinäkuuta 2014, Bergerac–Périgueux, 54 km henkilökohtainen aika-ajo.
20. etapin tulokset
Kokonaistilanne 20. etapin jälkeen
21. etappi.
27. heinäkuuta 2014, Évry–Pariisi, 137,5 km.
21. etapin tulokset
Lopputulokset 21. etapin jälkeen
Uinnin lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailut 2002

Uinnin lyhyen radan maailmanmestaruuskilpailut 2002 järjestettiin Moskovassa Venäjällä 3.–7. huhtikuuta 2002. Kilpailujen järjestäjänä toimi Kansainvälinen uimaliitto FINA.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Iikka Niemelä

Iikka Niemelä (25. maaliskuuta 1888 Liminka – 30. marraskuuta 1964) oli suomalainen opettaja, tenorilaulaja ja toimittaja. Hän kirjoitti oululaiseen "Kaleva"-lehteen nimimerkillä Tähystäjä.
Niemelä valmistui kansakoulunopettajaksi Sortavalan opettajaseminaarista 1910 ja opiskeli sitten Helsingin musiikkiopistossa laulua Abraham Ojanperän johdolla. Niemelä piti Heikki Toppilan kanssa yhteisen laulu- ja lausuntaillan elokuussa 1913 Limingan nuorisoseurantalolla, ja vuonna 1914 hänellä oli oma konsertti Turun Akatemia-salissa. Myöhemmin Niemelä piti vielä konsertit Oulussa 1915 ja Helsingissä 1917. Musiikkiopintojen ohella hän työskenteli opettajana ensin Tampereella 1911–1913 ja sitten Helsingissä vuodesta 1913 alkaen.
Niemelä opiskeli 1921–1922 Leipzigin kuninkaallisessa konservatoriossa ja hän piti Leipzigissa myös konsertin. Hän erosi opettajantoimesta 1926 ja ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi piti konsertteja paitsi Suomessa myös Tallinnassa ja Haaparannalla. Hän johti 1930-luvulla myös Ilveskorven, Limingan ja Kempeleen kuoroja ja esiintyi kuorojen kanssa myös radiossa.
Niemelä aloitti työnsä "Kalevan" toimittajana vuonna 1927. Hän kiersi kolmen vuosikymmenen ajan Pohjois- ja Keski-Pohjanmaalla ensin polkupyörää ja sitten "Kalevan" Studebaker Commander -henkilöautolla tekemässä juttuja paikallisista aiheista. Kirjoitukset julkaistiin "Kalevassa" nimimerkillä ”Tähystäjä”. Niemelä kirjoitti myös osuuskuntien ja seurojen historiikkeja sekä laati historiallisen kolmiosainen kuvaelman "Lakeuden menneisyyttä", joka esitettiin kesällä 1957 Limingan maakuntajuhlilla.