Apokryfiset kirjat

Apokryfiset kirjat eli apokryfikirjat tai apokryfit ovat juutalaisia tai alkukristillisiä kirjoituksia, jotka on jätetty kaanonin eli ohjeellisen tekstikokoelman ulkopuolelle. Juutalaisuudessa kanonisoitu tekstikokoelma on heprealainen raamattu "Tanak" ja kristinuskossa "Raamattu". Apokryfisiä kirjoja on eri tekstikokoelmissa vaihtelevasti eri aikoina ja eri kirkkokunnissa. Apokryfinen () tarkoittaa ”kätketty”. Nimitys juontuu siitä, ettei apokryfisiä kirjoja yleensä luettu kristillisissä jumalanpalveluksissa, vaikka ne olivat saatavilla.
Juutalaisuudessa apokryfisiä ovat kaikki tekstit, jotka eivät kuulu "Tanakiin". Kristinuskon apokryfikirjoista puhuttaessa "Vanhan" ja "Uuden testamentin" apokryfikirjojen välillä on tehtävä selvä ero. Vanhan testamentin apokryfikirjat eli niin kutsutut deuterokanoniset kirjat ovat osa "Raamattua", tosin varsinkaan protestanttisessa kristillisyydessä niitä ei tunnusteta muiden Raamatun kirjojen arvoisiksi. Sen sijaan "Uuden testamentin" apokryfeillä ei milloinkaan ole ollut laajasti tunnustettua asemaa kristinuskon piirissä.
Katolinen kirkko nimittää apokryfisiksi pelkästään "Raamatun" kaanonin ulkopuolisia kirjoja. Niitä kirjoja, jotka kuuluvat kristilliseen Raamattuun, se nimittää deuterokanonisiksi kirjoiksi.
Vanhan testamentin apokryfit ja pseudepigrafit.
Toisen temppelin aikana juutalaisissa piireissä laadittiin useita tekstejä, jotka eivät päätyneet "Vanhan testamentin "kaanoniin. Ajallisesti ne sijoittuvat "Vanhan" ja "Uuden testamentin" väliseen aikaan. Kirjoitukset voidaan jakaa kahteen osaan. Osa kirjoista, niin sanotut deuterokanoniset kirjat eli (Vanhan testamentin) apokryfikirjat, ovat sellaisia, jotka jotkut kirkkokunnat lukevat tai ovat lukeneet osaksi "Vanhaa testamenttia". Osa kirjoista on puolestaan juutalaista uskonnollista kirjallisuutta; niillä ei ole koskaan ollut tunnustettua asemaa. Näistä käytetään puolestaan nimitystä ("Vanhan testamentin") pseudepigrafiset kirjat.
Deuterokanoniset kirjat.
Deuterokanoniset kirjat ovat "Vanhan testamentin" apokryfisiä kirjoja, jotka luokitellaan katolisessa ja ortodoksisessa perinteessä osaksi Raamatun kaanonia, mutta protestanttisissa kirkoissa apokryfiksiksi. Deuterokanonisiksi katsotaan kirjat, jotka ovat mukana juutalaisen "Raamatun" vanhimmassa kreikankielisessä käännöksessä, mutta eivät juutalaisten nykyisin käyttämässä raamatussa eli "Tanakhissa". Kun "Tanakhin" kokoonpano ajanlaskumme ensimmäisellä vuosisadalla lopullisesti vakiintui, nämä kirjat jätettiin siitä pois, koska uskottiin, ettei profeettoja ollut esiintynyt enää Artakserkses II:n ajan jälkeen. Deuterokanonisilla kirjoilla on kuitenkin aina, myös protestanttisuudessa, ollut tunnustetumpi asema kuin "Uuden testamentin" apokryfeillä.
Hieronymus, joka laati Raamatun latinankielisen käännöksen, "Vulgatan", piti näitä kirjoja toissijaisina eli deuterokanonisina, mutta otti ne kuitenkin mukaan käännökseensä erottamatta niitä omaksi ryhmäkseen. Katolinen kirkko vahvisti lopullisesti Trenton kirkollis­kokouksessa vuonna 1546, että niillä on sama ohjeellinen arvo kuin muillakin Raamatun kirjoilla.
Protestanttisen suuntauksen reformoidut kirkot käyttävät apokryfisiä kirjoja tuskin lainkaan. Sen sijaan luterilaiset seuraavat Martti Lutherin neuvoa ja pitävät niitä hyödyllisinä, mutta eivät kanonisten kirjojen veroisina. Luther sijoitti apokryfiset kirjat "Vanhan testamentin" muiden kirjojen jälkeen otsikolla ”"Apokryfit. Toisin sanoen kirjat, joita ei tule pitää Pyhien Kirjoitusten vertaisina mutta jotka silti ovat hyödyllisiä ja hyviä lukea."” Niillä on Lutherin mukaan oma merkityksensä kirkossa ja "Raamatussa", vaikkei niitä ole otettu juutalaisten hepreankieliseen raamattuun.
Katolisen kirkon hyväksymät deuterokanoniset kirjat.
"Vanhan testamentin" apokryfikirjoja, jotka katolinen kirkko ja ortodoksinen kirkko ovat hyväksyneet deuterokanonisiksi, ovat seuraavat. Ne sisältyvät myös apokryfisten kirjojen osastoon Lutherin "Raamatussa" ja sen mukaisesti muun muassa niissä suomenkielisissä painoksissa, joissa ne ovat mukana, sekä myös englanninkieliseen "King James Bibleen".
Vulgata Clementinassa erillisenä liitteenä julkaistut kirjat.
Seuraavat kirjat on "Vulgata Clementinassa" sijoitettu erilliseksi liitteeksi. Ne sisältyvät myös "King James Bibleen", mutta Lutherin "Raamatussa" näistä on mukana vain "Manassen rukous". Ortodoksisessa "Raamatussa" "Kreikkalainen Esran kirja" on nimellä "Ensimmäinen Esran kirja". Lisäksi kirkko lukee kanoniseksi manassen rukouksen (osana "Oodien kirjaa").
Ortodoksisen kirkon lisäksi käyttämät deuterokanoniset kirjat.
Ortodoksinen kirkko käyttää katolisten deuterokanonisten kirjojen lisäksi myös seuraavia Septuagintaan kuuluvia kirjoja:
Muita apokryfikirjoja.
Muutamat kirkkokunnat lukevat tai ovat lukeneet Raamattuun kuuluviksi myös seuraavat kirjat. Näitä ei ole Vulgatassa, Septuagintassa eikä Lutherin Raamatussa tai esimerkiksi King James Biblessä.
Muuta Vanhan testamentin apokryfistä kirjallisuutta (pseudepigrafit).
Lisäksi Vanhan testamentin apokryfiseen kirjallisuuteen kuuluu joukko juutalaisia uskonnollisia kirjoituksia, joita rabbiininen juutalaisuus ei lue heprealaiseen raamattuun kuuluvaksi eikä mikään kirkkokunta Raamattuun kuuluvaksi.
Ilmestyskirjallisuutta:
Testamentteja:
Aadamista ja Eevasta kertovaa kirjallisuutta:
Uuden testamentin apokryfinen kirjallisuus.
"Uuden testamentin" apokryfiseen kirjallisuuteen kuuluu suuri joukko erilaisia varhaiskristillisiä kirjoituksia, jotka on jätetty "Uuden testamentin" ulkopuolelle. Suurin osa niistä on kirjoitettu vasta toisella vuosisadalla tai myöhemmin, jolloin varhaiskristillistä kaanonia on pidetty enimmäkseen vakiintuneena.
Sisällöltään ja lajityypiltään kirjoituksia on hyvin monenlaisia, aidoista opetusten kokoelmista ja kirjeistä aina selviin väärennöksiin, taruihin ja setiläisen gnostilaisuuden kirjoituksiin saakka. Aitoja ja yleisesti arvostettuja opetustekstejä ovat muun muassa apostolisten isien kirjoitukset, jotka sijoittuvat ajallisesti apostolien ja "Uuden testamentin" ajan jälkeen. Suuri osa "Uuden testamentin" apokryfeistä on kuitenkin pseudepigrafisia eli ne on jälkikäteen pantu jonkun tunnetun henkilön, yleensä apostolin, nimiin. Monet "Uuden testamentin" apokryfeistä on myöhemmin arvioitu paitsi väärennöksiksi myös harhaoppisiksi, koska ne sisältävät muun muassa gnostilaisia näkemyksiä kristinuskosta.
Apokryfiset kirjoitukset ovat syntyneet yleensä selvästi "Uuden testamentin" kaanoniin kuuluvia kirjoituksia myöhemmin. Apostolisten isien kirjoitukset ovat yleensä peräisin ensimmäisen ja toisen vuosisadan vaihteen ja toisen vuosisadan loppupuolen väliltä ja esimerkiksi gnostilaiset kirjoitukset toisen vuosisadan puolen välin ja 300-luvun väliltä.
Tunnetuimmat "Uuden testamentin" apokryfisistä kirjoista ovat "Jaakobin", "Nikodemuksen", "Pietarin" ja "Tuomaan evankeliumit", "Paavalin" ja "Johanneksen teot", pienet kertomukset Jeesuksen lapsuudesta, kuten "Tuomaan lapsuusevankeliumi", sekä monet apokalyptisista kirjoista, kuten muun muassa "Pietarin ilmestys".
Apostolien tekoja.
Teot, joiden kirjoittajana pidettiin aiemmin Leukiosta:
Muita tekoja:
Tuomaskirjallisuutta.
Nag Hammadin kirjaston tekstejä.
Sekalaisia gnostilaisia tekstejä.
Setiläisiä, valentinolaisia ja muita tekstejä (Nag Hammadi yms.)
Katkelmia.
Tunnettujen apokryfisten kirjoitusten lisäksi on löydetty pieniä tekstikatkelmia muutoin tuntemattomista teoksista. Merkittävimpiä katkelmia ovat:
Katso myös: Agrafa (kr. ”kirjoittamattomat”), neljän evankeliumin ulkopuolella säilyneet Jeesuksen sanat
Kadonneita teoksia.
Tunnettujen kirjoitusten lisäksi antiikin ajan lähteet mainitsevat useita kirjoituksia, joista ei ole säilynyt yhtään kopiota, mutta jotka todennäköisesti laskettaisiin apokryfisiin kirjoituksiin:
Aiheesta muualla.
Deuterokanoniset kirjat:
Muu apokryfinen kirjallisuus: