tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Niittysuohaukka

Niittysuohaukka ("Circus pygargus") on haukkoihin kuuluva lintulaji. Se on Suomessa harvinainen.
Koko ja ulkonäkö.
Niittysuohaukan pituus on 42–46 cm, siipien kärkiväli 115–125 cm ja paino 330–420 g.
Niittysuohaukkakoiraan höyhenpeite on harmaa päältä ja vaalea alta, siivenkärjet ovat mustat. Koiraan siivellä tummia raitoja ja vatsassa punaruskeaa viirutusta. Yleisolemukseltaan selvästi sinisuohaukkaa sirompi, pidempisiipisen oloinen ja hontelompi.
Naaras on ruskeasävyinen, kyynärsiivellä kulkee musta juova, ja kainalohöyhenissä on shakkiruutukuviointia. 
Nuori lintu muistuttaa eniten nuorta arosuohaukkaa, mutta kaulan sepel ei ole yhtä selvä, käsisiiven takareuna on tumma ja siiven alapinnan kuviointi erilainen. Sekä aro- että niittysuohaukan nuoret yksilöt eroavat nuoresta sinisuohaukasta viiruttoman rinnan, terävämmän käsisiiven ja siiven yläpeitinhöyhenten ruosteenruskean lautuman avulla.
Suohaukkojen erottaminen toisistaan voi olla erittäin vaikeaa, ja naaraslintuja ja nuoria on voitava tarkkailla pitkään, jotta määritys voisi olla varma. Hyvä perustuntemus petolinnuista ja suohaukkojen pukujen tarkka tunteminen on välttämätöntä.
Niittysuohaukan ääni on korkea "kjik-kjik-kjik". 
Levinneisyys ja elinympäristö.
Niittysuohaukka pesii laajalla alueella Keski-Euroopasta Aasiaan. Suomessa vakiintunut viime vuosina hyvin vähälukuiseksi pesimälajiksi (2–7 paria), näiden lisäksi harhailijoita tavataan joitain kymmeniä. Virossa lajia pesii 300–400 paria ja Ruotsissa noin 50 paria.
Se on muuttolintu, joka talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja Etelä-Aasiassa.
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Niittysuohaukan ohjeellinen arvo on 2018€.
Niittysuohaukka viihtyy avoimessa aurinkoisessa maastossa. Se elää yleensä alangoilla, mutta esiintyy Keski-Aasiassa jopa 1 500 metrin korkeudessa ja Afrikan talvehtimisalueillaan jopa 4 000 metrin korkeudessa.
Elintavat.
Niittysuohaukka saalistaa pieniä nisäkkäitä, liskoja ja lintuja. Myyrät ovat erityisen tärkeä ravinnonlähde paikallisesti hyvinä myyrävuosina. Se pesii korkeassa kasvillisuudessa maassa. Pesäpoikasia on usein vaarassa tuhoutua sadonkorjuun yhteydessä.
Nimi.
Tieteellinen nimi "Circus" tulee kreikan sanasta "kirkos." Kyseessä on monen antiikin kirjoittaman mainitsema myyttinen lintu, joka sai nimensä kaartelusta "(kirkos" = ympyrä). Lintu oli ilmeisesti kanahaukka. Lajinimi "pygargus" on munkkilatinaa ja muunnos Aristoteleen antamasta nimestä "pugargos", joka koostuu sanoista "puge" (perä) ja "argos" (valkoinen, loistava). Nimi viittasi petolintuun, jonka perä oli valkoinen, mikä sopii useaan lajiin.
Haarahaukka

Haarahaukka ("Milvus migrans") on laajalle levinnyt haukkalaji. Lajin nimesi Pieter Boddaert vuonna 1783.
Koko ja ulkonäkö.
Haarahaukan pituus on noin 55–60 cm ja sen siipien kärkiväli on 135–155 cm ja Naaras painaa noin 850 grammaa ja koiras 807 g. Lajin ääni muistuttaa lokkien kirkunaa, myös värisevää ”kui-i-i-i” ja joskus naukuvia ääniä.
Aikuiset ovat yleissävyltään tummanruskeita. Pää on muuta ruumista vaaleampi. Pyrstö on matalasti lovipäinen. Siiven yläpinnalla näkyy vaalea lautuma. Haarahaukat ovat pitkäsiipisiä ja lentävät laiskasti hieman mehiläishaukkaa muistuttavasti. Nuoret linnut ovat täplikkäitä ja vaaleampia kuin aikuiset. Poikaset ovat aluksi vaalean kellanruskeita, myöhemmin tummempia. Naaras on koirasta kookkaampi.
Levinneisyys.
Haarahaukka on yksi maailman laajimmalle levinneistä petolinnuista, sillä se pesii Etelä- ja Pohjois-Amerikkaa lukuun ottamatta kaikilla mantereilla. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 186 000 – 254 000 paria, joista 71 prosenttia Venäjällä, 14 prosenttia Ranskassa ja 7 prosenttia Espanjassa. On arvioitu, että Euroopan kanta muodostaa 9 prosenttia lajin koko maailman kannasta. Suomessa se on erittäin harvalukuinen pesimälaji (10–25 paria). Kanta painottuu Itä-Suomeen. Keväisin ja syksyisin nähdään joitakin kymmeniä harhailijoita. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa Saharan eteläpuolella. Eurooppalaiset haarahaukat muuttavat Afrikkaan pääasiassa Gibraltarin ja Sisilian kautta, harvemmin Bosporinsalmen kautta.
Elinympäristö.
Haarahaukka elää puoliavoimilla, metsäisillä mailla, usein järvien ja jokien läheisyydessä.
Lisääntyminen.
Soidinmenot ovat hyvin samanlaiset kuin muillakin suurilla petolinnuilla. Suomessa laji pesii touko–heinäkuussa itärajan tuntumassa kapealla vyöhykkeellä erämaaseuduilla. Pesä havupuussa, melko samanlainen kuin hiirihaukalla. Emot tuovat pesänvuorausaineksiksi kaikenlaisia jätteitä. Munia on 1–3. Ne ovat valkoisia, harvakseltaan ruskeapilkkuisia. Haudonta-aika vaihtelee suuresti ollen 26–38 päivää, keskimäärin noin kuukauden. Naaras hautoo enimmän ajan, koiras vain toisinaan. Naaras lämmittää poikasia niiden ensimmäisen elinviikon ajan ja koiras tuo niille ruokaa, jonka naaras pilkkoo ja jakaa poikasille. Viikon kuluttua myös naaras ryhtyy saalistamaan. Poikaset alkavat itse repiä saalista ja syödä oma-aloitteisesti 30–35 päivää vanhoina. Ne oppivat lentämään noin 42 päivän ikäisinä ja itsenäistyvät 6–7 viikon päästä.
Haarahaukka risteytyy toisinaan isohaarahaukan ("Milvus milvus") kanssa.
Ravinto.
Haarahaukan ravintoa ovat kalat, pikkueläimet, hyönteiset ja usein haaskat ja jätteet.
Ravinnon hankintaan liittyy todistettavaa älykkyyttä ja johdonmukaisuutta. Australiassa esiintyvän alalajin "M. m. affinis" eli aboriginaalien ”tulilinnun” ("karrkanj") on huomattu metsäpalojen aikaan kuljettavan palavia oksia levittäen maastopaloa. Tulipalon tarkoituksena on saada saaliseläimet juoksemaan tulta pakoon. Samalla se auttaa ihmistä kaskeamisessa. Lintua on pidetty pyhänä jo uniajalta.
Hiirihaukka

Hiirihaukka ("Buteo buteo") on keskikokoinen päiväpetolintu.
Koko ja ulkonäkö.
Hiirihaukka on 48–56 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 110–130 cm. Sillä on leveät siivet, paksu, lyhyt kaula sekä keskipitkä pyrstö. Rinta on keskiruskea, kainaloissa vaaleat laikut, muuten lintu on tummanruskea. Suomessa tavataan kahta alalajia. Läntinen buteo on kookkaampi ja tummempi. Itäinen vulpinus on hieman pienempi. Itäisen alalajin hiirihaukoilla on punertavan ruskea pyrstö ja muutoinkin väritys on vaaleamman tai punertavamman sävyinen. Alalajit risteytyvät keskenään ja välimuotoisia yksilöitä tavataan paljon. Sekä alapuolen valkoisen määrässä on muutoinkin paljon yksilökohtaista vaihtelua. Naaras on koirasta kookkaampi. Ne kaartelevat ja liitävät siivet loivassa V-asennossa.
Hiirihaukka on petolinnuksi äänekäs, ja se ääntelee erityisesti keväällä. Sen tavallisin ääni on naukuva "piijäh", jota kuulee enimmäkseen lennossa.
Vanhin suomalainen rengastettu hiirihaukka on ollut 26 vuotta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin oli tanskalainen 28 vuotta 9 kuukautta vanha hiirihaukka.
Levinneisyys.
Hiirihaukkaa tavataan pesivänä suuressa osassa Eurooppaa sekä Keski-Aasiassa. Talvehtivana sitä esiintyy lisäksi Lähi-idässä, Etelä-Intiassa, osissa Pohjois- ja Länsi-Afrikkaa sekä laajalla alueella Eteläisessä ja Itäisessä Afrikassa.
Suomessa hiirihaukan alalajia "buteo" tavataan maan etelä- ja länsiosissa ja alalajia "vulpinus" itä- ja keskiosissa. Suomessa hiirihaukkoja pesii 3 800 – 4 800 paria. Vuodesta 2010 alkaen hiirihaukka on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi lajiksi, koska sen kanta on taantunut merkittävästi 1980-luvulta lähtien. Suomessa pesivät "vulpinus"-alalajin hiirihaukat talvehtivat trooppisessa Afrikassa ja "buteo"-alalajin hiirihaukat Länsi- ja Itä-Euroopan välisellä vyöhykkeellä. Ahvenanmaalle jää säännöllisesti talvehtimaan joitakin "buteo"-alalajin yksilöitä, ja hyvinä myyrätalvina niitä talvehtii muuallakin Etelä-Suomessa.
Elinympäristö.
Hiirihaukka viihtyy vaihtelevassa maastossa, jossa on sekä aukeita peltoja tai soita että metsää. Rannikolla se suosii etenkin laajojen merenlahtien ja rehevien järvien tuntumassa olevia alueita.
Lisääntyminen.
Hiirihaukan pesä on tyypillisesti isossa puussa pellon tai suon laidassa, keskimäärin 10 metrin korkeudessa. Yleisin puulaji on kuusi, seuraavana mänty. Muninta voi alkaa jo huhtikuussa, tavallisesti toukokuussa. Munia on tavallisesti 2 tai 3, joskus jopa 5. Hyvinä myyrävuosina poikueet ovat isoja. Myyräkatovuonna pesintä saattaa jäädä väliinkin. Naaras hautoo noin 5 viikkoa. Poikaset oppivat lentämään noin 6 viikon ikäisinä. Haudonta-aikana linnut ovat arkoja, ja saattavat hylätä pesän ihmisen häirinnän takia.
Ravinto.
Hiirihaukan pääravintoa ovat pienet jyrsijät, mutta se syö myös matelijoita, sammakoita, linnunpoikasia, hyönteisiä ja jopa kastematoja.
Kaari (biologia)

Kaari () on eliöiden taksonomisen luokittelun hierarkiataso kunnan ja luokan välissä. Kaarta edustavan taksonin nimi on kasveilla "-phyta"-loppuinen, sienillä ja protisteilla "-mycota"-loppuinen ja prokaryooteilla "-bacteria"-loppuinen. 
Eläimillä kaarta vastaava luokittelutaso on pääjakso.
Kasvikuntaan kuuluvat seuraavat kaaret:
Näistä sarvi-, maksa- ja lehtisammalet kuuluvat sammalten ("Bryobionta"), sanikkaiset ja siemenkasvit putkilokasvien ("Tracheophyta") alakuntaan.
Kiljukotka

Kiljukotka ("Clanga clanga", syn. "Aquila clanga") on suuri petolintu. Se on noin 65 cm pitkä ja sen siipienväli on 160 cm. Vanha lintu on kokonaan lähes musta tai hyvin tummanruskea. Nuoret linnut ovat useimmiten myös hyvin tummia ja siiven peitinhöyhenissä on suuret valkoiset pisaratäplät. Kiljukotka muistuttaa hyvin paljon muita kotkia, erityisesti pikkukiljukotkaa.
Vanhin suomalainen rengastettu kiljukotka on ollut vähintään yhden vuoden ja 11 kuukautta vanha.
Levinneisyys.
Kiljukotka on levittäytynyt pohjoisesta Euroopasta aina Aasiaan saakka, talvehtii Kaakkois-Euroopassa, Keski-idässä ja Etelä-Aasiassa. Koko Siperian taigan halki yltävän levinneisyysalueensa ja vähäisen parimääränsä (maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan noin 3 000 paria) takia kiljukotka on luokiteltu maailmanlaajuisesti vaarantuneeksi lajiksi.
Muutamia harhailijoita tavataan Suomessa vuosittain. Suomessa laji on ollut ilmeisesti vielä sata vuotta sitten nykyistä runsaslukuisempi pesimälaji, vaikka lajista
tunnetaan vain runsaat 20 pesimähavaintoa. Vuoden 1919 jälkeen pesintä on varmistettu 1900-luvulla vain kahdesti, vuosina 1943 ja 1975. Laji ehdittiin jo tuomita Suomesta hävinneeksi vuoden 2000 uhanalaisuusarvioinnissa, mutta yllättäen vuonna 2005 yksi pari alkoi pesiä Pohjois-Pohjanmaalla.
Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 960 – 1 300 paria, joista 82 prosenttia eli 800 – 1 000 paria Venäjällä, 120–160 paria Valko-Venäjällä, 25–35 paria Ukrainassa, 12–15 paria Puolassa, 5–10 paria Virossa, 1–5 paria Liettuassa ja 0–1 paria Suomessa. 
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo; kiljukotkan ohjeellinen arvo on 6 728 euroa.
Elinympäristö.
Lintu elää kosteikko-, metsä- ja suoalueilla, joilta se metsästää pieniä nisäkkäitä, lintuja, matelijoita, sammakoita sekä kaloja.
Lisääntyminen.
Kiljukotkalla on suuri pesä puussa, johon se munii 1–2 munaa. Poikasista jää käytännöllisesti katsoen aina eloon ainoastaan vahvempi poikasten keskinäisen kilpailun takia.
Nimi.
Tieteellinen nimi "Aquila" (lat.) tarkoittaa kotkaa ja tulee mahdollisesti sanasta "aquilus" ("tummanvärinen"). Lajinimi "clanga" tulee kreikan sanasta "klange" ("meteli", "kalke").
Pääjakso

Pääjakso on eliöiden tieteellisen luokittelun toiseksi ylin taso. Vaikka pääjakso on varsin korkealla taksonomiassa, on olemassa pääjaksoja, joihin kuuluu vain vähän eliölajeja.
Kasvi- ja sienitieteessä pääjaksosta käytetään nimitystä kaari.
Godiva

Godiva (muinaisengl. "Godgifu" ’jumalan lahja’) eli Lady Godiva oli anglosaksinen aatelisnainen, joka legendan mukaan ratsasti 1000-luvulla alasti Coventryn kaupungin halki saadakseen aviomiehensä lopettamaan kaupungin asukkaiden raskaan verotuksen.
Tarinan mukaan Godiva oli Leofricin (968–1057), Mercian jaarlin ja Coventryn lääninherran, puoliso. Hän pyysi toistuvasti miestään alentamaan tukahduttavia veroja. Mies kieltäytyi kuitenkin itsepäisesti. Viimein hän kyllästyi vaimonsa aneluun ja lupasi täyttää toiveen, mikäli tämä ratsastaisi alastomana kaupungin katujen halki. Lady Godiva myöntyi, ja julistettuaan, että jokaisen asukkaan piti pysyä sisällä tai sulkea ikkunansa, hän ratsasti kaupungin halki ainoastaan pitkiin hiuksiinsa kietoutuneena.
Vain yksi coventrylainen ei totellut Lady Godivan määräystä: räätäli Tom. Hän porasi reiän kaihtimiensa läpi nähdäkseen Godivan ratsastavan ohi ja sokeutui näystä. Englannin kielessä "Peeping Tom" on tarinan seurauksena tirkistelijän synonyymi.
Lady Godivan puoliso piti lupauksensa ja lopetti raskaan verotuksen. Vaikka Godiva mainitaan henkilönä asiakirjalähteissä, hänen alaston ratsastuksensa on mitä todennäköisimmin vain legenda. Taiteessa Godivan ratsastus on ollut suosittu aihe.
Godivan juhlakulkue () on tämän legendaarisen ratsastuksen muistojuhla, jota vietettiin 31. toukokuuta 1678 lähtien osana Coventryn markkinoiden juhlintaa vuoteen 1826. Vuosien 1848 ja 1887 välisenä aikana se elvytettiin, ja sitä vietetään edelleen.
Tiedosto

Tiedosto () on tiedostojärjestelmään tallennettu joukko tavuja.
Tiedosto sisältää esimerkiksi tekstiä, musiikkia, kuvia tai tietokoneohjelman.
Suomen sanaa "tiedosto" ei sisälly vuonna 1966 valmistuneeseen Nykysuomen sanakirjaan. Se on kuitenkin ollut käytössä jo viimeistään vuonna 1969.
Tiedostojen tallentaminen.
Tiedosto on kokoelma tietoa, joka talletetaan massamuistille, joka on tyypillisesti haihtumatonta, eli tiedot säilyvät virran katkaisussa tai järjestelmän uudelleenkäynnistyksessä. Käyttäjän näkökulmasta tiedosto on pienin varausyksikkö loogisessa tallennuslaitteessa, eli tietoa ei voi tallettaa ilman sen sijoittamista tiedostoon. Tiedostot voivat olla tietokoneohjelmia tai käyttäjän dataa.
Useimmissa nykyisissä käyttöjärjestelmissä tiedosto on vain peräkkäin tallennettu joukko tavuja, ja siihen viitataan tiedostonimen avulla. Tiedoston tiedostomuodon tunnistaminen ja tiedon tulkitseminen ja sen käsittely jää kokonaan sovellusohjelmien vastuulle.
Täten käyttöjärjestelmä ei ota kantaa siihen sisältääkö tiedosto tekstiä, kuvaa vai ääntä ja käsittelee kaikkia tiedostoja samalla tavoin.
Tiedostojen tallennus massamuistiin tapahtuu tiedostojärjestelmän tasolla. Tiedostot järjestetään hierarkkisesti sisäkkäisiin hakemistoihin eli kansioihin, joista lueteltaessa muodostuu "hakemistopolku". Nimen lisäksi tiedostoon liittyvää välttämätöntä metatietoa on sen koko tavuina, sillä tiedosto sisältää sille ennalta määrätyn määrän tavuja. Tiedostoille voidaan määrittää myös omistaja ja eritasoisia käyttöoikeuksia.
Tiedostojen rakenne.
Unix-järjestelmissä tiedostot ovat yksiulotteinen joukko tavuja ilman tiettyä rakennetta.
On eräitä käyttöjärjestelmiä, joissa tiedosto voi olla yksinkertaista tavujen joukkoa rakenteellisempi. Tällainen on ainakin OpenVMS:n Files-11-tiedostojärjestelmä, jossa tiedosto voi koostua tietokannan tavoin määrätyistä tietueista, joissa voi olla useampia määrättyjä kenttiä. Toinen nykyisestä käytännöstä poikkeava käyttöjärjestelmä on CP/M, jonka tiedostoilla ei ole kokoa, vaan tietty määrä varattuja lohkoja. Tällöin sovellusohjelman pitää itse huolehtia siitä, ettei se lue tiedostoon kuulumatonta tietoa.
Tiedostojen laajempi käyttö.
Unixin merkittäviin ominaisuuksiin sen kehittäjien mukaan kuuluu hierarkkinen tiedostojärjestelmä ja yhteensopivat rajapinnat. Jälkimmäisestä seuraa käsite "kaikki ovat tiedostoja" ("Everything is a file"), jossa laitteita voitiin käsitellä tiedostojen kaltaisen rajapinnan kautta. Myöhemmin tätä on täsmennetty muotoon "kaikki ovat tiedostokahvoja", jossa tiedostokahva on yhdistävä tekijä.
Olav Tryggvason

Olav Tryggvason eli Olavi Tryggvenpoika (), (n. 964 – 9. syyskuuta 1000) oli Norjan kuningas vuosina 995–1000. Hänet tunnetaan myös nimellä Olav I.
Olav oli Tryggve Olafssonin ja Astrid Eiriksdatterin poika ja Harald Kaunotukan pojanpojanpoika.
Olav syntyi pian sen jälkeen, kun Harald Harmaaturkki oli surmannut hänen isänsä. Legendojen mukaan Olav pakeni äitinsä Astridin kanssa Kiovan ruhtinaan Vladimirin luo, jossa Olav sai viikinkisoturin koulutuksen. Vuonna 991 Olav liittyi viikinkijoukkoihin, jotka hyökkäsivät Englantiin. Viikingit pakottivat Englannin hallitsijan Ethelred Neuvottoman tuolloin maksamaan lunnaita. Ethelred joutui maksamaan lunnaita myös vuonna 994, jolloin Olav miehitti Englannin Tanskan kuninkaan Sven Haaraparran kanssa.
Olav oli maanpaossa kääntynyt jo kristityksi ja hänet konfirmoitiin Andoverissa vuonna 994 Ethelredin toimiessa hänen kummisetänään. Kuultuaan Haakon Sigurdinpoikaa vastaan nousseesta kapinasta Olav palasi Norjaan vuonna 995. Haakonin kuoltua Olav valittiin yksimielisesti kuninkaaksi. Pian valintansa jälkeen hän aloitti Norjan käännyttämisen kristinuskoon. Hänen vaikutusvaltansa ulottui kuitenkin vain rannikkoalueille ja läntisille saarille, eikä hän pystynyt vakiinnuttamaan kristinuskoa eikä hallintoa Norjassa. Olav pystyi silti viemään kristinuskon Shetlantiin, Färsaarille, Orkneysaarille, Islantiin ja Grönlantiin. Hän perusti vuonna 997 Trondheimin, josta tuli maan ensimmäinen pääkaupunki. Olav kaatui Svolderin taistelussa vuonna 1000.
Denver

Denver on Yhdysvaltojen Coloradon osavaltion pääkaupunki ja suurin kaupunki. Se sijaitsee osavaltion koillisosassa, laakealla Suurten tasankojen alueella noin kaksikymmentä kilometriä Kalliovuorista itään. Denverin asukasluku on noin 716 000 (2020); laajemmalla metropoli­alueella asuu yhteensä noin 2,7 miljoonaa asukasta. Kaupungissa on paljon elintarvike-, rauta- ja metalliteollisuutta. Denver on yksi Yhdysvaltojen aurinkoisimmista kaupungeista: aurinkoisia päiviä on vuodessa noin 300, mikä vertautuu hyvin esimerkiksi floridalaisiin ja kalifornialaisiin kaupunkeihin. Talvet kaupungissa ovat aurinkoisia vaikkakin kylmiä, koska mantereinen ilmasto ja kaupungin korkeus merenpinnasta aiheuttavat lämpötilojen alenemisen talviaikaan. Aspenin hiihtokeskus sijaitsee noin 160 kilometriä Denveristä länteen.
Denverin tunnetuin lempinimi "The Mile-High City" (mailin korkuinen kaupunki) viittaa kaupungin korkeuteen merenpinnasta, mikä on 1 609 metriä eli yksi maili. Korkeus johtuu kaupungin sijainnista tasankoalueella parinkymmenen kilometrin päässä Kalliovuorista. Eräs Denverin useista lempinimistä on "The Thin City", hoikkien kaupunki. Tämän lempinimen taustalla oli silloinen pienempi ylipainoisten osuus kuin muissa yhdysvaltalaisissa kaupungeissa, mitä selitetään erinomaisilla liikuntamahdollisuuksilla (muun muassa pyöräilyreitit ja laskettelumahdollisuudet) kaupungin läheisyydessä ja fyysisellä aktiivisuudella.
Historia.
Denver oli alkujaan turkismetsästäjien käyttämä kauppapaikka kahden joen yhtymäkohdassa. Vuoden 1859 kultaryntäyksessä se alkoi vähitellen kehittyä kaupungiksi. Äkkirikastunut kaupunki veti magneetin tavoin puoleensa onnenonkijoita ja lainsuojattomia, ja eräs tuon levottoman ajan kuuluisuuksia oli Buffalo Bill. Denverissä juhlitaan vuosittain helmikuussa Buffalo Billin syntymäpäivää. Villin Lännen päiviin voi tutustua Denverin historiallisessa museossa. Myös karjapaimenperinne elää kaupungissa. Tammikuussa vuodesta 1887 lähtien on Denverissä järjestetty maan mahtavin rodeo.
Maantiede.
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan kaupungin pinta-ala on 401,3 km² josta maata on 397,2 km² ja vettä 4,1 km². Veden osuus on 1,03 %. Denver sijaitsee yli puolitoista kilometriä merenpinnan yläpuolella. Denver sijaitsee Kalliovuorten lähettyvillä, mutta silti pysyy tasaisena kaupunkina. Kaupungin ympäristössä ei sijaitse lainkaan metsiä, vaan kaikki metsät ovat vuoristossa. Noin 10 kilometrin säteellä Pohjois-Denverin puolella on pelkkää peltoa ilman asutusta. Muutaman kilometrin jälkeen löytyy harvoin asutusta peltojen takaa.
Koulutus.
Kaupungissa toimii vuonna 1864 perustettu yksityinen yliopisto University of Denver. Yliopistossa oli vuonna 2007 perustutkinto-opiskelijoita 5 311 ja jatko-opiskelijoita 5 806. Muita tunnettuja yliopistoja ovat yksityinen Johnson &amp; Wales University ja katolinen Regis University. Myös Boulderissa sijaitsee suosittu oppilaitos. Yhdysvaltain ilmavoimat on yksi merkittävistä alueen kouluttajista.
Colorado Springs

Colorado Springs on kaupunki noin sata kilometriä Denveristä etelään Coloradon osavaltiossa Yhdysvalloissa. Asukasluku oli vuonna 478 961. Kaupunki sijaitsee Kalliovuorten itäreunalla 1 840 metrin korkeudessa merenpinnasta ja sen lähistöllä sijaitsee luonnonkaunis Pikes Peak -niminen vuorenhuippu. 
Historia.
Seutu on vanhastaan cherokee-intiaanien asuinalueella. Itse kaupungin perusti vuonna 1871 sisällissodan veteraani kenraali William Palmer. Seudulla vierailee vuosittain jopa kuusi miljoonaa turistia, ja turismin ohella merkittävin työnantaja on Yhdysvaltain ilmavoimat, jonka akatemia sijaitsee kaupungin läheisyydessä.
Väestö.
Kaupungin asukkaista 66,7 prosenttia on valkoisia, 18,4 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 6,54 prosenttia mustia. 95,8 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kaupungin väestön keski-ikä on 34,6 vuotta.
Dover

Dover on merkittävä satamakaupunki Englannissa kanaalin rannalla. "Dover" voi tarkoittaa myös seuraavia:
Katso myös.
Doveriin liittyvät myös seuraavat:
Markku Andersson

Markku Ensio Andersson (s. 27. maaliskuuta 1950 Tampere) on suomalainen kaupunginjohtaja ja kaupunkineuvos. Hän oli vuosina 2004–2015 Jyväskylän kaupunginjohtaja ja vuosina 1993–2004 Lappeenrannan kaupunginjohtaja.
Puoluekannaltaan Andersson on kokoomuslainen.
Koulutus.
Andersson valmistui ylioppilaaksi vuonna 1969 Tampereen normaalilyseosta ja opiskeli Jyväskylän yliopistossa yhteiskunta- ja kasvatustieteitä 1970-luvulla. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1972, yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1975 ja kasvatustieteiden maisteriksi vuonna 1978. Andersson promovoitiin Jyväskylän yliopiston kasvatustieteiden kunniatohtoriksi vuonna 2009.
Opiskeluaikanaan Andersson vaikutti eri luottamustehtävissä Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan edustajistossa sekä Hämäläis-Satakuntalaisen Osakunnan hallituksessa, isäntänä ja kuraattorina.
Ura.
Vuosina 1974–1975 Andersson työskenteli Etelä-Hämeen Nuorisoseurojen Liiton toiminnanjohtajana ja toimi vuodet 1975–1983 Jyväskylän yliopistossa tutkimusassistenttina sekä kasvatustieteiden tiedekunnan suunnittelijana ja tiedekuntasihteerinä.
Vuosina 1983–1988 Andersson oli Porin kaupunginsihteeri, 1989–1993 Tuusulan kunnanjohtaja ja 1993–2004 Lappeenrannan kaupunginjohtaja ennen siirtymistään Jyväskylän kaupunginjohtajaksi 27. syyskuuta 2004. Hän jäi eläkkeelle huhtikuun lopussa 2015.
Keväällä 2015 Andersson toimi selvityshenkilönä työ- ja elinkeinoministeriön hankkeessa, joka tutki seudullisten kehittämisyhtiöiden roolia työ- ja elinkeinopolitiikan toteuttamisessa.
Luottamustehtäviä.
Jyväskylän kaupunginvaltuustossa Andersson toimi 1977–1983 ja kaupunginhallituksessa 1981–1983. Vuosina 1993–2001 Andersson oli Suomen Kuntaliiton valtuuston jäsen, 2001–2009 valtuuston puheenjohtaja, 2009 hallituksen puheenjohtaja ja vuodesta 2010 varapuheenjohtaja.
Andersson toimi Lappeenrannan teknillisen yliopiston hallituksen jäsenenä 2002–2004 ja Jyväskylän yliopiston hallituksen jäsenenä 2005–2011. Hän on ollut Keski-Suomen Kauppakamarin hallituksen varapuheenjohtaja vuodesta 2005.
Andersson toimi Alvar Aalto Säätiön hallituksessa vuosina 2004–2009. Vuodesta 2006 hän on ollut Ilmasotakoulun killan valtuuskunnan puheenjohtaja. Vuodesta 2009 Andersson on ollut Finnagoran hallituksen jäsen ja Pro Ysitie -yhdistyksen hallituksen puheenjohtaja.
Tunnustuksia.
Sotilasarvoltaan Andersson on sotilasmestari (2003) ja suorittanut valtakunnallisen maanpuolustuskurssin nro 145 (1997). Hänelle myönnettiin sotilasansiomitali vuonna 2001.
Anderssonille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki vuonna 2001. Kaupunkineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 2014.
Kallahti

Kallahti () on osa-alue Helsingin Vuosaaressa. Alueella on lähinnä vuosina 1991–1999 rakennettuja kerrostaloja. Asukkaita Kallahdessa on 6 226 (31.12.2024), työpaikkoja 523 (31.12.2022) ja sen maapinta-ala on 1,95 neliökilometriä.
Kallahden alueeseen kuuluu myös virkistyskäytössä oleva Kallahdenniemi, joka on tärkeä henkireikä ja ulkoilualue lähistön asukkaille. Niemellä sijaitsee muun muassa Kallahdenharjun luonnonsuojelualue ja muutama muu suojeltu luontokohde, sekä suosittu uimaranta. Niemi kuuluu kokonaisuudessaan Helsingin Natura 2000 -alueisiin.
Kallahti rajautuu Kallvikinniemeä ja merialuetta lukuun ottamatta lännessä Meri-Rastilaan, pohjoisessa Vuotiehen, idässä Aurinkolahteen ja etelässä mereen. Kallvikinniemeä ympäröi lukuisat saaret. Merialue rajautuu koillisessa Aurinkolahteen ja Uutelaan, kaakossa Ulkosaariin, etelässä Villinkiin, ja lännessä Vartiosaareen ja Meri-Rastilaan.
Kallahden asukkaista 39,4 prosenttia oli ulkomaalaistaustaisia vuoden 2018 lopussa. Osuus oli kaikista Helsingin osa-alueista suurin.
Historiaa.
Kallahden alueella sijaitsi 1900-luvulla Sasekan tehtaita. Vuonna 1937 Saseka ja Lohjan kalkki osti Nordsjön kartanon hiekkamaat. Tehtaiden pääomistaja oli tuolloin vuorineuvos Petter Forsström.
Saseka teki hiekkatiiliä ja Siporex-kevytbetoniharkkoja Vuosaaressa oli kaikki, mitä tehdas tarvitsi: valtavat hiekkaesiintymät. Yritys menestyi hyvin. Se piti huolta työntekijöistään rakentamalla asuntoja ja järjesti palveluita.
Tehtaasta tuli paljon melua ja saastetta, joten 1940-luvun lopulla vanhat huvila-asukkaat alkoivat muuttaa pois alueelta.
Vuonna 1949 Sasekan alueella oli jo 700 asukasta. 
Työikäisen väestön äkillinen maaltamuutto ja pääkaupungin paheneva asuntokurjuus pakottivat päättäjät toimenpiteisiin. 1963 alkoi massiivinen uudisrakentaminen Vuosaaren keskiosiin, Sasekan maille. Kaupunki osti loputkin tehtaan alueet laajoine hiekkakuoppineen 1975. Sasekan toiminta loppui joulukuussa 1978, ja kaupunkisuunnittelijoille jäi vapaat kädet suunnitella Etelä-Vuosaarta.
Vuonna 1947 rakennettu ruokala, nykyinen Saseka-talo on ainoa tehtaasta jäljelle jäänyt rakennus. Se palvelee nyt lähiympäristön asuntoyhtiöiden omistamana toimintakeskuksena.
Luettelo yliopistoista

Tämä on luettelo yliopistoista maittain.
Eurooppa.
Central European University, Budapest ja Wien
Norja.
"Yliopistot":
"Valtiolliset korkeakoulut":
Ewald von Kleist

Paul Ludwig Ewald von Kleist (8. elokuuta 1881 Braunfels, Saksa – 13. marraskuuta 1954 Vladimir, Venäjä) oli saksalainen sotamarsalkka, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa ratsu-upseerina. Toisessa maailmansodassa hän johti Saksan 1. panssariarmeijaa. Sodan jälkeen hänet tuomittiin sotarikoksista Jugoslaviassa ja Neuvostoliitossa, missä hän kuoli vankilassa.
Elämä.
Upseerikokelaasta ensimmäiseen maailmansotaan.
Kleist aloitti vuonna 1900 sotilasuransa upseerikokelaana 3. kuninkaallisessa kenttätykistörykmentissä, ja hänet ylennettiin seuraavana vuonna luutnantiksi.
Kleist liittyi vuonna 1910 Hannoverin ratsuväenkouluun ja meni samana vuonna naimisiin Gisela Wachtelin kanssa. Kleist jatkoi opintojaan sittemmin Preussin sotakorkeakoulussa Berliinissä.
Kleist siirrettiin maaliskuussa 1914 ratsumestariksi 1. husaarirykmenttiin. Ensimmäisen maailmansodan alussa hän oli mukana itärintamalla Tannenbergin taistelussa. Kleist palveli 1915–1918 upseerina länsirintamalla.
Ylennyksiä sotien välisenä aikana.
Saksan asevoimat nimettiin vuonna 1920 Reichswehriksi. Kleistasti tuli 1923 Hannoverissa sijainneen ratsuväenkoulun opettaja. Hänet siirrettiin 1928 Breslauun 2. ratsuväkidivisioonaan. Kleist ylennettiin 1931 everstiksi, ja hänet nimettiin 9. jalkaväkirykmentin komentajaksi. Hänet ylennettiin 1932 edelleen kenraalimajuriksi ja 1936 ratsuväenkenraaliksi, jolloin hän sai komennettavakseen VIII armeijakunnan.
Hänet painostettiin eläkkeelle vuonna 1938 natsivastaisten mielipiteidensä vuoksi. Hänet kuitenkin kutsuttiin takaisin palvelukseen toisen maailmansodan syttymisen takia.
Toinen maailmansota.
Kleist oli salamasotataktiikan asiantuntija ja osallistui vuonna 1939 Puolan offensiiviin. Hän komensi moottoroitua XXII armeijakuntaa. Kleistin alaisuudessa panssariryhmään kuului vuonna 1940 kaikki Saksan panssaroidut divisioonat, kun Saksa hyökkäsi länteen. Samana vuonna hänet ylennettiin kenraalieverstiksi.
Kleist johti 1941 panssaroitua joukkoa, joka otti haltuunsa Belgradin. Operaatio Barbarossan alkuvaiheessa hän johti saksalaisten hyökkäystä Kiovaan ja edelleen läpi Ukrainan. Kleistin joukot valtasivat marraskuussa 1941 Rostov-na-Donun, mutta viikkoa myöhemmin Semjon Timošenko onnistui saamaan takaisin kaupungin hallinnan vastahyökkäyksensä ansiosta.
Kleist sai 1942 johtavakseen vastaperustetun 1. panssariarmeijan. Kleist vei joukkonsa Kaukasuksen esivuoriston halki, mutta joutui perääntymään selvittyään täpärästi motituksesta.
Kleist ylennettiin sotamarsalkaksi vuonna 1943. Hänet vapautettiin tehtävistään maaliskuussa 1944 määrättyään Adolf Hitlerin käskyjen vastaisesti 8. armeijan perääntymään tilanteessa, jossa oli ollut vaara, että se joutuisi venäläisten tuhoamaksi.
Yhdysvaltalaiset joukot vangitsivat Kleistin vuonna 1945 ja lähettivät hänet Jugoslaviaan. Siellä hänet tuomittiin seuraavana vuonna sotarikoksista 15 vuoden vankeusrangaistukseen. Vuonna 1948 hänet luovutettiin Neuvostoliittoon, jossa hänet tuomittiin elinkautiseen. Hän kuoli Vladimirovkan vankilassa vuonna 1954.
Luettelo kenraaleista

Tämä on epätäydellinen luettelo kenraaleista.
Itävalta.
Toisen maailmansodan aikana palvelleita itävaltalaiskenraaleja löytyy luettelosta natsi-Saksan kenraaleista.
Saksa.
Ks. Luettelo natsi-Saksan kenraaleista
Suomi.
Ennen itsenäisyyttä kenraaliksi ylennetyt.
.Katso myös
M/S Mega Victoria

M/S Mega Victoria (aik. M/S "Amorella") on Corsica Ferries -varustamon matkustaja-autolautta. Laiva on rakennettu vuonna 1988 Brodosplitin telakalla Jugoslaviassa Splitissä (nyk. Kroatiassa) Viking Line -konserniin kuuluvalle SF Line Ab -osakasvarustamolle. Laivan pituus on 169,4 metriä, leveys 27,6 metriä ja suurin syväys 6,35 metriä. Laivan koneet tuottavat 24 000 kilowatin tehon ja 20,5 solmun maksiminopeuden.
M/S "Mega Victoria" on M/S "Isabellen", M/S "Gabriellan" ja M/S "Crown Seawaysin" sisaralus. "Mega Victoriaan" mahtuu 2 480 matkustajaa, ja hyttipaikkoja on 1 946 hengelle. 4,7 metriä korkealle autokannelle mahtuu 450 henkilöautoa tai noin 50 rekkaa. Laivan jääluokitus on 1A Super.
Viking Line ilmoitti elokuussa 2022 myyvänsä M/S "Amorellan" Corsica Ferriesille. Laivan uudeksi nimeksi tuli M/S "Mega Victoria". "Amorellan" viimeinen kaupallinen lähtö Itämerellä oli 17. syyskuuta 2022 Tukholma–Helsinki-välillä.
Käyttöhistoria.
"Amorellan" tilaaja oli Viking Line -konserniin kuuluva SF Line Ab, joka alkoi liikennöidä aluksella Turku–Maarianhamina–Tukholma-reitillä lokakuussa 1988. Laivan oli tarkoitus aloittaa reitillä jo keväällä 1988, mutta laiva valmistui puoli vuotta myöhässä, koska telakka kärsi muun muassa valuuttapulasta eikä saanut hankituksi rakennusmateriaaleja. Laivan omistus rekisteröitiin vuonna 1995 Viking Line Ab:n nimiin.
"Amorella" liikennöi lähes koko historiansa ajan vakituisesti linjaa Turun ja Tukholman välillä lukuun ottamatta paria muutaman päivän tai yhden viikon mittaista vierailua Helsinki–Maarianhamina–Tukholma-reitillä. "Amorellan" pareina Turun ja Tukholman välisellä reitillä ovat olleet M/S "Viking Sally", M/S "Kalypso", M/S "Rosella", M/S "Cinderella", M/S "Isabella" ja M/S "Viking Grace". Alus väistyi Helsinki–Maarianhamina–Tukholma-reitille, kun vastavalmistunut uusi M/S "Viking Glory" korvasi sen Turun reitillä keväällä 2022. "Amorella" aloitti liikenteen Helsingistä Maarianhaminan kautta Tukholmaan 1. huhtikuuta 2022. Helsinki–Tukholma-reitillä sen linjaparina oli M/S "Gabriella".
Myynti.
Viking Line ilmoitti tammikuussa 2017 myyvänsä M/S "Amorellan" Kiinasta tilattavan ja joulukuussa 2021 valmistuneen aluksen, M/S "Viking Gloryn" tieltä. Elokuussa 2021 uutisoitiin Viking Linen laittaneen "Amorellan" myyntiin.
Viking Line ilmoitti lehdistötiedotteessaan 5. elokuuta 2022 myyvänsä M/S "Amorellan" ranskalais-italialaiselle Corsica Ferries SAS -varustamolle 19,1 miljoonalla eurolla. Alus siirtyisi uudelle omistajalle lokakuun aikana. Aluksen henkilökunnalle pyrittiin löytämään työpaikkoja Viking Linen muilta aluksilta. Helsinki–Maarianhamina–Tukholma-reitin liikennöintiä oli tarkoitus jatkaa yhdellä aluksella. "Amorella" saapui Helsinkiin viimeisen kerran 18. syyskuuta 2022.
Kansikuvaus.
Tiedot ovat Viking Linen ajoilta.
Hytit.
"Viking Gracen" myötä Viking Line on muuttanut hyttiluokkien nimet perinteisistä kirjain-numerolyhenteistä uusiin kuvailevampiin nimiin. Nimet on muutettu hiljalleen myös muilla Viking Linen aluksilla. Kaikissa hyteissä Budget-luokkaa lukuun ottamatta on WC ja suihku.
ASCII-taide

ASCII-taide eli "ASCII-grafiikka" on ASCII-merkistöllä tehtyä kuvataidetta. Se voi olla yhdellä rivillä oleva, muutamista merkeistä koostuva pieni kuva kuten hymiö, mutta myös satoja rivejä pitkä, todella monen merkin uurastus. Merkkigrafiikkaa on käytetty ja käytetään edelleen merkkipohjaisissa viestintäjärjestelmissä, kuten BBS:t, uutisryhmät, sähköposti, IRC ja SMS-tekstiviestit, joskin graafisen WWW:n yleistyminen on vähentänyt huomattavasti sen käyttöä ja arvostusta.
ASCII-grafiikan edeltäjänä voidaan pitää Baudot-koodia käyttäville kaukokirjoitinlaitteille tarkoitettua merkkigrafiikkaa, jota kutsutaan radioamatööripiireissä RTTY-grafiikaksi. 
BBS-järjestelmissä suosittu ANSI-grafiikka käytti ANSI X3.64 -päätteenohjaus­standardiin ja sen laajennuksiin kuuluvia päätteenohjauskoodeja mm. värien vaihtamiseen, mikä IBM PC -yhteensopivien laajempaan CP437-merkistöön yhdistettynä mahdollisti huomattavasti perinteistä ASCII-grafiikkaa näyttävämmät kuvat.
ASCII-grafiikkaa tehdään yleensä jollakin teksti- tai merkkieditorilla. On myös olemassa ohjelmia, jotka muuttavat bittikarttakuvia ASCII-grafiikaksi, mutta näiden ohjelmien tulosteita eivät kaikki pidä varsinaisena tai ”oikeana” ASCII-taiteena. Mainitsemisen arvoinen on joka tapauksessa avoimeen lähdekoodiin perustuva aalib-kirjasto, jolla voi esimerkiksi katsella elokuvia ASCII-merkeiksi muutettuna MPlayerillä. Uudempi samaa ideaa käyttävä ohjelmakirjasto on libcaca, joka tukee värillistä ASCII-grafiikkaa.
Lisäksi on olemassa joitain ohjelmia, jotka luovat ASCII-taidetta syötteenä annetusta tekstistä (System V:n banner-ohjelma, figlet, toilet, cowsay). On olemassa myös ohjelmia ASCII-taiteen piirtämiseen tai tekemiseen esimerkkinä PabloDraw.
Esimerkkejä.
figlet-ohjelman tuloste:
cowsay:
Hypnotoad:
Seldžukit

Seldžukit olivat turkkilaiskansa, joka saapui ensimmäisenä turkkilaiskansana Vähään-Aasiaan 1000-luvun alussa Keski-Aasiasta. He tekivät turkkilaiskansoista Vähän-Aasian mahtitekijän.
Valtakunnan synty.
Seldžukit olivat aluksi Keski-Aasiassa yksi 24 oğuz-heimosta ja heidän asuinalueensa oli Syr-Darjan alajuoksulla. Nimi seldžukki on peräisin heimon oletetusta esi-isästä. Bysanttilaiset kirjasivat muistiin heimon saapumisen levottomaan Armeniaan vuonna 1016. Heimopäällikkö Toğrul Beg valtasi Pohjois-Persian 1040-luvulla voitettuaan vuonna 1040 Dandanaqanin taistelussa Ghaznavidien valtakunnan ja alkoi sitten laajentaa aluettaan länteen. Seldžukkisulttaani Alp Arslan löi vuonna 1071 Manzikertin taistelussa Bysantin joukot ja nousi hallitsevaan asemaan koko Anatoliassa. Voiton seurauksena seldžukkiheimon yksi haara perusti Rūmin sulttaanikunnan. Alp Arslanin pojan Malik Shah I:n aikana valtakunta laajeni käsittämään Keski-Aasiaan asti ulottuvan alueen.
Seldžukkien kulttuuri.
1200-luvulla seldžukkien suurvaltakunnasta oli jäljellä enää Rūmin sulttaanikunta. Samaan aikaan seldzukkikulttuuri oli huipussaan, ja sulttaanikunta laajeni edelleen etelään Antalyan ja Sinopen alueille sekä pohjoisessa Trapezuntin maakuntaan. Seldžukit jättivät jäljen Turkin arkkitehtuuriin ja erityisesti Konyan kaupunkiin. Heidän usein kahdeksan- tai kymmenkulmaiset rakennuksensa muistuttivat paimentolaistelttaa, ja niitä koristivat puukaiverrukset tai stukko- ja kivityöt. Sisäosissa käytettiin fajanssikaakeleita, joista myöhemmin kehittyi turkkilainen kaakelikoristelu. Moskeijoissa käytettiin kaakeliin maalattuja tai marmoriin kaiverrettuja Koraanin lauseita. Elinkeinoelämän vilkastuminen oli huomattavaa, sillä valtakunta rohkaisi viljelijöitä maataloustuotteiden kauppaamiseen. Turkin kielestä tuli 1400-luvulle mennessä koko Anatolian hallitseva kieli. Konyassa vaikutti myös Dzalaladdin Balkhi-Rumi (1207–1273), jota pidetään suufilaisen Mevlevi-veljeskunnan perustajana. Sen derviššit kehittivät tanssirituaalin, jossa pyörimällä hankkiudutaan uskonnolliseen hurmokseen.
Mongolivalta.
Aasiasta levittäytyneet mongolit valtasivat Erzurumin vuonna 1242 ja samana vuonna he löivät Kay Khosraun II:n johtaman seldžukkien armeijan Kuzadagissa. Mongolien jäljiltä Vähä-Aasia jakautui pieniin emiraatteihin, jotka puolestaan kukistuivat, kun Pohjois-Fryygian Osman I laajensi aluettaan ja perusti Osmanien valtakunnan. Osmanin joukkoja kutsuttiin osmaneiksi. Englanninkielisessä maailmassa käytetään nimitystä "ottomaanit", mutta molemmat sanat tulevat arabialaisesta nimestä "Uthman".
Teoria

Teoria on mietiskelevä ja rationaalinen tyyppi abstrahoidusta tai yleistävästä ajattelusta, tai sellaisen ajattelun lopputulos. Riippuen asiayhteydestä, lopputulokseen voi esimerkiksi sisältyä yleistäviä selityksiä siitä miten luonto toimii. Sanalla on juuret muinaiskreikassa, mutta nykyisessä käytössä se on ottanut ylleen useita läheisiä merkityksiä. Teoria ei ole sama asia kuin hypoteesi. Teoria tarjoaa selittävän kehyksen jollekin havainnolle. Selityksen oletuksista seuraa joukko mahdollisia hypoteeseja, joita voi testata. Teoria voi näin saada tukea tai tulla haastetuksi.
Teoria voi olla "normatiivinen" (tai ohjaileva), tarkoittaen postulaatiota siitä miten asian tulisi olla. Se tarjoaa “päämääriä, normeja ja standardeja”. Teoria voi myös olla yhtenäinen tietojen järjestelmä, joka voi olla osa tai irrallinen erityisistä selittävistä malleista. Esimerkiksi matematiikassa teoria tarkoittaa samaan asiakokonaisuuteen liittyvien, oikeiksi todistettujen lauseiden kokoelmaa. Teorisoimisella tarkoitetaan tämänkaltaisen yhtenäisen tietojen järjestelmän kehittämistä.
Kuten jo Aristoteleen määritelmissä, teoria on usein vastakkain "käytännön" ("praxis", "πρᾶξις") kanssa. Puhtaaseen teoriaan ei sisälly mikään muu tekeminen kuin se itse. Klassinen esimerkki “teorian” ja “käytännön” erosta löytyy lääketieteestä: Lääketieteelliseen teoriaan kuuluu pyrkimys sairauksien luonteiden ja aiheuttajien ymmärtämiseen, kun taas lääketieteen harjoittamiseen kuuluu pyrkimys tehdä ihmisistä terveitä. Nämä kaksi asiaa liittyvät toisiinsa, mutta voivat olla itsenäisiä. On mahdollista tutkia sairauksia ilman, että parantaa yhtäkään potilasta ja on mahdollista parantaa potilas ilman, että tietää miten parantava tekijä toimi.
Modernissa tieteessä, sanalla “teoria” viitataan tieteelliseen teoriaan, joka on hyvin perusteltu selitys ilmiölle. Selitykseen on saavuttu tavalla, joka on yhteneväinen tieteellisen menetelmän kanssa ja täyttää modernin tieteen kriteerit. Tieteelliset teoriat ovat muotoiltu niin, että kuka tahansa kyseisellä tieteen alalla on asemassa ymmärtämään ne ja joko esittämään empiirisen tuen (”verifioinnin”) tai empiirisen vastaväitteen (”falsifioinnin”) nille. Tieteelliset teoriat ovat luotetuin, täsmällisin ja kattavin tieteellisen tiedon muoto. Tämä eroaa suuresti “teoria” -termin yleisestä käytöstä, joka viittaa siihen, että jokin on perusteeton ja spekulatiivinen. Tieteelliset teoriat ovat erillään hypoteeseista, jotka ovat empiirisesti koeteltavissa olevia konjektuureja, ja tieteellisistä laeista, jotka ovat kuvailevia selostuksia siitä, miten luonto käyttäytyy tietyissä olosuhteissa.
Guantanamo Bayn laivastotukikohta

Guantanamo Bayn laivastotukikohta (, lyh. GTMO tai Gitmo) on 116 neliökilometrin kokoinen Yhdysvaltain laivaston tukikohta Kuuban saarella Guantánamonlahden rannikolla, lähellä Guantánamon kaupunkia.
Historia.
Tukikohta perustettiin 1898 Yhdysvaltain otettua Kuuban hallintaansa sodassa Espanjaa vastaan. Yhdysvallat vuokrasi tukikohdan 1903 itsenäistyneeltä Kuuban valtiolta 2000 kultadollarilla vuodessa (nykyrahassa noin 40000 USD). Sopimus tehtiin vuoden 1903 perustuslain lisäyksen nojalla, johon Kuuban oli suostuttava miehitysjoukkojen poistamiseksi maasta. Lisäys teki Kuuban itsenäisyydestä lähinnä nimellisen ja sitä vastustettiin monissa kansannousuissa, jotka Yhdysvaltain armeija kukisti lisäyksen suomalla oikeudella.
Kuuban vallankumouksen jälkeen.
Fidel Castro nousi Kuubassa valtaan vuonna 1959 ja seuraavasta vuodesta lähtien Kuuba on kieltäytynyt vastaanottamasta maksuja. Tästä on yksi poikkeus: yksi Yhdysvaltain lähettämä šekki kuitattiin vuonna 1959, kun Yhdysvaltojen ja Kuuban välit olivat vielä nimellisesti kunnossa, mutta Castron mukaan kyseessä oli erehdys. Castro ei ole halunnut šekkejä kuittaamalla halunnut tunnustaa sopimuksen laillisuutta. Vuoden 1969 jälkeen Kuuban hallitus on väittänyt näkemyksensä perustuvan 1969 solmittuun valtiosopimusoikeutta koskevaan Wienin yleissopimukseen, mikä muun muassa pitää pakolla tai uhalla tehtyjä sopimuksia laittomina. Sopimuksen 4. artiklassa kuitenkin todetaan, ettei sopimus ole retroaktiivinen, eikä koske kansainvälisiä sopimuksia, jotka on solmittu ennen Wienin yleissopimuksen voimaantuloa sopimukseen liittyneissä maissa.
Sopimuksessa ei ole erikseen mainittu, milloin se tulee päätökseen. Tästä voidaan kuitenkin päättää, mikäli Kuuba ja Yhdysvallat sopivat asiasta erikseen.
Yhdysvalloilla ja Kuuballa on sopimus, jonka mukaan Yhdysvallat palauttaa tukikohtaan loikanneet henkilöt Kuubaan, ja Kuuba palauttaa Yhdysvalloista paenneet henkilöt, jotka ovat syyllistyneet rikoksiin tukikohdan alueella. Kuuban hallinto on katkaissut veden tukikohdasta ja pakottanut sen valmistamaan oman juomavetensä. Tukikohdassa on töissä muutama kuubalainen, jotka ylittävät tukikohdan rajan töihin mennessään, mutta Kuuba ei salli uusien työntekijöiden palkkaamista Kuubasta.
Stamford Bridgen taistelu

Stamford Bridgen taistelu tai Stamfordin sillan taistelu käytiin Stamford Bridgessä Yorkshiressa 25. syyskuuta 1066 Englannin kuninkaan Harald Godwininpojan ja Norjan kuninkaan Harald Ankaran välillä. Englantilaiset voittivat taistelun, ja Harald Ankara sai surmansa.
Taustaa.
Harald Ankara oli liittoutunut Harald Godwininpojan veljen, Northumbrian jaarlin Tostigin kanssa. Kovaotteisesti hallinnut Tostig oli karkotettu Northumbriasta Flanderiin. Katkeroitunut Tostig halusi syöstä veljensä vallasta, joten hän liittoutui Harald Ankaran kanssa, joka myös tavoitteli Englannin kruunua.
Vahvuudet ja taistelun ennakkoasetelma.
Harald Ankaran kokoamassa viikinkilaivastossa oli arviolta noin 300 laivaa ja 10 000–12 000 miestä. Harald nousi maihin Tynen suun lähellä 8. syyskuuta 1066, ja laivastoon liittyi noin 12 Tostigin laivaa. Hyökkääjät purjehtivat etelään, ryöstivät Clevelandin ja rantautuivat Ricalliin Ousejoelle lähelle Yorkia. Muutama päivä ennen Stamford Bridgen taistelua 20. syyskuuta Harald Ankara ja Tostig löivät kaksi englantilaista jaarlia Fulfordin taistelussa.
Harald Godwininpoika sai Lontooseen 19. syyskuuta tiedon viikinkien ja Tostigin hyökkäyksestä. Hän kokosi armeijan ja marssi pikaisesti pohjoiseen. Sillä välin Harald Ankara oli valloittanut Yorkin. 
Harald Godwininpojan marssi kohti pohjoista oli huomattavan nopea, minkä lisäksi hän onnistui kokoamaan juuri hajottamansa armeijan uudestaan matkan varrella. Haraldin joukot marssivat yli 300 kilometriä viidessä päivässä ja onnistuivat vieläpä yllättämään norjalaiset. Englantilaisten joukkojen vahvuus oli noin 15 000 miestä. 
Harald Godwininpojan armeija saapui Tadcasteriin Yorkin lähelle 24. syyskuuta maahantunkeutujien yllätykseksi. Taistelupaikaksi Harald Godwininpoika valitsi Derwentjoen itäpuolella olleen niityn, jolle johti puinen silta nimeltään Stamford Bridge.
Taistelu ja sen merkitys.
Seuraavana päivänä englantilaiset löivät valmistautumattomat maahantunkeutujat perinpohjaisesti, ja Harald Ankara ja Tostig saivat surmansa. Joki oli taistelun jälkeen ruumiita täynnä, ja Harald Ankaran veljen Olafin johtamat pakenemaan päässeet viikinkijoukkojen rippeet mahtuivat vain 24 laivaan. Viikinkejä kaatui noin 6 000, englantilaisia noin 5 000.
Stamford Bridgen taistelua pidetään viikinkiajan loppuna, mutta se heikensi myös Englantia hallinneita anglosakseja. Vain kolme päivää myöhemmin 28. syyskuuta Normandian herttua Vilhelm nousi maihin eteläisessä Englannissa, ja Harald Godwininpojan oli marssittava takaisin väsyneen armeijansa kanssa kohdatakseen hänet. Harald kukistui 14. lokakuuta käydyssä Hastingsin taistelussa, minkä seurauksena normannit valloittivat Englannin.
Kovalenttinen sidos

Kovalenttinen sidos ("co"- ’yhteinen’, valenssi) on kemiallinen sidos, jossa atomit jakavat elektroneja keskenään, kun niiden atomiorbitaalit yhdistyvät muodostaen molekyyliorbitaalin. Atomien välille syntyvä sähkömagneettinen vetovoima pitää molekyylin koossa. Kovalenttinen sidos voi olla pooliton tai kahden elektronegatiivisuudeltaan erilaisen atomin välille muodostuva poolinen sidos, jossa elektronit ovat jakautuneet epätasaisesti atomien välillä.
Usein kovalenttinen sidos yhdistää vain muutamia atomeja yhdeksi molekyyliksi. Näin on laita muun muassa vety-, typpi-, happi- ja vesimolekyyleissä sekä yleensä orgaanisissa yhdisteissä. Mutta on myös aineita, jossa kokonaista kidettä pitävät koossa atomien väliset kovalenttiset sidokset. Sellaiset aineet ovat sidoksen voimakkuuden vuoksi yleensä erittäin kovia, ja niiden sulamispiste on hyvin korkea. Sellaisia ovat esimerkiksi pii, kvartsi ja timantti.
Atomeilla on taipumus jakaa elektronit niin, että niiden uloimmat elektronikuoret täyttyvät. Sidokseen osallistuvat siis vain uloimmalla kuorella olevat valenssielektronit. Useimmiten kovalenttinen sidos syntyy sellaisten atomien välille, joilla on likimain samansuuruinen elektronegatiivisuusarvo. Kovalenttinen sidos voi olla yksin-, kaksin- tai kolminkertainen. Kolminkertainen kovalenttinen sidos sisältää näistä eniten energiaa. Siten asetyleeni eli etyyni palaa kuumemmalla liekillä kuin etaani (maakaasun komponentti), mikäli happea on riittävästi. Samoin molekyylistä typpeä (kaksi typpiatomia kiinnittyneenä kolmoissidoksella) on vaikeampaa hajottaa kuin molekyylistä happea (kaksi happiatomia kiinnittyneenä kaksoissidoksella). Erityyppisillä kovalenttisilla sidoksilla on suuri merkitys orgaanisen kemian synteeseissä.
Kovalenttista sidosta merkitään yhdistämällä atomien kemialliset merkit pisteillä tai viivoilla. Esimerkiksi etaanin (CH3-CH3) kaavassa viiva kuvaa hiiliatomien yhteistä elektroniparia. Eteenissä (CH2=CH2) hiiliatomit jakavat kaksi elektroniparia, eli ne muodostavat kaksoissidoksen.
Ionisidos

Ionisidos on vahvan sähköisen vetovoiman ilmentymä, jota esiintyy negatiivisten ja positiivisten ionien välillä. Ionisidosten muodostamaa yhdistettä kutsutaan ioniyhdisteeksi tai suolaksi. Sidosta pidetään yleensä ionisidoksena, kun sen ioniluonne on yli 50%. Tämä tapahtuu, kun sidoksen atomien elektronegatiivisuusero on vähintään 1,7 (Paulingin asteikolla) tai sitä suurempi. Pienemmällä ioniluonteella ja elektronegatiivisuuserolla kyseessä on (vaihtelevissa määrin poolinen) kovalenttinen sidos. Selvää rajaa kovalenttisen sidoksen ja ionisidoksen välillä ei kuitenkaan ole, koska sidoksen ioniluonne kasvaa asteittain elektronegatiivisuuseron kasvaessa. Ionisidos on vahva sidostyyppi, mistä johtuen ioniyhdisteillä on korkeat sulamis- ja kiehumispisteet.
Ionisidos muodostuu elektropositiivisen metallin ja elektronegatiivisen epämetallin tai moniatomisen ionin välille. Moniatominen ioni on muodostunut kovalenttisin sidoksin toisiinsa liittyneistä atomeista. Elektronegatiivisempi osapuoli vetää sidoselektroneja niin voimakkaasti puoleensa, että ne käytännössä siirtyvät sille kokonaan. Tällöin elektropositiivinen ioni (kationi) saa positiivisen varauksen ja elektronegatiivinen ioni (anioni) puolestaan negatiivisen varauksen.
Ioniyhdisteessä jokainen ioni pyrkii saamaan lähelleen mahdollisimman monta erivarauksista ionia ja pitämään samanvarauksiset ionit mahdollisimman etäällä. Tästä seuraa, että ioniyhdiste kiteytyy sopivissa olosuhteissa säännölliseksi kolmiulotteiseksi hilarakenteeksi, ionihilaksi. Ionihila pysyy koossa sähköisten vetovoimien vaikutuksesta.
Hyvä esimerkki suolasta on natriumkloridi eli ruokasuola. Se koostuu Na+- ja Cl--ioneista, joiden elektronegatiivisuusero on 2,1. Natriumkloridilla on kuutionmuotoinen ionihila, jossa kukin kloridi-ioni sitoutuu kuuteen natriumioniin ja kukin natriumioni vastaavasti kuuteen kloridi-ioniin.
Kiteiset ioniyhdisteet ovat yleensä heikkoja sähkönjohteita, sillä niillä ei ole vapaita varauksenkuljettajia, kuten elektroneja. Sen sijaan suolojen vesiliuokset ja sulatteet johtavat usein hyvin sähköä.