Lukijaisuus

Lukijaisuus eli lukijat, ruotsiksi "läsare", on Ruotsin Norlannissa noin vuonna 1740 alkunsa saanut kirkon sisällä toiminut herätysliike. Liike sulautui 1800-luvulla osin lestadiolaisuuteen. Myös roseniolaisuus on peräisin lukijaisuudesta. Liikkeen juuret ovat Saksasta tulleessa pietismissä ja herrnhutilaisuudessa. Lukijaisuus vaikutti Ruotsissa vuosina 1750–1900.&lt;ref name="Nationalencyklopedin/12/560"&gt;Nationalencyklopedin, osa 12, , sivu 560&lt;/ref&gt; 1850-luvulla "läsare" oli Ruotsissa yleinen nimitys kaikille kansanherätyksille.
Liikkeen historiaa.
Saksan kirkon sisällä syntyneet herätysliikkeet säteilivät vaikutustaan Ruotsiin. 1740-luvulla herrnhutilaisuus koki voimakkaan leviämisen Ruotsissa. Liike levisi Norlantiin vuonna 1770 aina Norrbottenin rannikolle, Uumajaan, Piitimeen ja Tornioon saakka. Tiettävästi ensimmäisen kerran tästä uskonnollisesta liikehdinnästä käytti nimitystä lukijaisuus lehtori Anders Knös vuonna 1761.
Nimitys lukijaisuus tulee siitä, että liikkeen kannattajat ajattelivat tavallisellakin ihmisellä olevan oikeus tutkia Raamattua ja muita uskonnollisia kirjoja ilman papin koulutusta. Papit eivät tästä pitäneet, vaan yrittivät estää liikkeen leviämisen. Liike oli maallikkojohtoinen, mutta myös kirkossa viroissa toimivia lukijaisia oli, esimerkiksi kappalainen Mårten Thunberg 1760-luvulla&lt;ref name="Otavan Iso tietosanakirja5/854"&gt;Otavan Iso tietosanakirja, osa 5, 2. p., Otava, 1964, palsta 854&lt;/ref&gt;, pastori Pehr Erik Bylund ja pastori Pehr Brandell 1800-luvulla. Myös maallikot toimivat lukijaisuudessa, esimerkiksi talonpojat Olof Palmgren 1800-luvun alussa ja Per Ersson ja Johan Riström 1840-luvulla.
Lukijaisuus hajaantui separaation aikakautena 1820-luvulla erimielisyyksien takia, ja hektisen ekspansion kausi päättyi 1830-luvulla. 1800-luvun alussa Ruotsissa vaikutti viisi lukijaisuuden suuntaa: "vanhalukijaisuus", "herrnhutilainen lukijaisuus", "uuslukijaisuus", "ylievankelinen lukijaisuus" sekä "roseniolainen uuslukijaisuus". Pääsuuntaa eli vanhalukijaisuutta pidettiin lainomaisena sekä uskollisena kirkolle, papeille ja jumalanpalveluselämälle. Uuslukijaisuutta pidettiin evankelisena. Se jakautui maantieteellisesti Norrbottenin ja Västerbottenin alueella vaikuttaneisiin ryhmiin. Erityisesti Västerbottenissa uuslukijaiset olivat kriittisiä kirkkoa kohtaan, mutta tavallisesti kuitenkin sille uskollisia. Norrbottenissa uuslukijaiset olivat usein separatisteja. Norlannin lukijaisuus sai nimensä vaikutusalueensa mukaan.
Lestadiolaisuuden perustajan pappi Lars Levi Laestadiuksen äiti kuului vanhalukijaisuuteen, kun taas Laestadius itse löysi elävän uskon uuslukijaisiin kuuluneelta Lapin Marialta Åselessa vuonna 1844. Laestadius tunsi jo opiskeluaikanaan heihin "salaista vetoa" ja puolusti heitä. Laestadius huomasi että saamelaiset lukijaiset "osoittivat suurempaa uutteruutta kristinoppiin kuin ruotsalainen väki yleensä". Lapin Maria tuli "elävään uskoon" Pehr Brandellin välityksellä. Aiemmin Laestadius tutustui uuslukijalaisuuteen Pehr Brandellin ystävän, pastori Pehr Bylundin välityksellä.
Liikkeestä ei ole jäänyt paljoakaan tietoa jälkipolville, koska lukijaisten piti toimia mahdollisimman huomaamattomasti Ruotsin lain kieltäessä seurojen pitämisen. Saarnaajat eivät myöskään kirjoittaneet saarnojaan muistiin.&lt;ref name="Lohi/201"&gt;Lohi 2000, s. 201&lt;/ref&gt;
Ruotsin kirkon herätysliike.
Kuten muutkin herätysliikkeet, lukijaisuus oli vastatoimi kirkon puhdasoppisuudelle ja tapakristillisyydelle. Ruotsin kirkossa vaikutti tuolloin puhdasoppisuus eli niin sanottu luterilainen ortodoksia. Puhdasoppiset papit eivät suvainneet poikkeavia opin- ja uskonkäsityksiä. Jännitteitä aiheuttivat erilaiset käsitykset lain ja evankeliumin suhteesta. Lutherin postillojen tulkinnoista oli myös erilaisia näkemyksiä. Ruotsin kirkko ei jäänyt toimettomana katsomaan tämän herätysliikkeen leviämistä, vaan papisto sai hallitusvallan säätämään pietistiset seurat kieltävän lain eli konventikkeliplakaatin. Konventikkeliplakaatti ei kuitenkaan pystynyt estämään liikkeen leviämistä. Kotihartaudet ja maallikkosaarnaajat veivät liikkeen sanomaa eteenpäin yhä laajemmalle. Kotiseurat olivat liikkeen keskeinen tuntomerkki. Liikkeen jäseniä ilmiannettiin viranomaisille luvattomasta seurojen pidosta.
Ruotsin hallitus joutui käsittelemään lukijaisuuden aiheuttamia konflikteja etenkin vuosina 1810–1850. Tuolloin osa lukijaisryhmistä ajautui täyteen eroon kirkosta. Osassa lukijaisryhmistä alettiin valita omia sielunhoitajia ja sakramenttien toimittajia. Erimielisyyksiä kirkon kanssa syntyi uudesta kastekaavasta, katekismuksesta, kirkon käsikirjasta sekä virsikirjasta. Vuonna 1823 lukijaisuudesta käytiin huomiota herättänyt valtiopäiväkeskustelu.
Lukijaisuus levisi, kun kansa ei saanut kirkosta kaipaamaansa hengellistä ravintoa. Esimerkiksi Noran seurakunnan kirkko, johon mahtui noin 2 000 ihmistä, tuli ääriään myöten täyteen kaukaakin vaeltaneista ihmisistä, kun lukijaispappi Brandell saarnasi. Lukijaisuus levisi vaeltavien saamelaisten mukana.
Elämä ja elintavat.
Kristillisyys näkyi lukijaisten elämässä. Heillä oli vakavat elintavat, ja he vieroksuivat maallista elämäntapaa poiketen näin ympäristöstään. Esimerkiksi alkoholi, kortinpeluu ja tanssit nähtiin syntinä. Seuroja pidettiin kodeissa, ja niissä puhui maallikko tai liikkeen pappi. Seuroissa saarnattiin parannuksen tekoa ja syntien anteeksiantamista. Lukijaisilla oli käytössä taivaan valtakunnan avaimet ja hengellinen pappeus. Lukijaiset opettivat ihmisen tulevan synnintuntoon lain kautta. Lukijaisuudessa arvostettiin Raamattua ja sitä luettiin kotihartauksissa. Myös erilaiset hartauskirjat ja postillat kuuluivat lukemistoon. Kotihartaudet olivat keskeinen tuntomerkki, ja kotihartauksia ilmiannettiin viranomaisille. Hartauskokouksia kutsuttiin konventikkeleiksi ja kylärukouksiksi. Lukijaisten keskuudessa esiintyi myös liikutuksia. 
Lukijaisia pidettiin hengellisesti ylpeinä. Lars Levi Laestadiuksen mukaan lukijaisuus oli pilkkanimi, ja heitä halveksittiin etenkin kirkon taholta. Rovasti Isac Grape nuoremman (1779–1855) kirjoitus Skellefteåsta kertoo hyvin silloin vallinneesta jännitteestä: ”Eräät seurakuntalaiset täällä kuvittelevat olevansa päteviä oitis tutkimaan ja tuomitsemaan kaikkea oppia maailmassa sekä tekemään jokaisen uskontunnustuksesta eron, onko hän oikea kristitty vai eikö - -. He pitävät oikeutenaan tutkia toisten uskoa. Lisäksi he ovat yleensä sitä mieltä, että hyväksi tunnetut papit, korjatut katekismukset ja hengelliset kirjat, lukuun ottamatta Lutheria, ovat vielä lujasti pimeydessä.”
Lukijaiset olivat myös ahkeria puhuttelemaan muita ihmisiä. He saattoivat kysyä ihmisiltä näiden sieluntilaa ja sitä, että ovatko nämä uudestisyntyneet. He saattoivat puhutella ihmisiä ennen ja jälkeen jumalanpalveluksen. Tämä ärsytti joitakin ihmisiä, ja Ruotsin Ylitorniolla tuomari joutui nuhtelemaan muita luterilaisia siitä, että nämä olivat pahoinpidelleet lukijaisia. Esimerkiksi seurakunnan kirkkoherra oli lyönyt häntä puhutellutta renkiä. Kruununvouti Hackzellin mukaan joukossa oli myös monia, jotka "lausuvat ajatuksensa uskonnollisista aiheista ainoastaan silloin, kun joku herättää kysymyksen sellaisesta, mutta eivät ensinkään millään sopimattomalla ja poistyöntävällä tavalla."
Kirkkoherra Nils Johan Eklund kuvaa saamelaisia lukijaisia näin: "Varmin osoitus kristillisyyden syvästä vaikutuksesta heihin oli se, että he itse olivat voittaneet heidän heimoaan kaikkialla hallinneen juoppouden paheen, niin että he kaikki elivät niin kuin kristityn tuleekin". Myös Petrus Laestadius kirjoittaa Sirkan saamelaiskylässä tapahtuneesta muutoksesta: "Nyt sirkkalaiset ovat mitä uskonnollisinta väkeä, hiljaisia ja järjestykseen taipuvaisia saamelaisia".
Uuslukijaisuudeksi (”nyläseriet”) nimitettiin liikettä, joka syntyi 1800-luvun alussa Piitimen Lapissa. Se levisi Tornionjokivarteen.