tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sirens (May Jailerin albumi)

Sirens on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Lana Del Reyn julkaisematon demoalbumi taiteilijanimellä May Jailer, joka nauhoitettiin vuosina 2005-2006. Koko albumi vuodettiin YouTuben kautta toukokuussa 2012. Nauhoitettu ainoastaan akustisen kitaran kanssa, Del Reyn sanat verrattiin yhdysvaltalaisen laulajan Jewelin debyyttialbumiin, "Pieces of You".
Tammikuussa 2014 kaksi "Sirensia" edeltävää EPtä, "From the End" ja "Quiet Now" (2005), vuosivat nettiin.
Sävellys.
Sävelletty ainoastaan akustisista kappaleista, albumilta puuttuu Del Reyn tavaramerkki minimalisista hiphoprytmeistä, elektronisista ääneistä ja kokeellisella musiikilla joita on Del Reyn toisella studioalbumilla "Born to Diella". Kitararämpytykset ovat "granola-tyylisiä" Del Reyn laulaessa kevyellä ja pehmeällä äänellä. Suurin osa kappaleista ovat kirjoitettu samassa tahdissa.
Ruosteparatiisimonarkki

Ruosteparatiisimonarkki ("Terpsiphone rufocinerea") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Ruosteparatiisimonarkkia tavataan Afrikan keskiosissa. Sen on kuvattu olevan levinneisyysalueellaan yleinen tai runsas, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Soiva Metsä

Soiva metsä on Suomussalmen Kaunisharjulle vuonna 1996 rakennettu luontopolku, jonka varrella on suuria soitinten kaltaisia ääntä tuottavia laitteita yleisön käytettäväksi. Niihin kuuluvat muun muassa kumiseva honkarumpu, helisevä tuulikello ja katajasta valmistettu kellopeli.
Soittimet suunnitteli mainosgraafikko Markku Penttilä ja pystytti soitinrakentamisen ammattilaiset Pekka Westerholm ja Olli Penttilä.
Kun Soiva metsä täytti kymmenen vuotta 2006, siellä ensiesitettiin Jouko Kyhälän säveltämä "Hiljaisuuden sinfonia".
Kameruninparatiisimonarkki

Kameruninparatiisimonarkki ("Terpsiphone batesi") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu. Sitä pidetään joskus samana lajina ruosteparatiisimonarkin ("Terpsiphone rufocinerea") kanssa.
Levinneisyys.
Kameruninparatiisimonarkin alalajia "batesi" tavataan Etelä-Kamerunissa ja Gabonin itäosista Kongon demokraattisen tasavallan itäosiin ja alalajia "bannermani" Kongon tasavallassa, Kongon demokraattisen tasavallan lounaisosissa ja Pohjois-Angolassa.
Afrikanparatiisimonarkki

Afrikanparatiisimonarkki ("Terpsiphone viridis") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu. 
Levinneisyys.
Afrikanparatiisimonarkkia tavataan laajalla alueella Saharan eteläpuolisessa Afrikassa sekä Arabian niemimaalla. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Timo (Seitsemän veljestä)

Timo on Aleksis Kiven luoma kuvitteellinen henkilö. Hän on yksi päähenkilöistä Kiven 1870 julkaistussa romaanissa "Seitsemän veljestä". Timo ja Lauri ovat kaksosia siten, että Timo syntyi ensin. Niinpä hän on veljessarjan viidenneksi vanhin. Häntä vanhempia ovat Juhani, kaksoset Tuomas ja Aapo sekä Simeoni. Timon ja Laurin jälkeen Jukolan emäntä synnytti vielä Eeron.
Henkilökuva.
Fyysisesti Timo on veljiensä kaltainen: harteikas, keskimittainen ja ihonsävyltään ruskea. Hänen hiuksensa ovat kankeat ja hampunkarvaiset. Timo on Juhanin sanojen toistaja. Hän on heikkolahjainen mutta suosittu ihminen ja menestyvä. Alati iloinen Timo myötäilee ryhmän enemmistöä ja on unelias. Perinnönjaossa Timo saa Kekkurin torpan ja hän nai Kuokkalan kaksoistytöistä toisen, hiukan lempeämmäksi kutsutun Ullan.
Timo ei saa vastuullisia tehtäviä, vaan lähinnä saunan lämmittämisen kaltaisia aputehtäviä. Metsästäjänä hän on huono, vaikka yrittääkin tehdä sankaritekoja. Veljekset suhtautuvat Timoon kuin hän olisi lapsi. Timo ei ymmärrä abstraktioita eikä metaforia: hän kokee asiat konkreettisina kuin esineet. Hän oppii kuitenkin lukemaan aiemmin kuin Juhani.
Juhanin kehotuksesta Timo esittää romaanin toisen luvun lopussa olevan "Oravan laulun", jonka ensimmäinen säkeistö kuuluu:
Makeasti oravainen&lt;br&gt;
makaa sammalhuoneessansa;&lt;br&gt;
Sinnepä ei Hallin hammas&lt;br&gt;
Eikä metsämiehen ansa&lt;br&gt;
Ehtineet milloinkaan
Kivi itse ei nimennyt Timon laulamaa runoa "Oravan lauluksi", vaan nimi on myöhempää perua.
Tulkitsijoita.
Teatteri.
Timon osan ovat näytelleet kymmenet näyttelijät vuodesta 1898 alkaen, jolloin Suomalaisessa Teatterissa kantaesitettiin Kiven "Seitsemän veljestä". Kantaesityksessä Timon näytteli Pietari Alpo. Tunnettuja Timoja 1900-luvun teatterituotannoissa olivat muun muassa Arvo Lehesmaa, Kaarlo Saarnio, Oke Tuuri, Reino Valkama ja Pentti Viljanen. Roolin näyttelivät niin ikään Keijo Lindroos, Viipurin Näyttämön Simo Osa ja Tampereen Työväen Teatterin Jallu Vuolle. Ritva Holmbergin dramatisoimassa ja Kalle Holmbergin ohjaamassa Turun kaupunginteatterin 1970-luvun teatteritapauksessa "Seitsemän veljestä" Timon roolin tulkitsi Arno Virtanen.
2000-luvulla Timoa ovat näytelleet muun muassa Paavo Honkimäki Lahden kaupunginteatterissa ja Jari Ahola Tampereen Työväen Teatterissa. Helsingin Kaupunginteatterin uustulkinnassa marraskuussa 2012 Timon roolin näytteli Henrik Kalmet.
Turun kaupunginteatterissa veljekset nähtiin jälleen vuonna 2017 Lauri Maijalan dramatisoimina ja ohjaamina. Timon roolissa oli Joel Mäkinen. Myös Ryhmäteatteri näytteli "Seitsemän veljestä" vuonna 2017. Timona oli Mikko Virtanen.
Elokuva ja televisio.
Wilho Ilmarin ohjaamassa filmatisoinnissa "Seitsemän veljestä" (1939) Timoa näyttelee Joel Rinne. Jouko Turkan vuonna 1989 ohjaamassa samannimisessä televisiosarjassa Timon roolin näytteli Taisto Reimaluoto. Turkan versiossa Timon rooli on suurempi kuin useissa "Seitsemän veljeksen" näyttämöversioissa, joissa Timo on jäänyt kuuden veljensä varjoon. Turkka teki Timosta kuolaavan, räkäänsä syövän hihittäjän, jonka tyhmyyttä muut veljekset pohtivat hänen läsnä ollessaan.
Paratiisimonarkki

Paratiisimonarkki ("Terpsiphone paradisi") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Paratiisimonarkkia tavataan Itä-, Kaakkois- ja Etelä-Aasiassa. Lajin on kuvattu olevan levinneisyysalueellaan pääasiassa yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Japaninparatiisimonarkki

Japaninparatiisimonarkki ("Terpsiphone atrocaudata") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Japaninparatiisimonarkkia tavataan pesivänä Japanissa, Korean niemimaalla sekä Taiwanissa ja talvehtivana Kaakkois-Aasiassa. Lajia uhkaavat mahdolliseti talvehtimisalueen elinympäristötuhot, mutta lajin kantaa pidetään vuoden 2023 uhanalaisuusluokituksessa vakaana.
Laikon rautatieasema

Laikon rautatieasema () on lakkautettu rautatieliikennepaikka Karjalan radalla Rautjärvellä Laikon kylässä.
Laikon asema avattiin vuonna 1937, jolloin se oli yksi rataosan tärkeimmistä väliasemista. Asemarakennuksen on suunnitellut Thure Hellström, ja se valmistui 1937. Edellisenä vuonna Laikkoon oli rakennettu vesitorni. Tavaraliikenteen tarpeisiin asemalle rakennettiin pistoraide läheiselle sorakuopalle, ja asemalla ristesivät myös Simpeleeltä Rautjärven kirkolle sekä Ilmeelle johtavat maantiet. Talvisodan aikaan aseman itäpuolella toimi myös lentokenttä. Jatkosodan aikana aseman kautta kulkivat tuhannet evakot, jotka saapuivat sinne kävellen muun muassa Kurkijoelta.
Henkilöliikenne Laikkoon lopetettiin vuonna 1969, jolloin se muutettiin miehittämättömäksi. Sen jälkeen asema oli vielä puutavaraliikenteen käytössä. Tavaraliikenne lopetettiin vuonna 2000. Liikennepaikka lakkautettiin kokonaan 2005, ja sen sivuraiteet on purettu. Asemarakennus on nykyisin yksityisomistuksessa.
Palawaninparatiisimonarkki

Palawaninparatiisimonarkki ("Terpsiphone cyanescens") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Palawaninparatiisimonarkkia tavataan Filippiineillä Palawanin saarilla. Vuonna 2012 laji luokiteltiin silmälläpidettäväksi, mutta vuonna 2013 se luokiteltiin elinvoimaiseksi, koska sen huomattiin kestävän elinympäristömuutoksia paremmin kuin aiemmin luultiin.
Filippiinienparatiisimonarkki

Filippiinienparatiisimonarkki ("Terpsiphone cinnamomea") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Filippiinienparatiisimonarkkia tavataan Filippiineillä ja Indonesiassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sãotoménparatiisimonarkki

Sãotoménparatiisimonarkki ("Terpsiphone atrochalybeia") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Sãotoménparatiisimonarkkia tavataan São Toméssa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Madagaskarinparatiisimonarkki

Madagaskarinparatiisimonarkki ("Terpsiphone mutata") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Madagaskarinparatiisimonarkkia tavataan Madagaskarissa, Komoreilla ja Mayottella. Lajia on kuvattu yleiseksi Madagaskarissa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Maskareenienparatiisimonarkki

Maskareenienparatiisimonarkki ("Terpsiphone bourbonnensis") on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Maskareenienparatiisimonarkkia tavataan Mauritiuksella ja Réunionilla. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Luigi Carlo Farini

Luigi Carlo Farini (22. lokakuuta 1812 Russi – 1. elokuuta 1866 Quarto) oli italialainen lääkäri, historioitsija ja poliitikko, jolla oli merkittävä rooli Italian yhdistymisessä vuosina 1859–1860 ja joka toimi Italian pääministerinä 1862–1863.
Elämäkerta.
Farini osallistui vuoden 1831 vallankumousliikehdintään. Sen jälkeen hän valmistui lääkäriksi Bolognan yliopistosta ja ryhtyi pitämään vastaanottoa. Hänet karkotettiin vuonna 1843 Kirkkovaltiosta, koska hän oli osallistunut siellä poliittisiin levottomuuksiin kaksi vuotta aiemmin. Vuonna 1845 Farini laati niin sanotun Riminin manifestin, jossa vaadittiin Kirkkovaltiolta poliittisia uudistuksia. Sittemmin hän toimi ranskalaisen prinssi Jérôme Bonaparten yksityislääkärinä ja matkusti tämän mukana ympäri Eurooppaa. Uuden paavin ansiosta Farinin karkotus kumottiin vuonna 1846 armahduksella ja hän palasi Kirkkovaltioon, jossa hänestä tuli seuraavana vuonna sisäministeriön alivaltiosihteeri. Hän ehti toimia muissakin tehtävissä paavin hallituksessa, mutta erosi pian protestina tämän politiikalle. Rooman tasavallan aikana Farini pakeni Firenzeen. Ranskalaisten vallattua Rooman takaisin paaville jyrkkä kirkollinen suuntaus esti häntä palaamasta virkaansa, joten hän asettui sen jälkeen Torinoon.
Vuosina 1849–1865 Farini oli Torinossa kokoontuneen Sardinian kuningaskunnan parlamentin jäsenenä. Hän toimitti useita lehtiä, ja julkaisi 1850 teoksen "Storia della stato romano dal 1815 al 1850" (”Rooman valtion historia 1815–1850”), jossa hän arvosteli sekä vallankumouksellisia tasavaltalaisia että kirkollisia taantumuksellisia. Farini toimi vuonna 1850 jonkin aikaa Sardinian opetusministerinä sekä 1851–1852 yleisten töiden ministerinä. Hän tuki liberaalia tasavaltalaista Camillo Cavouria ja auttoi vuonna 1852 kokoamaan puolueliittoumaa, joka nosti Cavourin pääministeriksi. Kun Sardinia vuonna 1859 julisti sodan Itävallalle, Cavour lähetti Farinin Keski-Italiaan Modenan diktaattoriksi. Hän järjesti pikaisesti Modenan, Toscanan, Parman ja Romagnan välisen liiton sekä kansanäänestyksen, jonka nojalla nämä alueet päättivät liittyä Sardiniaan. Hän sai Ranskan keisari Napoleon III:n hyväksynnän liitokselle lupaamalla, että Roomaa ei tultaisi liittämään Sardiniaan.
Farinista tuli heinäkuussa 1860 Sardinian sisäministeri, mutta hän erosi jo saman vuoden lokakuussa. Cavour lähetti hänet myös kuvernööriksi Napoliin, joka Giuseppe Garibaldin toimien ansiosta oli niin ikään yhdistetty Sardinian kanssa. Huonon terveytensä vuoksi Farini ei pärjännyt tässä tehtävässä eikä hän tullut toimeen Garibaldin kannattajien kanssa, joten hän erosi pian ja palasi Torinoon. Hänestä tuli vielä uuden Italian kuningaskunnan pääministeri joulukuussa 1862, mutta hän joutui eroamaan jo neljän kuukauden kuluttua terveyssyistä.
Hänen poikansa Domenico Farini oli 1887–1898 Italian senaatin puhemiehenä.
Ampumahiihdon maailmancup 2004–2005

Ampumahiihdon maailmancup 2004–2005 alkoi 2. joulukuuta Norjan Beitostølenista ja päättyi 20. maaliskuuta Venäjän Hanti-Mansijskiin. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului yhdeksän kilpailuviikonloppua, sekä maailmanmestaruuskilpailut ja sekaviestin mm-kilpailut.
Ampumahiihdon euroopancup 2004–2005

Ampumahiihdon euroopancup 2004–2005 alkoi 23. marraskuuta Norjan Geilosta ja päättyi 12. maaliskuuta Sveitsin Gurnigeliin. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului seitsemän kilpailuviikonloppua. Ohjelmassa oli pikakilpailuja, takaa-ajoja, normaalimatkoja sekä yksi viesti. Myös juniorit kilpailivat samoilla matkoilla omassa sarjassaan. Kaudella kilpailtiin myös päätöslajina supersprintissä jossa kilpailumatkoina olivat naisilla 2.4 ja 4 kilometriä ja miehillä 3.6 sekä 6 kilometriä. Kilpailut olivat junioreiden ja aikuisten yhteisiä ja niistäkin jaettiin euroopancup-pisteitä.
Vetotaipaleen kalliomaalaus

Vetotaipaleen kalliomaalaus (myös Lieviskä Kostiala) sijaitsee Puumalassa Etelä-Savossa. Kalliomaalauksen löysi Risto Kupiainen vuonna 1992, liittyen Hannu Poutiaisen, Martti Koposen ja hänen tekemään kalliomaalausten etsintäprojektiin. Sen uskotaan olevan kivikautinen.
Kallio ja sen sijainti.
Paikka sijaitsee Puumalan kirkolta 24 kilometriä itään Saimaalla Muikunselältä erkanevan Lieviskänlahden suulla sen pohjoisrannalla. Siellä on Reposenniemellä matala kallio, joka sijaitsee Vetotaipaleenlahden vieressä. Kallion itäosassa maalauspinta aukeaa etelään ja maalaukset ovat useassa paikassa pystykallion seinämässä. Pekka Kivikkään mukaan kalliosta on lohjennut osa pintakerroksesta pois.
Kalliomaalaus sijaitsee yksityisen maanomistajan maalla ja sinne on maantieltä nro 15170 matkaa noin 250 m.
Maalaus.
Maalaus on tehty tasaiselle ja kellertävälle kivipinnalle, joka on murtumisesta johtuen täynnä halkeamia. Maalattu alue on vähintään 4 metriä pitkä ja 3,5 metriä korkea. Kuviot ovat sään haalistamia ja epätäydellisiä. Kallion pinnan rapautuminen on lohkaissut kiven pinnasta palasia, jotka ovat tuhonneet joitakin kuvioita.
Kuvakenttä voidaan jakaa kolmeen alueeseen. Ylinnä pistää silmään vinoristi tai isompi verkkokuvio. Tämän alapuolella sijaitsee keskimmäinen alue, jossa on runsaasti punaväriä ja muutama tunnistettava kuvio. Alue on noin metrin korkea ja sen vasemmassa reunassa näkyy 25 senttimetriä korkea hirvi. Sen vieressä on hieman pienempi eläin, joka on 10 senttimetriä korkea ja 15 senttimetriä pitkä, sekä muita kuvioiden katkelmia. Alueen oikealla puolella on eläinhahmo ja 9 senttimetriä pitkä kaarevapohjainen venekuvio, jossa on 4−5 miehistönviivaa. Veneen yläpuolella vaikuttaisi olevan jokin katkelmallinen kuvio. Ismo Luukainen on havainnut tällä alueella runsaasti naarmuja ja uurteita, ikään kuin joku olisi raaputtanut terävällä esineellä kallion pintaan verkkomaista kuviota.
Alimmaisen osan alareuna sijaitsee 2 metrin korkeudella maan pinnasta. Siinä on runsaasti punavärisuttua ja levinnyttä maalia. Kallio on valitettavasti lohjennut tältäkin alueelta, joten yksityiskohtien määrä on vähäinen. Tästä huolimatta vasemmalla erottuu viivamaisia vetoja ja oikealla reunalla vaikuttaa olevan kämmenpainauman jäänne.
Ampumahiihdon maailmancup 2003–2004

Ampumahiihdon maailmancup 2003–2004 alkoi 4. joulukuuta Suomen Kontiolahdelta ja päättyi 14. maaliskuuta Norjan Holmenkollenille. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului yhdeksän kilpailuviikonloppua, sekä maailmanmestaruuskilpailut.
Ampumahiihdon euroopancup 2003–2004

Ampumahiihdon euroopancup 2003–2004 alkoi 29. marraskuuta Norjan Geilosta ja päättyi 13. maaliskuuta Sveitsin Gurnigeliin. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului seitsemän kilpailuviikonloppua. Ohjelmassa oli pikakilpailuja, takaa-ajoja, normaalimatkoja sekä yksi viesti ja yhteislähtö (joka kuitenkin peruutettiin ja korvattiin takaa-ajoilla). Myös juniorit kilpailivat samoilla matkoilla omassa sarjassaan.
Feministinen itsepuolustus

Feministinen itsepuolustus on itsepuolustuslajien opetusta ja käyttöä osana feminististä naisten yhteiskunnallisen aseman parantamista ja naisiin kohdistuvan väkivallan ehkäisyä. Feministisen itsepuolustuksen lähtökohtana on feministinen analyysi yhteiskunnasta ja sen sukupuolittuneesta väkivallasta. 
Feministinen itsepuolustus maailmalla.
Feministinen itsepuolustus sai alkunsa Yhdysvalloissa 1970-luvulla. Feministinen itsepuolustus levisi Länsi-Eurooppaan 1970-luvun lopussa.
Feministinen itsepuolustus Suomessa.
1980-luvun alussa sitä alettiin opettaa myös Suomessa. Kursseja on sittemmin järjestetty useilla eri paikkakunnilla.
Massimo d’Azeglio

Massimo Taparelli, d’Azeglion markiisi (24. lokakuuta 1798 Torino – 15. tammikuuta 1866 Torino) oli italialainen taidemaalari, kirjailija ja poliitikko, joka toimi Sardinian kuningaskunnan pääministerinä vuosina 1849–1852.
Elämä ja ura.
Nuoruudessaan d’Azeglio omistautui taidemaalarin uralle. Asuessaan 1820-luvulla Roomassa hän saavutti mainetta maisemamaalarina. Isänsä kuoltua hän muutti vuonna 1830 Milanoon. Siellä hän kirjoitti poliittisesti sävyttyneet romaanit "Ettore Fieramosca" (1833) ja "Niccolò de’Lapi" (1841), jotka tekivät hänestä yhden Italian yhdistymisliikkeen eli risorgimenton maltillisen siiven johtohahmoista. Tämän jälkeen d’Azeglio omistautui politiikalle. Hänen pääteoksensa on pamfletti "Gli ultimi casi de Romagna" (1846), jossa hän arvosteli Romagnan hallitusta ja kehotti alueen asukkaita tukemaan Sardinian kuninkaan Kaarle Albertin pyrkimystä yhdistää Italia. Vuoden 1848 sodassa d’Azeglio taisteli Sardinian riveissä Itävaltaa vastaan. Kun Kaarle Albert tappioiden jälkeen luopui kruunusta poikansa Viktor Emanuel II:n hyväksi, tämä nimitti d’Azeglion pääministerikseen 7. toukokuuta 1849.
D’Azeglio halusi edistää Italian kansallista jälleensyntymää poistamalla vieraita vaikutteita. Pääministerinä hänen merkittävin aikaansaannoksensa oli kirkollisten tuomioistuimien ja immuniteettien lakkauttaminen Sardiniassa vuonna 1851. Hän myös kutsui Camillo Cavourin hallitukseensa vuonna 1850. D’Azeglio ajautui kuitenkin erimielisyyksiin valtiovarainmininä toimineen Cavourin kanssa ja erosi 30. lokakuuta 1852. Liberaalimpi Cavour tuli hänen seuraajakseen. D’Azeglio osallistui tämän jälkeen enää satunnaisesti politiikkaan. Hän toimi vuonna 1859 jonkin aikaa Sardinian lähettiläänä Pariisissa ja hallituksen edustajana Romagnassa sekä 1860 Milanon kuvernöörinä. Hän puolusti Firenzen säilyttämistä yhdistyneen Italian pääkaupunkina. D’Azeglion keskeneräisiksi jääneet muistelmat ilmestyivät nimellä "I miei ricordi" vuonna 1867.
Massimo d’Azeglion veljiä olivat taidemaalari Roberto d’Azeglio sekä tunnettu jesuiitta Luigi d’Azeglio.
Muuta.
D’Azeglio muistetaan erityisesti Italian yhdistymisen jälkeen esittämästään lausahduksesta ”"L’Italia è fatta. Restano de fare gli italiani"” (”Italia on nyt luotu, jäljelle jää italialaisten luominen”), jolla hän tarkoitti sitä, että yhteisen valtion perustamisesta huolimatta kansakunnan rakentaminen oli yhä kesken.
Ampumahiihdon maailmancup 2002–2003

Ampumahiihdon maailmancup 2002–2003 alkoi 5. joulukuuta Ruotsin Östersundista ja päättyi 23. maaliskuuta Venäjän Hanty-Mansijskiin. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului yhdeksän kilpailuviikonloppua, sekä maailmanmestaruuskilpailut. Oberhofissa, Ruhpoldingissa ja Anterselvassa kilpailluista kilpailuista laskettiin myös oma pieni kiertuecup "Biathlon Trophy". Kaudella kokeiltiin ensimmäistä kertaa myös sekaviesti-kilpailua Ruhpoldingissä. Tästä ei kuitenkaan jaettu maailmancupin pisteitä.
Bettino Ricasoli

Bettino Ricasoli (9. maaliskuuta 1809 Firenze – 23. lokakuuta 1880 Chianti) oli italialainen paroni ja poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä vuosina 1861–1862 ja 1866–1867.
Elämäkerta.
Nuorempana Ricasoli omistautui lähinnä maan- ja viininviljelylle. Hän julkaisi vuonna 1847 sanomalehteä "La Patria", jossa hän puolusti Italian yhdistymistä ja perustuslaillista monarkiaa. Hänestä tuli kotikaupungissaan "gonfalonieeri", mutta italialaisten hävittyä vuosien 1848–1849 ensimmäisen vapaussodan hän vetäytyi vuosikymmeneksi takaisin tilanomistajan tehtäviin. Elokuussa 1859 Camillo Cavouria tukenut Ricasoli kutsuttiin Toscanan diktaattoriksi. Kun Toscana maaliskuussa 1860 liittyi Sardinian kuningaskuntaan, hänestä tuli alueen kuvernööri. Hän toimi tässä tehtävässä kunnes hänet 12. kesäkuuta 1861 kutsuttiin yhdistyneen Italian pääministeriksi äkisti kuolleen Cavourin tilalle. Hän jatkoi edeltäjänsä politiikkaa, mutta erosi maaliskuussa 1862 Giuseppe Garibaldin aiheutettua hänelle hankaluuksia pyrkimyksillään vallata Rooma. Ricasoli palasi pääministeriksi 20. kesäkuuta 1866 keskellä Preussin–Itävallan sotaa, jossa Italia oli Preussin liittolainen. Tälläkin kertaa hän kompastui Rooman ja Kirkkovaltion kysymykseen, ja erosi parlamentin hajottamisen jälkeen 4. huhtikuuta 1867. Hän vetäytyi sen jälkeen politiikasta.
Ampumahiihdon euroopancup 2002–2003

Ampumahiihdon euroopancup 2002–2003 alkoi 30. marraskuuta Norjan Ålista ja päättyi 16. helmikuuta Sveitsin Gurnigeliin. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului seitsemän kilpailuviikonloppua. Ohjelmassa oli pikakilpailuja, takaa-ajoja, normaalimatkoja sekä yksi yhteislähtö (joka kuitenkin peruutettiin). Myös juniorit kilpailivat samoilla matkoilla omassa sarjassaan.
Eva Kela

Eva Kela (o.s. Nummelin; s. n. 1975) on suomenruotsalainen juontaja ja toimittaja. Hän on kotoisin Porvoosta mutta on sittemmin muuttanut Helsinkiin. Kela on juontanut muun muassa "Huvila &amp; Huussi-" ja "Äidit ja tyttäret" -lifestyle-ohjelmia sekä Yle Fem -kanavan nuorten makasiiniohjelmaa "GOGO":a ja aamuohjelmaa "Min Morgon". 
Vuonna 2014 Kela toimitti ja juonsi "Makuja &amp; Elämää" -nimistä osiota MTV3-kanavan "Huomenta Suomi" -aamuohjelmassa. Vuonna 2014 hän oli "Kadonneen jäljillä" -sarjan toisena juontajana. Syksystä 2023 alkaen Kela sijaistaa Sonja Kailassaarta Yle Fem -kanavan juontajana ohjelmassa "Efter Nio".
Kela on naimisissa muusikko Ville Kelan kanssa.
Rajevskisaaret

Rajevskisaaret () on Tuamotusaarten alaryhmä Ranskan Polynesiassa. Saariryhmä koostuu kolmesta asumattomasta atollista.
Venäläinen tutkimusmatkailija Fabian Gottlieb von Bellingshausen löysi saaret vuonna 1820, ja nimesi ne kenraali Nikolai Rajevskin mukaan.
Ampumahiihdon maailmancup 2001–2002

Ampumahiihdon maailmancup 2001–2002 alkoi 6. joulukuuta Itävallan Hochfilzenista ja päättyi 24. maaliskuuta Norjan Holmenkollenille. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului yhdeksän kilpailuviikonloppua ja Salt Lake Cityn olympialaiset. Yhteislähdön maailmanmestaruudet ratkaistiin Holmenkollenin kilpailuiden yhteydessä. Oberhofissa, Ruhpoldingissa ja Antholz-Anterselvassa kilpailluista kilpailuista laskettiin myös oma pieni kiertuecup "Biathlon Trophy".
Clumsy Ninja

Clumsy Ninja on toimintaseikkailupeli, jonka julkaisi NaturalMotion Games Ltd vuonna 2013. Clumsy Ninja on ensimmäinen peli, mikä käyttää Euphoria-pelimoottoria (jota käyttää myös NaturalMotion). Peliä ladattiin sen julkaisuviikolla yli 10 miljoonaa kertaa.
Peli esiteltiin ensimmäisen kerran "joululomalla" 2012, mutta sen julkaisu lykkääntyi lähes vuodella. Se tuli ladattavaksi maailmanlaajuisesti AppStoreen 21. marraskuuta 2013. Julkaisun yhteydessä Clumsy Ninjasta tuli ensimmäinen pelisovellus, mistä on lisätty myös videotraileri App Storeen.
NaturalMotionin CEO Torsten Reil esitteli uuden "interaktiivisen lelun" nimeltään "Clumsy Ninja" samalla kun Apple iPhone 5 esiteltiin.
Pelaaminen.
Pelin pelattavuus keskittyy harjoittelevan ninjan ympärille, joka voi improvisoida hänen "ninjataitojaan". Pelaaja voi harjoittaa ninjaa tekemällä lukuisia aktiviteetteja kuten: leikkimällä piilosta, hyppimällä trampoliinilla, harjoittelemalla ilman nyrkkeilysäkkiä sekä monia muita aktiviteetteja. Kun ninja improvisoi taitojaan hän ansaitsee uusia vöitä. Toinen suuri osa peliä on matkusteleminen ympäri maailmaa ja suorittaa tehtäviä. Tekemällä niin pelaaja avaa uusia avusteita, joita voi käyttää myöhemmin ninjan harjoittamiseen.
Vastaanotto.
Peli sai pääosin positiivisia vastaanottoja, monien kehuessa sen vallankumouksellista teknologiaa. "Clumsy Ninja" on saanut App Storessa käyttäjiltä keskiarvoksi 4 ja ½ tähteä. Toucharcade antoi pelille arvosanaksi 4/5 sanoen: "NaturalMotion on luonut jotain hyvin vaikuttavaa ja he selvästi haluavat näytellä heidän pientä Ninjaa ja sitä mitä hän osaa tehdä".
Ampumahiihdon euroopancup 2001–2002

Ampumahiihdon euroopancup 2001–2002 alkoi 15. joulukuuta Itävallan Windischgarstenista ja päättyi 22. maaliskuuta Ranskan Haute-Maurienneen. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului kahdeksan kilpailuviikonloppua. Ohjelmassa oli pikakilpailuja, takaa-ajoja, normaalimatkoja sekä viestejä.
Croque monsieur

Croque monsieur on grillattu kinkkujuustovoileipä. Se on saanut alkunsa ranskalaisten kahviloiden ja baarien pikaruokana. Leivän välissä yleisimmin käytetyt juustot ovat emmental ja gruyère. Voileipä voidaan myös gratinoida juustopitoisella valkokastikkeella. Jos leivän päälle lisätään paistettu muna, annoksesta käytetään nimeä "croque madame".
Croque monsieur keksittiin Pariisissa vuonna 1910.
Ampumahiihdon maailmancup 2000–2001

Ampumahiihdon maailmancup 2000–2001 alkoi 30. marraskuuta Italian Anterselvasta ja päättyi 18. maaliskuuta Norjan Holmenkollenille. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului yhdeksän kilpailuviikonloppua, sekä mm-kilpailut. Anterselvan ensimmäisistä kilpailuviikonlopuista laskettiin myös oma pieni kiertuecup "Biathlon Trophy". Kolme ensimmäistä viikonloppua jouduttiin lumenpuutteen vuoksi siirtämään Anterselvaan.
Francesca Bonnemaison i Farriols

Francesca Bonnemaison i Farriols (1872–1949) oli Espanjan katalonialainen kirjastonhoitaja ja aikuiskasvattaja, joka edisti naisten asemaa koulutuksessa. Vuonna 1909 hän perusti naisille tarkoitetun kulttuuri- ja kirjastokeskuksen. Keskuksen tavoitteena oli yhdistää "mielenkiintoinen ja hauska", ja se edisti sekä tieteitä, taiteita että kädentaitoja. Sen työpajat saivat vaikutteita arts and crafts -liikkeen toiminnasta muualla Euroopassa. Vuonna 1922 avattiin keskuksen uudet tilat, joihin mahtui opiskelemaan 30 000 naista. Francon aikana keskus päätyi muuhun käyttöön, mutta vuonna 2003 se palautettiin alkuperäiseen käyttötarkoitukseen.
Bonnemaison organisoi "Lliga Regionalista" -puolueen naisjärjestön. Hän kirjoitti "La Veu de Catalunya" -lehteen nimimerkillä "Franar". Miehensä kuoleman jälkeen Bonnemaison kävi kiivasta kirjeenvaihtoa Francesc Cambón kanssa.
Bonnemaisonin perustaman kirjaston nimi on nykyisin "Biblioteca Francesca Bonnemaison".
Ampumahiihdon Euroopancup 2000–2001

Ampumahiihdon Euroopancup 2000–2001 alkoi 9. joulukuuta Itävallan Windischgarstenista ja päättyi 10. maaliskuuta Sveitsin Champex-Laciin. 
Kilpailukalenteri.
Ohjelmaan kuului kahdeksan kilpailuviikonloppua. Ohjelmassa oli pikakilpailuja, takaa-ajoja, normaalimatkoja sekä viestejä.
Vivere

Vivere on iRonican toinen studioalbumi, joka julkaistiin 18. maaliskuuta 2009.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Ville Palin sekä sovittanut iRonica.
Rihmastopahka

Rihmastopahka eli sklerootio on sienten talvehtimiselin. Se koostuu yleensä tiiviisti yhteenkasvaneista sienirihmoista, mutta voi olla koostunut myös löyhästi kasaantuneesta rihmoista. Rihmastopahka auttaa sientä selviämään vaikeiden aikojen kuten kuivien ja kylmien jaksojen ylitse toimien ravintovarastona ja lepomuotona. Kun olosuhteet paranevat se jatkaa lisääntymistä synnyttämällä itiöemiä, sienirihmoja tai alustapahkoja, joista sieni voi jatkaa leviämistään ympäristöönsä.
Yksi tunnetuimmista rihmastopahkoista ovat viljoilla esiintyvät "Claviceps purpurea" -kotelosienen aiheuttamat torajyvät, jotka kasvavat viljan siemenen tilalle ja saastuttavat viljasatoa. Mustien rihmastopahkojen sisältämät mykotoksiinit aiheuttavat myrkytyksiä tuotantoläimille ja ihmisille.
Toinen tunnettu rihmastopahka on lehtipuiden lahottajasieni pakurikääpä.
Sähköpaperi

Sähköpaperi (myös e-paperi tai sähkömuste) on näyttölaite, joka jäljittelee paperille painomusteella painettua tekstiä. Näytöissä ei ole taustavaloa, vaan se heijastaa valoa vaaleana kuten paperi. Kontrasti on paperia vastaava.
Nimestään huolimatta tekniikalla ei ole kuitenkaan mitään tekemistä paperin kanssa, vaan sähköpaperi on ohut ja taipuisa muovinen näyttö, joka muistuttaa muovitaskua. Sähköpaperia hyödynnetään muun muassa sähkökirjojen lukulaitteissa, taulutelevisioissa, älypuhelimissa ja pakkausmateriaalina.
E Ink Corporationin kehittämä E Ink on tekniikan ainoa kaupallisesti toimiva sovellus.
Tekniikkaa ovat kehittäneet ainakin yhdysvaltalainen E Ink Corporation, SiPix jonka E Ink myöhemmin osti, Bridgestone/Delta Delta Optoelectronics ja Philips.
Philips Research luopui tekniikan kehittämisestä 2005 ja myi sen patentteineen taiwanilaiselle Prime View Internationalille. Prime View International osti E Ink Corporationin vuonna 2009 215 miljoonalla dollarilla.
E Ink Corporation julkaisi myös värillisen sähköpaperin nimeltä Triton vuonna 2012 ja vuonna 2015 ilmoitettiin Prism-nimisestä tekniikasta.
Jukka Harju

Jukka Harju (s. 1975) on Radion Sinfoniaorkesterin soolokäyrätorvensoittaja. Harju opettaa myös Sibelius-Akatemiassa sekä Metropolia Ammattikorkeakoulussa ja esiintyy säännöllisesti kamarimuusikkona ja solistina. 
Kokkolasta kotoisin oleva Harju vaihtoi pianon käyrätorveen yhdeksänvuotiaana 1984 ja esiintyi jo kaksi vuotta myöhemmin Irlannin radio-orkesterin solistina EBU:n Nuorten solistien konsertissa Dublinissa. Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa ensin nuoriso-osastolla ja sitten Kalervo Kulmalan johdolla, sekä Wienissä Roland Bergerin johdolla.
Jukka Harju on toiminut RSO:n soolokäyrätorvensoittajana vuodesta 2008. Hän on lisäksi toiminut äänenjohtajana Claudio Abbadon johtamassa Gustav Mahler -orkesterissa, EU:n nuoriso-orkesterissa, Ranskan radion orkesterissa sekä Tukholman sinfoniaorkestereissa. Hän kuuluu myös The Golden Horns -käyrätorvikvartettiin. Harju on kantaesittänyt useita uusia teoksia, mm. tilaamansa Osmo Tapio Räihälän käyrätorvikonserton.
Harju on toiminut myös ohjaajana, leikkaajana ja kuvaajana Ylen video- ja tv-tuotannoissa.
Borneonharjakotka

Borneonharjakotka ("Spilornis kinabaluensis") on harjakotkien sukuun kuuluva kaakkoisaasialainen haukkalaji. Sitä tavataan Indonesiassa, Bruneissa ja Malesiassa.
Borneonharjakotkan populaation kooksi arvioidaan alle 15 000 yksilöä, ja kanta on pienenemässä. Siksi se on luokiteltu vaarantuneeksi. Sen uhkana on elinalueiden supistuminen metsänhakkuiden vuoksi.
Laji elää vuoristoisilla alueilla ikivihreissä metsissä 750–2 900 metrin korkeudessa. Joillakin alueilla sitä esiintyy samoilla seuduilla kuin harjakotkaa, ja silloin niiden elinpiirejä erottaa muutama sata metriä korkeudessa merenpinnasta.
Ulkonäkö.
Borneonharjakotkan pituus on 51–56 senttiä. Se on metsissä elävä pieni ja tumma haukka. Sen höyhenys on tummanruskea, ja alapuolella, siivissä ja niskassa on vaaleampia täpliä. Niskapuolella on suuri umbranruskea alue. Kurkku on musta. Pyrstö on melko pitkä, musta, ja siinä on leveä valkoinen raita. Siivet ovat pitkät, kärjissä on mustaa, lentosulkien tyvessä valkoista.
Palava enkeli

Palava enkeli on aiemmin useissa elokuvissa apulaisohjaajana toimineen Lauri Törhösen ensimmäinen pitkä ohjaus vuodelta 1984. Sen käsikirjoitus perustuu Hannele Törrösen alkuperäisaiheeseen.
Elokuvan idean Törhönen sai psykologi Hannele Törröseltä, joka työskenteli Joensuun lähellä psykiatrisessa sairaalassa. Elokuva oli menestys, koko vuoden toiseksi katsotuin kotimainen. Pääosanäyttelijä Riitta Viiperi oli ammatiltaan malli, ja hänen valintaansa kritisoitiin, mutta hän sai roolityöstään kuitenkin kansainvälistäkin tunnustusta.
Arviot.
Pertti Lumirae ("Suomen Sosialidemokraatti") kiitti elokuvaa tiiviydestä ja uskottavuudesta, kun taas Mikael Fräntin ("Helsingin Sanomat") mielestä se on "tahattoman koominen farssi ja loppuaan kohden traagisia sävyjä tavoitteleva kevyt ongelmafilmi". Fräntin kritiikki herätti keskustelua, mutta terveydenhoitoalan ammattilaiset nousivat puolustamaan elokuvaa. Muun muassa lääkäri Simo Kokko kirjoitti "Helsingin Sanomien" yleisönosastossa: "[- -] Kun huomaa olevansa aivan eri mieltä tunnettujen kriitikkojen kanssa, epäilee tietysti aina ensiksi itseään ja omia hoksottimiaan. Tässä tapauksessa herää kuitenkin ajatus siitä, että kriitikot ovat halunneet väen väkisin psykoosin olevan jotakin paljon elokuvallisempaa ja hallitumpaa kuin se traaginen todellisuudessa tavattava murtumistapahtuma onkaan."
Syrjäsalmen kalliomaalaus

Syrjäsalmen kalliomaalaus sijaitsee Saimaalla Ummistonveden äärellä Puumalassa Etelä-Savossa. Kalliomaalauksessa on kuviota maalattu laajalle alueelle, vaikka tunnistettavia kuvioita on vain muutama. Maalaus on kivikaudelta ja sen löysivät Lauri ja rouva Arvola vuonna 1977. 
Kallio ja sen sijainti.
Maalauskallio sijaitsee Syrjälahdessa, joka on Saimaaseen kuuluvan Ummistonveden Syrjäsalmen pohjoisoassa olevan Syrjäsaaren takana, ja joka sijaitsee Viljakansaaren länsiosassa. Syrjäsaaren takana lahti kapenee ennen lahdenperää Syrjäsalmeksi, joka jää kahden kallion väliin. Maalauskallio on salmen itärannalla salmen ylittävän tien pohjoispuolella.
Maalaukset sijaitsevat korkean kallion lievästi eteenpäin kallistuvassa pystyseinässä ja melko korkealla. Kallion pinta on jääkauden hiomaa, mutta sen pinnasta on irronnut lohkareita maahan. Kallion edessä onkin louhikkoa, joka on peittynyt maa-aineksella ja muodostaa järvenrantaan metsäisen terassin. Maalauspaikalle pääsee sekä vesitse että läheiseltä maantieltä 15169, jonne on matkaa viitoitettua polkua pitkin 200 metriä. Paikalle on pystytetty opastaulu.
Nykyään maalauskallion juurelle pääsee kulkemaan jalan, mutta muinaisina aikoina, kun Saimaan vedenpinta oli nykyistä korkeammalla, järvi ulottui pystykalliolle saakka. Tällöin maalaaminen oli mahdollista jään päällä seisten tai veneestä käsin. Eräiden kuvioiden suuri korkeus mahdollistaa niiden ajoittamisen vedenpinnan korkeuden avulla, mikäli kuviot on aikoinaan maalattu veneessä istuen tai järvenjäällä seisten.
Maalaus.
Maalauskenttä voidaan jakaa korkeuden mukaan kolmeen vaakasuuntaiseen alueeseen, joissa kuvioiden keskittymä sijaitsee suuren punaväriläikän kohdalla. Kauimmaisten kuvioiden vaakasuuntainen etäisyys on silloin 11 metriä ja jossa pystysuunnassa ylin kuvio sijaitsee 5,5 metrin korkeudella ja alin 1,5 metrin korkeudella. Kuvioita on maalausalueelta löytynyt harvakseltaan.
Ylimpänä sijaitsee joukko kuviokatkelmia, joista yksi esittänee venekuviota. Aivan punaväriläikän yläpuolella keskialueella on seuraava kuviokeskittymä. Ylinnä erottuu selkeästi ihmishahmo, joka on maalattu kuin sormella viivoja vetäen. Sen pää on tehty pyörittämällä maalia ympyräksi. Ihmisen lähellä on muita kuvioiden katkelmia, joista ei voi sanoa mitään. Keskittymän alareunalla on myös toinen ihmishahmo. Tämän pää on maalattu renkaaksi ja renkaan sisälle on vedetty pari jälkeä. Vartalon viivat eivät ole säilyneet ehjinä. Ihmisen vasemmalla puolella on eläinhahmo, joka katsoo vasemmalle. Se voi esittää hirveä.
Siirryttäessä tästä kohtaa muutama metri vasemmalle, löytyy uusi kuvioryhmä, jonka kuvioita ei pysty tunnistamaan. Äärimmäisenä vasemmalla, missä rantakaistale loppuu, löytyy vielä kaksi ehjää kuviota. Ne sijaitsevat korkealla kallioseinämässä. Vierekkäin on maalattu kaksi ihmishahmoa, jotka seisovat jalat suorina voimakkaassa haara-asennossa. Vasen hahmo on selvästi pitkäjalkaisempi kuin lyhyempi hahmo. Molemmilla on ympyräpäät ja kädet levittäytyvät sivuille kuin linnun kaarevat siivet.
Style of Eye

Style of Eye, oikealta nimeltään Linus Eklöw, on ruotsalainen dj ja musiikkituottaja.
Style of Eye julkaisi debyyttialbuminsa, "Duck, Cover And Hold", vuonna 2008. Hän osallistui myös Icona Popin ”I Love It" -kappaleen kirjoittamiseen ja tuottamiseen.
Marco Minghetti

Marco Minghetti (8. marraskuuta 1818 Bologna, Kirkkovaltio – 10. joulukuuta 1886 Rooma) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä vuosina 1863–1864 ja 1873–1876.
Elämäkerta.
Minghetti opiskeli Bolognan yliopistossa, mutta omistautui pian sen jälkeen politiikalle. Hän toimitti Bolognassa "Il Feldineo" -nimistä maltillista liberaalia sanomalehteä ja kannatti poliittisia reformeja Kirkkovaltiossa. Minghetti valittiin vuoden 1847 lopussa Kirkkovaltion Consulta-neuvostoon ja maaliskuussa 1848 uudistusmielinen paavi Pius IX nimitti hänet yleisten töiden ministeriksi Giacomo Antonellin johtamaan hallitukseen. Minghetti erosi kuitenkin vielä samana vuonna ja liittyi esikuntaupseerina Sardinian kuningaskunnan armeijaan, joka taisteli Pohjois-Italiassa itävaltalaisia vastaan. Vuoden 1848 lopussa hän palasi Roomaan. Vallankumousliikehdinnän epäonnistuttua Italiassa Minghetti vietti seuraavat vuodet matkustelemalla sekä kirjoiittelemalla kansantaloudellisia tutkimuksia.
Vuonna 1859 Sardinian kuningaskunnan pääministeri Camillo Cavour nimitti Minghettin ulkoministeriönsä pääsihteeriksi. Hän toimi myös puhemiehenä Kirkkovaltiosta irtautuneen Romagnan maakunnan kansalliskokouksessa, joka päätti alueen yhdistämisestä Sardiniaan. Marraskuusta 1860 elokuuhun 1861 hän toimi Sardinian ja sen seuraajavaltioksi perustetun Italian kuningaskunnan sisäministerinä. Joulukuussa 1862 Minghetti nimitettiin valtiovarainministeriksi ja maaliskuussa 1863 hän seurasi Luigi Carlo Farinia pääministerinä. Minghetti teki 15. syyskuuta 1864 Ranskan keisari Napoleon III:n kanssa sopimuksen, jonka mukaan Ranska vetäisi miehitysjoukkonsa pois Roomasta vastineena Italian pääkaupungin siirtämiselle Torinosta Firenzeen. Koska sopimus merkitsi samalla luopumista vaatimuksista liittää Rooma yhdistyneeseen Italiaan, se herätti Italiassa voimakasta arvostelua. Lisäksi erityisesti torinolaiset olivat tyytymättömiä pääkaupungin aseman menetykseen. Seurauksena Minghetti joutui eroamaan vain viikkoa myöhemmin, 23. syyskuuta.
Minghetti toimi 1868–1869 Italian lähettiläänä Lontoossa ja toukokuusta marraskuuhun 1869 Italian maatalousministerinä. Kesällä 1873 hän palasi oikeistohallituksen pääministeriksi. Hän otti itselleen myös valtiovarainministerin salkun, ja onnistui siinä ominaisuudessa tasapainottamaan valtion budjettia. Minghettin toisen hallituksen horjuva sisäpolitiikka kuitenkin johti lopulta sen kaatumiseen maaliskuussa 1876 ja pääministeriksi tuli vasemmistolainen Agostino Depretis. Minghetti esiintyi tämän jälkeen vielä joidenkin vuosien ajan Italian oikeisto-opposition johtajana.
Myh’ailo Koval

Myh’ailo Volodymyrovytš Koval (; s. 26. tammikuuta 1956) on ukrainalainen kenraaliluutnantti, joka nimitettiin Ukrainan väliaikaiseksi puolustusministeriksi 25. maaliskuuta 2014 sen jälkeen, kun edellinen puolustusministeri Ihor Tenjuh’ erotettiin virastaan Krimin kriisin aikana. 3. heinäkuuta 2017 Ukrainan uudeksi puolustusministeriksi nimitettiin Valeri Heletei.
Koval syntyi Izjaslavissa. Vuonna 1979 hän valmistui Kamjanets-Podilskyin sota- ja insinööritieteellisestä ylemmästä oppilaitoksesta, vuonna 1990 Frunzen sotilasakatemiasta ja vuonna 1997 Ukrainan asevoimien akatemiasta. Vuonna 2007 hän väitteli pedagogisten tieteiden kandidaatiksi.
Koval palveli Neuvostoliiton ja sitten Ukrainan asevoimissa. Vuosina 1997–1999 hän toimi pohjoisen operatiivisen komento-osaston esikuntapäällikkönä ja panssaridivisioonan komentajana. Vuosina 1999–2001 hän toimi läntisen operatiivisen komento-osaston esikuntapäällikkönä ja armeijakunnan komentajana. Vuosina 2001–2002 hän toimi Ukrainan sisäministeriön joukkojen esikuntapäällikkönä ja direktoraatin varajohtajana. Vuonna 2003 hänet nimitettiin Ukrainan rajavartiolaitoksen varajohtajaksi.
Maaliskuussa 2014 noin 40 tuntemattoman ihmisen joukko, jota silminnäkijät kuvailivat ”venäläisiksi moottoripyöräjengiläisiksi”, kidnappasi Kovalin Jaltan lähellä sijaitsevan sotilastukikohdan läheisyydessä. Kaappaajat vapauttivat Kovalin myöhemmin samana päivänä neuvottelujen jälkeen. Myöhemmin samassa kuussa Koval nimitettiin väliaikaiseksi puolustusministeriksi, jona hän toimi heinäkuuhun 2014 asti.
Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi

Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi on Toivo Särkän ohjaama elokuva vuodelta 1949. Se kertoo viulutaiteilija Heimo Haiton nuoruudesta. Siihen sisältyy lyhennettynä elokuva "Pikku pelimanni" ja 15 minuutin mittainen jatko, joka tehtiin, kun Yhdysvalloissa asunut Haitto oli käymässä Suomessa.
Arviot.
Elokuva sai kiitosta aikalaisarvioissa. Muun muassa Paula Talaskivi ("Helsingin Sanomat") kirjoitti sen olevan ”harvinaisen mieluisa uusi ja samalla vanha tuttavuus”.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Olavi Similä pitää elokuvaa luonnottomasti näyteltynä ja naiivin pateettisena ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Nana (kirja)

Nana on ranskalaisen kirjailijan Émile Zolan romaani, jota pidetään tekijänsä tunnetuimpana kirjana. "Nana" ilmestyi vuonna 1880 ja on yhdeksäs osa Les Rougon-Macquart -romaanisarjaa. Romaanin päähenkilö Nana on pariisilainen näyttelijätär ja kurtisaani, joka valloittaa miehet lumoavalla kauneudellaan ja riuduttaa rikkaimmatkin miehet köyhiksi tuhoten heidän elämänsä. "Nana" oli heti ilmestyttyään huikea menestys ja sitä myytiin puolessa vuodessa 150 000 kappaletta. Uskaliaan sisältönsä takia teos herätti närkästystä ja aiheutti kohua.
Juoni.
Kirjan päähenkilö Anna "Nana" Coupeau on pääesiintyjä ranskalaisen Variétés-teatterin uudessa näytelmässä ”Vaalea Venus”. Nana ei osaa laulaa eikä tanssia, mutta hurmaa ensi-illassa Pariisin eliitin kauneudellaan. Nana on samanaikaisesti sekä näyttelijätär, että kurtisaani, yönsä hän viettää eri miesten kanssa. Nanan kamarineiti Zoé hoitaa hänen kotiaan, ottaa vastaan vieraita ja avustaa Nanaa esimerkiksi pukeutumisessa.
Nanasta ja ”Vaaleasta Venuksesta” muodostuu koko Pariisin kiinnostuksenkohde. Nana järjestää suuret illalliset, joihin hän kutsuu yläluokan edustajia tehdäkseen vaikutuksen heihin. Hän tutustuu paremmin kesteissä moniin henkilöihin, mm. Léon Faucheryyn, joka on Le Figaron pakinoitsija, tämän serkkuun Hector de la Faloiseen, sekä kreivi Muffat de Beauvilleen. Kirjan aikana erityisesti kreivi Muffat kiintyy Nanaan ja ostaa tälle mahtavan talon kaikkine mukavuuksineen, minkä johdosta Nanasta tulee osa yläluokkaa. Siitä huolimatta Nana tuo yhä taloonsa miehiä. Vähitellen Nana alkaa kylvämään tuhoa ympärilleen riuduttamalla hänen luokseen tulevat miehet köyhiksi. Hän pitää miehiä pilkkanaan ja tuhoaa heidän elämänsä.
Romaanin lopussa Nana lähtee tapaamaan sairasta poikaansa, saa tältä tappavan tartunnan ja kuolee siihen. Nanan kuolema yllättää kaikki ja hänen surkea loppunsa vie päätökseen hänen loisteliaan elämänsä.
Henkilöluettelo (kuten kirjassa).
Puolimaailmannaisia:
Näyttelijättäriä:
Näyttelijöitä:
Muita henkilöitä:
Tyyli.
"Nana" kuin muidenkin Zolan kirjojen katsotaan olevan malliesimerkki naturalisistisesta tyylisuuntauksesta.
Lähteet.
Zola, Émile. 1982. Nana. Helsinki: KK laakapaino.
1-klooributaani

1-Klooributaani eli butyylikloridi (C4H9Cl) on butaanin kloorattu johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena ja orgaanisissa synteeseissä lähtöaineena.
Ominaisuudet.
1-Klooributaani on huoneenlämpötilassa väritön neste. Se liukenee veteen vain niukasti, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin. 1-Klooributaani reagoi hitaasti veden kanssa hydrolysoituen butanoliksi. Se reagoi eräiden metallien kanssa, esimerkiksi magnesium muodostaa Grignard-reagensseihin kuuluvaa butyylimagnesiumkloridia ja litium n-butyylilitiumia.
Butyylikloridi on ihoa, silmiä ja hengitysteitä ärsyttävä yhdiste ja sille altistuminen voi aiheuttaa kurkkukipua, hengenahdistusta ja ihon ja silmien punoitusta.
Valmistus ja käyttö.
1-Klooributaania voidaan valmistaa butaanista klooraamalla fotokemiallisesti. Tässä reaktiossa syntyy myös 2-klooributaania eikä sitä käytetä nykyään teollisessa mittakaavassa. Sen sijaan prosessissa voidaan käyttää katalyyttinä alumiinioksidia. Toinen tapa syntetisoida yhdistettä on butanolin reaktio vetykloridin kanssa joko ilman katalyyttiä tai käyttäen katalyyttinä sinkkikloridia tai fosforipentakloridia.
1-Klooributaani liuottaa hyvin rasvoja ja öljyjä ja sitä käytetään teollisuudessa liuottimena. Lisäksi yhdisteestä voidaan valmistaa alkyloituja aromaattisia yhdisteitä Friedel–Crafts-alkyloinnilla, organometalliyhdisteitä ja tributyylitinaoksidia.
Pellegrino Rossi

Pellegrino Luigi Odoardo Rossi (13. heinäkuuta 1787 Carrara – 15. marraskuuta 1848 Rooma) oli italialainen oikeusoppinut ja poliitikko, joka osallistui politiikkaan Sveitsissä, Ranskassa ja vallankumousvuonna 1848 lyhyen aikaa Kirkkovaltiossa.
Rossi toimi vuodesta 1812 rikosoikeuden professorina Bolognan yliopistossa. Tuettuaan Joachim Murat’ta ja ranskalaisia hän joutui vuonna 1815 pakenemaan Geneveen, jossa hän sai 1819 professorin viran ja toimi kantonin neuvoston jäsenenä. Vuonna 1832 hän esitti Sveitsin liittokokoukselle eli tagsatzungille perustuslakiesityksen, joka tunnetaan nimellä "Charte Rossi", mutta se hylättiin. Sen jälkeen Rossi muutti Ranskaan ja sai Ranskan kansalaisuuden. Hän toimi vuodesta 1834 kansantaloustieteen professorina Collège de Francessa sekä valtio-opin professorina Pariisin École de droit’ssa. Rossi jätti professuurinsa saadessaan 1838 Ranskan päärin arvon ja kaksi vuotta myöhemmin hänestä tuli Ranskan valtioneuvoston jäsen. Hänet lähetettiin 1845 Ranskan lähettilääksi Roomaan ja korotettiin hieman myöhemmin ranskalaiseksi kreiviksi.
Rossi menetti asemansa ranskalaisena diplomaattina vuonna 1848 puhjenneen helmikuun vallankumouksen seurauksena, mutta paavi Pius IX kutsui hänet ministeriksi Kirkkovaltion hallitukseen. Syyskuussa 1848 hänestä tuli pääministeri. Hän yritti toteuttaa perustuslaillisia uudistuksia ja kannatti paavin johtamaa Italian valtioliittoa, mutta kohtasi kansalaisten tiukan vastarinnan. Hänet murhattiin 15. marraskuuta parlamentin istuntosalin portailla. Rossin murha käynnisti tapahtumasarjan, jonka seurauksena Roomassa puhkesi kansannousu, paavi Pius IX pakeni kaupungista ja kansalliskokous julisti Rooman helmikuussa 1849 Rooman tasavallaksi, joka jäi lyhytikäiseksi.
Jon

Jon on monessa maassa yleinen miehen etunimi. Nimi on todennäköisesti syntynyt lyhentymänä nimestä Jonas tai Jonatan, mutta se saattaa myös olla muunnos Johannes-nimen englanninkielisestä muodosta John. Islannissa nimi esiintyy muodossa Jón.
Suomessa nimi Jon on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 1120 henkiölle.
Jonin nimipäivä on 1700-luvun lopulla ollut muutamana vuotena 29. maaliskuuta, joka nykyäänkin on Joonaksen nimipäivä. Nykyisin, vuodesta 2000 lähtien, nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Johanneksen päivänä 24. kesäkuuta.