Saamelaiset

Saamelaiset ( tai "sápmelaččat", ) ovat pääosin Fennoskandian pohjoisosissa elävä kielellisesti suomalais-ugrilainen alkuperäiskansa. Saamelaisten asuttamaa aluetta kutsutaan Saamenmaaksi (). Se koostuu Norjan, Ruotsin ja Suomen pohjoisosista sekä Venäjään kuuluvasta Kuolan niemimaasta.
Arviot saamelaisten määrästä vaihtelevat 50 000:n ja 100 000:n välillä. Norjassa jäämeren rannikolla asuvat niin kutsutut merisaamelaiset ovat suurin saamelaisryhmä. Suomessa asuu Suomen saamelaiskäräjien mukaan vain noin 10 000 saamelaista. 
Saamelaisten määrä riippuu siitä, mikä katsotaan saamelaisuuden tunnusmerkiksi tai -merkeiksi, koska ihmisen mahdollinen saamelaisuus määritellään näiden tunnusmerkkien täyttymisen perusteella. Saamelaisuuden tunnusmerkkejä voivat olla esimerkiksi kieli (puhuu itse tai yksi vanhemmista tai isovanhemmista puhuu saamea), kansallinen tai kulttuurinen samaistuminen ja perinteisten saamelaiselinkeinojen harjoittaminen. Perinteisiä saamelaiselinkeinoja olivat kalastus ja peuranmetsästys. Peuranmetsästyksestä siirryttiin 1500-luvulta alkaen vähitellen porojen eli puoliksi kesytettyjen peurojen hoitoon. Tämä johtui villipeurojen kannan ehtymisestä. Nykyisin enää viidennes Suomen saamelaisista omistaa poroja ja heistäkin osa hoitaa niitä vain sivutoimisesti. Poronhoidolla ei ole ollut suurta roolia myöskään merisaamelaisessa elämäntavassa.
Saamelaiskulttuurin sisäiset eroavaisuudet perustuvat osaksi muassa eroavaisuuksiin asuinalueen luonnonoloissa. Havumetsävyöhykkeellä eläneet saamelaiset ovat harjoittaneet ainakin osittain eri elinkeinoja kuin tunturiseudulla tai rannikoilla eläneet. 
Saamelaisten puhumat kielet kuuluvat uralilaisiin kieliin, ja niiden läheisimmät sukukielet ovat yleisimmän käsityksen mukaan itämerensuomalaiset kielet. Saamen kieli on peräisin varhaiskantasuomen eriytymiskehityksestä. Suomen ja saamen kielieron on arveltu alkaneen muodostua noin vuonna 2800 eaa. joidenkin ryhmien lähdettyä liikkumaan uralilaisten kielten alkukodista, Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta, luoteeseen kohti Fennoskandiaa. Saamelaiskäräjien arvion mukaan Suomen noin 10 000 saamelaisesta noin 3 000 puhuu saamelaiskieliä äidinkielenään. Tilastokeskuksen mukaan äidinkielekseen saamen ilmoittaneita oli vuonna 2022 yhteensä 2 035. Suomessa puhutaan nykyisin kolmea saamen kieltä: pohjois-, inarin- ja koltansaamea, jotka ovat kaikki uhanalaisia. 
Saamelaisten esivanhemmat saapuivat Suomeen noin 1600 tai 1500 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Nykyisille asuinsijoilleen Lappiin he asettuivat ajanlaskun alun jälkeen. Suomen nykyinen saamelaisalue eli saamelaisten niin kutsuttu kotiseutualue kattaa Enontekiön, Inarin ja Utsjoen kunnat sekä Lapin paliskunnan alueen Sodankylän kunnassa. Huomattava osa Suomen saamelaisista asuu kuitenkin saamelaisalueen ulkopuolella, esimerkiksi Helsingissä on suhteellisen suuri ja aktiivinen saamelaisvähemmistö. Vuonna 2010 saamelaisia asui 230 kunnassa Suomen 336 kunnasta. Alle 10-vuotiaista saamelaisista 75 prosenttia asuu saamelaisalueen ulkopuolella.
Muut kuin saamenkieliset kutsuivat saamelaisia aiemmin "fenneiksi", "skritifinneiksi" tai "lappalaisiksi".
Alaryhmät, lukumäärä ja kielet.
Oheisessa taulukossa esitetään tietoja saamelaisten alaryhmistä, lukumäärästä ja kielistä amerikkalaisen tutkijan Michael E. Kraussin vuonna 1997 julkaiseman tutkimuksen mukaisesti. Numerotiedot ovat ainoastaan arvioita.
Tutkimuksen julkaisemisen jälkeen akkalansaame on jo sammunut, kun sen viimeinen puhuja kuoli vuonna 2003. Keminsaamelaisten alaryhmä sulautui suomalaisiin jo 1800-luvun alussa ja samalla keminsaamen kieli sammui.
Kiltinänsaamelaisista, turjansaamelaisista ja akkalansaamelaisista käytetään yhteisnimeä Kuolan saamelaiset.
Saamelaiset, lappalaiset ja lappilaiset.
Lappalainen on ulkopuolisten antama nimitys saamelaisille. Saamelainen ("sápmi") taas on saamelaisten omakielinen sana, jolla on vastineensa kaikissa saamen kielissä. Tämä todistaa sen hyvin vanhaksi. Kirjallisista lähteistä se löytynee ensimmäistä kertaa 1600-luvulla Johannes Schefferuksen esiin tuomana. Suomesta löytyy mainintoja 1800-luvun lehdistä, että ”lappalaiset” käyttivät itsestään saame-nimitystä. Nimitys yleistyi saamelaisten oman poliittisen aktiivisuuden lisäännyttyä Ruotsissa ja Norjassa 1900-luvun alusta alkaen ja Suomessa II maailmansodan jälkeen. Lappalainen säilyi suomen yleiskielessä vallitsevana nimityksenä kuitenkin 1980-luvulle asti. Nykyään sanaa lappalainen merkityksessä saamelainen pidetään halventavana. Lappilainen taas tarkoittaa Lapissa asuvaa ihmistä riippumatta hänen etnisyydestään.
Kantasaamen otaksutaan olleen pääasiassa metsästäjäväestön kieltä. Alkuperäistä metsästyskulttuuria harjoitettiin Sisä-Suomessa ja Keski-Ruotsissa, kun rannikoilla ja etelässä oli jo siirrytty enemmän maanviljelyyn ja karjanhoitoon. Näitä metsästyksellä eläviä ihmisiä kutsuttiin Suomessa lappalaisiksi. Sana ”lappalainen” tuli mahdollisesti syrjää eli syrjäistä tarkoittavasta sanasta lappea (kuten ilmaisussa ”miekan lape” eli ”miekansyrjä”). Tämän väestön kieltä pidetään yleensä saamensukuisena. Historiantutkija Jukka Korpelan mukaan keskiajan kirjallisissa lähteissä ”lappalaiset” oli kuitenkin yleisnimitys erämaaseutujen asukkaille, jotka eivät todellisuudessa olleet kielellisesti, kulttuurisesti tai elinkeinoiltaan yhdenmukaista joukkoa. Lappalainen ei tämän mukaan siis ollut alun perin saamelaisen synonyymi.
Toisaalta on korostettu, että saamea puhuvaa väestöä on paikannimistöstä päätellen asunut miltei koko Suomen alueella, jopa Uudellamaalla. Skandinavian niemimaalla saamelaisväestön asuinalue on ulottunut Keski-Ruotsin Taalainmaalle ja Jämtlandiin asti. (Katso myös: Limes norrlandicus)
Nykysaamelaiset eroavat geneettiseltä perimältään selvästi naapurikansoistaan. Tämän takia monet nykytutkijat olettavat, että suomalaisiin ja skandinaaveihin sulautuneet eteläiset saamelaiset ja lappalaiset eivät olisi samataustaisia kuin nykysaamelaiset.
Historia.
Saamelaisten juuret ovat tekstiilikeramiikkaa valmistaneissa ihmisissä, jotka alkoivat liikkua uralilaisten kielten alkukodista Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta luoteeseen noin vuosien 1750–1250 eaa. välillä. Heidän siirtymisensä tapahtui toisen vuosituhannen (2000–1000 eaa.) toisella (1750–1500 eaa.) ja kolmannella (1500–1250 eaa.) neljänneksellä ennen ajanlaskun alkua. Ryhmät käyttivät siirtymiseensä Pohjois-Venäjän jokireittejä, jotka olivat olleet käytössä jo vuosituhansia. Näiden kielellisesti länsiuralilaisten ryhmien Sisä-Suomen järvialueelle päätyneistä jäsenistä muodostuivat myöhemmin saamelaiset. He saavuttivat Keski-Suomen mahdollisesti noin vuonna 1600 tai 1500 eaa. Tekstiilikeramiikan levinneisyyden perusteella näiden, alun perin samaa kieltä puhuneiden yhteisöjen jäseniä jäi myös Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimaille sekä vielä edemmäs itään ja kaakkoon.
Varsinainen saamen kielen alkukoti on sijainnut Laatokan ja Äänisen eteläpuolisella alueella. Alueelta on löydetty eteläisimmät saamelaisperäiset paikannimet ja saamen kantamuotoon on pystytty rekonstruoimaan lainasanoja, jotka ovat olleet kosketuksissa tähän alueeseen. Lainasanojen perusteella kielen alkukodilla on ollut yhteyksiä alueella liikkuneisiin, tuolloin kantagermaania puhuneisiin skandinaaveihin, sekä nykyisen Viron alueella olleisiin suomalaisen kantakielen puhujiin. Kantasaamelaisilla on ollut kontakteja myös tuntemattomiin, sukupuuttoon kuolleisiin pohjoiseurooppalaisia kieliä puhuneisiin ryhmiin. 
Ajanlaskun alun paikkeilla saamen kieli levisi Laatokan ja Äänisen eteläpuolelta Suomen etelärannikolle ja Sisä-Suomeen syrjäyttäen useita alueella aiemmin puhuttuja muinaiskieliä. Kantasaamella on mahdollisesti ollut kielten kohdatessa jonkinlainen arvoasema, minkä vuoksi alkuperäisten kielten puhujat vaihtoivat kielensä ajan kuluessa saameksi. Kielentutkija Ante Aikio on esittänyt, että saame levisi pohjoiseen Fennoskandiaan esiroomalaisen rautakauden kuluessa (noin 650–0 eaa.). Kielen levitessä Suomessa ja Skandinaviassa se samalla hajosi useaksi eri murteeksi. Näistä murteista kantamurteista kehittyi sittemmin nykyiset saamelaiskielet. Nykyisille asuinsijoilleen Lappiin saamelaiset asettuivat ajanlaskun alun jälkeen. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että suomalaisten esivanhempien saapuessa Suomeen Virosta käsin valtaosa Etelä-Suomen saamelaisten esivanhemmista ei vaeltanut muualle, vaan he vaihtoivat kielensä itämerensuomeksi.
Kantasaamen kieli syrjäytti nykyisen Suomen alueella aiemmin puhutut paleoskandinaaviset kielet ensin eteläisessä Suomessa, sitten pohjoisessa Skandinaviassa. Lapissa saatettiin puhua paleoeurooppalaisia kieliä vielä keskiajallakin. Lapissa aikaisemmin eläneet kansat sulautuivat saamen puhujiin, ja etelämpänä saamen puhujia sekoittui suomenkielen puhujiin. Sitä mukaa kun kantasuomi levisi, eri kieliksi kehittyvä saame vetäytyi. 
Keskiajalla saamelaisia liikkui Keski-Suomen ja Itä-Karjalan alueilla. Vielä 1500-luvulla saamelaisia oli Pohjois-Savossa ja Kuusamossa 1700-luvulla. Kuitenkin jo varhaisessa vaiheessa saamelaistumisen painopiste siirtyi pohjoista kohti, jossa se kohtasi tuhansia vuosia aiemmin, jääkauden väistyessä, alueelle tulleen tuntemattoman kielen. Tämä näkyy nykyisissä saamenkielissä lainasanoina, joita ei voi palauttaa mihinkään tunnettuihin kielten kantamuotoihin.
Siirtyminen poronhoitoon.
Joidenkin saamelaisten taloudellinen asema parani heidän siirryttyään poronhoitoon kesyttämällä tunturipeura poroksi. Poronhoidon alkuajankohdasta on erimielisyyksiä. Poroja oli kesytetty kuljetusavuksi ja maidon- ja nahantuotantoon jo varhain, mutta Suomen saamelaiset elivät pitkälti metsästyksellä ja kalastuksella vielä Ruotsin vallan aikana. Lihantuotantoon keskittyvään suurporonhoitoon siirryttiin vasta 1800-luvulla, ja sen ”kulta-aika” päättyi Ruotsin, Suomen ja Norjan välisten rajasulkujen myötä 1900-luvun alkupuolella.
Nykytutkimuksen mukaan suurporonhoito sai alkunsa Skandinavian saamelaisten keskuudessa 1400–1600-luvuilla. Kuolan niemimaalle vaelsi 1800-luvulla komeja ja nenetsejä, jotka vaikuttivat huomattavasti kolttien ja Kuolan saamelaisten poronhoitoon. Nykyään poronhoitoa harjoittavat Suomessa myös muut kuin saamelaiset. Norjassa ja Ruotsissa poronhoito on lailla säädetty saamelaisten yksinoikeudeksi.
Suomessa saamelaisten poronhoitoa on uhannut liikalaiduntaminen, joka näkyy jäkälän vähenemisenä. Jäkälän katoamisen havaitsee Suomen ja Norjan rajalla selvästi. Luonnon tasapainon palauttamiseksi on ehdotettu porojen määrän vähentämistä.
Sulauttamispyrkimykset ja kansallinen herääminen.
Suomen valtiollisen itsenäistymisen jälkeen ajatus saamelaisista rodullisesti alempana kansana sai suosiota. Saamelaisten sulauttamispolitiikka voimistui toisen maailmansodan aikana ja jälkeen. Saamelaisia pidettiin katoavana kansana, jotka saattoivat elää ihmisarvoista elämää ainoastaan luopuessaan vanhoista tavoistaan ja omaksuessaan kehittyneemmän, paikalleen asettuneen elämänmuodon. Kirkko ja valtio pyrkivät Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa sulauttamaan saamelaiset osaksi valtaväestöä esimerkiksi kieltämällä saamen kielen puhumisen sisäoppilaitoksissa. Politiikan seurauksena osa saamelaistaustaisista suvuista on kadottanut äidinkielensä. Ruotsi ja Norja ovat pyytäneet saamelaisilta virallisesti anteeksi toimenpiteitään.
Sulauttamispolitiikan aikaan sijoittuu myös saamelaisten kansallinen herääminen. Saamelaisten kansallispäivä on 6. helmikuuta. Sinä päivänä Trondheimissa pidettiin 1917 ensimmäinen yleissaamelainen kokous, josta saamelaisten yhdentymisen katsotaan alkaneen. Saamelaisten 13. konferenssissa Åressa vuonna 1986 otettiin käyttöön Saamen lippu. Lipussa on saamelaisten värit: punainen, vihreä, keltainen ja sininen. Lipun punainen puoliympyrä kuvaa aurinkoa ja sininen kuuta. Lipun hyväksymispäivä, 15. elokuuta, on myös yksi saamelaisten liputuspäivistä, joita on nykyisin yksitoista.
Saamelainen etnopolitiikka pyrkii ulottamaan etnisen luokittelun maksimalaisen pitkälle historiaan. Maria Lähteenmäen tutkimuksen mukaan saamelaisliikkeen ohjaama tutkimus on esittänyt saamelaiset "ylihistoriallisesti yhtenäisenä etnisenä ryhmänä". Tällainen on osa saamelaisidentiteetin rakennustyötä ja yleisemminkin nationalistista historiankirjoitusta. Erkki Pääkkönen tutki tätä etnonationalistista lähestymistapaa väitöskirjassaan mutta totesi suomalaistenkin toimineen samaan tapaan 1800-luvulta lähtien.
Saamelaiset ja uskonto.
Saamelainen muinaisusko.
Saamelaisten uskonnonhistoriassa uskonnonharjoitusta on ollut monentasoista. Ennen kristinuskon leviämistä šamanismi oli tärkeä uskonnonharjoituksen muoto. Šamanistisissa menoissa yhteisön samaani saattoi langeta loveen asioimaan alisen kanssa, pyytämään apua tai taistelemaan ongelmia aiheuttavien tahojen kanssa. Noitarummun käyttö ei kuulunut yksinomaan samaanille, vaan se oli suhteellisen alkeellinen enteiden katsomisen väline, jota käyttivät ne, joilla ei ollut shamaanin kykyä ja uskallusta laskeutua henkilökohtaisesti alamaailmaan ottamaan asioista selkoa.
Saamelaisten maailma oli jakautunut kolmeen osaan: aliseen, maanpäälliseen ja maan yläpuoliseen osuuteen, joista ensimmäistä kansoittivat vainajat, seitahenget ja muut ei-jumalalliset uskomusolennot. Maan päällä elivät ihmiset, ja maan yläpuolella puolestaan hallitsivat jumalat, joista leimallisimmin saamelaisia olivat äitijumalatar Mattarakka ja hänen kolme tytärtään, Sarakka, Juksakka ja Uksakka, jotka suojelivat ja ohjasivat erityisesti lasten kehitystä ennen ja jälkeen syntymän. Sarakkalla, Juksakalla ja Uksakalla oli omat paikkansa kodassa, ja heille uhrattua ruokaa saivat syödä vain naiset.
Saamelaisilta tunnetaan näiden naisjumalien lisäksi ukkosenjumala "Tiermes" sekä paikoin oletettu ylijumala "Radien-Adja" poikineen, sekä jonkinlainen naispuolinen kevään jumaluus "Ruonanieida". Ukkosenjumalaa lukuun ottamatta nämä ”taivaanjumalat” lienevät kristinuskosta omaksuttuja vähän ennen kuin saamelaiset kääntyivät kristinuskoon.
Nyky-Suomen alueen metsästäjä- ja kalastajalappalaisilla tärkein jumala oli Bieggo-almmaj/Bieggolmai, tuulen jumala. Hän hallitsi luonnonvoimia, jotka saamelaisilla säätelivät koko elämää. Tuulen jumalan alapuolella oli muun muassa hedelmällisyyden jumala, joka huolehti sadon riittävyydestä niin marjastuksessa, metsästyksessä kuin kalastuksessakin. Ukkosen jumala oli se, joka muun muassa vihastui, jos ihminen ei kunnioittanut luontoa. Yleensäkin Pohjois- ja Länsi-Lapin jumalat olivat luonnonjumalia, joita käytiin rukoilemassa ja kiittämässä ja joille vietiin uhrilahjoja seidoille.
Tärkeimpiä pyhän ilmentymiä ovat seidat. Seidat ovat tavallisimmin erikoisia luonnonmuodostumia, mutta tarvittaessa seita saatettiin rakentaakin. Kiviseidat ovat suuria puuttomalta tundralta hyvin erottuvia ja poikkeuksellisen muotoisia. Puuseitoja on metsäalueilla. Uhreja viedään seidoille sekä siksi, että jumalat olisivat suotuisia, että kiitokseksi vaikkapa hyvästä marjasadosta tai kalansaaliista. Seidat eivät ole jumalten asuinpaikkoja, vaan pyhäkköjä.
Saamelaiset ja kristinusko.
Saamelaiset kääntyivät kristinuskoon Euroopan mittakaavassa varsin myöhään, vasta 1600- ja 1700-luvuilla. 1500-luvulla Trifon Petsamolainen ja Teodorit Lappalaisten valistaja olivat vaikuttamassa kolttasaamelaisten kääntymisessä ortodoksisuuteen ja Lars Levi Laestadiuksella oli vahva vaikutus pohjois- ja inarinsaamenkielisten luterilaistumiseen. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous hyväksyi 9.11.2018 uuden pohjoissaamen raamatunkäännöksen, joka syntyi Suomen, Norjan ja Ruotsin Pipliaseurojen yhteistyönä. Pohjoisaamenkielinen Raamattu on julkaistu Raamattu.fi-verkkopalvelussa.
Monien saamelaisten uskonelämään on vaikuttanut lestadiolaisuus, joka syntyi Tornionlaaksossa nimenomaan paikallisen saamelaisvähemmistön vastalauseeksi evankelis-luterilaisen valtakirkon papiston opetuksille. Lestadiolaisuuden perustaja Lars Levi Laestadius oli itse äitinsä puolelta saamelainen, ja on myös tallentanut saamelaisten uskomuksia ja mytologiaa ("Lappalaisten mytologian katkelmia").
Saamelaisten asema Suomessa.
Saamelaiset ovat Euroopan unionin alueen ainoa virallisesti tunnustettu alkuperäiskansa. Saamelaisten asema alkuperäiskansana ja kulttuuri-itsehallinto on tunnustettu Suomen perustuslaissa. Perustuslain 17 §:n 3 momentin mukaan saamelaisilla on alkuperäiskansana oikeus ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan. Sen lisäksi perustuslaissa turvataan saamelaisten kotiseutualueella kieltään ja kulttuuriaan koskeva itsehallinto, jota toteuttaa Saamelaiskäräjät. Saamelaisalue kattaa Inarin, Utsjoen ja Enontekiön kunnat sekä Sodankylän Vuotson paliskunnan alueen. Saamen kieli sai virallisen aseman vuonna 1992, kun säädettiin saamelaisten kielilaki. Uusi kielilaki tuli voimaan 2004.
Suomi ei ole ratifioinut Kansainvälisen työjärjestön (ILO) alkuperäis- ja heimokansoja koskevaa yleissopimusta nro. 169, koska kysymys saamelaisten maaoikeuksista Suomessa on edelleen selvittämättä. Pohjoismaista Norja ja Tanska ovat ratifioineet sopimuksen. Kaisa Korpijaakko-Labba ei oikeushistoriallisen tutkimuksensa "Saamelaisten oikeusasemasta Suomessa" (2000) puitteissa löytänyt laillista perustetta valtion väitetylle maanomistusoikeudelle.
Saamelaiskärjäjistä vuonna 1995 annetun lain mukaan saamelaiseksi katsottiin henkilö, joka itse piti itseään saamelaisena, edellyttäen että
Näistä kohdista keskimmäinen, niin sanottu jälkeläisperuste, aiheutti kuitenkin kiistoja. Ennen verokirjoihin merkittiin niin sanotuilla lappalaiselinkeinoilla eli esimerkiksi metsästyksellä ja kalastuksella itsensä elättävät ihmiset ”lappalaisiksi” näiden kansallisesta taustasta riippumatta. Toisin kuin Norjassa ja Ruotsissa, Suomessa saamelaiseksi laskettiin Saamelaiskäräjälain mukaan myös henkilö, joka on veronkantoluetteloihin merkityn lappalaisen jälkeläinen.
Edellä mainittu määritelmä kumottiin vuonna 2025 annetulla lailla. Uusi laki ei määrittele, kuka on saamelainen, mutta äänioikeus saamelaiskäräjien vaaleissa on entistä vahvemmin sidoksissa saamen kieliin.
Saamen kieltä on opetettu Suomen peruskouluissa 1970-luvulta lähtien. Vuonna 1999 säädetyn perusopetuslain mukaan saamelaisten kotiseutualueella asuvien saamen kieltä osaavien oppilaiden opetus tulee antaa pääosin saamen kielellä. 2000-luvulla saamenkielistä opetusta sai Suomessa noin 490 oppilasta. Saamelaisten kotiseutualueen ulkopuolella opetusta annetaan perusopetusta täydentävänä opetuksena kahden viikkotunnin verran. Tämän kattavan toteutumisen esteenä on kuitenkin rahoituksen puute.
Elinkeinoelämän valtuuskunnan vuoden 2022 tutkimuksessa 73 prosenttia suomalaisista arvioi saamelaisten olevan syrjityssä asemassa.
Suomen saamelaiskäräjät.
Saamelaiskäräjät on Suomen saamelaisten korkein poliittinen elin. Joka neljäs vuosi järjestettävissä vaaleissa saamelaisten keskuudesta valitaan 21 jäsentä sekä neljä varajäsentä. Käräjien tärkeimmät toimielimet ovat käräjien kokous, hallitus sekä päätoiminen puheenjohtaja. Lisäksi käräjät asettavat seitsemän lautakuntaa valmistelemaan eri asioita: koulutus- ja oppimateriaalilautakunta, elinkeino- ja oikeuslautakunta, kulttuurilautakunta, sosiaali- ja terveyslautakunnan, vaalilautakunnan sekä saamen kielineuvosto ja nuorisoneuvosto. Saamelaiskäräjien kirkkoon kuuluvat jäsenet valitsevat saamelaisten edustajan evankelis-luterilaisen kirkon ylimpään päättävään elimeen, kirkolliskokoukseen.
Saamelaisaktivismi.
Suohpanterror (suom. "Suopunkiterrori") on saamelainen taiteilijaryhmä, joka haluaa teoksillaan kiinnittää huomiota saamelaisten oikeuksiin ja heidän kokemiinsa epäkohtiin, kuten syrjintään ja rasismiin. Ryhmän julisteissa on nähty väkivaltaista kuvastoa, mutta ryhmä katsoo, ettei se kannusta väkivaltaan. 
Saamelaisaktivistit ovat kiinnittäneet paljon huomiota kulttuuriseen omimiseen. Vuonna 2014 rovaniemeläinen alppihiihtäjä Tanja Poutiainen joutui saamelaisten arvostelun kohteeksi käytettyään perinteistä saamenpukua muistuttanutta asua. Suomen saamelaisnuoret ry:n puheenjohtaja Anne-Maria Maggan mukaan Poutiainen ei kunnioittanut saamelaiskulttuuria oikealla tavalla, vaan hän olisi voinut pyytää saamelaisilta ihan oikean saamenpuvun käyttöönsä. Poutiainen pyysi tekoaan anteeksi.
Vuonna 2016 taiteilijat Outi Pieski ja Marja Helander näkivät kulttuurista omimista Jenni Hiltusen videoteoksessa Grind, jonka Kiasma hankki kokoelmiinsa vuonna 2012. Teoksessa naisesiintyjät twerkkaavat valesaamenpuvuissa. Saamelaistaiteilijoiden mielestä ne ovat teoksessa vain eksotiikkaa luomassa ja näin hyväksikäyttävät kulttuurisesti alkuperäiskansoja. Saamelaisten näkökulmasta saamenpukua mukailevan asusteen käyttö oli loukkaavaa, koska Hiltunen käytti puvun symboliarvoa omiin tarkoitusperiinsä olematta itse saamelainen ja tuomatta esiin saamelaisten kokemusta maailmasta. Se, että puku ei ollut aito, antoi myös väärän kuvan saamelaisten kulttuuriperinnöstä. Taidekriitikko Otso Kantokorpi kirjoitti: "Kyse ei ole poliittisesta korrektiudesta. Kyse on vallasta ja siten väistämättä alistussuhteista."
Loppuvuonna 2023 suomalaisen kuvataiteilija Katariina Sourin taideteos herätti keskustelua siitä, kuka saa tehdä taidetta saamelaisuudesta ja onko suomalaisen tekemää maalausta saamelaisnaisesta sopivaa näyttää Lux Helsinki -valotaidetapahtumassa. Saamelaisvaikuttaja Petra Laiti julkaisi kuvapalvelu Instagramissa päivityksen, jossa hän arvosteli Souria saamelaisen kulttuurin omimisesta, koska Sourin "Pohjan kosketus" -maalauksessa on vuori, saamelaispuku ja poro. "Tämä on auttamattoman vanhanaikainen kuvasto" kirjoitti Laiti. "Sellaisiin kuuluu aina, että on vuori, on [saamelaispuku eli] gákti ja on poro. Tämän stereotyyppisemmäksi ei kuvaus voisi mennä. Loukkaantumisesta huolimatta teos päädyttiin esittämään, mutta "sisältöhuomiolla" varustettuna. Ennen teoksen näyttämistä torilla kuulutetaan suomeksi ja saameksi ääninauhalta seuraava teksti: "Teoksessa on osia, joissa alkuperäisväestöjä kuvataan stereotyyppisesti. Kuvaston tai koko teoksen poistamisen sijaan haluamme synnyttää rakentavaa ajattelua alkuperäisväestöjen oikeuksien ja taiteen vapauden yhteensovittamisesta."
Saamelaisaktivisti Petra Laiti katsoo, että Lappi-sanan englanninkielistä versiota Lapland tai ruotsinkielistä versiota Lappland ei tulisi käyttää missään yhteydessä, koska sanat ovat loukkaavia.
Vuonna 2021 saamelaiskäsityöntekijöiden yhdistyksen Outi Paadar kertoi, että turistit eivät enää uskalla ostaa saamelaiskäsitöitä. Syynä oli ollut tiukka keskustelu kulttuurisesta omimisesta. Tätä korjaamaan oli käynnistetty kolme projektia, myös saamelaiskäräjien. Tarkoitus olisi löytää kultainen keskitie, joka kelpaisi kaikille. Ala ei ole enää houkutteleva, kun tulot ovat epävarmoja.
Kulttuuri.
Kansallisen heräämisen ansioihin kuuluu muun muassa saamen kielten saaminen opetuskieliksi saamelaisalueella. Esimerkiksi Inarin kunnassa opetusta annetaan suomen lisäksi pohjois-, inarin- ja koltansaamen kielillä. Ylioppilaskirjoituksissa voi suorittaa kaikissa näissä saamelaiskielissä sekä äidinkielen että vieraan kielen kokeen. Saamelaiskielten opetuksen järjestämistä vaikeuttaa rahoituksen puute.
Saamelaisista kansallisista tunnuksista näkyvin on saamenpuku. Se on alkuperältään kansanpuku, jonka käyttö ei ole missään historian vaiheessa katkennut. Nykyisin saamenpuku on muuttumassa käyttöpuvusta juhlapuvuksi. Suomessa puvusta on käytössä viisi päämallia: Enontekiön, Inarin, Tenon, Vuotson ja kolttien puku. Norjassa ja Ruotsissa saamenpukua käyttävät vain saamelaiset. Suomessa myös muut kuin saamelaiset ovat käyttäneet pukuja tai niiden jäljitelmiä matkailuun liittyvässä liiketoiminnassa, mitä on arvosteltu.
Saamelainen keittiö on perustunut ennen kaikkea poronhoitoon ja kalastukseen sekä marjojen keräilyyn.
Saamenkielinen sana "dáidda" vakiintui vasta 1970-luvulla, ja se tarkoittaa kuvataiteen, tanssin, kirjallisuuden, teatterin ja musiikinaloja. Saamelaisia nykymuusikoita ja yhtyeitä ovat muun muassa Adjágas, Amoc, Niiles-Jouni Aikio, Angelit, Mari Boine, Sofia Jannok, Jiella, Hildá Länsman, Ulla Pirttijärvi, Wimme Saari, Tiina Sanila, Somby, Transjoik, Niko Valkeapää, Nils-Aslak Valkeapää, Áilu Valle ja Vilddas. 
Saamelaiskirjailijoita ovat esimerkiksi Suomesta Marjut Aikio, Matti Aikio, Rauna Paadar-Leivo ja Kirsti Paltto. Kirsti Palton "Voijaa minun poroni" (1987) oli vuonna 1986 ehdokkaana Finlandia-palkinnon saajaksi. Nils-Aslak Valkeapään teos "Aurinko, isäni" vuodelta 1988 sai Pohjoismaiden kirjallisuuspalkinnon vuonna 1991.
Saamelaisen elokuvan nousu alkoi vuonna 1987, kun norjalainen Nils Gaup ohjasi elokuvan "Tiennäyttäjä."
Saamelainen kuvataide on jakaantunut tähän mennessä kolmeen taiteilijasukupolveen. Saamelaistaiteen juuret ovat kalliopiirroksissa ja noitarumpujen kuvioinneissa. Kansainvälisyys on ollut keskeinen piirre saamelaistaiteilijoiden keskuudessa. Saamelaisia kuvataiteilijoita ovat muun muassa Marja Helander, Merja Aletta Ranttila, Seija Ranttila, Outi Pieski ja Suohpanterror.
Nimenantoperinne.
Saamelaiseen nimenantoperinteeseen kuuluu, että virallisen nimen lisäksi ihmisellä on saamelainen kutsumanimi. Saamelainen kutsumanimi muodostetaan laittamalla etunimen eteen määriteosa, joka sisältää toisen vanhemman etunimen sekä mahdollisesti myös isovanhemman nimen. Näin kutsumanimessä saattaa olla kolmekin sukupolvea, esimerkiksi Kaabi Isá Onni (Kaaperin Iisakin Onni). Vanhempien nimen sijaan määriteosana voi olla myös ihmisen asuinpaikka, ammatti tai puolison nimi, esimerkiksi Paltto-Eero (asui Palttoniemessä), Nuoran Juhani, Posti-Matti tai Posti-Onnin Anni.
Genetiikka.
Saamelaisten geenit ovat enimmäkseen kaikille eurooppalaisille ominaista länsieuraasialaista alkuperää. Saamelaisten sekoituksen suurin yksittäinen komponentti muistuttaa jamnoja tai nuorakeraamikkoja. Heidän toiseksi suurin läntinen komponenttinsa on yhdistettävissä Euroopan metsästäjä-keräilijöihin, kun taas varhaisten maanviljelijöiden kaltainen komponentti jää pieneksi tai olemattomaksi. Saamelaiset kantavat muiden uralilaisten kansojen, kuten suomalaisten, tavoin lisäksi siperialaistakin komponenttia. Saamelaisilla siperialaiskomponentin osuus (noin 24–28 %) on Euroopan suomalais-ugrilaisista kansoista korkeimpien joukossa marien ja udmurttien kanssa. Saamelaiset muistuttavat tämän suhteen myös osaa rautakautisista Levänluhdan alueelta löydetyistä näytteistä.
Eri alueiden saamelaisia yhdistävät samat yleisimmät uniparentaaliset haploryhmät, joskin ryhmien välillä esiintyy myös eroavaisuuksia. Saamelaisten yleisin isälinjan haploryhmä on suomalais-ugrilaisille kansoille ominainen N1c, joka esiintyy hieman alle puolella saamelaisista. Loput saamelaismiehet kuuluvat pääasiassa haploryhmiin I-M170 ja R1a. Äitilinjojensa suhteen lähes 90 prosenttia saamelaisista kuuluu haploryhmiin U5b1b1 ja V, jotka jakaantuvat suhteellisen tasaisesti. Haploryhmä V on yleinen erityisesti Ruotsin saamelaisten keskuudessa. Loput saamelaisista kantavat pääasiassa äitilinjan haploryhmiä H, Z, ja D5. Haploryhmää H esiintyy saamelaisilla muihin pohjoiseurooppalaisiin verrattuna poikkeuksellisen vähän. Itäeuraasialaiset haploryhmät D5 ja Z ovat yleisimpiä Suomen saamelaisilla.
Saamelaisten autosomaalisen siperilaisperimän ja eräiden uniparentaalisten haploryhmien (kuten N1c) on katsottu kertovan jonkinlaisista yhteisistä juurista heidän ja muiden uralilaisia kieliä puhuvien ryhmien kanssa. Tähän viittaa myös merkittävä IBD-jaksojen ("identity by descent") jakaminen saamelaisten ja muiden, maantieteellisesti etäistenkin, uralilaisväestöjen kesken. Lisäksi on esitetty, että osa saamelaisten geeneistä periytyy Fennoskandian aiemmalta, saamenkielisiin sulautuneelta väestöltä. 
Pääkomponenttianalyyseissa saamelaiset ovat erillään eurooppalaisten muodostamasta ketjusta ja vetäytyvät siitä kohti itäisiä väestöjä. Ruotsin ja Kuolan niemimaan saamelaisnäytteistä erityisesti Ruotsin saamelaiset ovat eristäytyneitä eurooppalaisesta valtavirrasta. Kuolan niemimaan saamelaiset sijoittuvat Ruotsin saamelaisten ja suomalaisten (jotka ovat myös jossain määrin itään vetäytyviä) väliin.