Aiolinen

Aiolinen on musikaalinen moodi ja kirkkosävellaji, tai termin nykyisen käytännön mukaisesti diatoninen asteikko, joka tunnetaan myös luonnollisena molli­asteikkona.
Historia.
Antiikin Kreikkalaisessa musiikin teoriassa aiolinen oli eräiden myöhäisten kirjoittajien kuten Kleonideen käyttämä vaihto­ehtoinen nimi sävel­lajille ("tonos"), jota Aristoksenos oli nimittänyt alemmaksi
lyydiseksi. Se oli yhdeksän puoliaskelta korkeammalla kuin alin säveltaso, jota sanottiin hypodooriseksi.
Termi sai 1500-luvun puolivälissä uuden merkityksen, kun Heinrich Glarean antoi sen nimeksi määrittele­mälleen yhdeksännelle moodille, joka luonnollisella diatonisella asteikolla ulottuu A:sta seuraavaan, oktaavia korkeampaan A:han ja joka vastaa nykyistä luonnollista molli­asteikkoa.
Ennen Glareania musiikin teoria oli tuntenut vain kahdeksan kirkkosävellajia, sävelistä D, E, F ja G alkavat autenttiset diatoniset asteikot sekä niiden plagaaliset vastineet. Muutamissa niistä saatettiin kuitenkin H:n sijasta toisinaan käyttää siitä puoli­askelen alentamalla saatua B-säveltä.
Vuonna 1547 Heinrich Glarean julkaisi teoksensa "Dodeachordon". Siinä uutena keskeisenä ajatuksena oli, että diatonisia moodeja oli kaksi­toista, sen sijaan että niitä oli aiemmin oletettu olevan kahdeksan. Uudet moodit vastasivat asteikkoja, joiden päätös­sävelet olivat A ja C ja joista kummastakin oli myös autenttinen ja plagaalinen vastine. Asteikot, joissa nämä tai jopa H olivat päätös­sävelinä, oli tosin tunnistanut viimeistään jo Hucbald 900-luvulla, mutta niitä oli pidetty vain toiselle sävel­korkeudelle transponoituina asteikkoina, joiden päätös­sävel normaalisti oli kvinttiä alempana. Guido Arezzolainen nimitti 1000-luvulla teoksensa "Micrologus" 8. luvussa säveliä A, H ja C "affinaaleiksi" niiden esiintyessä päätös­sävelinä, ja myöhemmin samassa merkityksessä käytettiin termiä "konfinaali". Vuonna 1515 Pietro Aaron oli ensimmäinen teoreetikko, joka selitti moodien polyfonisen käytön kahdeksan sävel­lajin järjestelmällä, johon nämä transpositiot sisältyivät. Vielä vuonna 1581 Illuminato Aiguino da Brescia julkaisi perusteellisen teorian, jossa puolustettiin kahdeksan sävel­lajin järjestelmää poly­fonisessa musiikissa Glareanin uutuuksia vastaan. Siinä hän piti perinteisiä ensimmäistä ja toista moodia, siis doorista ja hypo­doorista niiden esiintyessä affiinisessa asemassa (jolloin päätös­sävelenä oli D:n sijasta A) kahden moodin yhdistelmänä ja nimitti niitä "yhdistetyiksi moodeiksi".
Glarean sen sijaan antoi uudelle yhdeksännelle moodille nimen "aiolinen". Se oli luonnollinen diatoninen asteikko, jonka perussävel oli A ja jossa oli puhdas kvintti dominanttina ("tenor"). Kymmenettä moodia, aiolisen plagaalista muotoa, Glarean nimitti "hypo­aioliseksi" ("aiolisen alapuolella olevaksi"). Siinä esiintyivät samat sävelet, mutta "tenor"-sävelenä oli pieni terssi, ja siinä sävel­ala ulottui kvartin verran perus­sävelen ala­puolella olevasta E:stä oktaavia korkeammalla eli kvintin verran perus­sävelen ylä­puolella olevaan E:hen.
Jo vuosisatoja on yleensä ajateltu, että duuri ja molli, joihin lähes koko myöhempi eurooppa­lainen klassinen musiikki perustuu, syntyivät joonisesta ja aiolisesta kirkko­sävel­lajista, kun soinnullisuus syrjäytti renessanssin aikaisen polyfonian. Tämä käsitys kuitenkin yksin­kertaistaa asiaa liiaksi. Onkin väitetty, että Glareanin uudet moodit olivat lähinnä vain teoreetikkojen alustava ja sellaisena lyhyt­aikaiseksi jäänyt yritys selittää aikansa ilmiöitä, jotka vähitellen johtivat kirkko­sävel­lajien korvautumiseen duurilla ja mollilla. Itse asiassa a-molli on selvästi sukua, paitsi Glareanin aioliselle, yhtä lailla myös vanhoille dooriselle ja hypodooriselle moodille siten transponoituina, että niiden "finalis" on A samoin kuin fryygisellekin moodille.
Nykyisen nimistön mukaan aiolinen on kuudes moodi, joka voidaan esittää muodossa 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7. C:stä alkavana siihen kuuluvat sävelet c, d, es, f, g, as ja b (kolme alennus­merkkiä); a:sta alkavana sävelet a, h, c, d, e, f ja g (ei ylennys- eikä alennus­merkkejä). Asteikko alkaa rinnakkaisen duurinsa kuudennesta sävelestä eli sub­mediantista. Niinpä esimerkiksi a-mollin perus­kolmi­sointu on rinnakkaisen duurin, C-duurin submediantti­sointu.