tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Luther Burbank

Luther Burbank (7. maaliskuuta 1849, Lancaster, Massachusetts – 11. huhtikuuta 1926 Santa Rosa, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen itseoppinut kasvitieteilijä, jolla oli huomattava merkitys kasvinjalostuksen kehittämisessä. 55 vuotta kestäneen uransa aikana hän jalosti yli 800 hyötykasvilajiketta: hedelmiä, viljoja, vihanneksia, ruohokasveja ja kukkia.
Burbank syntyi 18-lapsiseksi kasvaneen maanviljelijäperheen 13. lapsena Massachusettsissa. Hän kävi vain alkeiskoulun, mutta kiinnostui teini-iässä Charles Darwinin teoksesta "The Variation of Animals and Plants under Domestication" ja aloitti kasvinjalostuskokeilut perheensä maatilalla. Kun hän oli 21-vuotias perheen isä kuoli ja Luther Burbank osti perintörahoillaan maatilan Massachusettsin Lunenburgista. Siellä hän työskenteli kaksi vuotta perunanjalostuksen parissa ja tuloksena oli yhä Pohjois-Amerikan eniten tuotettu Russet Burbank -lajike. Burbank myi vuonna 1875 oikeudet lajikkeeseen 150 dollarilla ja käytti rahat muuttaakseen Kaliforniaan, jossa hän osti pienen maatilan ja puutarhan Santa Rosasta. Myöhemmin hän hankki toisen maatilan Kalifornian Sebastopolista. Hän sai 1900-luvun alkuvuosina työhönsä apurahoja muun muassa Carnegie-säätiöltä.
Burbank on jalostanut esimerkiksi Sunsweet-luumut. 
Burbankin evoluutiota korostavat ja uskonnottomat ajatukset olivat usein ristiriidassa kristillisvetoisen amerikkalaiskulttuurin kanssa.
Burbankin talo ja puutarha Kalifornian Santa Rosassa toimivat yleisölle avoimena kotimuseona.
Hänen nimeämiensä kasvien tieteellisissä nimissä käytetään sen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Burbank.
Eino Cajander

Eino Cajander (11. toukokuuta 1882 Uusikaupunki – 19. syyskuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen agronomi, filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston maanviljelystalouden dosentti.
Cajanderin vanhemmat olivat rehtori Karl Alexander Cajander ja Anna Mathilda Allenius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1899 Turun lyseosta ja valmistui agronomiksi Mustialasta 1902. Cajander valmistui sen jälkeen Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1910, filosofian lisensiaatiksi 1912 ja filosofian tohtoriksi 1925.
Cajander toimi asutushallituksen tutkimustoimiston johtajana vuodesta 1920 alkaen ja hän oli Helsingin yliopiston maanviljelystalouden dosenttina vuodesta 1919 alkaen sekä maanviljelystalouden vt. professorina vuodesta 1926 alkaen.
Eino Cajander oli naimisissa vuodesta 1907 Saima Yolanda Cederbergin kanssa. Cajanderin veli oli metsätieteilijä ja pääministeri Aimo Kaarlo Cajander.
Danny Miller

Daniel Benedict "Danny" Miller (s. 2. tammikuuta 1991) on brittiläinen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa rooleistaan Aaron Dinglenä ITVn saippuasarjassa "Emmerdale" ja Rob Waddingtonina poliisisarjassa "Scott &amp; Bailey".
Likolammi (Tampere)

Likolammi on Pirkanmaalla Tampereella Villilässä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden-Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Likolammi on osa Pyhäjärven lähialuetta.
Maantietoa.
Lammen pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Se sijaitsee Pispalanharjusta länteen haarautuvalla harjujaksolla noin 400 metriä Pyhäjärven rannasta. Moottoritie kulkee lammen ja Pyhäjärven välistä ja lammen itä- ja koillispuolella sijaitsee Raholasta kurkottavia asuinalueita. Lammesta ei lähde laskuojaa, vaan sen vedet painuvat harjuun pohjavedeksi. Lampi onkin todennäköinen suppa. Rantaviivan pituus on 500 metriä. Rannoille on rakennettu 15 asuintaloa, joissa kussakin asuu useita perheitä. Niille johtaa tiet, jotka haarautuvat Raholasta alkavalta ja Nokialle johtavalta lähitieltä.
Historiaa.
Vanhassa vuoden 1953 painetussa peruskartassa lammen nimi kirjoitettiin "Likolampi". Jo tuolloin alueella oli soranotossa syntyneitä kuoppia, mutta Likolammen rantaan ulottui vielä peltoja, eikä lampi ole siten soranotossa syntynyt kuoppa. Vuoden 1960 peruskartassa hiekanotto on laajentanut lammen läntistä hiekkakuoppaa, mutta vuoden 1975 kartassa näkyy rajuin muutos. Tuolloin valmistuneen moottoritien hiekanoton vuoksi koko Mustavuoren eteläosa kaivettiin talteen. Lammen lounaisrannassa on useita rivitaloja eikä peltoja ole enää olemassa. Vuoden 1991 peruskartassa sekä läntiset että itäiset hiekkakuopat ovat laajentuneet entisestään. Samalla lammen eteläpuolelle on noussut uusia rakennuksia. Nykyisin myös pohjoisrannalla on asuinrakennuksia.
Monsta X

Monsta X () on vuonna 2015 perustettu kuusijäseninen eteläkorealainen yhtye, jonka levy-yhtiönä toimii Starship Entertainment. Yhtyeeseen kuuluvat Shownu, Minhyuk, Hyungwon, Kihyun, Jooheon ja I.M. Yhtyeeseen kuului alun perin myös Wonho, mutta hän lähti yhtyeestä yksityisistä syistä. Yhtye debytoi minialbumillaan "Trespass" 14. toukokuuta 2015.
Historia.
Monsta X perustettiin eteläkorealaisen tosi-tv-sarjan "No Mercy" kautta, joka ensiesitettiin joulukuussa 2014.
Yhtyeen ensimmäinen minialbumi ”Trespass” ja samanniminen nimikkosingle julkaistiin 14. toukokuuta 2015. Saman vuoden syyskuussa, Monsta X julkaisi toisen minialbuminsa "Rush" yhdessä sen samannimisen singlen kanssa. Lokakuussa yhtye julkaisi kappaleen ”Hero” musiikkivideon samalta albumilta.
Yhtye järjesti heinäkuussa 2016 ensimmäisen soolokonserttinsa "MONSTA X THE FIRST LIVE X CLAN ORIGINS", jonka liput myytiin loppuun viidessä minuutissa. Monsta X julkaisi kolmannen minialbuminsa "The Clan Part. 1 LOST" ja sen nimikkosinglen ”All In” 18. toukokuuta 2016. Albumi nousi 5. sijalle Billboardin koko maailman albumilistalla ja kärkisijalle Hanteon albumilistalla. Yhtye julkaisi musiikkivideon albumin kappaleeseen ”Stuck” myöhemmin elokuussa. Starship Entertainment perusti Monsta X:n ja yhtiön toisen yhtyeen Cosmic Girlsin jäsenistä alaryhmän Y Teen, joka markkinoi eteläkorealaisen KT-teleoperaattorin tarjoamia palveluita. Ryhmä julkaisi singlen ”Do Better” ja sen musiikkivideon 6. elokuuta 2016. Monsta X:n neljäs minialbumi "The Clan Part. 2 GUILTY" ja sen nimikkosinglen ”Fighter” musiikkivideo julkaistiin 4. lokakuuta 2016.
31. lokakuuta 2019 Starship Entertainment julkaisi tiedotteen, jossa kerrottiin että Wonho on päättänyt lähteä ryhmästa ja että Monsta X jatkaa kuusijäsenisenä.
Philip Ulric Strengberg

Philip Ulric Strengberg (2. elokuuta 1805 Sievi – 8. lokakuuta 1872 Pietarsaari) oli suomalainen Pietarsaaressa vaikuttanut tukkukauppias ja Strengbergin tupakkatehtaan omistanut tehtailija.
Strengbergin vanhemmat olivat Pohjanmaan jalkaväkirykmentin luutnantti David Gustaf Strengberg ja Philippina Carolina Westberg. Hän kävi Oulun triviaalikoulun ja siirtyi koulusta päästyään 1820 kauppa-apulaiseksi erääseen pietarsaarelaiseen liikkeeseen. Strengberg sai porvarioikeudet 1828 ja hän saattoi sitten ryhtyä itsenäiseksi kauppiaaksi. Hän toimi aluksi vähittäiskauppiaana mutta siirtyi sitten vientikaupan puolelle. Strengberg vei Suomesta aluksi tervaa ja potaskaa ja 1840-luvulla hän aloitti myös puutavaran viennin. Terva vietiin aluksilla joita Strengberg rakennutti yhdessä muiden pietarsaarelaisten kauppiaiden kanssa. 1860-luvulla Strengberg oli kaupungin ja koko Suomen merkittävin laivanvarustaja, hänelle oli tällöin omistuksessaan fregatti "Vesta" ja kuusi suurta parkkilaivaa.
Strengberg meni vuonna 1842 osakkaaksi Pietarsaareen vuonna 1762 perustettuun tapakkatehtaaseen kun sen omistaja Carl Salomon Lindskog oli joutunut taloudellisiin vaikeuksiin 1830-luvun lopulla. Strengbergistä tuli muutamassa vuodessa tehtaan pääomistaja ja toiseksi omistajaksi tuli pietarsaarelainen apteekkari Victor L. Schauman (1822–1872). Tehtaan nimeksi tuli samalla "Ph. U. Strengberg &amp; Co Tobaks-Fabrik". Strengberg ja Schauman alkoivat uudistaa tehdasta ja kasvattivat sen tuotantoa niin että tehtaassa oli 1850-luvun lopulla jo 35 työntekijää. 1860-luvulla työntekijöitä oli jo yli sata ja tuotantomenetelmiä oli koneellistettu. Tehdas alkoi samalla käyttää raaka-aineena ulkomaista tupakkaa kun siihen saakka oli käytetty yksinomaan Suomessa kasvatettua tupakkaa. Strengbergin kuollessa tehtaassa oli jo 161 työntekijää. Työntekijöinä oli yksinomaan naisia sekä nuoria tyttöjä ja poikia. Tehtaan tuotteisiin kuuluivat piipputupakat, sikarit ja nuuska.
Strengberg kuului vuodesta 1843 Pietarsaaren kaupunginvanhimpiin ja hän oli raatimiehenä 1837–1858. Hän omisti tupakkatehtaan ohella pikitehtaan ja oli osakkaana laivatelakassa ja Ähtävänjoen varrella sijainneissa Herrforsin ja Långforsin sahoissa.
Strengberg kuoli 1872 67-vuotiaana ja lapsettomana. Tupakkatehtaasta muodostettiin osakeyhtiö jota johti aluksi Strengbergin lanko kauppaneuvos John Blomström ja 1900-luvun alusta lähtien Viktor Schaumanin poika Wilhelm Schauman. Strengbergin kauppaliiketoimintaa jatkoi hänen sisarensa ja tämän miehen johtama "Oy Ph. U. Strengberg &amp; Co" niminen yhtiö joka toimi aina vuoteen 1962 saakka. Tupakkatehtaan osake-enemmistö siirtyi 1940 turkulaiselle P. C. Rettigille ja Turun ja Pietarsaaren tupakkatehtaat yhdistettiin vuonna 1976 Oy Rettig-Strengberg Ab nimiseksi yhtiöksi. 1990-luvulla Pietarsaaren tehdas siirtyi ensin R. J. Reynoldsin ja sitten ruotsalaisen Swedish Matchin omistukseen. Pietarsaaren tehdas suljettiin vuonna 1998 ja tuotanto siirrettiin Swedish Matchin tehtaille Belgiaan.
Takaisin Viipuriin

Takaisin Viipuriin on toimittaja Anders Mårdin kirjoittama opaskirja ja lähinnä suomalaisille lukijoille suunnattu reportaasikokoelma. Kirjoittamiseen on osallistunut myös toimittaja, kirjailija Magnus Londen. Kirja on sekoitus reportaaseja ja konkreettisia matkavihjeitä, ja se esittelee Viipurin tunnetuimpia nähtävyyksiä. Samalla se sisältää kertomuksia nykyajan ja menneisyyden viipurilaisista, joilla kaikilla on ollut intohimoinen suhde kaupunkiinsa. 
Kirja syntyi kirjailijan oman innostuksen vuoksi hänen viettäessään ensimmäistä kertaa elämässään kokonaisen päivän Viipurissa. Hän koki kirjan kirjoittamisen velvollisuudekseen. Kirja on kohdistettu etupäässä suomalaisten sille sukupolvelle, joka on menettänyt yhteyden viipurilaisuuteen.
Magnus Londenin osuus kirjassa on kertoa kokemuksia Viipurista helsinkiläisen turistin näkökulmasta.
Riskikäyttäytyminen

Riskikäyttäytyminen on ihmisyksilön käyttäytymistä, joka sisältää huomattavia riskejä. Riskikäyttäytymisen muotoja ovat muiden muassa ongelmallinen alkoholinkäyttö, suojaamaton seksi ja huumeiden käyttö, joissa yksilöt altistavat itsensä tai läheisensä potentiaalisesti erilaisille onnettomuuksille ja sairauksille. Nuorilla miehillä päihteet ja seksuaalinen riskikäyttäytyminen liittyvät vahvasti toisiinsa. Irti Huumeista ry:n mukaan varhaisvaiheen huumeidenkäyttäjää ei tulisi puuttumisella leimata narkomaaniksi, vaan asiaa olisi käsiteltävä yhtenä vaarallisena riskikäyttäytymisen muotona.
Leualliset selkärankaiset

Leualliset selkärankaiset (Gnathostomata) on ryhmä, johon kuuluu 60 000 lajia eli 99 prosenttia kaikista elävistä selkärankaisista.
Ensimmäiset leualliset selkärankaiset ilmestyivät keskisellä ordovikikaudella. Niiden leuat olivat kehittyneet kiduskaarista, jotka tukivat niiden kiduksia. Niiden alkuperäinen tarkoitus ei ilmeisesti liittynyt mitenkään syömiseen, vaan hengityksen tehostamiseen. Leukoja käytettiin pumppuamaan vettä kiduksiin. Evoluution myötä niiden tarkoitus muuttui.
Panssarihait siluurikaudella olivat ensimmäiset kalat, joilla oli purevat leuat.
Reino Myöhänen

Reino Myöhänen (30. tammikuuta 1932 Metsäpirtti – 11. toukokuuta 2023 Siilinjärvi) oli suomalainen toimittaja. Hän oli "Savon Sanomat" -lehden palveluksessa 1953–1991, viimeksi päätoimittajana. 
Myöhäsen vanhemmat olivat Simo ja Maria Myöhänen. Hän avioitui 1956 Raili Maria Heikkilän kanssa. Myöhänen työskenteli ensin "Laatokka-lehden" ja "Pieksämäen Seudun Sanomien" toimitusharjoittelijana 1950–1952 ja sitten "Savon Sanomien" uutistoimittajana 1953–1954, urheiluosaston esimiehenä 1955–1958, levikkipäällikkönä 1959–1962, uutispäällikkönä 1963–1968, toimituspäällikkönä 1968–1978, toisena päätoimittajana 1978–1987 ja päätoimittajana 1987–1991.
Myöhänen toimi aktiivisesti alansa järjestöissä sekä luennoi ja julkaisi artikkeleita lehtialasta ja toimittajakoulutuksesta. Hän sai työstään valtion journalistipalkinnon 1994. Hän julkaisi vuonna 1978 teoksen "Kesämökin päiväkirja".
Aksa Korttila

Aksa Korttila (s. 28. syyskuuta 1990 Turku) on suomalainen näyttelijä.
Hän aloitti näyttelemisen jo viisivuotiaana Turun Lapsi- ja Nuorisoteatterissa, ja harrasti sen jälkeen viulunsoittoa ja tanssia. Myöhemmin hän pääsi mukaan muutamiin Turun kaupunginteatterin näytelmiin. Korttila valmistui ylioppilaaksi Kallion ilmaisutaidon lukiosta vuonna 2010 ja pääsi Teatterikorkeakouluun toisella yrittämällä. Hän valmistui sieltä teatteritaiteen maisteriksi keväällä 2016. 2000-luvulla Korttila teki muutamia äänirooleja animaatioissa ja osallistui kansainvälisiin yhteistyöprojekteihin muun muassa Moskovassa ja Berliinissä sekä Borneossa.
Vuonna 2015 Korttila näytteli Valtimonteatterin 15-vuotisjuhlanäytelmässä "Naisten juhla".
Joel Chandler Harris

Joel Chandler Harris (9. joulukuuta 1848 Eatonton, Georgia –3. heinäkuuta 1908 Atlanta, Georgia) oli yhdysvaltalainen journalisti, kirjailija ja kansanperinteen kerääjä. Hän tuli tunnetuksi humoristisista Uncle Remus -tarinoistaan (suom. "Jänis Vemmelsäären seikkailuja") ja yhtenä ensimmäisistä afroamerikkalaisten suullisen tarinaperinteen muistiinmerkitsijöistä. Varsinaisen uransa hän teki toimittajana nimellä Joe Harris "Atlanta Constitution" -sanomalehdessä.
Harris syntyi irlantilaissukuisen yksinhuoltajaäidin poikana. Paikallisen lääkärin taloudellisella tuella poika pääsi kouluun, jossa hän tuli tunnetuksi kirjoitustaidoistaan mutta myös luvattomiin poissaoloihin ja kepposteluun taipuvaisesta mielenlaadustaan. Hän jätti koulun kesken, kun "The Countryman" -sanomalehden ja suuren maatilan omistaja Joseph Addison Turner antoi hänelle paikan kirjapainoapulaisena ja samalla plantaasin apumiehenä. Neljän plantaasivuoden mittaan Harris paljon mustien maatyöläisten tarinoita, joista tuli hänen kaunokirjallista materiaaliaan. Kun Turner lopetti sanomalehtensä, Harris kiersi osavaltion sanomalehtiä toimien latojana ja pakinoitsijana. Atlantin rannikon Savannah’ssa Harris tapasi tulevan vaimonsa, kanadalaisen Mary Esther LaRosen. He saivat yhdeksän lasta, joista kuusi selviytyi aikuisiksi. Pariskunta joutui kahden ensimmäisen lapsensa kanssa pakenemaan Savannah’sta keltakuume-epidemiaa Atlantaan, jossa Harris sai 1876 paikan toimittajana "Atlanta Constitutionista". Hän työskenteli lehdessä 24 vuotta.
Atlantan-vuosinaan Harris kehitti henkilöhahmon nimeltä Remus-setä, mustan puutarhurin ja entisen orjan, joka kertoilee hauskoja juttuja nuorelle ystävälleen etelävaltioiden mustien murteella. Monien tarinoiden päähenkilö on Brer (="Brother") Rabbit, nokkela jänis joka aina selviytyy Brer Fox -nimisen ketun juonista. Muita tarinoiden hahmoja ovat karhu Brer Bear ja susi Brer Wolf. Monien tarinoiden ja hahmojen on todettu pohjautuvan länsiafrikkalaisiin kansansatuihin.
Anni Swan julkaisi 1910-luvulla suomeksi Harrisin tunnetuksi tekemiä tarinoita kirjoissa "Jänis Vemmelsäären seikkailuja", joista ensimmäisen (1911) alaotsikko on "Suomentaen kerrottu J. C. Harrisin Uncle Remus -tarinoiden mukaan". Kirjoista on otettu useita lisäpainoksia ja tehty eri tekijöiden (ainakin Helga Sjöstedt ja Riikka Jäntti) kuvittamia laitoksia ja erilaisia kokoelmia.
Di-isopropyylieetteri

 
Di-isopropyylieetteri eli isopropyylieetteri (C6H14O) on alifaattisiin eettereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena ja moottoreissa nakutuksenestoaineena.
Ominaisuudet.
Di-isopropyylieetterin on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä ja sen haju muistuttaa dietyylieetterin hajua. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja liukoisuus laskee lämpötilan noustessa. Di-isopropyylieetteri liukenee erittäin hyvin useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteri, asetoniin, kloroformiin ja bentseeniin. Varastoitaessa di-isopropyylieetteriin muodostuu usein herkästi räjähtäviä peroksideja. Näiden muodostumisen estämiseksi di-isopropyylieetterin joukkoon lisätään stabilointiaineita esimerkiksi hydrokinonia tai butyylihydroksitolueenia. Kemiallisila omianisuuksiltaan di-isopropyylieetteri on samanlainen muiden alifaattisten eetterien kanssa. Di-isopropyyli on narkoottista, mutta vähäisemmässä määrin kuin dietyylieetteri. Yhdiste ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä.
Valmistus ja käyttö.
Suurin osa valmistetusta di-isopropyylieetteristä muodostuu isopropanolin valmistuksen sivutuotteena hydratoitaessa propeenia.Toinen tapa yhdisteen valmistamiseen on kuumentaa isopropanolia happaman katalyytin kuten rikkihapon tai happamaksi tehdyn alumiinioksidin läsnä ollessa.
Di-isopropyylieetteriä käytetään liuottimena ja se liuottaa monia orgaanisia yhdisteitä esimerkiksi rasvoja, vahoja, nitroselluloosaa sekä hartseja. Sitä käytetään reaktioiden liuottimena, uutettaessa eteerisiä öljyjä, nikotiinia ja vitamiineja, tahranpoistoaineissa, uutettaessa vedestä orgaanisia happoja ja metallien puhdistuksessa. Yhdistettä lisätään myös polttoaineiden joukkoon estämään moottorin nakutusta.
Katapultti (täsmennyssivu)

Katapultti on antiikissa ja keskiajalla käytetty piirityskone.
Katapultti voi tarkoittaa myös seuraavia:
Patricia Roberts Harris

Patricia Roberts Harris (31. toukokuuta 1924 Mattoon, Illinois – 23. maaliskuuta 1985 Washington D. C.) oli yhdysvaltalainen poliitikko, oikeus­tieteen professori ja kansalais­oikeus­aktivisti, joka toimi Yhdys­valtojen hallituksessa kahdessa ministerin tehtävässä Jimmy Carterin presidentti­kaudella. Harris oli ensimmäinen afro­amerik­kalainen nainen, joka on edennyt Yhdys­valloissa ministeriksi, suurlähettilääksi tai lakikorkeakoulun johtajaksi.
Rautateiden makuuvaunu­palvelijan tytär Patricia Roberts Harris meni jo teini-ikäisenä mukaan mustan väestönosan kansalais­oikeus­taisteluun ja kiinnostui sitä kautta oikeus­tieteestä. Hän valmistui George Washingtonin yliopistosta ja eteni akateemisella urallaan Howard Universityn oikeus­tieteellisen tiede­kunnan dekaaniksi.
Presidentti Lyndon B. Johnson nimitti Harrisin 1960-luvulla Yhdys­valtojen suur­lähettilääksi Luxemburgiin. Presidentti Carterin hallituksissa Harris toimi ensin asunto- ja kaupunki­suunnittelu­ministerinä 1977–1979 ja sitten terveys­ministerinä 1979–1981.
Vuonna 1982 Harris pyrki liittovaltion pääkaupungin Washingtonin pormestariksi, mutta hävisi Marion Barrylle. Harris kuoli Washingtonissa 1985.
Väre (rakennus)

Väre on Aalto-yliopiston rakennus Espoon Otaniemessä. Rakennukseen pääkäyttäjä on Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu, minkä lisäksi rakennuksen katutason metrokeskuksessa sijaitsee noin 6 000 neliömetriä liiketiloja, kuten kaksi päivittäistavarakauppaa, erikoisliikkeitä ja useita ravintoloita ja kahviloita.
Väre-rakennuksesta on yhteys Aalto-yliopiston metroasemalle. Rakennuksen välittömässä läheisyydessä, Korkeakouluaukion toisella puolella, sijaitsevat Kandidaattikeskus sekä yliopiston kirjastorakennus. Korkeakouluaukiolla on raidejokerin pysäkki.
Rakennuksesta järjestettiin arkkitehtuurikilpailu, jonka voitti vuonna 2013 Verstas Arkkitehtien tekemä ehdotus. Mukana suunnittelussa olivat mm. Jussi Palva, Väinö Nikkilä, Riina Palva, Ilkka Salminen ja Mikko Rossi.
Rakentaminen käynnistyi joulukuussa 2015. Väre valmistui kesällä 2018 ja avattiin yleisölle saman vuoden syyskuussa. Samassa korttelissa sijaitsevan Kauppakorkeakoulun päärakennus otettiin käyttöön helmikuussa 2019, kun loput Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulun toiminnot siirtyivät Töölön tiloistaan Otaniemen uudisrakennukseen.
Stereotypioiden vahvistamiseksi kauppakorkeakoulun osan kaiteissa ja portaikossa on käytetty vekkulisti kullan sävyistä maalia, kun taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun tilassa pääosassa on ruosteiseksi käsitelty teräs. Kauppakorkeakoulun osan pohjakerroksessa on kahvila, jossa myydään kuohuviiniä. Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun pohjakerroksessa on kasvisruokaravintola.
Kritiikki.
Rakennus sai käyttäjiltään kritiikkiä mm. tarkoituksenmukaisten tilojen – esimerkiksi varastotilojen – puuttesta, hukkatilan määrästä, olemattomasta yksityisyydensuojasta ja riittämättömästä ilmastoinnista. Opiskelijat pitivät tiloja jopa täysin sopimattomina taidealojen opiskeluun.
Verstas Arkkitehtien Jussi Palvan mukaan arkkitehtuurikilpailun tilaohjelmassa ja kilpailun voittaneessa suunnitelmassa kaikille toiminnoille oli kyllä varattu sopivasti tilaa, mutta vuonna 2015 aloittanut hallitus määräsi yliopistoille mittavia säästöjä, mikä johti tilojen karsimiseen. Yliopistojen tilakuluista piti säästää merkittävästi, jotta tärkeimmät toiminnot eli opetus ja tutkimustyö saatiin pidettyä voimissaan. Sen myötä Väre-hankkeen tilaohjelma supistui huomattavasti ja esimerkiksi opiskelijatöiden varastotiloja vähennettiin.
Tunnustukset.
Aalto-yliopiston uuden kampusrakennuksen (Väre, Kauppakorkeakoulun päärakennus ja kauppakeskus A Bloc) ansioina on pidetty mm. hallittua arkkitehtuuria, sopivuutta Otaniemen kaupunkikuvaan ja rakennuksen muunneltavuutta .
Väre on saanut seuraavia palkintoja, palkintoehdokkuuksia ja tunnustuksia:
Viktor Leonard Schauman

Viktor Leonard Schauman (12. huhtikuuta 1822 Uusikaupunki – 3. helmikuuta 1872 Vaasa) oli farmaseutti, liikemies ja poliitikko Pietarsaaresta sekä aatelisen Schauman-suvun jäsen.
Elämäkerta.
Schaumanin vanhemmat olivat Naantalin ja Uudenkaupungin kaupunginviskaali Bernt Schauman (1786–1862) ja Anna Lovisa Wilhelms (1795–1866). Hän meni työhön apteekkiin 1834, hänestä tuli proviisori 1843 ja hän suoritti apteekkaritutkinnon 1845. Schauman toimi apteekkarina Pietarsaaressa vuodesta 1845 alkaen.
Schauman omisti vuodesta 1845 alkaen yhdessä pietarsaarelaisen kauppiaan ja laivanvarustajan Philip Ulric Strengbergin kanssa vuonna 1762 Pietarsaareen perustetun tupakkatehtaan ("Jakobstads Tobaksspinneri"). Tehtaan uudeksi nimeksi tuli Ph. U. Strengberg &amp; Co Tobaks-Fabrik ja Schauman ja Strengberg laajensivat sitä ja koneellistivat tehdasta. Schauman oli kiinnostunut myös puutarhanhoidosta ja hänen ja hänen vaimonsa muistoksi perustettiin Pietarsaareen "Skolparkenin" nimellä tunnettu kasvitieteellinen puutarha.
Victor Schauman oli naimisissa Elise Wilhelmina Schaumanin kanssa, ja he saivat 13 lasta, joista moni menestyi merkittävästi, mukaan lukien teollisuusmies Wilhelm Schauman, Folkhälsanin perustaja Ossian Schauman ja liikemies Axel Schauman.
Matthew Henson

Matthew Alexander Henson (8. elokuuta 1866 Nanjemoy, Maryland – 9. maaliskuuta 1955 Bronx, New York) oli yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija, joka oli mukana Robert Pearyn napa-alueiden tutkimusmatkoilla. Henson oli ensimmäinen afroamerikkalainen tutkimusmatkailija.
Henson syntyi köyhään mustaan perheeseen juuri kun orjuus Yhdysvalloissa oli päättynyt. Hän jäi jo nuorena orvoksi ja lähti hyttipojaksi merille, jossa hän eteni ja kouluttautui taitavaksi navigoijaksi. Henson tapasi Robert Pearyn sattumalta, ja tämä pyysi häntä mukaan kartoitusryhmäänsä. Ensimmäinen retki suuntautui Nicaraguaan, ja Henson pysyi Pearyn ryhmässä myös kaikkien kahdeksan arktisten alueiden retkien ajan. 
Useilla Grönlannin-retkillä Henson opetteli paikallista inuittien kieltä, mikä teki hänestä vähitellen hyödyllisen myös retkikunnan inuittijäsenten esimiehenä. 6. huhtikuuta 1909 Peary, Henson ja neljä inuitia saavuttivat Pohjoisnavan, mikä tosin on jälkeenpäin asetettu epäilyksenalaiseksi.
Henson jäi ihonvärinsä takia julkisuudessa Robert Pearyn varjoon aivan kuten retkikunnan inuitit. Vuonna 1912 Henson kirjoitti retkestä tekstin "A Negro Explorer at the North Pole", ja vuonna 1947 ilmestyi hänen omaelämäkertansa "Dark Companion". Henson kuoli New Yorkin Bronxissa 1955.
Matthew Hensonilla on jälkeläisiä inuittien kanssa Grönlannissa, esimerkiksi Nuukissa. Osa jälkeläisistä on siirtynyt pois Grönlannista muun muassa Yhdysvaltoihin.
Sampeyre

Sampeyre on kunta Pohjois-Italiassa Cuneon maakunnassa Piemonten alueella. Se sijaitsee Varaitan laaksossa lähellä Ranskan rajaa.
Historia.
Aluetta asuttivat alkujaan liguurit ja gallialaiset. Ensimmäisellä vuosituhannella Sampeyre joutui goottien, frankkien ja lopulta 900-luvulla saraseenien valloituksien kohteeksi. Saraseenien karkotusta juhlitaan kaupungissa edelleen joka viides vuosi järjestettävässä Baìo-festivaalissa.
Jack Davis (sarjakuvapiirtäjä)

Jack Burton Davis Jr. (2. joulukuuta 1924 Atlanta, Georgia – 27. heinäkuuta 2016 St. Simons Island, Georgia) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä ja kuvittaja. Hänet tunnetaan parhaiten humoristiseen "Mad"-lehteen piirtämistään sarjakuvista sekä "Time"- ja "TV Guide" -lehtiin tekemistään kansikuvista.
Elämäkerta.
Davisin isä oli myyntimies ja hänen äitinsä opettaja. Nuoruudessaan Davis palveli Yhdysvaltain laivastossa Guamilla ja piirsi "Boondocker"-nimistä sarjakuvaa laivaston lehteen "Navy Timesiin". Opiskellessaan Georgian yliopistossa hän piirsi opiskelijalehteen. Hän muutti pian New Yorkiin ja opiskeli piirtämistä Art Students League -taidekoulussa. Vuonna 1950 Davis alkoi myydä piirroksiaan jännitys- ja kauhusarjakuvalehtien julkaisijana tunnetulle EC Comics -kustantamolle. Eräs Davisin varhaisista sarjakuvista mainittiin vahingollisena esimerkkinä Fredric Werthamin kuuluisassa sarjakuvien haitallisuutta arvostelleessa pamfletissa "Seduction of the Innocent". Kun EC Comics vuonna 1952 perusti huumorilehti "Madin", Davisista tuli yksi sen alkuperäisistä piirtäjistä. Hän kuului vuosikymmenten ajan "Madin" vakiopiirtäjiin, jotka tunnettiin vitsikkäällä lempinimellä ”The Usual Gang of Idiots” (”Se tavanomainen idioottijoukko”). Hän jätti "Madin" kertaalleen 1950-luvulla ja piirsi sen sijaan useisiin "Madin" ensimmäisen päätoimittajan Harvey Kurtzmanin perustamiin kilpaileviin huumorilehtiin, mutta palasi 1960-luvun puolivälissä "Madin" piirtäjäksi ja jäi sen piirtäjäkuntaan loppuiäkseen. Davis piirsi lyhytaikaisesti myös "Beauregard"-nimistä strippisarjakuvaa sekä tuotti vuonna 1961 Dell Comicsin julkaisemaa "Yak Yak" -nimistä omaa sarjakuvalehteään.
Davis piirsi myös elokuvajulisteita, mainoksia ja levynkansia. Hän teki alkuperäiset julisteet muun muassa elokuviin "Mieletön, mieletön maailma" (1963), "Pahuksenmoiset pirskeet" (1968), "Kellyn sankarit" (1970), "Bananas – minä ja vallankumous" (1971), "Pitkät jäähyväiset" (1973) ja "Taivas saa odottaa" (1978). Hän teki kuvituksia ja kansia "Timen" ja "TV Guiden" ohella myös "Life"-, "Esquire"-, "Ebony"- ja "Playboy"-lehtiin.
Davis sai National Cartoonists Societyn Milton Caniff -elämäntyöpalkinnon 1996 ja Reuben-palkinnon 2000 sekä nimensä Will Eisner Hall of Fameen 2003. Hän muutti 1990-luvulla takaisin vanhalle kotiseudulleen Georgiaan, jossa kuoli 91-vuotiaana vuonna 2016.
Davisin varhainen piirrostyyli herätti huomiota voimakkaiden kontrastiensa ansiosta. Myöhemmin Davisin piirrosten tunnusmerkkinä olivat hahmot, joilla oli hintelät raajat sekä hieman ylisuuret päät ja pitkät jalkaterät. Hänet tunnettiin myös nopeasta ja tehokkaasta työtahdistaan. Davisin kansikuvien parhaimmistoa olivat karikatyyrit tunnetuista amerikkalaisista poliitikoista ja muista kuuluisuuksista. Hänen muita erikoislajejaan olivat urheiluaiheiset piirrokset ja parodiat populaarikulttuurista, kuten "Mad"-lehden elokuvasatiirit.
Chattanoogan taistelu

Chattanoogassa käytiin Yhdysvaltain sisällissodassa useita taisteluja:
Helen Hunt Jackson

Helen Hunt Jackson (o.s. Fiske, 15. lokakuuta 1830 Amherst, Massachusetts – 12. elokuuta 1885 San Francisco, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka tuli tunnetuksi Amerikan alkuperäisasukkaiden oikeuksien puolustajana. 
Jacksonin maine perustuu erityisesti kahteen teokseen, vuonna 1881 julkaistuun tietokirjaan "A Century of Dishonor", joka kronikoi intiaanien huonoa kohtelua Yhdysvaltojen hallinnon taholta, sekä intiaanien asemasta kertovaan, eteläiseen Kaliforniaan sijoittuvaan romanttiseen romaaniin "Ramona" (1884), josta on tehty useita elokuva- ja televisiosovituksia. Hän kirjoitti myös muunaiheisia romaaneja, lastenkirjoja ja matkakuvauksia.
Discord

Discord on pikaviestintä- ja VoIP-sovellus, joka toimii Windowsilla, macOS:llä, Androidilla, iOS:llä, Linuxilla ja selaimessa. Alkuvuonna 2023 sovelluksella oli arviolta yli 560 miljoonaa rekisteröitynyttä käyttäjää. Discord suunniteltiin alun perin videopeliyhteisöille. 
Historia.
Sovelluksen konsepti tuli Jason Citronilta, joka oli kehittänyt OpenFeintin. Hän myi sovelluksen 2011 ja käytti saamansa rahat perustaakseen Hammer &amp; Chisel -yrityksen. Discordin kehittäjä Hammer &amp; Chisel julkaisi sovelluksen toukokuussa 2015. Kehittäjien tavoitteena oli kehittää sovellus, jossa olisi mahdollisimman pieni viive muihin VoIP-sovelluksiin verrattuna. Discordin kehitystyötä on sponsoroinut Microsoft.
Yleistä.
Discord tarjoaa mahdollisuuden yhteydenpitoon pikaviesteillä ja puheluilla. Puheluihin on mahdollisuus kutsua myös muita Discord-käyttäjiä. Puheluissa voi jakaa näyttönsä tai pitää videopuhelun. Puheluita voi käyttää myös Discord-palvelimilla.
Palvelimet.
Discordissa "palvelimet" ovat yhteisöjä, joita voivat olla esimerkiksi kaveriporukan yhteinen palvelin, kurssin tai koululuokan juttelualue, tai isoja yhteisöjä esimerkiksi samasta videopelistä kiinnostuneille tai samaa sosiaalisen median kuten Youtuben käyttäjää seuraaville. Palvelimilla voi olla monia keskustelukanavia, joita käytetään eri aiheisiin. Kanava voi olla yksityinen, esimerkiksi vain palvelimen moderaattoreiden kanava, tai vain tietyn roolin omistaville käyttäjille.
"Palvelin" -sanan merkitys yleisemmin tietotekniikassa on erilainen.
Roolit.
Roolit ovat erityisen merkityksellisiä isoilla, esimerkiksi yli tuhannen jäsenen palvelimilla, joissa moderaattorit voivat näiden avulla järjestellä ihmisiä. Yksi yleisimmistä rooleista, joita palvelimilla on, on moderaattori, joskin nimi voi olla erilainen. Rooleille voi antaa oikeuden esimerkiksi tiettyyn kanavaan, tai esimerkiksi moderaattorilla voi olla oikeus auttaa palvelimen omistajaa esimerkiksi poistamalla henkilöitä palvelimelta, tai muokata palvelimen tietoja. Roolin voi antaa käyttäjälle omistaja tai joku moderaattoreista, mutta Discordin suuren suosion ansiosta on kehitetty myös botteja, joiden laittamaan viestiin reagoimalla voit saada roolin.
Horace Mann

Horace Mann (4. toukokuuta 1796 Franklin, Massachusetts – 2. elokuuta 1859 Yellow Springs, Ohio) oli yhdysvaltalainen juristi ja poliitikko, joka tuli tunnetuksi maan ensimmäisten julkisten koulujen perustajana.
Mann opiskeli Brownin yliopistossa Rhode Islandilla ja Litchfieldin lakikorkeakoulussa Connecticutissa. Opintojen jälkeen hän toimi 1823–1837 Massachusettsin osavaltion lainsäädäntötyössä. Näinä vuosina hän oli keskeinen vaikuttaja Yhdysvaltojen ensimmäisen osavaltiokohtaisen opetusasioiden lautakunnan perustamiseen.
Lautakunnan johdossa Mann kaksinkertaisti opettajien palkat, pidensi kouluvuotta silloisesta parista kolmesta kuukaudesta vähintään kuuteen kuukauteen ja perusti uusia opettajankoulutuslaitoksia. Hän kannatti uskonnollisen opetuksen ja julkisen koululaitoksen erottamista toisistaan. Hän ajoi myös muun muassa rotujen välistä tasa-arvoa, vankilaolojen kehittämistä ja rautateiden rakentamista.
Vuonna 1848 Mann valittiin Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen. Vuonna 1852 hänestä tuli Ohiossa toimivan Antioch Collegen rehtori. Hän hoiti virkaa kuolemaansta 1859 asti.
Horace Mannin poika oli kasvitieteilijä Horace Mann Jr.
Horace Mannin mukaan on nimetty parikymmentä koulua ja useita yliopistokampusten rakennuksia eri puolilla Yhdysvaltoja.
Alarik Ahlström

Anders Karl Alarik Ahlström (29. tammikuuta 1882 Pietarsaari – 22. lokakuuta 1961) oli suomalainen insinööri ja Pietarsaaren kaupunginjohtaja.
Ahlströmin vanhemmat olivat merikapteeni Anders Ahlström ja Wendla Sofia Wahlberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1903 ja valmistui insinööriksi 1908. 
Ahlström oli Pietarsaaren kaupungininsinöörinä 1911–1917 ja oli sitten yksityisen palveluksessa 1917–1919. Hän toimi Pietarsaaren kaupunginjohtajana 1919–1953. Ahlström julkaisi useita Pietarsaaren paikallishistoriaa käsitelleitä teoksia. Hänen mukaansa on nimetty Pietarsaaressa Ahlströminkatu.
Alarik Ahlström oli naimisissa vuodesta 1909 Laura Elvira Wesanderin kanssa.
Karjaan taistelu

Karjaan taistelu oli 6. huhtikuuta 1918 Karjaalla käyty Suomen sisällissodan taistelu, jossa olivat vastakkain Saksan Itämeren-divisioona ja Länsi-Uudenmaan punakaarteja. Se oli ensimmäinen taistelu, johon kolme päivää aikaisemmin Hangossa maihinnousseet saksalaiset Suomessa osallistuivat.
Taistelu.
Saksalaisten tarkoitus oli päästä Helsingin ja Turun väliselle rantaradalle ja jatkaa sitä pitkin etenemistään kohti Helsinkiä. Punaiset olivat vetäytyneet Karjaalle, joten saksalaiset saivat Hangon ja Tammisaaren haltuunsa ilman taisteluja. Karjaalla kohdattu ankara vastarinta tulikin suurena yllätyksenä, mutta he onnistuivat lopulta valtaamaan paikkakunnan. Saksalaiset jatkoivat etenemistään Lohjan ja Kirkkonummen kautta Espooseen ja sieltä edelleen Helsinkiin, joka vallattiin 10.–14. huhtikuuta käydyissä taisteluissa.
Joukot ja tappiot.
Rüdiger von der Goltzin alaisesta Itämeren-divisioonasta taisteluun osallistui 11. polkupyöräkomppania sekä yksi pataljoona ja yksi tykkipatteri eversti Konrad Wolfin komentamasta 95. reservijalkaväkiprikaatista, vahvistuksenaan ruotsalaisen majuri Adolf Hamiltonin johtama saksalaisosasto.
Karjaalle oli koottu noin 1 000 punakaartilaista lähinnä Helsingistä ja ympäristökunnista. Heidän tukenaan oli kaksi panssarijunaa. Suuri osa miehistä oli taistellut Lempäälän rintamalla, jossa punaiset yrittivät murtautua Tampereen saartorenkaan läpi. Joukkojen vetäminen sinetöi Tamperetta puolustaneiden punaisten kohtalon, sillä heille ei ollut enää tulossa apuvoimia.
Taistelussa kaatui yhdeksän saksalaissotilasta, mutta punaisten tappioista ei ole tietoa.
Mort Drucker

Mort Drucker (29. maaliskuuta 1929 Brooklyn, New York – 9. huhtikuuta 2020) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä. Hänet tunnetaan parhaiten "Mad"-huumorilehteen piirtämistään elokuvien ja televisiosarjojen parodisista sarjakuvasovituksista.
Drucker aloitti uransa "Debbie Dean" -nimistä sarjakuvaa piirtäneen Bert Whitmanin apulaisena vuonna 1947. Hän työskenteli apupiirtäjänä myös National Periodical Publications -sarjakuvakustantamolle ennen ryhtymistään vapaaksi taiteilijaksi vuonna 1950. Hän piirsi sarjoja useille toiminnallisiin sarjakuviin erikoistuneille julkaisijoille, kunnes päätyi vuonna 1956 "Mad"-lehteen.
Drucker työskenteli "Madille" 55 vuoden ajan ja erikoistui lehdessä elokuva- ja televisioparodioihin. "Madin" ohella hän piirsi joitain sarjakuvia myös DC Comicsin lehtiin. Vuosina 1984–1986 hän teki Jerry Dumasin kanssa "Benchley"-nimistä strippisarjaa. Druckerin "Madiin" piirtämille sarjakuville leimallista ovat taitavasti tehdyt ja hyvin tunnistettavat karikatyyrit niissä esiintyvistä tunnetuista näyttelijöistä.
Drucker teki urallaan myös lehtien kansikuvia, lastenkirjojen kuvituksia, elokuvajulisteita ja animaatioita televisioon. Hän teki julisteet muun muassa elokuville "Svengijengi ’62" (1973) ja "Kuutamokeikka" (1984). Eräiden Druckerin "Time"-lehteen piirtämien kansikuvapiirrosten originaaleja säilytetään nykyään National Portrait Galleryn kokoelmissa.
Drucker sai vuonna 1987 arvostetun Reuben-palkinnon. Vuonna 2014 hänelle myönnettiin ensimmäisenä National Cartoonists Societyn perustama uusi kunniamitali.
Joseph Cramarossa

Joseph Cramarossa (s. 26. lokakuuta 1992 Markham, Ontario, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän on Anaheim Ducksin kolmannen kierroksen varaus .
Cramarossan veli Michael Cramarossa pelaa jääkiekkoa ja edustaa tällä hetkellä OHL:ssä pelaavaa Hamilton Bulldogsia. Heidän isä Vito Cramarossa pelasi myös jääkiekkoa ja oli Washington Capitalsin kuudennen kierroksen varaus.
Ura.
Mississauga Steelheads varasi Cramarossan vuoden 2008 49. pelaajana. Cramarossa siirtyi Mississaugaan kaudeksi 2009–2010. Hän pelasi tulokaskaudellaan 64 ottelua, joissa teki kuusi maalia sekä kymmenen syöttöpistettä. Seuraavalla kaudella hän onnistui 59 ottelussa kaksinkertaistamaan tehopisteensä lukemiin 12+20=32. Lisäksi hänelle kertyi 101 rangaistusminuuttia. Kauden päätteeksi joukkue pääsi pelaamaan Memorial Cupissa, jossa hävisi mestaruuden Saint John Sea Dogsille lukemin 3–1. Cramarossa pelasi turnauksessa viisi ottelua ilman tehopisteitä.
Anaheim Ducks varasi Cramarossan kolmannella kierroksella 65. pelaajana .
Cramarossa pelasi kaudella 2011–2012 15 ottelua Mississaugassa ennen kuin hänet kaupattiin Belleville Bullsiin. Bullsissa hän pelasi 29 ottelua tehoin 8+8=16. Kaudeksi 2012–2013 Cramarossa valittiin Bullsin varakapteeniksi. Hän pelasi 68 ottelua tehden 19 maalia sekä 44 syöttöpistettä eli yhteensä 63 tehopistettä. 17 pudotuspeliottelussa hän teki viisi maalia sekä neljä syöttöpistettä.
Maaliskuussa 2013 Cramarossa solmi kolmivuotisen tulokassopimuksen hänet varanneen Anaheim Ducksin kanssa. Ennen kauden 2013–2014 alkua hänet kuitenkin lähetettiin AHL:ään farmijoukkue Norfolk Admiralsin riveihin. Cramarossa pelasi kauden aikana 47 AHL-ottelua tehden niissä yhden maalin sekä kolme syöttöpistettä. Lisäksi hän pelasi kolme ottelua ECHL-joukkue Utah Grizzliesin paidassa.
Toisella ammattilaiskaudellaan 2014–2015 Cramarossa pelasi 54 ottelua, joissa teki viisi maalia ja viisi syöttöpistettä. Hän jatkoi AHL:ssä myös kaudella 2015–2016, jolloin hän kiekkoili Ducksin uuden farmiseura San Diego Gullsin riveissä 61 ottelussa tehden tehot 6+11=17. Yhdeksässä pudotuspeliottelussa hän teki kolme maalia. Kauden päätyttyä Cramarossa ja Ducks tekivät yhden vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Karma (vuoden 1986 elokuva)

Karma () on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen toimintaelokuva, jonka ohjasi ja tuotti Subhash Ghai. Tärkeitä rooleja näyttelivät muun muassa Dilip Kumar, Nutan, Jackie Shroff, Anil Kapoor, Naseeruddin Shah, Sridevi ja Anupam Kher. 
Elokuva oli menestys kotimaassaan. Dr. Dangia on pidetty yhtenä intialaisen elokuvan vahvimmista antagonisteista.
Juoni.
PSO-niminen terroristijärjestö haluaa ottaa Intian hallintaansa. Kun komisario Rana Vishwa Pratap Singh (Dilip Kumar) vangitsee heidän johtajansa Dr. Michael Dangin (Anupam Kher), järjestö hyökkää vankilaan vapauttamaan Dangin tappaen samalla monia ihmisiä, mukaan lukien Singhin kaksi poikaa ja miniän. Singh päättää lujasti tehdä lopun Dangista ja PSO:sta, mikä saa hänet värväämään avukseen kolme kuolemaantuomittua vankia: Baiju Thakurin (Jackie Shroff), Johnnyn (Anil Kapoor) ja entisen terroristin Khairuddin Chishtin (Naseeruddin Shah). Singh saa pian huomata, että tehtävään suostuneet vangit ovat kiinnostuneempia omista päämääristään.
Antonio Prohías

Antonio Prohías (17. tammikuuta 1921 Cienfuegos, Kuuba – 24. helmikuuta 1998 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli kuubalaissyntyinen yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka loi "Mad"-lehdessä julkaistun sanattoman "Spy vs Spy" -sarjakuvan.
Prohías opiskeli San Alejandron taidekoulussa Havannassa ja työskenteli vuosia havannalaisen "El Mundo" -sanomalehden pilapiirtäjänä. Hän sai vuonna 1946 ensimmäisenä Kuuban sanomalehtimiesten liiton pilapiirtäjäpalkinnon, jonka voitti myös toisen kerran 1959. Hän toimi 1950-luvun lopulla Kuuban pilapiirtäjien liiton johtajana ja häntä pidettiin yhtenä ammattikuntansa johtavista edustajista Kuubassa. Fidel Castron tultua valtaan vuoden 1959 alussa Prohías joutui nopeasti uuden hallinnon silmätikuksi, koska hän arvosteli piirroksissaan Castron politiikkaa. Prohías erosi helmikuussa 1959 vapaaehtoisesti työstään "El Mundossa" ja pakeni toukokuussa 1960 Yhdysvaltoihin voidakseen työskennellä taas vapaasti. Hän ei osannut tuolloin lainkaan englantia, mutta sai lahjakkuutensa ansiosta pian töitä "Mad"-lehdestä.
Prohías kehitteli "Madiin" erään aiemman sarjakuvansa pohjalta mustan ja valkoisen vakoojan ikuisesta taistelusta kertoneen "Spy vs Spy" -sarjan, joka ilmestyi sivun mittaisina sanattomina strippeinä. Castron vastaisesta propagandasta syntynyt idea kehittyi epäpoliittiseksi ja harmittomaksi vitsisarjaksi, joka perustui kevyelle mustalle huumorille. Prohías piirsi sarjaa vuosina 1961–1990, minkä jälkeen hän jäi eläkkeelle. Muut "Madin" piirtäjät ovat jatkaneet sarjaa sen jälkeen. Prohías käsikirjoitti vielä joitain strippejä 1990-luvun alkupuolella. Lähes jokaisessa "Madin" numerossa ilmestyneen "Spy vs Spyn" ohella hän piirsi lehteen vuosien varrella muutaman kerran muita yksittäisiä sarjakuvia.
Prohías kuoli keuhkosyöpään 77-vuotiaana Miamissa vuonna 1998.
Oo se kun oot

”Oo se kun oot” on kolmas single suomalaislaulaja Sannin kolmannelta studioalbumilta "Sanni". Single julkaistiin 14. syyskuuta 2016. Sen ovat säveltäneet Sanni sekä Henri ”Hank Solo” Salonen ja sanoittaneet Sanni sekä kappaleella vieraileva rap-artisti Paperi T.
Suomen virallisella listalla kappale nousi suoraan single- ja striimatuimmat-listojen ykköseksi viikolla 38/2016 pysyen kärkipaikalla yhden viikon. Latauslistalla se aloitti 19. sijalta viikolla 37/2016, nousten seuraavalla viikolla parhaimmalle sijalleen toiseksi. Radiosoitossa se nousi parhaimmillaan 17. soitetuimmaksi radiokappaleeksi alkuvuodesta 2017.
Kappaleesta julkaistiin 15. marraskuuta 2016 musiikkivideo Sannin YouTube-kanavalla.
Pratsikvanteeli

Pratsikvanteeli tai pratsikvanteli (C19H24N2O2) on isokinolinonijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä loismatoinfektioiden hoitamiseen. Pratsikvanteeli kuuluu WHO:n julkaisemalle tärkeimpien lääkeaineiden listalle.
Ominaisuudet ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa pratsikvanteeli on väritöntä kiteistä ainetta. Sen liukoisuus veteen on huono ja se liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin, dimetyylisulfoksidiin tai kloroformiin. Maultaan pratsikvanteeli on karvas.
Pratsikvanteeli tehoaa useisiin loismatoihin. Sille ovat alttiita muun muassa heisimadot, tiehytmadot, maksamadot ja halkiomadot. Pratsikvanteeli on optisesti aktiivinen yhdiste ja lääkeaineena vaikuttava isomeeri on (-)-enantiomeeri. Yhdistettä käytetään kuitenkin raseemisena seoksena. Pratsikvanteelin tehon mekanismi ei ole tarkasti tiedossa, mutta se todennäköisesti perustuu siihen, että se kasvattaa loismatojen solukalvojen kalsium- ja muiden kahdenarvoisten kationien läpäisevyyttä. Kalsium-ionien kertyessä soluihin loismadot halvaantuvat ja irtoavat isäntäeläimestä. 
Haittavaikutukset.
Pratsikvanteelin mahdollisia haittavaikutuksia voivat olla pääkipu, huimaus, vatsakivut, oksentelu ja ripuli sekä harvinaisina väsymys ja allergiset iho-oireet.
Valmistus.
Pratsikvanteelin synteesin lähtöaineena on isokinoliini, sykloheksaanikarboksyylihappo ja kaliumsyanidi, jotka reagoivat Reissert-reaktiolla. Reaktiossa muodostuva 1-sykloheksyyliasyyli-2-syano-1,2-dihydroisokinoliini pelkistyy ja toisiintuu amidijohdannaiseksi. Seuraavassa vaiheessa tämä välituote reagoi klooriasetyylikloridin kanssa ja viimeisessä vaiheessa rengasrakenne sulkeutuu molekyylinsisäisellä alkylointireaktiolla trietyyliamiinin toimiessa emäksisenä katalyyttinä.
Kate DiCamillo

Kate DiCamillo (s. 25. maaliskuuta 1964 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen lastenkirjailija, joka on palkittu kahdesti Newbery-mitalilla, kirjoistaan "Desperon taru" (2003) ja "Flora &amp; Ulysses" (2013).
Elokuvat "Ystäväni Winn-Dixie" (2005) ja "Desperon taru" (2008) perustuvat DiCamillon kirjoihin.
Elämä ja ura.
Philadelphiassa syntynyt DiCamillo kärsi lapsena kroonisesta keuhkokuumeesta, minkä vuoksi opettajaäiti muutti viisivuotiaan tyttärensä ja tämän isonveljen (josta tuli arkkitehtuurihistorioitsija Curt DiCamillo) kanssa paremman ilmanalan Floridaan. Hammasteknikkoisä jäi Philadelphiaan, ja vanhemmat erosivat. DiCamillo opiskeli englantia Floridan yliopistossa ja valmistui 1987. Hän muutti 30-vuotiaana Minnesotan osavaltion Minneapolisiin, missä hän työskenteli kirjakauppa-alalla. Kosketus lastenkirjallisuuteen sai hänet aloittamaan oman kirjailijauransa.
DiCamillo toimi vuosina 2014–2015 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston lasten- ja nuortenkirjallisuuden ”suurlähettiläänä” ().
Arirang Mass Games

Arirang Mass Games, koko nimeltään Grand Mass Gymnastics and Artistic Performance Arirang (: 아리랑 축제, : 아리랑 祝祭), ja myös Arirang Festivaliksi kutsuttu tapahtuma on Pohjois-Korean pääkaupungissa Pjongjangissa Rŭngradon stadionissa pidettävä taiteellinen voimisteluesitys, jossa 90 minuutin aikana 100 000 esiintyjää esittää voimistelu- tanssi- ja musiikkiesityksiä. Yleensä Mass Games -esityksiä järjestetään vuosittain elokuusta syyskuun alkuun mutta viimeksi Mass Games on järjestetty vuonna 2013.
Maailmanennätys.
Elokuussa 2007 Arirang Mass Games lisättiin Guinnessin ennätystenkirjaan maailman suurimpana taiteellisena urheilutapahtumana. Viime vuosina myös ulkomaalaiset turistit ovat olleet tervetulleita katsomaan esitystä, tosin vuosina 2014, 2015 ja 2016 tapahtuma peruttiin.
Kritiikkiä.
Esitys on todella vaikuttava, ja vaikka osallistujat itse pitävät osallistumistaan suurena kunniana, on esitykseen valmistautuminen osaksi epäinhimillistä ja suurta kipua aiheuttavaa harjoitusta. Esiintyjät, myös lapsia, joita esitykseen osallistuu tuhansia, jotka epäonnistuvat esityksessä hakataan kepillä. Esiintyjille annetaan vain hyvin vähän ruokaa tai jopa vain vettä kuritustoimentpiteinä.
Toinen kritiikkiä niittävä aihe on esityksen aihe, joka glorifisoi Kim Il-Sungia.
Erkki Karvinen

Erkki Sakari Karvinen (9. heinäkuuta 1918 Viipuri – 18. lokakuuta 2005) oli suomalainen arkkitehti.
Karvinen kirjoitti ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta lyseosta 1938 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1953. Hän työskenteli Alvar Aallon arkkitehtitoimistossa vuosina 1950–1955 ja hänellä oli oma toimisto vuosina 1953–1988. Karvinen suunnitteli lukuisia ostoskeskuksia pääkaupunkiseudun lähiöihin 1950-luvulta alkaen. Tunnetuin niistä on vuonna 1964 valmistunut Helsingin Puotinharjun ostoskeskus eli Puhos, johon Karvinen suunnitteli myös 1980-luvun laajennuksen. Karvinen suunnitteli Helsinkiin yhteensä yhdeksän ostoskeskusta, joista sittemmin kuusi on purettu. Kolmesta Vantaalle rakennetusta ostoskeskuksesta kaksi on säilynyt. Helsingin Yliskylään Karvisen arkkitehtitoimisto suunnitteli myös asuinkerrostalot. Lisäksi Karvinen laati suunnitelman Lieksan "Rukajärven suunnan taistelumuistomerkkiin", jonka toteutti kuvanveistäjä Heikki Häiväoja 1966.
Beretta M1915

Beretta M1915 on italialaisen Berettan vuosina 1915–1931 eri variaatioina valmistama itselataava massasulkulukkoinen pistooli. Ase kehitettiin ensimmäistä maailmansotaa varten, jolloin Italiassa ja Euroopassa ei ollut tarpeeksi pistooleita. M1915 ei kuitenkaan saanut Italiassa suosiota vaan jäi muiden käsiaseiden varjoon, kuten Bodeo 1889 -revolverin ja Glisenti M1910:n. Vasta Beretta M1934 mallin kehittäminen teki Berettan valmistamista pistooleista suosittuja.
Ominaisuudet.
M1915 valmistettiin pääosin 7,65×17 mm Browning-kaliiperissa, mutta myös 9×19 mm Glisenti-kaliiperisena. Perinteinen 7,65 mm pistooli käytti yksinkertaista massasulkumekanismia, kun taas 9 mm versioissa pistoolin sisäosat oli vahvistettu, jotta ne kestäisivät paremmin kovempilatauksisia patruunoita. Kokonaisuutena M1915-malli oli käytännöllinen, siinä on vahva liipaisinkaari ja luistin sisäinen iskuri. Sen perinteiset etu- ja takatähtäimet ovat selkeät.
Käyttö.
Pistoolin valmistus ajoittui vuosien 1915–1931 väliin, ja sitä käytettiin ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana. Siitä kehitettiin parenneltu versio M1915/19. Pääosin M1919-malli oli kehitetty turvallisemmaksi ja muun muassa puiset kahvalevyt oli korvattu pellillä, jotta tuotannon kustannukset pysyisivät matalampina. Muutamia M1915/19-pistooleita otettiin Italian armeijan käyttöön 1922 M1922-nimellä, ja ne käyttivät myös 7,65×17 mm Browning-patruunaa. M1915/19:n pohjalta kehitettiin myöhemmin Beretta M1923.
Suomen armeijalle ostettiin vuoden 1940 keväällä 1 500 kappaletta M1917 ja M1922 pistooleita.