tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rutherfordin koe

Rutherfordin koe (myös: kultalevykoe tai Geigerin–Marsdenin koe) oli Hans Geigerin ja Ernest Marsdenin vuonna 1909 Ernest Rutherfordin johdolla Manchesterin yliopiston fysiikan laboratoriossa tekemä koe, joka johti JJ Thomsonin rusinapullamallin hylkäämiseen. Kokeessa ohutta kultaliuskaa pommitettiin alfahiukkasilla. Thomsonin atomimallin mukaan kaikkien alfahiukkasten olisi pitänyt läpäistä liuska, mutta tässä kokeessa huomattiin, että osa hiukkasista heijastuikin takaisinpäin. Rutherford kuvasi vuonna 1936, miltä hänestä tuntui, kun hän kuuli kokeen tuloksista:
 "Se oli melkein yhtä uskomatonta, kuin että pommitettaessa silkkipaperia 15 tuuman ammuksilla ne singahtaisivat takaisin ja osuvat ampujaan!" 
Rutherford julkaisi kokeensa perusteella tuloksen, jonka mukaan melkein koko atomin massa on keskittynyt sen ytimeen. Rutherfordin atomimallia paranteli myöhemmin Niels Bohr, joka julkaisi Bohrin mallin
Kaksoisrakokoe

Fyysikko G. I. Taylor teki 1909 kokeen, jolla todettiin sähkömagneettisen säteilyn dualistinen luonne. Siinä heikon valon annettiin kulkea valokuvauslevylle valonlähteen ja valokuvauslevyn välissä olleen läpinäkymättömän levyn kahden raon kautta. Sen sijaan, että valokuvauslevylle olisi muodostunut kaksi raitaa, siihen muodostuikin useista eri vahvuisista raidoista koostuva interferenssikuvio. Tämä selitettiin ensin sillä, että fotonit interferoivat keskenään raoissa, mutta selitys osoitettiin vääräksi käyttämällä fotonilähdettä joka lähetti vain yhden fotonin kerrallaan; tämäkin koejärjestely tuotti samanlaisen interferenssikuvion.
Eräs tämän kuuluisan kokeen tulkinnoista on, että fotoni voi olla samanaikaisesti monessa eri paikassa. Polkuintegraaliformalismin mukaan fotoni kulkee valonlähteestä valokuvauslevylle periaatteessa kaikkia mahdollisia reittejä pitkin vuorovaikuttaen rinnakkaisen universumin fotonin kanssa.
Fyysikko David Deutschin mukaan tämä on todiste kvanttimekaniikan monimaailmantulkinnan puolesta.
Alkuperäinen kaksoisrakokoe.
Kaksoisrakokokeen suoritti ensimmäisenä fyysikko Thomas Young 1802. Koe tunnetaankin yleisemmin Youngin kaksoisrakokokeena.
Carl Albert Congressional Research &amp; Studies Center

Carl Albert Centerin on Oklahoman yliopiston kongressiarkisto, joka sisältää Yhdysvaltain kongressin jäsenten sekä avustajien, harjoittelijoiden ja toimittajien dokumentteja. 
Kokoelmat keskittyvät Yhdysvaltain edustajainhuoneen entisen puhemiehen Carl Albertin ympärille. Muut merkittävät kokoelmat koskevat Helen Gahagan Douglasia, Fred Harrisia ja Robert S. Kerr vanhempaa.
Saab 92

Saab 92 oli ensimmäinen sarjavalmisteinen Saabin valmistama henkilöautomalli. Sitä valmistetiin Ruotsin Trollhättanissa vuosina 1949–1956 yhteensä 20 128 kappaletta. 
Lentokoneistaan tunnetun yhtiön kehittämä Saab 92 oli poikkeuksellisen aerodynaaminen henkilöauto: sen ilmanvastuskerroin oli 0,30, joka on jopa pienempi kuin nykyautoissa. Sama vastuskerroin on muun muassa Porsche 996:lla ja Ferrari F40:lla. 
Saab 92 rakennettiin Saab 920001 -prototyypin pohjalta. Saab 92:n tuulilasi on keskeltä halkaistu eli kahdesta suorasta lasista tehty pyrkimyksenä valmistuskustannusten säästäminen. Kaikki ensimmäiset autot olivat vihreitä, mikä tarinan mukaan johtui siitä, että Saabin varastoissa oli sodan ajan jäljiltä paljon vihreää maalia. Vihreä on yleinen lentokoneiden pohjaväri ja eräs naamiointiväri.
Voimanlähteenä Saab 92:ssa oli vesijäähdytteinen, DKW:n moottoriin perustuva 2-sylinterinen kaksitahtimoottori. Sen sylinteritilavuus oli 764 kuutiosenttimetriä ja se tuotti 25 hevosvoiman tehon. Autossa oli kolme vaihdetta. Hyvä aerodynamiikka antoi vaatimattomasta tehosta huolimatta huippunopeudeksi 105 km/h.
Saabin rallihistoria alkoi kaksi viikkoa Saab 92:n myyntiin tulon jälkeen. Tällöin Saabin pääsuunnittelija Rolf Mellde ajoi Ruotsin rallissa toiseksi. Vuonna 1952 Greta Molander voitti "Coupe des Dames" -kilpailun Monte Carlossa Saab 92:lla, joka oli viritetty tuottamaan 35 hevosvoimaa.
Vuonna 1950 valmistettiin vain 700 kappaletta Saab 92:ia. Vuosimallissa 1951 mittaristot uusittiin saksalaisista VDO:n mittareista amerikkalaisiin Stewart-Warnerin valmistamiin. 
Vuonna 1953 markkinoille tuli Saab 92B, jossa on suurempi takalasi ja aukeava tavaratilan kansi. Aiemmin tavarat pakattiin takaistuimen selkänoja kaatamalla sisäkautta. Nyt myös värivaihtoehtoja oli vihreän lisäksi saatavilla harmaata, siniharmaata ja mustaa.
Vuonna 1954 Saab 92 sai Solexin 32BI-kaasuttimen ja uudet sytytyspuolat, mikä nosti tehoja 28 hevosvoimaan. Myös etuvalot uusittiin saksalaisen Hellan valmistamiin. Myös kankaisella rullattavalla katolla oleva malli tuli myyntiin. 
Saab 92:ia valmistettiin yhteensä 20 218 kpl. Viimeinen Saab 92 valmistui vuoden 1957 alussa, vaikka sen seuraaja Saab 93 oli tullut myyntiin jo vuonna 1955.
PTV4

PTV4 oli suomalainen televisiokanava kaapeliverkossa. Kanavan ohjelmisto koostui kahdesta osuudesta: valtakunnallisesta osuudesta ja paikallisohjelmistosta. PTV4 oli nykyisen Nelosen edeltäjä ja näkyi noin 20 paikkakunnan kaapeli-tv-verkoissa.
Kanavalla oli vuosina 1992–1994 MM-jääkiekon esitysoikeudet.
Historia.
Kanava aloitti lähetykset vuoden 1990 alussa nimellä PTV (sanasta "paikallistelevisio"). PTV:n omistajina olivat aluksi Sanoma, Turun Sanomat ja Aamulehti-yhtymä. Ajatuksena oli, että kun pienet paikalliskanavat lyöttäytyvät yhteen, ne voivat kilpailla paremmin mainostuloista. Yhtiön pohjana olivat Helsinki Television (HTV) vuonna 1978 perustamat ilmainen Helsinki-kaapelikanava ja maksullinen Viihde-kanava. PTV aloitti lähetyksensä HTV:n kaapeliverkossa ja välitti HTV:n ohjelmapaketteja eri puolilla Suomea toimineille kaapeli-tv-yhtiöille.
PTV4 lähetti paljon etenkin yhdysvaltalaisia elokuvia, mutta myös yhteistä Helsingissä tuotettua ohjelmistoa ja paikallista ohjelmistoa. Jälkimmäistä tuottivat paikalliset kaapeli-tv-yhtiöt, ja sitä näytettiin muun ohjelmiston seassa. Nämä vastaanottivat ohjelmat Helsingistä valokuituverkon avulla. Ulkomailta hankittu ohjelmisto perustui aluksi Sanoman aiemmin omistamien paikalliskanavien ohjelmiin. 
Sanoma osti Aamulehden osuuden PTV:stä vuonna 1994, mistä lähtien se omisti enemmistön yhtiöstä. Samalla alettiin sijoittaa enemmän rahaa ohjelmistoon, ja kanavan nimi vaihtui huhtikuussa 1996 PTV4:ksi. Rajoittunut näkyvyysalue alkoi kuitenkin olla esteenä kanavan toiminnan laajentamiselle. Niinpä yhtiön omistajat päättivät hakea maanpäällistä toimilupaa, minkä ne lopulta saivatkin.
PTV4 lähetti viimeiset ohjelmansa toukokuussa 1997, ja kanavan korvasi seuraavan kuukauden alussa Nelonen. Useat paikallisohjelmien tuottajat jatkoivat ohjelmien lähettämistä itsenäisesti, muun muassa TSTV (aiemmin Turku-TV) aina vuoden 2012 loppuun saakka.
Saab 93

Saab 93 oli SAABin (Svenska Aeroplan Aktiebolaget) toinen sarjatuotantoinen henkilöautomalli, muotoilusta vastasi Sixten Sason. Autossa oli kolmisylinterinen moottori ja sisäkumittomat renkaat. Valmistus aloitettiin vuonna 1955. Vuonna 1957 autoon sai kaksipisteturvavyöt lisävarusteena. Samana vuonna autoon tarjottiin myös Fitchel &amp; Sachsin Saxomat-kytkintä, joka mahdollisti kytkimettömän vaihdon kakkos- ja kolmosvaihteiden välillä. Samaa kytkintä sai myös DKW:hen ja Volkswageniin. Vuonna 1957 esiteltiin 93B-malli, jossa oli mm. yksiosainen tuulilasi. Vuonna 1958 alkoi Saab 93 Gran Turismo 750:n valmistus ja mallivuodelle 1960 esiteltiin 93F-malli.Autosta tehtiin myös urheilullinen Saab GT750 -luksusmalli, erityisesti Yhdysvaltojen kasvaneita markkinoita varten.
Saab Sonett

Saab Sonett oli Saabin valmistama urheiluauto, jonka ensimmäinen malli esiteltiin 16. maaliskuuta vuonna 1956 Tukholman autonäyttelyssä. Tätä mallia valmistettiin vain kuusi kappaletta. Ensimmäisen polven Sonett-mallissa oli kolmisylinterinen kaksitahtimoottori. Auton oli suunnitellut ruotsalainen Sixten Sason.
Saab Sonett II (Saab 97) oli kaksipaikkainen, lasikuidulla vahvistettu muovikorinen urheiluauto. Vuosina 1967 ja 1968 moottorina oli edelleen kaksitahtinen moottori. Suomeen sitä tuotiin vain erikoistilauksesta. 1968 Saab Sonett II:n kaksitahtinen moottori korvattiin tehokkaammalla Ford V4:lla, jonka yhtiö oli kehittänyt etuvetoiseen Ford 12 M - malliin.
Saab Sonett II:n valmistus päättyi vuonna 1969 ja vuoden 1970 malliksi tuli Saab Sonett III. Saab Sonett III -mallin valmistus aloitettiin vuonna 1970. Auton kori oli uudistettu täysin ja se oli muotoiltu Italiassa. Tuotanto lopetettiin vuonna 1974. Saabin muut urheiluautomallit Saab 93 750 Gran Turismo ja Saab Monte Carlo 850 edustivat autovalmistajan kahta ralliin tarkoitettua autoa.
Saab 90

Saab 90 on ruotsalaisen autonvalmistaja Saabin vuosina 1984–1987 valmistama automalli. Sitä valmistettiin Uudenkaupungin autotehtaalla, jonka omistivat silloin Saab-Scania ja Valmet. Auto on Suomessa suunniteltu ja sen on katsottu olevan ainoa varsinaisesti suomalainen sarjatuotettu automalli.
Saab 90 oli Saab 99:n seuraaja. Se perustui muuten edeltäjänsä koriin B-pilarista eteenpäin, mutta siinä oli Saab 900:n perä. Tämä teki tavaratilasta ja polttoainesäiliöstä suuremmat, mutta auto oli kuitenkin pienempi kuin Saab 900. Auto oli saatavana ainoastaan kaksiovisena sedanina ja siinä oli 100-hevosvoimainen Saabin H-moottori. Saab 90 oli saatavana kahtena mallina, neli- tai viisivaihteisena manuaalina koko tuotannon ajan. Viisivaihteinen malli oli paremmin varusteltu ja siinä oli nelivaihteisesta poiketen etuspoileri, kierroslukumittari ja tihkukytkin. Vuonna 1985 auton hinta Suomessa oli nelivaihteisena 81 900 markkaa ja viisivaihteisena 85 500 markkaa.
Varustelu ja ominaisuudet.
Saab 90:n ainoat saatavilla olleet lisävarusteet olivat metallikiiltoinen maalipinta, kattoluukku ja ohjaustehostin.
Vuonna 1986 mallia uudistettiin pienin kosmeettisin muutoksin ja uusin iskunvaimentimin. Vuonna 1987 kaasutinta muutettiin niin, että auto käynnistyisi paremmin kylmällä säällä. Mallia valmistettiin yhteensä 25 378 kappaletta, ja kaikki myytiin Euroopan markkinoille.
Erikoismalli Saab 90 Lumikko.
Saab 90:stä oli olemassa myös yksi erikoismalli, Saab 90 Lumikko, jossa oli parempi varustelutaso. Kaikki Lumikko-mallit olivat valkoisia, ja niissä oli Saab Airflow -korisarja. Muita erityisvarusteita mallissa olivat Saab Aeron vanteet, nahkainen ohjauspyörä, laminoitu kojelauta, lisämittarit mittaristossa, turbomallin takaspoileri, "Finlandia"-kattoluukku ja Scan-Auton myymistä rekkojen Lumikko-kylmälaitteista saadut nimikilvet. Lumikkoja varusteltiin Tampereella kymmenen kappaletta juhlistamaan kaupungin läpi kulkeneessa paraatissa Tampereen Scan-Auton 20-vuotisjuhlia marraskuussa 1985.
Saab 9-5

Saab 9-5 on Saabin vuosina 1997–2011 valmistama E-segmentin automalli, joka korvasi Saab 9000:n. Se ei saanut itselleen seuraajaa valmistajan ajauduttua konkurssiin.
Saab 9-5 I (1997–2010).
Ensimmäisen sukupolven 9-5 esiteltiin syksyllä 1997 neliovisena sedanina. Se perustuu samalle pohjalevylle kuin esimerkiksi Opel Vectra B ja muutamaa vuotta aikaisemmin esitelty Saab 900. Farmarimalli SportCombi esiteltiin vuoden 1999 alussa. 9-5 oli ensimmäinen automalli, jossa oli aktiiviset pääntuet (SAHR, Saab Active Head Restraints). 
Vuoden 1998 Euro NCAP -kolaritestistä 9-5 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. 
Vuonna 2001 malli sai uudelleenmuotoillun etupuskurin sekä kirkaslasiset etu- ja takavalot. Lisäksi etusäleikön kehys vaihtui kromatusta korinväriseksi. 
Uudistettu 9-5 ylsi vuoden 2003 Euro NCAP -kolaritestissä täyteen viiteen tähteen. 
Syksyllä 2005 malli sai toisen, perusteellisemman kasvojenkohotuksen. Tällöin tulivat täysin uudet puskurit, uusi etusäleikkö sekä uudelleenmuotoillut etu- ja takavalot. Myös sisätiloja uudistettiin uudella mittaristolla, ratilla, radiolla sekä ilmastoinnin ohjainlaitteella.
Sedanin valmistus päättyi kesäkuussa 2009, farmarimalli SportCombin helmikuussa 2010. 
Saab 9-5 II (2010–2011).
Toisen sukupolven 9-5 esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2009. Se perustuu samalle General Motorsin Epsilon II -perusrakenteelle kuin esimerkiksi Opel Insignia A. 
Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä 9-5 sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Bensiinimoottorivalikoiman muodostivat turboahdetut nelisylinteriset 1,6- (180 hv) ja 2,0-litraiset (220 hv) sekä 2,8-litrainen V6 (300 hv). Ainoa dieselmoottori oli 2,0-litrainen (160 hv). 2,0-litraisesta bensiinimoottorista oli saatavilla myös E85-etanoliseoksella toimiva flexifuel-versio. V6-moottorin yhteydessä vetotapana oli aina neliveto. Vaihteistona kaikkien moottorien yhteydessä oli kuusiportainen manuaali- tai automaattivaihteisto.
Utopistinen sosialismi

Utopistinen sosialismi eli utopiasosialismi on teollisen vallankumouksen myötä 1800-luvulla syntynyt sosialistinen ajatussuuntaus, jossa hahmotellaan tulevaisuuden sosialistisia ihanneyhteiskuntia eli utopioita. Ajattelusuunnan edustajia kutsutaan utopistisosialisteiksi tai utopiasosialisteiksi.
Historia.
Jo varhaisissa ihanneyhteiskuntien kuvauksissa korostettiin yhteisomistusta, mikä liittää ne sosialististen utopioiden sarjaan. 1800-luvun alkupuolella julkaisivat teoksiaan kuuluisat utopistisosialistit, ranskalaiset Henri de Saint-Simon, Charles Fourier ja Étienne Cabet sekä brittiläinen Robert Owen. Owen toteutti aatteitaan omassa tehtaassaan. Myöhemmin hän järjesti New Harmony -nimisen utopiayhteisön kokeilun Yhdysvalloissa. Termin utopiasosialismi esittelivät Karl Marx ja Friedrich Engels "Kommunistisen puolueen manifestissa". Engels käytti Marxin teoriasta nimitystä tieteellinen sosialismi.
Reformismi

Reformismi (reformi, ’muutos, uudistus’) on näkemys, jonka mukaan vähittäiset muutokset yhteiskunnassa voivat muuttaa sen perusrakenteita.
Reformismi ajattelusuuntana on esiintynyt sosialistisessa työväenliikkeessä jo alkaen liikkeen synnystä 1800-luvulla. 
Reformismi suhtautuu yleensä kielteisesti vallankumouksiin. Usein uudistusten puolesta käytävä taistelu asetetaan sosialistisen vallankumouksen vaihtoehdoksi. Kun kapitalistisen yhteiskunnan sisällä saatiin aikaan uudistuksia, monet reformistit alkoivat katsoa, että kapitalistinen yhteiskunta voidaan näiden uudistusten avulla muuttaa hyväksi. Vallankumouksellisen sosialismin kannattajat ovat perinteisesti kiistäneet tämän.
Käsite reformismi viittaa edelleen useimmiten poliittiseen vasemmistoon. Nykyisinkin sosiaalidemokraattiset puolueet ovat reformistisia puolueita.
Pelurin todistus

Pelurin todistus eli vedonlyöntiargumentti tai vedonlyöjäargumentti tai Pascalin vaaka on argumentti, joka pyrkii osoittamaan, että jumalaan uskominen on kannattavaa. Sen mukaan kannattaa lyödä vetoa sen puolesta, että Jumala on olemassa. Jos kristinuskon esittämä Jumala on olemassa ja jos ihminen uskoo, hän saavuttaa kuoleman jälkeen suuren palkinnon, iankaikkisen elämän. Mutta jos jumala on olemassa ja ihminen ei usko, hän joutuu iankaikkisiin kärsimyksiin. Ajatuskulun esitti ranskalainen filosofi ja matemaatikko Blaise Pascal 1600-luvulla.
Kritiikki.
Pelurin todistus Jumalaan uskomisesta on yleensä esitetty argumenttina kristinuskon puolesta, mutta koska historia tuntee lukemattomia eri uskontoja ja jumalia, laskee todennäköisyys uskoa oikeaan jumalaan. Esimerkiksi imaami voisi käyttää pelurin todistusta argumenttina islaminuskon puolesta. Lisäksi on väitetty, että kristinuskon Jumala kaikkitietävänä näkisi onko usko aitoa vai pelaamista.
Markus Lammenrannan tieto-opin oppikirjassa esitetään, että tiedollisesti hyveellinen ihminen ei pyri manipuloimaan omia uskomuksiaan, kuten Pascal kehottaa tekemään ehdottaessaan, että kannattaa käyttäytyä kuin uskovainen, jotta alkaisi uskoa. Kirjan mukaan Pascalin ajatus kaatuu muutenkin siihen, että käytännölliset perusteet eivät lopulta voi oikeuttaa uskoa, vaan käsitysten perusteiden pitäisi olla tiedollisia. Pascal saattaa sekoittaa kaksi asiaa: perusteen uskoa ja perusteen saada itsensä uskomaan.
Hyve

Hyve (; ) on eettisesti ja moraalisesti arvokas luonteenpiirre. Hyve oli keskeinen käsite erityisesti antiikin moraalifilosofiassa eli etiikassa. Hyveen vastakohta on pahe.
Klassiset hyveet.
Antiikin Kreikan neljä hyvettä olivat seuraavat:
Kristilliset hyveet.
Kristilliset hyveet koostuvat kolmesta teologisesta hyveestä ja neljästä kardinaalihyveestä. Teologiset hyveet ovat usko, toivo ja rakkaus. Ne on kuvattu pyhän Sofian (viisauden) tyttäriksi. Kardinaali- eli päähyveet ovat urhoollisuus, oikeudenmukaisuus, viisaus ja itsehillintä (eli kohtuullisuus). Lisäksi on usein listattu muita hyveitä: kärsivällisyys, lempeys, nöyryys, kuuliaisuus, kestävyys (hellittämättömyys), siveellinen puhtaus ja yksimielisyys. Usein hyveet visualisoidaan nuoriksi pitkäkaapuisiksi naisiksi, jotka taistelevat pahaa vastaan.
Ahneus (elokuva)

Ahneus ("Greed") on Erich von Stroheimin ohjaama yhdysvaltalainen mykkäelokuvaklassikko vuodelta 1924. Se perustuu Frank Norrisin naturalistiseen romaaniin "McTeague" (1902). Von Stroheim kuvasi romaanin äärimmäisen uskollisesti ja sen pituudeksi tuli noin 10 tuntia. Hän suostui leikkaamaan puolet pois, mutta sekin oli vielä liikaa MGM:lle, jonka 140-minuuttinen versio sitten sai ensi-iltansa 1924. Vuonna 1999 siitä tehtiin 239-minuuttinen restauroitu versio.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja "Ahneus" oli mukana heistä yhdeksäntoista listalla.
Heidi Kyrö

Heidi Johanna Kyrö (s. 8. tammikuuta 1978 Kemi) on laulaja, viihdeartisti ja radiojuontaja. Kyrön ura lähti nousukiitoon, kun hän sijoittui toiseksi 15-vuotiaana Seinäjoen Tangomarkkinoilla vuonna 1993. 
Kyrö toimii konserttien ja erilaisten kokoonpanojen solistina pop-, rock- ja bilekeikoilla. Hän esiintyy akustisesti kitaristin tai pianistin kanssa duona tai 10-miehisen orkesterin kanssa. Hän on työskennellyt erilaisissa tapahtumissa kuten YK:n tilaisuuksissa. Kyrö on tuttu dubbauksista, sillä hän on esiintynyt ääninäyttelijänä esimerkiksi Walt Disney -elokuvissa. Hän on myös toiminut musikaalitähtenä eri produktioissa ja lukenut peräpohjolan murteella äänikirjoja.
Heidi Kyröllä on oma laulustudio, jossa opetetaan kevyen musiikin laulamista harrastajille, rock-muusikoille ja näyttelijöille. Kyrö on naimisissa ja asuu nykyisin Hämeenlinnassa. Hänellä on yksi lapsi.
Carl von Clausewitz

Carl Philipp Gottlieb von Clausewitz (1. kesäkuuta 1780 Magdeburg, Preussin kuningaskunta – 16. marraskuuta 1831 Breslau, Preussin kuningaskunta) oli preussilainen kenraali ja yksi kuuluisimmista sotateoreetikoista. Hänen kirjansa "Vom Kriege" (osaksi suomennettu "Sodankäynnistä") julkaistiin postuumisti kolmiosaisena vuosina 1832–1833. Tutkimustyö jäi kesken von Clausewitzin kuoleman takia. 
Von Clausewitzin tutkimusten pääongelma oli selittää aikakautensa mullistus, Napoleonin sodat. "Sodankäynnistä" oli yksi ensimmäisistä nykyaikaista sotilasstrategiaa käsittelevistä kirjoista. 
Von Clausewitz palveli Venäjän armeijassa vuosina 1812–1814. Hän toimi Preussin sotakorkeakoulun johtajana vuosina 1818–1830. Von Clausewitzin teos "Sodankäynnistä" on vaikuttanut moniin sodanjohtajiin ja poliitikkoihin. Sen strategiset opit hallitsivat ajattelua sodanjohtotasolla ensimmäiseen maailmansotaan asti. Teoksessa tulee esiin käsite "totaalinen sota", jonka mukaan sotaa käydään kaikkia vihollisen kohteita vastaan, myös siviilejä ja yksityisomaisuutta.
Sodasta.
Von Clausewitzin mukaan sota on perusolemukseltaan kaksintaistelua, ""väkivaltainen toimi, jonka tarkoituksena on pakottaa vastustaja noudattamaan meidän tahtoamme"." Sotilaallisen toiminnan tavoite on tehdä vastustaja puolustuskyvyttömäksi, ja väkivalta on keino tähän pääsemiseksi. Von Clausewitz esittää kolme sodalle ominaista vuorovaikutussuhdetta, joista jokainen johtaa äärimmäiseen vastakohtaisuuteen osapuolten välillä. Ne ovat äärimmäinen väkivallan käyttö, välttämättömyys tehdä vihollinen puolustuskyvyttömäksi sekä voimien jännittäminen äärimmilleen.
Kolme äärimmäisyyksiin johtavaa prosessia.
Von Clausewitz totesi, että sodalle on ominaista konfliktin kiihtyminen, joka johtaa keinojen ja tavoitteiden yhä suurempaan kärjistymiseen. Se tapahtuu kolmella tasolla:
Sodankäynnin maksiimit.
Joitakin keskeisiä von Clausewitzin näkemyksiä ovat seuraavat:
Von Clausewitzin tunnetun väitteen mukaan ”sota on politiikan jatkamista toisin keinoin” (). Historioitsija Cristopher Bassfordin mukaan von Clausewitz ei tarkoittanut sitä absoluuttiseksi totuudeksi, vaan antiteesiksi esittämälleen väitteelle sodasta laajennettuna kaksintaisteluna. Niiden synteesi olisi ajatus ”kiehtovasta kolminaisuudesta” ("wunderliche Dreifaltigkeit"), jonka mukaan sota on dynaamista, luonnostaan epävakaata vuorovaikutusta toisilleen vihamielisten joukkojen, sattuman ja järkiperäisen laskelmoinnin välillä.
Kritiikki.
Von Clausewitzin joitakin näkemyksiä ovat arvostelleet sotateoreetikko Basil Liddell Hart ja sotahistorioitsija John Keegan.
Moraalinen relativismi

Moraalinen relativismi eli moraalirelativismi viittaa etiikassa erilaisiin käsityksiin, joissa moraalin luonne on suhteellinen eli relativistinen, riippuvainen yhteisöstä tai yksilöstä. Tämän ajatusmallin mukaan siis jokin teko ei ole ehdottomasti oikein tai väärin, vaan moraali suhteutetaan aina tiettyihin näkökulmiin. Moraaliseen relativismiin kuuluu myös ontologinen relativismi, johon liittyy ajatus, että kuva todellisuudesta, jonka mukaan moraali määritellään, riippuu kulloinkin vallitsevasta tilanteesta ja asiayhteyksistä. Ontologinen relativismi liittyy ontologiseen naturalismiin, johon kuuluvat moraalikäsitykset ovat toisten asioiden suhteen relativistisia, toisten asioiden suhteen realistisia.
Eettinen naturalismi

Eettinen naturalismi on käsitys, jonka mukaan etiikka on kokemusperäinen (empiirinen) tiede ja sitä voidaan tutkia kuten mitä tahansa muutakin luonnollista ominaisuutta. Naturalisteille on tyypillistä palauttaa useat ihmisen psyykkiset ilmiöt luontoon.
Naturalismi kehittyi alun perin antiikin aikana ja sen ensimmäiseksi edustajaksi mainitaan usein Aristoteles. Hän uskoi ihmisen elävän hyvää elämää eläessään niin sanottua "normaalia ihmiselämää". Normaali ihmiselämä voidaan kartoittaa tarkkailemalla useiden ihmisten käytöstä ja vetämällä siitä yleisiä johtopäätöksiä. Ihmisten hyvyys nähdään tällöin lähes synonyyminä sanalle luonnollinen. Kun puhutaan hyvästä ihmiselämästä, tarkoitetaan ihmiselle yleisesti lajinomaisinta elämää. Aristoteles näki sosiaalisen elämän ihmisen luonnollisimpana ominaisuutena. 
Myös moraalisuuden ajatellaan naturalistisesti olevan ihmiselle luonnostaan kuuluva ominaisuus. Hyvät teot puolestaan nousevat ihmisten tarpeiden pohjalta. Hyvät teot tyydyttävät inhimilliset tarpeet ja edistävät elämää. On hyvä antaa nälkäiselle ruokaa, palelevalle vaatteita. Tappaminen on kiellettyä, koska se ei edistä elämää. Moraalinormit perustellaan siis puhtaasti luonnonmukaisen toiminnan kautta. Naturalistien mukaan ristiriitatilanteita ei synny, mikäli ihminen voi järkensä avulla ymmärtää, että toisilla ihmisillä on vastaavia tarpeita kuin hänellä ja ottaa ne rationaalisessa harkinnassaan huomioon. Kyseenalaista kuitenkin on kuinka paljon ihminen puoltaa harkinnassa muiden ja omaa etuaan (ks. altruismi).
Naturalistit yhdistävät hyvän-käsitteen siis vahvasti tosiasioihin; teot voivat olla suoraan hyviä. Tästä naturalisteja on kuitenkin voimakkaasti arvosteltu. Esimerkiksi Humen giljotiinin mukaan tosiasioista ei voi päätellä, miten pitäisi toimia. Tällöin myöskään konkreettisista haluista ei voi päätellä moraalisen toiminnan mittaria.
Naturalismi voidaan myös katsoa filosofiseksi asennoitumiseksi, joka katsoo, ettei moraalia tarvitse mitenkään mystifoida ja irrottaa inhimillisestä todellisuudesta.
Ydinosaaminen

Ydinosaaminen () on erikoistumista ja sen kautta saavutettua erityisosaamista. Ydinosaamista on esimerkiksi asia, jonka yksilö tai yhteisö osaa tehdä paremmin kuin muut. Termin kehittäjänä tunnetaan C. K. Prahalad ja Gary Hamel, jotka julkaisivat sarjan aihetta käsitteleviä artikkeleita Harvard Business Review -aikakauslehdessä ja myös kirjoittivat aiheesta kirjan "Competing for the Future". 
Ydinosaaminen yrityksissä.
Yrityksen ydinosaaminen on laajempaa kuin yhden ihmisen osaaminen. Se on yleensä kehitetty vuosien saatossa koko organisaation oppimisen avulla. Yrityksen ydinosaaminen on harvinainen kokonaisuus tietoa, taitoja ja teknologioita, jota muiden on lähes mahdotonta kopioida. Ydinosaamisen avulla pystytään saamaan aikaan kilpailuetua ja ylivertaista arvoa asiakkaalle, tai mahdollisesti avaamaan pääsy uusille markkinoille. Jotta ydinosaaminen olisi yritykselle hyödyllistä ja sellaista, johon sen kannattaisi keskittyä, sen on autettava yritystä menestymään paremmin mieluiten sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä. Ydinosaaminen voi liittyä teknologiaan, markkinoihin tai infrastuktuuriin (esimerkiksi prosesseihin tai toimintaan).
Kun yritykseltä vaaditaan parempaa tulosta, yksi ratkaisu on keskittyminen ydinosaamiseen. Keskittymiseen liittyy olennaisesti mahdollisuuksien mukaan kaiken muun kuin ydinosaamisen ulkoistaminen, eli yritys pyrkii ostamaan ulkopuolelta ne asiat, joita se ei osaa paremmin kuin muut tai joita sen ei valitsemansa strategian perusteella tulisi osata paremmin kuin muut. 
Yrityksen ydinosaaminen voi olla millä tahansa alueella, mutta parhaimmillaan se liittyy yrityksen keskeisiin alueisiin, joilla tuotetaan suurin arvo asiakkaalle. Esimerkiksi ohjelmistoyrityksen ydinosaamista voi olla ylivoimainen käytettävyysosaaminen, ohjelmiston laadunhallinta tai projektinhallinta. Yritysosaamisen voi tunnistaa miettimällä, mitkä prosessit ovat yrityksen menestymisen kannalta erittäin tärkeitä ja mitä prosesseja yritys osaa kilpailijoitaan paremmin.
Osaamisen kehittäminen.
Osaamisia arvioidaan esimerkiksi vuosittaisen strategian päivittämisen yhteydessä eli kartoitettaessa lähinnä sitä, miten tärkeitä ne ovat yrityksen tavoitteille ja strategialle - ja mikä on yrityksen nykyosaamisen taso. Tällöin mietitään myös sitä, mikä osaamistason pitäisi olla. Strategiseen merkittävyyteen vaikuttaa se, voidaanko turvautua kumppanuuteen tai ostaa osaaminen markkinoilta.
Vaikka jokin osaaminen olisi ollut yrityksen ydinosaamista aiemmin, ei se automaattisesti ole yrityksen ydinosaamista jatkossa. Yrityksen ydinosaamisen määrittelyn lähtökohdaksi on hyvä ottaa sen visio ja strategia. Ydinosaamista tulisi miettiä jo strategiaa laadittaessa. Mikäli ydinosaamista ei tunnisteta, se aiheuttaa mahdollisen kasvupotentiaalin menetyksen sekä ydinosaamisen taantumisen, koska sitä ei kehitetä.
Ydinosaaminen on osaamisstrategian perusta. Osaamisen kehittäminen kannattaa keskittää niihin strategisesti merkittäviin osaamisalueisiin, jotka halutaan pitää itsellä ja joissa ero halutun ja nykyisen tason välillä on merkittävä.
Sekä esimiehet että yksilöt ovat vastuussa osaamisesta ja sen kehittämisestä tulevia vaatimuksia vastaavaksi.
Erikoistuminen

Erikoistuminen tarkoittaa keskittymistä suppeammalle alalle ja suppeampaan osaamiseen. Se onnistuu työnjaolla, yhteistyöllä ja verkottumisella. 
Erikoistuminen saattaa tehdä työnteosta tehokkaampaa: Adam Smith havaitsi vuonna 1776 julkaisemassa kirjassaan, että kymmenen naulantekijää pystyy tekemään paljon enemmän nauloja jakamalla prosessin kymmeneen osavaiheeseen, joista kuhunkin jokainen naulantekijä erikoistuu, kuin tekemällä jokaisen naulan alusta loppuun itse. Tehokkuus onkin seurausta erikoistuneista koneista, välineistä ja työkaluista sekä automaatiotason saavuttamisesta prosessin osassa. Erikoistunut osa ei myöskään tarvitse kaikkia samoja elementtejä, erikoistumaton järjestelmä tarvitsee. Liukuhihna on esimerkki pitkälle erikoistuneesta toiminnasta.
Toisaalta erikoistumisen seurauksena erikoistuneen järjestelmän eri osat joutuvat kommunikoimaan keskenään enemmän. Erikoistuneet osat tulevat myös riippuvaisiksi kokonaisuudesta.
Steven Weinberg

Steven Weinberg (3. toukokuuta 1933 New York – 23. heinäkuuta 2021) oli yhdysvaltalainen fyysikko ja professori.
Elämä.
Weinberg julkaisi vuonna 1967 tutkimuksen, jossa hän yhdisti sähkömagneettisen vuorovaikutuksen ja heikon vuorovaikutuksen sähköheikoksi vuorovaikutukseksi. Vain kolme sivua pitkässä kirjoituksessa hän myös ennusti W- ja Z- sekä Higgsin bosonien olemassaolon, vaikka niitä ei ollut vielä silloin havaittu. Hän myös esitti teorian siitä, miten neutraalit heikot virrat määräävät, miten alkeishiukkaset vuorovaikuttavat keskenään. Weinberg sai tuloksista Nobelin fysiikanpalkinnon 1979. Sheldon Lee Glashow oli ennakoinut teoriaa omalla tahollaan, ja Abdus Salam päätyi samankaltaiseen tulokseen Weinbergistä riippumatta. Molemmat jakoivat Nobelin palkinnon Weinbergin kanssa.
Weinberg puolusti voimakkaasti reduktionismin oppia: kaikki makroskooppisen maailman ilmiöt ovat seurausta kvanttifysiikasta.
Tietokonesimulointi

Tietokonesimulointi on maailman jäljittelyä tietokoneella. Maailmasta tai useimmiten sen osasta tehdään loogis-matemaattinen malli. Malli muutetaan tietokoneen ymmärtämään muotoon tietokoneohjelmaksi käyttäen jotain ohjelmointikieltä. Tietokoneohjelma suoritetaan eli ajetaan. Lopuksi ohjelman tulokset saadaan kuvina, taulukoina ja kaavioina.
Esimerkiksi tietokoneeseen voidaan syöttää yhtälöt, joilla säätila lasketaan, sekä säätiedot ja laskea säätilaa eteenpäin.
Tietokoneella voi simuloida monenlaisia muitakin asioita:
kaupan kassajono, lentäminen, kasvihuoneilmiö.
Tietokonesimulaatio ei yleensä pysty antamaan varmoja tuloksia, koska reaalimaailman ilmiöitä käsittelevät mallit ovat monesti väistämättä epätarkkoja ja koska tietokoneen laskentakyvyt ovat rajalliset. 
Tietokonesimuloinnin sovellutukset.
Supertietokoneiden tulo Suomeen 1980-luvulla paransi merkittävästi kykyä ennustaa sää oikein.
Tietokonesimulaatio kertoo monesti itsestäänselvyyksiäkin.
Ennen Persianlahden sotaa 1991 amerikkalaiset simuloivat monia vaihtoehtoja ja esitettyjä ideoita ja hioivat näin lopullista hyökkäysvaihtoehtoa. Yksi simulointien tulos oli muun muassa se, että Bagdadiin hyökättiin vain F-117 -häivekoneilla. Simuloinnit osoittivat, että näin muun muassa tappiot jäivät pienimmiksi, mutta on selvä, että tutkassa näkymätön häivekone on haavoittumattomampi kuin muut sotilaslentokoneet.
Tietokonesimuloinnin keinot.
Tietokonesimulointi vaatii runsaasti laskentatehoa. Nykyiset supertietokoneetkaan eivät ole niin tehokkaita kuin tutkijat haluaisivat, sillä aina löytyy simulaatio, jota tutkijat eivät kykene tehokkaassakaan tietokoneessa ajamaan.
Tietokoneen kapasiteetin valtava kasvu on mahdollistanut simuloinnin aivan uudella tavalla. Esimerkiksi "n":n muuttujan lineaarisen yhtälöryhmän ratkaiseminen vaatii noin "n·n" kertolaskua. Suuret lineaariset yhtälöryhmät käsittävät miljoonia muuttujia. Miten tällaisen miljoonan muuttujan lineaarisen yhtälöryhmän ratkaiseminen on kehittynyt?
Yksinkertaistettuna yhden ihmisen kyky ratkaista edellä mainitun tyyppinen yhtälöryhmä on siis pudonnut noin yhteen 60. miljardisosaan paperiversiosta. Vastaava koskee tosin vain ns. polynomisessa ajassa ratkaistavia ongelmia. NP-täydellisten ongelmien, joita on kohdattu muun muassa geenitekniikkaan liittyvässä simuloinnissa, ratkaisuteho on kasvanut paljon hitaammin. Tietokone on edelleen keskeisesti laskin (computer). Kehitys perustuu muun muassa tekniikan kehitykseen ja kasvavaan erikoistumiseen. Paperilla taustaorganisaatioksi riittää ehkä heimo (paperin (vast.) valmistus ja laskijan elättäminen), tietokonetapauksessa se on käytännössä globaali taso, ihmiskunta.
Simuloinnin ongelmat.
Simulointi vaatii monesti erittäin raskasta laskentakykyä tietokoneelta, varsinkin jos simuloidaan säätilan kaltaista mutkikasta systeemiä.
Rumiko Takahashi

Rumiko Takahashi (, s. 10. lokakuuta 1957, Niigata, Japani) on japanilainen mangataiteilija. Tuottelias Takahashi on erittäin suosittu kotimaassaan, ja hänen laajoja mangasarjojaan on julkaistu paljon myös Japanin ulkopuolella.
Hänen luomansa "Ranma 1/2" oli keskeinen mangan läpimurrossa Eurooppaan.
Hän on yksi harvoja naisia, jotka tekevät ns. shōnen-mangaa. Lajityypin pääasiallinen kohdeyleisö ovat pojat ja nuoret miehet, mutta Takahashilla on paljon myös naispuolisia lukijoita.
Uran alku ja läpimurto.
Takahashin ura lähti nousuun 1978, kun hän voitti kotimaassaan "Shonen Sunday" -lehden uusien sarjakuvataiteilijoiden kilpailun. Takahashi työskenteli ensin Kazuo Umezun apulaisena. Hänen ensimmäinen oma pitkä sarjansa oli "Urusei yatsura", jonka julkaiseminen "Shōnen Sundayssä" alkoi 1978. Komediasarja kertoo nuoren miehen rakkaudesta avaruusolentoon. "Urusei yatsurasta" on tehty 195-osainen televisiosarja ja kuusi anime-elokuvaa, joista "Beautiful Dreamer – Vastustamattomat olennot" (1984) on julkaistu myös suomeksi tekstitettynä. Kaksi ensimmäistä elokuvaa on ohjannut Mamoru Oshii.
Kansainvälinen menestys.
Laajimmin tunnettu lienee 38 taskukirjana julkaistu "Ranma ½" -sarja. Se oli yksi keskeisistä sarjoista mangan läpimurrossa Eurooppaan. Sarja oli suosittu myös Yhdysvalloissa ja siitä tehty anime oli myös suosittu kansainvälisesti.
Komediallinen taistelusarja kertoo nuoresta miehestä nimeltä Ranma Saotome. Ranma on saanut kiinalaiseen taikalähteeseen pudotessaan kirouksen, jonka vuoksi hän muuttuu kylmän veden vaikutuksesta naiseksi. Kuuma vesi muuttaa hänet takaisin mieheksi. Sarjaa kuljettavat tästä syntyvät tilanteet sekä se, että Ranma on kihlattu Tendon perheen Akane-tyttärelle, mistä syntyy lisää sotkuja.
Tyyli.
Takahashin sarjojen keskeisiä aineksia ovat fantasia, monenlaiset henkiolennot ja itämaisten taistelulajien mestarit. Tarinoita kuljettavat eteenpäin romantiikka sekä slapstick- ja tilannehuumori. Shōnen-mangalle tyypilliseen tapaan mieslukijoita "lahjotaan" ajoittain fanipalvelulla esimerkiksi kylpylöissä. Takahashia on kritisoitu sarjojen loppuratkaisujen epämääräisyydestä ja tarinan heikosta kuljetuksesta hahmojen ollessa sinänsä persoonallisia.
Hänen viimeisin pitkä sarjansa, keskiaikaiseen Japaniin sijoittuva fantasiatarina "Inuyasha" on 558 lukua pitkä. Sen viimeinen luku julkaistiin 2008. Pitkien sarjojen lisäksi Takahashi on julkaissut lukuisia lyhyitä töitä. Vuonna 2009 hän alkoi työstää uutta sarjaansa "Rinne", jossa Sakura-niminen tyttö yhdessä Rinne-nimisen luokkatoverinsa kanssa auttavat kummituksia tuonpuoleiseen. Sarja on Takahashin tavalliseen tyyliin sekoitus toimintaa, huumoria ja romantiikkaa. Ensimmäinen osa ilmestyi Suomessa 2010. Sarjan suomentaminen kuitenkin lopetettiin osan 14 jälkeen kustantajan lopetettua mangapokkareiden suomentamisen.
Juniper Networks

Juniper Networks on yhdysvaltalainen tietoliikenne- ja verkkolaitteiden valmistaja (erityisesti suuret TCP/IP–reitittimet ja palomuurit). Juniper Networksilla on yli 9 000 työntekijää.
Historia.
Juniper Networks perustettiin vuonna 1996 Kaliforniassa ja uudelleen vuonna 1998 Delawaressa. Se listautui Nasdaq-pörssiin 25. kesäkuuta 1999. Vuosina 1999 ja 2000 sen osake splitattiin. Vuonna 2004 Juniper Networks osti Netscreen Technologiesin 3,4 miljardin Yhdysvaltain dollarin hinnalla.
Suomessa toimii tytäryhtiö Juniper Networks Finland Oy.
Tuotteet.
Yrityksen tuotteissa käytettyjä käyttöjärjestelmiä:
Ylioppilastutkintolautakunta

Ylioppilastutkintolautakunta () eli YTL on Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön alainen virasto, joka vastaa ylioppilastutkinnon johtamisesta, järjestämisestä ja toimeenpanosta. Ministeriö nimittää ylioppilastutkintolautakuntaan kolmeksi vuodeksi kerrallaan puheenjohtajan ja tarpeellisen määrän jäseniä yliopistojen ja muiden korkeakoulujen sekä opetushallituksen esityksestä. Lautakunta valitsee keskuudestaan kaksi varapuheenjohtajaa. Ylioppilastutkintolautakunnan jäsenten tulee olla ylioppilastutkintoaineita ja opetustointa hyvin tuntevia henkilöitä. Lautakunta voi ottaa apujäseniä kokeiden laatimista ja arvostelua varten. Lautakunnan jäsenyys on sivutoimista, ja jäsen hoitaa lautakuntaan liittyviä tehtäviään oman päätoimensa ohella.
Lautakunnan puheenjohtajana on vuodesta 2025 ollut Turun yliopiston matematiikan professori Peter Hästö. Häntä edelsivät Helsingin yliopiston kasvatustieteen professori Jari Lavonen (2023–2024), kasvatustieteen professori Patrik Scheinin (2013–2022), biologi Juhani Lokki (2007–2012) ja matemaatikko Aatos Lahtinen (1998–2006).
Tutkinnon toimeenpanoa varten lautakunnalla on kanslia, jossa on n. 30 kokopäivätoimista virkailijaa. Kansliaa johtaa pääsihteeri Tiina Tähkä.
Vuonna 1919 perustettu YTL korvasi aiemman "ylioppilastutkintovaliokunnan" (Helsingin yliopiston toimielin). Sen perustaminen liittyi vuoden 1920 muutokseen, jossa ylioppilastutkinnon suorituspaikka vaihtui Helsingin yliopistosta kokonaan yliopistoon valmentaviin oppilaitoksiin, nykykäsittein lukioihin, tutkinnon suullisen osan siirtyessä niissä toteutettavaksi. Tätä ennen oli tutkinnon kirjallisen osan suoritus siirtynyt oppilaitoksiin vuodesta 1874 alkaen, suullisen osan säilyessä yliopiston vastuulla. Suulliset kokeet lakkautettiin kokonaan 1900-luvun alkupuolen aikana, mutta niistä kehittyivät nykyiset preliminäärikokeet. Varsinkin alkuaikoina YTL toimi kiinteässä yhteistyössä yliopiston kanssa muutoksesta huolimatta, ja säädettiinkin esimerkiksi, että yliopiston oli tarjottava sille toimitilat. Muodollisesti YTL toimi Helsingin yliopiston konsistorin alaisena erillislaitoksena aina vuoteen 1973 asti ja senkin jälkeen kiinteässä yhteistyössä yliopistoon mm. sen vuokralaisena, aina vuoteen 2001 asti.
Nordic Jet Line

Nordic Jet Line oli Tallinnassa kotipaikkaansa pitäneen norjalaisvarustamon AS Nordic Jetlinen kauppanimi. Suomessa toiminnasta vastasi Nordic Jetline Finland Oy, joka oli aloittanut toimintansa vuonna 1997. Varustamo liikennöi väliä Helsinki–Tallinna kahdella nopealla katamaraanialuksella. 
Myöhemmin porvoolainen EuroWorks hankki Nordic Jet Linen toiminimekseen Turun ja Ahvenanmaan saaristossa liikennöimilleen yhteysalusreiteille. Koko yhtiörypäs, mukaan lukien Porvoon ja Helsingin liikenteessä toiminut Pörtö Line, meni konkurssiin kesällä 2024, ja tätä ennen firman oli eri oikeusasteissa todettu syyllistyneen useisiin sopimusrikkomuksiin. 
Nordic Jet Line lopetti liikennöinnin Helsinki–Tallinna-välillä ja siirsi molemmat katamaraaninsa pois Suomenlahdelta vuonna 2008.. Ensin "Nordic Jet" sai nimen "HSC Ceuta Jet" ja lähti sitten kesällä 2008 Suomenlahdelta kohti Espanjan ja Marokon välistä liikennetyösarkaa. Myöhemmin samana syksynä myös toinen katamaraani, "Baltic Jet", lähetettiin samoille leveyksille uudella nimellään "HSC Algeciras Jet". 
Alukset menivät Nordic Jet Linen kanssa samaan konserniin kuuluneen FRS Iberian liikenteeseen. Molemmat alukset saivat Kyproksen lipun. 
Euro Workin liikennöimä Nordic Jetline oli ensin Varsinais-Suomen ELY-keskuksen yhteysliikenteen alihankkijana Turun saaristossa, myöhemmin Ålandstrafikenille Ahvenanmaan reittiliikenteessä nimellä Nordic Coast Line. 
Liikennöidyt linjat olivat:
Hakkerisodankäynti

Hakkerisodankäynti on informaatiosodankäynnin alalaji. Se on tietoverkoissa tapahtuvaa sodankäyntiä, vihamielistä vaikuttamista tietoverkkojen avulla. Se sisältää toimintaa tietoja ja niiden tallennus-, käsittely- ja siirtojärjestelmiä vastaan. Tietojen osalta kyseeseen tulee tietojen hankinta, manipulointi ja tuhoaminen.
Tietokoneverkkojen "epäsosiaalinen" aines voidaan jakaa motivaatioiden mukaan seuraavasti:
Tavoitteita voivat olla täydellinen tuho, verkon sulkeminen osittain, satunnaisten tai tarkoituksellisten datavirheiden luonti, informaation varastaminen, palveluiden varastaminen, esimerkiksi ilmaiset puhelut, järjestelmän monitorointi ja tiedon keräys esimerkiksi vastatoimista sekä tiedon keräys kiristystarkoituksessa.
Välineitä hakkerisodankäynnissä ovat muun muassa ohjelmiston tai tietokoneen fyysisen osan (mikropiirin, piirilevyn, tietokoneen) takaovi tai -portti, ohjelmistojen virheet (tahalliset tai tahattomat), ohjelmistovirus, looginen pommi, Troijan hevonen, salasanan "haistelija", verkkoturvallisuusohjelmat kuten SATAN jne. 
Kuuluisa esimerkki on saksalainen hakkerivakoilijaketju vuodelta 1989. Ketjun hakkerit murtautuivat Saksasta useisiin USA:n sotilaallisiin tietoverkkoihin ja tiedot osti Neuvostoliiton KGB.
Monet viimeaikaiset kriisit ovat sisältäneet hakkerisodankäynnin elementtejä. Tšetšenian toisessa sodassa Venäjä hyökkäsi menestyksekkäästi tšetšeenien sivustoja vastaan. Kosovon sodassa serbit hyökkäsivät Naton sivustoja vastaan.
Lähteet.
Biorytmi

Biorytmit ovat väitettyjä ihmisyksilön fyysistä, emotionaalista ja älyllistä kykyä mittaavia säännöllisiä rytmejä, jotka alkavat syntymähetkestä ja kestävät aina tasan 23, 28 ja 33 päivää. Ne ovat pseudotiedettä.
Biorytmien oletetaan olevan jaksollisia, ja jaksojen oletetaan alkavan syntymähetkestä. Se, että alkamisajankohdaksi on valittu syntymähetki eikä esimerkiksi hedelmöityshetkeä tai oletettu sikiön perivän äitinsä rytmit, johtuu mahdollisesti astrologien tavasta käyttää syntymähetken tähtien asentoa.
Teoria määrittelee fyysisen kunnon perusjaksoksi 23 päivää, emootioiden perusjaksoksi 28 päivää ja älyllisen toiminnan perusjaksoksi 33 päivää. Biorytmejä voidaan helposti laskea mikrotietokoneilla, ja piirtureilla voidaan piirtää sinikäyriä. Tietokone teki tästä näennäistieteen muodosta erittäin suositun. Biorytmikäyriä voitiin tuottaa hyvin halvalla.
Pseudotieteellisyys.
 Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian professori Raimo Tuomela kirjoittaa, että biorytmiteoria on pseudotiedettä ja koulutettu henkilö ymmärtää tämän hyvinkin nopeasti, kun taas parapsykologian pseudotieteellisyydestä joutuu kiistelemään paljonkin.
Kaikkiaan 134:stä biorytmejä koskeneesta tutkimuksesta 35:ssä on saatu teoriaa tukevia tuloksia, mutta niistä on löydetty tilastollisia virheitä. 99:ssä tutkimuksessa ei ole saatu teoriaa tukevia tuloksia.
Kuuluisa taikuri ja näennäistieteiden tutkija James Randi sanoo teoksessaan "Flim-Flam", että "biorytmit ovat puhtainta ja yksinkertaisinta näennäistieteellistä idiotismia".
Historia.
23 päivään fyysisen "mies"-rytmin ja 28 päivän "naisellisen" tunnerytmin keksi 1800-luvun lopulla saksalainen lääkäri Wilhelm Fliess, Freudin ystävä. Insinööritieteiden professori Alfred Telscher keksi 33 päivän rytmin. 28 päivän rytmi johtuu kuukautisista, vaikka rytmi ei täsmääkään kuukautisten kanssa. Teorian mukaan kaikki miehet ja naiset ovat jossain määrin kaksisukupuolisia ja siksi kuukautisrytmi koskee miehiäkin ja päinvastoin.
Biorytmit keksinyt Wilhelm Fliess saattoi sovittaa syklinsä melkein mihin tahansa ja pyrki vakuuttamaan muut niistä. Sigmund Freud omaksui biorytmiteorian 1890-luvulla.
1970-luvulla biorytmit tulivat suosituiksi Bernard Gittelsonin kirjojen myötä ja biorytmejä syntymäpäivän perusteella ennustavat raha-automaatit levisivät.
Noituus

Noituus tarkoittaa yliluonnollisten voimien hallitsemista. Noituuden harjoittajaa nimitetään noidaksi. Noidat ovat saattaneet toimia yhteisön parantajina ja esimerkiksi loitsujen avulla pyrkineet parantamaan sairauksia. Toisen ihmisen vahingoittamista taikuuden keinoin on myös pelätty suuresti. Noitauskomuksia on ollut lähes kaikissa kulttuureissa. Suomalaisessa kansanperinteessä noitauskon vanhaa muotoa edustaa usko tietäjiin.
Kristillisessä Euroopassa, myös Suomessa, varsinkin myöhäiskeskiajalla ja uuden ajan alussa oli laajoja noitavainoja. Monissa kehitysmaissa noitausko on säilynyt. On olemassa myös kehittyneissä yhteiskunnissa harjoitettua nykynoituutta.
Historia.
Antropologiassa on eroteltu kaksi taikuuden luonnetta. Valkoinen magia on julkista ja hyväksyttyä, musta magia yksityistä ja paheksuttua. Valkoista magiaa edustavat yhteisön hyväksymät yliluonnolliset parantajat ja auttajat, kuten šamaanit. Mustaa magiaa käytetään vahingoittamistarkoituksessa.
Noituus Suomessa.
Suomalaisessa kansanperinteessä noita tarkoitti tietäjää, jolle yhteisössä kuuluivat lähinnä hyväntekijän ja parantajan tehtävät.
Keskiaikainen kronikoitsija Olaus Magnus Gothus kuvaa laajasti suomalaisten noitien taikakeinoja. Suomalaiset tietäjät muun muassa myivät tuulta ostettavaksi kauppiaille, jotka eivät kovan vastatuulen vuoksi pystyneet lähtemään merelle:
Suomalainen tietäjäperinne ei lakannut kristinuskon tulon myötä, vaikka käännyttäjät yrittivät parhaansa mukaan kitkeä vanhoja tapoja.
Noituus Raamatussa.
Raamatussa Mooses sai Jumalalta käskyn kansalleen, ettei tulisi harjoittaa: noituutta, velhoutta, kehottaa ihmistä kulkemaan tulen läpi, taikoja, syödä veristä tai ennustamista. Apostoli Paavali mainitsee Galatalaiskirjeessään noituuden, kun hän luettelee lihan eri tekoja, joita harjoittamalla ei peri Jumalan valtakuntaa.
Uusnoituus.
Uuspakanuus ja etenkin Britanniassa 1940-luvulla syntynyt wicca, uusnoituuden suosituin muoto, ovat kasvattaneet suosiotaan erityisesti 1960- ja 1970-lukujen kulttuuristen muutosten myötä.
Noituuteen liittyvät ilmiöt nykyään.
Nykyään noituuteen uskotaan laajalti muun muassa eräissä Afrikan maissa.
Tansaniassa on vuosina 2007–2009 surmattu yli 50 albiinoa ja Burundissa 12. Albiinojen raajoista ja elimistä tehdään taikakaluja. Vuonna 2009 Ugandassa kirjattiin 123 surmaa, joiden arvioitiin liittyvän noituuteen. Surmatut ovat enimmäkseen lapsia, joiden verta, sukuelimiä ja muita ruumiinosia käytetään rikastuttamaan noitien asiakkaita nopeasti. Eteläisessä Afrikassa ihmisten surmaamista ja ruumiinosien käyttämistä noituuteen nimitetään "muti"-murhiksi zulujen ’lääkettä’ tarkoittavan sanan mukaan.
Toisaalta noitia myös pelätään ja vainotaan nykyäänkin. Lähinnä Saharan eteläpuolisessa Afrikassa tapetaan tuhansia vuosittain noitavainoissa. Erityisesti Nigeriassa on tuhansia lapsia ajettu kodeistaan noidiksi syytettyinä.
MG-42

MG-42 () on saksalainen toisen maailmansodan aikainen ilmajäähdytteinen ja rullasulkumekanismia käyttävä kevyt konekivääri.
MG-42 suunniteltiin korvaamaan saksalaisten edellinen kevyt konekivääri MG-34, ja se suunniteltiin sodanaikaista massatuotantoa ajatellen: sen valmistaminen oli huomattavasti MG-34:ää yksinkertaisempaa, nopeampaa ja halvempaa. MG-42 vaati noin 75 työtuntia ja maksoi noin 250 Reichsmarkia kappaleelta, kun taas MG-34 vaati jopa 150 työtuntia ja maksoi 312 RM/kpl.
MG-42:n tulinopeus on useimpiin muihin aseisiin verrattuna varsin suuri, 1 500 laukausta minuutissa eli noin kaksinkertainen yleisessä käytössä olevien konekiväärien tulinopeuteen verrattuna. Aseella ammuttu sarja kuulostaa repeytyvän kankaan ääneltä tai kauempaa peltiseltä tärätykseltä, koska yksittäisiä laukauksia ei voinut kuulla. Äänellä oli myös suuri psykologinen vaikutus joukkoihin. Suuren tulinopeuden haittapuoli oli suuri patruunankulutus, ja aseen ilmajäähdytteisyyden vuoksi piippu kuumeni hyvin nopeasti. Tämä ongelma ratkaistiin siten, että piippu oli vaihdettavissa muutamassa sekunnissa pikavaihtomekanismilla toiseen. Aseen mukana toimitettiin kaksi tai kolme vaihtopiippua ja asbestilapanen kuuman piipun poistamista varten. Piippu vaihdettiin noin 250 laukauksen sarjan jälkeen. Piippu kesti 3 500–4 000 laukausta, myöhemmät kovakromatut hiukan enemmän. Yhdysvaltalainen lempinimi aseelle oli "Hitler’s Buzzsaw" (”Hitlerin sirkkeli”) äänen ansiosta.
Toisen maailmansodan lopun materiaalipulassa MG-42:sta kehitettiin uusi malli nimeltään MG-45 tai MG-42V. MG-42V oli valmistettu huonompilaatuisesta teräksestä, ja se painoi vain 9 kiloa. Koska sen lukosta oli jätetty pois aiemman mallin rullalukkohidastus, sen tulinopeus oli suurempi kuin MG-42:n. Uutta mallia valmistettiin vain kymmenen kappaletta.
MG-42:sta valmistivat Mauser Werke AG Berliinissä, Gustlogg-Werke Suhlissa, Großfuß Döbelnissä, Magnet Berliinissä ja Steyr-Daimler-Puch Wienissä.
Sodan loppuun mennessä oli valmistettu yli 750 000 MG-42:ta.
MG-42 on edelleen valmistuksessa ja käytössä useissa maissa, Saksassa nimellä MG3 ja yleensä 7,62×51 mm NATO-kaliiperisena. 
Sveitsissä aseesta valmistettiin muunneltua versiota nimellä MG-56. Muun muassa aseen runko oli tehty umpiteräksestä jyrsimällä alkuperäisen levyprässäyksen sijaan, mikä nosti sekä aseen painoa että valmistuskustannuksia.
Pienoisevankeliumi

Pienoisevankeliumi on Raamatussa Johanneksen evankeliumin kolmannen luvun jae 16 (Joh. 3:16). Se on maailman yleisimmin lainattu raamatunkohta. Erityisesti luterilaisessa perinteessä tämän jakeen on katsottu olevan koko Jumalan ilmoitus tiivistettynä, josta johtuukin siitä aikaisemmin käytetty nimitys "pikkuraamattu". Pienoisevankeliumi on käännetty yli 2 000 kielelle. 
Pienoisevankeliumi on katkelma Jeesuksen keskustelusta korkea-arvoisen Nikodeemuksen kanssa.
"Jumala on rakastanut maailmaa niin paljon, että antoi ainoan Poikansa, jottei yksikään, joka häneen uskoo, joutuisi kadotukseen, vaan saisi iankaikkisen elämän." (Kirkkoraamattu 1992)