Cesare Beccaria

Cesare Beccaria Bonesana, Gualdrascon ja Villareggion markiisi (15. maaliskuuta 1738 Milano – 28. marraskuuta 1794 Milano) oli valistusajalla vaikuttanut italialainen juristi, filosofi ja poliitikko, joka tunnetaan parhaiten teoksestaan "Rikoksesta ja rangaistuksesta". Teos muodostaa nykyaikaisen rikosoikeudellisen ajattelun perustan ja aloitti ensimmäisen abolitionistisen liikkeen. Jotkut teoksen edistyksellisistä argumenteista olivat jo vanhoja, mutta Beccaria tekee niistä erinomaisen yhteenvedon, kuten myös uutuutena erottaa ne uskonnollisesta kontekstista. Hän perustaa kirjassaan rankaisuvallan pohjan ja rajat sekä suosittelee rangaistuksen suhteellistamista tehtyyn rikokseen nähden. Beccaria myös asettaa periaatteeksi uskonnollisen ja oikeudellisen vallan erottamisen. Tuomiten eräiden rangaistusten julmuuden verraten niitä tehtyyn rikokseen hän tuomitsee kidutuksen ja kuolemantuomion barbaarisiksi ja ehdottaa rikosten ennaltaehkäisyä rikoksista rankaisemisen sijaan.
Syntymä ja koulutus.
Beccaria syntyi varakkaaseen milanolaiseen aatelisperheeseen. Hänen isänsä oli Giovanni Saverio di Francesco ja äitinsä Maria [[[[Visconti (suku)|Visconti]] di Saliceto. Hän opiskeli vuosina 1747–1755 [[jesuiitat|jesuiittojen]] ylläpitämässä koulussa [[Parma]]ssa, minkä jälkeen hän jatkoi opintoja [[Pavian yliopisto]]ssa, jossa hän vuonna 1758 suoritti oikeustieteen tohtorin arvon 20 vuoden iässä. Beccaria solmi vuonna 1761 avioliiton Teresa Blascon kanssa, mikä johti välirikkoon perheen kanssa, koska hänen isänsä piti avioliittoa epäsäätyisenä. Vaimonsa kanssa Beccaria sai neljä lasta: Giulia Beccaria (1762–1841), joka sai nimensä [[Jean-Jacques Rousseau]]n kirjan "La Nouvelle Héloïse" päähenkilön Julien mukaan; Maria Beccaria (1766–1788), jolla oli vakavia neurologisia häiriöitä ja joka kuoli nuorena; Giovanni Annibale, joka syntyi ja kuoli vuonna 1767 ja Margherita, joka syntyi ja kuoli vuonna 1772. Beccaria oli kiinnostunut myös matematiikasta ja taloudesta, joista hän oikeustieteen ohella piti luentoja. Vuodesta 1770 alkaen hän toimi Milanon hallinnossa. Beccarian ajatteluun vaikuttivat [[Montesquieu]], [[Claude Adrien Helvétius]] ja [[ensyklopedistit]].
Aluksi hän osoitti suurta mielenkiintoa matematiikkaa kohtaan, mutta [[Montesquieu]]n tutkielmat ohjasivat hänen mielenkiintonsa talouteen. Hänen ensimmäinen julkaisunsa vuonna 1762 oli [[Traktaatti (kirjallisuus)|traktaatti]] [[Milanon herttuakunta|Milanon herttuakunnan]] valuutan häiriöistä, joihin hän ehdotti ratkaisuja.
Tänä aikana Beccaria yhdessä veljesten [[Pietro Verri|Pietro]] ja [[Alessandro Verri]] sekä monien muiden Milanon aristokratiasta peräisin olevien nuorten miesten kanssa muodosti kirjallisuusseuran, jonka nimeksi tuli "L'Accademia dei pugni" (Nyrkkiakatemia). Nimi tuli siitä, että sen tarkoitus oli tehdä pilaa Italiassa lisääntyvistä ummehtuneista akatemioista ja siitä, että rauhalliset keskustelut päättyivät usein tappeluiksi. Valistuksen periaatteiden hengessä seuran tehtävä oli "sotia hellittämättä taloudellista epäjärjestystä, byrokraattista tyranniaa, uskonnollista kapeakatseisuutta ja älyllistä pikkumaisuutta vastaan". Seuran päätehtävä oli edistää taloudellisia, poliittisia ja hallinnollisia uudistuksia.
Rikoksesta ja rangaistuksesta.
[[Tiedosto:Dei delitti e delle pene 1764.jpg|thumb|Alkuperäisen "Dei delitti e delle pene" -kirjan italiankielisen laitoksen etusivu.]]
Verrin veljekset ja Beccaria aloittivat tärkeän kulttuurisen uudistusliikkeen, joka keskittyi heidän kirjallisuuslehtensä "Il Caffè" ("Kahvila") ympärille, joka ilmestyi kesästä 1764 alkaen kahden vuoden ajan, ja joka sai innoitusta [[Joseph Addison|Addisonin]] ja [[Richard Steele|Steelen]] kirjallisuuslehdestä "[[The Spectator (1711)|The Spectator]]" sekä muista sellaisista julkaisuista. "Il Caffè" -lehti esitteli kokonaan uuden kulttuurisen suuntauksen Pohjois-Italiassa. Lehden valistuneella retoriikalla ja tasapainoisella sosiopoliittisten ja kirjallisten aiheiden käsittelyllä sen anonyymit tekijät pitivät yllä Italian sivistyneen luokan mielenkiintoa esitellessään sellaisia uusia ajatuksia kuin [[Voltaire]]n tai [[Denis Diderot|Diderot'n]].
Beccaria julkaisi 1764 lyhyen, mutta aiheellisesti kiitellyn tutkielman "[[Rikoksesta ja rangaistuksesta]]", joka merkitsi valistusajan kohokohtaa Milanossa. Siinä Beccaria toi esille joitakin ensimmäisiä moderneja argumentteja kuolemanrangaistusta vastaan. Hänen teoksensa oli myös ensimmäinen penologian alan teos, ja siinä hän puolsi rikosoikeuden uudistamista. Kirja oli ensimmäinen täysimittainen teos, joka puuttui rikosoikeusuudistuksiin, ja hän ehdotti, että rikosoikeuden tulisi olla yhdenmukainen rationaalisten periaatteiden kanssa. Se on vähemmän teoreettinen teos kuin [[Hugo Grotius|Hugo Grotiuksen]], [[Samuel von Pufendorf]]in ja muiden vastaavien ajattelijoiden kirjoitukset ja yhtä paljon kannanotto kuin teoria. Tässä teoksessa Beccaria heijasteli "Il Caffè" -ryhmän vakaumuksia, jotka pyrkivät synnyttämään uudistuksia valistusajan hengessä.
Periaatteet ja myöhempi elämä.
Periaatteet, joihin Beccaria vetosi, olivat [[järki]], käsitys [[Yhteiskuntasopimus|yhteiskunnasta sopimuksena]] ja ennen kaikkea hyöty, tai suurin onni suurimmalle mahdolliselle joukolle. Beccaria kehitti tätä periaatetta yhdessä Pietro Verrin kanssa ja saaden vaikutteita [[Jeremy Bentham]]iltä kehitti periaatteensa kokonaiseksi [[utilitarismi|utilitaristiseksi]] doktriiniksi.
Beccaria tuomitsi avoimesti kuolemanrangaistuksen kahdesta syystä:
Beccaria kehitti tutkielmassaan lukuisia innovatiivisia ja vaikutusvaltaisia periaatteita:
Beccaria vastusti aseenkannon rajoittamista ja puhui ensimmäisenä koulutuksen puolesta rikollisuutta vähentävänä tekijänä.
Verrin veljesten kanssa Beccaria matkusti Pariisiin, jossa hän sai lämpimän vastaanoton valistusfilosofeilta. Myöhemmin hän vetäytyi syrjään ja palasi vaimonsa Teresan luo eikä enää uskaltautunut ulkomaille. Välirikko Verrin veljesten kanssa osoittautui pysyväksi; he eivät ymmärtäneet, miksi Beccaria jätti asemansa suosionsa huipulla.
Useita uudistuksia Euroopan maiden rikoslaeissa voidaan johtaa Beccarian tutkimuksiin, vaikka vain harvat aikalaiset olivat vakuuttuneita Beccarian argumenteista kuolemanrangaistusta vastaan. Kun [[Toscanan suurherttuakunta]] lakkautti ensimmäisenä maana maailmassa kuolemanrangaistuksen, päätös nojasi Beccarian argumenttiin kuolemanrangaistuksen hyödyttömyydestä eikä suinkaan siihen, ettei valtiolla ole oikeutta teloittaa kansalaisiaan.
Beccaria nimitettiin marraskuussa 1768 varta vasten hänelle Milanoon perustetun oikeustieteen ja taloustieteen oppituolin haltijaksi. Hänen tiukasti utilitarismiin perustuneet luentonsa taloustieteestä olivat sopusoinnussa englantilaisen taloustieteellisen ajattelun kanssa. Beccaria ei onnistunut enää luomaan "Rikoksesta ja rangaistuksesta" -kirjan veroista teosta elinaikanaan, vaikka hän sitä yritti. Hänen kansantaloustieteelliset kirjoituksensa "Elementi di economia pubblica" julkaistiin postuumisti vuonna 1804.
Beccariasta tuli 1771 Milanon talousneuvoston jäsen, ja vuonna 1791 hänet nimitettiin lakikoodeksin uudistamisesta vastaavaan lautakuntaan, jossa hänen vaikutuksensa oli huomattava. Hän kuoli Milanossa.
Beccarian tytär Giulia oli italialaisen kirjailijan ja runoilijan [[Alessandro Manzoni]]n äiti.
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Italialaiset juristit]]
[[Luokka:Valistusfilosofit]]