tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Virginia Woolf

Adeline Virginia Woolf (o.s. Stephen, 25. tammikuuta 1882 Lontoo – 28. maaliskuuta 1941 Rodmell, Sussex, Englanti) oli englantilainen kirjailija, kirjallisuuskriitikko ja feministi. Hän oli keskeinen jäsen Lontoossa vaikuttaneessa Bloomsburyn ryhmässä, johon kuului useita kirjailijoita ja kuvataiteilijoita. Bloomsburyn ryhmään kuuluessaan Woolf osallistui muun muassa vuonna 1910 järjestettyyn Dreadnought-huijauksena tunnettuun jäynään. 
Woolfin esikoisteos "Menomatka" ilmestyi 1915. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat "Mrs. Dalloway" (1925), "Majakka" (1927), "Orlando" (1928), "Oma huone" (1929) ja "Aallot" (1931). 
Woolf oli James Joycen ohella merkittävimpiä modernin kirjallisuuden ja erityisesti niin sanotun tajunnanvirtatekniikan uranuurtajia Euroopassa. Woolf oli myös tuottelias journalisti ja toimi kustantajana miehensä Leonard Woolfin kanssa pariskunnan perustamassa Hogarth Pressissä. Woolfilla on väitetty olleen seksuaalinen suhde Vita Sackville-Westiin.
Elämänvaiheet.
Woolfin äiti oli Julia Jackson Duckworth, joka oli aiemmin ollut naimisissa Herbert Duckworthin kanssa, ja isä oli kirjallisuuskriitikko Leslie Stephen, jonka ystäväpiiriin kuului ajan merkittävimpiä brittiläisiä kirjailijoita, kuten Henry James, Tennyson, Matthew Arnold ja George Eliot. Molemmilla vanhemmilla oli lapsia aiemmista liitoistaan. Virginia Woolf sai kotiopetusta, mitä hän myöhemmin hämmästeli Sackville-Westille. Hän joutui nuorena kokemaan tunne-elämän järkytyksiä, joista yksi oli velipuoli Gerald Duckworthin seksuaalisen hyväksikäytön kohteeksi joutuminen. Molemmat vanhemmat kuolivat melko varhain, ja sittemmin hän asui sisarustensa kanssa Bloomsburyn talossa, jossa syntyi Bloomsburyn ryhmä. Hän alkoi kirjoittaa vuonna 1905 "Times Literary Supplementiin". Vuonna 1912 hän avioitui Leonard Woolfin kanssa. 
Woolf oli hyvin hauras, hänen terveytensä ja mielialansa heilahtelivat. Hän teki vuonna 1941 itsemurhan hukuttautumalla Ousejokeen.
Teosten tausta.
Woolfin isä Sir Leslie Stephen kuului 1800-luvun lopulla maansa liberaalien, agnostisten ja rationalistien ajattelijoiden eturintamaan. Woolfiin se vaikutti ennen kaikkea älyllisen pohdinnan ja lukuharrastuksen herättäjänä. Hän tutki sisarustensa kanssa erityisesti George Edward Mooren esteettistä ja moraalista filosofiaa. Heidän ympärilleen muodostui Bloomsburyn ryhmä, johon kuuluivat taidekriitikot Roger Fry ja Clive Bell, taloustieteilijä John Maynard Keynes, matemaatikko H. T. J. Northon, muusikko S. S. Turner ja kustantaja Leonard Woolf. Piirin innoittamana Virginia Woolf alkoi julkaista esseitä, joiden aiheet vaihtelevat mutta joiden yhteinen piirre on kritiikin tahdikkuus.
Tajunnanvirran käsite tuli esille filosofi William Jamesin vuonna 1890 julkaisemassa teoksessa "The Principles of Psychology". Woolf alkoi tutkia tajuntaa, joka kaiken aikaa rekisteröi nopeasti katoavia, mielikuvituksellisia vaikutelmia. Woolfin kaunokirjalliset teokset nojautuvat täydellisesti tähän. Hän ei rakentele suuria sukusaagoja, ei viihdytä, ei julista. Niiden sijaan teoksissa kuvastuvat taukoamaton hetkien vaihtuminen, luonnon syke ja ajan katoaminen.
Mika Saukkonen

Mika Saukkonen (s. 3. kesäkuuta 1966 Kouvola) on suomalainen urheilutoimittaja. 
Urheilutoimittajana.
Saukkonen aloitti vuonna 1994 MTV3-kanavan Tulosruudun toimittajana ja uutistenlukijana. Hän oli ensin toimittajana kaukalon laidalla ja myöhemmin juontajana sekä selostajana sunnuntaisin esitetyssä Hockey Night -ohjelmassa, jossa näytettiin jääkiekon SM-liigan otteluita. Saukkosen aisaparina toimi läpi lukuisten vuosien Timo Jutila.
Hockey Night lopetettiin vuonna 2005, minkä jälkeen Saukkonen on jatkanut Tulosruudun urheilutoimittajana. Hän selostaa yhä jääkiekkoa sekä yleisurheilua MTV3-kanavalla, joka on hankkinut lähetysoikeudet muun muassa Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuiden ja jääkiekon Mestarien liigan näyttämiseen. Saukkonen kirjoittaa myös jääkiekkoaiheisia kolumneja MTV3:n Internet-sivuille.
Saukkonen on kirjoittanut myös kolme urheiluaiheista elämäkertateosta: "Juti - Timo Jutilan tarina" (Docendo, 2017), "Viimeinen voltti — Jari Mönkkösen tarina" (Docendo, 2019) sekä "Annimari Korte: Yli kaikkien aitojen" (Tammi, 2021).
Muu ura.
Saukkonen suoritti varusmiespalveluksensa Lahden Urheilukoulussa ja on sotilasarvoltaan alikersantti. Saukkonen on koulutukseltaan luokanopettaja. Keskimatkojen juoksijana Saukkonen saavutti SM-hopeaa 4 × 1 500 metrin viestijuoksussa vuonna 1989 Kouvolan Urheilijain joukkueessa sekä nuorten sarjoissa yhdeksän SM-mitalia. Saukkonen osallistui syksyllä 2024 "Tanssii tähtien kanssa" -kilpailuun.
Antrean verkko

Antrean verkko on Karjalankannakselta, Antrean Korpilahden kylästä, vuonna 1913 löytynyt kalaverkko ajalta noin 8540 eaa. Se on yksi maailman vanhimmista kalaverkoista. Juha Ylimaunun väitöskirjan mukaan verkko olisi kalaverkon sijaan hyljeverkko. Verkko ei ole enää esillä Suomen kansallismuseossa, vaan on siirretty varastoon.
Antrean verkko on osa Antrean löydöksi kutsuttua löytöä. Sen teki syksyllä 1913 maanviljelijä Antti Virolainen eli "Ämm-Mati Antti" kotitilansa Ämmä-Mattilan suoniityllä syventäessään viemäriojaa, jolloin hänen lapioonsa osui joukko kivi- ja luuesineitä. Seuraavana kesänä Theodor Schwindt kävi paikalla ja totesi löytöpaikan tarkemman tutkimuksen arvoiseksi. Sakari Pälsi toteutti paikalla kaivauksen heinäkuun lopulla vuonna 1914. Kaivauksessa paikalta löytyi 18 verkon kohoa, 31 painokiveä ja hiukan itse verkkoa. Löydettyihin esineisiin kuului lisäksi kivi-, luu- ja sarviesineitä, tuohta ja mahdollisesti tulen teossa käytettyjä käävän paloja eli taulaa. Kaivauksen perusteella tavarat olivat joutuneet paikalle samalla kertaa yhdessä kasassa. Tavarat olivat kadotessaan ilmeisesti uponneet noin 10 metrin syvyyteen Ancylusjärven pohjasaveen. Verkko on upotessaan ollut mahdollisesti puikkariin koottuna.
Itse verkko on kudottu tuhkapajun niinestä. Verkon solmimistapana on käytetty ns. ryssänsolmua, jota on käytetty vielä paljon myöhemminkin itäsuomalaisella alueella ja Virossa. Verkon silmäkoko on ollut noin 6 cm, mikä on sopinut esimerkiksi lahnan ja lohen pyyntiin. Männynkaarnakohojen pituus oli noin 30 cm ja paksuus noin 1 cm. Nyrkinkokoiset verkon painokivet eli kivekset oli kiinnitetty verkon paulaan kapeilla tuohinauhoilla. Kohojen ja kivesten lukumäärän perusteella verkon pituudeksi on arvioitu 27–30 metriä ja korkeudeksi 50–70 cm. Märkänä se on painanut kolmisenkymmentä kiloa, josta kivesten paino on ollut noin puolet.
Muut löydöt.
Paikalta löytyneet kiviset työkalut ovat kookas kirveenterä, tasataltta, taltan teelmä sekä kourutaltta. Kourutaltta on valmistettu Äänisen viherliuskeesta. Kivikirveen tyyppiä esiintyy myös Virossa ja Itä-Karjalassa. Paikalta löytyi myös pieniä kvartsinsirpaleita, hiekkakivisiä hiomakiviä sekä pieniä sileitä luonnonkiviä. Löydetty luuaines on puolestaan enimmäkseen peräisin hirvestä. Silmiinpistävin löytynyt luuesine oli 27 cm pitkä ja 3,3 cm leveä luukärki, joka oli teritetty kvartsinsirpaleilla. Paikalta löytyneitä joutsenen putkiluiden palojen on arveltu olleen peräisin kourutaltasta, yksinkertaisesta huilusta tai pilleistä joita muun muassa saamelaisten tiedetään käyttäneen. Luuesineille tunnetaan vastineita Kundan kulttuurin piiristä Baltiasta ja Luoteis-Venäjällä.
Lähteet.
Punjab

Punjab tai Pandžab (kirjoitetaan joskus Panjab) on alue Intian ja Pakistanin rajalla. Se oli aiemmin yhtenäinen alue, mutta nyt se on jakautuneena kahden valtion alueelle, Intian Punjabiin ja Pakistanin Punjabiin. Intian puolella Punjabin alueen koko on 50 362 km² ja asukasluku 28 miljoonaa (2011), Pakistanin alue on 205 344 km² ja asukasluku 91 miljoonaa.
Nimi Punjab tarkoittaa ”viiden joen maata” ja muodostuu persian sanoista "panj" ’viisi’ ja "aab" ’vesi’. Nimi viittaa Indusjoen sivujokiin Beas, Chenab, Jhelum, Ravi ja Sutlej.
Punjabin alue tuli brittien hallintaan Englannin Itä-Intian kauppakomppanian liitettyä sen itseensä 29. maaliskuuta 1849. Siitä tehtiin Brittiläisen Intian provinssi, jonka pääkaupungiksi tuli Lahore. Alue jaettiin 34 ruhtinaskuntaan, joiden paikalliset johtajat olivat provinssin kuvernöörin alaisia. Provinssi jaettiin kahtia vuonna 1947, kun Intia ja Pakistan itsenäistyivät.
Sikhiläisyys on alueen pääuskonto Intian puolella. Noin 60 % asukkaista on sikhejä, 37 % hinduja ja loput 3 % ovat pääasiassa kristittyjä ja muslimeja. Pakistanin puolella punjabilaisten valtauskonto on islam, jota tunnustaa yli 99 prosenttia väestöstä.
Partiolippukunta

Partiolippukunta on partiotoiminnan perusyksikkö. Lippukunnan koko on yleensä noin 20–200 partiolaista. Lippukunnan sisäisiä ryhmiä ovat laumat, vartiot ja vaeltajaryhmät. Lippukunnat voivat olla tyttö-, poika- tai yhteislippukuntia. Vuonna 2019 Suomessa oli 699 lippukuntaa, joista 79 prosenttia oli yhteislippukuntia. 
Keskusjärjestö Suomen Partiolaisten puitteissa toimivat lippukunnat kuuluvat johonkin 11 partiopiiristä, joiden jako myötäilee maakuntien rajoja, pois luettuna Finlands Svenska Scouter r.f., joka on Suomen ruotsinkielisten lippukuntien valtakunnallinen partiopiiri. Lisäksi Suomessa toimii pieni määrä keskusjärjestöön kuulumattomia lippukuntia.
Lippukunnat ovat usein itsenäisiä, rekisteroityjä yhdistyksiä, joilla saattaa olla tukenaan taustayhteisö, joka usein on seurakunta. Taustayhteisönä saattaa toimia myös aatteellinen tai uskonnollinen yhdistys, kunta, vanhempainneuvosto tai yritys. Taustayhteisö rahoittaa lippukunnan toimintaa joko kustantamalla lähes koko toiminnan tai avustamalla lippukuntaa jonkin verran. Monet lippukunnat hankkivat rahoitusta toimintaansa myös myymällä erilaisia tuotteita, paketoimalla lahjoja jouluna tai muilla tempauksilla. 
Perinteisin varainhankintakeino on partiolaisten adventtikalenteri. Adventtikalenterin toivat Suomeen partiotytöt jo vuonna 1947. Kalenterin ensimmäinen luukku avataan ensimmäisenä adventtina, viimeinen jouluaattona. Luukkujen perinteisiä kuva-aiheita ovat esimerkiksi adventtikynttilät, itsenäisyyspäivän Suomen lippu, Lucian päivän Lucia-neito ja jouluaaton Jeesus-lapsi.
Meripartiolippukunnat.
Meripartiolippukunnat tarjoavat normaalin maapartiotoiminnan lisäksi jäsenilleen veneitä sekä muita vesiliikennevälineitä.
Meripartiolippukuntien käyttämät termit poikkeavat jonkun verran muista lippukunnista. Esimerkiksi vartiota kutsutaan meripartioinnissa venekunnaksi ja vartionjohtajaa vastaavasti venekunnanjohtajaksi. Lisäksi on myös lippukuntakohtaisia nimityksiä, kuten joissain maapartiolippukunnissakin.
Munkki (leivonnainen)

Munkki tai donitsi on rasvassa uppopaistettu, pullataikinasta tai kakkutaikinasta valmistettu makea leivonnainen. Munkkien yleisimmät muodot ovat pallo, jonka sisällä on hilloa tai muuta makeaa täytettä, ja rengas, joka on perinteisesti tehty kietomalla taikina kepin ympärille. Nykyään saatetaan käyttää myös leikkuria, joka leikkaa taikinan keskeltä pienen palasen. Nämä palaset voidaan paistaa erikseen ”donitsireikinä”.
Sana "munkki" on ollut käytössä leivonnaisen nimityksenä ainakin jo 1600-luvulla. Se juontuu vertauskuvallisesta assosiaatiosta luostarimunkkeihin: ”kun nokare munkkitaikinaa pannaan kuumaan rasvaan, se pullistuu nopeasti hyvinvoivan ruskeakaapuisen munkin kaltaiseksi”.
Ensimmäinen maininta hillomunkista esiintyy saksalaisessa keittokirjassa, joka julkaistiin vuonna 1485. On epävarmaa, oliko hillomunkin keksimisen tarkka ajankohta tuolloin. Tuolloin nimellä "Gefüllte Krapfen" tunnettu munkki levisi seuraavan vuosisadan aikana kaikkialle Eurooppaan, joskus muilla täytteillä, koska sokeria ja hilloa oli tuolloin niukasti saatavilla. Karibian sokeriplantaasit kuitenkin mahdollistivat molempien leviämisen.
Perinteisesti Suomessa on valmistettu seuraavan tyyppisiä munkkileivonnaisia:
Malasada.
Malasada on varsinkin Portugalissa, Madeiralla, Azoreilla ja Havaijilla tunnettu hillomunkin muunnelma. Se valmistetaan hyvin samaan tapaan kuin tavalliset munkit, uppopaistamalla. Malasadaa on tapana valmistaa ja syödä varsinkin Mardi Gras'n aikaan tuhkakeskiviikkoa edeltävänä päivänä.
Munkkien historiaa.
Munkkien eli uppopaistettujen makeiden pullataikinaleivonnaisten historia ulottuu Euroopassa keskiajalle saakka. Varhaisimmat varmat tiedot munkkien kaltaisista leivonnaisista ovat espanjalaisesta "Libri de Sent Sovi"-kirjasta vuodelta 1325, jossa juustoiset sokeripäällisteiset mykyt tunnetaan nimellä bunyol. Jokseenkin samaan aikaan Saksassa alettiin valmistaa leivonnaisia, jotka tunnettiin nimellä Schmalzbachernes eli ihraleivokset, luultavasti, koska ne uppopaistettiin sianrasvassa. Eräs niistä oli nimeltään Knapfen, josta tuli saksalainen perinneleivonnainen, ja joka on meidän hillomunkkimme esiäiti. Sen varhaisin resepti on olemassa vuodelta 1350, keittokirjassa "Das Buch von guter Speise“. 1700-luvulla siitä tuli Berliinin tunnusomainen leivonnainen.
Toroidi (käämi)

Toroidi on sähkötekniikassa toroidipinnan muotoinen käämi, jossa johdin on käämitty toroidin muotoon. Toroidin muotoisessa kuristimessa tai muuntajassa ('rengassydänmuuntaja') sydän on yleensä rautaa tai muuta ferromagneettista materiaalia kuten ferriittiä.
Toroideja käytetään kuristimina erilaisissa sähköisissä piireissä kuten radiolähettimissä ja -vastaanottimissa, koska toroidilla voidaan saavuttaa kokoonsa nähden korkea induktanssi ja korkea Q-arvo. 
Toroideja käytetään myös muuntajissa ja hakkurivirtalähteissä. Toroidin muotoisilla käämeillä on solenoidia pienempi resistanssi johtuen pienemmästä johdinkierrosmäärästä. Magneettinen vuo sijoittuu toroidin muotoisissa käämeissä kokonaan toroidin ytimen sisään eli sillä on pienempi hajakenttä kuin vastaavalla solenoidilla eikä siten häiritse lähellä olevia muita kohteita.
Netwar

Netwar, verkkosota, tarkoittaa informaatiosodankäynnin ylintä, strategista tasoa. Se liittyy yhteiskuntiin ja niiden näkemyksiin itsestään ja ympäristöstään ja tämän näkemyksen muokkaamista diplomatialla, propagandalla, psykologisilla toimilla, poliittisella ja kulttuurisuostuttelulla, soluttautumisella paikalliseen mediaan ja tietokoneverkoihin jne. Verkkosota ei ole vain tietokoneverkkosodankäyntiä.
Tietokoneverkkojen lisäksi tärkeitä ovat muun muassa
Verkkosota on vihamielistä vaikuttamista, jossa ei välttämättä kuolla. Verkkosodan ymmärtäminen on yhä tärkeämpää, koska kyky vaikuttaa yhteiskuntiin on kasvanut merkittävästi viime vuosikymmeninä niiden avauduttua, verkotuttua. Myös globalisaatio ja erityisesti uusi tietotekniikka edistää verkkosotaa.
Verkkosodan keskeinen väline on ensin tieto, joten esimerkiksi tiedustelu, media, internet ja koulutus (ulkomailla) ovat keskeisiä verkkosodan välineitä. Tietoa ovat muun muassa verkon jäsenten tunteminen ja heidän osaamisensa tunteminen sekä verkossa muuten oleva tieto. Yli 90 prosenttia maailmassa vuonna 2002 taltioidusta tiedosta oli magneettisessa muodossa, muun muassa tietokoneiden kiintolevyillä.
Toiseksi verkkosodan keskeinen väline on kyky jakaa tietoa, siis tietotekniikan kontrolli. Tärkeäksi nousevat tällöin ohjelmistot, niihin liittyvä ohjelmistosodankäynti, joukkotiedotus (media) ja etenkin internet ja sen teknologinen pohja.
Verkkosodan yhteiskunnallisesta taustasta sosiologi Manuel Castells kirjoittaa: ” Informationalimissa hyvinvoinnin luominen, voiman käyttö, ja kulttuurisäännöstöjen luonti tulivat riippumaan yhteiskuntien ja yksilöiden teknologisesta kapasiteetista, kapasiteetista, jossa informaatioteknologia oli ko. kapasiteetin ydin. Informaatiosta tuli välttämätön väline sosio-ekonomisten prosessien tehokkaassa uudelleenjärjestelyissä. Erityisen tärkeä oli informaation rooli sen salliessa verkostoitumisen kehittymistä inhimillisen toiminnan dynaamisena ja itsestään laajentuvana organisaatiomuotona. Tämä hallitseva, verkostoitumisen logiikka muuttaa kaikkia sosiaalisen ja taloudellisen elämän alueita. ”
Tunnettuja verkkosotia.
Viron pronssipatsasmellakat vuonna 2007 aiheuttivat palvelunestohyökkäyksiä Viron valtion virastojen, pankkien ja tiedotusvälineiden nettisivuille. Tapahtumista käytetään nimitystä "Web War One", ensimmäinen verkkosota. 
Stuxnet, kesäkuussa 2010 havaittu kehittynyt tietokonevirus, joka hyökkää Siemensin Simatic-tehdasautomaatiojärjestelmää vastaan ja tekee siihen tuntemattomia muutoksia.
Lähteet.
Viitteet.
Inupiatun

Inupiatun (tai inupiaq) on Alaskassa puhuttava eskimo-aleuttilainen kieli. Se kuuluu inuiittikielten murrejatkumoon, joka alkaa Alaskasta ja jatkuu nauhamaisena ketjuna pitkin Pohjois-Amerikan mantereen pohjoisrannikkoa aina Labradorin niemimaalle saakka ja edelleen Baffininsaaren kautta Grönlannin länsi- ja itärannikolle. Inupiatun on tämän kieliryhmän läntisin edustaja. Sen läheisimmät sukukielet ovat Kanadan inuvialuktun ja inuktitut sekä kaikkein itäisimpänä grönlanti.
Kieltä puhuva inuiitti-kansa on inupiatit, joita on alle 8 000. Omaa kieltä puhuu lähinnä vanhempi väestö.
Nimen alkuperä.
"Inupiatun"/"inupiaq" tarkoittaa "aitoa" tai "oikeaa ihmistä". Se koostuu kahdesta sanasta: "inuk" "ihminen" ja "piaq" "aito, oikea". Sanan kaksikko on "inupiak" ja monikko "inupiat". Kielen nimi on inupiatun. Pohjois-Alaskan murteissa käytetään vastaavasti myös muotoja iñupiaq, iñupiak ja iñupiat sekä kielen nimestä muotoa iñupiatun. Suomen kielessä näkee joskus käytettävän kielestä nimeä inupiak, mikä on epäloogista, koska kyseessä on sanan kaksikkomuoto.
Nykytilanne.
Inupiatunia puhutaan Yhdysvalloissa Alaskan osavaltiossa. Sen puhuma-alueeseen kuuluu koko Alaskan pohjoisrannikko sekä länsirannikkoa etelään aina Sewardin niemimaalle asti. Etnisesti ryhmään kuuluu 13 000 ja heistä noin 3 000 puhuu inupiatunia äidinkielenään. Kielellä on vuodesta 2014 lähtien ollut virallisen kielen asema Alaskan osavaltiossa yhdessä muiden paikallisten kielten kanssa. 
Kieli jakautuu kahteen päämurteeseen, jotka ovat Pohjois-Alaskan murre ja Sewardin niemimaan murre. Pohjois-Alaskan murre jakautuu edelleen kahteen alamurteeseen, joista North Slopen murteen alue on hyvin laaja. Se kattaa koko pohjoisen rannikkoalueen sekä Kotzebuenlahden pohjoisrantaa aina Kivalinan kaupunkiin asti. 
Toista inupiatunin pohjoisalaskalaista murretta, Malimiutin murretta, puhutaan Kotzebuenlahden ympäristössä ja Kobuk-joen varrella. Myös Seewardin niemimaan murteella on kaksi alamurretta, jotka ovat Qawiaraqin murre ja Beringinsalmen murre. Qawiaraqin murretta puhutaan Tellerissä ja Sewardin niemimaan eteläosissa. Beringinsalmen murteen puhuma-alue on Beringinsalmen ranta-alue Alaskassa sekä Diomede Islands. 
Inupiatunin päämurteet eroavat toisistaan aika paljon ja kuulijalta vaaditaan runsaasti harjaantuneisuutta, jotta hän pystyy ymmärtämään toisen murteen puhujaa. Eroja on sekä sanastossa että äänteissä. Esimerkiksi Pohjois-Alaskan murteessa sanotaan "qaqtut" "puhuvat" ja Sewardin niemimaan murteessa "qaniqtut" "puhuvat". Äänne-eroista voidaan mainita esimerkkinä verbi "keittää", joka on Pohjois-Alaskan murteessa "igarut" "keittävät" ja Sewardin niemimaan murteessa "iarut" "keittävät".
SIL Internationalin luokitus.
SIL International luokittelee inupiatunin päämurteet eri kieliksi ja käyttää siksi Pohjois-Alaskan murteesta eli Pohjois-Alaskan inupiatunista lyhennettä esi ja Sewardin niemimaan murteesta eli Luoteis-Alaskan inupiatunista lyhennettä esk.
Inuittikielet

Inuittikielet on kieliryhmä, joka kuuluu eskimo-aleuttilaisen kielikunnan eskimokielten ryhmään. Puhujat ovat pääosin inuitteja.
Nykytilanne.
Inuittikielet muodostavat nauhamaisen murrejatkumon, joka alkaa Alaskan länsirannikolta ja jatkuu pitkin Pohjois-Amerikan mannermaan pohjoisreunaa aina Newfoundlandiin asti ja edelleen Baffininsaaren kautta Grönlannin länsi- ja itärannikolle. Kielet ovat hyvin läheistä sukua keskenään ja usein käytetäänkin koko kieliryhmästä nimeä inuiitti, inuit, inuiitin kieli tai inuitin kieli.
Luokittelu.
Inuittikielet jaetaan neljään tai viiteen kieleen, jotka edelleen jakautuvat useiksi murteiksi (suluissa SIL:n käyttämä kielikoodi). 
Kirjoittaminen.
Inuiittikieliä kirjoitetaan kielestä riippuen joko latinalaista kirjaimistoa tai tavumerkkejä käyttäen (esim. Inuktitutin tavumerkit).
Aurinkopurje

Aurinkopurje (myös valopurje erityisesti silloin, kun valonlähde on muu kuin Aurinko) on avaruusaluksen työntövoiman lähde, joka perustuu valon säteilynpaineeseen. Menetelmä on vasta kehitysasteella, mutta sitä on jo kokeiltu.
Toimintaperiaate.
Aurinkopurjeen ideasta puhui ensimmäisenä Johannes Kepler lähes 400 vuotta sitten. Hän oli havainnut, kuinka Auringon säteily puhaltaa komeettojen pyrstöt poispäin Auringosta.
Aurinkopurjehduksessa avaruusalus levittää kevyen purjeeksi kutsutun osan, johon auringosta tai muusta lähteestä tuleva valo osuu. Purjeeseen kohdistuvan valon säteilynpaine saa aikaan työntövoiman joko niin, että valon fotonit absorboituvat purjeeseen (musta purje), tai purje heijastaa fotonit (heijastava purje). Kummassakin tapauksessa fotonien liikemäärä muuttuu, mikä aiheuttaa työntövoiman.
Jatkuva voima aiheuttaa tasaisen kiihtyvyyden, jolloin riittävän pitkän ajan kuluessa saadaan aikaan suuria nopeuden muutoksia heikollakin työntövoimalla.
Aurinkopurjeen täytyy olla satojen metrien tai jopa kilometrien levyinen. Se pitää tehdä hyvin kevyistä materiaaleista, kuten kahden mikrometrin paksuisesta metallisoidusta muovista.
Aurinkopurjeen kulkusuuntaa voidaan muuttaa kallistamalla sitä tai jopa luovimalla vastatuuleen.
Käyttötarkoitukset.
Aurinkopurjeen etu rakettimoottoriin on siinä, että se ei vaadi valtavia määriä polttoainetta. Aurinkopurjeella voisi olla mahdollista tehdä sellaisia avaruuslentoja, joita raketeilla ei pystytä tekemään. Aurinkopurjeella kulkeva alus voisi tehdä meno-paluulennon Merkuriukseen tai kiertää Auringon napaa tai Maan napoja. Aurinkopurjeen avulla Aurinkokunnan laitamille voitaisiin päästä nopeammin kuin millään muulla tunnetulla teknologialla. Aurinkopurje ei kuitenkaan saa enää lisää työntövoimaa Marsin rataa kauempana Aurinkokunnassa, missä Auringon säteilyn määrä on liian pieni.
Hankkeita.
Ensimmäinen avaruudessa onnistuneesti käytetty aurinkopurje oli Japanin toukokuussa 2010 Venusta kohti lähettämä Ikaros. Se avasi purjeensa kesäkuussa 2010, ja heinäkuussa raportoitiin sen alkaneen liikkua fotonitörmäysten voimalla. Ikaros saavutti Venuksen joulukuussa 2010.
2016 julkaistussa Breakthrough Starshot -hankkeessa on tarkoitus kehittää pieniä valopurjeella matkaavia aluksia, joiden työntövoimaa synnytettäisiin laserilla. Hankeen varsinaisena tavoitteena on saavuttaa Alfa Centauri 20 vuodessa laukaisusta ja matkanopeudeksi nostaa 0,2 c.
Jotkin tavanomaiset satelliitit ovat käyttäneet aurinkopurjeen periaatetta kääntääkseen itseään.
SIM-kortti

SIM-kortti () on älykortti, jota käytetään matkapuhelinliittymän tilaajan yksilöllisen IMSI-avaimen tietoturvalliseen tallentamiseen. SIM-kortteja käytetään laajimmin GSM-protokollan kanssa, mutta yhteensopivaa moduulia käytetään myös UMTS-päätelaitteissa (USIM) ja iDEN-puhelimissa sekä WLAN-päätelaitteen käyttäjän tunnistamisessa. Kortti sisältää tallennustilaa myös tekstiviesteille ja puhelinluettelolle, tyypillisesti 128–255 paikkaa.
Tekniset ominaisuudet.
SIM-kortilla on mikrotietokone, joka tekee tarvittavat operaatiot perustuen siihen tallennettuun tietoon. Se koostuu prosessorista, ROM-muistista, RAM-muistista, EEPROM-muistista sekä I/O-piireistä. 
SIM-korteissa on eri kokoisia tallennusmuisteja; suurin koko on 128 kt, yleisin 64 kt.
Kortin käyttöä ja sisältöä voidaan suojata käyttäen PIN-koodia. Ensimmäinen koodeista, PIN1, voidaan määritellä ohjaamaan puhelimen normaalia käyttöä. Toista koodia, PIN2:ta, voidaan käyttää määräämään erikoistoimintojen käyttöä (kuten rajoittamaan soitettavien numeroiden määrää tiettyyn listaan). PUK1- ja PUK2-koodeja käytetään asettamaan PIN1- ja PIN2-koodit alkutilaansa (esitetyssä järjestyksessä).
Kortin koko ja ulkonäkö.
Varhaisimmat SIM-kortit olivat noin luottokortin kokoisia, 85 mm × 54 mm. Kilpailu kuitenkin johti nopeasti pienempään versioon kortista, mini-SIMiin (25 mm × 15 mm). Useissa älypuhelimissa on käytetty sitäkin pienempiä mikro-SIM-kortteja (15 mm × 12 mm), ja sen jälkeen käyttöön otettiin nano-SIM-kortit (12,3 mm × 8,8 mm). Nano-SIM on myös edeltäjiään ohuempi.
Fyysisten, muovikorttiin kiinnitettyjen SIM-korttien ohelle on vuonna 2016 esitelty laitteen sisälle esiasennettu, sulautettu SIM-piiri eli eSIM (5 mm x 6 mm x 1 mm). Nämä ovat yleistyneet aluksi kalliimmissa mobiililaitteissa ja esimerkiksi älykelloissa. Toistaiseksi eSIM löytyy (2024) vasta vain melko rajoitetusta joukosta lähinnä ylemmän hintaluokan matkapuhelimia. Lisäksi on julkistettu muuhun mikropiiriin integroitu SIM eli iSIM, jonka uskotaan yleistyvän erilaisissa mobiiliyhteyksiä käyttävissä laitteissa.
Palvelut.
Kortille voidaan sijoittaa myös sovelluksia, jotka toteutetaan "SIM Application Toolkitin" (STK) määrittelemää rajapintaa käyttäen. Suomessa SIM-kortin voi saada varustettuna mobiilivarmenteella, joka suorittaa käyttäjän henkilöllisyyden todentamiseen talletetun ID:n ja henkilön syöttämän tunnusluvun yhdistelmällä.
SIM-kortti on myös tietovarasto. Se tallentaa matkapuhelinverkon tilatietoja kuten kulloisenkin paikkatiedon (LAI). Jos päätelaitteesta kytketään jännite pois ja taas takaisin, SIM-kortilla olevaa tietoa käytetään löytämään, millä alueella päätelaite oli. Tämä säästää aikaa, koska matkapuhelimen ei tarvitse etsiä läpi kaikkia mahdollisia taajuuksia, vaan se voi päätellä millä taajuuksilla paikallinen tukiasema todennäköisesti toimii.
Japanin PDC-protokolla mahdollistaa myös SIM-kortin käytön, mutta tätä ominaisuutta ei ole koskaan otettu käyttöön kaupallisesti. Rajapintamäärittely päätelaitteen ja SIM-kortin välille on kuvattu RCR STD-27:n liitteessä 4.
Myrsky

Myrsky on voimakas tuuli, jonka tuulennopeus on Suomessa käytetyn myrskymääritelmän mukaan vähintään 21 metriä sekunnissa; erityisesti myrskyllä tarkoitetaan 21−32 metriä sekunnissa puhaltavia tuulia. Tuulen nopeus lasketaan 10 minuutin aikana puhaltaneesta keskituulesta, eli tuulen nopeus alueella voi ajoittain olla puuskissa voimakkaampaakin. Myrskyä voimakkaampi eli yli 32 metriä sekunnissa puhaltava tuuli on hirmumyrsky. Kovalla tuulella tarkoitetaan on säätiedotuksissa 14-20 metriä sekunnissa puhaltavaa tuulta. 
Sanaa myrsky käytetään ilmatieteessä kuvaamaan paitsi myrskyrajaa voimakkaampaa tuulta myös voimakasta matalapainetta, joka tällaisen tuulen aiheuttaa ("Janika-myrsky liikkui maamme yli koilliseen..."). 
Kielellinen myrskyn käsite on historiallisista syistä jossain määrin kulttuurisidonnainen. Tuulennopeuden mukaan määritelty myrskyn alaraja on esimerkiksi Ruotsissa, Ranskassa ja Britanniassa korkeampi kuin Suomessa. Sikäläinen myrsky vastaa suomalaisen terminologian mukaan kovaa myrskyä (boforiasteikolla yhden boforin voimakkaampaa tuulta).
Englannin kielessä sana "storm" ei liity vain tuuleen vaan moniin muihinkin voimakkaisiin ilmakehän häiriöihin ja näiden aiheuttamiin sääilmiöhin. Esimerkiksi: snowstorm – lumipyry, thunderstorm – ukonilma (vain joskus on kyseessä "ukkosmyrsky"), icestorm – voimakas jäätävä vesisade. Näitä kuvaa suomessa sana rajuilma, johon voi liittyä ukkosta, lunta ja rakeitakin, mutta 10 minuutin keskituuli ei ylitä myrskyn rajaa.
Mustakurkkukerttu

Mustakurkkukerttu ("Curruca rueppelli") on lintu.
Koko ja ulkonäkö.
Pituus: 13,5 cm
Ääni: Laulu kiireinen ja lyhyt, rätisevä säe, esimerkiksi ”trr trr tsit titsitr”. Kutsuääni kova, karhea ”tserr”, varoitus yhtämittaista rätinää kirjokertun tapaan, mutta ei yhtä voimakkaana. Myös hakkaava äänisarja ”plyt”- tai ”plit”-aiheesta.
Koiras on helppo tuntea, vanha naaras joskus lähes koiraan kaltainen, kurkku ja otsa ovat usein tummatäpläiset. Yleensä erottuu heikko valkea viiksijuova, mikä ohuen nokan ja matalan otsan vuoksi saa linnun näyttämään suippopäseltä. Ensimmäisenä talvena ja seuraavana keväänä naaraan kurkku on vaalea. Eroaa samettipääkertusta harmaan selän sekä kyynärsulkien ja isojen peitinhöyhenten vaaleampien reunusten perusteella.
Levinneisyys.
Ei elä Suomessa, mutta tavattu täällä kahdesti.
Elinympäristö.
Melko yleinen macchiakasvustossa, erityisesti katajikkoisessa ja kermestammea kasvavassa maastossa, myös tiheän aluskasvillisuuden tammimetsissä.
Ravinto.
Hyönteiset, hämähäkit ja marjat.
Uljuan tekojärvi

Uljuan tekojärvi on Siikajoen yläjuoksulla Siikalatvan kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva tekojärvi. Tekojärven vesitilavuus altaan ylärajalla on 150 miljoonaa kuutiometriä. Sen pinta-ala 27,5 neliökilometriä. Järven pituus on noin 14,4 kilometriä ja suurin leveys noin 4,7 kilometriä. Vedenpinnan korkeus vaihtelee voimalaitoksen juoksutuksen mukaan ja on yleensä 71–79 metriä merenpinnan yläpuolella. Tekojärveen laskee Uljuan järvi. 
Vesi tekojärveen tulee Siikajoesta säännöstelypadolta täyttökanavan kautta.
Uljuan tekojärven rakentaminen aloitettiin vuonna 1966, ja se valmistui vuonna 1970. Sen tärkeimmät rakentamisperusteet olivat Siikajoen kevättulvien säännöstely sekä sähköntuotanto.
Uljuan tekojärvellä sijaitsee Vattenfall Oy:n Uljuan voimalaitos.
Volga

Volga (, , , , mordvaksi Рав, "Rav", ) on Euroopan pisin ja runsasvetisin joki. Se on Volgan vesistöalueen pääuoma, jonka valuma-alueen pinta-ala on 1,35 miljoonaa neliökilometriä. Erään lähteen mukaan valuma-alueen pinta-ala olisi 1 431 296 neliökilometriä. Volgan pituus on 3 685 kilometriä ja se on yksi Venäjän merkittävimmistä kuljetusreiteistä. Volga ja sen valuma-alue sijaitsevat kokonaisuudessaan Venäjällä.
Pääuoman kulku.
Volga saa alkunsa Valdain kukkuloilta 228 metrin korkeudella Moskovasta 400 kilometriä luoteeseen, mistä se virtaa ensin itään ja sitten etelään päin ja laskee lopulta Kaspianmereen. Sen valuma-alue ulottuu idässä Uralvuoristoon asti. Perinteisesti joki on jaettu kolmeen osaan: Ylä-, Keski- ja Ala-Volgaan. 
Ylä-Volga alkaa Valdain ylängöltä ja virtaa aluksi koilliseen alaville soille, jossa se virtaa metsien ja järvien läpi Rybinskin tekojärveen. Se sijaitsee paikassa, missä joki taipui Mologan mutkalle ja missä sijaitsi Mologan kaupunki. 
Rybinskin järveltä alkaa Keski-Volgan osuus, joka päättyy Kaman yhtymäkohtaan. Joki virtaa aluksi kaakkoon Danilovin- ja Uglitšin ylängön välistä Nižni Novgorodiin, missä siihen yhtyy oikealta suuri Oka. Yhtymäkohdan jälkeen joki on aiempaa huomattavasti leveämpi ja se jatkaa soisten metsien läpi Kazaniin, missä kääntyy etelään ja kuivemmille seuduille. Täällä siihen yhtyy vasemmalta Kama, joka on myös suuri sivujoki. 
Samalla alkaa Alinen Volga, joka virtaa etelään ja välillä etelä-lounaaseen. Sen uoma seuraa länsipuolen Volgan ylängön ja itäpuolisen Turgain tasangon välistä ikiaikaista uomaa. Samaran kaupungin kohdalla se kiertää korkean selänteen, missä joki joutuu tekemään 160 kilometriä pitkän ja jyrkän mutkan. Joki jatkaa lähes suorana Volgogradiin, missä sen uoma haarautuu kahdeksi rinnakkain virtaavaksi uomaksi. Nämä haarautuvat vielä lisää Volgan suistoalueella, missä Volgan vesi levittäytyy moniin suistohaaroihin ennen laskemistaan Kaspianmereen. Volgan ylängöllä, Volgan länsipuolella sijaitsee Hvalynskin kansallispuisto.
Volga pääuoma on kahlittu suurilla padoilla vesivoiman käyttöön. Suurin osa Volgaa on purjehduskelpoista, minkä ansiosta se on merkittävä kuljetusväylä ja sisävesiliikenteen reitti Venäjällä. Volgan ekologinen tilanne on huonontunut likavesien ja patoaltaiden takia huomattavasti.
Pääuoman tekojärvet ja vesivoima.
Vaikka joki on kaltevuudeltaan vaatimaton, on suurella virtaumalla takanaan suuri liike-energia. Pääuoma on padottu useasta kohdasta, jolloin eri vuodenaikojen väliset virtaumien suurimmat erot on tasoitettu tekojärvillä.
Sivujoet ja kanavat.
Volgalla on kymmenen sivujokea, joiden pääuoma on yli 500 kilometriä pitkä, ja 151 000 sivujokea, joiden uoma on yli kymmenen kilometriä pitkä. Volgan merkittävimmät sivujoet ovat Oka, Kama, Vetluga ja Sura. Sivujoet ovat alavirralta ylävirtaan päin lueteltuina:
Volga on yhteydessä Itämereen ja Vienanmereen Volgan–Itämeren vesitien kautta sekä Mustaanmereen Volgan–Donin kanavan ja Donjoen kautta.
Pääuoman asutus.
Volgan vesistöalueella sijaitsee 11 Venäjän 20 suurimmasta kaupungista, mukaan lukien Moskova. Itse Volgan varrella sijaitsevista huomattavimmat ovat ylävirrasta lukien:
Inuvialuktun

Inuvialuktun on Kanadassa puhuttava eskimo-aleuttilainen kieli. Nimeä käytetään yleisesti kuvaamaan erilaisia Kanadan Luoteisterritorioissa inuvialuit-inuiittien puhumia kieliä. 
Kielestä SIL International käyttää nimeä "Western Canadian Inuktitut" ja koodia ikt. Inuktitutin kielestä käytetään nimeä "Eastern Canadian Inuktitut" ja koodia ike. Molempien kielien ISO 639-2 -koodi on kuitenkin sama iku. 
Inuvialuktun on virallinen kieli Luoteisterritorioissa ja sitä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Virallinen näkemys kielestä kuitenkin poikkeaa hieman kielitieteilijöiden näkemyksestä. Kielitieteilijöiden mukaan kyse on kolmesta varsin erilaisesta ja etäisestä murteesta, jotka virallisesti on niputettu yhteen.
Se kuuluu inuiittikielten murrejatkumoon, joka alkaa Alaskasta ja jatkuu nauhamaisena ketjuna pitkin Pohjois-Amerikan mantereen pohjoisrannikkoa aina Labradorin niemimaalle saakka ja edelleen Baffininsaaren kautta Grönlannin länsi- ja itärannikolle. Inuvialuktunin läheisimmät sukukielet ovat inupiaq Alaskassa, inuktitut Kanadan itäosissa sekä grönlanti Grönlannissa.
Nykytilanne.
Inuvialuktunia puhutaan läntisen Kanadan pohjoisosissa, pääasiassa Luoteisterritorioissa ja Nunavutissa. Kieli jakautuu kolmeen päämurteeseen, jotka ovat uummarmiutun, siglitun (sigliq) ja inuinnaqtun (kangiryuarmiutun).
Inuvialuitien pääkieleksi on viime vuosina tullut englanti. Tilastot kielen käytöstä Luoteisterritorioissa vaihtelevat, mutta kaikki ovat samaa mieltä siitä, että kieli ei ole elinvoimainen. Inuvialuit Cultural Resource Centren mukaan vain suunnilleen 10 % 4 000:sta inuvialuiteista puhuu mitään kielen murretta ja vain 4 % käyttää sitä kotona . Kanadan tilastokeskuksen mukaan vuonna 2001 kieltä itse ilmoitti puhuvansa 765 henkilöä 3 905:stä.
Kaksikko

Kaksikko eli duaali on kieliopillinen luku, jota käytetään puhuttaessa täsmälleen kahdesta esineestä tai asiasta. Kaksikkomuoto voi olla substantiiveilla, adjektiiveilla, pronomineilla ja numeraaleilla. Lisäksi se voi esiintyä verbitaivutuksessa ja omistusliitteissä. Kaksikko on yleinen luku useissa seemiläisissä kielissä, samojedikielissä, saamelaiskielissä, obinugrilaisissa kielissä ja eskimo-aleuttilaisissa kielissä. Esimerkiksi inupiaqissa on kaksikko: iglu 'talo', igluk 'talot' (kaksi taloa), iglut 'talot' (kolme taloa tai enemmän). Kaksikko oli käytössä sekä uralilaisessa että indoeurooppalaisessa kantakielessä, mutta on kadonnut useimmista näiden kielikuntien nykykielistä. Slaavilaisissa kielissä kaksikko on käytössä sloveenissa. Puolassa ja tšekissä se on säilynyt muutamassa sanassa (korva ja silmä, sanonnoissa myös jalka ja käsi), mutta siitä on jälkiä nominien taivutuksessa lukusanojen jälkeen ja joissakin monikkomuodoissa.
Uralilaisessa kielikunnassa kaksikon katsotaan olevan kantauralista periytyvä piirre, joskin sen käyttö on ilmeisesti aina rajoittunut pelkästään ihmisiin tai muuten yksilölliseksi koettuihin olioihin. Todennäköisesti sitä ei myöskään ole käytetty kaikista sijamuodoista. Nykyisin kaksikko esiintyy saamelaiskielissä, obinugrilaisissa kielissä sekä samojedikielissä. Lisäksi siitä on viitteitä itämerensuomalaisissa kielissä sekä unkarissa.
Duaali eri kielissä.
Duaali on tai on ollut muun muassa seuraavissa kielissä:
Köynnöskrassit

Köynnöskrassit eli koristekrassit ("Tropaeolum") on kasvisuku, joka käsittää noin 80 yksi- ja monivuotista ruohoa, joista valtaosa on kotoisin Andeilta. Suvun lajeista tunnetuin on isoköynnöskrassi ("Tropaeolum majus"), joka on suosittu yksivuotinen köynnös. Toinen yleisesti viljelty laji on kanarianköynnöskrassi ("Tropaeolum peregrinum"), joka nimestään huolimatta on kotoisin Perusta.
Krassi vaatii aurinkoisen kasvupaikan ja kuohkean maan, sillä se ei siedä juurillaan seisovaa vettä. Suomessa yleensä taimet esikasvatetaan sisällä ja istutetaan ulos tai parvekkeelle hallojen loputtua. Krassin siemeniä voi kerätä seuraavan vuoden istutuksia varten. Toisaalta kukkimiskausi venyy pitemmäksi, jos kukat leikataan pois ennen siementen muodostumista.
Krassin kukkia voi käyttää myös salaatissa.
Köynnöskrassien sukuun kuuluu myös mukulaköynnöskrassi ("Tropaeolum tuberosum") (paikallinen nimi kichwan kielellä "añu"), jota Andeilla viljellään syötävien tärkkelyspitoisten mukuloiden vuoksi.
Modest Musorgski

Modest Petrovitš Musorgski ([] ; ; 21. maaliskuuta 1839 Karevo, Pihkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 28. maaliskuuta 1881 Pietari) oli venäläinen säveltäjä. Hän on tullut tunnetuksi usein Venäjän historian ja kulttuurin inspiroimista sävellyksistään. Musorgskin kuuluisimpia teoksia ovat pianosarja "Näyttelykuvia", orkesteriteos "Yö autiolla vuorella" sekä oopperat "Boris Godunov" ja "Hovanštšina".
Elämä.
Musorgski syntyi Karevossa Pihkovan kuvernementissa. Hänen perheensä oli Venäjän ensimmäisen hallitsijan Rurikin jälkeläisiä. Nuori Modest valmistautui vanhempiensa toiveiden mukaisesti sotilaalliselle uralle, mutta säveltäjä Mili Balakirevin vaikutuksesta Musorgski erosi asepalveluksesta 22-vuotiaana ja liittyi Viiden ryhmään, venäläiseen viisikkoon, joka oli omistautunut luomaan erityisesti venäläistä musiikkia. Hänen ensimmäiset julkaistut työnsä olivat oopperakatkelma "Salambbo" ja eräs laulusarja. 29-vuotiaana hän sävelsi oopperan "Boris Godunov", joka perustuu Aleksandr Puškinin näytelmään.
Musorgski oli elinaikanaan varsin tuntematon. Hän eli köyhyydessä säveltäjätoverinsa Nikolai Rimski-Korsakovin luona ja oli pahoin alkoholisoitunut. Rimski-Korsakov uhrasi merkittävän osan omasta urastaan Musorgskin kekseliäiden ja värikkäiden mutta sekasortoiseen tilaan jätettyjen teosten viimeistelyyn ja uudelleenorkestrointiin. Musorgski kuoli alkoholimyrkytykseen vuonna 1881 ja hänet haudattiin Pietariin.
Alkoholismin lisäksi Musorgskin terveydentilaa heikensivät hänen elämänsä loppuvaiheilla keuhkokuume ja epilepsiakohtaukset.
Teokset.
Orkesteriteos "Yö autiolla vuorella" on villi, jopa barbaarinen kappale (kuten aikalaiskriitikot sitä arvostelivat). Se tuli sittemmin tunnetuksi, kun Walt Disney käytti sitä piirroselokuvassa "Fantasia" (1940). Nikolai Rimski-Korsakovin lisäksi Dmitri Šostakovitš orkestroi uudelleen Musorgskin tunnetuimmat oopperat, "Boris Godunovin" ja "Hovanštšinan". Hänen mielikuvituksellisin ja useimmin esitetty teoksensa on alun perin pianolle sävelletty sarja "Näyttelykuvia". Sen osat kuvaavat maalauksia, ja hän sävelsi sen arkkitehtiystävänsä Viktor Hartmannin muistoksi. Maurice Ravel orkestroi teoksen erittäin taidokkaasti vuonna 1922, pian suomalaisen Leo Funtekin tekemän orkesterisovituksen jälkeen.
(kaikki keskeneräisiä "Boris Godunovia" lukuun ottamatta)
RMS Queen Elizabeth

RMS Queen Elizabeth oli Cunard Steamship Companyn höyrylaiva, joka toimi valtameriliikenteessä linjalaivana useiden vuosikymmenten ajan. Laiva rakennettiin Clyden telakalla Skotlannissa, missä kuningatar Elisabet vuonna 1938 kastoi sen kaimakseen ja laiva liukui Clydejokeen. Laivan neitsytmatka yli Atlantin alkoi 3. maaliskuuta 1940. Se oli aikansa suurin matkustajalaiva aina vuoteen 1996. Valmistuessaan "Queen Elizabeth" oli ensimmäinen niin leveä alus, ettei se mahtunut kulkemaan Panaman kanavasta. 
Sinisen nauhan vauhtikilpailu sai kuitenkin odottaa aikaa parempaa: sota kutsui. Toisen maailmansodan aikana laiva oli joukkojenkuljetusaluksena. Adolf Hitler tarjosi sen upottamisesta rahapalkintoa ja rautaristiä sukellusveneidensä päälliköille. Aluksen matkanopeus 30 solmua oli kuitenkin niin nopea, että Saksan laivaston sukellusveneet jäivät jälkeen. Sodan jälkeen alus kuljetti 2 230 matkustajaa ja 1 200 hengen miehistöä reitillä Southampton – New York.
Laiva ajoi karille Cherbourgin edustalla vuonna 1965. Liikennöinti muuttui myöhemmin kannattamattomaksi, ja Cunard-yhtiö myi aluksen vuonna 1968, kun "Queen Elizabeth 2" valmistui. Alus siirrettiin Floridaan turistinähtävyydeksi, mutta floridalaisyhtiö meni konkurssiin ja alus joutui uudelleen myyntiin. Syyskuussa 1970 kiinalainen laivanvarustaja C. Y. Tung osti sen, ja alus siirrettiin Hongkongiin kunnostettavaksi purjehtivaksi yliopistoksi uudelleennimettynä "Seawise Universityksi". Kesken kunnostustöiden laiva syttyi 9. tammikuuta 1972 tuleen Hongkongin satamassa, paloi vuorokauden ja kaatui kyljelleen jääden makaamaan mustana hylkynä puolittain veden alla.
Arviolta 40–50 % hylystä on jäänyt merenpohjaan. Hylyn jäänteet hautautuivat maa-aineksen alle sataman Konttiterminaali 9 (CT9) rakentamisen yhteydessä 1990-luvun loppupuolella.
Vuonna 1974 "Queen Elizabethin" hylky esiintyi James Bond -elokuvassa "007 ja kultainen ase" MI6:n salaisena tukikohtana.
Saima Harmaja -seura

Saima Harmaja-seura ry on suomalainen kirjallisuusseura. Seura perustettiin marraskuussa 2003 juhlistamaan runoilija Saima Harmajan syntymän 90-vuotisjuhlavuotta. Seuran tavoitteena on tehdä tunnetuksi Harmajan runoutta ja elämänvaiheita; seura haluaa myös lisätä runouden harrastajien määrää ylipäätänsä. Huomattava osa seuran jäsenista asuu runoilijan syntymäkaupungin Helsingin lisäksi Lohjan seudulla, jossa Saima Harmaja vietti kesiään.
Lokakuussa 2006 seuralla oli noin 150 jäsentä. Nykyisin jäsenmäärä on jo kahdensadan paikkeilla.
Wormsin konkordaatti

Wormsin konkordaatti (tai "Pactum Calixtinum") oli paavi Calixtus II:n ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik V:n välinen sopimus, joka solmittiin 23. syyskuuta 1122 Wormsin lähellä.
Lamberto Scannabecchin (myöhemmin paavi Honorius II) ponnistelujen ja Würzburgin kokouksen (1121) jälkeen Calixtus II ja Henrik V päättivät lopettaa investituurariidan. Sopimuksen mukaan keisari takasi lahjomattomat piispojen ja apottien vaalit ja luopui oikeudesta antaa heille kirkollisen vallan tunnusmerkit. Paavi takasi Henrikille oikeuden olla läsnä vaaleissa ja myöntää valituille heidän maallisen valtansa.
PIN-koodi

PIN-koodi () eli tunnusluku on salasanana käytettävä luku, jolla voidaan autentikoitua eli tunnistautua järjestelmään. Se vastaa toiminnaltaan allekirjoitusta, mutta sitä käytetään usein hieman korkeamman turvallisuuden takaamiseksi. PIN-koodi on henkilökohtainen, eikä sitä saa kertoa kenellekään. Se patentoitiin toukokuussa 1966, ja sen keksijä oli James Goodfellow.
PIN-koodin yhteydessä käytetään ID:tä, joka esimerkiksi pankkiautomaateissa ja maksukorttipäätteissä saadaan selville kortin sirusta tai magneettijuovasta. Mikäli järjestelmästä löytyy tieto, että PIN on oikein, annetaan käyttäjälle oikeus käyttää käyttäjätiliin liitettyjä ominaisuuksia (kts. käyttötarkoituksia). 
ISO 9564-1 -standardi määrittää PIN-koodin minimipituudeksi neljä numeroa ja maksimipituudeksi 12 numeroa. Standardin yhteydessä kuitenkin huomautetaan, että koodin ei käytettävyyssyistä tulisi ylittää kuutta numeroa. Yleisimmin koodi on nelinumeroinen.
Käyttötarkoituksia.
Esimerkiksi:
Vaihtaminen.
Matkapuhelimen PIN-koodin voi vaihtaa näppäilemällä numerovalitsinnäyttöön
Yhden yön tarinoita

Yhden yön tarinoita on joulukuussa 2003 ilmestynyt Yön livealbumi, joka julkaistiin "Rakkaus on lumivalkoinen" -levyn juhlapainoksen bonuksena. Se on äänitetty saman vuoden lokakuussa kahdessa Tampere-talon konsertissa, jotka olivat osa samannimistä konserttikiertuetta. Juhlapainoksen ja siihen sisältyvän live-CD:n tarkoituksena oli saada albumi nousemaan vuoden myydyimmäksi kotimaiseksi levyksi, mutta tavoite ei kuitenkaan toteutunut.
Albumilla on vierailijana yhtyeen alkuperäisjäsen Jussi Hakulinen, joka laulaa kuudella kappaleella. Niistä "Vieraskirja" on duetto Olli Lindholmin kanssa. Kappaleessa "Rakkaus on lumivalkoinen" kuullaan myös sen studioversiolla soittavaa jousiorkesteria. Levyn materiaalin äänitti Yön entinen kitaristi Jani Viitanen.
#
#
Worms

Worms on kaupunki Lounais-Saksassa Rheinland-Pfalzin osavaltiossa. Wormsin nimi on kelttiläistä alkuperää: "Borbetomagus" tarkoitti asutusta vesien äärellä. Latinaksi se muuttui muotoon "Wormatia", joka on ollut käytössä 500-luvulta asti.
Nykyään Worms on teollisuustoiminnan keskus ja kuuluisa paikallisista "Liebfraumlich"-viineistään. Kaupungissa on myös kemian- ja metalliteollisuutta. Vuoden 2013 lopussa Wormsissa oli noin 80 296 asukasta.
Worms väittää olevansa paikka, johon Saksan kansalliseepos Nibelungein laulu ("Nibelungenlied") sijoittuu – samaa tosin väittää moni muukin kaupunki. Kaupunkiin avattiin multimediaa käyttävä Nibelungen-museo vuonna 2001 ja vuosittainen festivaali pyrkii tavoittamaan eepoksen ilmapiirin.
Historia.
Worms on ollut olemassa viimeistään 300-luvulla, ja siellä on sijainnut piispanistuin vuonna 614. Kaupunki kukoisti erityisesti sydänkeskiajalla.
Worms on kenties kuuluisin tuomiokirkostaan, joka on parasta romaanista arkkitehtuuria Saksassa. Tuomiokirkosta on jäljellä joitain osia aikaisemmasta romaanisesta tyylistä 900-luvulta, mutta suurin osa kirkosta on 1000- ja 1100-luvuilta ja edustaa goottilaista arkkitehtuuria.
Kaupungissa on myös neljä muuta romaanisen tyylin kirkkoa sekä vanhan kaupungin romaaninen linnoitus. Romaanisen arkkitehtuurin saralla Worms on Saksan toiseksi merkittävin kaupunki Kölnin jälkeen.
Kaupunki sai laajoja oikeuksia keisari Henrik III:lta vuonna 1074, ja kaupungista tuli myöhemmin valtakunnankaupunki ("Reichsstadt"), joka oli vastuussa vain itse keisarille. Tämän vuoksi kaupunki on toiminut näyttämönä monelle merkittävälle tapahtumalle Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa
Worms oli aikaisemmin juutalaisuuden keskus. 1000-luvulta peräisin oleva hautausmaa on Euroopan vanhimpia ja kaupunkiin rakennettiin synagoga vuonna 1034. Suurin osa juutalaisesta kaupunginosasta ja juutalainen yhteisö tuhoutui kristalliyönä 1938, mutta 1970- ja 1980-luvun restaurointien jälkeen monet rakennukset ovat lähes alkuperäisessä muodossaan.
Kaupunki on historiansa aikana tuhoutunut lähes täysin kahdesti. Vuonna 1689 ranskalaiset joukot valtasivat kaupungin yhdeksänvuotisessa sodassa ja tuhosivat sen lähes maan tasolle (Worms oli Ranskan hallussa taas 1789–1816). Myös toisessa maailmansodassa kaupunkia pommitettiin ankarasti.
Clydebank

Clydebank () on Länsi-Skotlannissa sijaitseva kaupunki lähellä Glasgow'ta. Clydebank sijaitsee Clydejoen pohjoisrannalla West Dunbartonshiren kreivikunnassa, Glasgow'sta länteen. Clydebankin asukasluku on noin 46 000 ja muodostaa siten lähes puolet kreivikunnan asukasmäärästä. Vaikka Clydebank on Glasgow'n rajojen ulkopuolella, se on osa Glasgow'n taajamaa.
Clydebank oli alun perin telakkakaupunki ja siellä rakennettiin useita suuria laivoja, esimerkiksi Queen Elizabeth II, aikanaan yksi maailman suurimmista risteilylaivoista. Clydebankissa ei enää juurikaan ole telakkateollisuutta. Kaupungin kuuluisin vientituote on nykyään "Auchentoshan"-mallasviski.
Mallasviski

Mallasviski on viski, joka tehdään kokonaan ohramaltaasta. Sanalla mallasviski viitataan yleensä "single malt" -viskiin, joka sekoitetaan yhden tislaamon eri mallastisleistä. Mallasviskiä valmistetaan pääasiassa Skotlannissa, mutta myös muissa maissa, kuten Irlannissa, Japanissa ja Kanadassa.
Skottilainen mallasviski tislataan yleensä kahteen kertaan, irlantilainen taas kolmesti. Viskin vähimmäisvarastointiaika tynnyrissä on kolme vuotta, mutta yleensä myynnissä olevat pullotukset on tehty 8–15 vuotta vanhennetuista viskeistä. Alueelliset erot ja vaihtelevat valmistustavat tekevät single malt -viskeistä erittäin yksilöllisiä ja aromikkaita, ja ne ovatkin alan harrastajien suosiossa. Single malt -viskit ovat tyypillisesti blended-viskejä kalliimpia, ja niitä myydään vähemmän. Tislaamojen mallasviskejä myös sekoitetaan; tällöin puhutaan "blended malt" -viskeistä. Single malt -viskin alalaji "single cask" sisältää sekoittamatonta, yhdestä tynnyristä peräisin olevaa mallasviskiä.