tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pellon vaakuna

Pellon vaakuna on Pellon kunnan tunnus. Vaakunan aihe kuvaa luontoa napapiirin pohjoispuolella, ja siinä olevien tähtien lukumäärä viittaa Pierre Louis Moreau de Maupertuis'n retkikunnan tekemiin kolmiomittauksiin 1736–1737, joista pohjoisimmat suoritettiin tulevan Pellon kunnan alueella Kittisvaaralla.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä kolmoisvuori ja sen yläpuolella kolme kuusisakaraista tähteä asetettuina 1+2; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Pellon kunnanvaltuusto hyväksyi sen 17. maaliskuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 30. toukokuuta samana vuonna.
Risto Valjakka

Risto Mikael Juha Valjakka (8. helmikuuta 1933 Helsinki – 17. helmikuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen biologi ja opettaja.
Valjakka valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1951. Hän opiskeli eläintiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1956. Hänen opettajanuransa alkoi Helsingin yhteislyseossa, kunnes hän palasi 1960 Norssiin biologian ja maantiedon opettajaksi. Hän työskenteli siellä, kunnes jäi eläkkeelle 1992. Norssin rehtorina hän oli 1971–1975.
Valjakan kirjallinen tuotanto oli laaja. Hän toimitti Otavan Ison tietosanakirjan biologiaa käsitteleviä artikkeleita 1962–1965 ja oli laatimassa useita oppikirjoja sekä lintutieteellisiä teoksia. Valjakka veti opiskelijoiden kesäkursseja Lammin biologisella asemalla 1963–1968. Vuosina 1979–2003 hän toimi Ylioppilastutkintolautakunnan biologian jaoksen sensorina. 
Valjakka oli innokas lintuharrastaja ja luonnonsuojelija. Hän liittyi Suomen luonnonsuojeluyhdistykseen jo vuonna 1947.
Risto Valjakan puoliso vuodesta 1960 oli oopperalaulaja Taru Valjakka.
Pelkosenniemen vaakuna

Pelkosenniemen vaakuna on Pelkosenniemen kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa Pelkosenniemen alueella sijaitsevaan Pyhätunturiin.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä sininen naularisti ja sen alapuolella sini-hopeakatkoinen kolmoisvuori”. Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Pelkosenniemen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. tammikuuta 1960. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 24. maaliskuuta samana vuonna.
Anna Ustinova

Anna Ustinova (s. 8. joulukuuta 1985) on kazakstanilainen yleisurheilija, joka kilpailee korkeushypyssä. 
Ustinova osallistui vuonna 2004 alle 20-vuotiaiden MM-kisoihin, joissa hän sijoittui seitsemänneksi. Hän oli seitsemäs myös vuoden 2005 universiadeissa, joissa hän hyppäsi 180 senttimetriä. Ustinova sai ensimmäisen arvokisamitalinsa vuonna 2005, kun hän voitti pronssia Aasian-mestaruuskilpailuista tuloksellaan 184. Vuonna 2007 hän voitti hopeaa Bangkokin universiadeista ja pronssia Aasian-mestaruuskilpailuista. Ustinova osallistui samana vuonna myös MM-kisoihin, mutta ei päässyt finaaliin. Hän voitti vuonna 2010 hopeaa sisäratojen Aasian-mestaruuskilpailuista tuloksellaan 186 ja myöhemmin samana vuonna pronssia Aasian kisoista yhdessä kiinalaisen Zheng Xinjuanin kanssa hypättyään 190 senttimetriä.
Italialainen yhtye port-royal julkaisi vuonna 2009 ilmestyneellä levyllään Dying In Time kappaleen "Anna Ustinova".
Lähteet.
Roman Polák

Roman Polák (s. 28. huhtikuuta 1986 Ostrava, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen uransa lopettanut jääkiekkopuolustaja.
Ura.
Polák on HC Ostravan kasvatti, joka muutti nimensä myöhemmin HC Vítkoviceksi. Hän pelasi seurassa neljä kautta ennen siirtymistään Pohjois-Amerikan WHL-juniorisarjan Kootenay Iceen. St. Louis Blues varasi Polákin kuudennella kierroksella 180. pelaajana vuoden .
Kesäkuussa 2011 Polák teki St. Louis Bluesin kanssa viisivuotisen, arvoltaan 13,75 miljoonan dollarin sopimuksen. Sopimuksen caphit on 2,75 miljoonaa.
Helmikuussa 2016 Polak siirtyi Torontosta San Joseen seurakaverinsa Nick Spalingin kanssa. Vastineena Sharks antoi kaupassa Raffi Torresin ja toisen kierroksen varausvuoronsa vuosien 2017 ja 2018 varaustilaisuuksiin.
The Best of the Manhattan Transfer

The Best of the Manhattan Transfer on Manhattan Transfer lauluyhtyeen kokoelma-albumi vuodelta 1981. Sen on kustantanut Atlantic -levy-yhtiö ja se sisältää yhtyeen tuotantoa vuosilta 1975-1981.
Kappaleet.
1. Tuxedo Junction – 2:44
 (Buddy Feyne, William Johnson, Julian Dash &amp; Erskine Hawkins)
 Tuottaja: Tim Hauser
 Apulaistuottaja: Janis Siegel
 1978 Atlantic Recording Corporation
2. Boy from New York City – 3:40
 (Säv. &amp; san. John Taylor &amp; George Davis)
 Tuottaja: Jay Graydon / Garden Rake Music
 1981 Atlantic Recording Corporation
3. a. Twilight Zone / b. Twilight Tone – 3:55
 (Bernard Hermann) / (Säv. Alan Paul &amp; Jay Graydon, san. Alan Paul)
 Tuottaja Jay Graydon
 1979 Atlantic Recording Corporation
4. Body and Soul – 4:25
 (Edward Heyman, John Green, Robert Sour &amp; Frank Eyton)
 Tuottaja: Jay Graydon
 1979 Atlantic Recording Corporation
5. Chanson d'Amour – 2:55
 (Wayne Shanklin)
 Tuottaja: Richard Perry
 1976 Atlantic Recording Corporation
6. Four Brothers – 3:47
 (Jimmy Giuffre &amp; Jon Hendricks)
 Tuottaja: Tim Hauser
 Apulaistuottaja, laulusovittaja: Janis Siegel
 1978 Atlantic Recording Corporation
1. Birdland – 6:00
 (Zawinul &amp; Jon Hendricks)
 Tuottaja: Jay Graydon
 1979 Atlantic Recording Corporation
2. Gloria – 2:57
 (Esther Navarro)
 Tuottajat: Ahmet Ertegun &amp; Tim Hauser
 1975 Atlantic Recording Corporation
3. Trickle, Trickle – 2:18
 (Clarence Bassett)
 Tuottaja: Jay Graydon
 1979 Atlantic Recording Corporation
4. Operator – 3:09
 (William Spivery)
 Tuottajat: Ahmet Ertegun &amp; Tim Hauser
 1975 Atlantic Recording Corporation
5. Java Jive – 2:44
 (Milton Drake &amp; Ben Oakland)
 Tuottajat: Ahmet Ertegun &amp; Tim Hauser
 1975 Atlantic Recording Corporation
6. A Nightingale Sang in Berkeley Square – 3:46
 (Säv. &amp; san. Eric Maschwitz &amp; Manning Sherwin)
 Tuottaja: Jay Graydon / Garden Rake Music
 1981 Atlantic Recording Corporation
7. On a Little Street in Singapore – 3:15
 (Peter de Rose / Billy Hill)
 Tuottaja: Tim Hauser
 1978 Atlantic Recording Corporation
Tuotanto.
C-kasettia on valmistanut Länsi-Saksassa WEA Musik GmbH / Record Service GmbH, Alsdorf, jotka ovat Warner Communicationsiin kuuluvia yhtiöitä. Levyllä on ollut jakelijat Belgiassa (WEA Records S.A. / N.V.), Länsi-Saksassa (WEA Musik GmbH), Englannissa (WEA Records Ltd.), Ranskassa (WEA / Filipacchi Music, Paris), Italiassa (WEA Italiana S.P.A.), Alankomaissa (WEA Records B.V.), Itävallassa (WEA Music Ges. m.b.H.) ja Ruotsissa (WEA Metronome Records AB).
Timofei Mozgov

Timofei Pavlovitš Mozgov (, s. 16. heinäkuuta 1986 Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen koripalloilija, joka edustaa NBA-joukkue Orlando Magiciä.
Ura.
Mozgov aloitti uransa toisella sarjatasolla pelanneessa LenVo Pietarissa kaudella 2004–2005. Hän edusti seuraa helmikuuhun 2006 saakka, jolloin hän siirtyi TsSK VVS Samara 2:een, joka pelasi myös toisella sarjatasolla. Mozgov teki Samarassa 4,8 pistettä ottelua kohden ja siirtyi kauden päätyttyä pääsarjatasolla pelanneeseen Himkiin. Kausi 2009–2010 oli Mozgovin viimeinen Himkissä. Hän teki 16:ssa Euroliiga-ottelussa keskimäärin 6,0 pistettä ottelua kohden. Heinäkuussa 2010 Mozgov teki New York Knicksin kanssa kolmivuotisen sopimuksen. Hän ei kuitenkaan edustanut seuraa koko kautta, vaan siirtyi helmikuussa Denver Nuggetsiin. Hän edusti loppukauden Denveriä, mutta siirtyi kesällä 2011 takaisin Himkiin NBA:n työsulun ajaksi.
Vuonna 2016 Mozgov voitti Cleveland Cavaliersissa NBA:n mestaruuden. Tämän jälkeen hän on pelannut Los Angeles Lakersissa, Brooklyn Netsissä sekä kesästä 2018 alkaen Orlando Magicissä.
Renata Lamanda

Renata Lamanda on mezzosopraano. Hän on kotoisin Perugiasta, valmistui sen konservatoriosta ja debytoi "Carmenissa" Rooman Teatro Brancacciossa. Hän on päässyt myös esiintymään esimerkiksi La Scalaan ("Tulienkeli") ja Puccini-festivaaleille ("Madama Butterfly"). Kapellimestareita, joiden kanssa Lamanda on työskennellyt, ovat olleet muiden muassa Bruno Bartoletti, Alain Lombard, Daniel Oren, Evelino Pidò, Marcello Rota, Nello Santi ja Alberto Veronesi. Lamanda lauloi Plácido Domingon ja Daniela Dessìn kanssa Veronesin johtamalla "I Medicin" levytyksellä Deutsche Grammophon -levymerkillä.
Mainittujen oopperoiden lisäksi Lamandan ohjelmistoon ovat lukeutuneet "Rigoletto", "Simon Boccanegra", "Werther", "La traviata", "Tapaus Makropoulos", "Suor Angelica", "La mort de Cléopâtre", "Aida", "Trouble in Tahiti", "Norma", "Hoffmannin kertomukset" ja "La clemenza di Tito".
Mo Chhu

Mo Chhu on suuri joki Bhutanissa. Se saa alkunsa läheltä Tiibetin rajaa Gasan piirikunnasta. Maan keskiosassa siihen yhtyvät Pho Chhu lähellä Punakhaa ja Tang Chhu 20 km alempana. Jokeen yhtyy myös useita pienempiä jokia ja vuoristopuroja. Joki ylittää Bhutanin ja Intian Assamin osavaltion välisen rajan lähellä Kalikholan pikkukaupunkia. Intiassa jokea kutsutaan nimellä Sankosh, ja se laskee Brahmaputraan. Mo Chhun pääuoman valuma-alue kattaa kaikkiaan 9 600 neliökilometriä.
Virtsatieinfektio

Virtsatieinfektiossa (VTI) virtsateissä tapahtuu bakteerien lisääntymistä. Yleisin virtsatieinfektioiden aiheuttaja on "Escherichia coli" -bakteeri. Virtsatieinfektio johtaa tulehdukseen virtsateissä, tyypillisesti virtsaputkentulehdukseen eli uretriittiin sekä virtsarakontulehdukseen eli kystiittiin – näitä kahta voidaan nimittää yhdessä uretrokystiitiksi (tai Käypä hoito -suosituksen mukaan kystiitiksi). Bakteerien levitessä ylemmäs virtsateissä voi seurauksena olla munuaistulehdus eli pyelonefriitti.
Miehillä virtsatieinfektioon voi liittyä myös eturauhastulehdus eli prostatiitti.
Epidemiologiaa.
Alle yksivuotiailla virtsatieinfektioiden ilmaantuvuus on 7 : 1 000, eikä suurta eroa poikien ja tyttöjen välillä ole. Yksivuotiaasta ylöspäin virtsatieinfektioiden ilmaantuminen vähenee iän myötä pojilla voimakkaasti ja tytöillä vähemmän.
Imeväisiän jälkeen virtsatieinfektiot ovat naisilla huomattavasti yleisempiä kuin miehillä.
Virtsatieinfektiolle altistavat heikentynyt limakalvopuolustus (esimerkiksi vaihdevuosien jälkeen), yhdyntä ja virtsanjohdinten toiminnan häiriöt. Virtsateihin kohdistunut toimenpide tai katetrointi lisää VTI:n riskiä ja selittää usein miehen virtsatieinfektion. Virtsarakon epätäydellinen tyhjeneminen on merkittävä VTI:n riskitekijä.
Oireet.
Dysuria eli virtsatessa tuntuva kipu tai kirvely on virtsaputken infektiosta kertova oire. Virtsarakontulehdukseen liittyy pakottava ja tiheästi esiintyvä virtsaamistarve.
Pyelonefriitissä ei välttämättä ole virtsaamisoireita, mutta voi esiintyä kuumetta ja kipua kyljessä tai selässä.
Imeväisikäisillä virtsatieinfektio ei välttämättä aiheuta paikallisia oireita.
Hoito.
Käypä hoito -suosituksen mukaan naisen "komplisoitumaton" virtsarakontulehdus voidaan todeta oireiden perusteella. Muunlaista tulehdusta epäiltäessä tutkitaan virtsanäyte, ja siitä tehdään bakteeriviljely. Virtsatieinfektiota hoidetaan mikrobilääkkeellä. Mikäli VTI-potilaalla on katetri, se tulisi vaihtaa tai mahdollisuuksien mukaan poistaa.
Karpalomehua on perinteisesti käytetty virtsatieinfektion ehkäisyyn ja hoitoon. Käyttöä on tutkittu vuonna 2012 julkaistujen tietojen mukaan esimerkiksi Oulun yliopistossa. Puolukka-karpalomehun käyttö antibiootin ohella on vähentänyt virtsatietulehduksen uusimista lapsilla jopa 40 prosenttia.
Ehkäisy.
Virtsatieinfektioita voidaan ehkäistä hyvällä alapään hygienialla. Saippua alapään pesuaineena aiheuttaa kuitenkin ihoärsytystä ja siten infektioiden lisääntymistä molemmilla sukupuolilla. Sukuelinten pesu juoksevalla vedellä ja suihkulla ilman saippuaa on järkevä ratkaisu.. Virtsatieinfektioille voi altistua huonojen WC-tottumusten seurauksena. Naisilla tämä tarkoittaa mm. pyyhkimistä takaa eteenpäin. Tällöin ulosteperäiset bakteerit pääsevät nousemaan virtsaputkeen.
Alberts Zvejnieks

Alberts Zvejnieks (28. joulukuuta 1902 Daugavpils – 30. marraskuuta 1987 Riika) oli latvialainen painija. Hän edusti seuratasolla 2. Rīgas Atlētu klubs -seuraa. Zvejnieks kilpaili kreikkalais-roomalaisella tyylillä ja osallistui olympialaisiin vuosina 1928 ja 1936. 
Zvejnieks sijoittui raskaassa sarjassa jaetulle yhdeksännelle tilalle Amsterdamin olympialaisissa 1928 ja oli myös maansa lipunkantaja samojen kisojen avajaisissa. Hän voitti pronssia EM-kisoissa vuosina 1934 ja 1935. Zvejnieks osallistui olympialaisiin toista kertaa Berliinissä 1936, jolloin hän putosi kolmannella kierroksella.
Zvejnieks voitti urallaan yhteensä kuusi maansa mestaruutta vuosina 1926–1933.
Lähteet.
Beat Furrer

Beat Furrer (s. 6. joulukuuta 1954) on sveitsiläissyntyinen säveltäjä. Hän opiskeli Schaffhausenin musiikkikoulussa pääsoittimenaan pianoa. Vuonna 1975 hän muutti Wieniin, jossa suoritti opintoja sävellyksessä Roman Haubenstock-Ramatin ja orkesterinjohdossa Otmar Suitnerin johdolla. Furrer oli yksi Klangforum Wien -soitinkokoonpanon perustajista vuonna 1985 ja on työskennellyt siinä sekä kapellimestarina että taiteellisena johtajana. Vuodesta 1992 Furrer on toiminut sävellyksen professorina Grazissa. Hänellä on Itävallan kansalaisuus.
Furrer on säveltänyt oopperat "Die Blinden" (1989) ja "Narcissus" (1994). Hänen muuhun tuotantoonsa kuuluu muun muassa "Nuun" kahdelle pianolle ja yhtyeelle (1996). Venetsian biennaalissa 2006 säveltäjä palkittiin Kultaisella leijonalla lokakuussa 2005 kantaesitetystä musiikkiteatteriteoksesta "Fama".
Manas (joki)

Manas on Bhutanissa ja Intiassa virtaava joki. Se saa alkunsa Arunachal Pradeshin osavaltiosta Intiasta ja virtaa Bhutanin puolelle. Yläjuoksulla joen nimi on Drangme Chhu. Se virtaa Bhutanin puolella 272 kilometrin matkan, ja siihen yhtyy siellä kolme muuta jokea. Se virtaa Intian Assamissa vielä 104 kilometriä ennen yhtymistään Brahmaputraan. Manasin vesistön jokien yhteispituus on 3 200 km, ja se on Bhutanin suurin vesistö. Joen valuma-alue on yhteensä 41 350 neliökilometriä. Manasin kansallispuisto sijaitsee sen varrella Intian puolella. Puisto on Unescon maailmanperintökohde.
Raussila

 
Raussila on Kouvolan kylä entisen Elimäen kunnan alueella. Se on yksi Kouvolan eteläisimpiä kyliä.
Raussilassa toimii muun muassa Kuntoutumiskoti Raussilan Risteys Oy, Tilatuote Kujala Oy ja Moottorikelkkakerho Lumikissat ry. Raussilan postinumeroalueen (47150 Raussila) väkiluku oli 144 vuonna 2020.
Raussilassa on ollut ennen kauppa, pankki, posti ja koulu. Koululla (nyk. kylätalo) järjestetään vieläkin toimintaa. Kylätaloa on myös remontoitu. 
Raussilasta on 13 kilometriä Elimäen kirkonkylälle ja 9 kilometriä Ruotsinkylään.
Historiaa.
Raussilan kylän tonttimaat ovat sijainneet Elimäen itäosassa, Tallusjoen varressa, peltojen ympäröimillä kumpareilla. Vanhimman, alkuperäisen tonttimaan sijaintia ei voida varmuudella paikantaa historiallisen lähdemateriaalin avulla.
Varhaisin maininta Raussilan kylästä on vuodelta 1460, jolloin Elimäen ”kalakäräjillä” määritettiin rajat Raussilan kylän ja Antti Kirvesmiehen välille. Raussilassa oli jo vuonna 1539 16 taloa, ja taloluku kasvoi 22:n 1500-luvun loppuun mennessä. Kylä oli Rahikkalan jälkeen Elimäen toiseksi suurin kylä.
Vanhan kylän alue on edelleen rakennettu ja asuttu. Kylätonteilla on maatilojen talouskeskuksia asuin- ja piharakennuksineen. Rakennuskanta on väljästi sijoittunutta, joten rakennusten välissä ja piha-alueilla on saattanut säilyä myös aikaisempien asutusvaiheiden jäännöksiä.
Raussilasta paloi vuonna 2010 seuratalo. 2011 paloi koulun ulkorakennus jossa oli mm. teknisentyön luokat.
Salvatore Sciarrino

Salvatore Sciarrino (s. 4. huhtikuuta 1947 Palermo) on italialainen säveltäjä ja yksi eurooppalaisen avantgardemusiikin johtavista nimistä. Hän oli lapsena kiinnostunut kuvataiteista ja aloitti musiikin opiskelun itsenäisesti vuonna 1959. Häneen vaikutti merkittävästi Luigi Nonon tuotanto. Sciarrino on opettanut muun muassa konservatorioissa Milanossa (1974–1983), Perugiassa (1983–1987) ja Firenzessä (1987–1996). Hänen diskografiansa käsittää noin 80 levyä.
Sciarrinon tuotantoon kuuluu muun muassa kamarimusiikkiteoksia, viisi pianosonaattia ja näyttämömusiikkia/oopperoita.
Macchi MC.205

Macchi MC.205 "Veltro" (suom. "vinttikoira") on toisen maailmansodan aikainen italialainen hävittäjälentokone. Sitä käytti Regia Aeronautica. Sitä pidetään yhtenä parhaista Italian ilmavoimien koneista toisessa maailmansodassa. Kone otettiin kuitenkin käyttöön hyvin myöhään, ja se oli vaikeasti valmistettava. Italian menestynein ässä Adriano Visconti saavutti sillä 11 voittoa kaikkiaan 26 ilmavoitostaan. Eniten pudotuksia "Veltrolla" sai Luigi Gorrini, joka ampui alas 14 viholliskonetta ja vaurioitti kuutta. Koneita rakennettiin kaikkiaan 262 kappaletta.
Kiintoisana yksityiskohtana koneen suunnittelussa oli se, että vasen siipi oli 20 cm pitempi kuin oikea, ja sillä kumottiin moottorin kiertovaikutus oikealle. Lisäksi tämä konetyyppi kykeni saavuttamaan huomattavan suuren lakikorkeuden, mikä oli jopa 16 370 m (37 090 jalkaa). Se oli suurempi kuin esimerkiksi Supermarine Spitfiren ja Lockheed P-38 Lightningin tiedusteluversioilla.
Balanopaceae

Balanopaceae on pieni koppisiemenisten kasvien heimo, jolla ei ole suomenkielistä nimeä. Siihen kuuluu yksi ainoa suku "Balanops", jossa on muutama ainavihanta puu- ja pensaslaji Tyynenmeren lounaisosissa, Australian Queenslandissa, Uudessa-Kaledoniassa ja Fidžisaarilla. 
Tuntomerkit.
"Balanops"-lajien lehtiasento on kierteinen tai näennäisesti säteittäinen. Kasvit ovat joko hede- tai emikasveja (kaksikotisuus). Hedekukat kasvavat norkkomaisissa kukinnoissa, emikukat yksittäin. Edellisissä on yksi suomumainen tukilehti ja tavallisesti 5–6 hedettä (vaihteluväli kokonaisuudessaan 2–12), jälkimmäisissä useita suojussuomuja ja kaksi tai kolme erillistä emilehteä. Hedelmä on terhoa muistuttava luumarja, ja siinä on yksi tai kaksi siementä.
Systemaattinen asema.
"Balanops"-suvussa on yhdeksän lajia. Sitä on pidetty hyvin erillisenä ja sen on useimmiten ajateltu olevan kaukaista sukua pyökkikasveille, mihin kukan (ja hedelmän) pintapuolinen rakenne viittaa. Nykyiset systematiikan menetelmät ovat kuitenkin osoittaneet sen kuuluvan toiseen yhteyteen, ja se on saanut paikkansa omana heimonaan Malpighiales-lahkosta.
Walter Kogler

Walter Kogler (s. 12. joulukuuta 1967) on itävaltalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskuspuolustaja. 
Ura pelaajana.
Kogler aloitti ammattilaisuransa SK Sturm Grazissa 1987 hankittuaan juniorioppeja Wolfsberger AC:ssa. Kogler vakiinnutti paikkansa Sturm Grazin pelaavassa kokoonpanossa kaudella 1990–1991, ja hyvät näytöt poikivat 1992 siirron suurseura FK Austria Wieniin. Hän voitti debyyttikaudellaan Itävallan Bundesliigan mestaruuden ja keväällä 1994 Itävallan cupin mestaruuden. Kaikkiaan Kogler pelasi Austria Wienissä neljän kauden aikana 137 ottelua.
Kesällä 1996 puolustajan ura jatkui SV Austria Salzburgissa, jossa hän voitti toisen mestaruutensa 1997. Peliaikaa ei kuitenkaan mestaruuskauden jälkeen tullut entiseen malliin ja 1998 hän siirtyi Ranskaan AS Cannesiin. Ranskalaisseurassa hän pelasi vain 11 ottelua ja palasi seuraavana vuonna takaisin kotimaahansa. Lyhyen LASK Linz -visiittinsä jälkeen Kogler siirtyi FC Tirol Innsbruckiin, jossa voitti kolme perättäistä mestaruutta 2000–2002. Hän lopetti pelaajauransa FC Kärntenissä 2004.
Maajoukkuetasolla Kogler edusti Itävaltaa 28 maaottelussa vuosina 1991–2001. Hän oli mukana MM-joukkueessa 1998.
Ura valmentajana.
Pelaajauransa jälkeen Kogler toimi FC Kärntenin organisaatiossa juniorivalmentajana 2004–2005, kunnes palasi kasvattajaseuraansa Wolfsberger AC:hen. Joulukuussa 2007 hänestä tuli DSV Leobenin päävalmentaja. Hyvästä menestyksestä huolimatta Kogler jätti seuran toukokuussa 2008 ja siirtyi FC Wacker Innsbruckin päävalmentajaksi. 
Kogler luotsasi Bundesliigasta pudonneen Wacker Innsbruckin debyyttikaudellaan 2008/09 Erste Ligassa toiseksi, mutta nousu takaisin liigaan jäi haaveeksi. Seuraavalla kaudella tuli kuitenkin Erste Ligan voitto ja seura pääsi takaisin liigaan. Koglerin johdolla Wacker säilyi Bundesliigassa ja sijoittui parhaimmillaan kuudenneksi. Kausi 2012/13 sujui kuitenkin surkeasti ja liigajumboksi juuttunut seura erotti Koglerin lokakuussa 2012. 
Kesäkuussa 2013 Koglerista tuli Saksan 3. Ligassa pelaavan FC Rot-Weiß Erfurtin päävalmentaja. Koglerin johdolla seura sijoittui kaudella 2013/14 sarjan keskikastiin. Huonot esitykset johtivat potkuihin maaliskuussa 2015.
William Louis Abbott

William Louis Abbott (23. helmikuuta 1860 Philadelphia, Pennsylvania – 2. huhtikuuta 1936 Elk River, Maryland) oli yhdysvaltalainen lääketieteen tohtori, tutkimusmatkailija ja lintutieteilijä.
Abbott opiskeli taiteita Pennsylvanian yliopistossa ennen kuin paneutui lääketieteeseen. Hän teki gradunsa Pennsylvanian yliopistossa ja jatkoi opintojaan Englannissa suorittaen lisensiaatin tutkinnot Royal College of Physicians'issa ja Royal College of Surgeons'issa. Vuonna 1886 hän sai huomattavan suuren perinnön, lopetti lääkärin praktiikkansa ja keskittyi tutkimusretkiin ja keräilyyn.
Vuosien 1880 ja 1923 välillä Abbott teki kaikkiaan kolmattakymmentä matkaa eri puolille maapalloa ja keräsi mittavan määrän eliönäytteitä ja kansatieteellistä aineistoa. Hän lopetti matkailun ja keskittyi hoitamaan muiden retkikuntien tuomien kokoelmien järjestelyjä ja rahoitusta Smithsonian-instituutissa. Hän testamenttasi kirjansa, kirjoituksensa ja 20 % maatilastaan Smithsonian-instituutille.
Abbottin nimi on annettu monille eläinlajeille. Linnuista joulusaarensuula ("Papasula abbotti"), celebesinvuorikäpinkäinen ("Coracina abbotti") ja oliivitimali ("Malacocincla abbotti") kantavat hänen nimeään.
Tristan Murail

Tristan Murail (s. 1947) on ranskalainen säveltäjä. Muun muassa hänen musiikkiaan kuvaamaan otettiin käsite spektrimusiikki (spektraalinen musiikki).
Murail opiskeli sävellystä Olivier Messiaenin johdolla Pariisin konservatoriossa vuosina 1967–1972. Hän oli jo aiemmin valmistunut oppiarvoilla arabian kielessä ja taloustieteessä. Hän sai Prix de Romen ja vietti kaksi vuotta Italiassa, jossa tapasi Giacinto Scelsin. Murail oli mukana perustamassa Ensemble l'Itinérairea, ja hänen pitkäaikainen yhteytensä IRCAM:iin alkoi vuonna 1980. Nykyisin hän on Columbian yliopiston sävellyksen professori.
Murail'n teosten joukossa ovat "Mémoire/Erosion" (1976), "Ethers" (1978), "Gondwana" (1980), "Désintégrations" (1983), "Time and Again" (1985), "Serendib" (1992), "L’esprit des dunes" (1994) ja "Partage des eaux" (1995). Varhaisessa tuotannossaan Murailia innoittivat muiden muassa taajuusmodulaatiot ja nauhasilmukat. Hänen teoksissaan on hyödynnetty esimerkiksi soittimilla tuotettuja epätavallisia ääniä ja elektroniikkaa. Myöhemmissä teoksissaan 1990-luvulta alkaen hän on käyttänyt keskenään niinkin erilaisia äänen lähteitä kuin mongolialaista kurkkulaulua, tiibetiläisiä perinnesoittimia ja veden virtaamista kiviä vasten.
Edward Adams

Edward Adams (24. helmikuuta 1824 Great Barton, Suffolk – 12. marraskuuta 1856 Sierra Leone) oli englantilainen laivastokirurgi ja luonnontieteilijä.
Adams kiinnostui luonnosta jo lapsena. Hän opiskeli lääketiedettä ja erikoistui kirurgiksi huhtikuussa 1847. Hän toimi muutamia kuukausia laivastokirurgina, kunnes värväytyi James Clark Rossin arktiselle alueelle suuntautuneeseen tutkimusretkikuntaan, joka lähti etsimään kadonnutta Sir John Franklinin retkikuntaa. Adams purjehti kapteeni Birdin laivalla "HMS Investigator", joka lähti toukokuussa 1848, ja palasi tuloksettomalta retkeltä 18 kuukautta myöhemmin.
Tammikuussa 1850 Adams lähti toisen retkikunnan mukana etsimään Franklinia. Laiva oli "HMS Enterprise" ja kapteeni Richard Collinson. He saapuivat Beringinsalmelle elokuussa. Adams laskettiin maihin St. Michaeliin Alaskassa, Yukonin suistoon, missä hän etsi Franklinin retkikunnan mahdollisia eloonjääneitä. Heinäkuussa 1851 hän palasi tyhjin käsin "Enterprise"en, joka purjehti itään kauemmas kuin yksikään toinen laiva sitä ennen, aina Banksinsaarelle ja Victoriansaarelle saakka. Retkikunta palasi Englantiin 1855.
Toukokuussa 1856 Adams purjehti Länsi-Afrikkaan höyrylaiva "Hecla"lla. Hän kuoli siellä pilkkukuumeeseen ja hänet haudattiin Sierra Leoneen.
George Robert Gray nimesi jääkuikan ("Gavia adamsii") ystävänsä Edward Adamsin kunniaksi.
Betahistiini

Betahistiini on sisäkorvaperäisessä huimauksessa ja Ménièren taudin hoidossa käytettävä lääkeaine. Perusrakenteeltaan aine on "2-[2-(methyyliamini)etyyli]pyridiini", ja sitä käytetään betahistiinidihydrokloridi-suolana. Sen rakenne muistuttaa fenyylietyyliamiinia ja histamiinia. Lääkettä nautitaan pelkästään pillereinä.
Betahistiinin kemiallinen kaava on C8H12N2, moolimassa 136.194 g/mol ja CAS-numero 5638-76-6.
Vaikutusmekanismi.
Betahistiinidin vaikutusmekanismia huimauksen hoidossa ei tarkkaan tiedetä. Todennäköisesti vaikutus kuitenkin perustuu sisäkorvan verenkiertoa parantavaan vaikutukseen.
Haittavaikutukset.
Aineen haittavaikutuksina voi olla lievää pahoinvointia, mahavaivoja ja ihon yliherkkyysreaktioita; erityisesti ihottumaa, kutinaa ja urtikariaa voi esiintyä.
Metabolia.
Betahistiinidihydrokloridi metabolisoituu nopeasti maksassa inaktiiviseen päämetaboliittiin, 2-pyridyylietikkahappoon ja dimetyylibetahistiiniin [2-(2-aminoetyylipyridiini)].
Eliminaatio.
Betahistiini erittyy lähes yksinomaan (85–90 %) virtsaan 24 tunnin sisällä. Betahistiini erittyy virtsaan lähes täysin päämetaboliittina. Virtsasta löytyy vain pieniä määriä demetyylibetahistiinidihydrokloridia.
Pokémon HeartGold ja SoulSilver

Pokémon HeartGold ja Pokémon SoulSilver ovat vuonna 2009 Japanissa ja vuonna 2010 muualla Nintendo DS -konsolille julkaistut videopelit. Ne kuuluvat Pokémon-videopelisarjan neljänteen sukupolveen. 
Pelit ovat uusitut versiot vuonna 1999 julkaistuista peleistä "Pokémon Gold" ja "Silver". Ne ovat juoneltaan suurilta osin samanlaiset kuin esikuvansa, mutta ne on teknisesti ja graafisesti päivitetty ja joitakin ominaisuuksia on lisätty. 
Pelit eivät eroa toisistaan paljoakaan. Osaa Pokémoneista ei ole saatavilla toisessa versiossa eikä osaa vastaavasti toisessa (esim. Arbok, Teddiursa, Primeape ja Meowth). 
Juoni.
Peli alkaa Johto-alueelta, jossa pelaajan tulee voittaa kahdeksan salia. Sen jälkeen pitää taistella Pokémon-liigan Elite Fouria vastaan, ja pelaajan on voitettava hallitseva mestari Lance, minkä jälkeen pelihahmo saa professori Elmiltä laivalipun. Laivalla voi mennä Kantoon, jossa on myös kahdeksan salia. Salit suoritettuaan voi mennä Mt. Silver -vuorelle, jonka huipulla on kouluttaja Red. Peli loppuu kun pelaaja voittaa Redin.
Jens Eriksson

Jens Eriksson (s. 4. huhtikuuta 1987) on ruotsalainen maastohiihtäjä, joka edustaa seuratasolla Dala Floda IF -seuraa.
Eriksson kilpaili ensimmäisen kerran maastohiihdon maailmancupissa kaudella 2009–2010 päästen heti ensimmäisessä kilpailussaan, Otepään 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa pisteille, oltuaan 25:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän pääsi ensimmäisen kerran samassa paikassa tammikuussa 2011 oltuaan perinteisen hiihtotavan sprintissä kymmenes. Joulukuussa 2013 Eriksson saavutti neljännen sijan Tour de Skihin kuuluneessa Oberhofin vapaan hiihtotavan sprinttikilpailussa.
Ylipainehappihoito

Ylipainehappihoito ("hyperbaric oxygenation therapy, HBOT") tarkoittaa happihoitoa ilmakehän painetta suuremmalla paineella. Hoitomuodon teoreettinen perusta on tunnettu jo kauan. HBOT:tia alettiin käyttää sukeltajantaudin hoidossa 1920-luvulla, jolloin ensimmäiset heliumkaasuembolian saaneet sukeltajat pystyttiin pelastamaan. Vuodesta 1950 on hoitoa alettu käyttää muissakin sairauksissa kuin sukeltajantaudissa. Koska HBOT kiistattomasti parantaa kudosten hapettumista, ovat sen lääketieteelliset käyttökohteet jatkuvasti lisääntyneet.
Vaikutusmekanismi.
Hoitomuodossa potilas hengittää 100-prosenttista happea painekammiossa, jossa käytetään 140–150 kPa:n (1,4–1,5 barin) ylipainetta. HBOT-hoidolla saadaan veren ja kudosnesteiden happipitoisuus nousemaan 15–20-kertaiseksi. Tällöin sairauksissa, joissa on kyse kudosten hapensaannin häiriöistä, HBOT-hoidolla vaikutetaan itse sairauden syihin. HBOT-hoidolla voidaan
HBOT-hoidon seurauksena on kudoksen hapetuksen parantuminen, erityisesti hapen pääseminen pienimmistä (kapillaari)verisuonista 3–4 kertaa pitemmälle (huonosti hapetettuun) kudokseen kuin normaalitilassa, jolloin happea voidaan saada myös hyvin huonosti verisuonitettuun kudokseen. Happipitoisuuden lisääntyminen aktivoi sidekudosta ja haavan paranemista ja verisuonten uudismuodostus stimuloituu. Monien antibioottien teho paranee, kun kudosten happipitoisuus kohoaa. Myös anaerobiset bakteerit tuhoutuvat (taudinaiheuttajia on usein ongelmahaavoissa). Fagosytoivat solut toimivat paremmin (ja tuhoavat mikrobeja), kun niille on tarjolla riittävästi happea. Näin tulehdusten paikallinen vastustus paranee.
Andy Greene

Andrew "Andy" Greene (s. 30. lokakuuta 1982 Trenton, Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi NHL:ssä 16 kautta enimmäkseen New Jersey Devilsissä. Kauden 2015–2016 alussa hänet valittiin Devilsin kapteeniksi. Helmikuussa 2020 Devils kauppasi Greenen New York Islandersiin vaihdossa David Quennevilleen ja toisen kierroksen varausvuoroon vuoden 2021 varaustilaisuudessa. Tammikuussa 2021 Greene teki jatkosopimuksen Islandersin kanssa. Heinäkuussa 2021 Greene solmi vuoden jatkosopimuksen Islandersin kanssa. Hän päätti uransa kauteen .
Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus

Valkeakosken naiskaartin joukkoteloitus oli Suomen sisällissodassa 1. toukokuuta 1918 toteutettu joukkomurha, jonka kohteena oli Valkeakosken naiskomppanian 15–23-vuotiaita naisia ja tyttöjä..
Valkeakosken naiskomppania.
Valkeakosken naiskomppania oli osa punakaartia, ja suurin osa siihen kuuluneista naisista oli ennen kapinaa ollut töissä Valkeakosken paperitehtaassa. Suurimman osan sodan ajasta komppania piti vartiota, harjoitteli ampumista ja äkseerausta ja voimisteli Tietolan koululla.
Taisteluun lähtö.
Naiskomppania joutui lähtemään tositoimiin huhtikuun lopulla 1918. Komppaniaan kuului noihin aikoihin 36 naista. He saivat tulikasteensa Alvettulan sillan luona käydyssä Alvettulan taistelussa, jossa valkoiset olivat asemissa sillan toisella puolella. Tässä taistelussa komppaniasta ei kaatunut kukaan. Lopulta valkoiset perääntyivät ja joukot etenivät Hauhon kirkonkylään, jossa käydyn Hauhon taistelun jälkeen komppania jatkoi Tuulokseen. Siellä se osallistui Syrjäntaan taisteluihin. Taistelun jälkeisessä kaaoksessa kaartilaiset jäivät saksalaisten vangeiksi 29. huhtikuuta 1918.
Naisten teloitus.
Saksalaiset luovuttivat naiskaartilaiset suomalaiselle valkoisten joukolle, joihin kuului lähinnä Pohjanmaan valkoisia, mutta myös kaksi hauholaista suojeluskuntalaista. Samassa vankijoukossa oli myös punaisia miehiä. Vankeja lähdettiin kuljettamaan jalkapatikassa Luopioisten suuntaan. Yöksi heidät laitettiin Hauhon Mustilaan, Suomaan talon latoon (Suomaan talo sijaitsi Tuuloksen Juttilan kylässä, Luopioisten tien varrella). Siellä heitä pidettiin vartioituna yön yli. Vapunpäivän aamuna vangit jatkoivat matkaa pohjoiseen. Miesvangit jatkoivat matkaansa kohti Luopioista, kun naiset vietiin Hauhon Mustilan kylään Siikasenkorven suon syrjään kaivamaan oma joukkohautansa. Eräiden tietojen mukaan hauta oli jo valmiiksi kaivettu. Naiset ja tytöt käskettiin haudan yli pannuille lankuille ja ammuttiin viisi kerrallaan.
Punaisten naisten teloitukset kansalaissodassa olivat yleisesti melko tarkoituksella valittu linja. "Aamulehti" vaati huhtikuussa 1918, että ”puhdistus- ja rankaisutoimet on koko ankaruudessaan kohdistettava naisiin, ja juuri naisiin, sillä muuten ei päästä tämän mätäpaiseen syvimpiin juuriin”. Etelä-Suomessa tapettiin lähes kaikki kiinni saadut punakaartilaiset naiset.
Myöhemmät tapahtumat.
Valkeakosken työväenjärjestöt pystyttivät paikalle 1. toukokuuta 1968 muistomerkin, jonka tekstin mukaan haudassa lepää ”36 valkeakoskelaista 15–23-vuotiasta työläisneitoa””. Tutkimuksellisin keinoin on pystytty selvittämään 24–29 uhrin kohtalo.
Vuonna 2008 kirjailija Anneli Kanto julkaisi kirjan "Veriruusut", joka käsittelee Valkeakosken naiskaartin vaiheita. Seuraavana vuonna kirjasta tehtiin näytelmä, jota on esitetty muun muassa Tampereella ja Valkeakoskella. Keväällä 2018 "Veriruusut" esitettiin KOM-teatterissa sekä syksyllä Jyväskylän Huoneteatterissa.
Juutalaisitalia

Juutalaisitalia (omakielisiä nimityksiä "latino" tai "volgare") on Italian juutalaisten puhumasta italian kielen variantista käytetty nimitys.
Juutalaisitalia muodostui keskiajan alussa keski- ja eteläitalialaisten murteiden pohjalta. Varsinkin Roomassa se säilytti arkaaisia 1200-luvun puhekielen piirteitä. Kielellä on laadittu uskonnollista ja maallista kirjallisuutta lähinnä heprealaista kirjaimistoa käyttäen. Italiassa kirjakielen historia ulottuu keskiajalta 1600-luvulle saakka, Korfun juutalaisyhteisö käytti sitä 1500–1700-luvuilla. 1600-luvulta lähtien Italian juutalaisten puhumista murteista käytettiin nimitystä "italkia".
Nykyään juutalaisitalia on jäänyt lähes kokonaan pois käytöstä ja sen puhujia on enää hyvin vähän. Ethnologuen arvion mukaan kielellä olisi noin 200 puhujaa, joiden lisäksi noin 4 000 henkilöä käyttää joitakin kielen elementtejä satunnaisesti. Kielen puhujat asuvat pääasiassa Roomassa ja muutama saattaa olla vielä jäljellä myös Korfulla.
Juutalaisprovensaali

Juutalaisprovensaali tarkoittaa Etelä-Ranskan juutalaisten puhumaa provensaalin eli oksitaanin muunnosta.
Juutalaisprovensaalin vanhimmat näytteet ovat keskiajalta. Kielellä on laadittu uskonnollista ja maallista kirjallisuutta heprealaista kirjaimistoa käyttäen. Juutalaisprovensaali kukoisti paaville kuuluneessa Venaissinin kreivikunnassa aina Ranskan vallankumoukseen saakka, jolloin sen puhujat alkoivat siirtyä käyttämään ranskan kieltä. Saksalaiset surmasivat kielen puhujia toisessa maailmansodassa. Viimeinen tunnettu juutalaisprovensaalin puhuja Armand Lunel kuoli vuonna 1977.
Juutalaiskreikka

Juutalaiskreikka eli jevani ( tai γεβανικά, "gevaniká") on Kreikan juutalaisten puhumasta kreikan kielen variantista käytetty nimitys.
Juutalaiset ovat käyttäneet kreikkaa jo antiikin aikana lingua francana sekä jokapäiväisen kanssakäymisen ja kulttuurin kielenä. 1400-luvun lopussa monet Kreikan juutalaiset sulautuivat ladinoa puhuneisiin Espanjan juutalaisiin, mutta romaniottien ryhmä käytti kreikkaa puhe- ja osittain myös kirjakielenään aina toiseen maailmansotaan saakka. Heidän puhumassaan kreikassa oli aramealaisia, hepreankielisiä ja 1400-luvulta lähtien myös turkkilaisia vaikutteita. Sen kirjoittamiseen käytettiin heprealaista kirjaimistoa.
Ennen toista maailmansotaa juutalaiskreikkaa puhuttiin Kastorián, Ioánninan ja Chalkídan kaupunkien sekä Korfun ja Zákynthoksen saarten juutalaisyhteisöissä. Kieli säilyi pitkään myös Istanbulin karaiiteilla. Toisen maailmansodan jälkeen holokaustista selvinneet Kreikan juutalaiset siirtyivät puhumaan kreikan yleiskieltä tai uusien kotimaidensa kieliä. Nykyään juutalaiskreikalla on tuskin lainkaan kieltä sujuvasti taitavia puhujia.
Loviisan vaakuna

Loviisan vaakuna on Loviisan kaupungin tunnus. Vaakunan aihe on peräisin sinetistä, joka annettiin 1756 uudelle rajakaupungille. Hamina oli menetetty Venäjälle 1743, ja tapulikaupungin oikeudet siirrettiin Degerbyn-kaupungille, joka nimettiin 1752 uudelleen kuningattaren mukaan Loviisaksi. Pian tämän jälkeen kaupunki sai vaakunansa, jonka aiheessa näkyvät rajalinnoituksen ja merenkulun tunnukset. 
Vaakunan selitys on ”sini-kultakatkoinen kilpi. Sinisessä kentässä kaksi kultaista tykkiä ristikkäin ja kultaisessa kentässä musta ankkuri.” Vaakunan on piirtänyt uudelleen vanhan vaakunan pohjalta Ahti Hammar, ja Loviisan kaupunginvaltuusto hyväksyi sen kokouksissaan 12. syyskuuta 1968 ja 8. tammikuuta 1969. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 18. maaliskuuta 1969.
Loviisan, Liljendalin, Pernajan ja Ruotsinpyhtään vuoden 2010 kuntaliitossopimuksen yhteydessä sovitiin, että syntyvä kaupunki saa nimen Loviisa, mutta että vaakunasta järjestettäisiin suunnittelukilpailu. Kilpailun voitti mukana ollut Loviisan vanha vaakuna.
Paul Brodie

Paul Zion Brodie (11. huhtikuuta 1934 Montréal – 19. marraskuuta 2007 Toronto) oli saksofonisti ja pedagogi, joka ajoi Kanadassa klassisen saksofonin asiaa. Hän esitti ja levytti sekä alkuperäisiä että transkriptoituja teoksia eri aikakausilta käyttäen soittiminaan altto-, sopraano- ja sopraninosaksofoneja. Hänestä tehtiin vuonna 1994 Kanadan ritarikunnan upseeri. Brodien oppilaisiin lukeutuivat Robert Bauer, Jean-Guy Brault, Bob Brough, Karin Goldberg, Glen Montgomery, Ramon Ricker, Bill Smith, Michael Stuart ja John Tank.
Brodie opiskeli high school -aikoinaan klarinetinsoittoa. Vuosina 1953–1958 hän sai saksofoninsoiton opetusta Larry Tealilta Ann Arborissa; hän sai Michiganissa sekä musiikin kandidaatin että maisterin arvot. Vuonna 1959 häntä opetti Pariisissa Marcel Mule.
Brodie toimi itse opettajana Royal Conservatory of Musicissa (1959–1960), Toronton yliopistossa (1968–1973) ja Yorkin yliopistossa (vuodesta 1982). Hän myös perusti vuonna 1961 Torontoon oman oppilaitoksensa, Brodie School of Music and Modern Dancen, ja johti sitä, kunnes sen toiminta lopetettiin vuonna 1979. Vuonna 1969 Brodie perusti Eugene Rousseaun kanssa Chicagossa Maailman saksofonikongressin, joka järjestetään kolmen vuoden välein. Hän toimi vuonna 1972 järjestetyn kongressin isäntänä.
Vuodesta 1972 Brodie soitti omassa saksofonikvartetissaan, joka muun muassa edusti Kanadaa Maailman saksofonikongressissa Lontoossa 1976. Vuonna 1979 kvartetti lakkautettiin Brodien keskittyessä entistä enemmän solistiseen uraansa. Hän esiintyi muun muassa Halifaxin ja Toronton sinfoniaorkesterien kanssa. Hän kiersi Kanadassa, Yhdysvalloissa, Meksikossa, Euroopassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Kaakkois-Aasiassa ja Kiinassa. Hän sai muiden muassa Keith Bissellin, Richard Henningerin, Lothar Kleinin, William McCauleyn, Oskar Morawetzin ja Tibor Polgarin säveltämään teoksia saksofonille.
Brodien soittoa kuullaan elokuvan "Taivas saa odottaa" (1978) soundtrackilla. Brodie kuoli 73-vuotiaana sydänleikkauksessa Sunnybrookin sairaalassa.
Leeni Tiirakari

Leeni Marketta Tiirakari (o.s. Aartelo, 15. lokakuuta 1946 Rauma – 17. tammikuuta 2023 Somero) oli suomalainen opettaja ja tietokirjailija. Tiirakari valmistui ylioppilaaksi Saarijärven yhteiskoulusta vuonna 1965 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Turun yliopistossa vuonna 1972 pääaineenaan Suomen historia. Pääosan työurastaan hän työskenteli historian lehtorina Someron lukiossa vuodesta 1975 eläkkeelle jäämiseensä asti vuonna 2010. Filosofian lisensiaatin tutkinnon hän suoritti vuonna 1992 Tampereen yliopistossa ja väitteli siellä vuonna 1997 filosofian tohtoriksi Suomen kirjallisuuden alalta aiheesta "Taistelevat lukumallit: Minna Canthin teosten vastaanotto". Tämän jälkeen hän oli toimittajana ja kirjoittajana useissa tietokirjoissa.
Petteri Rasi

Petteri Rasi (s. 22. tammikuuta 1990 Kuopio) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi vuosina 2008–2010 yhteensä 15 SM-liigaottelua Kalevan Pallossa tehoin 1+1=2. Kauden 2010–2011 hän pelasi suurimmaksi osaksi lainalla Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhossa.
Ura.
Rasi oli KalPan oma kasvatti. Hän oli kaudella 2007–2008 joukkueen B-nuorten paras maalintekijä sekä toiseksi paras pistemies Jaakko Rissasen jälkeen tehoilla 18+20=38. Rasi oli runkosarjan pistepörssissä viides. Kaudella 2008–2009 hänet nostettiin KalPan SM-liigarinkiin ja samalla kaudella Rasi teki myös SM-liigadebyyttinsä. Hän pelasi ensimmäisen liigaottelunsa 30. lokakuuta 2008 Ässiä vastaan. Rasi pelasi kauden aikana yhteensä seitsemän liigaottelua tehden yhden syöttöpisteen. Samalla kaudella hän pelasi myös kolme Mestis-ottelua alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Kaudella 2009–2010 Rasi pelasi myös seitsemän SM-liigaottelua. Hän teki niissä liigauransa ainoaksi jääneen maalin, joka syntyi 20. lokakuuta 2009 pelatussa vierasottelussa Ilvestä vastaan. A-nuorten SM-liigan puolella Rasi teki 27 ottelussa tehot 15+20=35, joilla hän oli KalPan toiseksi paras pistemies Niko Kallelan kanssa. Rasi toimi KalPan A-nuorten varakapteenina. Kauden aikana myös Mestis tuli hänelle tutuksi. Syyskaudella Rasi edusti alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta kahdeksan ottelun verran tehden tehot 2+1=3 ja helmikuussa 2010 hän pelasi kaksi ottelua lainalla SaPKossa tehden yhden maalin.
Syyskuun 2010 lopulla Rasi siirtyi jälleen lainalle SaPKoon, jossa hän pelasi lopulta kauden loppuun ja teki 32 runkosarjaottelussa tehot 10+4=4. Rasi pelasi kauden 2010–2011 aikana myös neljä ottelua KalPan A-nuorissa sekä yhden SM-liigassa, 31. joulukuuta 2010. 
Huhtikuussa 2011 Rasi päätti yllättäen lopettaa uransa vain 21-vuotiaana ja keskittyä opiskeluun.
Basellakasvit

Basellakasvit (Basellaceae) on koppisiemenisten kasvien heimo, jossa on vain 19 lajia. Ne kasvavat pääasiassa trooppisessa Amerikassa ja ovat maansisäisiltä osiltaan enemmän tai vähemmän meheviä (sukkulenttisia) ja varreltaan köynneliäitä. Niillä on pienet kukat ja yksisiemeninen hedelmä, jota pysyvät kehälehdet ympäröivät.
Amerikan lisäksi basellakasveja on myös trooppisessa Afrikassa, Madagaskarilla, Uudessa-Guineassa ja muutamilla Tyynenmeren saarilla.
Kasvien köynnöstävässä varressa on yksinkertaisia, leveänpuikeita, möyheitä lehtiä kierteisesti. Kukat sijaitsevat kahden suojuslehden sisällä tähkissä tai tertuissa, jotka kehittyvät lehtihankoihin. Kehä on kuusiosainen. Heteitä on viisi. Sikiäin on kehänpäällinen, yksilokeroinen ja kolmesta yhteen kasvaneesta emilehdestä muodostunut. Emissä on vartaloita tavallisesti yksi, luotteja kolme. Hedelmä on luumarja.
Suvut.
Basellakasvit kuuluvat Caryophyllales-lahkoon ja ne jaetaan neljäksi suvuksi:
Hyötykäyttö.
Basellakasveilla on sekä ravinto- että koristekasvikäyttöä. Malabarinpinaattion ("Basella alba") lehtiä käytetään pinaatin tavoin, ullukon ("Ullucus") pieniä mukuloita perunan tavoin. Ravinto- ja huonekasvina käytetään mukulapursuköynnöstä ("Anredera cordifolia"), jolla on valkoiset ja hyväntuoksuiset kukat sekä koristeellinen kasvutapa.
Kaisa Neimala

Kaisa Neimala (s. 1938) on suomalainen äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja, kirjallisuuskriitikko ja kirjailija. Hän on kirjoittanut kirja-arvosteluja sekä kolumneja muun muassa Suomen Kuvalehteen, Parnassoon ja Etelä-Saimaahan.
Neimala on asunut suurimman osan elämästään Imatralla. Opetustyöstä hän jäi eläkkeelle vuonna 1998 Vuoksenniskan yhteiskoulusta.
Neimala on kirjoittanut Jarmo Papinniemen kanssa teokset "Lukukirja – Kirja kirjoista" (2008) ja "Aloittamisen taito" (2011).
Niko Kallela

Niko Kallela (s. 2. heinäkuuta 1991 Tampere) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja laukoi oikealta. Kallela pelasi kaksi SM-liigaottelua Kalevan Pallossa kaudella 2010–2011. Juniorivuosiensa jälkeen hän pelasi kaksi kautta alemmissa sarjoissa. Nykyään Kallela toimii KalPan C-nuorten apuvalmentajana.
Ura.
Kallela pelasi varhaisemmat juniorivuotensa Nivala Cowboysissa, Ylivieskan Jääkarhuissa sekä Raahe-Kiekossa. Hän oli kaudella 2006–2007 Raahe-Kiekossa pelatessaan koko C-nuorten I-divisioonan runkosarjan paras maalintekijä ja seitsemänneksi paras pistemies tehoilla 21+10=31. Kallela voitti myös joukkueen sisäisen maalipörssin sekä runkosarjassa että karsintasarjassa, ensimmäisenä mainitussa myös joukkueen sisäisen pistepörssin.
Kauden 2007–2008 Kallela pelasi Oulun Kärppien B-nuorissa ja hän siirtyi sieltä seuraavaksi kaudeksi 2008–2009 Kalevan Palloon. Kallela oli tehoilla 14+15=29 KalPan B-nuorten paras maalintekijä sekä toiseksi paras pistemies. Kaudella 2009–2010 hän oli Petteri Rasin kanssa KalPan A-nuorten toiseksi paras pistemies tehoilla 16+19=35.
Kallela nostettiin kaudeksi 2010–2011 KalPan SM-liigarinkiin. Hän pelasi ensimmäisen liigaottelunsa 25. marraskuuta 2010 vieraissa Pelicansia vastaan. Kallela sai ottelussa jääaikaa 4.46 minuuttia ja hän keräsi kaksi jäähyminuuttia. SM-liigauransa toisessa ottelussa 27. marraskuuta 2010 JYPiä vastaan Kallela merkittiin ykkösketjuun Janne Laakkosen ja Tommi Miettisen viereen, mutta hänen jääaikansa jäi lopulta 5.03:een minuuttiin. Kauden aikana Kallela pelasi kaksi Mestis-ottelua alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa.
Kaudella 2011–2012 Kallela toimi KalPan A-nuorten kapteenina ja oli tehoilla 16+26=42 joukkueen kolmanneksi paras pistemies. Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhoon, jossa tulokaskausi toi 47 runkosarjaottelussa tehot 10+11=21. Kesken kauden 2013–2014, joulukuussa 2013 Kallela jätti joukkueen ja palasi Kuopioon suorittamaan opintonsa loppuun. Vuoden 2014 vaihteessa hän siirtyi pelaamaan III-divisioonajoukkue Suonenjoen Kiekko-Karhujen riveihin. Kallela teki siellä seitsemässä runkosarjaottelussa jopa 5.43 pistekeskiarvolla ottelua kohden tehot 23+15=38 ja oli SuKiKan paras maalintekijä. Hän voitti joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin pudotuspeleissä tehoilla 3+5=8 sekä II-divisioonan karsinnoissa tehoilla 12+13=25, jolloin Kallela voitti koko karsintojen pistepörssin. SuKiKa jäi kuitenkin ilman sarjanousua. Kallela lopetti pelaajauransa kevääseen 2014.
Kaudeksi 2015–2016 Kallela nimettiin KalPan C-nuorten apuvalmentajaksi.
Muuta.
Kallelan pikkuveli Toni pelaa Tanskan Metal Ligaenin Herning Blue Foxissa. Veljesten isä Martti Kallela pelasi omalla urallaan SM-sarjaa Oulun Kärpissä ja Rauman Lukossa 1960- ja 70-luvuilla.
Olin Sewall Pettingill, Jr.

Olin Sewall Pettingill, Jr. (30. lokakuuta 1907 Belgrade, Maine – 11. joulukuuta 2001 Bedford, Texas) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Sewall Pettingillin vanhemmat olivat tohtori Olin Sewall Pettingill ja Marion Groves. Hän opiskeli Bowdoin Collegessa syksystä 1926 alkaen, ja biologiaa Cornellin yliopistossa syksystä 1930 lähtien. Cornellissa hän väitteli filosofian tohtoriksi Arthur A. Allenin ohjauksessa 1933. Väitöksen aiheena oli amerikanlehtokurppa ("Scolopax minor"). Seuraavat kolme vuotta Pettingill opetti kolmessa eri oppilaitoksessa
Vuonna 1932 Pettingill avioitui nuoruudenrakkautensa Eleanorin kanssa ja heille syntyi ainakin kaksi tytärtä. Eleanor kuoli syöpään 1977. Pettingill avioitui Josephine Dawsonin kanssa 1985, ja 1987 he muuttivat Texasiin.
Vuonna 1936 Pettingill sai opettajan viran Carleton Collegesta Minnesotan Northfieldistä. Siellä hän opetti lintutiedettä, hyönteistiedettä ja vertaileva anatomiaa vuoteen 1953 saakka. Vuonna 1939 hän julkaisi kirjansa "Ornithology in Laboratory and Field", josta tuli yhdysvaltalaisten collegejen käytetyin ja yleisin lintutieteen oppikirja, ja jonka vuonna 1985 otettu viides painos on yhä paikoin käytössä oppikirjana. Ensimmäisen lintupaikkaoppaansa "A Guide to Finding Birds East of the Mississippi" hän julkaisi 1951, ja toisen " A Guide to Finding Birds West of the Mississippi" 1953. Hän oli yksi kirjoittajista teoksissa "Enjoying Maine Birds" (1960), "Enjoying Birds in Upstate New York" (1963), ja "Enjoying Birds Around New York City" (1966).
Pettingill toimi Audubon Magazinen aluetoimittajana 1957–1968, ja oli päätoimittaja teoksessa "The Audubon Illustrated Handbook of American Birds" (1968). "Biological Abstracts" -sarjaan hän toimitti lintuartikkelit 1942–1953 ja kirja-arvosteluja "The Wilson Bulletiniin" 1959–1969.
Lähdettyään Carleton Collegesta Pettingill luennoi, valokuvasi ja teki elokuvia. Hän toimi Cornell Laboratory of Ornithologyn johtajana 13 vuotta, 1960–1973. Samaan aikaan hän oli National Audubon Societyn puheenjohtaja 19 vuotta, 1955–1974. Hän luennoi ympäri Yhdysvaltoja ja Kanadaa, sekä myös Länsi-Intiassa ja Isossa-Britanniassa. Hän johti Audubon-retkiä Galápagokselle ja Etelämantereelle. Pettingill teki useita dokumenttielokuvia linnuista, muun muassa pingviinien elämästä Falklandsaarilla Walt Disney -yhtiölle.
Pettingill liittyi American Ornithologists' Unioniin vuonna 1937 ja toimi yhdistyksen sihteerinä. Wilson Ornithological Societyssa hän toimi niin sihteerinä, varapuheenjohtajana kuin puheenjohtajanakin. Vuonna 1958 hän oli Yhdysvaltain edustaja 12. lintutieteen kongressissa Helsingissä, ja 1966 Oxfordissa.
Vuonna 1974 Pettingill myi henkilökohtaisen lintukokoelmansa 2 253 nahkaa Delaware Museum of Natural Historylle, ja 500 nahkaa Kalamazoon luontokeskukselle.