tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Elementtitalo

Elementtitalo on kerros- tai pientalo, joka rakennetaan yhdistelemällä talotehtaalla valmistettuja rakennuselementtejä toisiinsa. Elementtitalon pystyttäminen on huomattavasti nopeampaa kuin niin sanottu paikalla rakentaminen. 
Elementtitalojen rakentaminen perustuu esivalmistettujen rakennuselementtien käyttöön rakennuspaikalla. Elementtirakentamisessa pyritään säästämään kustannuksia käyttämällä erityyppisiä tehdasvalmisteisia rakennuselementtejä, esimerkiksi ovia, portaita, seinäpaneeleita, kattoelementtejä tai kokonaisia huoneita.
Elementtirakentamisen suurin etu on hinta. Elementtejä kyetään valmistamaan massatuotantona nopeasti ja halvalla. Jos kallispalkkaiset ammattitaitoiset työntekijät rakentaisivat rakennustyömaalla vastaavan talon, se tulisi huomattavasti kalliimmaksi. Lisäksi monien nykyaikaisten rakennusosien valmistukseen tarvitaan koneita ja laitteita, joita ei ole taloudellisesti kannattavaa siirtää jatkuvasti työmaalta toiselle. Materiaalikustannuksissa ja kokoonpanoajassa saavutetaan huomattavia säästöjä sijoittamalla esivalmistus tehtaalle. Lisäksi rakennusosien standardointi mahdollistaa sen, että valmistus tapahtuu siellä, missä raaka-aineet ovat edullisimpia.
Esivalmistettuja rakennuselementtejä on käytetty jo vuosisatojen ajan, esimerkiksi tiiliä ja hirsiä. Nykyisenkaltainen elementtirakentaminen sai kuitenkin alkunsa vasta 1900-luvun alussa, kun rakennuselementtejä voitiin alkaa kuljettaa rakennuspaikoille kuorma-autoilla. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen massiivisempien rakennuselementtien esivalmistus kehittyi Yhdysvalloissa, Neuvostoliitossa ja Länsi-Euroopassa.
Suomessa siirryttiin 1960-luvulla betonielementeistä koottujen kerrostalojen rakentamiseen. Elementtitaloja suunnitelleissa arkkitehtitoimistoissa työskenteleviä ohjeistettiin tuolloin, ettei talojen tarvitse olla kestäviä, koska ne puretaan 30 vuoden kuluttua purkutyötä varten erikseen valmistettavilla jättimäisillä leikkureilla.
Suomen ensimmäinen huomattava rakennus, jonka rakentamisessa käytettiin elementtitekniikkaa, oli vuonna 1957 valmistunut Helsingin yliopiston Porthania. Ensimmäinen lähiö, jonka rakentamisessa käytettiin järjestelmällisesti elementtitekniikkaa, oli 1960-luvun alkupuolella rakennettu Helsingin Pihlajamäki.
Elementtikerrostaloja on rakennettu paljon myös entisen Neuvostoliiton alueilla, etenkin Venäjällä. Neuvostoliitossa 1950–1960-luvuilla rakennettuja elementtitaloja kutsutaan hruštšovkaksi. Hruštšovkia on asuinkäytössä edelleen hyvin paljon ja niitä löytyy jokaisesta Venäjän kaupungista.
HMS Alert (1856)

HMS Alert oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1858 vesillelaskettu 17-tykkinen Cruizer-luokan potkurisluuppi viktoriaanisessa laivastossa. Alus tuli tunnetuksi arktisen alueen tutkimusmatkoistaan, joiden aikana se saavutti vuonna 1876 82 astetta pohjoista leveyttä. Alus romutettiin vuonna 1894.
Valmistus.
Puiset Cruizer-luokan sluupit oli suunniteltu lordi John Hayn ohjauksessa, ja hänen johtamansa komitean lakkauttamisen jälkeen työnohjausta jatkoi laivaston rakennustöiden valvoja Sir Baldwin Walker. Alus tilattiin saman aikaisesti sisaraluksensa "HMS Falconin" kanssa 2. huhtikuuta 1853. Sen köli laskettiin tammikuussa 1853 Pembroken laivastontelakalla. Alus varustettiin Chathamissa kaksi sylinterisellä höyrykoneella, jonka toimitti Ravenhill and Salkeld. Höyrykone maksoi 6 052 puntaa, ja se tuotti 383 hevosvoimaa. Koneisto oli kytketty yhteen akseliin, joka liikutti alusta maksimissaan 8,8 solmun nopeudella. Alus oli lisäksi varustettu prikitakilalla.
"Alert" varustettiin uudelle moottorilla vuonna 1875, jolloin siihen asennettiin R. &amp; W. Hawthornin kaksisylinterinen 60 nhp:n compoundhöyrykone. Korkeapainesylinteri oli 25 tuumaa läpimitaltaan, ja matalapainesylinteri oli 48-tuumainen. Iskunpituus oli 18 tuumaa. Koeajoissa aluksen nopeus oli 7,684 solmua, jolloin se tuotti 312 hevosvoimaa. Samalla alus vahvistettiin kulkemaan jäissä, mikä kasvatti sen uppouman 1 240 tonniin. Alus teki vuosina 1875–1876 "HMS Discoveryn" kanssa arktisen tutkimusmatkan, jolloin sen päällikkönä oli George Nares.
Alus luovutettiin vuonna 1878 tutkimuskäyttöön, ja se lainattiin vuonna 1884 American Research Societylle.
Johannes Valmari

Johannes Valmari (14. kesäkuuta 1883 Kemin maalaiskunta – 12. elokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen kemisti ja Helsingin yliopiston professori.
Valmarin vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Valmari ja Elsa Matilda Vaara. Hän valmistui kemisti-insinööriksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1906 ja toimi sitten kemian opettajana Helsingin teollisuuskoulussa vuoteen 1910 saakka. Filosofian kandidaatin tutkinnon Valmari suoritti 1908 ja filosofian lisensiaatin tutkinnon vuonna 1912. Hän toimi maanviljelystaloudellisen koelaitoksen assistenttina vuodesta 1908 vuoteen 1918 ja 1919–1932 laitoksen maanviljelyskemian ja -fysiikan osaston johtajana. Vuonna 1919 Valmarista tuli myös saman alan vt. professori Helsingin yliopistoon. Vakinaisen viran hän sai vuonna 1923. Hän toimi yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan dekaanina 1924–1934. Valmari oli 1916–1927 Oy Tiensuun toimitusjohtajana ja 1917–1918 elintarvehallituksen osastonjohtajana ja Teknillisen Aikakauslehden päätoimittajana.
Valmarin laaja kirjallinen tuotanto käsitteli lähinnä kemian, kemian teknologian ja maanviljelyskemian kysymyksiä. Valmari julkaisi tieteellisten tutkimusten ohella alansa kirjoja sekä artikkeleita sanoma- ja aikakauslehdissä. Hän toimi monien valtiollisten komiteoiden jäsenenä ja oli valtion maanviljelyskemiallisen laboratorion johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1924. Valmari kehitti E. S. Tomulan kanssa ns. kotkafosfaatin, jota valmistettiin valtion omistamilla superfosfaattitehtailla Kotkassa. Hän sai mainetta myös keksimänsä ravintosuolaliuoksen vuoksi.
Joulukuussa 1933 Valmari laati maataloustieteellisen tiedekunnan ylioppilaille kirjoituskilpailun, jonka erikoiset aiheet herättivät keskustelua. Kilpailu ei kuulunut yliopiston opetusohjelmaan, vaan Valmari kertoi laatineensa sen kehittääkseen ylioppilaiden ajattelukykyä. Keskustelua herättivät myös Valmarin maataloukemiallisen laitokseen kirjastoon tekemät kirjahankinnat ja niiden tarpeellisuus.
Valmarin puoliso vuodesta 1905 oli Saima Johannes Latvala. Johannes Valmarin vanhempi veli Otto Valmari toimi 1920- ja 1930-luvuilla Elannon johtajana Helsingissä. Valmarin sisar Olga oli naimisissa Virossa syntyneen eversti ja vaihtoehtolääkäri Hans Kalmin kanssa. 
Johannes Valmari kuoli Helsingissä Mehiläisen sairaalassa elokuussa 1939 pitkän sairauden jälkeen.
Matthew Goode

Matthew William Goode (s. 3. huhtikuuta 1978 Exeter, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa "Match Point", "Amor yllättää", "Watchmen", "Brideshead Revisited – mennyt maailma", "The Imitation Game" ja "A Single Man", jossa hän näyttelee muun muassa Colin Firthin ja Julianne Mooren rinnalla.
Goode on naimisissa Sophie Dymoken kanssa ja heillä on kolme lasta.
Suomalaiset etunimet Aadasta Yrjöön

Suomalaiset etunimet Aadasta Yrjöön on Anne Saarikallen ja Johanna Suomalaisen vuonna 2007 julkaisema kirja suomalaisista etunimistä. Teoksen on kustantanut Gummerus.
Kirjassa on yli 2 000 nimiartikkelia, ja nimistä mainitaan myös eri muunnokset ja kirjoitusasut. Nimistä kerrotaan lyhyesti niiden alkuperä ja historia sekä suosion kehitys ja huippukohdat eri vuosikymmeninä. Artikkeleissa mainitaan nimipäivä, jos nimi on suomalaisessa nimipäiväkalenterissa. Artikkelien lopussa on luetteloita nimien lempinimistä ja tunnetuista suomalaisista kantajista. Naisten ja miesten nimet käsitellään eri osioissa. Kirjan kannet on suunnitellut Jani Pulkka.
Andrew J. Feustel

Andrew J. (Drew) Feustel (s. 25. elokuuta 1965 Lancaster, Pennsylvania) on geofyysikko ja NASAn astronautti. Toukokuussa 2009 hän osallistui ensimmäiselle avaruussukkulalennolleen STS-125 avaruussukkula "Atlantiksen" tehtäväspesialistina. Kyseessä oli Hubble-avaruusteleskoopin huoltolento. Lennolla hän osallistui kolmelle avaruuskävelylle. Hän osallistui 16. toukokuuta 2011 laukaistun sukkulalennolle STS-134 "Endeavour" tehtäväspesialistina. 
Feustel on naimisissa Indira Devi Bhatnagarin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Yhdystie 2170

Yhdystie 2170 (osoitenimi Eurajoella "Kirkkotie" ja "Huhdantie", Eurassa "Paneliantie" ja "Nakkilantie", Nakkilassa "Hormistontie" ja "Siltatie") on yhdystie Eurajoella, Eurassa ja Nakkilassa Satakunnassa. 
Tie alkaa valtatieltä 8 Eurajoen Kirkonkylässä "Kirkkotien" nimellä ja jatkuu sieltä Eurajoen pohjoisrantaa seuraten Eurajoen Lavilan kylän kautta Eurajoen Irjanteelle, missä siihen yhtyy valtatieltä 8 alkunsa saava yhdystie 2171. Täällä "Huhdantien" nimellä jatkuva tie erkanee pian Irjanteen kylän jälkeen Eurajoen uomasta ja kulkee Eurajoen Huhdan kylän läpi. Euran rajalla tie vaihtuu nimeltään "Paneliantieksi" ja pian tämän jälkeen yhdystien 2172 risteyksessä "Nakkilantieksi" ja edelleen Nakkilan rajalla "Hormistontieksi". Nakkilan Hormistossa tie kohtaa Luvialta tulevan yhdystien 2177 risteyksen. Leistilän kylän luona tie ylittää eritasoliittymässä valtatien 2 ja jatkuu tämän jälkeen "Siltatie" nimellä Nakkilan keskustaan ylitettyään ensin Tattaranjoen ja Tampere–Pori-radan ja viimein Kokemäenjoen ja päättyy yhdystielle 2440 Nakkilan Viikkalassa. Tien pituus on 31,6 kilometriä ja se on asfaltoitu. 
Tie on lähes koko matkaltaan valtatieltä 8 Nakkilan Kirkonkylään osa vuonna 2010 perustettua Pohjanlahden rantatien matkailutietä. 
Tien varrelle Eurajoella jäävät muun muassa Eurajoen kirkko Eurajoen kirkonkylässä, Eurajoen kristillinen opisto Lavilassa, Irjanteen kirkko ja Irjanteen kylän valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö Irjanteella sekä Huhdan koulu ja nuorisotalo Huhdassa. Nakkilassa tie on kunnan keskustaajaman tärkein länsi–itä-suuntainen väylä.
Tien lähistölle jääviä kohteita ovat Eurajoella Eurajoen pappila, Tarvolan, Kainun ja Mullilan kylät joen vastarannalla sekä Kaukomäen ja Sydänmaan kylät hieman kauempana. Euran Kiukaisissa lähin kylä on Panelia. Nakkilassa tiestä jonkin matkan päähän sijoittuvat pelloksi kuivattu Leistilänjärvi ja Leistilän naapurikylä Tattara.
Eurajoen kirkonkylästä matkailutien reitti jatkuu pitkin Linnamaantietä Linnamaan kylän suuntaan, missä tien läheisyyteen sijoittuvat muun muassa Vuojoen kartano ja Liinmaan linna. Nakkilan Kirkonkylästä matkailutie jatkuu vanhaa Porintietä Nakkilan kirkon ohi ja sieltä Masian kautta valtatielle 2 ja edelleen Ulvilaan.
Sisarukset

Sisarukset (alkuperäisnimi "Die bleierne Zeit") on Margarethe von Trottan ohjaama saksalainen elokuva vuodelta 1981. Se kertoo kahdesta sisaruksesta, jotka pyrkivät parantamaan maailman epäkohtia eri tavoilla: toisesta tulee feministinen journalisti, toisesta terroristi. Trottan käsikirjoittama elokuva on fiktiota, mutta sen taustalla ovat Christine Ensslinin ja hänen sisarensa, Punaisen armeijakunnan perustajajäseniin kuuluneen Gudrun Ensslinin elämänvaiheet. 
Elokuva on Trottan kolmas pitkä näytelmäelokuva, ja se vakiinnutti hänen asemansa uuden saksalaisen elokuvan edustajana. Elokuva osallistui 1981 Venetsian elokuvajuhlille, missä se voitti muun muassa festivaalin pääpalkinnon Kultaisen leijonan. Myös pääosanesittäjät Jutta Lampe ja Barbara Sukowa palkittiin roolisuorituksistaan.
Hiroshima, rakastettuni

Hiroshima, rakastettuni on ranskalais-japanilainen elokuva vuodelta 1959. Marguerite Durasin käsikirjoittama ja Alain Resnais’n ohjaama kokeellinen draama oli yksi niistä elokuvista, jotka olivat aloittamassa ranskalaisen elokuvan uutta aaltoa. Elokuva kertoo ranskalaisen naisen ja japanilaisen miehen kahden päivän romanssin avulla suurista teemoista kuten ilon ja epätoivon ja yksilön ja yhteiskunnan välisistä jännitteistä.
Vuonna 1979 "Hiroshima, rakastettuni" pääsi mukaan suomalaiskriitikoiden kokoamalle sadan tärkeimmän elokuvan listalle. "The New York Timesin" kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen sadan parhaan ei-englanninkielisen elokuvan joukkoon.
With Love Baby

With Love Baby on belgialaisen lauluyhtyeen Witloof Bayn esittämä kappale. Kappale edusti Belgiaa vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa. Se sijoittui 12. toukokuuta 2011 järjestetyssä toisessa semifinaalissa 11. sijalle 53 pisteellä eikä siten päässyt kilpailun finaaliin.
Kappale on soitinsäestyksetöntä laulumusiikkia.
Lähteet.
The Tree of Life

The Tree of Life (televisioesityksessä "Elämän puu") on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut Terrence Malick. Elokuvassa on sekä surrealistisia että tieteiselokuvankin elementtejä. Elokuvan päärooleissa esiintyvät Brad Pitt, Sean Penn ja Jessica Chastain. Keskeinen on myös lapsinäyttelijä Hunter McCracken murrosikäisen Jack-pojan roolissa. 
Elokuva sai ensiesityksensä 16. toukokuuta 2011 Cannesin elokuvajuhlilla. Sitä luonnehdittiin juhlien odotetuimmaksi työksi. Elokuvan vastaanotto ensi-illassa oli ristiriitainen, kun osa yleisöstä taputti ja hurrasi, osa buuasi. Tästä huolimatta "The Tree of Life" palkittiin elokuvajuhlien arvokkaimmalla palkinnolla, Kultaisella palmulla.
Vuonna 2016 "The Tree of Life" äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan seitsemänneksi parhaaksi elokuvaksi. Äänestäjinä oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Juoni.
Elokuva on isästä ja pojasta kertova monipolvinen ja sirpaleinen sukukertomus. Tarinan tapahtumaympäristö on pääosin 1950-lukulainen pikkukaupunki Texasissa.
Arvioita.
Uuden Suomen Mikko Pielan mukaan "The Tree of Lifessa" on kyse lapsuuden vaikutelmien muistelosta, Malick kehystää perhekuvaustaan pitkillä kosmisilla jaksoilla niin alkuräjähdyksestä kuin lajien kehityksestä maapallolla. Pielan mielestä kyseisen kosmisen kuvaston voisi oikeastaan leikata ihan minkä tahansa elokuvan tai ohjelman sisään. Luonnontieteelliset kuvat olisi hänestä voinut sijoittaa tarinaan runollisemminkin. Nyt ne toivat elokuvaan uskonnollisen saarnaamisen makua, eikä unettavuudeltakaan vältytä.
"Helsingin Sanomien Nyt"-liitteen Pertti Avola pitää teosta yhtä aikaa Terrence Malickin pienimuotoisimpana ja laajamittaisimpana työnä. Elokuva vaatii hänen nähdäkseen tarkkaavaisuutta ja kykyä yhdistellä Malickin visioita toisiinsa. Ohjaaja luottaa jälleen kerran kuvan voimaan ja ”"The Tree of Life" elää ja hehkuu Emmanuel Lubezkin kameran kautta.” Näistä kuvista osa on henkeäsalpaavia, jotkin toiset latteita, mutta yhdessä klassisen musiikin kanssa niiden muodostama kudos on Avolasta vangitseva. Elokuvan ongelmana hän pitää liiallista pituutta ja tiettyjen jaksojen epäselkeyttä.
"Keskipohjanmaan" Hannu Björkbacka ihastelee 1950-luvun amerikkalaisperheen veljeskuvausta, mutta toteaa suurellisen kehyskertomuksen hajottavan elokuvaa: ”Malick ei osaa sovittaa intiimejä melodioitaan suuremman sinfonian raameihin.” 
Kansainvälinen elokuvakriitikkojen järjestö (Fédération Internationale de la Presse Cinématographique) äänesti "The Tree of Lifen" vuoden 2011 parhaaksi elokuvaksi.
"Helsingin Sanomien" Nyt-liitteen viisi kriitikkoa antoivat elokuvalle pistekeskiarvon 3,6.
RN Zara (1930)

RN Zara () oli Italian kuninkaallisen laivaston Zara-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus upposi Matapanin taistelussa 29. maaliskuuta 1941.
Valmistus.
Alus tilattiin vuosien 1928-1929 laivasto-ohjelmassa La Speziasta OTOlta, missä köli laskettiin 4. heinäkuuta 1929. Alus laskettiin vesille 27. huhtikuuta 1930 ja valmistui 20. lokakuuta 1931. 
Palvelus.
"Zara" oli 1. laivueen lippulaivana 1. syyskuuta 1933 alkaen aina 15. syyskuuta 1937 saakka, jolloin "Conte di Cavour" palasi palvelukseen. Se oli toistamiseen viirikön lippulaivana 1. syyskuuta - 15. marraskuuta 1938. Huhtikuussa 1939 alus osallistui Albanian miehitykseen.
Toisen maailmansodan alkaessa alus pyrki viirikön mukana tuloksetta kohtaamaan Britannian kuninkaallisen laivaston osaston, joka pyrki Tobrukiin. Heinäkuussa alus osallistui Calabrian taisteluun, jonka jälkeen se suojasi Pohjois-Afrikkaan matkanneita saattueita. Syyskuussa alus johti viirikkönsä torjumaan Maltalle matkanneita täydennyssaattueita tuloksetta.
Marraskuussa 1940 alus oli telakalla eikä se osallistunut Spartiventon taisteluun. Se joutui viirikkönsä mukana Napolissa ilmahyökkäykseen, jossa se ei kärsinyt merkittäviä vaurioita. Maaliskuussa 1941 laivaston esikunta määräsi torjuntapurjehduksen itäiselle Välimerelle Kreetan etelä- ja pohjoispuolisille alueille. Seuranneessa Matapanin taistelussa "Polaan" osui torpedo. Lippulaivalta alus sai määräyksen jäädä "Fiumen" kanssa vaurioituneen sisaraluksensa suojaksi.
Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaivat "HMS Warspite", "HMS Valiant" ja "HMS Barham" yllättivät osaston upottaen sen.
RN Fiume (1930)

RN Fiume () oli Italian kuninkaallisen laivaston Zara-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus upposi Matapanin taistelussa 29. maaliskuuta 1941.
Valmistus.
Alus tilattiin 15. syyskuuta 1928 vuosien 1928–1929 laivasto-ohjelmassa Triestestä Stabilimento Tecnico Triestinolta, missä köli laskettiin 29. huhtikuuta 1929. Alus laskettiin vesille 27. huhtikuuta 1930 ja valmistui 23. marraskuuta 1931.
Palvelus.
"Fiume" oli Espanjan sisällissodan aikana 1936–1937 sisaralustensa kanssa läntisellä Välimerellä. Aluksesta tehtiin 1. risteilijäviirikön lippulaiva 17. toukokuuta 1937, jolloin se vapautti tehtävästä sisaraluksensa "Gorizian". Huhtikuussa 1939 alus osallistui "Zaran" kanssa Albanian miehitykseen. Alus luovutti 12. tammikuuta 1940 viirikön lippulaivan tehtävät "Zaralle".
Alus osallistui yritykseen torjua Britannian kuninkaallisen laivaston Tobrukiin matkannut saattue kesäkuussa muutamaa päivää Italian sodanjulistuksen jälkeen. Alus oli mukana kesäkuun lopulla risteilijöiden pyrkiessä taisteluun Ranskan merivoimien osaston kanssa.
Heinäkuussa alus osallistui viirikkönsä mukana Calabrian taisteluun sekä saattueiden suojaamiseen Pohjois-Afrikan ja Italian välillä. Alus osallistui operaatio Collarin torjuntaan. Maaliskuussa 1941 laivaston esikunta suunnitteli iskevänsä Kreetan etelä- ja pohjoispuolitse itäisen Välimeren merenkulkua vastaan. Seuranneessa Matapanin taistelussa "Polaan" osui 28. maaliskuuta torpedo, jolloin "Fiume" ja "Zara" määrättiin saattamaan sisaraluksensa satamaan.
Tutkaton osasto joutui Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaivojen "HMS Warspiten", "HMS Valiantin" ja "HMS Barhamin" yllättämäksi ja tuhoamaksi. Taistelulaivojen 15 tuuman tykit murskasivat alukset. "Fiume" ja "Zara" upposivat ja "Pola" jäi hylyksi, kunnes hävittäjät "HMS Nubian" ja "HMS Jervis" torpedoivat aluksen.
RN Pola (1931)

RN Pola () oli Italian kuninkaallisen laivaston Zara-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin OTO:n telakalta Livornosta, missä köli laskettiin 17. maaliskuuta 1930. Alus laskettiin vesille 5. helmikuuta 1931 ja valmistui 21. joulukuuta 1932.
Palvelus.
Alukseen osui illalla 28. maaliskuuta 1941 Britannian kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentokoneen laukaisema torpedo. Aluksen etummainen konehuone sekä kumpikin keskimmäisistä kattilahuoneista täyttyivät vedellä, mikä teki aluksesta liikuntakyvyttömän. "Zara" ja "Fiume" määrättiin auttamaan vaurioitunutta sisaralustaan. Tutkattomat italialaisalukset joutuivat Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaivojen "HMS Warspite", "HMS Valiant" ja "HMS Barham" yllättämiksi, jolloin "Zara" ja "Fiume" upposivat lähes välittömästi. Hävittäjät "HMS Jervis" ja "HMS Nubian" löysivät liikuntakyvyttömän "Polan" upottaen sen torpedoin.
RN Gorizia (1930)

RN Gorizia () oli Italian kuninkaallisen laivaston Zara-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin OTO:n telakalta Livornosta, missä köli laskettiin 17. maaliskuuta 1930. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 28. joulukuuta ja valmistui 23. joulukuuta 1931. 
Palvelus.
"Gorizia" oli ainoa luokkansa aluksista, joka selvisi 29. maaliskuuta 1941 käydystä Matapanin taistelusta. Se liitettiin 3. viirikköön, jossa se oli estämässä liittoutuneiden operaatioiden Mincemeat ja Halberd toteuttamista elo-syyskuussa. Lisäksi alus suojasi Pohjois-Afrikkaan matkanneita saattueita. Aluksen runkoon tuli 20. marraskuuta yli 200 sirpaleiden aiheuttamaa reikää ilmahyökkäyksessä Napoliin, mutta se kykeni lähtemään merelle jo samana iltana suojatakseen Benghaziin matkannutta saattuetta.
Alus osallistui joulukuussa 1941 Syrtinlahden ensimmäiseen taisteluun sekä maaliskuussa 1942 samalla alueella käytyyn toiseen taisteluun. Alus vaurioitui lievästi 26. toukokuuta 1942 ilmahyökkäyksessä Messinaan, mutta se kykeni osallistumaan kesäkuussa liittoutuneiden operaatioiden Harpoon ja Vigorous torjuntaan. Alus osallistui myös operaatio Pedestalin torjuntaan elokuun puolivälissä. Tämän jälkeen liittoutuneiden ilmahyökkäykset sekä Italian laivaston polttoainepula pitivät aluksen satamassa ja pakottivat lopulta joulukuussa siirtämään aluksen joulukuussa Maddalenaan.
Alus vaurioitui 10. huhtikuuta 1943 Yhdysvaltain ilmavoimien hyökkäyksesä La Maddalenan satamassa. Alukseen osui kolme raskasta pommia. Alus siirrettiin 13. huhtikuuta La Speziaan, jossa se siirrettiin seuraavana päivänä telakalle. Alusta ei kuitenkaan korjattu, vaan saksalaiset valtasivat hylätyn aluksen 9. syyskuuta. Italialais-brittiläinen operaatio upotti aluksen 26. kesäkuuta 1944 La Speziaan ennen kuin sitä käytettiin sataman sulkulaivana. Hylky romutettiin sodan päätyttyä 1946.
Ali ibn Yusuf

Ali ben Youssef (, "‘Alī ibn Yūsuf") oli Marrakechin kalifi vuosina 1106–1142 ja Almoravidien dynastian toinen hallitsija. Hän valloitti Madridin, Lissabonin ja vuonna 1115 Baleaarit. Sotaonni kääntyi 1118, kun Aragonian joukot valloittivat maureilta Zaragozan ja kuningas Alfonso I teki siitä pääkaupunkinsa. Samoihin aikoihin Pohjois-Afrikan puolella syntyi almoravideille vihamielinen muhamettilainen almohadien lahko, johon monet huomattavat heimopäälliköt liittyivät. Ali joutuikin palkkaamaan myös kristittyjä sotureita puolustaakseen Marrakechiä kapinallisten hyökkäyksiä vastaan vuonna 1129.
Alin kuoltua kalifiksi tuli Tachfine (1143–1145).
Firenzen yliopisto

Firenzen yliopisto (, UNIFI) on yliopisto Firenzessä, Italiassa. Siihen kuuluu 12 tiedekuntaa ja se on yksi maan suurimmista 60 000 opiskelijallaan.
Maailman viidensadan huippuyliopiston Shanghai-yliopistovertailussa vuonna 1321 perustettu Firenzen yliopisto ylsi vuonna 2016 sijaluvulle 201–300 ja oli vertailussa Italian 3.-8. parhaiten sijoittunut yliopisto. THE-yliopistorankingissa 2017 yliopisto ylsi sijaluokkaan 401–500.
Historiaa.
Yliopisto on kehittynyt Studium generalesta, jonka Firenzen tasavalta perusti vuonna 1321. Yliopisto sai paavi Klemens VI:n hyväksynnän vuonna 1349 ja sai näin ollen luvan myöntää joitakin tutkintoja. Paavi myös myönsi Italian ensimmäisen teologian tiedekunnan Firenzeen. Lorenzo de’ Medici siirsi yliopiston Pisan kaupunkiin vuonna 1473 mutta Ranskan kuningas Kaarle VIII siirsi sen takaisin vuosiksi 1497–1515. Medicien palattua valtaan yliopisto kuitenkin siirrettiin jälleen Pisaan.
Virallisesti yliopiston titteli myönnettiin vasta vuonna 1923.
Tina(IV)kloridi

Tina(IV)kloridi eli tinatetrakloridi tai stannikloridi (SnCl4) on tinan ja kloorin muodostama epäorgaaninen yhdiste. Ainetta käytetään muun muassa katalyyttinä, orgaanisten tinayhdisteiden valmistuksessa sekä pinnoitusaineena. Yhdisteen löysi saksalainen Andreas Libavius (1550–1616) ja sitä on kutsuttu hänen mukaansa nimellä "spiritus fumans Libavii".
Ominaisuudet.
Tina(IV)kloridi on huoneenlämpötilassa väritöntä tai kellertävää nestemäistä ainetta. Se liukenee kylmään veteen ja moniin orgaanisiin liuottimiin, kuten metanoliin, bentseeniin ja tolueeniin. Kuumassa vedessä se hydrolysoituu, jolloin muodostuu tinadioksidia tai hydratoitunutta tinadioksidia, jota nimitetään myös tina(IV)hydroksidiksi. Vesiliuoksista voi kiteytyä tina(IV)kloridipentahydraattia SnCl4·5H2O, värittömiä kiteitä, joita kutsutaan myös tinavoiksi. Hydraattia syntyy myös kostean ilman vaikutuksesta.
SnCl4 + 2 H2O → SnO2 + 4 HCl
Tina(IV)kloridi on Lewis-happo. Se muodostaa komplekseja muun muassa kloridi-ionien, ammoniakin, fosfiinin, fosforipentakloridin, fosforyylikloridin ja rikkitetrakloridin kanssa.
Valmistus.
Tina(IV)kloridia valmistetaan klooraamalla alkuainemuodossa olevaa tinaa tai tinajätettä 110–115 °C lämpötilassa. Prosessissa voi muodostua myös tina(II)kloridia, joka kuitenkin hapettuu kloorin vaikutuksesta tina(IV)kloridiksi. Yhdiste säilytetään sitä varten suunnitelluissa teräsastioissa. 
Sn + 2 Cl2 → SnCl4
Käyttö.
Tina(IV)kloridia käytetään muiden tinayhdisteiden, erityisesti orgaanisten tinajohdannaisten valmistamiseen. Höyrystyneenä sillä pinnoitetaan esimerkiksi lasia. Lasinpinnalle muodostunut tina(IV)kloridikerros kuumennetaan 500–600 °C lämpötilaan, jolloin muodostuu tinadioksidia, joka vahvistaa lasia. Jo alle 100 nm:n paksuiset kerrokset parantavat lasin kestävyyttä huomattavasti. Paksummat noin mikrometrin kerrokset ovat sähköä johtavia ja näin pinnoitettuja ikkunoita käytetään muun muassa lentokoneissa. 
Yhdistettä käytetään myös peittauksessa ja silkin värjäyksessä apuaineena. Lewis-happamuuden vuoksi se on käytetty katalyytti Friedel–Crafts-alkyloinnissa ja klooraus- sekä polymerointireaktioissa.
Tachfine

Tachfine oli Marrakechin kalifi vuosina 1143–1145 ja Almoravidien dynastian kolmas hallitsija isänsä Ali ibn Yusufin jälkeen. Tachfine joutui taistelemaan Algerian ylänköjen herruudesta, mutta hävisi vuonna 1144 ja joutui pakenemaan Oranin satamakaupunkiin. Välttääkseen vihollisten käsiin joutumisen hän ratsasti täyttä laukkaa jyrkänteeltä kuolemaan. 
Tachfinen kuoltua kalifiksi valittiin ensin hänen poikansa Ibrahim ibn Tachfine (k. 1145) ja tämän jälkeen setä Ishaq (k. 1147), mutta dynastian loppu oli jo käsillä ja vuoteen 1146 mennessä Almohadit olivat kukistaneet suvun vallan Marokossa.
Hyyppärän rata

Hyyppärän rata oli Hyvinkäällä sijainnut kapearaiteinen rautatie, joka kulki Hyyppärässä sijainnelta Usmin graniittilouhokselta Hyvinkään rautatieasemalle. Hyyppärästä louhittiin gabroa eli ns. "Hyvinkään mustaa graniittia". Louhos käynnisti toimintansa vuonna 1904, ja hevosvetoinen rautatie louhokselle valmistui vuotta myöhemmin. Ratalinja kulki nykyisen Hyyppäräntien, Hyyppäränkadun ja Nummisillankadun vieressä. Rata purettiin vuonna 1948. 
Louhoksen perusti hämeenlinnalainen kauppias Johan Emil Helenius, joka hankki 1898 omistukseensa Yli-Hyyppärän tilan ja vuonna 1904 Ali-Hyyppärän tilan yhdistäen ne Hyyppärän kartanoksi. Hän raivautti lisää peltoa, rakensi uusia rakennuksia sekä perusti kivilouhimon. Heleniuksen jälkeen kartano oli eri omistajilla, kunnes se myytiin 1973 Hyvinkään kaupungille.
Letizia Moratti

Letizia Brichetto Arnaboldi Moratti (s. 26. marraskuuta 1949, Milano) on italialainen poliitikko. Hän toimi Milanon 23. pormestarina vuosina 2006–2011.
Vuosina 1994–1996 Moratti oli Italian julkisen televisioyhtiö RAI:n johdossa. Hän toimi Silvio Berlusconin toisen ja kolmannen hallituksen opetusministerinä vuosina 2001–2006.
Moratti edustaa Berlusconin johtamaa keskusta-oikeistolaista Vapauden kansa -puoluetta. Hänet valittiin Milanon pormestariksi Casa delle Libertàn ehdokkaana vuonna 2006. Moratti oli ehdolla pormestariksi mutta hävisi vaalit vasemmistoehdokas Giuliano Pisapialle.
Moratti on naimisissa Massimo Morattin veljen öljymagnaatti Gianmarco Morattin kanssa.
Only Truth Remains

Only Truth Remains on Kinetik Controlin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 29. marraskuuta 2010. Se äänitettiin Tico Tico Studiolla ja Studio Kinetikissä keväällä 2009. Albumi nousi Suomen virallisen albumilistan sijalle 47. Euroopassa levyn julkaisi Danse Macabre 8. huhtikuuta 2011. Singleinä levyltä on julkaistu kappaleet "In This Life" ja "All Fours". Levyn ensimmäinen single ”In This Life” julkaistiin huhtikuussa 2010, ja se sijoittui korkeimmillaan Suomen virallisen Latauslistan sijalle neljä. Elokuussa 2010 yhtye julkaisi albumin toisen singlen ”All Fours” ilmaiseksi MTV3:n sivuilla. Lisäksi albumi valloitti Rumban ylläpitämän, musiikin erikoisliikkeiden myynneistä kootun listan kärkisijan. Yhtyeen albumi sai osakseen erinomaisia arvosteluja, mm. 5/5 Suomen suurimmassa musiikkilehdessä Soundissa. 
Levyn miksasi Jyrki Tuovinen Helsingin Fried-studiolla ja masteroi Svante Forsbäck. Levyn vierailijakaartiin kuuluu muun muassa Michael Monroe, joka soittaa useammalla levyn kappaleella ja auttoi yhtyettä levynteossa monin eri tavoin.
RN Alberto di Giussano (1930)

RN Alberto di Giussano () oli Italian kuninkaallisen laivaston Giussano-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus upotettiin 13. joulukuuta 1941 Cape Bonin taistelussa.
Valmistus.
Alus tilattiin Genovasta Ansaldolta, missä köli laskettiin 29. maaliskuuta 1928. Alus laskettiin vesille 27. huhtikuuta 1930 ja valmistui 5. helmikuuta 1931.
Palvelus.
Alus osallistui 2. risteilijälaivueen mukana normaaliin rauhanajan palvelukseen, muun muassa Espanjan rannikon valvontaan sisällissodan aikana. Alus kuului 1. risteilijälaivueen 4. risteilijäviirikköön, kun Italia julisti 10. kesäkuuta 1940 sodan liittoutuneille. Heinäkuussa se osallistui viirikkönsä mukana Calabrian taisteluun. Alus miinoitti Pantellarian edustaa elokuussa ja vuoden lopun se suojasi joukkojen ja materiaalien siirtoa Italian ja Pohjois-Afrikan välillä.
Alus lähti 12. joulukuuta Palermosta "RN Alberico da Barbianon" kanssa Libyaan kuormanaan polttoainetta ja ammuksia. Alusten suojana oli torpedovene "RN Cigno" . Operaatio kuitenkin paljastui Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Seuraavana päivänä osasto kohtasi Cap Bonin edustalla kuninkaallisen laivaston hävittäjät "HMS Sikhin", "HMS Legionin", "HMS Maorin" ja Alankomaiden laivaston hävittäjän "Hr. Ms. Isaac Sweerin". "Alberto di Giussanon" keskilaivaan osui torpedo, joka sytytti kuormana olleen polttoaineen. Alus upposi nopeasti ja vei osan miehistöstä mennessään.
RN Alberico da Barbiano (1930)

RN Alberico da Barbiano () oli Italian kuninkaallisen laivaston Giussano-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus upotettiin 13. joulukuuta 1941 Cape Bonin taistelussa.
Valmistus.
Alus tilattiin Genovasta Ansaldolta, missä köli laskettiin 16. huhtikuuta 1928. Alus laskettiin vesille 23. elokuuta 1930 ja valmistui 9. kesäkuuta 1931.
Palvelus.
"Alberto da Barbiano" osallistui laivaston mukana Espanjan rannikon valvontaan. Vuoden 1940 alussa se kuului 3. risteilijäviirikköön, mistä se siirrettiin 2. risteilijälaivueeseen. Alus siirrettiin 10. kesäkuuta 4. risteilijäviirikköön.
Heinäkuussa alus osallistui Calabrian taisteluun, jonka alussa se lähetti ilmaan Ro.43-lentokoneensa. Se suojasi kuukauden lopulla saattueen Napolista Bengasiin. Alus lähti 1. syyskuuta Polaan telakalle, jossa se oli tarkoitus muuttaa koululaivaksi. Alus siirrettiin Triesteen muutostöiden saattamiseksi loppuun. Se palasi palvelukseen koululaivana 1. maaliskuuta 1941, mistä tehtävästä se palasi joulukuussa laivaston esikunnan alaista erikoistehtävää varten 4. risteilijäviirikköön lippulaivana. Aluksen tuli kuljettaa täydennyksiä Libyaan.
"Alberto da Barbiano" lähti 12. joulukuuta Palermosta "Alberto di Giussanon" kanssa suojanaan torpedovene "Cigno" kuormattuna polttoaineella ja ammuksilla kohti Libyaa. Operaatio kuitenkin paljastui Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Seuraavana päivänä osasto kohtasi Cape Bonin edustalla kuninkaallisen laivaston hävittäjät "HMS Sikhin", "HMS Legionin", "HMS Maorin" ja Alankomaiden laivaston hävittäjän "Hr. Ms. Isaac Sweersin". Hävittäjät laukaisivat torpedonsa ja avasivat tulen tykeillään, jolloin "Alberico da Barbianoon" osui kolme "Sikhin" laukaisemaa torpedoa. Alus upposi nopeasti vieden mukanaan suuren osan miehistöstään.
RN Bartolomeo Colleoni (1930)

RN Bartolomeo Colleoni () oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1932 valmistunut Giussano-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus upotettiin Cape Spadan taistelussa 19. heinäkuuta 1940.
Valmistus.
Alus tilattiin Ansaldon telakalta Genovasta, missä köli laskettiin 21. kesäkuuta 1928. Alus laskettiin vesille 21. joulukuuta 1930 ja valmistui 10. helmikuuta 1932.
Palvelus.
Alus oli Välimerellä, kunnes se lähti 1938 Kauko-Itään vapauttaakseen "RN Raimondo Montecuccolin". Alus saapui 23. joulukuuta Shanghaihin, missä se viipyi toisen maailmansodan alkuun. "RN Lepanton" vapauttaessa aluksen 1. lokakuuta se lähti kotimatkalle. Alus saapui 28. lokakuuta Italiaan.
Alus muodosti sisaraluksensa "RN Giovanni dalle Bande Neren" kanssa 2. risteilijälaivueen 2. viirikkön. Se laski 10. kesäkuuta 1940 Italian julistettua sodan liittoutuneille Sisilian kanavaan miinoitteen, jonka jälkeen se suojasi heinäkuun joukkojenkuljetussaattueita Napolin ja Tripolin välillä. Se lähti 17. heinäkuuta "Bande Neren" kanssa liittoutuneiden aktiivisuuden vuoksi Lerokselle.
Britannian kuninkaallisten ilmavoimien lentokone raportoi 16. heinäkuuta havaitsemastaan Italian laivaston osastosta. Varhain 17. heinäkuuta Kreetan rannikolla Cape Spadan edustalla matkanneet alukset joutuivat Australian kuninkaallisen laivaston risteilijän "HMAS Sydneyn" ja viiden hävittäjän yllättämäksi. Seuranneessa tulitaistelussa "Bartolomeo Colleoni" sai osuman konehuoneeseen, joka esti aluksen liikkumisen. Hävittäjät upottivat liikuntakyvyttömän risteilijän torpedoilla.
RN Giovanni delle Bande Nere (1930)

RN Giovanni delle Bande Nere () oli Italian kuninkaallisen laivaston Giussano-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene "HMS Urge" upotti 1. huhtikuuta 1942 torpedoimalla "Giovanni delle Bande Neren".
Valmistus.
Alus tilattiin Castellamare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta, missä köli laskettiin 31. lokakuuta 1928. Alus laskettiin vesille 27. huhtikuuta 1930 ja valmistui huhtikuussa 1931.
Palvelus.
Espanjan sisällissodan alus oli läntisellä Välimerellä. Sodan jälkeen se liitettiin meriministeriön määräyksestä koulutusyksikköön. Toisen maailmansodan alkaessa se muodosti "Luigi Cadornan" kanssa 2. risteilijälaivueen 2. viirikön. Italian julistaessa liittoutuneille sodan 10. kesäkuuta 1940 alus laski miinoja Sisiliansalmi, minkä jälkeen se suojasi joukkojenkuljetussaattueita Italian ja Pohjois-Afrikan välillä.
Alus lähti heinäkuussa "Bartolomeo Colleonin" kanssa tukemaan Leroksen sotatoimia, mutta alukset joutuivat 17. heinäkuuta "HMAS Sydneyn" ja viiden hävittäjän yllättämäksi. Seuranneessa Cape Spadan taistelussa "Colleoni" upposi, mutta "Giovanni delle Bande Nere" pääsi pakoon saatuaan osuman kranaatista. Alus palasi Bengasin kautta Tripoliin.
Alus liitettiin 4. joulukuuta 4. viirikköön, joka oli alistettu suoraan laivastoesikunnalle. Se kuljetti joukkoja ja suojasi saattueita Pohjois-Afrikkaan. Toiminta jatkui, kunnes se aloitti toukokuussa 1941 Maltan saarron valvonnan. Se laski kesäkuussa "Alberto di Giussanon" kanssa miinoja Tripolin koillispuolelle estääkseen brittiläisen Force H:n mahdollisen iskun satamaan. "HMS Neptune", "HMS Kandahar" upposivat sekä "HMS Penelope" ja "HMS Aurora" vaurioituivat tässä miinoitteessa joulukuussa. Alus laski heinäkuussa lisää miinoja Sisilian kapeikkoon.
Alus aloitti 20. lokakuuta erikoisyksikön lippulaivana, kunnes se siirrettiin 3. tammikuuta 1942 8. viirikköön. Alus osallistui helmikuussa laivaston mukana operaatioon K7, jolla varmistettiin sekä Korfusta että Messinasta Tripoliin matkanneiden saattueiden perille pääsy. Maaliskuussa se oli mukana osastossa, joka pyrki estämään liittoutuneiden MW10-saattueen pääsyn Maltalle. Aluksen tykkituli vaurioitti 22. maaliskuuta Britannian kuninkaallisen laivaston risteilijä "HMS Cleopatran" takakannen tykkitorneja.
Alus oli myrskyssä 23. maaliskuuta kärsimiensä vaurioiden vuoksi korjausten tarpeessa ja lähti 1. huhtikuuta Messinasta hävittäjä "Avieren" ja torpedovene "Libran" saattamana La Speziaan. 11 merimailia Strombolista kaakkoon alukseen osui sukellusvene "HMS Urgen" laukaisema torpedo, joka katkaisi aluksen kahtia. Se upposi nopeasti vieden mukanaan useita miehistönjäseniä.
Glyptoteekki (Kööpenhamina)

Glyptoteekki (, virallisesti Ny Carlsberg Glyptotek) on Kööpenhaminassa sijaitseva taidemuseo, jonka on perustanut panimon omistaja Carl Jacobsen (1842–1914), joka perusti yhden aikansa suurimmista yksityisistä taidekokoelmista. Museo nimettiin perustajan panimoyrityksen Ny Carlsbergin mukaan, ja siihen lisättiin sana "glyptotek" (glyptoteekki), joka tarkoittaa 'veistoskokoelmaa'. Museo sijaitsee Dantes Pladsilla Kööpenhaminan Vesterbron kaupunginosassa.
Glyptoteekissa on paljon antiikin taidetta, etupäässä veistoksia Egyptistä, Lähi-idästä, Kreikasta ja Italiasta. Satavuotisen olemassaolonsa aika museo on koonnut myös merkittävän kokoelman ranskalaista ja tanskalaista kuvataidetta 1800- ja 1900-luvulta, ja edustettuina ovat erityisesti Paul Gauguin ja Auguste Rodin.
Museorakennuksen on suunnitellut arkkitehti Vilhelm Dahlerup. Pian (vuosina 1892–1893) sitä laajennettiin Hack Kampmannin suunnitelmien mukaan. Vuonna 1997 museo sai lisärakennuksen, jonka on suunnitellut Henning Larsen.
Idrisidit

Idrisidit oli varhainen Marokon alueella vaikuttanut dynastia, joka väitti olevansa Muhammedin tyttären Fatiman ja Muhammedin vävyn Alin jälkeläisiä. Sukulaisuus Muhammediin Alin kautta on Marokossa yleinen keino, jolla pyritään saamaan arvostusta väitteellä, jonka totuudenmukaisuutta on mahdoton tarkistaa. 
Tarinan mukaan dynastian perustaja oli Idris ibn Abdullah, joka olisi paennut vuonna 788 Mekasta Waliliin, joka oli kaupunki lähellä Fèsiä. Siellä hän saavutti arvostetun aseman, kun asukkaille selvisi, että hän oli profeetta Muhammedin jälkeläinen. Idrisin oletetusta haudasta kaupungissa nimeltä Mawlay Idris tuli pyhiinvaelluskohde. Marokkolaisille se on edelleen tärkein Mekan, Medinan ja Jerusalemin jälkeen. Idris I ei silti perustanut sitä.
Sen sijaan Idrisin poika Idris II (791–828) perusti Fèsin kaupungin, josta tuli Marokon intellektuaalinen pääkaupunki nykyaikaan asti. Väite satoja vuosia vanhasta Fèsin yliopistosta on silti liioittelua; yliopisto perustettiin vuonna 1963.
Varhaisella 800-luvulla idrisit hallitsivat alavia maanviljelysseutuja Atlantin ja osittain Välimeren rannoilla. Suurin osa berbereistä puhui tuolloin berberikieliä. Dynastialla ei ollut valtaa vuoristoisella ylängöllä eikä sen takaisessa Saharassa. Idris II:n jälkeen dynastia hajosi osiin.
Kosteritsa

Kosteritsa (myös "Kostilitsa", ) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängön pohjoisreunalla 56 kilometriä Pietarista lounaaseen. Kunnan pinta-ala on 137,5 neliökilometriä. Asukkaita on 3700 henkeä (vuonna 2010).
Paastonkylän eli Djatlitsyn pogostaan kuulunut kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Sen nimi perustuu venäläiseen henkilönimeen "Gostilo". Vuonna 1731 keisarinna Anna Ivanovna lahjoitti seudun kylät Burkhard Christoph von Münnichille, joka aloitti Kosteritsan kartanon rakentamisen. Von Münnichin jouduttua epäsuosioon kartano siirtyi keisarinna Elisabetin suosikille Aleksei Razumovskille, joka perillisineen rakennutti näyttävän palatsi- ja puistokokonaisuuden. Vuodesta 1824 lähtien se kuului A.M. Potjomkinille, joka pystytti Andrei Stackenschneiderin suunnitteleman goottilaistyylisen palatsin. Kartanoalue raunioitui toisen maailmansodan aikana.
Seudun asutus on koostunut ortodoksisista inkerikoista, venäläisistä sekä Serepetan luterilaiseen seurakuntaan kuuluneista inkerinsuomalaisista. Monet kylistä tuhoutuivat toisen maailmansodan aikana. Nykyään Kosteritsan kuntaan kuuluvat keskuskylän lisäksi Krasnyi Bor (ven. Красный Бор), Läsinä tai Kläsinä (Клясино, "Kljasino"), Paastonkylä, Riekkinä (Зрекино, "Zrekino"), Uusi-Poru (Новый Бор, "Novyi Bor") ja Vanha-Poru (Старый Бор, "Staryi Bor").
Kunnan alueella toimivia yrityksiä ovat Krasnaja Baltikan karjatila ja SV-Les. Palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, poliklinikka, apteekki, palokunta, posti, pankki, huoltoasema, kahvila ja ruokatavarakaupat.
Nähtävyyksiä ovat vuonna 1764 rakennettu ja hiljattain restauroitu Pyhän Kolminaisuuden kirkko, raunioitunut kartano- ja puistoalue, Paastonkylän Neitsyt Marian kirkko, Kosteritsan ja Kolokolnaja-mäen sotamuistomerkit sekä vuonna 1976 perustettu kasvinsuojelualue.
Junia Claudilla

Junia Claudilla, tunnetaan myös nimellä Junia Claudia, (aktiivinen v. 32) oli roomalainen nainen ja keisari Caligulan ensimmäinen vaimo. Junia Claudillan isä oli oraattori ja vuoden 15 konsuli Marcus Junius Silanus. Junia Silana oli hänen siskonsa. Keisari Tiberius järjesti Junia Claudillan ja Caligulan avioliiton noin vuonna 33. Claudilla tuli muutaman vuoden päästä raskaaksi, mutta menehtyi synnytyksen yhteydessä, ennen kuin Caligulasta tuli keisari vuonna 37. Vuonna 38 keisari Caligula pakotti Junia Claudillan isän Marcus Junius Silanuksen tekemään itsemurhan.
Pro-tukipiste

Pro-tukipiste ry on vuodesta 1990 lähtien toiminut voittoa tavoittelematon rekisteröity yhdistys. Yhdistys edistää ja tukee seksi- ja muulla erotiikka-alalla toimivien ihmisten ja ihmiskaupparikoksen kohteeksi joutuneiden yhdenvertaisen kohtelun toteutumista tarjoamalla matalan kynnyksen sosiaali- ja terveyspalveluita ja tekemällä edunvalvontatyötä.
Pro-tukipiste ry:n asiakastyötä tehdään kolmessa palveluyksikössä Helsingissä, Tampereella ja Turussa. Palvelutarjonta vakiintui Helsingissä 1990-luvulla. Tampereella työ käynnistyi vuonna 2006 ja Turussa elokuussa 2016.
Pro-tukipisteen palveluihin ovat oikeutettuja sekä suomalaiset että ulkomaalaiset sukupuolesta riippumatta. Kaikki Pro-tukipisteen palvelut ovat maksuttomia ja luottamuksellisia. Halutessaan voi asioida nimettömänä. Palveluja voi saada englannin, suomen, thain, venäjän ja viron kielillä. Sosiaali- ja terveyspalveluita tarjotaan sekä päivystyspalveluina että ajanvarauksella. 
Pro-tukipisteen työmuotoihin kuuluvat myös ammatillinen etsivä työ katualueella, baareissa, hierontapaikoissa ja netissä sekä vertaistyö. Lisäksi Pro-tukipiste ry arvioi asiakaskuntansa ihmisoikeuksien toteutumista Suomessa ja pyrkii vaikuttamaan asiakkaidensa tasavertaisen kohtelun toteutumiseen ja syrjäytymisen riskien vähentämiseen.
Pro-tukipiste ry tekee verkostoyhteistyötä Pohjoismaissa, lähialueilla ja muualla Euroopassa. Pro-tukipiste on SOSTEn jäsenjärjestö.
Rahoitus.
Toiminnan rahoitus koostuu pääosin julkisista avustuksista. Vuonna 2016 rahoituslähteet olivat: Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus "STEA" "(75 %)," Sosiaali- ja terveysministeriö (tartuntatautien leviämisen ehkäisemiseen) (13 %) EU:n sisäisen turvallisuuden rahasto (ISF) (6 %), Helsingin ja Tampereen kaupunkien järjestöavustukset (5 %) ja muu rahoitus (esimerkiksi jäsenmaksut ja lahjoitukset) (1 %).
Zelenoborsk

Zelenoborsk (ven. ja komiksi Зеленоборск) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Petšoran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kotlasin ja Vorkutan välisen rautatien varrella 122 kilometriä Petšorasta lounaaseen. Taajamassa on vajaat 500 ja kunnassa noin 650 asukasta (vuonna 2007).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1930–1940-lukujen vaihteessa rakennetusta rautatieasemasta, jonka lähelle perustettiin metsätyökeskus. Vuoteen 1959 saakka taajaman nimenä oli "Gluš". Suurin osa asukkaista on venäläisiä.
Taajamassa on koulu, vapaa-ajantalo, kirjasto, posti ja kolme kauppaa. Zelenoborskin kuntaan kuuluu myös Rybnitsan taajama (Рыбница).
Kadžerom

Kadžerom (, ) on maaseututaajama ja maalaiskunta Komin tasavallan Petšoran piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Isakovka-joen varrella 86 kilometriä Petšorasta lounaaseen. Taajaman kautta kulkee Kotlasin ja Vorkutan välinen rautatie. Taajamassa on 1900 ja kunnassa 2600 asukasta (vuonna 2007).
Paikkakunta on saanut alkunsa 1930-luvulla perustetusta metsätyökeskuksesta, jonka työvoiman muodostivat vangit ja karkotetut. Vuonna 1950 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Vuonna 1989 siellä oli yli 3000 asukasta. Vuonna 1997 Kadžerom alennettiin maaseututaajamaksi.
Kadžeromin kuntaan kuuluvat keskustaajaman lisäksi Pritšalin (Причал), Talyin (Талый) ja Trubosedjolin (ven. Трубоседъёль, komiksi Трубосьöдъёл, "Trubośödjoĺ") taajamat. Seudun talous perustuu puunhankintaan. Palveluja ovat lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, sairaala, apteekki ja posti.
Unelmatangoja

Unelmatangoja on laulaja Eino Grönin tangoista koostuva studioalbumi vuodelta 1975. Julkaisija on Oy EMI Finland Ab. Albumin on tuottanut Raimo Henriksson ja se on äänitetty Finnlevy-studiolla. Äänittäjä on Antti Joki. Kappaleiden sovittaja ja orkesterin johtaja on Kalevi Nyqvist.
Idris ibn Abdullah

Idris ibn Abdullah (arabiaksi إدريس بن عبدالله‎) oli vuonna 785 Marokkoon paennut arabi, joka perusti sinne Idrisidien dynastian vuoteen 985 hallitseman itsenäisen valtakunnan. Hän hallitsi nimellä Idris I vuosina 788–791. Erityisesti Marokossa Idrisiä pidetään Marokon perustajana. 
Elämä.
Idris ibn Abdullah syntyi ja kävi koulunsa Arabian niemimaalla. Hän oli profeetta Muhammedin pojanpojan Hasanin suora jälkeläinen. Šarifina Idris uskoi, että hänellä oli sukulinjansa vuoksi erityisiä kykyjä uskonnolliseksi ja maalliseksi johtajaksi. Abbasidien hallitsijasuku oli surmannut Idrisin sukulaisia jo vuosina 762–763 epäonnistuneen kapinan jälkeen. Idris itse osallistui vuonna 786 epäonnistuneeseen kapinaan Mekassa ja joutui pakenemaan maasta hävityn Fakhkhin taistelun jälkeen. Idris matkusti naamioituneena ensin Egyptiin ja sitten Tangerin kaupunkiin. Hänellä oli mukanaan arvokkain omaisuutensa, orjansa ja neuvonantajansa Rashid. 
Idris asettui lopulta Walilan eli Volubilisin alueelle vuonna 788, missä hänen Koraanin tuntemuksensa herätti huomiota. Aluetta hallinneen awraba-berberiheimon johtaja näki aidon šarifin poliittisen arvon ja nimitti hänet vuonna 789 imaamiksi. Idris toimi heimojen välisten kiistojen välittäjänä ja keräsi kannattajiensa keskuudesta armeijan käännyttääkseen berberiheimoja, jotka eivät olleet vielä omaksuneet islamia. Idris onnistui perustamaan yhtenäisen valtakunnan nykyisen pohjoisen Marokon alueelle. Lyhyen hallintajaksonsa aikana hän perusti myös Fèsin kaupungin, joka oli tarkoitettu valtakunnan tulevaksi pääkaupungiksi. Idris otti jalkavaimokseen Kinda- tai Kanza-nimisen berberinaisen, josta tuli myöhemmin hänen seuraajansa Idris II:n isä. Ottamalla vaimon berberien keskuudesta Idris loi tavan, jolla Arabiasta saapunut eliitti sai tuekseen paikalliset berberiheimot. 
1500-luvun marokkolaisen historiankirjoittajan Ahmad Ibn al-Qadin mukaan Idris toi alueelle todelliset islamilaiset perinteet. Vaikka Ukba ibn Nafi oli vallannut alueen jo vuonna 682, alueen berberit harjoittivat edelleen omaa uskontoaan ja tapojaan. Idris kerrottiin olleen uupumaton islamin lähettiläs, joka käännytti uskontoon sekä paikallisia berbereitä että alueen kristittyjä ja juutalaisia. 
Vuonna 791 Idrisin menestys ja nouseva valta alkoi huolestuttaa abbasidien kalifi Harun al-Rašidia, jonka lähettämä salamurhaaja onnistui myrkyttämään Idrisin, ilmeisesti suorana kostona siitä, että tämä oli valloittanut Tlemcenin kaupungin nykyisen Algerian alueella. Idrisillä ei ollut kuollessaan lapsia, mutta hänen orjansa Rashid ryhtyi sijaishallitsijaksi samalla kun odotettiin Idrisin raskaana olleen rakastajattaren synnytystä. Syntynyt poika Idris II hallitsi valtakuntaa vuoteen 828 saakka.
RN Trento (1927)

RN Trento () oli Italian kuninkaallisen laivaston Trento-luokan raskas risteilijä toisessa maailmansodassa. Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene "HMS Umbra" upotti torpedoimalla "Trenton" vuonna 1942.
Valmistus.
Alus tilattiin 18. huhtikuuta 1924 vuosien 1923-1924 laivasto-ohjelmassa OTO:n Livornon telakalta, missä köli laskettiin 8. helmikuuta 1925. Alus laskettiin vesille 4. lokakuuta 1927 ja otettiin palvelukseen 3. huhtikuuta 1929.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin risteilijälaivueen lippulaivaksi. Kesäkuussa 1929 alus lähti laivastovierailuille Etelä-Amerikkaan, mistä se palasi vasta 10. lokakuuta. Alus siirrettiin vuoden 1932 alussa Kauko-itään pienen osaston kanssa Kiinan levottomuuksien vuoksi valvomaan Italian etuja alueella. Osasto palasi Italiaan 30. kesäkuuta, jonka jälkeen alus palasi La Speziaan.
Kesäkuun puolivälissä 1942 alus lähti laivasto-osaston mukana torjumaan Aleksandriasta Maltalle pyrkivää saattuetta. Aamulla 15. kesäkuuta siihen osui Britannian kuninkaallisten ilmavoimien 217. laivueen Beaufortin laukaisema torpedo, joka osui kattilahuoneeseen pysäyttäen aluksen. Nelisen tuntia myöhemmin Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene "HMS Umbra" laukaisema torpedo räjäytti "Trenton" ammusvaraston ja alus upposi nopeasti.
Zara

Zara voi tarkoittaa seuraavia:
Muuta: