tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Seppo Kurki

Seppo Juhani Kurki (22. elokuuta 1939 Kotka – 9. huhtikuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen viulisti, oikeustieteen kandidaatti ja varatuomari. 
Hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa Arno Granrothin johdolla (1952−65), Pariisissa Léon Nauwinckin ja Christian Ferrasin johdolla (1955−56 ja 1970) sekä Lontoossa Max Rostalin johdolla (1957). Kurki piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1954 ja soitti 15-vuotiaana Sibeliuksen viulukonserton Radion sinfoniaorkesterin solistina Lahdessa pidetyssä konsertissa. Myöhemmin hän esiintyi orkesterisolistina, studiomuusikkona ja Suomen Kansallisoopperan viulistina. 
Kurki toimi myös Helsingin Teatteriorkesterin puheenjohtajana (1968–1970), Sibelius-Akatemian apulaissihteerinä ja Suomen Musiikkiopistojen Liiton taloudenhoitaja-sihteerinä 1969−70 sekä vakuutusoikeuden virkamiehenä vuosina 1973−2005.
Kurki on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon.
Markku Mylly

Markku Olavi Mylly (s. 2. joulukuuta 1951 Kemi) on Euroopan meriturvallisuusviraston johtaja vuodesta 2012 alkaneen viisivuotiskauden ajan. Tätä ennen hän toimi Suomen Merenkulkulaitoksen pääjohtajana. Tämä on ensimmäinen kerta, kun suomalainen on valittu EU:n liikennealan viraston pääjohtajaksi.
Hän lähti merille 1973 ja työskenteli aluksi puolimatruusina ja matruusina useilla suomalaisilla kauppa-aluksilla. Hän suoritti merikapteenin tutkinnon Raumalla 1980 ja toimi sen jälkeen useiden alusten päällikkönä. Vuonna 1987 hän siirtyi Merenkulkuhallituksen palvelukseen luotsiksi Tankarin luotsiasemalle, josta siirtyi Utöhön. Tämän jälkeen hän toimi projektipäällikkönä Saaristomeren merenkulkupiirissä, jossa hän johti Nauvossa sijaitsevan meriliikenteen ohjauskeskuksen Archipelago VTS:n rakennustyötä. Ohjauskeskuksen toiminta alkoi 1993 ensimmäisenä alallaan.
Toimittuaan tämän jälkeen Pohjanlahden merenkulkupiirissä hänet nimitettiin 1999 apulaisjohtajaksi Merenkulkulaitoksen pääkonttoriin, jossa hänen tehtäviinsä kuuluivat muun muassa valtakunnallisen luotsaus- ja VTS-toiminnan johtaminen ja kehittäminen.
Vuonna 2000 hänestä tuli Merenkulkulaitoksen liikenneosaston osastopäällikkö. Tässä tehtävässä hän johti Suomenlahden yhteisen meriliikenteen ohjausjärjestelmän valmistelua yhteistyössä Venäjän ja Viron viranomaisten kanssa. Toimittuaan tämän jälkeen vielä projektipäällikkönä perustamassa Varustamoliikelaitosta ja oltuaan sen väliaikaisena toimitusjohtajana Mylly nimitettiin vuonna 2004 Merenkulkulaitoksen pääjohtajaksi. Hän oli tässä tehtävässä viimeinen merikapteeni ja viran viimeinen haltija, sillä vuonna 2009 Merenkulkulaitos yhdistettiin Tiehallinnon ja Ratahallintokeskuksen kanssa Liikennevirastoksi. 
Mylly toimi pari kuukautta Liikenneviraston merenkulkuosaston ylijohtajana ja siirtyi Suomen Satamaliiton toimitusjohtajaksi 2010. Tästä tehtävästä hänet valittiin EMSAn pääjohtajaksi. Viraston pääkonttori sijaitsee Lissabonissa. Pääjohtajan toimikausi on viisivuotinen.
Hänellä on ollut luottamustehtäviä Hätäkeskuslaitoksen, Suomen Meripelastusseuran ja monien muiden merenkulkualan järjestöjen hallituksissa ja organisaatioissa. Hän on ollut myös kehittämässä merenkulkualan koulutusta ja vetänyt hankkeita, joissa valmisteltiin Euroopan unioniin liittyneiden Viron, Bulgarian ja Kroatian merenkulkulainsäädäntöä ja muita hankkeita.
Hän sai merenkulkuneuvoksen arvonimen vuonna 2012.
Johan Adolf Frey

Johan Adolf Frey (6. kesäkuuta 1828 Loviisa – 19. kesäkuuta 1891 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri, opettaja ja raittiusmies.
Freyn vanhemmat olivat kollegiasessori Johan Adolf Frey vanhempi ja Helena Tuderman. Hän tuli vänrikiksi 1848 ja oli mukana Krimin sodassa 1854–1855, missä haavoittui pahoin. Hänet määrättiin venäjän kielen opettajaksi Haminan kadettikouluun 1857, vakinainen opettaja hänestä tuli 1859. Everstiksi Frey yleni 1883 ja palveluksesta erotessaan 1890 kenraalimajuriksi. Ennen kuolemaansa hän ehti olla lyhyen aikaa kouluhallituksessa venäjän kielen tarkastajana. Frey omisti Reitkallin kartanon Vehkalahdella, jossa hän harjoitti uudenaikaista karjanhoitoa. Hän oli myös innokas raittiusmies, joka ajoi erityisesti alkoholistiparantoloiden perustamista. Hän julkaisi kirjasia ja esitelmiä raittiudesta myös suomeksi. Vuonna 1889 hän perusti Orimattilaan myöhemmin Yläneelle siirretyn Suomen ensimmäisen Turva-nimisen alkoholistiparantolan Vihtori Nyberghin, Kaarle Krohnin ja Elis Bergrothin kanssa. Raittiuden ystävät pystyttivät patsaan Freyn haudalle.
Freyn ensimmäinen puoliso vuodesta 1864 oli Natalia Katarina Bruun (k. 1873) ja toinen vuodesta 1878 Sophie Pauline Bruun (k. 1880). Pankinjohtaja ja poliitikko Alexander Frey (1877–1945) oli Freyn poika toisesta avioliitosta.
Carl Schlyter

Carl Schlyter (s. 7. tammikuuta 1968 Danderyd, Ruotsi) on ruotsalainen poliitikko ja ympäristövaikuttaja. Hän oli 2009–2014 ympäristöpuolueen edustaja Euroopan parlamentissa, jossa hän oli ympäristön, kansanterveyden ja elintarvikkeiden turvallisuuden valiokunnan varapuheenjohtaja. Vuosina 2014–2018 hän oli ympäristöpuolueen kansanedustaja Ruotsin valtiopäivillä. Vuonna 2019 Schlyter erosi ympäristöpuolueesta ja perusti uuden radikaalin vihreän puolueen nimeltä Partiet Vändpunkt. Vuonna 2020 Schlyter jätti tehtävät uudessa puolueessaan ja alkoi työskennellä ympäristöjärjestö Greenpeacessa.
Engelbrekt Engelbrektinpoika

Engelbrekt Engelbrektinpoika (1390-luku Taalainmaa – 4. toukokuuta 1436) oli ruotsalainen kapinanjohtaja ja valtakunnan päämies. Hän aloitti vuonna 1434 ns. Engelbrektin kapinan Kalmarin unionia hallinnutta kuningas Eerik Pommerilaista vastaan.
Elämäkerta.
Engelbrekt Engelbrektinpoika kuului rälssisukuun ja omisti kaivoksia Ruotsin Taalainmaan maakunnan Bergslagenin alueella. Hänen perheensä, joka oli alun perin kotoisin Saksasta, oli siirtynyt Ruotsiin 1360-luvulla. Perheen vaakunassa kolme puoli-liljaa muodosti kolmion. Engelbrektin puolisona oli Kaarina Laurintytär, jonka isä oli ilmeisesti rikas maanomistaja Lauri Peterinpoika Ramsta. Tämä omisti paljon maita Västmanlannissa ja Uplannissa. Avioliitto lienee solmittu noin vuonna 1428. Pariskunnalla ei tiedetä olleen ainakaan aikuiseksi eläneitä lapsia.
Vuoden 1434 kesäkuussa puhjenneen Engelbrektin kapinan syynä olivat tanskalaisten voutien, kuten Jösse Erikinpojan mielivaltainen hallinto ja raskas verotus. Kapina levisi nopeasti koko Ruotsiin ja vuoden 1434 lopulla Eerik Pommerilainen joutui tekemään kapinallisten kanssa aselevon. Tammikuussa vuonna 1435 Engelbrekt nimitettiin Ruotsin valtakunnan päämieheksi ("rikshövitsman") Arbogan valtiopäivillä. Lokakuussa 1435 uudistuksiin sitoutunut Eerik Pommerilainen tunnustettiin uudelleen Ruotsin kuninkaaksi, mutta Engelbrekt säilytti edelleen valtakunnan päämiehen asemansa.
Kuninkaan rikottua lupauksensa kapina alkoi uudelleen vuoden 1436 alussa. Engelbrekt onnistui taas valtaamaan muutamassa kuukaudessa lähes koko Ruotsin. Ylhäisaateliston vaatimuksesta hän joutui kuitenkin jakamaan valtansa Kaarle Knuutinpoika Bonden kanssa.
4. toukokuuta 1436 Engelbrektin murhasi henkilökohtaisista syistä Hjälmaren-järven saarella Natt och Dag -sukuun kuuluva Maunu Pentinpoika. Hänet haudattiin Örebron kirkkoon.
Muisto.
Seuraavien vuosikymmenten aikana Engelbrektiä alettiin pitää Ruotsin kansallissankarina. Hänen panoksensa Eerik Pommerilaisen itsevaltaisten pyrkimysten torjujana olikin epäilemättä ratkaiseva, vaikka kansallismielisellä historiankirjoituksella onkin ollut taipumusta ylikorostaa hänen asemaansa.
Kuvanveistäjä Carl Gustaf Qvarnströmin (1810–1867) pronssipatsas Engelbrektistä paljastettiin Örebrossa vuonna 1865. Engelbrektiä esittäviä patsaita on myös Tukholmassa, Arbogassa ja Falunissa. Säveltäjä Nathaniel Berg (1879–1957) laati vuonna 1928 Engelbrektiä kuvaavan oopperan.
Donelaitis-seura

Donelaitis-seura – Liettuan Ystävät on vuonna 1990 perustettu ystävyysseura, jonka tarkoitus on lisätä Liettuan kulttuurin tuntemusta Suomessa sekä suomalais-liettualaista kulttuuriyhteistyötä. Sitä edelsi 1930-luvulta vuoteen 1945 toiminut Suomalais-Liettualainen Yhdistys. Donelaitis-seuraan kuuluu noin 300 henkilöä sekä yhteisöinä Joensuun Seudun Donelaitis-seura, Tampereen Liettua-seura, Donelaitis – Turun seudun Liettuan ystävät ry ja Itä-Hämeen opisto. Liettuassa toimii myös Suomen ja Liettuan välinen ystävyysseura Lietuvos ir Suomijos Draugija.
Seuran lehti on kolmesti vuodessa ilmestyvä "Donelaitis". Seura muun muassa järjestää liettuan kielen opetusta ja erilaisia tilaisuuksia sekä ylläpitää kirjastoa, joka kuuluu osana Baltia-kirjastoon.
Rahoitus.
Opetus- ja kulttuuriministeriö myöntää valtakunnallisten ystävyysseurojen toimintaan yleisavustuksia eli vuotuiseen toimintaan tarkoitettuja toiminta-avustuksia. Ehtona on, että toiminta on vakiintunutta sekä yhteiskunnallisesti ja kulttuuripoliittisesti vaikuttavaa. Eduskunta päättää vuosittain, minkä enimmäissumman ministeriö käyttää avustuksiin. Vuosina 2012–2020 ministeriö on myöntänyt Donelaitis-seuralle yleisavustuksia valtakunnalliseen ystävyysseuratoimintaan seuraavasti:
Helmut Kretschmar

Helmut Kretschmar (s. 3. helmikuuta 1928 Kleve) on saksalainen tenori. Hän opiskeli Frankfurtissa Kurt Thomasin sekä Hans Emgen ja Detmoldissa Fred Huslerin johdolla. Vuonna 1953 hän saavutti ensipalkinnon Deutschen Musikhochschulenin laulukilpailussa ja vuonna 1958 Nordrhein-Westfalenin suuren taidepalkinnon. Vuonna 1954 Kretschmar oli mukana kantaesittämässä Arnold Schönbergin "Moses und Aronia". Vuonna 1961 hänestä tuli Detmoldin musiikkikorkeakoulun professori.
Krestchmarin ura konsertti- ja oratoriolaulajana alkoi vuonna 1953. Hän oli suuri Johann Sebastian Bachin tulkitsija ja teki konserttikiertueita kaikkialla maailmassa. Bachin lisäksi Krestchmar tulkitsi myös Georg Friedrich Händelin, Felix Mendelssohnin, Joseph Haydnin ja aikansa säveltäjien teoksia. Vaimonsa, pianisti Renate Fischerin kanssa hän esitti yksinlauluja, joita olivat säveltäneet Franz Schubert, Robert Schumann, Hugo Wolf ja Claude Debussy.
Krestchmaria kuullaan lukuisilla levytyksillä, myös oopperalevyillä ("Fidelio", "Moses und Aron").
Nicole Kiil-Nielsen

Nicole Kiil-Nielsen (s. 21. elokuuta 1949 Larchamp, Mayenne, Ranska) on ranskalainen poliitikko, joka oli Euroopan parlamentissa 2009–2014.
Kiil-Nielsen toimi Rennesin apulaiskaupunginjohtajana 2001–2008 vastuualueenaan hajautettu yhteistyö ja kansainvälinen solidaarisuus. Kiil-Nielsen valittiin 2009 Europe Écologien edustajana Euroopan parlamentti, ja hän istui siellä yhden kauden vuoteen 2014. Parlamentissa hän oli EU:n ja Kazakstanin, EU:n ja Kirgisian sekä EU:n ja Uzbekistanin parlamentaarisissa yhteistyövaliokunnissa toimivan ja suhteista Tadžikistaniin, Turkmenistaniin ja Mongoliaan vastaavan valtuuskunnan varapuheenjohtaja. Hän oli myös ulkoasiainvaliokunnan jäsen.
Sveriges Arbetares Centralorganisation

Sveriges Arbetares Centralorganisation (lyh. SAC, myös SAC Syndikalisterna) on Ruotsissa toimiva syndikalistinen ammattiliitto. Vuonna 1910 Lundissa perustetun SAC:n jäsenistöön kuuluu kaikkien ammattialojen edustajia sekä lisäksi työttömiä, opiskelijoita ja eläkeläisiä. Jäseniä sillä on noin 4 500. SAC:lla ei ole puheenjohtajaa, vaan sen toiminnasta vastaa sihteeristö.
Liiton tavoitteena on anarkososialistinen yhteiskunta ilman poliittisia, taloudellisia tai sosiaalisia hierarkioita. Se ilmoittaa olevansa myös antikapitalistinen, seksismin ja militarismin vastainen sekä feministinen. SAC toimii yhteistyössä useiden anarkististen ryhmien kanssa. Se oli vuonna 1922 mukana perustamassa anarkosyndikalistista Kansainvälistä työväenliittoa, mutta vetäytyi järjestön toiminnasta 1950-luvulla. Liiton jäsenmäärä oli suurimmillaan vuonna 1924, jolloin sillä oli noin 37 000 jäsentä.
SAC julkaisee viikoittain ilmestyvää "Arbetaren"-lehteä. Liitolla on myös oma kustannusyhtiö Federativs, oma työttömyyskassa Sveriges Arbetares Arbetslöshetskassa (SAAK) sekä Tukholman Sveavägenillä sijaitseva toimitalo SAC-huset. Vuodesta 2000 lähtien SAC on jakanut Civilkuragepriset (Kansalaisrohkeuspalkinto) -nimistä tunnustuspalkintoa, joka perustettiin uusnatsien vuonna 1999 murhaaman ay-aktiivin Björn Söderbergin muistoksi.
Peplum-helma

Peplum-helma on paidan, takin, hameen tai leningin leveä, kellotettu helma, joka kiinnitetään vyötärölinjaan ja päättyy selvästi varsinaisen hameenhelman yläpuolelle. Peplum voi olla samaa kangasta kuin asun yläosa tai alaosa tai kokonaan eri materiaalia.
Peplum tuli muotiin vuonna 2012. Yksi ensimmäisistä sitä käyttäneistä julkisuuden henkilöistä oli Kim Kardashian.
Lovely Rita

”Lovely Rita” on brittiläisen rock-yhtyeen The Beatlesin kappale vuodelta 1967 ja albumilta "Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band". Kappaleen tekijätietoihin on merkitty kappaleen tekijöiksi John Lennon – Paul McCartney, mutta kappale on pääasiassa McCartneyn tekemä. Se edustaa yksinkertaisempaa linjaa Beatlesin kokeilevalla ja moniulotteisella, hyvin taiteellisella edellämainitulla albumilla. Vaikka John Lennon vihasi kappaletta eikä pitänyt sitä Beatles-tyylisenä kappaleena, antoi hän silti kappaleen äänityksissä parhaansa ja osallistui vahvasti kappaleen taustalauluun, tehdäkseen kappaleesta ja sitä myötä koko kunnianhimoisesta albumista yhä paremman. McCartney sai inspiraation kappaleeseen brittiläisestä naispuolisesta pysäköinninvalvojasta, joka antoi McCartneylle pysäköintisakot.
Getting Better

'Getting Better' on brittiläisen rock-yhtyeen The Beatlesin vuonna 1967 julkaistu kappale. Se sisältyy yhtyeen samana vuonna julkaistulle albumille "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band". Kappaleen tekijätietoihin sen tekijöiksi on merkitty The Beatlesin lauluntekijäpari John Lennon-Paul McCartney. Kappaleen alkuperäisidea oli McCartneyn, mutta myös Lennon osallistui kappaleen tekoon, joten sen voi todeta olleen yhdessä tehty kappale.
Kappaleen alkuperäisidea.
The Beatles työskenteli Abbey Road Studioseilla, runsaasti levyttämässä ja tekemässä sävellystyötä yhtyeen albumia, "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Bandia" varten. Paul McCartney tunsi tarvitsevansa taukoa ja päätti lähteä kävelylle ystävänsä Hunter Daviesin ja lammaskoiransa Marthan kanssa. Kävelyllä McCartney sai inspiraation "Getting Betteriin". Davies kertoi laulun syntyhetkestä kirjassa Inside The Beatles näin: 
Lause 'getting better' toi McCartneyn mieleen rumpali Jimmy Nicolin. Nicol oli tuurannut sairaana ollutta Ringo Starria ja soittanut useissa konserteissa The Beatlesin maailmankiertueella 1964. Hänen täytyi opetella kaikki soitettavat kappaleet hyvin nopeasti, mikä oli haastavaa. Joka konsertin jälkeen McCartney ja John Lennon olivat menneet kysymään Nicolilta 'Miten meni?' mihin tämä oli aina vastannut 'Parempaan päin' ('getting better'). Niinpä tästä lauseesta tuli aina Paulille mieleen Jimmy Nicol.
Kappaleen sävellystyö ja levytys.
Kun McCartney tuli kävelyltä kotiinsa, hänellä oli suuri inspiraatio. Hän tapaili kitarallaan melodiaa, mihin hän kehitteli koko ajan lisää sanoja. McCartney jatkoi kappaleen hahmottelua pianolla. Samana iltana Lennon tuli käymään McCartneyn kotona. Tuolloin paikalla, mukana ollut Davies muistelee tapahtumaa näin: 
Kappaleen optimistinen pääosa on McCartneyn käsialaa, minkä Lennonin väliosa täydentää ja tuo särmää kappaleeseen. Väliosassa Lennon kertoo elämänsä virheistä, joita hän katuu. Kertosäkeessä McCartney laulaa ""I have to admit it's getting better" (täytyy myöntää kaikki on paranemaan päin)", mihin Lennon vastaa ""It can't get much worse" (Ei voi paljon huonommin mennä)". Kappale äänitettiin yhdessä päivässä, 9. maaliskuuta 1967.
The Beatles kappaleella
Antti Rautiainen

Antti Rautiainen (s. 1979 Helsinki) on suomalainen kansalaisaktivisti, totaalikieltäytyjä, kirjailija ja anarkisti, joka on kirjoittanut myös salanimellä Veli Itäläinen. Hän on Voima-lehden Fifi-verkkolehden kolumnisti ja on kirjoittanut myös Väärinajattelija- ja Kapinatyöläinen-lehtiin.
Antti Rautiainen kieltäytyi kaikesta asepalveluksesta, kutsunnat mukaan lukien, marraskuussa 1997. Hänelle määrättiin vuosien ajan sakkorangaistuksia sekä uusi kutsuntapäivä. Sakkoja Rautiainen ei suostunut maksamaan, joten ne muunnettiin vankeudeksi. Hän valitti toistuvasti rangaistusvaatimuksista käräjäoikeuteen sillä perusteella, ettei samasta rikoksesta eli aseistakieltäytymisestä saisi rangaista kymmeniä kertoja. Vuonna 2005 Antti Rautiainen vapautettiin palvelemasta vakinaisessa väessä rauhan aikana. Lääkäri määritteli Rautiaisen palvelusluokaksi C (F91), vaikka Rautiainen kieltäytyi anarkistisen vakaumuksensa perusteella vastaamasta lääkärin esittämiin kysymyksiin palveluskelpoisuuden selvittämiseksi. Mainittu luokka F91 tarkoittaa psyykkistä käytöshäiriötä. Rautiaisen mielestä lääkärin päätös oli puhtaasti poliittinen ja sotilasviranomaisten etukäteen tilaama. 
Rautiainen asui vuodet 1999–2012 Venäjällä, jossa hän opiskeli matematiikkaa Moskovassa Kansojen ystävyyden yliopistossa ja työskenteli myöhemmin it-alalla. Rautiainen oli myös mukana paikallisten anarkistiryhmien toiminnassa ja osallistui muun muassa väkivaltaisiin yhteenottoihin paikallisten uusnatsien kanssa. Huhtikuussa 2012 Venäjän viranomaiset luokittelivat hänet turvallisuusuhaksi, eikä Rautiaisen oleskelulupaa enää uusittu vaan hänet karkotettiin maasta. Marraskuussa 2013 Tjumenin kaupungin syyttäjänvirasto kielsi Rautiaisen kahta vuotta aikaisemmin venäläisessä mielipidelehdessä julkaiseman artikkelin "ekstremistisenä".
Rautiaisen ensimmäinen kirja "Planeetan suurin ja viilein – tositarinoita Venäjältä" ilmestyi huhtikuussa 2012. Lisäksi Rautiainen on kääntänyt Suomesta turvapaikan saaneen venäläisen kirjailijan Pjotr Silajevin teoksen "Eksodus" salanimellä Veli Itäläinen.
Jokapäiväinen elämämme

Jokapäiväinen elämämme on Riikka Pelon toinen romaani, jonka julkaisi Teos huhtikuussa 2013. Se voitti julkaisuvuonnaan Finlandia-palkinnon. Teos oli myös vuoden 2014 Runeberg-palkintoehdokkaana.
Kirja kertoo venäläisen runoilija Marina Tsvetajevan (1892–1941) paosta miehensä ja tyttärensä kanssa vallankumouksen jaloista Tšekkoslovakiaan sekä Tsvetajevan runojen kirjoittamisesta siellä, siirtymisestä Pariisiin, jossa mies ja tytär ovat Neuvostoliiton salaisen poliisin palveluksessa, ja paluusta Moskovaan. Neuvostoliitossa Stalinin vainot erottavat heidät toisistaan.
Sam Most

Sam Most (16. joulukuuta 1930 Atlantic City, New Jersey – 13. kesäkuuta 2013 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen jazzia soittanut huilisti ja tenorisaksofonisti. Harvemmin hän soitti myös klarinettia. Hän oli klarinetisti Abe Mostin veli. Hän soitti varhain Tommy Dorseyn (1948), Boyd Raeburnin ja Don Redmanin orkestereissa. Hän johti ensimmäisen oman sessionsa vuonna 1953. 
Most levytti sessiota monille eri levymerkeille ja työskenteli muiden muassa Chris Connorin, Paul Quinichetten, Teddy Wilsonin, Buddy Richin, Red Norvon ja Louie Bellsonin kanssa. Hän kuoli 82-vuotiaana syöpään. Hän oli naimaton.
Donna Brown (sopraano)

Donna Brown (s. 1955) on kanadalainen sopraano. Hän opiskeli pianonsoittoa, laulua ja sävellystä Ottawassa sekä Montrealin McGill-yliopistossa ennen muuttamistaan Pariisiin. Lisäksi hän pääsi stipendeillä opiskelemaan Wieniin ja Salzburgiin opettajanaan muun muassa Edith Mathis. Brown on saanut kriitikoilta kiitosta esiintymisistään Wolfgang Amadeus Mozartin, Richard Straussin, Georg Friedrich Händelin ja Giuseppe Verdin oopperoissa. Brown esiintyi Lyonin oopperassa Claude Debussyn keskeneräisen "Rodrigue et Chimne" -oopperan kantaesityksessä.
Resitalistina Brown on esiintynyt muiden muassa Michel D'Alberton, Roger Vignolesin, Maria João Piresin, Alain Planesin, Jean-Marc Luisadan, Stephane Lemelinin, Andrew Tunisin ja Philippe Cassardin kanssa.
Donna Brown

Donna Brown voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Lisäksi Donna Brown on ollut seuraavien fiktiivisten henkilöiden nimenä:
Gonzalo Guerrero

Gonzalo Guerrero (k. 13. elokuuta 1536) oli espanjalainen sotilas, joka vietti valtaosan elämästään mayojen parissa.
Gonzalo Guerreron varhaisista vaiheista ei tiedetä varmuudella juuri mitään. Arvellaan, että hän olisi matkustanut Uuteen maailmaan vuonna 1509 Kristoffer Kolumbuksen pojan Diegon aluksella. Määränpää oli Espanjan Karibian pääkaupunki Santo Domingo Hispaniolan saarella (nyk. Dominikaaninen tasavalta). Sieltä matka jatkui seuraavana vuonna nykyisen Panaman alueella sijaitsevaan Santa María de la Antigua del Darién siirtokuntaan. Siirtokunta oli Espanjan ensimmäinen Amerikan mantereella. Vuonna 1511 oli vuorossa paluu Haitille (Hispaniola). Matka kuitenkin katkesi Jamaikan eteläpuolella, kun alus haaksirikkoutui myrskyssä. Kaksikymmentä henkeä onnistui pelastautumaan pelastusveneeseen, mukana Gonzalon lisäksi muun muassa laivan kapteeni Valdivia. Parin viikon kuluttua pelastusvene rantautui Jukatanin niemimaan pohjoiskärkeen (nyk. Cabo Catoche Meksikossa). Hengissä oli enää puolet haaksirikosta selvinneistä.
Gonzalon koettelemukset eivät kuitenkaan päättyneet siihen. Heidän rantauduttuaan heidät piiritti joukko paikallisia alkuasukkaita. Selviytyneet vangittiin ja vietiin läheiseen Ekabin asutuskeskukseen. Espanjalaisen historioitsijan Francisco Salazarin mukaan viisi miehistä uhrattiin saman tien jumalille. Gonzalon ja andalusialainen munkki Jerónimo de Aguilar laitettiin häkkiin odottamaan seuraavaa uhraustilaisuutta. Miehet onnistuivat kuitenkin pakenemaan seuraavan yön turvin. Muutaman päivän kuluttua karkurit jäivät mayapäällikkö Aquincuzin vangeiksi ja heistä tehtiin hänen orjiaan Xamanzanan kaupunkiin.
Molemmat oppivat pian uuden kielen. He saivat sotilaskoulutuksen sekä näkyvät muistutukset soturiyhteisön jäsenyydestä; kasvolävistykset ja -tatuoinnin. Toisin kuin Jerónimo Gonzalon sopeutui kuitenkin nopeasti uuteen tilanteeseensa. Hänen sotilaalliset taitonsa herättivät mayojen keskuudessa kunnioitusta. Aquincuzin kuoltua hänen poikansa Taxmar lahjoitti Gonzalon mayapäällikkö Nachancanille Chetumalin kaupunkiin.
Kullanhimostaan ja raakuudestaan tunnettu konkistadori Hernán Cortés saapui Jukatanin niemimaalle helmikuussa 1519. Paikallisilta hän sai kuulla intiaanien parissa asuvista espanjalaisista. Jerónimo iloitsi suuresti vapauduttuaan, mutta Gonzalo ilmoitti Jerónimon välityksellä olevansa tyytyväinen nykyiseen tilaansa: Lapsillaan Gonzalo viittasi mayavaimonsa kanssa saamiinsa lapsiin, joita pidetään Meksikon ensimmäisinä mestitseinä. Nyky-Meksikossa Gonzalo tunnetaankin myös nimellä "el padre del mestizaje", mestitsien isä.
Cortésin entinen upseeri Pedro de Alvarado hyökkäsi elokuussa 1536 tolupanintiaaneja vastaan tarkoituksenaan murskata heidät. Gonzalo ymmärsi, mihin alueen hallinnan menettäminen espanjalaisille pian johtaisi. Hän halusi puolustaa uutta kansaansa ja oli mayasoturijoukon mukana auttamassa puolustautuvia tolupaneja. Gonzalo sai surmansa entisten maanmiestensä musketin laukauksesta.
Nymphomaniac

Nymphomaniac (tyyliteltynä "Nymph()maniac") on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut kaksiosainen tanskalainen art house -elokuva, jonka on ohjannut Lars von Trier. Elokuva on noin neljän tunnin pituinen, ja myöhemmin vuonna 2014 elokuvasta julkaistiin noin viisi ja puoli tuntia kestävä versio. Neljän tunnin versiota kutsutaan sensuroiduksi. Pidemmässä versiossa von Trier kunnioittaa taiteilijanvapautta niin pitkälle kuin mahdollista. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 7. helmikuuta 2014.
Elokuva esittelee itsensä nymfomaaniksi diagnosoivan Joe-nimisen naisen (Charlotte Gainsbourg, takaumissa Stacy Martin) seksuaalisen historian lapsuusleikeistä teini-iän kautta noin 50-vuotiaaksi. Nainen kertoo seksuaalihistoriansa miehelle (Stellan Skarsgård), joka löysi hänet hakattuna kadulta ja vei kotiinsa. Elokuvassa on runsaasti yhdyntöjä sekä lähikuvaa sukupuolielimistä.
Elokuvan traileri on myös suorasukainen. Se näytettiin kerran erehdyksessä ennen lapsille tarkoitettua elokuvaa Yhdysvalloissa.
Jim Galloway

James Bradie ”Jim” Galloway (28. heinäkuuta 1936 Kilwinning, Ayrshire, Skotlanti – 30. joulukuuta 2014) oli jazzia esittävä saksofonisti ja klarinetisti, joka aloitti uransa Glasgow’ssa. Hän muutti Torontoon vuonna 1964. Siellä hän työskenteli aluksi Metro Stompersin kanssa ja nousi sen johtoon vuonna 1968. Hän soitti Jay McShannin ja Buddy Taten kanssa. Galloway sai huomiota varsinkin sopraanosaksofonistin taidoillaan.
Galloway julkaisi useita omia albumeita ja esiintyi monien muiden levytyksillä. Hän toimi myös torontolaisten klubien ja TD Canada Trust Downtown Jazz Festivalin taiteellisena johtajana.
Kozelštšyna

Kozelštšyna (, ) on pieni kaupunkityyppinen taajama Ukrainan keskiosissa Pultavan alueella, linnuntietä noin 274 kilometriä Kiovasta kaakkoon. Kozelštšyna oli ennen heinäkuuta 2020 Kozelštšynan piirin hallinnollinen keskus; tuolloin taajama ja sen piiri liitettiin osaksi Krementšukin piiriä. Kozelštšynan taajamassa asui vuoden 2013 alussa 3 805 ja koko Kozelštšynan piirissä 20 259 asukasta. Kozelštšynan ohella piirissä on toinenkin pieni kaupunkimainen taajamaa (Nova Haleštšyna, ukr. Нова Галещина, 2 300 as.), mutta pääosa väestöstä asuu maaseutukylissä.
Kozelštšynan taajama ja piiri sijaitsee Krementšukista koilliseen johtavan Ukrainan rautateiden pääratoihin kuuluvan radan varrella. Hieman etelämpänä piirin läpi kulkee myös valtatie M22, osa eurooppatietä ), jota pitkin Kozelštšynaan on noin 42 kilometrin matka Krementšukin keskustasta.
Enrico Zoffoli

Enrico Zoffoli (3. syyskuuta 1915 Marino, Italia – 16. kesäkuuta 1996 Rooma, italia) oli italialainen pappi ja professori.
Zoffoli vihittiin papiksi 29. huhtikuuta 1939. Hän väitteli filosofian tohtoriksi ja oli toimi professorina Accademia Nazionale di San Tommaso D'Aquinossa ja sen jälkeen Paavillisessa Lateraani-yliopistossa. Hän kirjoitti useita teoksia aiheina filosofia, hengellisyys, teologian, historian ja hagiografia. Hänen merkittävin teoksen on monumentaalinen tutkimus Ristin Paavalin elämästä ja hengellisyydestä. Zoffolin ajatteluun vaikuttivat voimakkaasti Pyhä Tuomas Akvinolainen ja karmeliittanunna Marie Françoise Thérèse Martin. Vuonna 1992 hän julkaisi kristinuskon tietosanakirjan "Dizionario del Cristianesimo", jota seuraavana vuonna tervehdittiin innokkaasti L'Osservatore Romano -lehdessä. Viimeisinä elinvuosinaan hän syventyi eukaristian mysteeriin ja otti kantaa neokatekumenaalisen yhteisön tekemiin virheisiin.
European Film Awards

European Film Awards on vuodesta 1988 jaettu yleiseurooppalainen elokuvapalkinto. Sen myöntää Euroopan elokuva-akatemia. Ehdokkaina ovat Euroopassa tuotetut elokuvat sekä eurooppalaiset näyttelijät, ohjaajat ja tuottajat. Palkintojuhlan pitopaikka vaihtelee vuosittain Berliinin ja muiden eurooppalaisten kaupunkien välillä. Vuonna 2023 palkintokategorioita oli kaikkiaan 24. Niistä tärkein on eli vuoden paras eurooppalainen elokuva.
Vuoteen 1997 asti palkintoa kutsuttiin Felix-palkinnoksi lintua pitelevää mieshahmoa esittävän palkintopatsaan mukaan. Sitten patsas muutettiin naishahmoksi.
Palkinnot.
2010 (Tallinna).
Lähde
Captured Live!

Captured Live! on yhdysvaltalaisen Johnny Winterin live-albumi vuodelta 1976.
Levy-yhtiö on Blue Sky Records ja luettelotunnus Blue Sky SKY 69230. Jakelusta on vastannut emoyhtiö CBS Records.
Winter on itse tuottanut levyn. Äänityksestä on vastannut Wally Heider Studios, L.A.. Muut ääni-insinöörit ovat Ray Thompson ja Shelly Yakus. Yakus on toiminut teknisenä johtajana (Technical Direction) sekä miksannut albumin New Yorkissa Record Plant -studioilla apunaan David Thoemer. Masteroinnin on tehnyt Greg Calbi New Yorkissa Master Cutting Roomissa.
Järjestelyistä on vastannut Andy Bloch ja konsulttina (Organic Advisor) on toiminut Steve Paul.
Taidesuunnittelusta ovat vastanneet Theresa Allen ja John Berg. Kannessa olevan valokuvan on ottanut Mick Rock ja takakannen yhtyekuvan konserttitilanteesta Jim Marshall.
Kiitoksissa on mainittu myös Showco, Teddy Slatus, Rick Dobbis, Marcia Franklin, Mike Valenti, Brian Valenti, George Crombez, Eddie Faulkner, Marty Brownstein ja Paul Prestopino.
Kappaleet.
Kappaleiden "Roll with Me", "Rock &amp; Roll People" ja "Sweet Papa John" studioversiot kuultiin Winterin edellisellä albumilla "John Dawson Winter III".
Autobahn A2 (Sveitsi)

Autobahn A2 on moottoritie Sveitsissä. 
Reitti.
A2 on koko Sveitsin poikki, pohjoisesta etelään kulkeva moottoritie, joka alkaa Baselista Saksan rajalta ja läheltä Ranskan rajaa päättyen Chiassoon, Italian rajalle. Baselissa A2 liittyy Saksan moottoritiehen A5. Liityntä Ranskan moottoritiehen A35 on moottoritietä A3 pitkin. A2 kulkee suurelta osin kansallisen valtatien N2 reittiä (). 
Autobahn A2 kulkee samaa reittiä muiden moottoriteiden kanssa:
A2 kulkee kahdeksan kantonin alueella. Tie on koko matkaltaan, lukuun ottamatta Gotthardin maantietunnelia, vähintään 2-kaistainen. Moottoritien pituus on noin 290 kilometriä.
Liikennemäärät.
A2:n liikennemäärät ovat suurimpia Baselin ympäristössä. Kaupungin itäpuolella Muttenzissa keskimääräinen vuorokautinen moottoriajoneuvomäärä oli vuonna 2011 noin 128 000 ajoneuvoa. Vilkkaita osuuksia on myös Oltenin ja Luzernin seudulla, jossa liikennemäärät ovat 80 000–90 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Rajan ylittää sekä pohjoisessa että etelässä noin 55 000 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Kultamarkka (Saksa)

Kultamarkka (saksaksi epävirallisesti "Goldmark", virallisesti "die Mark") oli saksalainen rahayksikkö vuosina 1873–1914. Seteleiden ja peruskolikoiden lisäksi painettiin kulta- ja hopeakolikoita. Rahan korvasi myöhemmin paperimarkka 4. elokuuta 1914.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksan haluttiin maksavan sotakorvaukset kultamarkoilla eikä paperimarkoilla. Saksan piti sopimuksen mukaan maksaa yhteensä 132 miljardia kultamarkkaa. Vuosina 1920–1931 Saksa maksoi sotakorvauksia 20 miljardia kultamarkkaa. Sotakorvauksia maksettiin myös paperimarkoilla vuoteen 1933 saakka. Viimeiset ensimmäisen maailmansodan sotakorvaukset saatiin maksettua 3. lokakuuta 2010.
Jagjit Singh Aurora

Jagjit Singh Aurora (13. helmikuuta 1917 – 3. toukokuuta 2005) oli intialainen kenraali, joka johti ylipäällikkönä joukkonsa voittoon vuoden 1971 Kolmannessa Intian–Pakistanin sodassa, joka johti Bangladeshin itsenäistymiseen. Aurora oli osallistunut kahteen aikaisempaan sotaan Pakistania vastaan vuosina 1947−1949 ja 1965. Sotilasuransa päättymisen jälkeen Aurora keskittyi sikhien asian edistämiseen.
Zamindari

Zamindari on intialainen nimitys aatelille tai suurmaanomistajille. Kantasana tulee persiasta, ja sitä on käytetty laajasti mogulien ja muslimidynastioiden valtakausilla.
Tarkka merkitys on vaihdellut alueelta toiselle. Bengalissa zamindarin asema oli perinnöllinen, ja zamindarit hoitivat verotuksen ja saivat pitää kymmenen prosenttia hallitsemansa alueen verotuotoista. Brittihallinto teki heistä myös maanomistajia, ja näin syntyi aatelisluokka jonka asema säilyi Intian itsenäistymiseen asti. Uttar Pradeshissa zamindarit olivat suurmaanomistajia, muualla Pohjois-Intiassa kylän zamindarit hallitsivat ja viljelivät kylän viljelysmaita yhdessä. Maratin valtakunnassa zamindari oli periytyvä veronkerääjän virka.
Uwa Elderson Echiéjilé

Uwa Elderson Echiéjilé (s. 20. tammikuuta 1988 Benin City), pelaajanimeltään Elderson, on nigerialainen uransa päättänyt jalkapalloilija, joka edusti viimeiseksi Helsingin Jalkapalloklubia. Echiéjilén pelipaikka oli vasen laitapuolustaja. 
Urallansa hän edusti aikuisten tasolla myös kasvattajaseuraansa Bendel Insurancea vuosina 2004–2007, ranskalaista Stade Rennaisia vuosina 2007–2010, portugalilaista SC Bragaa vuosina 2010–2014 sekä Ligue 1 -seura AS Monacoa vuosina 2014–2018. Monacosta Echiéjilé pelasi lainasopimuksilla Standard Liègessä, Sporting Gijónissa, Sivassporissa sekä Cercle Bruggessa.
Nigerian jalkapallomaajoukkueessa Echiéjilé pelasi vuodesta 2009 lähtien 59 ottelua, joissa hän teki kolme maalia Hän kuului maajoukkueen kokoonpanoon vuosien 2010 ja 2018 maailmanmestaruuskilpailuissa sekä vuoden 2013 Confederations Cupissa. Vuonna 2013 hän voitti myös Afrikan mestaruuden Nigerian joukkueessa.
Jalkapallon Suomensarjan kausi 1966

Jalkapallon Suomensarjan kausi 1966 oli Suomen jalkapallon toiseksi korkeimman sarjatason kausi. Kausi pelattiin kolmena lohkona kaksinkertaisena sarjana. Lohkovoittajat nousivat Mestaruussarjaan kaudeksi 1967. 
Itälohko.
 
 
 
 
 
 
Länsilohko.
 
 
 
 
 
 
Pohjoislohko.
 
 
 
 
 
 
Aiheesta muualla.
Suomen jalkapallon sarjataulukoita
Tartronihappo

Tartronihappo eli hydroksimalonihappo (C3H4O5) on dikarboksyylihappo, joka sisältää myös hydroksyyliryhmän. Yhdistettä käytetään pääasiassa laboratoriokemikaalina.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Tartronihappo on huoneenlämpötilassa kellertävää kiinteää ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja polaarisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Kuumennettaessa tartronihappoa yli sen sulamispisteen yhdiste hajoaa polyglykoliksi ja hiilidioksidiksi. Tartronihapon liuokset ovat heikosti happamia ja se muodostaa metallien kanssa suoloja ja kelaatteja.
Tartronihappoa voidaan syntetisoida katalyyttisesti hapettamalla glyserolia. Välituotteina muodostuu dihydroksiasetonia ja glyseriinihappoa. Yhdiste voidaan hapettaa edelleen mesoksaalihapoksi. Muita tartronihapon valmistusmenetelmiä ovat malonihapon otsonolyysi tai käyttämällä lähtöaineena viinihappoa tai dietyylibentsyloksimalonaattia. Tartronihapon pääasiallinen käyttökohde on käyttö laboratoriokemikaalina. Sitä voidaan käyttää myös lääkeaineiden synteeseissä ja korroosionestoaineissa.
Katulehdet

Katulehdet ovat asunnottomien tai köyhien ihmisten kaduilla myymiä sanomalehtiä. Ne syntyivät 1980- ja 1990-luvulla reaktiona siihen, että asunnottomien ihmisten määrä länsimaissa oli kasvanut samalla, kun valtavirtamedia vahvisti negatiivista käsitystä asunnottomista.
Vuonna 1994 perustettu katulehtien kattojärjestö INSP (International Network of Street Papers) toimii noin 40 maassa. Sen jäsenlehdillä arvioidaan olevan yhteensä noin kuusi miljoonaa lukijaa. INSP:n merkittävin alueellinen tukijärjestö on NASNA (North American Street Newspaper Association), joka toimii vain Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Kahden kattojärjestön noin 150 jäsenlehden rinnalla julkaistaan myös yksittäisiä katulehtiä. Niiden kaikkien yhteinen nimittäjä on osallistua kriittiseen yhteiskunnalliseen keskusteluun. INSP:n jäsenlehdet ovat riippumattomia ulkoisesta ohjauksesta ja sijoittavat mahdolliset tuottonsa sosiaaliseen toimintaan tai kehitysprojekteihin. Myyjät saavat vähintään puolet lehden myyntihinnasta.
Suomessa on toukokuusta 2011 lähtien julkaistu Iso Numero -lehteä, jonka kymmenen euron hintaisesta irtonumerosta myyjät saavat viisi euroa. Lehden takana on Isot Tekijät ry. Vuonna 2017 Ison Numeron myyjät ansaitsivat noin 110 000 euroa.
Pohjoismaissa katulehtiliike sai alkunsa tukholmalaisesta Situation Sthlmista vuonna 1995. Seuraavana vuonna perustettu tanskalainen Hus Förbi on nykyään Pohjoismaiden suurin katulehti noin 85 000 kappaleen painoksellaan. Norjassa ensimmäiseksi ehti = Norge / = Oslo vasta vuonna 2005, mutta nyt vastaavia julkaisuja on noin kymmenen. Katulehtien välille on jo syntynyt kilpailua ja ristiriitoja myyntipaikoista sekä Skandinaviassa että muualla Euroopassa, missä niitä julkaistaan yli kahdessakymmenessä maassa.
Liettuan NUTS-aluejako

Liettuan NUTS-aluejako on kolmetasoinen kansainvälisiin tilastointitarkoituksiin kehitetty aluejako. NUTS 1 ja 2 tasoilla Liettua ei jakaudu pienempiin yksikköihin ja NUTS 3-tasolla Liettua jakautuu kymmeneen yksikköön.
LT0 Liettua
LT00 Liettua
LT001 Alytusin lääni
LT002 Kaunasin lääni
LT003 Klaipėdan lääni
LT004 Marijampolėn lääni
LT005 Panevėžysin lääni
LT006 Šiauliain lääni
LT007 Tauragėn lääni
LT008 Telšiain lääni
LT009 Utenan lääni
LT00A Vilnan lääni
Paikalliset hallinnolliset yksiköt.
NUTS-tasojen rinnalla Liettuassa on myös kaksi hallinnollisen yksikön (LAU) tasoa:
Tomorrow Never Knows (The Beatlesin albumi)

Tomorrow Never Knows on brittiläisen rockyhtye The Beatlesin vuonna 2012 julkaistu kokoelma-albumi, joka julkaistiin 24. heinäkuuta 2012 iTunes-palvelussa.
"Tomorrow Never Knowsin" idea oli koota yhteen The Beatlesin eniten rock-musiikkiin vaikuttaneet kappaleet ja koota albumille useita eri tyylisiä Beatles-kappaleita. Albumin nimi otettiin The Beatlesin "Revolver"-albumilla olleen, John Lennonin säveltämän ”Tomorrow Never Knows” -kappaleen mukaan.
Kappaleet.
Kappaleen nimen perässä sen tekijät, sekä sen kesto.
Luxemburgin NUTS-aluejako

Luxemburgin NUTS-aluejako on kolmetasoinen kansainvälisiin tilastointitarkoituksiin kehitetty aluejako. Kaikilla kolmella NUTS-tasolla Luxemburg jakautuu vain yhteen yksikköön.
LU0 Luxemburg
LU00 Luxemburg
LU000 Luxemburg
Paikalliset hallinnolliset yksiköt.
NUTS-tasojen rinnalla Luxemburgissa on myös kaksi hallinnollisen yksikön (LAU) tasoa:
Maltan NUTS-aluejako

Maltan NUTS-aluejako on kolmetasoinen kansainvälisiin tilastointitarkoituksiin kehitetty aluejako. NUTS 1 ja 2 tasoilla Malta ei jakaudu pienempiin yksikköihin ja NUTS 3-tasolla Malta jakautuu kahteen yksikköön.
MT0 Malta
MT00 Malta
MT001 Maltan saari
MT002 Gozo ja Comino
Paikalliset hallinnolliset yksiköt.
NUTS-tasojen rinnalla Maltalla on myös kaksi hallinnollisen yksikön (LAU) tasoa:
Slovakian NUTS-aluejako

Slovakian NUTS-aluejako on kolmetasoinen kansainvälisiin tilastointitarkoituksiin kehitetty aluejako. NUTS 1 tasolla Slovakia on yksi yksikkö. NUTS 2 tasolla Slovakia jakautuu neljään yksikköön ja NUTS 3 tasolla 8 yksikköön.
SK0 Slovakia
SK01 Bratislava Region
SK010 Bratislavan alue
SK02 Länsi-Slovakia (Západné Slovensko)
SK021 Trnavan alue
SK022 Trenčínin alue
SK023 Nitran alue
SK03 Keski-Slovakia (Stredné Slovensko)
SK031 Žilinan alue
SK032 Banská Bystrican alue
SK04 Itä-Slovakia (Východné Slovensko)
SK041 Prešovin alue
SK042 Košicen alue
Paikalliset hallinnolliset yksiköt.
NUTS-tasojen rinnalla Slovakiassa on myös kaksi hallinnollisen yksikön (LAU) tasoa:
Mike Pedicin

Mike Pedicin (oik. Michael L. Pedicine; 24. lokakuuta 1917 – 26. kesäkuuta 2016 Ardmore, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen saksofonisti. Hän soitti vuosikymmenen ajan swingmusiikkia, mutta siirtyi R&amp;B-vaikutteiseen tyyliin. Pedicin oli parturin poika ja yksi neljästä lapsesta. Hän oli jo 10-vuotiaana aloittanut alttosaksofonin soiton ja teini-ikäisenä hän jo johti omaa yhtyettään. Vuonna 1940 hänellä oli yhtye nimeltään Four Sharps, johon kuuluivat myös Maurice Belmont, Louis de Francesco ja Dave Appell. Vuonna 1955 Pedicin sai levytyssopimuksen RCA Victorin kanssa. Hänen kappaleitaan olivat muiden muassa ”D-E-V-I-L”, ”Rock-A-Bye” ja ”Shake a Hand” (1958). Pedicin jatkoi musiikin tekemistä vielä 1980-luvulla ja sen jälkeenkin.
Sonny Simmons

Sonny Simmons (4. elokuuta 1933 Sicily Island, Louisiana – 6. huhtikuuta 2021) oli yhdysvaltalainen jazz-alttosaksofonisti. Hän oli 1960-luvulla yksi lupaavimmista avantgarde-soittajista. Hän varttui Oaklandissa, aloitti englannintorven soiton ja siirtyi sitten 16-vuotiaana alttosaksofoniin. Hän teki yhteistyötä Lowell Fulsomin sekä Amos Milburnin kanssa, soitti jonkin aikaa bebopia ja löysi sitten oman äänensä free jazzissa. Vuonna 1961 hän soitti Charles Mingusin kanssa, ja vuonna 1962 hän perusti oman yhtyeensä huilisti Prince Lashan kanssa. Heidän levytettyään "The Cryn" Simmons muutti New Yorkiin, jossa asui vuoteen 1965; hän levytti Elvin Jonesin sekä Eric Dolphyn kanssa.
Simmons meni naimisiin trumpetisti Barbara Donaldin kanssa. Avioliitto hajosi sittemmin, ja 1970-luvun puoleenvälin mennessä Simmons oli pitkälti lopettanut uransa musiikissa. Vuonna 1994 hän teki paluun ja levytti "Ancient Ritual" -trioalbumin. Hän jatkoi levytysuraansa tämän jälkeen.
Joseph Gallieni

Joseph Simon Gallieni (24. huhtikuuta 1849 Saint-Béat – 27. toukokuuta 1916 Versailles) oli ranskalainen kenraali, joka palveli Ranskan siirtomaiden hallinnossa ja komentajana ensimmäisessä maailmansodan alkuvaiheessa.
Elämäkerta.
Gallieni kävi Saint-Cyrin sotilasakatemian ja osallistui vuosien 1870–1871 Saksan–Ranskan sotaan. Hänet lähetettiin 1870-luvun puolivälissä Afrikkaan. Vuonna 1878 kapteenina Senegaliin kommennettu Gallieni oli merkittävällä tavalla mukana sotilasretkikunnissa, jotka laajensivat 1880-luvun alussa Ranskan siirtomaavaltaa Nigerjoen yläjuoksulle. Sen jälkeen hän palveli Martiniquella, kunnes sai nimityksen Ranskan Sudanin kuvernööriksi. Hän kukisti sudanilaisten kapinoinnin. Vuosina 1892–1896 Gallieni toimi Ranskan Indokiinassa Kiinan rajalla sijainneen Lang Sonin alueen komentajana ja rauhoitti alueella esiintyneet levottomuudet. Vuosina 1896–1905 hän oli Ranskan hiljattain valtaaman Madagaskarin kenraalikuvernööri. Siellä hän syrjäytti kuningatar Ranavalona III:n ja kukisti seuranneen monarkistisen kapinan. Gallieni ylennettiin 1900 divisioonankenraaliksi.
Vuosina 1905–1906 Gallieni oli Ranskan Länsi-Afrikan, Itä-Afrikan, Antillien ja Oseanian joukkojen tarkastajana, vuosina 1906–1908 armeijakunnan komentajana kotimaassa sekä Lyonin sotilaskuvernöörinä ja vuodesta 1908 kaikkien siirtomaajoukkojen tarkastajana sekä ylimmän sotaneuvoston jäsenenä. Vuonna 1911 häntä kaavailtiin Ranskan asevoimien uudeksi komentajaksi, mutta korkean ikänsä ja huonon terveytensä vuoksi hän luopui mahdollisuudesta kenraali Joseph Joffren hyväksi.
Gallieni jätti aktiivipalveluksen huhtikuussa 1914, mutta hänet kutsuttiin takaisin saman vuoden elokuussa maailmansodan sytyttyä. Hänestä tehtiin aluksi ylipäällikön sijainen ja sotaministerin tekninen avustaja. 26. elokuuta hänet nimitettiin Pariisin sotilaskuvernööriksi tehtävänään puolustaa pääkaupunkia lähestyviltä saksalaisilta. 1. syyskuuta myös Pariisia kohti perääntynyt kenraali Michel Joseph Maunouryn kuudes armeija alistettiin Gallienille, joka komensi sen iskemään kaakkoon päin kääntyneen Saksan 1. armeijan sivustaan. Taistelun aikana hän lähetti Maunourylle vahvistuksia pariisilaisilla takseilla. Maunouryn hyökkäys auttoi ranskalaiset voittoon 6. syyskuuta käynnistyneessä Marnen taistelussa, mikä luultavasti pelasti Pariisin. Jälkeenpäin on kiistelty siitä, oliko menestyksekäs idea saksalaisten sivustaan iskemisestä alkuaan Gallienin vai ylipäällikkö Joffren, joka sai siitä enimmän kunnian.
Gallieni toimi lokakuusta 1915 maaliskuuhun 1916 Ranskan sotaministerinä, mutta joutui jättämään tehtävän huonon terveytensä vuoksi ja kuoli pari kuukautta sen jälkeen. Ministerikautenaan hänellä oli yhteistyövaikeuksia Joffren kanssa. Gallieni ylennettiin postuumisti Ranskan marsalkaksi vuonna 1921.
Unkarin NUTS-aluejako

Unkarin NUTS-aluejako on kolmetasoinen kansainvälisiin tilastointitarkoituksiin kehitetty aluejako. NUTS 1 -tasolla on kolme yksikköä, NUTS 2 -tasolla seitsemän ja NUTS 3 -tasolla kaksikymmentä.
Paikalliset hallinnolliset yksiköt.
NUTS-tasojen rinnalla Unkarissa on myös kaksi hallinnollisen yksikön (LAU) tasoa:
Duane Jones

Duane L. Jones (2. helmikuuta 1937 – 22. heinäkuuta 1988) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli muun muassa vuonna 1968 Benin roolissa kauhuelokuvassa "Night of the Living Dead".
Jones näytteli lisäksi seitsemässä muussa elokuvassa sekä teatterissa. Jonesin elokuvaroolit olivat pääasiassa kauhuelokuvissa.
Jones oli 51-vuotias, kun hän kuoli sydänhalvaukseen 22. heinäkuuta 1988 ollessaan.
Jope Ruonansuu ja Porsaanperän pikkujoulut

Jope Ruonansuu ja Porsaanperän pikkujoulut on Jope Ruonansuun 23. studioalbumi, joka julkaistiin 29. marraskuuta 2013. Albumi sisältää tuttuja joululauluja ja imitaatioita, ja kokonaisuuteen kuulijan johdattelee joulupukki, jota esittää Seppo Ruonansuu. Albumin on tuottanut Kuja Salmi.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 31.
Thomas Bloch

Thomas Bloch (s. 1962 Colmar) on ranskalainen muusikko. Hän asuu Pariisissa. Hän on erikoistunut taidemusiikin esittämiseen harvinaisilla soittimilla, joihin kuuluvat ondes Martenot, lasiharmonikka ja cristal Baschet. Bloch on esittänyt myös muun muassa rockia, elokuvamusiikkia ja maailmanmusiikkia. Hän on säveltänyt ja tuottanut musiikkia myös itse. Bloch opiskeli Pariisin konservatoriossa Jeanne Loriod'n johdolla ja sai ondes Martenot'n soittajana ensipalkinnon. Hänellä on Strasbourgin yliopistosta maisterin arvo musikologiassa. Hän on esiintynyt kymmenissä maissa, ja häntä kuullaan yli 150 levytyksellä. Hän on lisäksi ollut mukana yli kahdessasadassa televisio- ja radio-ohjelmassa.
Blochin yhteistyökumppaneita ovat olleet Radiohead, John Cage, Gorillaz, Damon Albarn, Tom Waits, Marianne Faithfull, Bob Wilson, Emilie Simon, Luc Jacquet, Milos Forman ja Daft Punk. Bloch on opettanut ondes Martenot'n soittoa Strasbourgissa vuodesta 1992. Hän on Evian-musiikkifestivaalin musiikillinen johtaja. Bloch esittää sekä perinteistä että nykyaikaista taidemusiikkia ja soittaa vuosittain lukuisia kantaesityksiä avantgarde-musiikista populaarimusiikkiin.
Vielä täällä

Vielä täällä on suomalaisartisti Jesse Kaikurannan kappale hänen toiselta studioalbumiltaan "Vaikka minä muutuin". Sen julkaisi Universal Music albumin ensimmäisenä singlenä 27. syyskuuta 2013. Kappaleelle on tehty myös musiikkivideo, joka julkaistiin videopalvelu YouTubessa 22. lokakuuta 2013. Kappale on ollut parhaimmillaan latauslistan 25. sijalla sekä radioiden neljänneksi soitetuin kappale.
Augustin Dubail

Augustin Yvon Edmund Dubail (15. huhtikuuta 1851 Belfort – 7. tammikuuta 1934 Pariisi) oli ranskalainen kenraali, joka toimi komentajana ensimmäisessä maailmansodassa.
Dubail aloitti opinnot Saint-Cyrin sotilasakatemiassa vuonna 1868, valmistui upseeriksi vuonna 1870 ja osallistui samana vuonna Saksan–Ranskan sotaan sekä seuraavana vuonna Pariisin kommuunin kukistamiseen. Hän toimi opettajana Saint-Cyrissä ja sen jälkeen esikuntaupseerina. Vuonna 1901 Dubail ylennettiin everstiksi ja nimitettiin ensimmäisen zuaavirykmentin komentajaksi, vuonna 1904 prikaatikenraaliksi ja Saint-Cyrin sotilaskatemian johtajaksi sekä vuonna 1908 divisioonakenraaliksi ja vuonna 1910 IX armeijakunnan komentajaksi. Hän oli vuonna 1911 jonkin aikaa Ranskan yleisesikunnan päällikkönä ja osallistui sotasuunnitelmien laatimiseen. Vuodesta 1913 hän oli ylimmän sotaneuvoston jäsen.
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Dubail nimitettiin Ranskan 1. armeijan komentajaksi. Hänen tehtävänään oli hyökätä suunnitelma XVII:n mukaisesti itään ja vallata Saksalta Elsassin alue. Elokuussa 1914 käynnistynyt ranskalaisten hyökkäys torjuttiin heti alkuunsa, mutta Dubail onnistui puolustautumaan saksalaisten vastahyökkäystä vastaan Meusen luona. Hän siirtyi tammikuussa 1915 itäisen armeijaryhmän komentajaksi vastuualueenaan länsirintama Belfortin ja Verdunin välillä. Dubail oli aluksi tyytyväinen ranskalaisten puolustusasemiin, mutta alkoi sitten epäillä saksalaisten suunnittelevan suurta hyökkäystä Verdunia vastaan ja pyysi lisää raskasta tykistöä alueen puolustukseen. Ylipäällikkö Joseph Joffre epäsi pyynnön, koska ei uskonut saksalaisten hyökkäävän juuri Verduniin. Kun saksalaisten hyökkäys kaikesta huolimatta käynnistyi, Joffre vieritti syyn Dubailin harteille ja siirsi tämän pois tehtävistään maaliskuussa 1916. Sen jälkeen Dubail toimi Pariisin sotilaskuvernöörinä toukokuuhun 1918 saakka.
Vuodesta 1918 Dubail oli Kunnialegioonan suurkansleri. Hänen aloitteestaan perustettiin Kunnialegioonan museo.
Awamiliitto

Awamiliitto ( ) on suurempi Bangladeshin kahdesta suuresta puolueesta. Parlamenttivaaleissa 2018 puolue sai 96 % äänistä. Puolueen puheenjohtaja Sheikh Hasina oli maan pääministeri vuodesta 2009 vuoteen 2024.
Vuoden 2018 vaaleissa Awamiliitto varmisti itselleen kolmannen hallituskauden.
Awamiliitto perustettiin vuonna 1949, ja sen tavoitteena oli ajaa Itä-Pakistanin itsenäisyyttä. Vuonna 1970 Sheikh Mujibur Rahmanin johtama puolue sai vaaleissa murskavoiton. Länsi-Pakistan ei tunnustanut lopputulosta, syntyi mellakoita, ja Awamiliitto julisti Itä-Pakistanin, nykyisen Bangladeshin, itseänäiseksi. Rahmanista tuli vuonna 1972 pääministeri ja vuonna 1975 presidentti. Vuoden 2008 parlamenttivaaleissa puolue sai 49 prosenttia äänistä ja 230 paikkaa kolmestasadasta.
Bangladeshin parlamenttivaaleissa joulukuussa 2018 pääministeri Sheikh Hasinan johtama hallitseva Awamiliitto sai murskaavan vaalivoiton. Se sai 96% äänistä ja liittolaisineen 288 paikkaa parlamentin 298 paikasta. Oppositiopuolue BNP ei tunnustanut tulosta. BNP:n johtaja Khaleda Zia oli vankilassa tuomittuna korruptiosta ja hänen poikansa Tarique Rahman puolestaan oli maanpaossa saatuaan elinkautisen vankeustuomion osallisuudesta salaliittoon Hasinan surmaamiseksi. Hasina voitti kolmannen peräkkäisen virkakauden pääministerinä, Bangladeshin BKT on noussut vuosikymmenessä 150% ja köyhyys on vähentynyt, vuosittainen talouskasvu on ollut 6%, mutta korruptio on maassa suuri ongelma.
Punakääpä

Punakääpä ("Pycnoporus cinnabarinus") on kääpälaji. Laji toimii lehtipuutavaran lahottajana. Punakääpä ei ole myrkyllinen, mutta ei myöskään hyvä ruokasieni.
Ulkonäkö.
Punakääpä on väriltään oranssinpunainen. Itiöemä on laakea, litteä, puolipyöreä ja sen reunat ovat ohuenterävät.
Elinympäristö.
Punakääpää esiintyy koivumetsissä ja lepikoissa. Sitä tavataan myös ohuissa lahopuissa.