tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Monica Zetterlund

Eva Monica Zetterlund (o.s. Nilsson; ) oli ruotsalainen jazzlaulaja, joka oli aktiivinen varsinkin 1960-luvun alusta 1970-luvun puoli­väliin. Hän myös näytteli 17 elo­kuvassa ja televisio­sarjassa vuosina 1963–1993.
Ura.
Zetterlund esiintyi Helsingissä vuosina 1959, 1964, 1965, 1968, 1969 ja 1975. Vuonna 1969 hän vieraili myös Pori Jazzissa Steve Kuhnin trion laulu­solistina.
Zetterlund esitti Melodifestivalenissa 1962 toiseksi sijoittuneen "När min vän" -kappaleen. Hän esitti vuotta myöhemmässä Melodifestivalenissa voittokappaleen "En gång i Stockholm" ja valittiin samalla edustamaan Ruotsia saman vuoden Eurovision laulu­kilpailussa kyseisellä kappaleella. Zetterlund jäi kansainvälisessä kilpailussa jaetulle viimeiselle sijalle pisteittä. Hän sijoittui vuoden 1972 Melodifestivalenissa kuudenneksi kappaleella "Krama mig och dansa".
Zetterlund äänitti albumin pianisti Bill Evansin kanssa. Pertti Avola arvioi hänen vuoden 1964 levytyksensä "Waltz for Debby" olevan ”edelleen hienoimpia Ruotsissa tehtyjä jazz­levyjä”.
Zetterlundista on tehty elämä­kerta­elo­kuva "Monica Z", jonka on ohjanut Per Fly ja jossa pää­osaa näyttelee Edda Magnason.
Yksityiselämä.
Zetterlund oli kolme kertaa naimisissa. Ensimmäisestä avioliitosta syntyi yksi tytär. Zetterlundin viimeinen elinkumppani oli avopuoliso Magnus Roger. 
Zetterlundilla oli synnynnäinen selkärangan skolioosi, joka alkoi vaivata myöhemmällä iällä yhä pahemmin. Hän pystyi liikkumaan lopulta enää pyörätuolin avulla ja kivut olivat viimeisinä vuosina niin pahat, että hän oli enimmäkseen vuodepotilaana. Zetterlund kuoli vuoteeseensa tupakasta syttyneessä tulipalossa Tukholmassa 12. touko­kuuta 2005. Pyörätuoli sijaitsi vuoteen vieressä, mutta hän olisi tarvinnut ulkopuolista apua siihen päästäkseen, eikä puoliso ollut kotona. Zetterlund oli kuollessaan 67-vuotias.
Home on the Range

Home on the Range on yhdysvaltalainen cowboylaulu ja Kansasin osavaltion kansallislaulu. Laulun sanat kirjoitti alun perin Brewster M. Higley. Hänen runonsa "My Western Home" julkaistiin "Smith County Pioneer" -lehdessä joulukuussa 1873, ja vaikka laulun sanat ovat vuosien varrella hieman muuttuneet, ne perustuvat tähän runoon. Musiikin sanoihin sävelsi Daniel E. Kelly, Higleyn ystävä. 
Laulusta tuli suosittu, ja se levisi ympäri Yhdysvaltoja muuttaen hieman muotoaan matkan varrella. Joskus säveltäjäksi mainitaan virheellisesti David Guion, joka kuitenkin vain muokkasi laulusta yhden sovituksen. Home On the Range -kappaleesta on muodostunut eräänlainen epävirallinen Yhdysvaltojen Lännen tunnuslaulu. Kansasin osavaltion viralliseksi tunnukseksi se valittiin 30. kesäkuuta 1947.
Laulun ovat levyttäneet mm. Pete Seeger ja Roy Rogers.
Laulu on myös suomennettu: Matti Heinivahon versiossa "Kun lapinvuokko kukkii" sanat kertovat Lapista. Alkuperäisen singlen kääntöpuolella on toinen Lappiin siirretty cowboylaulu "Tunturin juurella"("Red River Valley").
Shadow Fury

Shadow Fury () on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut japanilainen tieteiselokuva, jonka on ohjannut Makoto Yokoyama.
Tarina.
Lähitulevaisuuteen sijoittuvassa tarinassa joukko Nova Corporationin tutkijoita läpimurron ihmiskloonien geneettisessä suunnittelussa. Tohtori Oh on luo klooneille ominaisuuden jonka avulla hän pystyy hallitsemaan niiden mieltä, ja yhtiö erottaa hänet Nova Corporation palveluksesta. Hän vannoo kostoa ja työssään saamilla tiedoilla gloonauksesta hän aikoo toteuttaa kostonsa. Hän luo tappokoneen joka tottelee hänen kaikkia käskyjään ja jota kutsuu Takeruksi.
Yhtiössä saadaan kuitenkin tietää tohtori Ohin suunnitelmista ja he palkaavat palkkionmetsästäjä Mitchell Madsenin paikantamaan tohtori Ohin kloonitehdas. Hän onnistuu löytämään tehtaan ja tappamaan tohtori Ohin, mutta hän huomaa että hän ei vastaa gneettisesti ylivoimasta Takerua.
Rooleissa.
Lähde:
Rene Krhin

Rene Krhin (s. 21. toukokuuta 1990 Maribor, Jugoslavia) on slovenialainen jalkapalloilija. 189 senttimetriä pitkän Krhinin pelipaikka on keskikentän keskellä. Hän edustaa ranskalaisseura Nantesia. Hän on aiemmin pelannut Italiassa ja Espanjassa.
Seurajoukkueura.
Krhin aloitti uransa kotikaupunkinsa NK Mariborissa, josta italialainen suurseura Inter hankki hänet vuonna 2007 yhdessä toisen lupaavan junioripelaajan, Vid Belecin kanssa. Krhin pelasi ensin Interin alle 17-vuotiaiden Allievi Nazionali -joukkueessa, mutta heinäkuussa 2009 edustusjoukkueen päävalmentaja José Mourinho kutsui hänet mukaan harjoituskauden kiertueelle Yhdysvaltoihin, jossa pelatuissa ystävyysotteluissa hän pääsi myös kentälle.
Kaudella 2009–10 Krhin pelasi ensimmäiset viralliset ottelunsa Interissä. Sarjakauden kolmannella kierroksella hän tuli kentälle vaihdosta Wesley Sneijderin tilalle ottelussa Parmaa vastaan. 1. marraskuuta Krhin oli ensimmäistä kertaa sarjaottelussa avauskokoonpanossa, kun Inter kohtasi Livornon. Yhteensä hän pelasi kauden aikana viisi sarjaottelua. Krhin oli voittamassa Italian mestaruutta, cupia ja Mestarien liigan.
27. heinäkuuta 2010 Inter teki Bolognan kanssa sopimuksen Krhinin siirtymisestä seurojen väliseen yhteisomistukseen. Bologna maksoi korvauksena 2,5 miljoonaa euroa. Lisäksi Bolognan Lorenzo Paramatti siirtyi samassa yhteydessä Interiin.
Maajoukkueura.
Krhin oli Slovenian alle 19-vuotiaiden maajoukkueen kapteeni EM-karsinnoissa, muttei kyennyt seurajoukkuekiireiden takia osallistumaan Ukrainassa vuonna 2009 pidettyyn lopputurnaukseen. Ensimmäisen A-maaottelunsa hän pelasi 5. syyskuuta 2009 Englantia vastaan tultuaan vaihdosta kentälle toisella puoliajalla. Krhin valittiin myös 2010 MM-kisoihin.
Soldier Field

Soldier Field (aikaisemmin Municipal Grant Park Stadium) on Chicagossa, Illinoisissa, sijoitseva urheilustadion. Stadion avattiin vuonna 1924, ja nykyään se toimii pääasiassa amerikkalaisen jalkapallon NFL-liigassa pelaavan Chicago Bearsn kotiotteluiden näyttämönä. Sen katsoimoihin mahtuu parhaimmillaan 61 500 katsojaa vuonna 2003 valmistuneen remontin, jossa se uudistettiin täydellisesti, jälkeen. Aikaisemmin stadionin kapasiteetti oli 74 000.
Amerikkalaisen jalkapallon lisäksi Soldier Fieldillä pelataan myös eurooppalaista jalkapalloa. Yhdysvaltojen ja Kanadan jalkapallon pääsarjassa Major League Soccerissa pelaava Chicago Fire pelaa siellä kotiottelunsa. Myös vuoden 1994 maailmanmestaruuskilpailuissa ja vuoden 1999 jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailussa pelattiin otteluita stadionilla.
Shortbus

Shortbus on vuonna 2006 valmistunut yhdysvaltalainen draamakomedia, jonka on ohjannut, tuottanut ja käsikirjoittanut John Cameron Mitchell. Päärooleissa nähdään muun muassa Sook-Yin Lee, PJ DeBoy, Lindsay Beamish, Jay Brannan ja Paul Dawson. 
Elokuva sijoittuu New Yorkiin, jossa erilaiset ihmiset etsivät vastauksia kysymyksiinsä seksistä, rakkaudesta ja ihmissuhteista. Keskeisenä tapahtumapaikkana toimii pieni ja estoton underground-baari Shortbus, jossa kokoontuu pormestarien, homojen ja dominataiteilijoiden oma sekalainen seurakunta. Pääosin elokuva kertoo orgasmia tavoittelevasta Sofiasta, rakastuneista mutta suhteensa kanssa kamppailevista Jamiesta ja Jamesista, sekä yksinäisestä ja sulkeutuneesta ammattilaisdomina Severinistä.
Juoni.
Parisuhdeterapeutti Sofia (Sook-Yin Lee) asuu rakastettavan renttuaviomiehensä Robin (Raphael Barker) kanssa, jolta hän ei ole kuitenkaan koskaan saanut orgasmia. Sofia lähtee etsimään vastausta ongelmaansa baarista nimeltä Shortbus, jonka omituista maailmaa hallitsee sukkelasanainen valtiatar Justin Bond. Shortbusissa sukupuolella ei ole merkitystä, seksiä voi harrastaa kenen kanssa tahansa ja paikassa saattaa myös eksyä rujopuheisten lesbojen asuttamaan makuuhuoneeseen. Sofia tutustuu uusiin ihmisiin ja tekee kaikkensa orgasmin eteen, jossa häntä yrittää avittaa mm. ammattilaisdomina Severin (Lindsay Beamish), joka haaveilee taiteilijan urasta. Severin ei ole koskaan ollut kunnollisessa ihmissuhteessa, ja hän muodostuu ystäväksi, tueksi ja potilaaksi Sofialle. 
Sofian asiakaspari, Jamie (PJ DeBoy) ja James (Paul Dawson) haluavat avata suhteensa muillekin. He aloittavat seksisuhteen nuoreen ja komeaan Cethiin (Jay Brannan) ja ovat samalla naapurinsa Calebin (Peter Stickles) intohimoinen vakoilun kohde. James on kuitenkin jo kauan ollut vakavasti masentunut ja työstääkin videokamerallaan itsemurhaviestiä Jamielle.
Julkisuus.
Elokuva kohautti vapaalla ja runsaalla seksipitoisuudellaan. Shortbus sisälsi paljon esimerkiksi aitoja yhdyntöjä, homoseksuaalien välistä seksiä ja masturbointia. Ikäraja oli 18 vuotta. Jotkut tahot luokittelivat elokuvan jopa pornoksi, johon Mitchell vastasi: ”Seksi, kuten musiikkikin, on universaali kieli. Me käytämme sitä esitelläksemme hahmoja, herättääksemme tunteita ja kuljettaaksemme juonta eteenpäin.” Sook-Yin Lee oli vähällä menettää työnsä radiojuontajana ohjelmassaan "Definitely not the Opera", koska hän osallistui elokuvan lukuisiin sensuroimattomiin seksikohtauksiin. Hän sai kuitenkin tukea ja puolustusta CBC:ltä ja useilta julkisuuden henkilöiltä kun hänen erouhkauksensa vuosi medialle.
Enimmäkseen elokuva otettiin kuitenkin todella hyvin vastaan, niin Yhdysvalloissa kuin ulkomaillakin. Se voitti lukuisia palkintoja eri filmifestivaaleilla ja keräsi paljon hyviä arvosteluja. Suomessa esimerkiksi Episodi ja Metro myönsivät elokuvalle neljä tähteä. Erityisesti Shortbusia kiiteltiin omaperäisyytensä, ennakkoluulottomuutensa, rohkeutensa ja reippaan huumorinsa ansiosta.
Jeffrey Zaslow

Jeffrey Zaslow (6. lokakuuta 1958 – 10. helmikuuta 2012) oli yhdysvaltalainen toimittaja ja kolumnisti.
Zaslow työskenteli The Wall Street Journalissa 1983–1987. Sen jälkeen hän siirtyi Chicago Sun-Timesiin, joka järjesti kirjoituskilpailun kolumnisti Ann Landersin korvaamiseksi. Zaslow voitti kilpailun yli 12 000 ehdokkaan joukosta, ja hän toimi Chicago Sun-Timesin kolumnistina 1987–2001. Hänet palkittiin vuonna 2000 Will Rogers Humanitarian Awardilla. Palkinto annettiin Zaslow'lle siitä, että hän tuki kolumneillaan hanketta, joka auttoi 47 000 vähäosaista chicagolaislasta.
Vuosina 1994–2002 Zaslow kirjoitti kolumneja myös USA Weekend -julkaisuun, joka ilmestyi sunnuntaisin noin 550 sanomalehden mukana. Chicago Sun-Timesin jälkeen hän palasi Wall Street Journaliin. Hän kirjoitti lehteen "Moving On" -kolumnia, joka käsitteli takaiskuista eteenpäin siirtymistä. Vuonna 2003 National Society of Newspaper Columnists palkitsi Zaslow'n kolumnin parhaana yhteistä hyvää käsittelevänä kolumnina, joka ilmestyy lehdessä, jonka levikki on yli 100 000.
Zaslow oli kuuntelemassa syyskuussa 2007 haimasyöpää sairastavan Randy Pauschin luentoa "Kuinka todella toteutat lapsuudenhaaveesi". Zaslow kirjoitti aiheesta kolumnin seuraavana päivänä. Wall Street Journalin verkkosivuilla oli kolumnin ohella viiden minuutin leike luennosta. Kolumni rikkoi verkkosivujen luku- ja video katseluennätyksen. Zaslow kirjoitti lopulta Pauschin kanssa luennosta kirjan nimellä "Jäähyväisluento", joka nousi The New York Timesin bestseller-listalle. Zaslow kirjoitti vuonna 2009 Chesley Sullenbergerin muistelmat "Highest Duty" sekä teoksen "The Girls from Ames", joka käsitteli amesilaisen naisryhmän pitkää ystävyyttä.
Zaslow kuoli 10. helmikuuta 2012 sattuneessa auto-onnettomuudessa Pohjois-Michiganissa. Hän oli kuollessaan 53-vuotias.
Ylitornion vaakuna

Ylitornion vaakuna on Ylitornion kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa Aavasaksaan ja keskiyön aurinkoon.
Vaakunan selitys on ”hopeakentässä kolmoisvuoren yläpuolella aurinko, kumpikin punainen.” Vaakunan on suunnitellut Jaakko Hänninen, ja Ylitornion kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 28. syyskuuta 1953. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 5. huhtikuuta 1954.
Hetealvesammal

Hetealvesammal ("Chiloscyphus polyanthos") on Suomessa elinvoimaiseksi luokiteltu maksasammallaji.
Ulkonäkö.
Hetealvesammal on keskikokoinen (2–5 cm) ja kellanvihreä maksasammal. Sen kylkilehdet ovat leveät, neliömäiset tai hieman lanttopäiset. Sen vatsalehdet ovat pienet ja kaksiliuskaiset.
Levinneisyys.
Hetealvesammalta tavataan pohjoisella pallonpuoliskolla lauhkealla ja viileällä vyöhykkeellä. Se on yleinen koko Suomessa.
Elinympäristö.
Hetealvesammal viihtyy keskiravinteisilla paikoilla lähteissä, ojissa tai märällä maalla.
Simon vaakuna

Simon vaakuna on Simon kunnan tunnus. Vaakunan aiheen lohenpyrstöt viittaavat Simojoen lohenkalastukseen, ja niiden ristiasetelma pitäjän historiaan. Upsalan arkkipiispa kastoi vanhan asiakirjan mukaan vuoden 1346 paikkeilla Torniossa Simon karjalaisia.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä neljä hopeista lohenpyrstöä asetettuina ristin tapaan.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Simon kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 27. syyskuuta 1956. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 27. helmikuuta 1957.
HarperCollins

HarperCollins on News Corpin omistama kirjankustantamo. Se muodostui brittiläisestä William Collins, Sons and Co Ltd -yrityksestä ja yhdysvaltalaisesta Harper &amp; Row'sta. HarperCollins kustantaa englanninkielistä kirjallisuutta, ja sen valikoima on laaja. Yrityksen pääkonttori on New Yorkissa, ja sillä on toimintaa Yhdysvaltojen lisäksi muun muassa Kanadassa, Britanniassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Intiassa.
James ja John Harper perustivat New Yorkissa J. and J. Harperin 1817, ja William Collins &amp; Sons perustettiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1819. News Corporation hankki Harper &amp; Row'n vuonna 1987. Maailmanlaajuinen kustantamo siitä tuli vuonna 1990, kun News Corporation hankki myös William Collins &amp; Sonsin.
Suomessa.
HarperCollins alkoi julkaista käännöskirjallisuutta suomeksi kesäkuussa 2015. Toimisto sijaitsee kuitenkin Tukholmassa. Kyse on teoksista, joiden alkuperäiset oikeudet yrityksellä on. Aiemmin yritys, kuten muutkin kustannusyhtiöt, on myynyt agentuurien kautta oikeuksia eri maihin, mutta väliporras ohitetaan nyt niissä maissa, joissa HarperCollinsilla on toimintaa. Bonnier-yhtymän toimitusjohtaja Timo Julkunen arvioi, että kyse on nimenomaan suurlevikkisistä kirjailijoista, joista Bonnierin Tammella on ollut esimerkiksi Karin Slaughter.
Neljä naista ristillä

Neljä naista ristillä () on vuonna 1919 ilmestynyt Maurice Leblanc'n jännitysromaani. Teos ilmestyi Valfrid Hedmanin suomentamana ja Kariston kustantamana 1922. Toinen painos suomennoksesta julkaistiin 1992.
Kirjan päähenkilö on Arsène Lupin.
Vastaanotto.
Boris Hurtta kirjoittaa "Portti"-lehden arviossaan vuonna 1992, että kirja on aikansa lapsi niin hyvässä kuin pahassakin. Alun mystisyys ja kauhu lopahtaa seikkailutarinaksi, eikä teos vedä vertoja todellisille kauhuklassikoille.
Televisiosarja.
Kirjan pohjalta tehtiin vuonna 1979 televisiosarja "Neljä naista ristillä" ("L'île aux trente cercueils"). Pääosaa Véronique d'Hergemontina siinä esittää näyttelijä Claude Jade.
Usva (James Herbertin romaani)

Usva () on James Herbertin vuonna 1975 ilmestynyt kauhuromaani. Suomeksi teos ilmestyi 1992 WSOY:n Fan-sarjassa.
Vastaanotto.
Boris Hurtta arvioi teoksen "Portti"-lehdessä pintapuoliseksi. Henkilöhahmojen kohtalo ei herätä kiinnostusta. Yksittäiset kohtaukset ovat kekseliään irvokkaita, mutta kokonaisuutena teos ei ole hyvää kauhukirjallisuutta.
Naamio (Dean Koontzin romaani)

Naamio () on Dean Koontzin vuonna 1981 salanimellä Owen West julkaisema kauhuromaani. Teos ilmestyi suomeksi vuonna 1992 Book Studion kustantamana Koontzin nimellä.
Vastaanotto.
Teoksen "Portti"-lehdessä arvioineen Boris Hurtan mukaan "Naamio" ei ole Koontzin tärkeitä kirjoja. Juoni ja loppuratkaisu ovat ennalta arvattavissa, todelliset kauhuainekset ovat vähissä. Päähenkilöt ja ympäristö ovat kuin televisiosarjasta ja sivuhenkilöitä hahmotellaan vain sen verran kuin on välttämätöntä. Arvostelijan mielestä teos on ajoittain tuskallisen korni ja naiivi ja kieli on yksinkertaisempaa kuin kirjailijan paremmissa töissä. Myös käännös kompuroi.
Private Dancer

Private Dancer on rocklaulaja Tina Turnerin menestynein albumi, joka myi maailmanlaajuisesti yli 20 miljoonaa kappaletta. Dire Straits -yhtyeen Mark Knopfler kirjoitti Private Dancer -laulun alun perin omalle yhtyeelleen, mutta päätti lopulta, että sille täytyy löytää naisartisti.
Vuonna 2019 albumi valittiin mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Pimeyden verkot

Pimeyden verkot () on Karl Edward Wagnerin vuonna 1970 ilmestynyt miekka ja magia -tyylinen fantasiaromaani. Suomeksi teos ilmestyi 1992 WSOY:n Fan-sarjassa. Romaani kertoo miekkamies Kanesta, jonka vihjataan olevan sama hahmo kuin Raamatussa esiintyvä veljessurmaaja Kain. Hän seikkailee epämääräisessä tulevaisuudessa, jossa taikuus on korvannut modernin teknologian.
"Pimeyden verkot" oli Wagnerin ensimmäinen romaani. Sen julkaisi vuonna 1970 pieni taskukirjoihin keskittynyt kustantamo, minkä seurauksena julkaistussa tekstissä oli runsaasti virheitä. Seuraavina vuosina Kanen seikkailut jatkuivat kahdessa jatko-osassa. Niiden menestys antoi Wagnerille mahdollisuuden kirjoittaa "Pimeyden verkot" vuosikymmenen puolivälissä uudelleen. Yhteensä Wagner ehti kirjoittaa Kanen seikkailuista kuusi kirjaa ennen kuolemaansa vuonna 1994.
Juoni.
Kane on kuolematon seikkailija ja palkkasoturi, jota muut ihmiset pelkäävät ja vihaavat hänen julmien tekojensa ja outojen silmiensä takia. Paha noitakuningatar Efrel pestaa Kanen armeijansa päälliköksi, koska haluaa kaapata Thovnosin keisarikunnan valtaistuimen itselleen. Kanen ja muinaista teknologiaa hyödyntävien demonien avulla Efrel aloittaa sisällissodan, jonka seurauksena valtakunta ajautuu kaaokseen ja sen asevoimat ja laivasto tuhoutuvat lähes täysin. Myös useimmat tienoon merkkihenkilöt menehtyvät tai joutuvat demonien kidutettavaksi. Ailahtelevainen ja petollinen Efrel itse kokee loppunsa Kanen käsissä, ennen kuin tämä suuntaa kaappaamallaan kolmisoudulla uusiin seikkailuihin.
Vastaanotto.
Teoksen "Portti"-lehdessä arvioineen Esa Härkösen mukaan tarina pysyy mielenkiintoisena vain alussa ja lopussa. Keskivaiheilla kirjan vauhti on todella hidas. Henkilöhahmot eivät ole mielenkiintoisia vaan pelkkiä pahvikuvia. Arvostelijan mukaan "Pimeyden verkot" on puuduttavaa kertomusta, josta olisi voinut saada novellin, mutta kirjan muodossa tarina ei toimi.
"Aikakone"-lehden Juhani Hinkkanen löytää kirjasta monia esikoisromaaneille tyypillisiä vikoja kuten, pitkät taustoittavat yksinpuhelut ja varsinkin tarinan kankeahko alku. Lukijan kiinnostus herää vasta kun kolmannes kirjasta on kulunut. Loppupuoli on kohtalaista toimintaa, mutta kirjailija on Hinkkasen mukaan yltänyt parempaan muissa Kane-kirjoissaan. Suomenkielistä käännöstä Hinkkanen pitää jäykkänä ja anglistisena ja kansikuvan ihmishahmoa joka suhteessa epäonnistuneena, mittasuhteiltaan vääristyneenä vahakuvana ”vailla mitään elämää”.
"Fantasy Book Review" -sivuston arvostelussa Nicholas King antaa romaanille 8,5 pistettä kymmenestä. Hänen mukaansa "Pimeyden verkot" on nautinnollista luettavaa tummasävyisen fantasian sekä miekan ja magian ystäville. Wagnerin luoma maailma on synkkä ja julma, ja Kane raakalaismainen mutta ovela antisankari, joka voisi yhtä hyvin olla tarinan roisto. Toisaalta sivuhahmot ovat yksiulotteisia, mitäänsanomattomia ja taipuvaisia pitkiin esitelmiin. King ei tosin pidä monologeja häiritsevinä, koska ne ovat nopea ja vauhdikas tapa alustaa romaanin varsinaiset tapahtumat. Hän kuitenkin huomauttaa, että keskivertolukijan mielestä ne voivat tarpeettomasti viivyttää pääasiaa eli itse toimintaa.
Shoredanin kellot

Shoredanin kellot on Markku Sadelehdon toimittama sankarifantasia-aiheinen novelliantologia, joka on julkaistu 1992 WSOY:n Fan-sarjassa.
"Shoderanin kellot" oli yksi kolmesta Sadelehdon 1990-luvun alussa toimittamasta miekka ja magia -antologiasta. Muista antologioista poiketen "Shoredanin kellot" keskittyy tuolloin suhteellisen uusiin novelleihin. Kustantajan vaatimuksesta Sadelehto siirsi John Brunnerin novellin paikkaa antologiassa. Tämä seurauksena Sadelehdon oli mietittävä rakenne uusiksi, ja lopulta vain Jack Vancen novelli pysyi entisellä paikallaan. Lopputulosta Sadelehto kuvasi ”vasemman käden työksi”, johon oli kuitenkin ”periaatteessa tyytyväinen”.
Vastaanotto.
"Portti"-lehden Veikko Rekusen mukaan Craig Shaw Gardnerin novelli on oikeastaan pidennetty vitsi, jonka jaksaa lukea kerran, mutta tarjoaa muuten paperinohuita henkilöhahmoja valmiissa maisemassa. John Brunnerin, Roger Zelaznyn ja Brian Lumleyn tarinat jäävät myös ohuiksi kokemuksiksi. Jack Vancen ”Morreion” on varsin näppärä, mutta senkin unohtaa tarinan kerran luettuaan. Sen sijaan Tanith Leen ironinen ”Lohikäärmeentappaja” ja Orson Scott Cardin riipaisevan synkkä ”Hiekkataika” ovat onnistuneita. Jälkimmäisestä tarinasta vain puuttuu kirjailijan kyky monipuolistaa hahmojaan huumorilla. Myös David Draken sinänsä yksinkertainen ”Krokotiilikuningas” onnistuu kehittämään henkilöhahmoja riittävästi.
Rotat (James Herbertin romaani)

Rotat () on James Herbertin vuonna 1974 ilmestynyt kauhuromaani. Suomeksi teos ilmestyi 1993 WSOY:n Fan-sarjassa.
Vastaanotto.
Romaanin suomennoksen "Portti"-lehdessä arvioineen Boris Hurtan mukaan kirjan lähtökohtakaan ei ole lupaava, sillä ”erilaisten elikoiden kapinat kun pakkaavat olemaan naiiveja ja epäuskottavia ja ovat menettäneet tuoreutensa sitten King-Kongin ja Tappajahain päivien”. Sensaationhakuinen aihe lieneekin syy kirjan menestykseen, sillä teos on tökerö. Kirja tarjoaa naiiveja pikaelämäkertoja henkilöistä, joista ei jaksa piitata. Mahdollisella vertauskuvallisella yhteiskuntakritiikillä ei ole kantavuutta, koska kirja on niin huono. Myös käännös on hutiloitua jälkeä.
"Aikakoneen" Leena Peltosen mukaan "Rotat" on ”erittäin hyvä ja jäntevä kauhukirja”. Herbertin salaisuus on taito ”siirtää rottakatastrofi yksilöllisen kokemuksen tasolle. Henkilöt, jotka nähdään vain muutaman sivun ajan, ovat oikeita ihmisiä taustoineen ja tunteineen.” Mukana on myös yhteiskunnallista satiiria, kun epäpätevät viranomaiset vähättelevät ongelmaa tai yrittävät sen varjolla kasvattaa omaa valtaansa. Rottakuvaukset ovat tosin kaukana uskottavasta. Jukka Murtosaaren kansikuvaa Peltonen piti ”kivana” ja anatomisesti todenmukaisena.
Mikael Lax

Mikael Lax (s. 30. kesäkuuta 1988 Huittinen) on suomalainen salibandypelaaja. Hän pelaa puolustajana. Kaudesta 2009–2010 lähtien hän on pelannut salibandyliigassa SSV:ssä. Kausina 2007–2008 ja 2008–2009 hän pelasi TPS:ssä. Kaudella 2009–2010 hän voitti SSV:ssä Suomen-mestaruuden.
Suomen salibandymaajoukkueessa hän on pelannut 13 ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia ja antanut 12 maalisyöttöä (24.5.2010 mennessä). Alle 19-vuotiaiden poikien maajoukkueessa hän pelasi 16 ottelua, joista 13 ottelua kapteenina. Pelaamissaan otteluissa hän teki 9 maalia ja antoi viisi maalisyöttöä. Vuonna 2005 hän oli mukana alle 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa toiseksi sijoittuneessa joukkueessa.
Mikael Laxin isä on kymmenottelija Kari-Pekka Lax. Hänen veljensä Petteri Lax on pituushyppääjä ja serkkunsa Matti ja Mikko Oivanen ovat maajoukkuelentopalloilijoita.
Children of the Grave

Children of the Grave on brittiläisen Black Sabbath -yhtyeen kappale sen kolmannelta studioalbumilta "Master of Reality" (1971). Se on albumin tunnetuin kappale ja yksi Black Sabbathin suurimmista klassikoista. ”Children of the Grave” on tunnettu kitaristi Tony Iommin raskaasta riffistä, josta useat uuden aallon yhtyeet saivat vaikutteita 1970- ja 80-lukujen vaihteessa.
Kappale on merkitty yhtyeen yhdessä tekemäksi.
”Children of the Grave” on mukana lukuisilla Black Sabbathin kokoelma- ja livealbumeilla. Se oli yhtyeen suosittu konserttinumero ja myöhemmin myös laulusolisti Ozzy Osbourne esitti kappaleen usein soolouransa konserteissa. 
Kappaleesta ovat tehneet cover-version muun muassa White Zombie- ja Tarot -yhtyeet. Suomenkielisen käännösversion ”Hautuumaan lapset” on julkaissut Black Sabbath-covereita levyttävä Sapattivuosi -yhtye debyyttialbumillaan "Sapattivuosi" (2003).
Jokitimali

Jokitimali ("Trichastoma rostratum") on Malakan niemimaan alueella sekä Indonesiassa ja Bruneissa tavattava kerttutimaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan jokitimali on 15–16 cm. Laji on selästään, siivistään ja päästään väritykseltään ruskea. Rinta on linnulla harmahtava ja puhtaan valkoinen vatsa muodostaa melko vahvan kontrastin ruskean selän kanssa.
Elinympäristö.
Jokitimalin elinympäristöä ovat alankojen ainavihannat metsät, erityisesti jokien läheisyydessä, mangrovemetsät ja suot. Lajia on tavattu myös plantaaseilla ja rantojen pensaikoista. Yleensä jokitimalin elinympäristöt sijaitsevat alle 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
Jokitimali on varsin ujo lintu ja liikkuu lähellä maata usein pareittain. Vaikka laji sopeutuu elämään myös hakatuissa metsissä, on laajamittainen metsien kaatamien polttopuiksi, viljelysmaaksi sekä metsäpalot uhka jokitimalikannalle. IUCN luokittelee lajin uhanalaisuudeltaan silmälläpidettäväksi.
Roope Karisto

Roope Karisto (s. 16. kesäkuuta 1990) on suomalainen näyttelijä.
Parhaiten hänet tunnetaan elokuvista "Minä ja Morrison" ja "Tummien perhosten koti".
David López Moreno

David López Moreno (s. 10. syyskuuta 1982 Logroño, La Rioja, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla mestaruussarjassa pelaavaa Brighton &amp; Hove Albionia.
Ura.
López liittyi pamplonalaisen Osasunan junioreihin kaudella 2000–2001. Hän nousi seuran edustusjoukkueeseen kaudella 2004–2005 ja debytoi Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa 17. lokakuuta 2004 ottelussa Albaceteä vastaan. Seuraavalla kaudella hän vakiinnutti paikkansa joukkueen avauskokoonpanossa ja teki kuusi maalia, kun Osasuna ylsi sarjassa Mestarien liigan karsintapaikkaan oikeuttaneeseen neljänteen sijaan.
Kauden 2006–2007 Mestarien liigasta Osasuna putosi jo karsintavaiheessa, mutta UEFA-cupissa joukkue pääsi välieriin asti. López pelasi 11 UEFA-cupin ottelussa ja teki kolme maalia.
Kesäkuussa 2007 López siirtyi kuuden miljoonan euron kaupassa toiseen baskiseuraan Athleticiin. Athleticin kanssa hän ylsi Espanjan cupin Copa del Reyn loppuotteluun kaudella 2008–2009 ja sitä kautta kauden 2009–2010 Eurooppa-liigaan.
Burn It Down (Avenged Sevenfoldin kappale)

”Burn It Down” on yhdysvaltalaisen Avenged Sevenfold -yhtyeen ensimmäinen single levyltä "City of Evil". Single ilmestyi 12. kesäkuuta 2005.
”Burn It Down” on myös "Saw III" -elokuvan soundtrackillä.
Maissilapset II – viimeinen uhraus

Maissilapset II – viimeinen uhraus ("Children of the Corn II: The Final Sacrifice") on vuonna 1993 ensi-iltaan tullut jatko-osa ensimmäiselle "Maissilapset"-elokuvalle. Elokuvan ohjasi David F. Price ja sen pääosissa näyttelivät Terence Knox, Ryan Bollman, Ned Romero ja Paul Scherrer.
Vastaanotto.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kirjoitti elokuvan edustavan ”naurettavan huonoa kauhuyritelmää” ja antoi sille yhden tähden viidestä.
Carlos Gurpegi

Carlos Gurpegi Nausia (s. 19. elokuuta 1980 Pamplona, Navarra, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edusti koko pääsarjauransa keväästä 2002 vuoteen 2016 bilbaolaista Athleticia.
Ura.
Gurpegi siirtyi Athleticin junioreihin kaudeksi 1998–1999, jota ennen hän edusti Izarraa. Vietettyään muutaman kauden seuran juniori- ja reservijoukkueissa hän debytoi edustusjoukkueessa 31. maaliskuuta 2002 Primera Divisiónin ottelussa Villarrealia vastaan. Hän vakiinnutti asemansa joukkueessa kaudella 2002–2003 ja pelasi kausina 2002–2006 kaikkiaan 121 sarjaottelussa.
Gurpegi sai marraskuussa 2003 kahden vuoden kilpailukiellon, kun vuotta aikaisemmin otetussa dopingtestissä löytyi viitteitä nandrolonin käytöstä. Kilpailukieltoa lykättiin useaan otteeseen, sillä Gurpegin valitti tuomiosta ja vetosi Extremaduran yliopiston tekemään tutkimukseen, jonka mukaan hänen kehonsa tuotti ainetta luontaisesti tavallista enemmän, mutta tuomio piti. Hän oli sivussa koko kauden 2006–2007 ja suurimman osan kaudesta 2007–2008. Gurpegi palasi virallisiin otteluihin huhtikuussa 2008.
Kaudella 2008–2009 Gurpegi joutui tyytymään vaihtopelaajan rooliin muun muassa nuoren Javi Martínezin vahvojen esitysten vuoksi, mutta kaudella 2009–2010 hän palasi jälleen joukkueen avauskokoonpanoon ja pelasi keskikentän keskustan lisäksi myös laidalla.
Athleticin ohella Gurpegi on pelannut muutaman ottelun Baskimaan ja Navarran epävirallisissa maajoukkueissa.
19521 Chaos

19521 Chaos on transneptuninen kohde, eli pikkuplaneetta, joka kiertää Aurinkoa Neptunusta kauempana. Kohde kuuluu Kuiperin vyöhykkeeseen ja cubewanoihin. Chaos löydettiin Deep Ecliptic Surveyllä vuonna 1998. Nimensä pikkuplaneetta sai kreikkalaisen mytologian alkutilan Khaoksen eli kaaoksen mukaan. Ennen nimeämistään kohde tunnettiin tunnuksella .
Kohdetta pidetään todennäköisenä kääpiöplaneettana.
Lidija Ginzburg

Lidija Jakovlevna Ginzburg (; 18. maaliskuuta 1902 Odessa, Venäjän keisarikunta – 17. heinäkuuta 1990 Leningrad, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen kirjailija, kirjallisuuskriitikko ja esseisti. Hän oli Leningradin piirityksen aikana kaupungissa ja selvisi sieltä hengissä.
Ginzburg muutti Odessasta Leningradiin vuonna 1922 ja aloitti Taidehistorian korkeakoulussa opettajinaan Juri Tynjanov ja Boris Eihenbaum, jotka ovat venäläisen formalismin kaksi merkittävää hahmoa. Häntä itseään on luonnehdittu nuorformalistiksi.
Ginzburg selvisi hengissä paitsi Leningradin piirityksestä, myös 1940-luvun ja 1950-luvun alun juutalaisvastaisesta kampanjasta ja ystävystyi runoilijoiden uuden sukupolven kanssa sekä kannusti heitä. Hehin kuului muun muassa Alexander Kushner.
Ginzburg julkaisi useita merkittäviä kriittisiä tutkimuksia, esimerkiksi 'Lermontovin luova polku' ("Tvorcheskii put' Lermontova", 1940), 'Herzenin "Menneisyyteni ja ajatteluni" ("'Byloe i dumy' Gertsena", 1957), 'Lyriikasta' ("O lirike", 1964; 2. laaj. p. 1974), 'Psykologisesta proosasta' ("O psikhologicheskoi proze", 1971 2. uud. p. 1977) ja 'Kirjallisesta sankarista' ("O literaturnom geroe", 1979). 
Ginzburg aloitti Leningradin piirityksen aikana vuonna 1942 muistiinpanojen tekemisen. Päiväkirjan tekstejä on julkaistu ensimmäisen kerran kirjallisuuslehti "Nevassa" vuonna 1984. Teos on ilmestynyt suomeksi nimellä "Leningradin piirityksen päiväkirja" (Into, 2011). Oxfordin yliopiston professori Andrei Zorin on julkaissut Ginzburgin 1940-luvun proosaa tieteellisenä laitoksena, johon sisältyy myös päiväkirja.
Masuuni Brunou

Masuuni Brunou, Juankosken tehtaan ja työväen museo on Juankosken teollisuushistoriasta kertova museo. Museo sijaitsee entisessä masuuni- eli sulattorakennuksessa Juankosken keskustaajamassa, keskellä ruukkialuetta (katuosoite lähteestä riippuen Juankoskentie 9 tai Juankoskentie 7b). Museon ylläpitäjänä on Juankosken Kulttuurihistoriallinen Seura. 
Museossa on teollisuushistoriaan keskittyvä perusnäyttely. Lisäksi on vaihtuvia näyttelyitä erilaisista teemoista ja niissä näytetään paljon valokuvia. Esimerkiksi vuonna 2015 avattu ”Jussista Juiceksi – Juankoskelta Tampereelle” -teemanäyttely kertoo Juankoskella syntyneestä Juice Leskisestä. 
Historia.
Vuonna 1746 heinäkuussa Brynolf Brunou osakkaineen sai luvan perustaa rautaruukin "Juvankosken varrelle". Strömsdalsbruk oli järvimalmia käyttävistä tehtaista ensimmäinen Suomessa. Ensimmäiset vuodet olivat vaikeuksien ja omistajavaihdosten aikaa. Vuodesta 1851 alkaen venäläinen Ponomarev-omistajasuku omisti tehtaan ja sai sen kukoistamaan. 1900-luvulla ruukin omisti Anton von Alfthan, jonka aikana alkoi tuotantosuunnan muutos puuhiomoksi ja kartonkitehtaaksi. Alfthanin aikaan tuli myös kaksi tenniskenttää.
Kun masuunin tuotanto lopetettiin vuonna 1910, rakennuksen sisätilat muutettiin varastoksi. Vuonna 1990 perustettu Juankosken Kulttuurihistoriallinen Seura aloitti rakennuksen remontoimisen museoksi. Museon avajaiset olivat toukokuussa 1991. Museo on saanut nimensä Brynolf Brunoun mukaan, joka oli yksi tehtaan perustajista. 
Aukioloajat.
Museo on avoin kesäaikaan säännöllisesti kesäkuun puolesta välistä elokuun puoleen väliin. Muina aikoina tilauksesta.
Viidakkokirja – Svengiseikkailu

Viidakkokirja - Svengiseikkailu (, Pohjois-Amerikassa "The Jungle Book Rhythm N'Groove") on Disneyn luomaan "Viidakkokirja"-animaatioon perustuva tanssipeli. Peli julkaistiin Euroopassa 17. marraskuuta ja Pohjois-Amerikassa 8. joulukuuta 2000. Pelissä pelaajan pitää tanssia erilaisten animaatiosta tuttujen kappaleiden tahdissa elokuvista ja sarjoista tuttujen hahmojen kanssa.
Pelaaminen.
Pelissä pelaajan täytyy läpäistä erilaisia tasoja joita täytyy läpäistä joko tanssimaton kanssa tai ohjaimella joista ensimmäisenä mainittu laite on suositellumpi vaihtoehto. Pelissä on yhteensä 9 erilaista tasoa joissa tanssitaan Mowglilla tuttujen hahmojen kanssa. Jokaisessa tanssissa tulee erilaisia tahtipaneeleita joissa on aina nuoli johonkin suuntaan ja siihen suuntaan täytyy aina painaa joko ohjaimella tai tanssimatolla, tanssien aikana tulee vastaan myös lukuisia naamioita jotka antavat erilaisia erikoisuuksia, kuten "Tulimuuri" antaa tahtipaneelialueelle tulisen muurin joka estää tahtipaneeleiden pääsemisen varsinaiselle tahtialueelle ja jokaisella hahmolla on oma haastenaamio jonka saatua täytyy tanssia samaan tahtiin mitä kyseinen hahmo tanssii. Peli sisältää myös moninpelitilan jossa pelaaja voi ottaa haasteen toista pelaajaa vastaan.
Kappaleet.
Jotkut laulut kuten "The Bare Necessities" ja "I Wanna Be Like You" ovat alkuperäisestä elokuvasta;uudet kappaleet on käsikirjoittanut Nicolas Maranda, joka myös sovitti kaikki kappaleet. Lou Began laulaman alkuperäisen "I Wanna Be Like You" -kappaleen musiikkivideon voi avata läpäisemällä yhden Lou Began tanssihaasteen.
Ginzburg

Ginzburg (, ) on Günzburgin kaupungin nimeen perustuva sukunimi. Useimpien tämä nimisten henkilöiden esivanhemmat olivat Ulmista karkotettuja juutalaisia. Nimi on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Katso myös.
Ginsberg, Ginsburg, Gensburg, Ginsburgh, Ginzberg, Ginzborg
C.-H. Hermansson

Carl-Henrik Hermansson (14. joulukuuta 1917 Bollnäs – 26. heinäkuuta 2016 Tukholma) oli ruotsalainen poliitikko. Hän oli kommunistisen puolueen johdossa vuosina 1964–1975, jona aikana se otti käyttöön nimen "Vasemmistopuolue Kommunistit". Hermansson istui valtiopäivillä vuosina 1963–1985. Hän ohjasi puolueensa linjauksia vähemmän uskollisiksi Moskovalle.
Hermansson julkaisi lukuisia kirjoja sekä kapitalismiin että vasemmistolaisuuteen liittyvistä aiheista.
Josif Stalinin kuoleman (1953) aikaan Hermansson ylisti diktaattoria puheissaan; toimittajat ja poliittiset vastavoimat muistuttivat häntä tästä toistuvasti, mutta hän sanoi katuvansa aiempia näkemyksiään.
Hermansson oli aikansa varakkain ruotsalainen puoluejohtaja.
Egyptin 21. dynastia

Egyptin 21. dynastia hallitsi Egyptiä, osan ajastaan kuitenkin vain Niilin suiston aluetta kolmannen välikauden alkuvaiheessa vuosina 1069–945 eaa. Dynastian pääkaupunkina oli Tanis.
Dynastian ensimmäisen hallitsijan, Smendesin noustessa valtaan Egypti oli jakautunut Ylä- ja Ala-Egyptiin. Smendesin hallinnassa oli vain Ala-Egypti.
Amenemnisu oli Smendesin seuraaja. Hänen hallituskautensa jäi vain nelivuotiseksi.
Psusennes I oli 21. dynastian kolmas kuningas. Hän meni naimisiin siskonsa Mutnedjmetin kanssa. Psusennes I hallitsi joko 41 tai 46 vuotta. 
Amenemope oli Psusennesin poika. Isänsä viimeisinä vuosina hän toimi isänsä apuhallitsijana.
Osorkon vanhempi oli Amenemopen seuraaja. Osorkon vanhemman valtakausi merkitsi alkua tulevalle libyalaisten 22. dynastialle.
Siamun oli 21. dynastian kuudes hallitsija. Häntä pidetään Psuennes I:n jälkeen tämän dynastian tehokkaimpana hallitsijana. Siamunin hallintokaudella Taniksessa sijaitsevan Amunin temppelin koko kaksinkertaistettiin. Myös Mesenissä sijainnutta Horuksen temppeliä laajennettiin merkittävästi. Siamunin aikana pystytettiin Heliopoliihin kivi, jossa on hänen nimensä.
Dynastian aikaa nimitetään usein harhaanjohtavasti myös pappisdynastian ajaksi. Tämä johtuu siitä, että jo edellisen, 20. dynastian aikana, Amonin pappeus oli tullut perinnölliseksi ja papit alkoivat nimittää itseään myös kuninkaiksi. Käytännössä heidän hallinnassaan oli Ylä-Egypti Faijumiin saakka, kun taas 21. dynastian heikot faaraot hallitsivat lähinnä vain suiston aluetta. Pappisdynastia ei kuitenkaan kuulu Egyptin järjestysnumeroilla merkittyihin dynastioihin.
Dynastian viimeinen faarao oli Psuennes II, jolla ei ollut jälkeläisiä. Hänen jälkeensä valtaan nousi libyalaissyntyinen Sheshonq, joka perusti 22. dynastian. Libyalaiset oli alkujaan kutsuttu Egyptiin sotilaallisiksi apujoukoiksi, mutta myöhemmin he olivat jääneet maahan pysyvästi asumaan.
Rasvamaksa (kirja)

Rasvamaksa on Veikko Huovisen novellikokoelma vuodelta 1973.
*Ihmissyöntiä I-II: Rasvamaksa, Pystyyn marinoitu nainen
-I: Suomalainen eksyy Afrikassa viidakkoon ja joutuu oppineen kylänpäällikön vieraaksi.
-II: Ugandalainen vaihto-oppilas päättää marinoida tyttöystävänsä.
*Heimojensa karkottamat
-Hyperseksuaaliset suomalainen mies ja saamelaisnainen karkotetaan kylistään ja he löytävät toisensa.
*Jutta Grahnin mies
-Mies oleilee Juttan sohvan alla ja huutelee vieraille erinäisiä sukupuolielämän alueeseen liittyviä termejä.
*Ota tyttö ojasta
*Ruhtinaspari tunturihotellissa
*Kukistunut monarkki
*Onko tukka kauniisti?
*Hanhikorppikotka
*Kuulantyöntäjän tauti
-Kaksi kuulantyöntäjää sairastuu eteläamerikkalaiseen virustautiin.
*Ammattimainen puolueenhaukkuja
*K:n projektin työtätekevät toimihenkilöt tuomitsevat sosiaalidemokraattisen pyrkyrin
*Postia
*Lahtari ja punikki
-Lahtari ja punikki ampuvat toisiaan sanallisesti ja aseilla.
*Nyt siirtomaita valloittamaan
*Maat ja kansat
*Riistapoliisi
*Sammakkomiehen päivä
-Sammakkomies harrastaa järven asukkaiden kiusaamista omaperäisellä tavalla.
*Sielunvaellusta
-Miten ajattelit viettää ikuisuutesi? -Jos kokeilisi tuota sielunvaellusta? -Hyvä juttu, sanoi Jumala ja nousi kirjoituspöytänsä takaa.
Kritiikki.
"Helsingin Sanomien" toimittaja Ilkka Malmberg kirjoitti vuonna 2012, että kirjan tarinoita ”Ihmissyöntiä I–II” ei enää kirjoitettaisi eikä julkaistaisi, koska rasismille ollaan nykyään paljon herkempiä.
Järjen valossa

Järjen valossa: Elämänviisautta filosofiasta on Eero Ojasen lyhyt johdantokirja filosofiaan. Teoksen on julkaissut Kirjapaja vuonna 2011.
Bruno Coquatrix

Bruno Coquatrix (5. elokuuta 1910 − 1. huhtikuuta 1979 Pariisi) oli pariisilaisen Olympia-teatterin omistaja ja manageri. 
Coquatrix tunnetaan myös sanoittajana. Hän on sanoittanut yli 300 laulua.
Hän sai Olympian johtajuuden vuonna 1954. Hän toi Olympiaan esiintymään monia huippuartisteja, joiden muassa oli muun muassa Georges Brassens, Gilbert Bécaud, Johnny Hallyday, Dalida, Édith Piaf, Annie Cordy, Yves Montand ja Louis Armstrong. 
Bruno Coquatrix kuoli 68-vuotiaana vuonna 1979 ja hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle Pariisiin. Hänen puolisonsa oli Paulette Coquatrix (1916–2018).
Etelänkiitäjä

Etelänkiitäjä ("Hippotion celerio") on Afrikassa ja eteläisessä Euroopassa tavattava kiitäjäperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Etelänkiitäjä on melko kookas yöaktiivinen perhoslaji. Siipien pohjaväri on harmaanruskea ja etusiiven tyvestä kulkee leveä, vaalea, etureunastaan valkoinen juova etusiiven kärkeen. Sen etupuolella siiven tyviosassa on toinen vaalea juova, joka kuitenkin sulautuu pian siiven muuhun kuviointiin. Siivessä on pieni musta keskitäplä. Etusiiven ulkolaidassa on siiven poikki suuntautuva ohut vaalea viiru, jonka ulkopuolelta siipi on harmaa. Etusiiven siipisuonet erottuvat ohuina, mustina tai valkoisina viiruina. Takasiipien tyvi on voimakkaan vaaleanpunainen ja sävy vaalenee siiven kärkeä kohti. Takasiivissä on myös leveä musta keskijuova sekä reunajuova, joita yhdistää rivi mustia siipisuonia. Ruumis on harmaa, päätä kohti ruskeampi ja perhosen selkäpuolella on ohuita, vaaleita pitkittäisjuovia. Siipiväli 60–80 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Etelänkiitäjän levinneisyys kattaa trooppisen ja subtrooppisen Afrikan, jatkuu idässä Lähi-itään, Etelä-Aasiaan aina Etelä-Kiinaan saakka. Euroopassa sitä tavataan säännöllisesti Kanariansaarilla ja Välimeren alueella, vaeltaneita yksilöitä satunnaisesti Keski-Euroopastakin. Lämpiminä kesinä lajin tiedetään lisääntyneen Etelä-Euroopassa. Euroopassa perhoset ovat lennossa kahden tai kolmen vaeltaneen sukupolven turvin kesäkuusta lokakuuhun, Afrikassa ympäri vuoden.
Suomesta etelänkiitäjää ei ole tavattu. Lähimmät havainnot vaeltaneista yksilöistä ovat useat havainnot Tanskasta sekä Etelä-Ruotsista vuosilta 2005 ja 2006. Lähes kaikki pohjoismaiset havainnot on tehty syyskuusta marraskuuhun.
Elinympäristö ja elintavat.
Etelänkiitäjä viihtyy avoimilla ja lämpimillä niityillä ja puutarhoissa, joiden kukilla se vierailee öisin ahkerasti. Keski-Euroopassa sen on todettu hakeutuvan mielellään viinitarhojen lähistöille. Laji aloittaa lennon illan hämärryttyä, ja kukilla käydessään se kiitäjille tyypilliseen tapaan lentää muutaman sekunnin ajan paikoillaan kukan edessä. Molemmat sukupuolet tulevat valolle.
Naaras munii 150–250 munaa yksitellen lehdille lähelle maanpintaa ja suosii lämpimillä paikoilla kasvavia ravintokasveja. Nuoret toukat piilottelevat lehtien alapinnoilla. Toukat ovat yöaktiivisia eivätkä yleensä syö nauttimaansa lehteä kokonaan. Euroopassa kasvaneet toukat ovat täysikasvuisia heinä-syyskuussa ja koteloituvat maan alle tai karikkeen sekaan noin kolmeksi viikoksi. Kotelo ei kykene talvehtimaan, mikä rajoittaa lajin levittäytymistä pohjoiseen.
Ravintokasvi.
Toukka on polyfagi, joka elää etenkin viinellä ("Vitis"), villiviineillä ("Parthenocissus") ja mataroilla ("Galium").
Nicaraguan jalkapallomaajoukkue

 
Nicaraguan jalkapallomaajoukkue edustaa Nicaraguaa kansainvälisissä miesten jalkapalloilun maajoukkuekilpailuissa. Joukkue pelaa Nicaraguan jalkapalloliiton alaisuudessa. Joukkue ei ole koskaan päässyt maailmanmestaruuskilpailuihin.
Aasianlehväkalat

Aasianlehväkalat tai lehväkalat (Nandidae) on labyrinttikaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Kaakkois-Aasiasta.
Taksonomia.
Aasianlehväkalojen heimoon kuuluvien lajien määrä vaihtelee eri lähteissä useimmiten 9–21 lajin välillä. Eräissä lähteissä heimoon katsotaan kuuluvan 4 sukua. Joskus heimoon luetaan kuuluvaksi myös makkarakalalajit (Badidae) alaheimona Badinae. Toisinaan myös Pristolepidinae alaheimon kalojen katsotaan olevan oma heimonsa ja "Polycentropsis"- ja "Afronandus"-sukujen katsotaan kuuluvan Polycentridae-heimoon.
Anatomia.
Aasianlehväkalat ovat pienikokoisia, korkearuumiisia ja litteitä kaloja. Tyypillinen piirre on pitkät selkä- ja peräevät. Rintaevät ja pyrstöevä ovat pyöreähköt. Useat lajit kykenevät työntämään leukojaa ulospäin. Väritykseltään lehväkalat ovat usein kirjavia. Lajien kylkiviiva on epätäydellinen tai puuttuu kokonaan.
Levinneisyys.
"Nandus"- suvun lajit ovat kaakkoisaasialaisia. Lajit ovat makean veden kaloja ja suurin osa niistä on petokaloja. Osaa heimon lajeista pidetään myös akvaarioissa.
Merisätkin

Merisätkin ("Ranunculus peltatus" ssp. "baudotii", syn. "R. baudotii", "R. baudotii" ssp. "marinus", "R. obtusiflorus", "Batrachium marinum") on merivedessä kasvava leinikkikasvi. Se on toinen isosätkimen ("Ranunculus peltatus") kahdesta alalajista.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen merisätkin kasvaa 10–250 senttimetriä pitkäksi. Varsi on paksu ja väriltään tavallisesti vaaleankellertävä. Kelluslehdet ovat pitkäruotisia ja korvakkeellisia, mutta niitä esiintyy lajilla harvoin. Kelluslehtien lapa on tavallisesti kolmiosainen, liuskainen ja muodoltaan munuaismainen tai pyöreähkö. Lehtilavan tyvilovi on vähintään 120°. Lavan liuskat ovat keskenään lähes samankokoisia ja niukkahampaisia. Uposlehdet ovat jäykähköjä ja sinertäviä. Uposlehtien lehtilapa on 1,5–7,5 cm pitkä ja melko harvaliuskainen. Vedestä nostettaessa uposlehdet eivät mene täysin suppuun. Veden pinnan yläpuolelle kokoavat kukkaperät ovat 5–8 cm pitkiä, ollen saman nivelen lehden ruotia pitempiä. Verho- ja terälehtiä on viisi kappaletta. Verholehdet ovat sinikärkisiä. Valkoiset ja tavallisesti tyvestä keltaiset terälehdet ovat 6–10 millimetriä pitkiä ja niiden mesikuoppa on sirppimäinen. Terälehdet eivät juurikaan kosketa toisiaan. Heteitä on 10–30 kappaletta, emejä 30–40 kappaletta. Suomessa merisätkin kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä koostuu 1,1–2,2 mm pitkistä siipipalteisista pähkylöistä, jotka ovat nuorenakin kaljuja tai vähäsukaisia. Merisätkin on myrkyllinen kasvi.
Merisätkin muistuttaa paljon isosätkimen toista alalajia, lähinnä makeassa vedessä esiintyvää järvisätkintä ("R. peltatus" ssp. "peltatus"). Toisinaan näitä kahta alalajia pidetään omina lajeinaan.
Levinneisyys.
Merisätkintä tavataan Itämeren rannikolla erityisesti Suomen ja Ruotsin rannikoilla. Itämereltä levinneisyysalue jatkuu Pohjanmeren rannikolla lähes yhtenäisenä Tanskasta Alankomaihin. Lajia tavataan myös suurimmassa osassa Britteinsaarten rannikkoa. Satunnaisia havaintoja merisätkimestä on lisäksi sieltä täältä Atlantin ja Välimeren rannikkoa Ranskasta Marokkoon ja Kreikkaan saakka. Lajia tavataan lisäksi muutamin paikoin Keski-Euroopassa sisämaassa, jossa laji kasvaa makeassa vedessä. Suomessa merisätkintä kasvaa koko Itämeren rannikkoalueella sekä Ahvenanmaalla myös sisämaassa järvissä. Laji on yleinen Suomenlahdella ja Pohjanlahden eteläosissa, mutta harvinaistuu pohjoiseen päin mentäessä.
Elinympäristö.
Merisätkin kasvaa suolaisessa vedessä sekä murtovedessä lahdissa ja melko avoimilla paikoilla syvähkössä vedessä. Toisiaan lajia esiintyy myös makeassa vedessä.
Naš sovremennik

Naš sovremennik (, suomeksi ”Meidän aikalaisemme”) on Moskovassa Venäjällä ilmestyvä kaunokirjallinen aikakauslehti. Vuonna 1956 perustettua lehteä julkaistiin aluksi neljästä kuuteen kertaan vuodessa. Vuonna 1958 siitä tuli kuukausilehti. Naš sovremmenikiä edelsi vuosina 1933–1937 ja 1949–1955 ilmestynyt kalenteri, jonka numerointi alkoi lokakuun vallankumouksesta (esim. "God XXXVIII" vuonna 1955).
Lehti ilmestyi aluksi Neuvostoliiton ja vuodesta 1958 Venäjän SFNT:n kirjailijaliiton äänenkannattajana. Sen päätoimittajana työskentelivät Viktor Poltoratski (1956–1958) ja Boris Zubavin (vuodesta 1958). Vuonna 1968 Naš sovremennik oli ideologisista syistä lakkautettuna. Vuonna 1969 päätoimittajaksi tuli Sergei Vikulov, jonka vuonna 1989 korvasi Stanislav Kunjajev.
Poliittiselta linjaltaan Naš sovremennik on Venäjän kansallismielisten voimien äänenkannattaja. 1970-luvulla se tunnettiin ”maaseutuproosastaan”, jota kirjoittivat muun muassa Fjodor Abramov, Viktor Astafjev, Vasili Belov, Valentin Rasputin, Vladimir Solouhin ja Vasili Šukšin. 1980-luvulta lähtien lehti on keskittynyt yhteiskuntapoliittiseen aineistoon.
Vuonna 1986 lehden painos oli 220 000 kappaletta. Vuonna 1990 painosmäärä nousi 480 000:een mutta on sen jälkeen voimakkaasti laskenut. Nykyään levikki on 10 000 kappaleen tienoilla.
Družba narodov

Družba narodov (, suomeksi ”Kansojen ystävyys”) on Moskovassa Venäjällä ilmestyvä kaunokirjallinen aikakauslehti. Vuodesta 1939 lähtien sitä julkaistiin epäsäännöllisesti kalenterina, vuodesta 1949 lähtien joka toinen kuukausi ja vuodesta 1955 kerran kuukaudessa.
Neuvostoliiton kirjailijaliiton äänenkannattajana lehden tärkein tehtävä oli julkaista maan muilla kielillä kirjoittaneiden kirjailijoiden teosten venäjännöksiä. Venäläisten kirjailijoiden osuus sisällöstä oli noin kolmasosa. Vuodesta 1991 lähtien "Družba narodov" on ollut riippumaton julkaisu.
Lehden päätoimittajina ovat työskennelleet Aleksei Surkov (1958–1959), Vasili Smirnov (1960–1965), Sergei Baruzdin (1966–1991), Aleksandr Rudenko-Desnjak (1991–1992), Vjatšeslav Pjetsuh (1993–1995) ja vuodesta 1995 lähtien Aleksandr Ebanoidze. Painosmäärä oli 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa 160 000–240 000 kappaletta. Perestroikan aikana se nousi vuonna 1989 jopa 1,1 miljoonaan kappaleeseen mutta laski sitten voimakkaasti 1990-luvun loppua kohti. Nykyään lehden levikki on kolmisen tuhatta kappaletta.