tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Oma huone

Oma huone ("A Room of One’s Own") on Virginia Woolfin pitkä essee, joka ilmestyi 1929. Sen on suomentanut Kirsti Simonsuuri, joka on kirjoittanut teokseen myös alkusanat ja selitykset. Suomennoksen on julkaissut vuonna 1980 Tammi.
Teos pohjautuu Woolfin luentosarjaan, jonka hän piti lokakuussa 1928 Cambridgen yliopiston kahdessa collegessa. Sen pohjalta hän julkaisi esseen, joka ilmestyi seuraavana keväänä julkaisussa Forum nimellä ”Women and Fiction”. Teos on muodoltaan kaunokirjallinen ja minämuodossa, vaikkakin sitä luonnehditaan yleensä esseeksi. 
Teosta on usein pidetty yhtenä merkittävimmistä feministisen kirjallisuudentutkimuksen perustaa hahmottavista teksteistä. Woolf pohtii siinä, miksi naisia ei ole – kirjoitusajankohtana vuonna 1929 – juuri lainkaan länsimaisen kaunokirjallisuuden kaanonissa, poikkeuksina muun muassa brittiläiset Jane Austen, Emily ja Charlotte Brontë ja George Eliot. Hän arvostelee teoksessa voimakkaasti ajan sukupuolittunutta taloudellista ja sosiaalista eriarvoisuutta.
Viipurin ja Rannan väliaikainen tuomiokunta

Viipurin ja Rannan väliaikainen tuomiokunta oli 1942–1944 toiminnassa ollut tilapäinen kihlakunnantuomarin virka-alue. Talvisotaa seuranneessa alueluovutuksessa Neuvostoliitolle siirtyneet alueet vallattiin takaisin Suomelle syksyyn 1941 mennessä. Joulukuussa 1941 annettiin laki ja asetus alueen oikeudenhoidon järjestämisestä. Asetuksella muodostettiin viisi 1. helmikuuta 1942 alkaen toiminutta väliaikaista tuomiokuntaa. Niiden piti toimia vuoden 1943 loppuun, mutta aikaa pidennettiin vuoden 1944 loppuun. Viipurin ja Rannan väliaikainen tuomiokunta perustettiin 30. joulukuuta 1941 annetulla asetuksella ja siihen kuului kolme käräjäkuntaa:
Tuomiokuntaan siirtyi Lappeen tuomiokunnan ainoasta käräjäkunnasta siihen sisältyneet Säkkijärven ja Vahvialan pitäjien osat. Kaikki väliaikaiset tuomiokunnat kuuluivat Viipurin hovioikeuspiiriin ja ne olivat suomenkielisiä. Viipurin ja Rannan väliaikaisen tuomiokunnan kihlakunnantuomarina toimi Tauno Wilhelm Rissanen.
Jatkosota päättyi välirauhansopimukseen syyskuussa 1944 ja sopimukseen sisältyneet alueluovutukset edellyttivät oikeudenhoidon uudelleenjärjestelyjä. Valtioneuvosto päätti 14. joulukuuta 1944, että Suomelle jääneet tuomiokuntien osat siirretään vuoden 1945 alusta alkaen toisiin tuomiokuntiin. Viipurin ja Rannan väliaikaisen tuomiokunnan Viipurin, Vahvialan ja Säkkijärven pitäjäin käräjäkunnasta Suomelle jäänyt osa siirrettiin Lappeen tuomiokunnan ainoaan käräjäkuntaan.
Matkalla

Matkalla () on yhdysvaltalaisen kirjailijan Jack Kerouacin vuonna 1957 julkaistu romaani, joka perustuu hänen ystäviensä kanssa poikki Amerikan tekemäänsä matkaan. Sitä pidetään toisen maailmansodan jälkeisen beat-sukupolven ja 1960-luvun vastakulttuurin keskeisenä teoksena. Se kuvaa elämää, jonka taustana on jazz, runous ja huumeet. Se on avainromaani, jonka henkilöt ovat beatin keskeisiä hahmoja, kuten Neal Cassady (Dean Moriarty), William S. Burroughs (Old Bull Lee), Allen Ginsberg (Carlo Marx) sekä Kerouac itse kertoja Sal Paradisen hahmossa.
"Matkalla" on Kerouacin toinen romaani, ja se alkoi hahmottua 1940-luvun lopulla ensin muistikirjoissa, sitten kolmessa viikossa huhtikuussa 1951 konekirjoitetussa pitkässä paperirullassa. Sen julkaisi Viking Press vuonna 1957. Kerouac sai tuolloin useita tarjouksia sen sovittamisesta elokuvaksi, mutta filmatisointi toteutui vasta paljon myöhemmin – Walter Sallesin ohjaama elokuvaversio "Matkalla" sai ensi-iltansa vuonna 2012.
Romaanin ilmestyessä "The New York Timesin" kriitikko Gilbert Millstein kehui sitä ”hienoimmin toteutetuksi, selkeimmäksi ja tärkeimmäksi ilmaukseksi sukupolvesta, jolle Kerouac itse vuosia sitten antoi nimen ’beat’ ja jonka tärkein henkilöitymä hän on.” Modern Library arvioi vuonna 1998 teoksen 55. sijalle listallaan 1900-luvun sadasta parhaasta englanninkielisestä romaanista. "Time"-lehti valitsi sen sadan parhaan vuosina 1923–2005 ilmestyneen englanninkielisen romaanin listalle. Teos on myös "Le Monden" Vuosisadan sata kirjaa -listalla.
Suomennos.
Suomennoksen vuonna 2012 ilmestynyt laitos sisältää romaanin lisäksi neljä sitä käsittelevää artikkelia:
Paharikielet

Paharikielet ovat indoarjalaisten kielten pohjoiseen ryhmään kuuluvia kieliä, joita puhutaan Nepalissa, Pohjois-Intiassa ja Pakistanissa. Paharikielet jaetaan itä-, keski- ja länsipahariin, ja garhwalin kieli luetaan niiden rinnalla omaksi ryhmäkseen. Itäpaharikielistä puhutuin on Nepalin pääkieli nepali. Keskipahariin kuuluu kumaonin kieli, ja länsipaharikieliä ovat muun muassa dogri, mandeali ja sirmauri.
”Pahari” (पहाड़ी, "pahāṛī") on hindiä ja tarkoittaa vuoristolaista. Paharikieliä puhuva paharien kansa asuu Himalajan vuoristossa.
Länsipaharikielistä käytetään myös nimitystä himatšali.
Garhwali

Garhwali on indoarjalainen kieli, jota puhuu äidinkielenään noin kolme miljoonaa ihmistä Intian Uttarakhandin ja Himachal Pradeshin osavaltioissa. "Glottolog" sijoittaa garhwalin paharikielten keskiseen ryhmään yhdessä kumaonin kanssa. "Ethnologue" puolestaan lukee garhwalin omaksi alaryhmäkseen itä-, keski- ja länsipaharikielten rinnalle.
Garhwalia kirjoitetaan devanagari-kirjaimistolla.
Lexi Lehtonen

Hannu "Lexi" Lehtonen (27. toukokuuta 1955 – 15. maaliskuuta 2013) oli suomalainen toimittaja, urheiluselostaja ja kilpamoottoripyöräilijä. 
Lehtonen ajoi 1980-luvulla Road Racingiä ja siirtyi sen jälkeen freelance-toimittajaksi. Hän kirjoitti muun muassa "MP Maailma" -lehteen sekä toimi kymmenen vuoden ajan moottoriurheiluselostajana Eurosport-kanavalla. Vuonna 2005 ilmestyi Lehtosen kirjoittama Oy Otto Brandt Ab:n historiikki "Otto Brandtin tie – Otto Brandts väg", joka valiittiin myöhemmin Vuoden urheilukirjaksi.
Ostosten palautusoikeus EU-alueella

Ostosten palautusoikeus EU-alueella tarkoittaa kuluttajalle sitä, että hänellä on EU:n alueella samat palautusoikeudet kuin Suomessa. Oikeudet ovat voimassa, kun kauppaa käydään Euroopan unionin sisällä. Samoja säännöksiä noudattavat kaikki EU:n 28 jäsenmaata sekä Islanti, Liechtenstein ja Norja.
Ostosten palauttaminen.
EU:ssa on oikeus perua etämyyntituotteen kauppa 14 päivän kuluessa ostotapahtumasta. Sääntö pätee aina, kun tuotteita ostetaan muuten kuin käymällä fyysisessä kaupassa. Harkinta-aika päättyy 14 päivää tuotteen toimittamispäivän jälkeen. Jos harkinta-aika kuitenkin muuten päättyisi yleisenä vapaapäivänä, harkinta-aika jatkuu seuraavaan arkipäivään asti. Kuluttaja voi perua tilauksen mistä hyvänsä syystä, myös siitä, että hän on vain sattunut muuttamaan mielensä. Peruuttamisesta on aina kuitenkin ilmoitettava. Tuotetta ei voi kuitenkaan palauttaa ilmoittamatta kaupan purkamisesta.
Myyjän on palautettava rahat kuluttajalle 14 päivän kuluessa siitä, kun ilmoitus on vastaanotettu. Myyjä voi lykätä rahojen palauttamista, jos tuotetta ei ole saatu takaisin tai jos ei ole näyttöä siitä, että se on lähetetty takaisin. Palautukseen tulee sisältyä myös kaikki toimituskulut, jotka on ostosten yhteydessä maksettu. Myyjä voi kuitenkin periä maksun lisätoimituskuluista, jos asiakas on erikseen pyytänyt pika- tai erikoistoimitusta. 
Kuluttajan on maksettava tuotteen palautuskulut.
Joe Colombo

Joe Cesare Colombo (30. heinäkuuta 1930 – 30. heinäkuuta 1971) oli italialainen teollinen muotoilija, joka tunnetaan futuristisista kalusteistaan, valaisimistaan sekä kokonaissisustuksistaan eli ”asumisjärjestelmistään”.
Colombo opiskeli maalausta Milanon Accademia di Belle Arti di Brerassa ja sitten vuoteen 1954 saakka arkkitehtuuria Politecnico di Milanossa. Vuonna 1951 hän liittyi Sergio D’Angelon ja Enrico Bajn perustamaan "Movimento Nucleare" -ryhmään ja toimi aktiivisesti taidemaalarina ja kuvanveistäjänä, tyylinään abstrakti ekspressionismi.
1950-luvun puolivälissä hän suuntautui teolliseen muotoiluun. Vuosikymmenen lopulla hän joutui ottamaan johtaakseen perheen sähkötarvikkeita valmistavan yrityksen, jonka puitteissa hän alkoi tehdä kokeita uudenlaisilla rakenteilla ja valmistusmenetelmillä. 
Uransa alusta asti Colomboa kiinnostivat ”asumisjärjestelmät”, sisustuksen ja rakentamisen muunneltavat kokonaisratkaisut sekä monikäyttöiset huonekalut. Colombon avaruusajan muotokieltä edustavia kokonaissisustuksia oli esillä muun muassa Kölnin huonekalumessuilla. Näitä olivat "Additional Living System" (1967–1968) sekä tuolit "Tube" (1969–1970) ja "Multi" (1970), jotka voitiin koota eri tavoin mahdollistamaan useita istumatapoja. Vuonna 1963 esitelty "Kitchen-Box" on pyörillä liikuteltava 90 x 75 x 75 cm kokoinen kuutio, joka sisältää kaasulieden, uunin, grillin, jääkaapin, leikkuulaudan, ulosvedettävän työtason ja säilytyslokeroita. Italialainen keittiökalustevalmistaja Boffi Spa on 2000-luvulla esitellyt siitä hieman suurennetun version.
Colombo suunnitteli 1960-luvulla tuotteita valaisinyritys Olucelle, Alessille, Kartellille, Bieffeplastille, Flexformille ja Boffille. Hänen tunnetuimpia töitä on pyörillä liikkuva "Boby"-säilytyslaatikosto (1969), valaisin "Acrilica" (1962) ja ensimmäinen ABS-muovista tehty aikuisten tuoli "No. 4801" (1963–1967). Hän suunnitteli valaisimien ja huonekalujen ohella piippuja, herätyskelloja, ovenkahvoja, ammattilaiskameran "Trisystem" (1969) sekä vuonna 1970 Alitalia-lentoyhtiölle astiaston, joka on yhä käytössä.
Vuonna 1964 Colombo sai IN-Arch-palkinnon sardinialaiselle hotellille suunnittelemastaan huonekonseptista. Vuosina 1967 ja 1968 ADI-muotoilujärjestö (Associazione per il Disegno Industriale) palkitsi hänet, ja vuonna 1970 hän sai Compasso d'Oro -palkinnon.
Colombo kuoli 41-vuotissyntymäpäivänään 1971.
Uus Ilm

Uus Ilm () oli 1909–1989 Yhdysvalloissa New Yorkissa ilmestynyt sosialistinen ja myöhemmin kommunistinen sanomalehti. Vielä 1930-luvulla sanomalehdellä oli vähän tilaajia, enemmistö painoksista jaettiin ilmaisena. Toisen maailmansodan aikana Uus Ilm kannatti Neuvostoliiton linjaa. Lehti heijasti elämää Virossa Neuvostoliiton näkökulmasta ja käsitteli marxismia ja Yhdysvaltojen virolaisten työväen ongelmia
Sanomalehdellä oli kymmenkunta toimittajaa, muun muassa Mihkel Nukk vuosina 1933-1938, 1940-1944 ja 1947-1989 .
Lehden ilmestyminen loppui vuonna 1989 Amerikan virolaisten kiinnostuksen hiipumisen ja Neuvostoliiton avun pysähtymisen vuoksi.
Gabriel Fernández

Gabriel Fernández -nimisiä henkilöitä ovat:
Nathan Aké

Nathan Benjamin Aké (s. 18. helmikuuta 1995 Haag, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka pelaa Englannin valioliigan Manchester Cityssä. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja tai vasen puolustaja, nuorempana hän pelasi myös puolustava keskikenttäpelaajana.
Seurajoukkueura.
Aké aloitti valioliigauransa Chelseassa kaudella 2012–2013. Hän pelasi myös lainasopimuksella mestaruussarjassa Readingissä sekä Valioliigassa Watfordissa ja Bournemouthissa. Kesällä 2017 hän siirtyi Bournemouthin omistukseen ja kuului siitä lähtien joukkueen vakiokokoonpanoon. Hän pelasi kausina 2017–2018 ja 2018–2019 joukkueen kaikki liigaottelut ja ensin mainittuna kautena kahta ottelua lukuun ottamatta ja jälkimmäisenä kautena yhtä ottelua lukuun ottamatta täydet minuutit. Kaudella 2019–2020 hän pelasi 15 ensimmäistä liigaotteluaan alusta loppuun mutta loukkaantui 16. ottelussaan Liverpoolia vastaan ja joutui vaihtoon.
Aké siirtyi 45,3 miljoonan euron siirtosummalla Manchester Cityyn kesällä 2020. Hän kärsi avauskaudella loukkaantumisista ja pelasi kaikkiaan vain 13 ottelua, näistä kymmenen Valioliigassa Cityn voittaessa mestaruuden. Mestarien liigassa hän pelasi kaksi alkulohko-ottelua Cityn tiellä finaaliin. Liigacupin voittajajoukkueessa hän pelasi vain 16 minuuttia neljännen kierroksen ottelussa. Kaudella 2021–2022 hän pelasi valioliigamestaruuden voittaneessa Cityssä 14 liigaottelua, joissa teki kaksi maalia. Mestarien liigan kuudessa pelissä hän viimeisteli yhden maalin. Kaudella 2022–2023 hän pelasi triplamestaruuden voittaneessa Cityssä 26 valioliigaottelua ja teki yhden maalin, kahdeksan peliä Mestarien liigassa ja kolme ottelua FA Cupissa. Seuraavalla kaudella hän pelasi 29 valioliigaottelua, joissa teki kaksi maalia Cityn voittaessa jälleen mestaruuden. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua. Hän voitti seurajoukkueiden maailmanmestaruuden ja UEFA Super Cupin. Kaudella 2024–2025 hän kärsi useista vammoista. Hän pelasi Valioliigassa kymmenen ja Mestarien liigassa kaksi ottelua sekä seurajoukkueiden MM-kilpailuissa yhden ottelun.
Maajoukkueura.
Aké on pelannut Alankomaiden eri nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi yhtä vaille kaikki ottelut Alankomaiden voittaessa alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2011 ja 2012. Hän pelasi myös ikäluokan MM-kilpailuissa 2011.
Aké pelasi toukokuussa 2017 miesten maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa Marokkoa vastaan. Hän pelasi kahdessa ottelussa kesällä 2021 järjestetyissä EM-kilpailuissa. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi täyden ajan joukkueensa kaikissa viidessä ottelussa. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi avauskokoonpanossa välieriin yltäneen joukkueensa kaikissa kuudessa ottelussa. Lokakuun 2024 puoliväliin mennessä hän on pelannut 53 maaottelua ja tehnyt maalin kesäkuussa 2018 Italiaa, marraskuussa 2019 Viroa ja maaliskuussa 2022 Tanskaa vastaan sekä kaksi maalia maaliskuussa 2023 Gibraltaria vastaan.
Luettelo Venäjän pääministereistä

Tämä on luettelo Venäjän pääministereistä. Luettelossa ovat mukana Venäjän keisarikunnan pääministerit vuosilta 1905–1917, Venäjän neuvostotasavallan pääministerit vuosilta 1917–1991 sekä Venäjän federaation pääministerit vuodesta 1991 alkaen.
Luettelo.
Sulkeissa juliaanisen kalenterin mukaiset päivämäärät.
Tavastbyn kaivos

Tavastbyn (Hämeenkylän) rautamalmikaivos toimi Hämeenkylässä Helsingin maalaiskunnan, nykyisen Vantaan kaupungin Myyrmäen suuralueen Linnaisten kaupunginosan alueella vuosina 1769–1860. Kaivosmiehiä varten Hämeenkylään rakennettiin viisi asuinrakennusta. Kaivos tunnettiin myös "Juppin" tai "Gammelgårdin kaivoksen" nimellä. Kaivoksen rautamalmista valmistettiin takkirautaa Vantaankosken länsirannalla sijainneessa masuunissa. Kaivoksen toiminta päättyi vararikkoon vuonna 1860 sen jälkeen kun ulkomaiselta rautamalmilta poistettiin tuontitulli.
Kaivosalueelta on louhittu malmia pienessä mittakaavassa jo vuonna 1769. Kaivoksen perusti Strömforsin ruukinpatruuna H. J. af Forselles joka teki valtauksen alueella 1785. Kaivos oli suljettuna 1780-luvun lopulta vuoteen 1835. Tämän jälkeen kaivoksen omisti ensin Vantaan ruukkiyhtiö ja sitten vuodesta 1849 alkaen ruukinpatruuna Viktor Zebor Bremer.
Kaivoksen malmintuotanto jakaantui kolmeen eri ajanjaksoon:
Yhteensä kaivoksesta louhittiin sen toiminta-aikana 19 043 tonnia malmia, jonka rautapitoisuus oli keskimäärin 42%. Malmia pidettiin puhtaana ja "hyvätapaisena". Louhintaennätys saavutettiin vuonna 1844, jolloin Hämeenkylä oli koko maan rautakaivoksista suurin.
Kaivosalueella sijaitsi parikymmentä rautamalmin louhintapaikkaa vajaan neliökilometrin kokoisella alueella. Tärkeimpiä niistä kutsuttiin "suokaivoksiksi." Niistä saatiin normaalisti 2/3 tai parhaimmillaan enemmänkin Hämeenkylässä louhitusta malmista. Kaivosalue oli pääosin Helsingin maalaiskunnan puolella mutta kolme läntisintä kuilua sijaitsi Espoon Jupperin alueella. Kaivokset ovat nykyään veden ja jätekiven täyttämiä ja osa niistä on hävinnyt kokonaan esimerkiksi täyttämisen vuoksi. Entisellä kaivosalueella näkyy vielä jätekivikasoja, rakennusten paikkoja ja tiepenkereitä.
Postivaunut

Postivaunut ovat hevosvetoiset vaunut, joilla kuljetettiin matkustajia ja tavaroita.
Vaunujen rakenne.
Postivaunujen rakenne pohjautui jo Rooman valtakunnan aikana käytettyihin nelipyörävaunuihin. Akselien päälle oli sijoitettu kori tai runko, jossa saattoi olla katos. Vaunun katolla pidettiin matkatavaroita, mikä oli kuormaamisen kannalta hankalaa. Kori maalattiin keltaiseksi tai punakeltaiseksi, ja lisänä saattoi olla koristemaalauksia. Kirkkaita lakkapintoja ei käytetty. Vaunujen kokoja oli monia, ja suurimpiin saattoi mahtua 12 matkustajaa. Vetojuhtina oli ainakin kaksi hevosta. Mukavuuden lisäämiseksi keksittiin, että kori kiinnitettiin akseleihin nahkahihnoilla, jotka vaimensivat heilumista ja tärinää. Hihnojen tilalle tuli noin vuonna 1800 lehtijousitus: oivallettiin, että päällekkäin ladotut taivutetut metallilevyt joustavat keskiosastaan.
Liikenteen yleistyminen.
Postivaunut otettiin käyttöön Lontoossa noin vuonna 1640 ja parikymmentä vuotta myöhemmin Pariisissa. Ne olivat Englannissa ja Yhdysvalloissa laajimmin käytössä 1800-luvulla, kun tieverkko oli aikaisempaa parempi. Tuolloin postivaunut olivat pitkillä matkoilla Yhdysvalloissa lähes ainoa mahdollinen kulkuväline. Tosin jo vuoden 1840 tienoilla ennustettiin postivaunujen ajan päättyvän, kun rautatiet yleistyvät. 
Alkuaan Euroopan tieverkon parhaita osia olivat Rooman vallan aikaiset väylät, jotka olivat kivilaattapintaiset. Pehmeisiin teihin tuli syvät urat, joissa vaunut kulkivat kuin raiteilla. Jos vaunut nousivat pois urasta, ne saattoivat kaatua. Ohittaminen oli vaikeaa.
Ajuri ja matkustajat.
Postivaunun kuljettajan tehtävä oli varsin arvostettu, sillä siihen kuului virkapuvussa liikkumista paikasta toiseen. Postitorven käyttö lisäsi ammatin arvostusta, mutta torven käyttö oli tarkasti ohjeistettua. Työ sisälsi tosin myös hankaluuksia. Esimerkiksi vaunun pyörän rikkoutuminen saattoi merkitä 1–2 päivän pysähdystä. Työ vaati myös kylmän- ja kuumansietokykyä. Talvisin oli kylmä, mutta jos vaunut juuttuivat kiinni lumeen tai liejuun, tuli ajurille kuuma. Ajurin esimies oli postiaseman hoitaja eli postimestari, joka piti majataloa. Majatalojen välistä noin 7,5 kilometrin matkaa sanottiin postimailiksi.
Postireittien avulla saattoi harrastaa turismia, joskin matkailu yleistyi laajemmin vasta rautateiden aikana. Monet turistit julkaisivat matkakertomuksiaan, joiden perusteella muut saattoivat tehdä omia matkasuunnitelmiaan. Postivaunuissa matkustaminen oli kallista. Esimerkiksi matka Wienistä Linziin maksoi vuonna 1824 kolme guldenia ja 20 kreuzeria, ja lisäksi ajurille oli maksettava juomarahaa. Matka Wienistä Prahaan maksoi 14 guldenia. Sellaisella rahamäärällä matkustaisi nykyisin junalla koko Euroopan halki. Lisäksi oli pikapostin ja erikoispostin järjestelmä. Pikapostille luvattiin nopeampi kulku ja siinä käytettiin levänneitä hevosia. Pikapostinkin kyytiin otettiin matkustajia, joilta vaadittiin erikoishinta.
Hiekkakettu

Hiekkakettu ("Vulpes rueppellii") on kettujen sukuun kuuluva nisäkäslaji. Se muistuttaa fenekkiä eli aavikkokettua, mutta on kookkaampi. Turkin väri on hiekanruskea. Eläin on 40–52 cm pitkä. Lajia eniten esiintyy Saudi-Arabiassa, Algeriassa ja läntisen Saharan alueella. Levinneisyysalue kattaa kauttaaltaan Arabian niemimaan ja Pohjois-Afrikan. Se menestyy kuivilla ja puuttomillakin paikoilla. Se on kaikkiruokainen sekä yö- ja hämäräaktiivinen. Naaraan tiineys kestää 50 vuorokautta ja pesueessa on yleensä 2–3 pentua.
Tom Askey

Thomas Arthur Askey (s. 4. lokakuuta 1974) on yhdysvaltalainen entinen jääkiekkoilija. Hän on Mighty Ducks of Anaheimin eli nykyisen Anaheim Ducksin kahdeksannen kierroksen varaus .
Ura.
Askey pelasi seitsemän ottelua NHL:ssä Mighty Ducks of Anaheimissa. Kaudella 2005-2006 hän siirtyi Suomeen HIFK:iin, josta hänet kaupattiin paikallisvastustaja Jokereihin tammikuussa 2006. Jokereiden epäonnistuttua pudotuspeleissä, Askey siirtyi sveitsiläiseen HC Fribourg-Gottéroniin. Myöhemmin kesällä 2006 Askey siirtyi UHL-joukkue Kalamazoo Wingsiin. Hän siirtyi myöhemmin italialaiseen Alleghe Hockeyhyn, josta vielä EIHL-joukkue Nottingham Panthersiin, jossa hän päätti uransa.
Salaattikirva

Salaattikirva, joissakin lähteissä herukan salaattikirva, ("Nasonovia ribisnigri") on pieni kirvoihin kuuluva hyönteislaji. Se on merkittävä salaatinviljelyn tuholainen.
Koko ja ulkonäkö.
Siivettömät yksilöt ovat kiiltäväpintaisia, vaalean vihreitä tai punertavia ja isäntäkasvin vaihdon jälkeen niiden selkäpuolella on tummia kuvioita. Takaruumiin jaokkeissa on tummia poikkijuovia. Takaruumiin kärjen cauda on pitkä ja vaalea. Raajat ja vaharauhasputket ovat vaaleat, raajat ovat kuitenkin nivelkohdista tummat ja vaharauhasputkien kärjet samoin. Takimmaisen raajaparin nilkan ensimmäisesä jaokkeessa on kolme karvaa. Siivekkäillä yksilöillä on selkeää tummaa kuviointia. Ruumiin pituus 1,3–2,7 mm.
Kromosomiluku 2n=12.
Levinneisyys.
Salaattikirva on levinneisyydeltään kosmopoliitti. Suomessa laji on tavattu suuressa osassa maata pohjoisinta Lappia myöten.
Elinympäristö ja elintavat.
Salaattikirvan primääri-isäntinä toimivilla herukoilla kirvat elävät pieninä kolonioina versojen kärkiosissa sekä nuorten, rullalle kiertyneiden lehtien pinnoilla. Kesän aikana tapahtuu isännänvaihto, jossa sekundääri-isäntinä toimivat varsin monet ruohovartiset kasvit ainakin asteri-, ristikukkais-, ratamo-, naamakukkais- ja koisokasvien heimoista. Taloudellisesti merkittäviä isäntiä ovat salaatit ja sikurit. Salaattikirva kykenee elämään hyvin myös kasveilla, joissa on tahmeita karvoja. Lisääntyminen on neitseellistä, kunnes syksyllä herukkapensaisiin palanneet kirvat tuottavat suvullisesti lisääntyvän sukupolven. Muna on talvehtiva elämänvaihe.
Salaatin päätyessä sekundääri-isännäksi kirvat aiheuttavat lehtien kasvuhäiriöitä sekä lehtien kalpeutta. Lisäksi salaattikirva levittää ainakin neljää kasvien virustautia, joista ainakin salaatin mosaiikkivirus on taloudellisesti merkittävä.
Ravintokasvit.
Primääri-isäntiä ovat herukat ("Ribes"), sekundääri-isäntiä muiden muassa asterikasvit (Asteraceae), ristikukkaiset (Brassicaceae) sekä koisokasvit (Solanaceae).
Lehmuskirva

Lehmuskirva ("Eucallipterus tiliae") on lehmuksilla elävä, hyvin yleinen kirvalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Laji on helposti tunnistettava. Siivettömät yksilöt ovat vaaleankeltaisia. Päässä ja keskiruumiissa on tummat pitkittäisjuovat ja takaruumiin selkäpuolella kaksi riviä mustia pisteitä. Verkkosilmät ovat kirkkaanpunaiset. Tuntosarvet ovat likimain ruumiin pituiset ja mustat, mutta 3. jaokkeen keskiosa, 4. ja 5. jaokkeen tyviosat sekä koko 6. jaoke ovat vaaleat. Vaharauhasputket ovat hyvin lyhyet ja tummat. Siivellisillä yksilöillä siiven etureuna on tumma, samoin kohdat, joissa siipisuonet päättyvät siiven reunaan. Koiraat ovat siivellisiä, suvullisesti lisääntyvät naaraat eivät. Ruumiin pituus 1,8–3,0 mm.
Naaraan kromosomiluku 2n=10, kun koiraalla 2n=8.
Levinneisyys.
Lehmuskirvan levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Lounais- ja Keski-Aasiaan. Lisäksi se on levinnyt vieraslajina Pohjois-Amerikkaan ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa laji esiintyy eteläpainotteisesti, mutta ainakin Oulun korkeudelle saakka.
Elinympäristö ja elintavat.
Lehmuskirva on monofagi, joka kelpuuttaa ravintokasvikseen ainoastaan lehmukset. Kirvat elävät lehtien alapinnoilla, etenkin siipisuonten kohdilla, ja tuottavat valtavia määriä mesikastetta, joka usein tahmaa puiden alla olevan maanpinnan. Kirvat lisääntyvät enimmäkseen neitseellisesti ja ajoittain syntyy siivekkäitä naaraita, jotka siirtyvät uusille elinpaikoille. Syyskesällä ja syksyllä syntyy myös koiraita sekä suvullisesti lisääntyviä naaraita, jotka munivat. Munat talvehtivat.
Lehmuskirvan luonnollisia saalistajia ovat ainakin: kaksipistepirkko ("Adalia bipunctata"), sypäkkälude ("Blepharidopterus angulatus"), lehtopirkko ("Oenopia conglobata") ja Synharmonia lyncea.
Ravintokasvit.
Lehmuskirva elää ainoastaan lehmuksilla ("Tilia").
Florian Carvalho

Florian Carvalho (s. 9. maaliskuuta 1989 Fontainebleau, Ranska) on ranskalainen keskimatkojen juoksija ja kestävyysjuoksija. Hän kilpaili aiemmin pääosin 1 500 metrillä, mutta on sittemmin laajentanut matkavalikoimaansa maratonille saakka. Carvalho edustaa Us Nemours St Pierre Athlea ja on 182 senttimetriä pitkä ja painaa 69 kiloa. 
Carvalho karsiutui 800 metrin välierissä Pekingin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2006. Hän sijoittui samalla matkalla neljänneksi Hengelon alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2007. Hän saavutti samana vuonna hopeaa maastojuoksun EM-kilpailujen alle 20-vuotiaiden kilpailussa. Hän sijoittui 2008 Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa seitsemänneksi 1 500 metrillä ja voitti ikäluokan Euroopan-mestaruuden maastojuoksussa. Seuraavana vuonna hän oli maastojuoksun EM-kilpailujen alle 23-vuotiaiden sarjassa neljäs.
Carvalho saavutti maastojuoksun EM-kilpailuissa 2010 hopeaa alle 23-vuotiaiden henkilökohtaisessa kilpailussa ja joukkuekilpailussa. Hän sijoittui Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa 2011 3 000 metrillä kahdeksanneksi. Hän voitti Ostravassa alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 1 500 metrilä ajalla 3.50,42. Daegun MM-kilpailuissa hän karsiutui 1 500 metrin alkuerissä. Kauden päätteeksi hän voitti Velenjessä maastojuoksun alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden ja sai joukkuekilpailussa pronssia.
Carvalho saavutti 1 500 metrillä hopeaa vuoden 2012 EM-kisoissa Helsingissä ajalla 3.46,33. Lontoon olympialaisissa hän karsiutui saman matkan välierissä. Hän sijoittui 2013 Göteborgin sisäratojen EM-kilpailuissa 3 000 metrillä viidenneksi. Moskovan MM-kilpailuissa hän oli 1 500 metrillä yhdestoista. Seuraavana vuonna hän karsiutui Zürichin EM-kilpailuissa 1 500 metrin alkuerissä ja sijoittui maastojuoksun EM-kilpailuissa neljänneksi.
Carvalho sijoittui 2015 Prahan EM-hallikilpailuissa 3 000 metrillä 11:nneksi. Maastojuoksun EM-kilpailuissa hän oli kuudes ja joukkuekilpailussa hopealla. Seuraavana vuonna hän sijoittui Amsterdamin EM-kilpailuissa 1 500 metrillä viidenneksi, mutta karsiutui Rio de janeiron olympialaisissa alkuerissä. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui 5 000 metrillä 12:nneksi ja 10 000 metrillä kahdeksanneksi.
Hänen ennätyksensä 1500 metrillä on vuonna 2013 Pariisissa juostu 3.33.47. 5 000 metriä hän on juossut aikaan 13.27,76 (2018), 10 000 metriä 27.55,68 (2021), puolimaratonin 1.00.58 (2020) ja maratonin 2.10.24 (2020). 3 000 metriä hän on juossut hallissa aikaan 7.45,77.
Tillikirva

Tillikirva ("Cavariella aegopodii") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteinen. Sillä on merkitystä viljelykasvien tuholaisena.
Koko ja ulkonäkö.
Tillikirvaa on vaikea erottaa muista "Cavariella"-suvun kirvoista. Siivettömät yksilöt ovat melko litteitä, muodoltaan pitkänomaisen soikeita ja väriltään kellanvalkoisesta vaaleanvihreään. Selkäpuolella jaokkeissa erottuu selviä kitiinikilpiä, jotka ovat keskiviivan kohdalla katkenneet. Tuntosarvet ovat vain vajaa puolet ruumiin pituudesta ja niiden kärjessä oleva uloke on noin 0,85–1,5 kertaa sarven 6. jaokkeen tyviosan pituinen. Takaruumiin kärjessä oleva cauda on melko tylppä. Vaharauhasputket ovat noin kaksi kertaa caudan pituiset ja kärkiosastaan pullomaisesti laajentuneet. Takaruumiin 8. jaokkeessa on kolmiomainen uloke ("supracaudal process"), joka on pituudeltaan 0,75–1,05 kertaa caudan pituinen ja josta kasvaa lähekkäin kaksi karvaa. Siivettömillä yksilöillä uloke on suurempi kuin siivellisillä. Siivekkäillä yksilöillä pää ja keskiruumis ovat ruskeat ja takaruumiin alkupäässä on tummat poikkivyöt, jotka saattavat yhtyä tummaksi laikuksi. Laji on pienikokoinen ja sen ruumiin pituus on 1,5–2,8 mm.
Kromosomiluku 2n=10.
Levinneisyys.
Tillikirvan levinneisyys on lähes maailmanlaajuinen. Suomessa lajia on tavattu Ahvenanmaalta Lappiin saakka.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajilla tapahtuu isäntävaihto eli monille kirvalajeille tyypillinen siirtyminen ravintokasveilta toisille. Keväällä tillikirvan primääri-isäntäkasveina toimivat ovat erilaiset pajut. Alkukesällä siivelliset kirvat lentävät erilaisiin sekundääri-isäntinä toimiviin sarjakukkaiskasveihin, joilla ne elävät kolonioina kasvien lehdillä ja kukinnoissa. Näistä sekundääri-isännistä taloudellisesti merkittävä on erityisesti porkkana, mutta tärkeitä isäntiä ovat myös esimerkiksi tilli, persilja, selleri ja fenkoli sekä monet luonnonvaraiset lajit. Osa kirvoista siirtyy kuitenkin vain pajuista toisiin. Lämpimässä ilmastossa kirvat voivat lisääntyä neitseellisesti sarjakukkaisilla ympäri vuoden ilman isäntäkasvin vaihtoa. Syksyllä kirvat palaavat pajuille, joilla tapahtuu suvullinen lisääntyminen.
Tillikirva levittää ainakin 15 kasvien virustautia.
Ravintokasvit.
Tillikirvan primääri-isäntiä ovat pajut ("Salix"), etenkin salava ("Salix fragilis") ja valkosalava ("Salix alba"), ja sekundääri-isäntiä luonnonvaraiset ja viljellyt sarjakukkaiskasvit (Apiaceae).
Ilja Škurenjov

Ilja Škurenjov (; s. 11. tammikuuta 1991 Volgograd) on venäläinen kymmenottelija.
Monctonin alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2010 Škurenjov saavutti hopeaa. Istanbulin sisäratojen MM-kisoissa 2012 hänen sijoituksensa oli neljäs. Škurenjov voitti pronssia Helsingin EM-kisoista 2012. Lontoon olympialaisissa hän oli 16:s.
Škurenjov sijoittui vuonna 2013 viidenneksi Göteborgin EM-hallikilpailuissa ja voitti ulkoradoilla hopeaa alle 23-vuotiaiden EM-kisoissa Saksan Kai Kazmirekin jälkeen. Saman vuoden Moskovan MM-kisoissa hän oli kahdeksas silloisella ennätyksellään 8370. Zürichin EM-kisoissa 2014 Škurenjov oli kolmas uusilla ennätyspisteillään 8498.
Prahan sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 Škurenjov saavutti kultaa seitsenottelussa ennätyspisteillään 6353. Pekingin MM-kilpailuissa hän sijoittui neljänneksi silloisella ennätyksellään 8538 pistettä. Hän keskeytti Lontoon MM-kilpailuissa 2017.
Vuoden 2018 Berliinin EM-kilpailuissa Škurenjov saavutti hopeaa Saksan Arthur Abelen jälkeen 8321 pisteellä. Glasgow'n EM-hallikilpailuissa 2019 hän sai seitsenottelussa pronssia pistein 6145. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 8494. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän oli kahdeksas.
Škurenjov teki kymmenotteluennätyksensä 8601 pistettä Smolenskissa 9.–10. kesäkuuta 2017.
Askaisten Ritaripuisto

Askaisten Ritaripuisto on Askaisissa nykyisen Maskun kunnan alueella sijaitseva puisto ja muistomerkkialue.
Ritaripuisto sijaitsee Suomen marsalkka Mannerheimin syntymäkotina tunnetun Louhisaaren kartanon läheisyydessä, Askaisten kirkon vierellä
Ritaripuisto on perustettu Mannerheim-ristin ritarien sekä suomalaisten sotaveteraanien kunniaksi. Puiston keskustassa on ritariristin muotoon hakattu kunniakivi ja jokaisella Mannerheim-ristin saaneella ritarilla on puistossa oma muistokivensä. Puisto perustettiin Askaisten kunnanjohtajan Pekka Määttäsen aloitteesta.
Arkkitehti Bey Hengin suunnitteleman aluekokonaisuuden pinta-ala on n. 3400 neliömetriä. Alueen rakennustyöt aloitettiin syyskuussa 2006 ja ne toteutettiin Museoviraston ohjein sekä valvonnassa. Puisto toteutettiin kymmenien yritysten ja satojen yksityishenkilöiden tuella.
Ritaripuiston avajaiset olivat 2. kesäkuuta 2007, josta lähtien vuosijuhlaa on vietetty Mannerheimin syntymäpäivää (4. kesäkuuta) seuraavana lauantaina.
Kurkijoen ja Sortavalan väliaikainen tuomiokunta

Kurkijoen ja Sortavalan väliaikainen tuomiokunta oli 1942–1944 toiminnassa ollut tilapäinen kihlakunnantuomarin virka-alue. Suomi valtasi takaisin itselleen syksyyn 1941 mennessä talvisotaa seuranneessa alueluovutuksessa Neuvostoliitolle siirtyneet alueet. Alueen oikeudenhoidosta määrättiin joulukuussa 1941 annetulla lailla ja asetuksella. Asetuksella muodostettiin viisi helmikuun alusta 1942 toimintansa aloittanutta väliaikaista tuomiokuntaa. Niiden piti toimia vuoden 1943 loppuun, mutta toiminta-aikaa pidennettiin vuoden 1944 loppuun. Kurkijoen ja Sortavalan väliaikainen tuomiokunta perustettiin 30. joulukuuta 1941 ja siihen kuului kaksi käräjäkuntaa:
Tuomiokuntaan siirrettiin Kerimäen tuomiokuntaan kuulunut Uukuniemen pitäjän osa. Kaikki väliaikaiset tuomiokunnat kuuluivat Viipurin hovioikeuspiiriin ja ne olivat suomenkielisiä. Tämän tuomiokunnan kihlakunnantuomarina toimi koko sen olemassaolon ajan Veikko Kustaa Jalkanen.
Jatkosota päättyi välirauhansopimukseen syyskuussa 1944 ja sopimukseen sisältyneet alueluovutukset edellyttivät oikeudenhoidon uudelleenjärjestelyjä. Valtioneuvosto päätti 14. joulukuuta 1944, että Suomelle jääneet tuomiokuntien osat siirretään vuoden 1945 alusta alkaen toisiin tuomiokuntiin. Tämän tuomiokunnan Sortavalan ja Uukuniemen pitäjien sekä Harlun kunnan käräjäkunnasta Suomelle jäänyt osa siirrettiin Kerimäen tuomiokunnan Kesälahden pitäjän käräjäkuntaan.
Lunéville

Lunéville on kunta Koillis-Ranskassa Meurthe-et-Mosellen departementissa Lorrainen alueella. Se sijaitsee Meurthejoen varrella. Lunéville on vanha varuskuntakaupunki, ja se on tullut kuuluisaksi siellä sijaitsevan fajanssitehtaan Faïence de Lunéville &amp; Saint-Clément töistä. 
Nähtävyyksiä.
Lunévillen tärkein nähtävyys on Lunévillen linna Château de Lunéville. Linnan rakennutti 1700-luvulla Lorrainen herttua Leopold, ja se tunnetaan Lorrainen Versailles’n palatsina. Linnassa oli vuonna 2003 suuri tulipalo. Sen aiheuttamia tuhoja on korjattu vuosia, ja ne jatkuvat vielä vuonna 2014.
Äyräpään ja Rajajoen väliaikainen tuomiokunta

Äyräpään ja Rajajoen väliaikainen tuomiokunta oli 1942–1944 toiminut tilapäinen kihlakunnantuomarin virka-alue. Talvisotaa seuranneessa alueluovutuksessa Neuvostoliitolle siirtyneet alueet vallattiin takaisin Suomelle syksyyn 1941 mennessä. Alueen oikeudenhoito järjestettiin joulukuussa 1941 annetulla lailla ja asetuksella. Asetuksella muodostettiin viisi helmikuun alussa 1942 toimintansa aloittanutta väliaikaista tuomiokuntaa. Niiden oli tarkoitus toimia vuoden 1943 loppuun, mutta aikaa jatkettiin vuoden 1944 loppuun. Äyräpään ja Rajajoen väliaikainen tuomiokunta perustettiin 30. joulukuuta 1941 annetulla asetuksella ja siihen kuului kaksi käräjäkuntaa:
Kaikki väliaikaiset tuomiokunnat kuuluivat Viipurin hovioikeuspiiriin ja ne olivat suomenkielisiä. Äyräpään ja Rajajoen väliaikaisen tuomiokunnan kihlakunnantuomarina toimi koko sen olemassaolon ajan Esko Heilimo. Jatkosodan päättäneen välirauhansopimuksen mukaan tämän tuomiokunnan koko alue luovutettiin Neuvostoliitolle.
Teuri Haarla

Teuri Heikki Ismaro Haarla (s. 9. helmikuuta 1955 Turku) on suomalainen ympäristötaiteilija.
Ite-taiteilijoita kartoittavan Erkki Pirtolan mukaan Haarlan pääteoksiin kuuluu Ateneumin puistikkoon 1990-luvulla noussut ”eroottis-ekologinen maateos” "Maatuma", jossa ”ihmispuun seksuaalikierto yhtyi Tuonelan paskaan kastemadon kautta”. Soinisen koulun pihalle Helsingin Pukinmäkeen syntyi vuonna 1998 Haarlan teos "Maa-isä / Jättiläisen jalanjälki, suu ja nenä". Toukokuussa 2010 Haarla piti galleria Jangvassa Helsingissä näyttelyn "Egokatastrofi". Siihen kuului performanssi, jossa taiteilija ratsasti puisella ”Ihmisulosteen ideaalin prototyypillä” ja tunkeutui Äiti maan kohtuun. Ulosteprototyyppi oli jo 2004 esillä Kiasman lähellä. Uloste, komposti ja multa ovat muutenkin olleet keskeisiä teemoja taiteilijan työssä.
Haarla aloitti taiteellisen työskentelynsä 1980-luvulla. Espoon Kilon kaatopaikkanäyttelyssä 1986 hän teki ensimmäisen tilateoksensa "Komposti-äiti". Haarla luonnehtii 1980–1990-luvun teoksiaan Pirtolan haastattelussa ”karvanaamoiksi ja vittupäiksi”.
Haarlalle on myönnetty valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuodesta 2016 alkaen.
Teuri Haarlan isä oli näyttelijä ja teatterinjohtaja Saulo Haarla ja äiti näyttelijä ja oopperalaulaja Helena Salonius. Hänen sisarensa on muusikko Iro Haarla. Hänen tyttäriään ovat teatteritaiteilijat Ruusu ja Seidi Haarla sekä kuvataiteilija Siiri Haarla.
Elias Ymer

Elias Ymer (s. 10. huhtikuuta 1996 Skara) on ruotsalainen tennispelaaja. Hän on sijoittunut kaksinpelissä ATP-listalla parhaimmillaan sijalle 188 tammikuussa 2015. Junioreiden maailmanlistalla Ymerin paras sijoitus on viides sija tammikuulta 2013. Joulukuussa hän pääsi loppuotteluun Orange Bowl -turnauksessa, joka on epävirallinen nuorten maailmanmestaruusturnaus.
Tennisura.
Heinäkuussa 2013 Ymer sai villin kortin Båstadin ATP-turnaukseen. Hän voitti ensimmäisen erän maailmanlistan sijalla 29 ollutta Grigor Dimitrovia vastaan, mutta hävisi lopulta lukemin 7–5, 2–6, 4–6. Syyskuussa hän eteni loppuotteluun Ruotsissa pelatussa ITF Futures -turnauksessa. Lokakuussa hän edusti Ruotsin Davis Cup -joukkuetta pelattuaan ensimmäisen kerran Davis Cupissa. Hän päätti kauden ATP-listan sijalla 769. Huhtikuussa 2014 Ymer saavutti kaksi ITF Futures -turnausvoittoa Egyptissä. Toukokuussa hän voitti Ruotsissa sekä Romaniassa pelatut Futures-turnaukset. Kesäkuussa hän voitti Futures-turnauksen Alankomaissa. Heinäkuussa Ymer sai villin kortin Båstadin ATP-turnaukseen ja voitti ensimmäisellä kierroksella Mihail Kukuškinin suoraan kahdessa erässä saavuttaen ensimmäisen voittonsa ATP-kiertueen pääsarjassa. Toisella kierroksella hän hävisi viidenneksi sijoitetulle João Sousalle. Lokakuussa Ymer hävisi Tukholman ATP-turnauksen avauskierroksella Jérémy Chardylle. Kauden päättyessä hän oli maailmanlistan sijalla 228.
Tammikuussa 2015 Ymer saavutti uransa toisen voiton ATP-kiertueella, kun hän päihitti Chennai Openin avauskierroksella Igor Sijslingin. Hän hävisi toisella kierroksella ja osallistui seuraavaksi Australian avointen karsintoihin. Hän selvitti ne, ja eteni Grand Slam -turnauksen pääsarjaan ensimmäisenä ruotsalaismiehenä vuoden 2011 jälkeen, jolloin Robin Söderling oli Wimbledonin kolmannella kierroksella. Hän hävisi kuitenkin pääsarjan avauskierroksella Gō Soedalle viisieräisen ottelun.
Yksityiselämä.
Myös Eliasin pikkuveli, Mikael Ymer, on tennispelaaja. He ovat Ruotsin suurimpia tulevaisuuden toivoja. Heidän isänsä Yemer Wondwosen on etiopialainen entinen pitkän matkan juoksija, joka pakeni Ruotsiin vuonna 1987 ollessaan 24-vuotias. Ruotsissa hän tapasi myös etiopialaislähtöisen Elias Kelemeworkin, joka on Eliasin, Mikaelin sekä kolmannen veljen, Rafaelin, äiti.
Ruotsalaistennispelaaja Robin Söderling palkitsi Ymerin vuonna 2011 50 000 Ruotsin kruunun apurahalla auttaakseen häntä huippupelaajaksi kehittymisessä. Ymer harjoittelee ruotsalaisessa Good to Great -tennisakatemiassa.
Lammenjärvi

Lammenjärvi on Uskelanjoen vesistöön kuuluva pieni järvi Kiikalassa Salossa.
Järvi sijaitsee Kiikalan Pappilan ja Komisuon kylien rajalla Kolmanteen Salpausselkään kuuluvalla Kiikalannumella lähellä Kiikalan kirkonkylää. Järven rannalla on Kiikalan seurakunnan perustama leirikeskus, joka sen Salon seurakuntaan liittymisen jälkeen on Salon seurakunnan käytössä..
Järvi kuuluu Hitolanjoen valuma-alueeseen ja se jää kokonaisuudessaan Kiikalannummella sijaitsevan Hyyppärän harjualueen Natura 2000 -suojelualueen sisälle. Järven lasku-uomana on Lammenjärvenoja, joka yhtyy Hitolanjoen latvahaaraan Satakoskenojaan lähellä viljelysmaaksi 1900-luvulla kuivatettua Kurajärveä.
Järven lounaispuolelle jäävät luonnonsuojelualueena rauhoitetut Hyyppärän harju ja Kultalähde. Järvestä pohjoiseen sijaitsevat Natura-alueeseen kuuluva Lammensuo ja sen sivuitse kulkeva Lammenharju. Järvestä etelään on Johannislundista Kiikalan kirkolle johtaneen tien vanhan linjauksen varrella Lammenahde.
Atlético Kumpula

Atlético Kumpula on laulaja Kyösti Salokorven luotsaama folk-yhtye. Se julkaisi esikoisalbuminsa "Puutarhajuhlat" vuonna 2012. Yhtyeen kappaleet sijoittuvat Kumpulan kaupunginosaan Helsingissä. Toinen albumi "Pitkä matka kotiin" julkaistiin vuonna 2013. Samana vuonna Atlético Kumpula osallistui myös Uuden Musiikin Kilpailuun, jossa se selvisi kappaleellaan ”Paperilyhty” semifinaaleihin asti. Atlético Kumpulan tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Me kuulutaan yhteen” ja ”Annabella”. Yhtyeen muut jäsenet ovat esiintyneet myös mm. Kuningasideassa ja Jätkäjätkissä. Atlético Kumpula on levy-yhtiö Fullsteam Recordsin asiakas.
Ruskokurkkuhaikara

Ruskokurkkuhaikara ("Egretta vinaceigula") on uhanalainen haikaroiden heimoon kuuluva lintu. Se on pienikokoinen haikaralintu, ja höyhenpeite on pääosin siniharmaa. Lajia tavataan eteläisessä Afrikassa Sambiassa, Botswanassa ja Namibiassa sekä satunnaisissa muissa alueen valtioissa. Reilusti yli puolet yksilöistä elää Botswanan Okavangon suistossa. Lajin elinympäristöihin kuuluu erilaiset kosteikot. Ruskokurkkuhaikara on paikkalintu, vaikkakin se vaeltaa välillä. Lisääntyminen tapahtuu pääsääntöisesti maalis-kesäkuussa.
Ulkonäkö ja koko.
Ruskokurkkuhaikara on pienikokoinen ja tumma haikaralintu. Sen pituus on 43–60 senttimetriä ja paino 250–340 grammaa. Aikuisten höyhenpeite on yleensä siniharmaa, joskus sävyltään kalpean siniharmaa. Huonossa valaistuksessa lintu saattaa näyttää mustalta. Valkoinen kurkku ja tummanpunertava etuniska erottuvat vasta läheltä. Jalat ovat vihertävänkeltaiset. Poikaset ovat aikuisia vaaleampia, ja niillä punaruskea ulottuu kaulasta niskaan.
Levinneisyysalue ja elinympäristö.
Ruskokurkkuhaikaraa tavataan Sambiassa sekä Botswanan ja Namibian pohjoisosissa. Botswanassa laji elää erityisesti Okavangon suiston ja Chobejoen ympäristössä ja Namibiassa Choben tulvatasangolla ja Caprivin kaistalla. Lisääntymisajan ulkopuolella se vaeltelee enemmän, jolloin sitä tavataan Kongon demokraattisen tasavallan Katangassa, Zimbabwessa ja joskus Etelä-Afrikassa. Lisäksi ruskokurkkuhaikaroita elää mahdollisesti Mosambikissa, Angolassa ja Malawissa. Okavangon suistossa ja Ngamijärvellä elää 2 000–3 000 yksilöä, kun koko populaation yksilömäärä on 3 000–5 000 lintua.
Ruskokurkkuhaikaran elinympäristöihin kuuluvat jokien tulvatasangot, suot ja tilapäiset kosteikot, mutta se välttelee avointa vettä.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto määrittelee ruskokurkkuhaikaran vaarantuneeksi. Uhkina lajin säilymiselle voi pitää muun muassa Kafuejoen patoamista ja vedensäännöstelyä, riisinviljelyä, eteläamerikkalaisperäisen "Salvinia molesta" -vesisaniaisen hallitsematonta lisääntymistä sekä myös suurten nisäkkäiden kuten savanninorsun ("Loxodonta africana") ja kafferipuhvelin ("Syncerus caffer") runsastumista lajin pesimäalueilla.
Käyttäytyminen.
Ruskokurkkuhaikara on paikkalintu, mutta se vaeltaa kausittain vesistöjen vedentason muuttumisen takia. Lajin vaellustavat tunnetaan huonosti, mutta satunnaiset havainnot Malawista, Zimbabwesta, Mosambikista ja Etelä-Afrikasta todistavat tavasta harhailla. Sambiassa sitä tavataan ympäri vuoden, mutta siellä lajin ei ole tunnettu lisääntyvän.
Lisääntymisaika on epäsäännöllinen, mutta lisääntyminen tapahtuu useimmiten maalis-kesäkuussa, jolloin vedenkorkeus on usein suurimmillaan. Lisääntyminen tapahtuu usein pienissä yhteiskunnissa, joissa on maksimissaan 60 pesää. Kulhonmuotoinen pesä on yleensä tikuista rakennetulla tasanteella. Laji munii 1–4 munaa.
Ruskokurkkuhaikara käyttää ravintonaan pääsääntöisesti nuoria kaloja, erityisesti kirjoahvenia. Kalattomilla kausittaisilla kosteikoilla laji syö puolestaan aikuisia sammakoita, nuijapäitä ja vesiselkärangattomia.
Pietarin Viikko-Sanomat

Pietarin Viikko-Sanomat oli Pietarissa vuosina 1879–1883 ilmestynyt sanomalehti.
"Pietarin Lehden" kilpailijaksi perustetun "Pietarin Viikko-Sanomien" taustaryhmän muodostivat Inkerinmaan suomalaiset papit, Kolppanan seminaarin johtaja sekä osa kansakoulunopettajista. Sen vastaavina toimittajina työskentelivät Pietarin suomalaisen Pyhän Marian seurakunnan kirkkoherra Johannes Öhqvist ja Kelton kirkkoherra J. W. Murman, jotka olivat aikaisemmin julkaisseet Tuomas Frimanin kanssa "Pietarin Sunnuntailehteä". Avustajina toimivat kirkkoherrat Aloys Jeremias Piispanen ja Otto Rokkanen sekä opettajat Paavo Räikkönen, Joh. Häyhänen, Abraham Tiisnekka ja Pietari Toikka. Kerran viikossa ilmestynyt lehti oli aluksi nelisivuinen ja kolmipalstainen, kunnes se vuoden 1879 joulukuussa muuttui nelipalstaiseksi ja sivukooltaan hieman suuremmaksi. Lehti painettiin Pietarissa Krugin kirjapainossa. Sen kokonaislevikistä ei ole tietoa.
"Pietarin Viikko-Sanomien" pääkirjoituksista suurin osa koski Pietarin ja Inkerin suomalaisten yhteiskunnallisia ja sivistyksellisiä oloja. Lisäksi käsiteltiin muun muassa kirkollisia aiheita ja julkaistiin Venäjän viranomaisten virallisten tiedotusten käännöksiä. Varsinaiset hartauskirjoitukset puuttuivat lehdestä kokonaan. Kaunokirjallisuuden osuus sen sijaan oli huomattava. Jatkokertomuksina julkaistiin muun muassa Kari Ketolaisen ja J. D. Åbergin teoksia sekä Nikolai Gogolin novelli "Muotokuva". Aineistopulan takia toimittajat joutuivat usein turvautumaan sekalaiseen palstantäytteeseen.
Uutisaineisto oli Pietarin aiempien suomenkielisten lehtien tapaan etupäässä lainattu kaupungin muista lehdistä. Uutisista valtaosa käsitteli Pietarin kaupungin tapahtumia. Erityistä huomiota kiinnitettiin Aleksanteri II:n murhayrityksiin ja lopulta murhaan. Lehti sisälsi myös verrattain paljon Pietarin ja Inkerin suomalaisia koskeneita uutisia. Uutiskirjeitä saatiin Inkerin lisäksi Petroskoista, Moskovasta sekä Siperian ja Muurmannin suomalaisilta. Kirkollisista aiheista lehti kiinnitti huomiota lestadiolaisuuden leviämiseen. Se seurasi myös seurakunta-, koulu- ja raittiusasioita sekä Pietarin suomalaisen seuran perustamista ja toimintaa. Suomea koskevia uutisia oli enemmän kuin Pietarin aiemmissa suomenkielisissä lehdissä. Poliittisesti lehden uutisointi oli erittäin varovaista. Ilmoitusten ja mainosten osuus oli melko vähäinen.
Toimittajien sivutyönään tekemän "Pietarin Viikko-Sanomien" menestys Inkerin maaseudulla oli kovin vaatimaton. Sen ilmestyminen lakkasi syyskuun alussa 1883 lehteä rahoittaneen kirkkoherra Johannes Öhqvistin kuoltua saman vuoden kesäkuussa. Vuoden 1884 alusta sen tilalla alkoi ilmestyä Marian seurakunnan kirkkokoulun opettajan A. F. Silénin toimittama "Inkeri"-lehti.
Pietarin Lehti

Pietarin Lehti oli Pietarissa vuosina 1874–1879 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden perustaja ja toimittaja oli "Pietarin Sunnuntailehteä" toimittanut kaupungin suomalaisen Pyhän Marian seurakunnan kirkkokoulun johtaja Tuomas Friman. Sen avustajina toimivat Marian seurakunnan kappalainen Aloys Jeremias Piispanen sekä opettajat Abraham Tiisnekka, Paavo Räikkönen ja J. Otsalainen. Ohjelmaltaan "Pietarin Lehti" oli eräänlainen "Sunnuntailehden" ja aiemman "Pietarin Sanomien" välimuoto. Uutislehden lisäksi se pyrki olemaan seurakunnallinen, kaunokirjallinen ja kansanvalistuksellinen julkaisu, joka kiinnittäisi huomiota myös taloudellisiin asioihin. Kerran viikossa ilmestynyt lehti painettiin "Sunnuntailehden" tavoin Pietarissa Krugin kirjapainossa. Se oli kolmipalstainen ja nelisivuinen, sivukooltaan "Pietarin Sanomia" vastaava. Lehden kokonaislevikistä ei ole säilynyt tietoja.
"Pietarin Lehden" pääkirjoituksista suuri osa oli lainattu kaupungin muista lehdistä. Ne käsittelivät etupäässä Venäjän keisarikunnan yleisiä tapahtumia ja Pietarin kaupungin oloja. Venäjän suomalaisia koskevissa asioissa esille nousivat muun muassa lestadiolaisuuden leviäminen Pietariin ja Inkerinmaalle sekä hanke suomalaisen oppikoulun perustamiseksi Pietariin. Lehdessä oli runsaasti kaunokirjallista ainesta kuten Tuomas Frimanin kertomuksia ja Paavo Räikkösen runoja. Hartauskirjoituksia oli "Pietarin Sunnuntailehteen" verrattuna vähän, mutta sekalaista palstantäytettä melko runsaasti.
Myös uutisaineistosta suurin osa oli käännetty Pietarin muista lehdistä. Valtaosa uutisista käsitteli Pietarin ja sen lähiympäristön sekä muun Venäjän tapahtumia. Ulkomaanuutisissa korostui vuosina 1877–1878 käyty Venäjän–Turkin sota. Venäjän suomalaisia koskevien uutisten osuus oli määrällisesti pieni, mutta maaseudun uutiskirjeiden vuoksi sisällöllisesti merkittävä. Uutiskirjeitä saatiin Inkerin lisäksi Muurmannin, Petroskoin ja Siperian suomalaisilta. "Pietarin Lehti" seurasi myös maaseudun kouluasioita ja raittiustyötä sekä Pietarin suomalaista kulttuurielämää. Edeltäjistään poiketen se julkaisi myös varsinaisia yleisönosastokirjoituksia, joissa keskustelu muuttui helposti kielenkäytöltään kärkeväksi kiistelyksi. Suomen uutisia oli aikaisempaa vähemmän eikä ilmoitusten ja mainosten osuus ollut kovin merkittävä.
"Pietarin Lehti" ilmestyi pitkään kaupungin ainoana suomenkielisenä sanomalehtenä, joskaan kaikki eivät olleet sen sisältöön tyytyväisiä. Vuoden 1879 alusta sen kilpailijaksi perustettiin "Pietarin Viikko-Sanomat". Uuden lehden takana olivat kirkkoherrat J. W. Murman ja Johannes Öhqvist, jotka olivat Tuomas Frimanin kanssa julkaisseet "Pietarin Sunnuntailehteä". "Pietarin Lehti" lakkasi vuoden 1879 elokuussa Frimanin jäätyä eläkkeelle ja muutettua kotiseudulleen Jaakkimaan.