Brumairekuun 18. päivän vallankaappaus

Brumairekuun 18. päivän vallankaappaus oli Napoleon Bonaparten liittolaisineen Ranskassa 9.–10. marraskuuta 1799 toteuttama sotilasvallankaappaus, jossa maata hallinnut direktoriohallitus syrjäytettiin ja korvattiin uudella konsulihallinnolla. Tapahtuma oli ratkaiseva vaihe Napoleonin valtaannousussa, ja sitä on monesti pidetty Ranskan suuren vallankumouksen päättymishetkenä. Tapahtumasta käytetty nimi tulee siitä, että Ranskan vallankumouskalenterin mukaan kaappauksen alkamispäivä (9. marraskuuta) oli 18. brumairekuuta vuonna VIII.
Tausta ja valmistelut.
Kaappauksen suunnittelivat Emmanuel Joseph Sieyès ja Charles Maurice de Talleyrand yhdessä Egyptin-sotaretkeltä vastikään palanneen kenraali Bonaparten kanssa. Puoli vuotta aiemmin direktorion jäseneksi valittu Sieyés oli avainasemassa Ranskan politiikassa. Hän halveksi voimassa olevaa vuoden III perustuslakia ja uskoi ainoastaan sotilaallisen kaappauksen voivan pelastaa tasavallan jakobiinien tai monarkistien valtaantulolta. Hän oli aluksi taktisista syistä tehnyt yhteistyötä parlamentin jakobiinivähemmistön kanssa, mutta Bonaparten palattua 15. lokakuuta Ranskaan Sieyès saattoi ryhtyä valmistelemaan kaappausta. Suunnitelman taakse saatiin varakkaita rahoittajia.
Kaappauksen kulku.
Brumairekuun 18. päivänä parlamentin ylähuone eli vanhojen neuvosto päätti Sieyèsin ehdotuksesta kokoontua seuraavana päivänä yhdessä alahuoneen eli viidensadan neuvoston kanssa Pariisin ulkopuolella Saint-Cloud’n palatsissa ollakseen turvassa väitetyltä jakobiinien salaliitolta. Tarkoituksena oli saada parlamentti paikkaan, jossa Bonaparten komentamat joukot voisivat painostaa sitä kenenkään puuttumatta asiaan. Hänen veljensä Lucien Bonaparte oli hieman aiemmin valittu viidensadan neuvoston puhemieheksi, ja myös vanhojen neuvoston puhemies saatiin mukaan juoneen.
Samana päivänä kaappaushankkeessa mukana olleet Sieyès ja Roger Ducos erosivat direktoriosta ja Paul de Barras painostettiin eroamaan, mikä esti viisijäsenisen direktorion toiminnan. Kenraali Jean Moreaun joukot pidättivät kaappausta vastustaneet direktorit Louis-Jérôme Gohier’n ja Jean-François Moulinin.
Kun neuvostot kokoontuivat Saint-Cloud’ssa 10. marraskuuta, niitä ”suojelivat” eli tosiasiassa piirittivät Bonaparten komentamat 4 000–5 000 miehen joukot. Bonaparte kävi puhumassa kummassakin neuvostossa erikseen. Varsinkin viidensadan neuvostossa hän kohtasi myrskyisiä solvauksia ja pakeni paikalta, mutta Sieyès, Lucien Bonaparte sekä Joachim Murat ottivat tilanteen hallintaansa ja määräsivät krenatöörit hajottamaan viidensadan neuvoston kokouksen. Vanhojen neuvosto joutui pakon edessä hyväksymään direktorion ja itsensä hajottamisen sekä kolmen konsulin nimittämisen tilapäiseksi hallitukseksi ylintä valtaa käyttämään. Konsuleiksi nimettiin Bonaparte, Sieyès ja Ducos.
Sieyés oli kuvitellut kykenevänsä käyttämään Bonapartea välikappaleenaan ja nousevansa itse kaappauksen jälkeen Ranskan johtajaksi. Tässä hän kuitenkin erehtyi. Napoleon onnistui pian keskittämään vallan itselleen ajamalla läpi vuoden VIII perustuslakina tunnetun valtiosäännön, jossa hänelle luotiin erityinen ensimmäisen konsulin asema. Kaksi muuta konsulia jäivät lopulta ilman todellista valtaa.
Käsite ja jälkimaine.
Nimitys ”brumairekuun 18.” muodostui myöhemmin käsitteeksi, ja Karl Marx käytti sitä kuuluisasti teoksensa "Louis Bonaparten brumairekuun kahdeksastoista" nimessä. Marx rinnasti Napoleonin veljenpojan Louis Bonaparten syyskuussa 1851 Ranskassa toteuttaman vallankaappauksen vuoden 1799 tapahtumiin.