Arvo Sipilä

Kyösti Arvo Sipilä (20. helmikuuta 1898 Kuopio – 29. tammikuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä, jota pidetään Suomen työoikeuden perustajana. Sipilä toimi Helsingin yliopiston talousoikeuden ja työoikeuden professorina vuosina 1941–1962 sekä Turun kauppakorkeakoulun kanslerina vuosina 1962–1974.
Elämä ja ura.
Sipilä valmistui ylioppilaaksi Suomalaisesta Normaalilyseosta vuonna 1917. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ensin fyysis-matemaattisessa osastossa ja sitten historiallis-kielitieteellisessä osastossa, josta hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1920 ja filosofian maisteriksi vuonna 1921. Sipilä siirtyi opiskelemaan lainopilliseen tiedekuntaan, jossa hän suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1928, valmistui lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1932 ja väitteli lakitieteen tohtoriksi vuonna 1937. Opiskeluaikanaan hän toimi muun muassa Ylioppilaslehden päätoimittajana vuonna 1921, Eteläsuomalaisen osakunnan kuraattorina vuosina 1922–1923, Suomen Sotilas -lehden päätoimittajana vuosina 1922–1925 sekä kuriirina Tarton rauhanneuvotteluissa vuonna 1920.
Uransa alussa Sipilä työskenteli vakuutusalalla. Hän oli Vakuutusyhtiö Auran kirjallinen sihteeri vuosina 1925–1926, Vakuutusyhtiö Sammon lakimies vuosina 1926–1930, Suomen Autovakuutusliiton asiamies vuosina 1930–1937 ja Vakuutusosakeyhtiö Liikenteen toimitusjohtaja vuosina 1932–1936. Vuonna 1938 Sipilä nimitettiin sosiaaliministeriön vakuutusasiainosaston esittelijäneuvoksen virkaan, jossa hän toimi vuoteen 1941 asti. Lisäksi Sipilä toimi dispasöörinä vuosina 1936–1965 sekä sotavakuutuslautakunnan puheenjohtajana vuosina 1939–1954 ja 1956–1972.
Sipilä nimitettiin Helsingin yliopiston talousoikeuden professoriksi vuonna 1941. Vuonna 1952 Sipilän professorin virka muutettiin työoikeuden professuuriksi, minkä johdosta hänestä tuli Pohjoismaiden ensimmäinen työoikeuden professori. Sipilä toimi lainopillisen tiedekunnan varadekaanina vuosina 1951–1960 ja dekaanina vuosina 1960–1962 sekä Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtorina vuosina 1949–1958. Sipilä jäi eläkkeelle vuonna 1962, mutta hänet nimitettiin vielä samana vuonna Turun yliopiston kansleriksi. Sipilä toimi myös työtuomioistuimen varapuheenjohtajana 1947–1967 ja sotasyyllisyysoikeuden varajäsenenä, jäsenenä useissa lainvalmisteluhankkeissa sekä Suomen Vakuutuslakimiesten yhdistyksen hallituksen jäsenenä ja puheenjohtajana vuosina 1944–1952.
Sipilä harrasti runojen kirjoittamisesta ja säveltämistä. Hän laati runoja erilaisiin juhlatilaisuuksiin, kuten lainopillisen tiedekunnan tohtoripromootioon ja Eteläsuomalaisen osakunnan 50-vuotisjuhlaan, ja hyödynsi niitä myös opetuksessaan laatimalla työaikalain säännöksistä runoja niiden oppimisen helpottamiseksi.
Sipilän vanhemmat olivat kouluneuvos Heikki Kyösti Sipilä ja Lydia Karolina Tallqvist. Hänen puolisonsa vuodesta 1923 oli keuhkosairauksiin erikoistunut lääkäri Elli Maria Flinkman. Perheen tytär Liisa Maria avioitui professori Arne Rousin kanssa.
Työoikeuden perussuhdeteoria.
Sipilän pyrki erottamaan työoikeuden omaksi oikeudenalakseen kehittämällä teorian työsuhteesta työoikeuden perussuhteena eli perussuhdeteorian. Sipilä esitti perussuhdeteoriansa teoksessaan "Suomen työoikeuden käsite ja järjestelmä sekä suhde sosiaaliseen lainsäädäntöön" (1938), ja se perustui käsitelainopillisiin lähtökohtiin. Sipilän perussuhteoriaa kehitti myöhemmin hänen oppilaansa Jorma Vuorio väitöskirjassaan "Työsuhteen ehtojen määrääminen" (1955), ja sen on yhä katsottu muodostavan työoikeuden yleisten oppien keskeisen osan.
Sipilä piti työsuhdetta työoikeuden peruskäsitteenä, jonka avulla hän määritteli työoikeuden työsuhdetta koskevien ja siihen asiallisesti liittyvien oikeusnormien kokonaisuudeksi. Työsuhteen hän määritteli työsopimuslaista johdetun tunnusmerkistön perusteella oikeussuhteeksi, jossa työntekijä sopimuksen perusteella tekee työtä työnantajalle tämän johdon ja valvonnan alaisena vastiketta vastaan. Työsuhde on siten tosiasiallinen oikeustila, joka on käsitteellisesti erotettu työsopimussuhteesta. Tämän johdosta esimerkiksi peräkkäiset työsopimukset voidaan katsoa samaksi työsuhteeksi. Sipilä katsoi, että kaiken työoikeudellisen lainsäädännön soveltamisala määräytyy lähtökohtaisesti yhtenevästi työsuhteen tunnusmerkistön kautta, ellei laissa ole nimenomaista laajentavaa tai supistavaa poikkeussäännöstä. Työoikeudellisia normeja aletaan siis soveltamaan siitä hetkestä lähtien, kun työsuhde alkaa eli työsuhteen tunnusmerkit täyttyvät, ja niiden soveltaminen päättyy, kun työsuhde lakkaa.