Japanin kieli

Japanin kieli (, ) on japanilaisiin kieliin kuuluva kieli, jota puhutaan pääasiassa Japanissa. Kieltä puhuu äidinkielenään noin 128 miljoonaa ihmistä, mikä tekee siitä maailman 13. suurimman kielen. Morfologialtaan japanin kieli on agglutinoiva kieli kuten suomen kielikin.
Länsimaalaisille japanin kielessä lienee vaikeinta oppia kiinalaisperäiset kanji-kirjoitusmerkit, joita on jopa kymmeniä tuhansia. Japanin opetusministeriö on kuitenkin määritellyt yleisimmät kanjit (jap. 常用漢字, jōyō kanji, sananmukaisesti "kiinalaiset merkit yleiseen käyttöön"), joihin kuuluu 2 136 kirjoitusmerkkiä. Japanissa näistä 1 006 opetetaan peruskoulun ensimmäisen kuuden oppivuoden aikana ja loput 1 130 toisen asteen koulutuksessa seuraavan kuuden oppivuoden aikana.
Status ja sukulaiskielet.
Japanin kieli on käytännössä maan virallinen kieli, vaikka Japanin perustuslaki ei sitä sellaiseksi nimeäkään. Angaurin osavaltio, joka on osa Palauta, on ainoa paikka, jossa japanilla on virallisesti tunnustettu asema osavaltion perustuslain nojalla. Muut osavaltion viralliset kielet ovat englanti ja palau.
Mahdollisista sukukielistä on useita teorioita, muun muassa korean kieltä ja altailaisia kieliä on pidetty mahdollisina sukulaiskielinä. Japani muodostaa okinawan kielen ja muiden Ryūkyū-saarilla puhuttujen kielten kanssa japanilaisten kielten kielikunnan. Jotkut tutkijat pitävät japanilaisia kieliä vain toistensa murteina ja näin ollen yhtenä kielenä ja tällöin japanista tulee maailman suurin isolaattikieli.
Japanin kieli on toiminut myös superstraattina muutamalle kreolikielle kuten Yilanin kreolijapanille, Jokohaman pidginille sekä Mantšurian pidginille.
Kirjoittaminen.
Japania kirjoitetaan kolmea eri merkistöä käyttäen. Merkistöt ovat hiraganat, katakanat ja kanjit. Kaksi ensimmäistä ovat toisiaan muistuttavia tavuaakkosia, joissa molemmissa on 46 merkkiä (laskutavasta riippuen 71 merkkiä), ja joita käytetään hieman eri tarkoituksiin. Kolmas on Kiinasta peräisin oleva ideogrammimerkistö.
Äännerakenne.
Konsonantit.
Suluissa esiintyvät äänteet ovat japanin omaperäisissä sanoissa muiden foneemien allofoneja, mutta lainasanoissa ne voivat esiintyä foneemisesti. Kyseiset allofonit ilmenevät seuraavasti:
Soinnittomat klusiilit ovat heikosti aspiroituja.
Foneemin äännearvo vaihtelee huomattavasti riippuen murteesta ja ympäristöstä. Useimmiten se äännetään apikaalisena yksitäryisenä tremulanttina, joko alveolaarisena tai postalveolaarisena . Lateraali on yleinen variantti kaikissa ympäristöissä, erityisesti lausahduksen alussa sekä ennen :tä tai :tä. Muita havaittuja äännearvoja ovat muiden muassa alveolaarinen approksimantti , alveolaarinen klusiili , retrofleksinen yksitäryinen tremulantti , lateraalinen frikatiivi sekä retrofleksinen klusiili .
Konsonantit saattavat usein heiketä frikatiiveiksi vokaalien välissä erityisesti nopeassa puheessa. saattaa ääntyä myös nasaalina . Valinta :n ja :in välillä saattaa riippua puhujan sosiaalisesta luokasta, iästä tai sijainnista.
Palataalit palatalisoivat edeltävän konsonantin; esimerkiksi 海 ”meri” &gt; , 餃子 ”paistettu myky” &gt; .
 on tavunloppuinen morainen nasaali, jonka äännearvo riippuu seuraavasta äänteestä. Sen äännearvo vaihtelee seuraavasti:
Japanin geminaattoja eli kaksoiskonsonantteja kuvataan usein erityisellä ”morafoneemilla”, , jota vastaa japanin oikeinkirjoituksessa pieni "tsu"-mora (っ) eli "sokuon".
Vokaalit.
Japanissa on viisi vokaalifoneemia: . Näistä :n ääntämys on lähimpänä vastaavaa kardinaalivokaalia, kun taas on keskinen ja ovat välisiä . on suppea ja lähes takainen lavea tai pyöreämpi . Tavallisessa puheessa se esiintyy usein laveana tai jää kokonaan ääntämättä. Se on keskisempi konsonanttien ja palataalisten konsonanttien sekä myös mahdollisesti :n jälkeen.
Vokaalien pituusero on foneemisesti merkittävä; esimerkiksi 月 "tsuki" ”kuu” äännetään lyhyellä :lla, kun taas 通気 "tsūki" ”ilmavira” äännetään pitkällä :lla. Lyhyillä ja pitkillä vokaaleilla ei ole kvalitatiivista eroa.
Monissa murteissa vokaalit ääntyvät soinnittomina soinnittomien konsonanttien välissä tai soinnittonman konsonantin jälkeen ennen taukoa.
Sävelkorkeuspainotus.
Japanissa esiintyy sävelkorkeuspainotusta, jossa kussakin sanassa yksi mora voi olla aksentillinen. Aksentillinen mora äännetään korkeammalta, ja sitä seuraa korkeuden pudotus. Esimerkki kolmesta sanasta, jotka eroavat toisistaan pelkästään aksentiltaan, ovat 箸 ”syömäpuikot” &gt; , 橋 ”silta” &gt; sekä 端 ”reuna” &gt; ; näistä ensimmäisessä ensimmäinen mora on aksentillinen ja toisessa toinen, kun taas kolmannessa kaikki morat ovat aksentittomia. Jälkimmäiset kaksi lausutaan yksinään kuitenkin samalla tavalla, mutta niiden välinen ero ilmenee asiayhteydessä seuraavan moran ääntämyksestä. Useissa tapauksissa puhujat erottavat homonyymit toisistaan kuitenkin enemmän asiayhteyden kuin sävelkorkeuden perusteella.
Fonotaksi.
Japanin kielen sanojen on perinteisesti katsottu koostuvan tavujen sijaan morista. Mora voi olla ”tavallinen”, eli vokaali yksinään (V) tai konsonantti–vokaali-yhdistelmä (CV), tai ”erityinen”, tai . Tavallisissa morissa vokaalia voi edeltää liuku (CjV). Vokaalin pidentävää kroneemia (R) saatetaan joskus pitää omana erityisenä moranaan.
 ei voi esiintyä sananalkuisesti, ja esiintyy vain sanan sisällä. Vokaalit voivat olla pitkiä ja soinnittomat konsonantit kahdentuneita eli geminoituneita.
Kielioppi.
Japanin lausejärjestys on pohjimmiltaan subjekti-objekti-verbi, joskin lausejärjestys on osittain vapaa ja teeman käsite monimutkaistaa luokittelua jossain määrin. Sanojen kieliopilliset merkitykset merkitään erityisillä liitepartikkeleilla, joista lisää alla:
 馬が外で草を食べています。
 "Uma ga soto de kusa o tabete imasu."
 Hevonen (subjekti) ulkona (paikka) ruoho (objekti) syömässä on.
 "Ulkona on hevonen syömässä ruohoa."
Teema.
Japanin kieliopin merkittävin ominaisuus lienee teeman käsite. Teemalla merkitään lauseen aihetta ja se säilyy samana virkkeestä toiseen, ellei sitä erikseen muuteta:
 これはペンです。 "Kore wa pen desu." Tämä (teema) kynä on. ”Tämä on kynä.”
 赤いですか？ "Akai desu ka?" Punainen onko? ”Onko [tämä] punainen?”
 赤いです。 "Akai desu." Punainen on. ”[Tämä] on punainen.”
Teemaa merkitään は-liitepartikkelilla, vrt. subjektin が-liitepartikkeli.
 馬は外で草を食べています。
 "Uma wa soto de kusa o tabete imasu."
 Hevonen (teema) ulkona (paikka) ruoho (objekti) syömässä on.
 ”Hevonen on ulkona syömässä ruohoa.”
Silloin kun hevonen on teemana, se jää taustalle, ja lauseen ydin (uusi asia) on jatkossa "ulkona syömässä ruohoa". Esimerkkinä keskustelu:
 馬はどこですか。"Uma wa doko desu ka?" ”Missä hevonen on?”
 馬は外で草を食べています。"Uma wa soto de kusa o tabete imasu." ”Hevonen on ulkona syömässä ruohoa.”
Koska teema jätetään usein mainitsematta, mikäli sen ymmärtää kontekstista, vastaus kysymykseen ilmaistaan yleisesti ilman teemaa:
 外で草を食べています。"Soto de kusa o tabete imasu." ”On ulkona syömässä ruohoa.”
Silloin kun hevonen on lauseen subjekti, se tulee edustalle, ja lauseen ydin (uusi asia) on "hevonen syömässä ruohoa".
 何でそんなにずっと外を見ているのですか。"Nan de sonna ni zutto soto o mite iru no desu ka?" ”Miksi oikein niin kovasti katselet sinne (ulos)?”
 馬が外で草を食べていますから。"Uma ga soto de kusa o tabete imasu kara." ”Koska siellä (ulkona) on hevonen syömässä ruohoa.”
Jos joku selittää nähneensä hevosen kiipeämässä lipputankoon sen siitä katkeamatta, kuulijan kysymys ”馬が？” tarkoittaisi ”mitä, hevosenko?” ja ”馬は？” taas ”entäs miten kävi hevoselle?” Näistä edellinen painottaa hevosta (subjekti), jälkimmäinen jättää hevosen (teema) taka-alalle ja painottaa ilmiselvää hevoseen liittyvää kysymystä (”(lipputangolle ei käynyt kuinkaan, mutta) entäs hevoselle?”).
Taivutus.
Japanin kielessä sekä verbit että adjektiivit taipuvat, mutta eivät persoonamuodoissa. Japania kirjoittaessa kanjeilla kirjoitettu sanan ydin ei koskaan muutu, vaan taivutusmuodot kirjoitetaan sanan perään kana-merkeillä ("okurigana" eli ”saattava "kana"”).
Kuten suomen kielessä, futuuria ei tunneta ja japanissa on vain preesens ("-u") ja imperfekti ("-ta"). Taivutukset voivat silti olla varsin monimutkaisia: 食べる "taberu" (syödä) voi taipua muotoon 食べさせられた "tabesaserareta" (laitettiin syömään, ts. kausatiivin passiivin imperfekti) ja apuverbejä käytetään runsaasti. Erityisesti puhekielessä onkin yleistä, että lause koostuu yksinomaan verbeistä: "motte kite iru", kirj. ”ottaen-tullen-on” olisi tyypillinen tapa ilmaista ”otin mukaani”, jos tekijä ja kohde on määritelty jo aiemmin.
Adjektiivit puolestaan eivät taivu suomen lailla substantiivin mukaan, vaan verbien lailla muun muassa kielteiseksi ja aikamuodon mukaan: 赤い "akai" (punainen), 赤くない "akakunai" (ei punainen), 赤くなかったら "akakunakattara" (”jos se ei olisi ollut punainen” tai ”niillä kerroilla kun se ei ollut punainen”).
Japanin substantiivit eivät taivu koskaan. Suomen kielen substantiivien taivutuksia vastaavia merkityksiä saadaan aikaan liitepartikkeleilla. Liitepartikkelit kirjoitetaan hiraganalla sanan tai lauseen perään.
Yleisimpiä liitepartikkeleita ovat
Esimerkiksi バスで東京へ行く人 (Basu de Tōkyō e iku hito) = ”Bussilla Tokioon menevä henkilö.”
Monikko.
Japanin kielessä ei ole varsinaista monikkoa. Sanoista käytetään samoja muotoja riippumatta siitä, onko puheen kohteita yksi vai useampia.
Lukumääriä ilmoittaessa on käytettävä erityisiä laskusanoja, jotka liitetään lukusanaan seuraavasti: ”kolme kurkkua” on "kyūri san-bon, kirjaimellisesti ”kurkku kolme-(pitkulainen)”, kun taas ”kolme paperia” on "kami san-mai = ”paperi kolme-(litteä)”. Käytettävä laskusana riippuu laskettavien kohteiden laadusta. Esimerkiksi Akira Kurosawan elokuva Seitsemän samuraita on "Shichi-nin no samurai" (七人の侍) eli Seitsemän (ihmis)samuraita, mutta eläinsatu Seitsemän samuraita on "Shichi-hiki-no samurai" (七匹の侍) eli Seitsemän (pientä eläin)samuraita. Laskusanan ensimmäinen äänne ja joskus jopa vartalo riippuvat lukusanasta: esimerkiksi kaksi (ihmis)samuraita olisi "futari no samurai" ja kahdeksan (eläin)samuraita "happiki no samurai". Myös lukusanat voivat siis riippua laskettavista asioista, sillä japanissa käytetään sekä alkuperäisiä japanilaisia (ひと― (hito-), ふたー (futa-), みー (mi-), よー (yo-), いつー (itsu-)...) että kiinasta lainattuja lukusanoja (イチ (ichi), ニ (ni), サン (san), シ (shi), ゴ (go)...).
Muita laskusanoja.
Monikollisia ilmaisuja voidaan lisäksi tietyissä tapauksissa muodostaa muutamilla liitepartikkeleilla kuten "-ra", "-tachi" ja "-gata" tai toistamalla sana kahteen kertaan. Toistossa sanan jälkimmäisen kerran aloittava konsonantti usein muuttuu soinnilliseksi. Esimerkkejä: "watashi" = minä, "watashitachi" = me, minun seurueeni; "hito" = ihminen, "hitobito" = ihmiset
Kohteliaisuus.
Japanin kielessä käytetään runsaasti ilmaisuja, jotka määrittelevät puhujan ja kuulijan välisiä kunnioitus- ja kohteliaisuussuhteita. Niitä ilmaistaan muun muassa nimien ja henkilöä tarkoittavien substantiivien jälkiliitteillä, substantiivien etuliitteillä ja monilla verbimuodoilla. Kohteliaisuuden ”puute” suorasukaisemmissa ilmaisuissa voi olla esimerkiksi nuorten ystävysten kesken myös yksi tapa ilmaista läheisyyttä.
Etu- ja loppuliitteet.
Esimerkiksi isää tarkoittava sana "otōsan" sisältää kaksi kunnioitusta ilmaisevaa osaa, etuliitteen "o-" ja jälkiliitteen "-san". Jälkiliite "-san" voidaan lisätä lähes aina henkilön nimeen tai titteliin häntä puhuteltaessa. Sitä voimakkaampia kunnioituksen ilmaisuja ovat esimerkiksi "-sama" (tarkoittaa suurin piirtein samaa kuin mestari, herra tai rouva) ja "-sensei" (opettaja, tohtori, mestari). Tuttavalliset jälkiliitteet "-kun" (miehille) tai "-chan" (tytöille, lapsille, lemmikeille) puolestaan kertovat, että kuulija on samalla tasolla tai alempana kuin puhuja.
Persoonapronominit.
Japanin kielessä on runsaasti persoonapronomineja, jotka vaihtelevat kohteliaisuusasteeltaan äärimmäisen kunnioittavasta aina törkeästi loukkaavaan ja jopa hyökkäävään. Pronomineja kuitenkin käytetään suhteellisen harvoin: yleensä suositaan puhuteltavan nimeä ja jotakin kohteliaisuuspäätettä.
Rinnakkaissanat.
Japanin kielessä on olemassa myös kohteliaisuusasteeltaan kokonaan toisistaan eroavia sanoja, jotka tarkoittavat samaa asiaa. Ne voidaan kuitenkin usein kirjoittaa samoilla kanjeilla, tosin liitteistä voi lähes aina päätellä kummasta on kyse. Tällaisia sanoja ovat erityisesti sukulaisuussuhdesanat kuten isä (父 "chichi", お父さん "otōsan") ja äiti (母 "haha", お母さん "okāsan"), mutta muitakin on, esimerkiksi riisi (飯 "meshi", ご飯 "gohan"). Erityisesti sukulaisuussanoista on tarvittu useita eri kohteliaisuusmuotoja eri tilanteisiin riippuen siitä, kuka on puhunut kenen äidistä kenelle, missä tilanteessa ja keiden läsnä ollessa.
Verbien taivutus.
Verbimuodoissa "desu"-kopulan ja "-masu"-taivutusmuodon käyttö lisäävät ilmaisun kohteliaisuusastetta; tätä muotoa kutsutaan japaniksi nimellä "teineigo" (丁寧語) eli ”kohtelias kieli”. Kun sanotaan, että ruoka oli hyvää, on kohteliaampaa sanoa "oishikatta desu" kuin pelkästään "oishikatta". ”Kiitos” taas on kohteliaampi, kun sanotaan "arigatō gozaimasu" eikä pelkästään "arigatō". Samoin kuin monissa muissa kielissä, ehdotukset, pyynnöt ja kysymykset ovat kohteliaampia kun ne ilmaistaan epäsuorasti. Esimerkiksi: ”"ocha ga arimasen ka?"”, ”eikö ole teetä?” pro ”"ocha ga arimasu ka?"”, ”onko teetä?”. Toisaalta esimerkiksi nuorten puhekielessä verbien taivutusmuodot lyhenevät tai jopa jäävät kokonaan pois; esimerkiksi "de wa arimasen" (”ei ole”) voi lyhentyä muotoihin "de wa nai", "ja nai" ja jopa "jan".
On myös olemassa joitain alatyylisiä verbejä ja taivutusmuotoja, esimerkiksi "-yagaru", joilla ilmaistaan suoranaista vihaa tekijää kohti.
Keigo.
Liike-elämässä on usein tarpeen käyttää vielä kohteliaampaa kieltä, joka tunnetaan yleisnimellä "keigo" (敬語) eli ”kunnioittava kieli”. Keigo-ilmaisut jaetaan kahteen ryhmään: "sonkeigo" (尊敬語) eli ”kunnioittava kieli”, jolla viitataan kunnioittavasti toisen tekemisiin, ja "kenjōgo" (謙譲語) eli ”nöyrä kieli”, jolla viitataan vähätellen omiin tekoihin. Sekä sonkeigo- että kenjōgo-ilmaisut voivat olla joko erityisiä taivutusmuotoja tavallisista verbeistä tai aivan uusia verbejä, jotka itsekin taipuvat ("itasu" → "itashimasu" → "itashimashita"). Keigon sujuva hallinta on japanilaisillekin vaikeata, ja monet yritykset järjestävät esimerkiksi myyntimiehilleen keigo-koulutusta.
Murteet.
Japanin kielessä on lukuisia murteita, joista Kanton, erityisemmin Tokion murretta pidetään yleisesti Japanin yleiskielenä. Suurin murreryhmä Tokion murteen jälkeen on Kansain murre, jota puhutaan Kansaissa. Myös riukiukieliä on toisinaan pidetty japanin murteina, jolloin japani olisi isolaattikieli.
Muuta.
Kielessä on äänisymbolisia sanoja (giongo/giseego/gitaigo), jotka ovat osa kulttuuria ja päivittäistä kommunikointia. Japanilainen äänisymbolismi sisältää onomatopoeettisten sanojen (kuten eläinten ja esineiden äänien) lisäksi ideofonisia tai symbolisia sanoja, jotka kuvaavat fyysisiä ja tunteellisia tiloja.