tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kontokáli

Kontokáli (; myös "Kondokáli") on Kreikan kylä, joka sijaitsee Korfun saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Keski-Korfun ja Diapontisten saarten kuntaan, Korfun alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Kontokáli on osa saaren pääkaupungin Korfu kaupungin kaupunkiyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 1 660 (vuonna 2011).
Kontokáli sijaitsee lahdenpohjukassa saaren itärannikolla noin seitsemän kilometriä Korfun kaupungista länteen. Kylän nimi on peräisin venetsialaisvallan ajalta: se sai nimensä Cristoforo Condocalista, joka sai alueelta maita kiitoksena panoksestaan Lepanton taistelussa. Nykyisin kylän seutu on osa Korfun kaupungin läheistä turistirannikkoa.
Léchaio

Léchaio (, ) on Kreikan kaupunki, joka sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan pohjoisrannikolla. Se kuuluu hallinnollisesti Kórinthoksen kuntaan, Korinthian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Kaupungin väkiluku on 2 643 (vuonna 2011).
Aiemmin Léchaio kuului Ássos-Léchaion kuntaan ja vuoden 2011 alusta lähtien Kórinthoksen kunnan Ássos-Léchaion kunnallisyksikköön. Léchaio muodostaa oman kaupunkiyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Λεχαίου, "Dimotikí Koinótita Lechaíou").
Léchaio sijaitsee Korintinlahden rannalla noin kahdeksan kilometriä länteen Kórinthoksen kaupungista ja noin 12 kilometriä kaakkoon Kiáton kaupungista. Se on saanut nimensä antiikin Korintin kaupungin satamasta Lekhaionista, joka sijaitsi kuitenkin noin neljä kilometriä idempänä nykyisen Archaío Limánin kylän paikalla. Paikkakunnan aiempi nimi oli "Kolompótsi" (Κολομπότσι), mutta se nimettiin uudelleen vuonna 1925 antiikin aikaisen sataman löydyttyä.
Potamós (Korfu)

Potamós () on Kreikan kaupunki, joka sijaitsee Korfun saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Keski-Korfun ja Diapontisten saarten kuntaan, Korfun alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen. Potamós on osa saaren pääkaupungin Korfu kaupungin kaupunkiyhdyskuntaa. Kaupungin väkiluku on 3 840 (vuonna 2011).
Potamós, suomeksi ”Joki”, sijaitsee lähellä saaren itärannikkoa noin neljä kilometriä länteen Korfun kaupungin keskustasta. Se on saaren kolmanneksi suurin kaupunki pääkaupungin ja Kanálin jälkeen, ja se on nykyisin käytännössä Korfun kaupungin esikaupunkialuetta. Kaupunki on saanut nimensä sen vierestä virtaavasta pienestä joesta.
Sarantáporos (Thessalia)

Sarantáporos () on joki, joka virtaa Thessaliassa Kreikassa. Sen pituus on noin 20 kilometriä. Joki saa alkunsa Kamvoúnia-vuorilta Sérvian kaakkoispuolelta ja se laskee Titarísios-jokeen Miléan (Milián) kylän lähellä.
Joen pohjoispuolella sijaitsee siitä nimensä saanut Sarantáporon kylä. Joella käytiin ensimmäiseen Balkanin sotaan kuulunut Sarantáporoksen taistelu vuonna 1912.
Víkos

Víkos () on Kreikan kylä, joka sijaitsee Víkoksen rotkon pohjoispäässä noin 51 kilometriä pohjoisluoteeseen Ioánninan kaupungista. Se kuuluu hallinnollisesti Zagórin kuntaan, Ioánninan alueyksikköön ja Epeiroksen alueeseen. Kylän väkiluku on 26 (vuonna 2011).
Aiemmin Víkos kuului Kentrikó Zagórin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Zagórin kunnan Kentrikó Zagórin kunnallisyksikköön. Kylä on osa Arístin kyläyhdyskuntaa.
Víkoksen kylästä on hyvä näköala Víkoksen rotkoon, josta se on saanut nimensä. Kylä on yleinen lähtöpiste rotkoon suuntautuville vaelluksille. Kylän lähellä sen kaakkoispuolella on Panagía Spiliótissan eli Luolan Neitsyt Marian kirkko.
Jacques Georges

Jacques Georges (30. toukokuuta 1916 – 25. helmikuuta 2004) oli ranskalainen jalkapallovaikuttaja.
Georges toimi Euroopan jalkapalloliiton Uefan puheenjohtajana vuosina 1983–1990. Ranskan jalkapalloliiton FFF:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 1968–1972.
Jacques Georges on valmistunut HEC Parisista.
Ebbe Schwartz

Ebbe Schwartz (3. toukokuuta 1901 – 19. lokakuuta 1964) oli tanskalainen jalkapallovaikuttaja.
Schwartz toimi Euroopan jalkapalloliiton Uefan ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1954–1962. Hän toimi urallaan myös kansainvälisen jalkapalloliiton Fifan hallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana sekä Tanskan jalkapalloliiton puheenjohtajana.
Fred Karinen

Fred Karinen (1861 Kaavuono – 9. syyskuuta 1909 Astoria) oli amerikansuomalainen sanomalehtien kustantaja ja toimittaja.
Karinen muutti vanhempiensa mukana Norjasta Yhdysvaltoihin vuonna 1871. Hän toimi Hancockissa ensimmäisen amerikansuomalaisen lehden ja sen seuraajien "Swen Tuuvan" ja "Sankarin Maineen" latojana. Vuonna 1880 Karinen muutti Calumetiin, jossa hän latoi toista "Amerikan Suomalaista Lehteä". Sittemmin hän muutti Minneapolisiin latomaan "Uutta Kotimaata".
"Uudessa Kotimaassa" työskennelleet Karinen ja Alex Wirtamo muuttivat vuonna 1884 Ashtabula Harboriin, jossa he perustivat Charles Steenroosin ja Asser Ansonin kanssa "Yhdysvaltain Sanomia" julkaisseen kustannusyhtiön. Wirtamon liityttyä kilpailevaan "Pohjantähteen" "Yhdysvaltain Sanomien" toimittajana työskenteli Karisen ohella August Edwards. Vuonna 1889 Karinen muutti Ishpemingiin, jossa hän ryhtyi toimittamaan Suomalaisen Kansallis-Raittius-Veljeysseuran "Työmies"-lehteä. Raittiusliikkeen ja toimittajan tiet erosivat pian ja Karinen jatkoi lehden julkaisemista omissa nimissään. Vuonna 1892 hän muutti "Työmiehen" Minneapolisiin, jossa se sulautui August Edwardsin "Yhdysvaltain Sanomiin" muodostaen "Amerikan Uutiset".
Vuonna 1893 Karinen siirsi "Amerikan Uutiset" Calumetiin, jossa siihen sulautui Hannes Helan vuonna 1890 perustama "Kalevan Kaiku". Lehden toimittajana työskenteli Kalle Haapakoski. Vuonna 1898 Karinen aloitti Calumetissa Haapakosken toimittaman "Päivän Uutiset", joka ilmestyi vain muutaman kuukauden ajan. Vuonna 1903 Karinen myi lehtiyrityksensä "Päivälehden" kustannusyhtiölle, työskenteli vähän aikaa sen taloudenhoitajana ja sittemmin kauppiaana Lauriumissa ja Red Jacketissa. Vuonna 1905 Karinen muutti Astoriaan, jossa hän julkaisi kuolemaansa saakka Kalle Haapakosken toimittamaa "Lännen Uutiset" -lehteä.
Karinen ampui itsensä kapakan takahuoneessa. Syyksi mainittiin rahahuolet.
Ylikurssirahasto

Ylikurssirahasto on kirjanpidossa joidenkin vanhojen suomalaisten osakeyhtiöiden ja osuuskuntien taseessa oleva erä. Ylikurssirahasto kuuluu osakeyhtiön tai osuuskunnan sidottuun omaan pääomaan. Nykyisin ylikurssirahastoa ei tavallisesti enää kerry, mutta sitä voi alentaa.
Osakeyhtiön ylikurssirahasto.
Ylikurssirahaston syntyminen.
Vanhan osakeyhtiölain yhtiön oli siirrettävä tietyt erät ylikurssirahastoon. Ylikurssirahastoon oli siirrettävä seuraavat erät:
Omien osakkeiden myyntitappiosta ei kuitenkaan osakeyhtiölaissa ollut mitään nimenomaisia säännöksiä.
Lisäksi ylikurssirahastoon kirjattiin mm. osakepääoman alentamismäärä, jota ei käytetty tappion kattamiseen. Kirjanpidollisesti tämä ei ole mitenkään poikkeava erä.
Ylikurssirahasto nykyisin.
Nykyisin ylikurssirahastoa ei voi enää kerryttää, ellei kerryttäminen perustu vanhan osakeyhtiölain aikana tehtyyn päätökseen, jossa erä on nimenomaisesti määrätty merkittäväksi ylikurssirahastoon.
Ylikurssirahastoa voidaan käyttää osakepääoman korottamiseen. Ylikurssirahastoa voidaan myös alentaa noudattaen osakeyhtiölain säännöksiä osakepääoman alentamisesta.
Jos osakeannissa nykyisin saadaan ylikurssia eli osakkeen merkintähinta ylittää osakepääomaan merkittävän määrän, ylimenevä osa kirjataan tavallisesti "sijoitetun vapaan oman pääoman rahastoon".
Osuuskunnan ylikurssirahasto.
Vanhan osuuskuntalain mukaan ylikurssirahastoon kirjattiin muun muassa liittymismaksu ja se osa osuusmaksusta, lisäosuusmaksusta ja sijoitusosuusmaksusta, jota ei palautettu tai käytetty muuhun tarkoitukseen. Ylikurssirahastoon kirjattiin myös sijoitusosuuksien myyntivoitto.
Osuuskunnan ylikurssirahastoa voi alentaa samoin edellytyksin kuin vararahastoa. Siitä voi myös siirtää varoja osuuskunnan osakepääomaan.
Asuntopolitiikka (lehti)

Asuntopolitiikka oli suomalainen asuntopoliittinen mielipidelehti, jota Väestöliiton asuntoasiaintoimisto alkoi julkaista vuonna 1950. Kahdeksansivuista lehteä julkaistiin neljä kertaa vuodessa ja sitä jaettiin ilmaiseksi rakentamiseen kytköksissä oleville päätöksentekijöille ja arkkitehdeille. Lehden toimituksen mukaan "Asuntopolitiikan" oli tarkoitus tarjota päätöksentekijöille tietoa ”asuntokysymyksen alalla tapahtuvasta vilkaasta kehityksestä” niin maailmalta kuin kotimaasta. Lehden sivuilla esitettiin läpi 1950-luvun kärkkäitä vaatimuksia rakentamiseen, kaavoittamiseen ja asuntorahoittamiseen liittyvän lainsäädännön kehittämiseksi. "Asuntopolitiikka" ajoi nimenomaan kaupunkien asuntorakentamisen tehostamista sekä vuonna 1949 säädettyjen arava-lakien jatkamista.
Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Yrjö Kouti (tuolloin Kankaanpää). Vuonna 1953 päätoimittajaksi tuli Heikki von Hertzen. Toimituskuntaan kuuluivat muun muassa Otto-Iivari Meurman, Alvar Aalto, Gunnar Modeen, Maiju Gebhard ja Esko Suhonen.
Heti lehden ensimmäisessä numerossa Helsingin kaupungille esitettiin 10-kohtainen esityslista, jossa muun muassa vaadittiin laadittavan sellainen asuntotuotanto-ohjelma, jonka puitteissa rakennettavista asuinalueista muodostuisi alusta alkaen ”elinkelpoisia asumalähiöitä”. Lehti piti huonona asuntopolitiikkana ja kaupunkirakentamisena muun muassa Helsingin ensimmäisiä arava-taloja Mannerheimintien ja Keskuspuiston välillä. Ankaraa kritiikkiä sai osakseen myös Sörnäisten ja Kallion saneeraussuunnitelmat.
Vanitas vanitatum

Vanitas vanitatum voi tarkoittaa seuraavia asioita
Reinhold Hanning

Reinhold Hanning (28. joulukuuta 1921 Helpup, Saksa – 30. toukokuuta 2017 Lage, Saksa) oli saksalainen tuomittu natsisotarikollinen, joka toimi Auschwitzin keskitys- ja tuhoamisleirin vartijana. Hänet tuomittiin vuonna 2016 viiden vuoden vankeuteen osallisuudesta 170 000 murhaan.
Hanning syntyi vuoden 1921 loppupuolella. Hän liittyi Hitler-Jugendiin 14-vuotiaana joko vuoden 1935 lopussa tai vuonna 1936, ja hän liittyi vapaaehtoisena Waffen-SS-joukkoihin 18-vuotiaana vuonna 1940. Hänet lähetettiin helmikuussa 1942 vartijaksi Auschwitzin leirille. Hanning oli yksi niistä SS-miehistä, jotka saattoivat juutalaisvangit kaasukammioihin näiden saavuttua leirille junalla. Syyskuussa 1943 hänet ylennettiin "Unterscharführeriksi". Vuonna 1944 hänet siirrettiin Sachsenhausenin keskitysleirille. Hanning vangittiin toukokuussa 1945, ja hänet vapautettiin vuonna 1948. Vapauduttuaan hän toimi lyhyen aikaa brittiläisten joukkojen kokkina. Myöhemmin hän aloitti uran liikemiehenä ja vetäytyi eläkkeelle vuonna 1984.
Hanning myönsi toimineensa keskitysleirinvartijana, mutta kiisti osallisuutensa murhiin.
Valtteri Ilomäki

Valtteri Ilomäki (s. 25. helmikuuta 1997 Tampere) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa II-Divisioonan joukkue Kisa-Eaglesissä. Hän laukoo oikealta.
Ura.
Seuraura.
Ilomäki on Tampereen Ilveksen kasvatti. Hän voitti kaudella 2013–2014 B2-nuorten SM-sarjan pudotuspelien puolustajien piste- ja maalipörssin tehoilla 6+4=10. Ilomäki voitti kauden päätteeksi B2-nuorten Suomenmestaruuden. Kauden 2014–2015 hän pelasi Yhdysvalloissa NAPHL-juniorisarjan New Hampshire Jr. Monarchsin joukkueessa ja Ilomäki pelasi myös sarjan tähdistöottelussa. Kaudeksi 2015–2016 hän palasi Ilvekseen, jossa Ilomäki voitti kauden päätteeksi A-nuorten Suomenmestaruuden.
Huhtikuussa 2016 Ilomäki teki Ilveksen kanssa vuoden mittaisen SM-liigasopimuksen. Hän teki liigadebyyttinsä kauden 2016–2017 avauskierroksella 16. syyskuuta 2016 vieraissa JYPiä vastaan. Ilomäki merkittiin Ilveksen seitsemänneksi puolustajaksi ja hän sai ottelussa jääaikaa 3.29 minuuttia. Ilomäki sai myös tehomerkinnän +1. Liigauransa avausmaalin hän teki 14. tammikuuta 2017 KooKoota vastaan. Jarno Peltonen valitsi Ilomäen ottelun Alumnien tähtien ykköstähdeksi. Kaikkiaan Ilomäki teki tulokaskautensa aikana 41 runkosarjaottelussa tehot 1+2=3. Hän ei kuitenkaan mahtunut pudotuspeleissä kertaakaan Ilveksen kokoonpanoon. Ilomäki pelasi kauden aikana miesten pelejä myös 11 Mestis-ottelua lainalla Lempäälän Kisassa. Tammikuussa 2017 hän teki Ilveksen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Alkukauden 2017–2018 Ilomäki pelasi suurimmaksi osaksi lainalla LeKissä. Hän pelasi Ilveksessä 16 runkosarjaottelua ilman tehopisteitä, kunnes helmikuussa 2018 Ilomäki siirtyi loppukauden sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue IK Panterniin. Huhtikuussa 2018 hän teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudeksi 2019–2020 Ilomäki palasi Suomeen ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestiksen nousijajoukkue Kajaanin Hokkiin. Siirron taustalla oli myös hänen varusmiespalveluksensa Kainuun prikaatissa.
Ilomäki siirtyi kaudeksi 2020–2021 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue TUTO Hockeyn riveihin. Kaudeksi 2021–2022 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KOOVEE:hen.
Maajoukkueura.
Ilomäki on pelannut kymmenen nuorten maaottelua.
Gilbert Chapron

Gilbert Chapron (7. lokakuuta 1933 Blois – 5. syyskuuta 2016) oli ranskalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Chapron voitti 75 kilogramman painoluokassa olympiapronssia Melbournessa 1956. Hän joutui luovuttamaan välieräottelunsa kurkkuongelmien vuoksi. Chapron kuoli 82-vuotiaana 5. syyskuuta 2016.
Euraasian talousunioni

Euraasian talousunioni (, , , , ; lyh. JeAES) on viidestä Itsenäisten valtioiden yhteisön jäsenestä koostuva poliittinen ja taloudellinen toimielin. Unionin jäsenmaat ovat Armenia, Kazakstan, Kirgisia, Valko-Venäjä ja Venäjä. Talousunionin taustalla on 2001–2014 toiminut Euraasian talousyhteisö sekä Kazakstanin, Valko-Venäjän ja Venäjän muodostama tulliliitto (2010–2014).
Talousunioni on pinta-alaltaan viisinkertainen Euroopan unioniin verrattuna, mutta sen väkiluku on vain kolmannes ja talouselämän laajuus kuudennes EU:sta.
Historia.
Ajatuksen unionista esitti jo Kazakstanin silloinen presidentti Nursultan Nazarbajev vuonna 1994 Moskovan valtionyliopistolla pitämässään puheessa. Uudelleen tavoitteen unionin muodostamisesta toi esille Venäjän presidentti Vladimir Putin vaalikampanjassaan vuonna 2011. Venäjä, Valko-Venäjä ja Kazakstan, joiden välillä oli jo tulliliitto, ottivat viralliseksi tavoitteekseen unionin muodostamisen vuoteen 2015 mennessä. Samalla luotiin Euroopan komissiota vastaava Euraasian talouskomissio.
Toukokuun 2014 alussa kerrottiin, että kolme valtionpäämiestä ovat päässeet jo pitkälle unionin perustamissopimuksen luonnoksen käsittelyssä. Keskusteluissa sovittiin alustavasti myös Euraasian unionin yhteismarkkinoista öljyn, öljynjalostustuotteiden ja maakaasun osalta vuoteen 2025 mennessä. Valko-Venäjän johto on toivonut nopeampaa yhteismarkkinaa tältä osin. Euraasian talouskomission sijainniksi on alustavasti sovittu Moskova ja unionin vuonna 2025 perustettavaksi aiotun taloudellisen säätelyelimen paikaksi Almaty. Unionisopimuksen käsittelyä jatkettiin toukokuun 2014 lopulla Astanassa, jolloin Venäjän, Kazakstanin ja Valko-Venäjän valtionpäämiehet allekirjoittivat perustamista koskevan asiakirjan. Unioni aloitti toimintansa vuoden 2015 alusta.
Venäjän presidentti Vladimir Putin on ehdottanut maiden välille yhteisvaluuttaa.
Euraasian talousunionin osuus Venäjän ulkomaankaupasta on kymmenen prosenttia, mutta Venäjän tärkein kauppakumppani on Euroopan unioni noin 50 % osuudella.
Ilomäki

Ilomäki on suomalainen sukunimi. Ilomäki on ollut suojattu sukunimi, jolloin suvun ulkopuolinen ei ole voinut ottaa samaa nimeä. Ilomäki on aikanaan suojattu Suomalaisuuden Liitossa.
Ilomäki sukunimenä on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Reijo Alatörmänen

Reijo Kalevi Alatörmänen (27. marraskuuta 1938 Kittilä – 14. tammikuuta 2022 Keminmaa) oli suomalainen toimittaja. Hän toimi "Pohjolan Sanomat" -lehden toimittajana, toimitussihteerinä, toimituksen päällikkönä ja päätoimittajana. 
Alatörmäsen vanhemmat olivat maanviljelijä Esko Abiel Alatörmänen ja opettaja Eeva Luomala. Hänen puolisonsa vuodesta 1963 oli Suoma Irene Salmela. Alatörmänen tuli ylioppilaaksi 1960 ja harjoitti sanomalehtiopintoja Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1965. Toimittuaan opettajana Rovaniemen maalaiskunnassa 1961–1962 ja Pellossa 1962–1963 hän tuli "Pohjolan Sanomien" toimittajaksi 1965. Lehden toimitussihteerinä Alatörmänen työskenteli 1967–1973 ja toimituksen päällikkönä 1973–1980, päätoimittaja hän oli 1980–1996.
August Edwards

August Edwards (11. marraskuuta 1855 Hamina – 10. lokakuuta 1919 Ashtabula Harbor) oli amerikansuomalainen sanomalehtien toimittaja ja julkaisija. Häntä on pidetty yhtenä amerikansuomalaisen lehdistön tienraivaajista.
Edwards muutti vuonna 1883 Yhdysvaltoihin, jossa hän liittyi ashtabulalaisen "Yhdysvaltain Sanomien" toimitukseen. Vähitellen hänestä tuli myös lehden omistaja ja julkaisija. Raittiusliikkeen johtajana toiminut Edwards julkaisi Ashtabulassa myös ensimmäistä amerikansuomalaista raittiuslehteä "Perheen Ystävää" vuosina 1886–1887. Vuonna 1893 hän muutti Minneapolisiin, jossa "Yhdysvaltain Sanomat" yhdistettiin Fred Karisen "Työmiehen" kanssa "Amerikan Uutisiksi". Vuonna 1897 Edwards palasi Ashtabulaan, jossa hän perusti "Amerikan Sanomat" -nimisen viikkolehden. Aktiivisesta toimitustyöstä jo pari vuotta aiemmin vetäytynyt Edwards osti vuonna 1903 Calumetissa ilmestyneen "Suomettaren", jolloin lehti sai nimen "Amerikan Sanomat ja Suometar". Se saavutti parhaimmillaan yli 11 000 kappaleen levikin, mutta ei lopulta pystynyt kilpailemaan suurten kasvukeskusten poliittisten lehtien kanssa ja lakkasi vuonna 1913.
Popestar

Popestar on ruotsalaisen metalliyhtye Ghostin EP-levy, joka julkaistiin 16. syyskuuta 2016. Se sisältää yhden uuden kappaleen ja neljä lainakappaletta, ja sen on tuottanut Tom Dalgety.
EP eräänlainen jatkumo vuoden 2015 "Meliora" -albumille, eikä Papa Emeritus ole tästä syystä vaihtunut edellisten levyjen tapaan. Popestarin julkaisun tiimoilta yhtye tekee marraskuun puoleen väliin ulottuvan Yhdysvaltain syyskiertueen.
Popestarilta julkaistiin ennakkoon 12. syyskuuta kappale ”Square Hammer”, joka oli ensisoitossa SiriusXM –radiokanavalla. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin EP:n julkaisupäivänä. Video on tribuutti 1920-luvun kauhuelokuville, ja se sisältää samoja elementtejä ”From the Pinnacle to the Pit” -kappaleen, yhtyeen aikaisemman musiikkivideon kanssa. "Square Hammer" julkaistiin neljä päivää myöhemmin myös 7” vinyylisinglenä.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 12.
Sinne missä aamu sarastaa

Sinne missä aamu sarastaa on metalliyhtye Mokoman 16. tammikuuta 2015 julkaistu single. Kappale on yhtyeen helmikuussa 2015 julkaistulta albumilta "Elävien kirjoihin". Se nousi radiosoittolistan 88. sijalle huhtikuussa, ja ylsi parhaimmillaan sijalle 46 heinäkuussa. Radio Rockin ”Rautaa vai roskaa” -äänestyksessä 85 prosenttia äänestäjistä antoi sille positiivisen arvion.
Yhtyeen laulaja Marko Annala kommentoi Soundin haastattelussa kappaleen syntyä seuraavasti:
Kappaleesta tehtiin myös musiikkivideo, jonka ohjasi Vesa Vainio ja kuvasi Tuomas Järvelä.
Valeri Abramov

Valeri Aleksandrovitš Abrаmov (, 22. elokuuta 1956 Jertsevo, Arkangelin alue, Venäjän SFNT – 14. syyskuuta 2016 Moskova) oli Neuvostoliittoa edustanut kestävyysjuoksija.
5 000 metrillä ennätyksekseen 13.11,99 vuonna 1981 juossut Abramov kilpaili samalla matkalla muun muassa Moskovan kesäolympialaisissa 1980 ja Helsingin MM-kilpailuissa 1983. Hän saavutti 3 000 metrillä kolme mitalia sisäratojen EM-kilpailuissa: hopeaa Budapestissä 1983 ja pronssia Grenoblessa 1981 sekä Milanossa 1982.
Abramov kuoli 60-vuotiaana syyskuussa 2016.
Lennart Häggroth

Hans Lennart Häggroth (2. maaliskuuta 1940 Ylitornio – 28. elokuuta 2016 Skellefteå) oli ruotsalainen jääkiekkomaalivahti, olympiamitalisti, maailman- ja euroopanmestari.
Häggroth saavutti Ruotsin miesten maajoukkueessa olympiahopeaa (samalla MM-hopeaa) Innsbruckissa 1964, maailmanmestaruuden Yhdysvalloissa 1962 ja vielä yhden MM-hopean. Olympia- ja MM-turnauksilla oli myös EM-arvo. Häggroth valittiin vuoden 1962 MM-turnauksen parhaaksi maalivahdiksi.
Lempinimellä ”Klimpen” tunnettu Häggroth oli urheilu-urallaan alkoholin ongelmakäyttäjä ja kirjoitti aiheesta myös kirjan. Häggroth kuoli 76-vuotiaana Skellefteåssa 28. elokuuta 2016.
Victor Burman

Victor Mauritz Burman (1865 – 8. tammikuuta 1941 Hancock) oli amerikansuomalainen sanomalehtien toimittaja ja kustantaja.
Raahelaiseen merimiessukuun syntynyt Burman valmistui ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta lyseosta vuonna 1887, opiskeli lakitiedettä Helsingin yliopistossa ja työskenteli kanslistina Oulun lääninhallituksessa Vuonna 1890 Burman muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli aluksi kaivoksissa, maatiloilla, rautateillä ja konttilaivoissa. Vuonna 1892 Burman osti Alex Leinoselta Michiganin Calumetissa ilmestyneen "Amerikan Suomalaisen Lehden" ja siirsi sen Hancockiin. Vuonna 1894 Burman muutti Chicagoon, jossa lehti teki pian konkurssin. Sen jälkeen hän osti Hancockista Emil Hendricksonin toimittaman "Kuparisaaren Sanomat" ja vaihtoi sen nimeksi "Amerikan Suomalainen". Burman ajoi lehdessään innokkaasti Suomi-opiston perustamista ja työskenteli myös yhtenä sen ensimmäisistä opettajista. Vuonna 1899 hän myi "Amerikan Suomalaisen" Calumetissa perustetulle yhtiölle, joka alkoi julkaista sitä nimellä "Suometar". Myöhemmin Burman työskenteli vuonna 1915 perustetun "Valvojan" ja vuonna 1930 perustetun "Oppaan" ensimmäisenä toimittajana.
Billie Burke

Mary William Ethelbert Appleton ”Billie” Burke (7. elokuuta 1884 Washington, Yhdysvallat – 14. toukokuuta 1970 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt Glindan roolin elokuvamusikaalissa "Ihmemaa Oz" (1939). Hän oli Oscar-ehdokkaana parhaasta naissivuosasta vuonna 1938 roolistaan elokuvassa "Ilo irti elämästä".
Nikkeliasetyyliasetonaatti

 
Nikkeliasetyyliasetonaatti ((C5H7O2)2Ni) on kompleksiyhdiste, jossa keskusionina on nikkeli-ioni ja ligandeina asetyyliasetonimolekyylit. Yhdistettä käytetään katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä ja orgaanisten nikkeliyhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa nikkeliasetyyliasetonaatti on vihreää kiteistä ainetta. Vedettömänä kiinteissä olomuodossa se esiintyy rakenteeltaan trimeerinä. Yhdisteestä tunnetaan myös kidevedellinen dihydraatti ((C5H7O2)2Ni·2H2O). Nikkeliasetyyliasetonaattidihydraatista kidevesi poistuu kuumennettaessa sitä alennetussa paineessa 50 °C:n lämpötilaan. Nikkeliasetyyliasetonaatti liukenee veteen, aromaattisiin hiilivetyihin, kloorattuihin hiilivetyihin ja etanoliin. Dietyylieetteriin se ei sen sijaan liukene.
Valmistus ja käyttö.
Nikkeliasetyyliasetonaattia voidaan valmistaa nikkelikloridin tai muun vesiliukoisen suolan vesiliuoksesta heikon emäksen läsnä ollessa, nikkelioksidista tai nikkelihydroksidista sekä asetyyliasetonista.
Nikkeliasetyyliasetonaattia käytetään katalyyttinä useissa orgaanisen kemian reaktioissa. Esimerkiksi alkeenien oligomeroinneissa, syklo-oktatetraeenin valmistuksessa, hapetuksissa ja pelkistyksissä, hydrosilylaatioissa, konjugaattiadditioissa, additioissa kaksois- tai kolmoissidoksiin, ristikytkentäreaktioissa ja toisiintumisissa. Nikkeliasetyyliasetonaatista voidaan valmistaa myös organonikkeliyhdisteitä kuten bis(syklo-oktadieeni)nikkeli(0):llaa, nikkeloseenia ja syklododekatrieeninikkeliä.
Leif Andersson (painija)

Leif Valter Andersson (s. 13. lokakuuta 1949 Arboga) on ruotsalainen kilpauransa päättänyt kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja Euroopan mestari.
Pääasiassa 82 kilogramman painoluokassa kilpaillut Andersson voitti painijanurallaan Euroopan mestaruuden Helsingissä 1973 ja EM-hopeaa Prievidzassa 1980. Hän sijoittui neljänneksi Montréalin kesäolympialaisissa 1976, Moskovan kesäolympialaisissa 1980 ja kolmissa EM-kilpailuissa.
Anderssonin veli Roland Andersson oli myös painin olympiaedustaja ja EM-mitalisti.
Sauli Rantamäki

Sauli Rantamäki (1. toukokuuta 1936 Lappajärvi – 11. toukokuuta 2007 Savonlinna) oli suomalainen animaattori ja kuvittaja.
Rantamäki opiskeli Kajaanin seminaarissa ja pääsi 1956 Ateneumin taidekoulun karsintakurssille. Hän kuvitti 1950-luvun lopulla kirjankansia WSOY:lle ja novelleja Yhtyneille Kuvalehdille. Vuonna 1960 Bob Balser palkkasi hänet pääsykokeen pohjalta Fennada-Filmin uudelle animaatiostudiolle, joka tuotti mainosanimaatioita. Balserin lähdettyä Suomesta Rantamäki sai johtaa FA-animaatiota vuosina 1961–1964, minkä jälkeen hän perusti Martti Utriaisen kanssa lyhytikäisen oman studion Stemma Filmin. Heidän tekemänsä lyhyt kokeellinen animaatio "Kivimies" (1964) sai Valtion elokuvapalkinnon 1965 ja Parhaan lyhytelokuvan Jussin 1966. Rantamäki teki edelleen freelancerina töitä myös Fennadalle. Hän toteutti elokuvan "Vodkaa, komisario Palmu" (1969) animaatiota ja live-kuvaa yhdistelleet alkutekstit, joita on pidetty yhtenä suomalaisen elokuvan parhaista alkutekstijaksoista. Hänet palkittiin niistä Jussi-kunniakirjalla. Lisäksi elokuvassa "Kaasua, komisario Palmu" (1961) taiteilija Kurt Kuurnan maalaukset ovat todellisuudessa Rantamäen tekemiä.
Rantamäki työskenteli 1960- ja 1970-luvulla Balserin Barcelonaan perustamassa tuotantoyhtiössä Pegbar Productionsissa ja osallistui "The Jackson 5" -piirrossarjan animointiin. Hän oli pääanimaattorina sarjan yhdessä jaksossa, ”Ray and Charles: Superstars”. Myöhemmin Rantamäki palasi Suomeen ja teki mainoksia sekä dokumentteja Filmi-Jatalle ja Sektor-Filmille. Vuosina 1980–1994 hänellä oli vaimonsa ja kälynsä kanssa oma tuotantoyhtiö Ukontyttäret ja sen kanssa rinnakkaisyhtiö Ukonfilmi, joka tuotti joitain mainoksia. Rantamäki myös suunnitteli vuosina 1986–1989 varhaisen kuvakäsikirjoituksen ja hahmoja tuottaja Michael Franckin puuhaamaan animaatioelokuvaan "Sindbad", joka ei lopulta koskaan valmistunut. Rantamäki jätti animaatiot 1990-luvun puolivälissä, mutta jatkoi levynkansien kuvittajana ja logojen suunnittelijana viimeisiin vuosiinsa asti.
Roland Andersson (painija)

John Roland Andersson (s. 9. syyskuuta 1944 Arboga) on ruotsalainen kilpauransa päättänyt kreikkalais-roomalaisen tyylin painija ja vapaapainija.
90 ja 100 kilogramman painoluokissa kilpaillut Andersson voitti painijanurallaan vuonna 1969 EM-pronssia kummankin painityylin EM-turnauksessa. Hän osallistui myös Münchenin kesäolympialaisiin 1972.
Anderssonin veli Leif Andersson oli myös painin olympiaedustaja ja EM-mitalisti.
Pinkertonin etsivätoimisto (televisiosarja)

Pinkertonin etsivätoimisto ("The Pinkertons") on kanadalainen 1860-luvulle sijoittuva rikosdraamasarja, jonka rikostarinat perustuvat todellisiin juttuihin, joita oikea Pinkertonin etsivätoimisto ratkoi alkuaikoinaan.
Kanadassa sarjan televisiointi toteutettiin syndikointi-menetelmällä, eli ohjelman esitysoikeudet on myyty useammalle kuin yhdelle asiakkaalle. Kanadassa sarjaa on esittänyt muun muassa CHCH-kanava vuoden 2014 syksystä alkaen. Suomessa Yle TV1 aloitti sarjan esittämisen 16. syyskuuta 2016.
Juoni.
"Pinkertonin etsivätoimisto" kertoo maailman ensimmäisestä yksityisestä etsivätoimistosta, joka syntyi Yhdysvaltojen sisällissodan jälkimainingeissa. Etsivätoimiston perustaja on Amerikkaan suunnannut skotti Allan Pinkerton (Angus Macfadyen), jonka alaisia ovat hänen poikansa William Pinkerton (Jacob Blair), sekä leskeksi jäänyt rouva Kate Warne (Martha MacIsaac).
Juwan Staten

Juwan Staten (s. 21. toukokuuta 1992 Dayton, Ohio) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan pelintekijä.
Staten pelasi yliopistokoripalloa menestyksekkäästi Daytonin ja Länsi-Virginian joukkueissa. Statenia ei varattu NBA:han ja hän siirtyi pelaamaan NBA:n kesäliigaa Sacramento Kingsissä pelaten kuitenkin vain yhdessä ottelussa ennen loukkaantumistaan. Syyskuussa hän teki pelaajasopimuksen NBA-joukkue Golden State Warriorsin kanssa mutta pelasi joukkueessa vain yhden harjoitusottelun ennen kuin Warriors luopui hänestä lokakuussa. Marraskuussa hän siirtyi Golden State Warriorsin D-liigan farmijoukkue Santa Cruz Warriorsiin. Vuoden 2015 lopussa Staten siirtyi kaupan myötä D-liigassa Delaware 87ersiin, joka luopui hänestä helmikuussa. Maaliskuun lopussa 87ers lisäsi Statenin jälleen joukkueeseensa, mutta huhtikuussa tämä siirtyi Eurooppaan, Belgian pääsarjajoukkue Belfius Mons-Hainaut'hin. Syyskuussa 2016 Staten siirtyi Suomeen, pääsarjajoukkue Salon Vilppaaseen.
Kayla Day

Kayla Day (s. 28. syyskuuta 1999 Santa Barbara) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 122 kesäkuussa 2017. Hän nousi junioreiden maailmanlistan ykkössijalle syyskuussa 2016 voitettuaan Yhdysvaltain avointen tyttöjen kaksinpeliturnauksen. Day eteni Yhdysvaltain avointen naisten kaksinpelissä toiselle kierrokselle.
Keni Karalahti

Keni Karalahti (s. 24. huhtikuuta 1992 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Mestis-joukkue Kiekko-Vantaassa. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Karalahti on omiensa sanojensa mukaan pelityyliltään puolustava puolustaja. Hän laukoo oikealta.
Ura.
Karalahti on Helsingin Jääkiekkoklubin kasvatti. Hän toimi kaudella 2007–2008 seuran C-nuorten kapteenina. Kaudella 2009–2010 Karalahti toimi HJK:n A-nuorten varakapteenina ja hän voitti tehoilla 23+23=46 koko A-nuorten III-divisioonan puolustajien pistepörssin. Kaudeksi 2010–2011 Karalahti siirtyi kolme sarjatasoa ylemmäs A-nuorten SM-liigaan Kiekko-Vantaan joukkueeseen. Kaudeksi 2011–2012 joukkue kuitenkin putosi A-nuorten Mestikseen.
Juniorivuosiensa jälkeen Karalahti siirtyi kaudeksi 2012–2013 kasvattajaseuraansa HJK:hon pelaamaan III-divisioonaa. Hän oli seitsemällä osumallaan joukkueen paras maalintekijä. Kaudella 2013–2014 Karalahti pelasi samaa sarjaa HC Vissyn joukkueessa, jonka paras maalintekijä hän myös oli 23 osumallaan. III-divisioonavuosinaan Karalahti työskenteli myös Helsingin jääkenttäsäätiössä. Elokuussa 2015 hän siirtyi try-outille kolme sarjatasoa ylemmäs Mestis-joukkue KeuPa HT:hen. Karalahti sai syyskuussa sopimuksen kaudeksi 2015–2016, joka toi hänelle 36 runkosarja- ja 11 playoff-ottelussa tehot 1+6=7.
Karalahti siirtyi kaudeksi 2016–2017 häntä KeuPassa valmentaneen Ville Niemisen vanavedessä vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigan nousijajoukkue Mikkelin Jukureihin. Hän teki liigadebyyttinsä kauden avauskierroksella 16. syyskuuta 2016 Vaasan Sportia vastaan. Karalahti merkittiin Jukureiden kolmospuolustajapariin Ville Hyvärisen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 15.26 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Karalahti teki 3. joulukuuta 2016 vieraissa JYPiä vastaan. Samana päivänä hän oli tehnyt vuoden mittaisen jatkosopimuksen Jukureiden kanssa. Karalahti teki tulokaskautensa aikana kaikkiaan 44 runkosarjaottelussa tehot 2+2=4. Hänen kautensa päättyi kuitenkin leikkaushoitoa vaatineeseen olkapäävammaan helmikuussa 2017.
Kaudella 2017–2018 Karalahti voitti Jukureiden sisäisen tehotilaston lukemalla +5. Kaudeksi 2018–2019 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Pelicansiin. Joukkuetta siirtyi myös valmentamaan Karalahdelle KeuPasta ja Jukureista tuttu Ville Nieminen. Hänen roolinsa Pelicansissa jäi lopulta pieneksi ja Karalahti pelasi siellä alkukaudella vain kaksi runkosarjaottelua. Hän pelasi lopulta suurimman osan alkukaudestaan lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa, jossa Karalahti sai tililleen kahdeksan runkosarja- ja kaksi Suomen Cupin ottelua. Marraskuussa 2018 hänen sopimuksensa Pelicansin kanssa purettiin. Karalahden ilmoitettiin jo samana päivänä siirtyvän loppukauden sopimuksella Slovakian Extraligan HK Popradiin.
Karalahti palasi kaudeksi 2019–2020 Suomeen ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Kiekko-Vantaan Mestis-joukkueeseen. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi.
Muuta.
Karalahden isovelipuoli on NHL- ja maajoukkuepuolustajana tunnettu Jere Karalahti, joka on myöhemmin toiminut hänen henkilökohtaisena valmentajanaan.
Socotá

Socotá on Kolumbian kunta, joka sijaitsee Boyacán departementissa. Se sijaitsee Andien itäpuolella. Tunjaan on matkaa 134 kilometriä. Lähellä sijaitsevia kuntia ovat Jericó, Sativanorte, Pisba, Mongua, Chita, Támara, Sativasur, Tasco, Socha ja Gameza. Socotá perustettiin 19.1.1602. Socotán nimi viittaa muiscojen kieleen ja se tarkoittaa ”auringon ja kyntämisen maata”. Socotásta tuli kunta vuonna 1822. Vuonna 2009 muisteltiin venezuelalaisen vapaustaistelijan Simón Bolívarin käyntiä Socotássa. Socotán asukasluku on 10 039 asukasta. Enemmistö asukkaista on alle 40-vuotiaita. Enemmistö asukkaista on miehiä.
Talous.
Kaivosteollisuus on yksi Socotán pääelinkeinoista. Alueella on paljon hiiliteollisuutta. Muita elinkeinoja ovat esimerkiksi maatalous. Socotássa viljellään muun muassa vehnää, ohraa, perunaa, hernepapuja ja erilaisia vihanneksia. Myös karjaa kasvatetaan. 
Ilmasto.
Socotá kuuluu lämpimään ja lauhkeaan vyöhykkeeseen. Keskilämpötila on 16,4 astetta. Vuosittainen sademäärä on keskimäärin 1 116 millimetriä. 
Nähtävyydet.
Pisban kansallispuisto sijaitsee Socotássa. Socotán keskustassa sijaitsee Jorge Eliécer Gaitánin puisto.
Vien sut täältä kotiin

Vien sut täältä kotiin on suomalaisen muusikko ja lauluntekijä Lauri Tähkän kolmas sooloalbumi, joka julkaistiin 16. syyskuuta 2016. Albumin on tuottanut Jukka Immonen ja se sisältää yhdeksän kappaletta. Kymmenes kappale nimeltään "Oma elämä" julkaistiin vain musiikkipalvelu Spotifyssa. Albumi on lyriikoiltaan henkilökohtainen, ja sen teemana on rakkaus. Albumi nousi myös julkaisuviikon jälkeisellä viikolla 38/2016 Suomen virallisen albumilistan ykköseksi.
Albumilta julkaistiin 22. huhtikuuta 2016 ensimmäinen single "Morsian". Kappale oli julkaisupäivänään myös ensiesityksessä, kun Tähkä esiintyi The Voice of Finlandissa. Toinen single "Minun Suomeni" julkaistiin 2. syyskuuta 2016. Albumilta julkaistiin kolmas single "Sinä olet minun" 18. marraskuuta 2016.
Tähkä järjesti ennen albumin julkaisua ennakkokuuntelutilaisuuksia kolmessa Suomen kaupungissa. Osallistujat tilaisuuksiin arvottiin ja niihin pääsi hakemaan Radio Novan sivuilla olleen kilpailun kautta. Jokaiseen tilaisuuteen arvottiin noin 30–40 henkilöä. Tilaisuuksissa Tähkä kuuntelutti levyään ja kertoi kappaleiden sävellys- ja sanoitustyöstä.
PS Aaron Manby

PS Aaron Manby oli ensimmäinen rautarunkoinen merellä purjehtinyt höyrylaiva. Vuonna 1822 alus seilasi Lontoosta Pariisiin. Rautaisen höyrylaivan rakentamisen idean oli ajanut läpi nuori ja kunnianhimoinen meriupseeri Charles Napier ja alus valmistettiin Aaron Mandyn omistamassa Horseley Ironworks-ruukissa, Tiptonissa, Staffordshire-kreivikunnassa. Alus sai nimensä valmistajansa mukaan.
Alus koottiin Aaron Mandyn ruukissa ja purettiin Napierin tarkastuksen jälkeen ja kuljetettiin sitten osissa Rotherhitheen Thamesin rannalle, jossa se koottiin uudelleen sekä varustettiin heiluvasylinterisellä höyrykoneelle, jossa oli kaksi sylinteriä. Manby oli saanut vuonna 1821 patentin 4558 ("Oscilating engine") heiluvasylinteriselle höyrykoneelle laivakäyttöön. Höyrykone valmistettiin John Pennin (senior) ruukissa, joka sijaitsi kokoonpanopaikan lähellä. Aluksen pituus oli 32 metriä, leveys 5,2 metriä ja paino 120 tonnia. Siipirattaan halkaisija oli 3,2 metriä, mutta leveys vain 76 senttiä, jotta alus pystyi liikennöimään Seinen kapeikoissa. Alus ei ollut ensimmäinen rautarunkoinen laiva, proomu Comet oli tehty pari vuotta aikaisemmin, mutta silti tuohon aikaan suhtauduttiin epäilevästi rautaisten alusten pysymiseen pinnalla. PS Aaron Mandy pysyi pinnalla myös höyrykoneen kanssa ja saavutti 9 solmun nopeuden.
Matkalla Lontoosta Pariisiin vuonna 1822 aluksen kapteenina oli Charles Napier ja konemestarina Aaron Mandyn poika Charles Mandy. Aluksen keskinopeus oli 8 solmua. Aluksella tehtiin muutama edestakainen Lontoo-Pariisimatka, mutta sitten se myytiin Ranskaan. Siellä se liikennöi vuoteen 1830 ja sen jälkeen se siirtyi Loire-joelle, jossa se oli käytössä 25 vuotta kunnes romutettiin vuonna 1855.
Sorrenton niemimaa

Sorrenton niemimaa on Tyrrhenanmereen työntyvä niemimaa Etelä-Italiassa Campanian alueella.
Maantiede.
Sorrenton niemimaan pohjoispuolella on Napolinlahti ja Sorrenton rannikko sekä eteläpuolella Salernonlahti ja Amalfin rannikko. Niemimaa jakautuu samalla kahteen eri maakuntaan. Pohjoinen puoli kuuluu Napolin metropolikaupunkiin ja eteläpuoli Salernon maakuntaan. Niemimaan selkärankana on Monti Lattarin vuoristo. Niemimaan jatkeena merellä oleva Caprin saari on aikoinaan ollut yhteydessä mantereeseen. Niemimaan maasto on vaihtelevaa, jossa vuorottelevat erikorkuiset huiput ja syvät laaksot. Sorrenton niemimaalla on yli 500 kilometriä merkittyjä vaelluspolkuja.
Maatalous.
Sorrenton niemimaalla viljellään runsaasti sitruunapuita. Lisäksi siellä viljellään myös muita sitruspuita sekä oliivipuita ja viiniköynnöksiä.
M/S Atalaya

M/S Atalaya oli suomalainen rahtilaiva, joka kuului Oy Suomen Etelä-Amerikan Linjan omistukseen vuosina 1954–1971. Se myytiin Kreikkaan ja purjehti nimellä "M/S Apollonia" vuoteen 1980 asti, jolloin se myytiin romutettavaksi Taiwaniin.
"Atalaya" oli yksi "M/S Atlantan" (1952) neljästä sisarlaivasta, jotka tilattiin Suomen Etelä-Amerikan linjalle hollantilaiselta telakalta vuosina 1954–1957. Kolme muuta olivat "Arica, Aymara ja Asynja". Vuosina 1957–1961 rakennettiin vielä Turussa niiden pohjalta kehitetyt laivat "Andra, Actinia, Araguaya" ja "Aconcagua", joiden valmistuttua Suomen Etelä-Amerikan linjalla toimi kymmenen uuden aluksen laivasto.
"Atalaya" vei Etelä-Amerikkaan etenkin metsäteollisuuden tuotteita ja toi Suomeen muun muassa raakakahvia, eläinten vuotia ja eläinrehua. Sen miehistö tuli 1950-luvun puolivälissä tunnetuksi suurista alkoholin ja savukkeiden salakuljetusyrityksistä.
"Atalaya" myytiin pois vuonna 1971, samoin kuin "Arica". Myös muut AL:n vanhemmat alukset "Aymara, Asynja" ja "Angra" saivat uudet omistajat seuraavana vuonna.
Väinö Kopponen

Väinö Rudolf Kopponen (4. joulukuuta 1905 Viipuri – 10. marraskuuta 1986) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja suomentaja.
Kopposen vanhemmat olivat vahtimestari Iisakki Kopponen ja Ida Maria Kärkkäinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1923 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1929. 
Kopponen toimi Viipurin hovioikeudessa kanslistina 1935–1937 ja kirjaajana 1937–1944 sekä Itä-Suomen hovioikeudessa notaarina 1944–1947, viskaalina 1947–1948 ja asessorina 1948–1951. Hän oli Jämsän tuomiokunnan tuomarina vuodesta 1951 alkaen.
Kopponen kuului armenialais-kreikkalaisen mystikon ja filosofin G. I. Gurdjieffin opetuksiin perustuneen Neljäs tie-järjestelmän kannattajiin ja opetuksen seuraajiin. Hän suomensi useita Gurdjieffin oppilaan englantilaisen matemaatikon ja kirjailijan John Godolphin Bennettin (1897–1974) teoksia ja osallistui myös Bennettin Englannissa pitämään seminaariin. Kopponen johti Bennettin ja Gurdjieffin opetuksia tutkineita ryhmiä Helsingissä, Turussa ja Jämsässä. Väinö Kopponen oli Karatas-Seuran primus motor ja yksi sen perustajajäsenistä..
DNA-polymeraasi

Molekyylibiologiassa DNA-polymeraasit () ovat entsyymeitä, jotka syntetisoivat DNA-molekyylejä DNA:n rakennusosista, deoksiribonukleotideistä. Nämä entsyymit ovat keskeisiä DNA:n replikaatiolle ja toimivat tavallisesti pareina kahden identtisen DNA-juosteen tuottamiseksi yksittäisestä alkuperäisestä DNA-molekyylistä. Prosessin aikana DNA-polymeraasi "lukee" olemassa olevia DNA-juosteita tuottaakseen kaksi uutta DNA-juostetta, jotka ovat samankaltaisia kuin alkuperäiset juosteet.
Nämä entsyymit katalysoivat seuraavaa kemiallista reaktiota:
 deoksinukleosidi trifosfaatti + DNAn ⇌ difosfaatti + DNAn+1
Katalyysi liittää DNA-juosteen 3'-päähän yhden nukleotidin kerralla.
DNA-polymeraaseja tarvitaan joka kerta kun tapahtuu solunjakautuminen. Tällöin DNA-polymeraasit auttavat solun DNA:n kahdentamisessa niin, että kumpaankin tytärsoluun tulee kopio alkuperäisestä DNA-molekyylistä. Tällä tavoin geneettinen informaatio välittyy sukupolvelta toiselle.
Ennen kuin kahdentuminen voi tapahtua, helikaasi-niminen entsyymi käärii DNA-molekyylin auki sen tiiviisti pakatusta muodosta. Tämä avaa kaksoiskierteisen DNA:n, paljastaen kaksi erillistä DNA-juostetta, joita DNA-polymeraasit voivat sitten käyttää malleina replikaatiossa.
Alegre ma non troppo

Alegre ma non troppo on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut Fernando Colomon ohjaama, käsikirjoittama ja tuottama espanjalainen romanttinen komediaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Penélope Cruz, Pere Ponce, Óscar Ladoire ja Rosa María Sardá. Colomo käsikirjoitti elokuvan Joaquín Oristrellin kanssa.
Juoni.
"Alegre ma non troppo" kertoo 20-vuotiaasta muusikon urasta unelmoivasta Pablo-nimisestä (Pere Ponce) käyrätorven soittajasta, joka joutuu poikaystävänsä jättämäksi. Hän tapaa epäonnistuneen koe-esiintymisensä jälkeen toisen muusikon, 18-vuotiaan Salomén (Penélope Cruz), joka ei usko Pablon olevan oikeasti homoseksuaali ja vie hänet psykiatrille todistaakseen sen. Pablon äiti Asun (Rosa María Sardá) haluaa Pablon palaavan yhteen entisen poikaystävänsä kanssa, mutta Pablo, joka on tullut epävarmaksi seksuaalisesta suuntautumisestaan, ihastuukin Saloméen, joka taas on rakastunut Pablon musiikinopettajana työskentelevään isään (Óscar Ladoire).
Tuotanto.
"Alegre ma non troppon" kuvaukset alkoivat 13. syyskuuta 1993 ja päättyivät 2. marraskuuta 1993. Elokuva kuvattiin Madridissa, Santanderissa ja Toledossa, ja sen tuotantoyhtiönä oli Fernando Colomo Producciones Cinematográficas S.L..
Julkaisu.
"Alegre ma non troppo" sai ensi-iltansa Espanjassa 14. huhtikuuta 1994 ja oli Sony Pictures Releasing de España, S.A.:n teatterilevittämä. Elokuva tuotti Espanjassa 624 660 euron lipputulot.
Anita Jensen

Anita Tuulikki Jensen (s. 1957 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija ja taidegraafikko. Hän on opettanut Aalto-yliopistossa syväpainografiikkaa.
Jensen on opiskellut Taideakatemian koulussa 1981–1986 ja opiskellut ja työskennellyt Japanissa.
Vuonna 2019 Jensenille myönnettiin taiteilijaeläke.
Pitäjän pienempiä

Pitäjän pienempiä: saaristoväkeä arkisillaan on Volter Kilven vuonna 1934 julkaistu novellikokoelma. Saaristosarjan toinen osa on kirjoitettu rinnakkain Kilven pääteoksen, Alastalon salissa kanssa.
Novellit.
Ylistalon tuvassa (251 s.) Talvikortteeria Ylistalossa pitävät merimiehet viettävät aikaansa isäntä-Esan kanssa. On saatu tieto, että Alastalo aikoo rakentaa parkin. Joutilaisuus keskeytyy kuitenkin, kun naapurin hevoset juoksevat Ylistalon niitylle kaatuneen aidan yli, ja Esan on mentävä ajamaan ne pois. Timpuri Joel Järvelin ottaa lompakkonsa ja menee Alastaloon ostamaan osuuden parkkilaivasta.
Aurinkotytin tanssi (35 s.) Iäkäs suutari Solenius työskentelee Alastalon nurkassa seuranaan talon leikki-ikäinen tytär Viikka ja harmaa kissa talon naisväen leipoessa. Solenius muistelee kylän naisia ja seuraa auringonvalon liikkeitä työkalujensa ja muiden esineidensä lomassa. Viikka muistelee kuollutta siskoaan Aksaa. 
Kaaskerin Lundström (52 s.) Lahdenperä on vierailulla Pukkilassa ja Pukkila pitää punssilasien äärellä monologia Kaskerin Lundströmistä, alkoholisoituneesta entisestä merikapteenista, joka juovuksissa luotsaamastaan tuhoisasta haaksirikosta selviytyneenä antaa luodollaan aritmetiikan ja navigoinnin opetusta vilja- ja viinapalkkaa vastaan. 
Merimiehen leski (42 s.) Vanha Ketoniemen Riikka valmistaa triiviä eli laivojen saumoihin käytettävää eristettä muistellen puolisoaan, haaksirikossa kuollutta merimiestään. 
Jäällävaeltaja (38 s.) Iäkäs Taavetti Lindqvist vetää jäällä kuormaa, johon on kerännyt katajia Kihdin ulkoluodoilta. Voimiensa ehtyessä hän käy läpi elämänsä iloja ja etenkin pettymyksiä.
Päivi Tuomi-Nikula

Päivi Tuomi-Nikula (s. 1946) on suomalainen tietokirjailija, opettaja, tulkki ja kääntäjä. Hän on saanut miehensä Jorma Tuomi-Nikulan kanssa vuonna 2003 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon teoksesta "Keisarit kesälomalla Suomessa". Muita hänen teoksiaan on "Anastasia – Pieni suuri pianisti" (Minerva 2008), joka kertoo pianisti Anastasia Romanovna Taranista (s. 1995).
Loalwa Braz

Loalwa Braz Vieira (3. kesäkuuta 1953 Rio de Janeiro, Brasilia – 19. tammikuuta 2017 Saquarema, Brasilia) oli brasilialainen laulaja ja lauluntekijä. Hän tuli tunnetuksi Kaoma-yhtyeen solistina heidän levytettyään kesäkappaleen ”Lambada”, josta tuli vuoden 1989 jättimenestys.
Kuolema.
Rio de Janeiron poliisi löysi Brazin ruumiin yöllä 19. tammikuuta 2017 palaneesta autosta Saquareman tien varrelta, 73 kilometrin päästä Rio de Janeirosta. Hänen epäillään joutuneen ryöstömurhan uhriksi. Todistajien mukaan Brazin kotona löytöpaikan lähellä oli ollut aikaisemmin kaksi miestä.
Per amore, solo per amore

Per amore, solo per amore on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut Giovanni Veronesin ohjaama italialainen uskonnollinen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Diego Abatantuono ja Penélope Cruz. Elokuva kertoo Joosefin näkökulmasta hänen ja Marian elämästä.
"Per amore, solo per amore" perustuu Pasquale Festa Campanilen samannimiseen palkittuun romaaniin (1984), jonka pohjalta Giovanni Veronesi ja Ugo Chiti sovittivat elokuvan käsikirjoituksen. Elokuvan tuottajana oli Aurelio De Laurentiis ja tuotantoyhtiönä Filmauro. "Per amore, solo per amore" sai ensi-iltansa Italiassa 29. lokakuuta 1993 ja oli Filmauron teatterilevittämä. Elokuva voitti kolme David di Donatelloa yhteensä kymmenestä ehdokkuudestaan.
Sigmund Freudin käsitys uskonnosta

Sigmund Freudin käsitys uskonnosta ilmenee hänen kirjoistaan ja artikkeleistaan. Psykoanalyysin perustaja Sigmund Freud oli ateisti. Freudin näkemyksen mukaan uskonto oli verrattavissa lasten ja vanhempien suhteeseen, eli ihminen hakee korvaajaa, kun häneltä otetaan vanhemmat pois. Freud piti uskonnollisia käsityksiä ”harhoina, ihmiskunnan vanhimpien, voimakkaimpien ja sitkeimpien toiveiden kuviteltuina toteutumina”. 
Freudin uskonnollinen tausta.
Ateismistaan huolimatta Freud oli ylpeä juutalaisesta syntyperästään eikä koskaan yrittänyt kätkeä sitä: ”Vanhempani olivat juutalaisia, minä myös olen pysynyt juutalaisena”, hän kirjoitti omaelämäkerrassaan vuonna 1925.
Filosofeista nuori Freud mainitsi arvostavansa eniten ateisti Ludwig Feuerbachia. Franz Brentanolla oli voimakas mutta ohimenevä teis­tinen vaikutus. Friedrich Nietzscheä Freud kielsi lukeneensa nuorena, mutta tästä on eriäviä käsityksiä. 
Freudin uskontoteoria.
Kirjassaan "Erään toivekuvitelman tulevaisuus" Freud piti uskontoa ihmismielen puolustuskeinona pelottavia luonnonilmiöitä, sairautta ja kuolemaa vastaan. ”Nämä voimat luonto on suurena, julmana ja kiivaana nostattanut vastaamme ja muistuttaa mieliin heikkoutemme ja avuttomuutemme.” Ihmisen mielikuvitus muuntaa luonnonvoimat henkilöllisiksi, yliluonnollisiksi valloiksi, joihin voidaan vedota samalla tavoin kuin lapsi vetosi vanhempiinsa.
Juutalais-kristillisessä uskonnossa ihmiset heijastavat kaikkeuteen muiston isästä suurena suojelevana voimana. Lapsuudesta tutut kasvot ovat suurentuneet taivaassa äärettömiksi. ”Uskonto olisi siis yleisinhimillinen pakkoneuroosi”, ja lapsuusneuroosin tavoin se juontuisi oidipuskompleksista, isäsuhteesta, ja siitä päästäisiin eroon, kun ihmiset vihdoin luonnontieteellisen tiedon avulla oppivat hahmottamaan todellisuuden ilman harhaluuloja.
Pahat ja kiusalliset henkiolennot – kuten paholainen – puolestaan edustavat Freudin mukaan tukahdutettujen ja torjuttujen viettiyllykkeiden johdannaisia.
La ribelle

La ribelle (myös "Storia di Enza"; kansainvälisesti "The Rebel") on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut Aurelio Grimaldin ohjaama ja käsikirjoittama italialainen draamaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Penélope Cruz ja Stefano Dionisi. Grimaldi sovitti elokuvan käsikirjoituksen oman romaaninsa, "Storia di Enzan" (1991), pohjalta. Elokuvan tuottajina olivat Camilla Nesbitt ja Pietro Valsecchi.
"La ribelle" kuvattiin Italiassa loka-joulukuussa 1992. Elokuva sai ensi-iltansa vuoden 1993 Locarnon elokuvajuhlilla, missä se oli ehdokkaana parhaan elokuvan Kultaisen leopardin saajaksi. Elokuva sai ensi-iltansa Italiassa 20. elokuuta 1993.
Juoni.
"La ribelle" kertoo hankalasta, katuelämää viettävästä 16-vuotiaasta sisilialaisesta Enzasta (Penélope Cruz), joka jää kiinni sisarensa Rosarian (Lorenza Indovina) kanssa lompakon varastamisesta. Heidät lähetetään uskonnolliseen sisäoppilaitokseen ja turvakotiin, missä Enza riitaantuu nunnien kanssa.