tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vähä Lutajärvi (Pori)

Vähä Lutajärvi on Satakunnassa Porin Laviassa sijaitseva järvi.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 3,8 hehtaaria, ja sen pituus on 320 metriä ja leveys 150 metriä. Järven rantaviiva on 0,77 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin suota. Se sijaitsee Keksalmin ja Lutajärven välissä.
Vesistösuhteita.
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Harjunpäänjoen valuma-alueella (35.14), johon Jylhäjoen valuma-alue (35.146) kuuluu. Järvellä ei ole varsinaista laskuojaa, mutta lyhyt oja ulottuu mäen satulapisteen yli ja loppuu siihen. Järven vedenpinnan korkeus on 74,2 metriä mpy.
Historiaa.
Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa järven karttanimenä on ”Wähä Lutavanjärvi” ja sen kaakkoispuolella on vastavasti suurempi ”Lutavanjärvi”. Pienemmästä järvestä on piirretty puro, joka virtaa pohjoiseen ja laskee ”Tjenlampeen” eli Tienlampeen. Vuosien 1934 ja 1955 Porin seudun taloudellisissa kartoissa lammella ei näy ihmistoimintaa eikä sille ole piirretty laskupuroakaan. Vuoden 1962 peruskartassa siihen on johdettu pieni suo-oja ja kartassa näkyy myös lyhyt laskuoja. Molemmat ojat on voitu kaivaa samanaikaisesti. Vuoden 1978 kartassa on järven lähialueille rakennettu metsäautotiet.
Palaiá Kaméni

Palaiá Kaméni (, myös "Paliá Kaméni", Παλιά Καμένη) on Kreikan saari, joka kuuluu Kykladeihin ja tarkemmin Santorínin saariryhmään. Saaren pinta-ala on 0,525 neliökilometriä, ja vuoden 2011 tietojen mukaan sillä asui yksi henkilö. Hallinnollisesti Palaiá Kaméni kuuluu Thíran kuntaan, Thíran alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Palaiá Kaméni, suomeksi ”Vanha palanut”, sijaitsee Santorínin kalderan keskellä. Sen koillispuolella on Néa Kaménin (”Uusi palanut”) saari. Molemmat saaret ovat syntyneet viimeisen 2 000 vuoden aikana jatkuvien tulivuorenpurkausten seurauksena pinnalle purkautuneesta laavasta. Palaiá Kaméni nousi esille purkauksessa noin vuonna 196 eaa.
Saaren rantavedessä on rikkipitoisia kuumia lähteitä. Niille tehdään turistiretkiä Firásta ja Oíasta.
Heikki Lankinen

Heikki Lankinen (3. maaliskuuta 1898 Käkisalmi – 23. huhtikuuta 1948 Jyväskylä) oli suomalainen arkkitehti. 
Henkilöhistoria ja ammattiura.
Lankisen vanhemmat olivat ajuri Matti Lankinen ja Maria Immonen ja puoliso vuodesta 1930 Ilta Maria Öberg. Lankinen kirjoitti ylioppilaaksi Käkisalmen yhteiskoulusta vuonna 1918 ja opiskeli sen jälkeen Teknillisessä korkeakoulussa Helsingissä. Arkkitehdiksi hän valmistui 1924. Lankinen toimi Oulun läänin apulaisarkkitehtina vuosina 1924–1927 ja edelleen vuoteen 1932 saakka virkaatekevänä lääninarkkitehtina. Huhtikuussa 1932 Lankinen siirtyi Viipurin läänin rakennuskonttorin palvelukseen ja työskenteli Viipurissa talvisodan loppuvaiheeseen maaliskuuhun 1940 saakka. Hän toimi muun muassa virkaatekevänä piiriarkkitehtina, joka oli entinen lääninarkkitehdin virka. Hän vastasi myös muun muassa ilman urakoitsijaa rakennetun Viipurin maakunta-arkiston työmaan johtamisesta.
Lankinen piti myös omaa toimistoa, jossa hän toteutti suunnittelu- ja rakennuttamistöitä, teki asemakaavoituksia ja muun muassa osallistui Kemin kaupungin rakennusjärjestyksen laadintaan. Talvisodan jälkeen Lankinen työskenteli Turussa ja palasi jatkosodan myötä jälleen perheineen Viipuriin. Sodan jälkeen hän toimi vuosina 1944–1945 vastaperustetun Lahden teollisuuskoulun ensimmäisenä rehtorina ja vuonna 1946 kolmen kuukauden ajan Turun rakennustarkastajana, kunnes hänen oli pakko siirtyä eläkkeelle vakavien sydänvaivojen vuoksi. Lankinen vietti viimeiset vuotensa maaseudulla Jyväskylän maalaiskunnassa ja kuoli Jyväskylässä 50-vuotiaana huhtikuussa 1948.
Kaarlo Lähteenmaa

Kaarlo (Kalle) Eero Lähteenmaa (27. syyskuuta 1936 Alavus – 16. toukokuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija.
Lähteenmaan vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Edvard Lähteenmaa (1903–1973) ja Saima Hilja Ikkala (1907–1996). Hän oli naimisissa vuodesta 1955 kustannustoimittaja Anneli Kaarina Ollikaisen (1937–2011) kanssa.
Lähteenmaa aloitti työuransa opettajana Himangalla ja toimittajauransa 1950-luvulla "Kokkola"-lehdessä Kokkolassa. Sieltä hän siirtyi Lapualle "Ilkka"-lehden aluetoimittajaksi ja sitten "Lapuan Sanomien" päätoimittajaksi. Lähteenmaa muutti Seinäjoen kautta Joensuuhun "Karjalanmaan" toimitussihteeriksi ja siitä tehtävästä hänet palkattiin "Maakansaan", jolloin oli edessä muutto Helsinkiin. Hän työskenteli myös "Raittiussanomien" päätoimittajana ja ehti vielä ennen eläkkeelle jäämistään työskennellä politiikan toimittajana "Keskisuomalaisen" Helsingin toimituksessa. Lähteenmaan työuraan mahtui myös Suomen luterilaisen evankeliumiyhdistyksen järjestösihteerin tehtävä ja työskentely Kirkollisten kustantajien palveluksessa.
Juhani Merilahti

Pertti Juhani Merilahti (25. marraskuuta 1936 Turku − 31. toukokuuta 2020 Turku) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Merilahti valmistui filosofian maisteriksi Turun yliopistosta. Hän toimi lukion äidinkielen lehtorina Turussa Pernon lukiossa ja 1990-luvulla Puolalanmäen lukiossa. Hän oli "Luotsi ja Majakka" -lehden päätoimittajana vuodesta 1971 alkaen.
Tanner Richard

Tanner Richard (s. 6. huhtikuuta 1993 Markham, Ontario, Kanada) on sveitsiläis-kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Sveitsin NLA-joukkue Genève-Servettessä.
Ura.
Richard debytoi pääsarjatasolla Euroopassa pelatessaan sveitsiläisessä NLA-joukkue Rapperswil-Jona Lakersissa. Hän on Tampa Bay Lightningin 71. varaus . Hän siirtyi varauksensa jälkeen pelaamaan Pohjois-Amerikkaan OHL-joukkue Guelph Stormiin.
Huhtikuussa 2013 Richard teki kolmen vuoden tulokassopimuksen Lightningin kanssa.
Richard pelasi Sveitsin nuorten maajoukkueessa nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2012.
John Smith (tutkimusmatkailija)

John Smith (1580–1631) oli englantilainen amiraali, tutkimusmatkailija ja kirjailija. Hänet aateloitiin ja lyötiin ritariksi. Smith teki mahdolliseksi Uuden-Englannin asuttamisen. Hän oli vuosina 1608–1609 Virginian siirtokunnan johtaja.
Smith oli ensimmäinen englantilainen tutkimusmatkailija, joka kartoitti Uutta-Englantia. Hän innosti siirtolaisuuteen niitäkin, jotka olivat vailla omaisuutta:
 Mutta myös: 
Huolimatta päättäväisyydestään ja voimakkaasta luonteestaan Smith koki vastoinkäymisiä vihamielisten intiaanien ja yhteistyökyvyttömien uudisasukkaiden puolelta. Hän määräsi lopettamaan kullan etsimisen ja keskittymään elinolojen parantamiseen. Ja pian alettiin levittää huhua, että hän aikoo avioitua intiaaniprinsessa Pocahontasin kanssa ja nimittää itsensä Virginian keisariksi. Tämän vuoksi hänet kutsuttiin takaisin Lontooseen.
Smith lähti merille 16-vuotiaana ja palveli kauppa- ja sota-aluksilla edeten kapteeniksi. Hänet aateloitiin ansioistaan taisteluissa turkkilaisia vastaan. Vuonna 1602 hän haavoittui ja hänet myytiin orjaksi, mutta hän pääsi pakenemaan. Tässä vaiheessa hänen elämänsä oli vauhdikasta. Englantiin hän pääsi palaamaan vuonna 1604. Huhtikuussa 1608 hän oli jo Jamestownin siirtokunnassa Amerikassa ja suoritti Chesapeakenlahden kartoitusta. Hänen työstään oli hyötyä muille tutkimusmatkailijoille yli vuosisadan ajaksi.
Jamestowniin muutti siirtolaisia tasaisena virtana ja siirtokunta koki suuria vaikeuksia. Etenkin siirtokunnan ruokahuolto alkoi tuottaa vaikeuksia. Paljon muuta ei ollut tehtävissä kuin luottaa Smithin opetuksiin, joita eräät kutsuivat jopa laeiksi. ”Joka ei suostu tekemään työtä hänen ei pidä myöskään syödä.” Osa siirtolaisista jäi tosin odottamaan ohjeita emämaasta Englannista.
Vuonna 1614 Smith purjehti Mainen ja Massachusettsin lahdella nimittäen alueen Uudeksi-Englanniksi. Hän palasi pysyvästi takaisin Englantiin ja kirjoitti kirjan "A Description of New England". Hän kuoli Lontoossa vuonna 1631 51-vuotiaana.
Samuel Beckett -luokka

Samuel Beckett -luokka on Irlannin laivaston kolmen ulkovartiolaivan muodostama alusluokka, jonka aluksista ensimmäinen valmistui 2014.
Suunnittelu.
Alukset suunnitteli Vard Marine Inc. (aiemmin STX Marine) ja niiden suunnittelussa on havaittavissa samankaltaisuutta edeltäneisiin Róisín-luokan aluksiin. Babcock Marine valmisti PV90:ksi nimeämänsä 90-metriset alukset. Suurempi koko edeltäneeseen luokkaan verrattuna parantaa toimintaedellytyksiä Pohjois-Atlantilla. Aluksilla on 44 hengen miehistö, joiden lisäksi niille voidaan majoittaa kymmenen koulutettavaa.
LÉ Samuel Beckett

LÉ Samuel Beckett (viirinumero P61) on Irlannin laivaston Samuel Beckett -luokan ulkovartiolaiva.
Valmistus.
Irlannin hallitus allekirjoitti lokakuussa 2010 Babcock Marinen kanssa 99 miljoonan euron tilauksen kahdesta aluksesta ilman aseita. Alusten aseistamiseen erillisen sopimuksen puitteissa varattiin budjettiin lisäksi 7,8 miljoonaa euroa. Ensimmäisen aluksen köli laskettiin 18. toukokuuta 2012 Appledoren telakan katetussa telakka-altaassa telakkanumerolla AS194. Se laskettiin vesille 3. marraskuuta 2013 nimellä "LÉ Samuel Beckett", irlantilaisen näytelmäkirjailijan Samuel Beckettin mukaan. Aluksen kastetilaisuus järjestettiin lauantaina 17. toukokuuta 2014 Dublinissa kumminaan Beckettin veljentytär Caroline Murphy. Samana päivänä alus luovutettiin Irlannin laivastolle, joka nimesi aluksen ensimmäiseksi päälliköksi komentaja Ken Minehanen.
LÉ James Joyce

LÉ James Joyce (viirinumero P62) on Irlannin laivaston Samuel Beckett -luokan ulkovartiolaiva.
Valmistus.
Irlannin hallitus allekirjoitti lokakuussa 2010 Babcock Marinen kanssa 99 miljoonan euron tilauksen kahdesta aluksesta ilman aseita. Alusten aseistamiseen erillisen sopimuksen puitteissa varattiin budjettiin lisäksi 7,8 miljoonaa euroa. Aluksen köli laskettiin marraskuussa 2013. Alus lasketaan vesille syksyllä 2014. Suunniteltu palvelukseen otto oli toukokuussa 2015.
John Ahlberg

John Ahlberg (s. 7. maaliskuuta 1983 Espoo) on suomalainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Ahlberg pelasi urallaan Suomen kolmella korkeimmalla sarjatasolla. Veikkausliigassa hän pelasi 22 ottelua vuosina 2003–2004 edustaen AC Allianssia. Ensiesiintymisensä pääsarjatasolla Ahlberg teki 22. toukokuuta 2003, kun Allianssi voitti kotonaan FC Inter Turun maalein 2–0. Ensimmäisen kaikkiaan kolmesta liigamaalistaan hän teki 17. elokuuta 2003 Allianssin voittaessa FC Jazzin kotonaan maalein 4–0. Ykkösessä Ahlberg pelasi kaksi ottelua FC Viikingeissä kaudella 2006. Kakkosessa hänen seurojaan olivat Leppävaaran Pallo (2001), FC Espoo (2002, 2005) ja IF Gnistan (2004).
Alkulukujen lumoissa

Alkulukujen lumoissa – Bernhard Riemann ja matematiikan suurin ratkaisematon ongelma (alkuteos: "Prime Obsession: Bernhard Riemann and the Greatest Unsolved Problem in Mathematics") on John Derbyshiren kirjoittama teos Riemannin hypoteesista, sen historiasta ja yrityksistä ratkaista se. Kirjan on suomentanut Juha Pietiläinen ja kustantanut Terra Cognita. Suomennoksen on tarkastanut Turun yliopiston analyyttisen lukuteorian professori Matti Jutila.
Kirja esittelee myös merkittäviä matematiikan alan henkilöitä ja taustavaikuttajia sekä 1800-luvun Euroopan poliittisia tekijöitä. Kirjavinkit sivuston arvostelun mukaan kirja on vaikeustasoltaan kohtuullinen, mutta vaatii kiinnostusta matematiikkaan. Kirjassa kuljetetaan rinnakkain kahta juonta: luvut, joiden järjestysnumero on pariton, esittelevät Riemannin hypoteesin ymmärtämiseksi tarvittavaa matematiikkaa, ja luvut, joiden järjestysnumero on parillinen, esittelevät taas aiheeseen liittyviä henkilöitä ja historiaa. Kirjassa on runsaasti alaviitteitä, jotka sisältävät lisätietoa käsiteltävistä asiosita. Kirjan liitteenä on matemaatikko Tom Apostolin tekemän laulun sanoitus, joka käsittelee Riemannin hypoteesia. Toisena liitteenä on laajahko esitys Lindelöfin hypoteesista, joka on läheistä sukua Riemannin hypoteesille.
"Arkhimedes"-lehdessä julkaistussa arvostelussa kritisoidaan, että kirja ei täytä lupaustaan ja selitä Riemmannin hypoteesia lukiomatematiikan pohjalta. Sen sijaan kirja pui tiettyjä algebrallisia yksityiskohtia syvällisesti, mutta ohittaa monet hankalat käsitteet. Arvostelussa todetaan, että Derbyshire on parhaimmillaan tarinankertojana ja henkilöistä kertovat osuudet ovat hyvin kirjoitettuja. Kirja herättää mielenkiintoa perehtyä matematiikkaan ja tieteenhistoriaan. Teos on arvokas lisä matematiikan yleistajuiseen kirjallisuuteen.. Derbyshire palkittiin teoksestaan Eulerin kirjapalkinnolla vuonna 2007.
Nicolas Kivistö

Nicolas Kivistö (s. 27. maaliskuuta 1988 Helsinki) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Kivistö on pelannut Veikkausliigassa kuusi ottelua Valkeakosken Hakassa kaudella 2009. Hän oli liigaotteluissaan kerran avauskokoonpanossa ja tuli viidesti vaihdosta kentälle. Kivistön ensimmäinen liigaottelu oli 22. huhtikuuta 2009 pelattu Vaasan Palloseura–Haka, joka päättyi 0–1. Lisäksi Kivistö on aiemmin pelannut Ykköstä Klubi 04:ssä (2006–2007), FC Viikingeissä (2008) ja PK-35 Vantaassa (2011) sekä Kakkosta Klubi 04:ssä (2005), Gnistanissa (2006), Someron Voimassa (2010), Kiffenissä (2012) ja Atlantis FC:ssä (2013).
Skjold-luokka

Skjold-luokka on Norjan laivaston kuuden korvetin muodostama alusluokka.
Alukset.
"KNM Skjold" tilattiin koealuksena 30. elokuuta 1996 ja loput viisi 28. marraskuuta 2003.
Hämähäkkikukkakasvit

Hämähäkkikukkakasvit ("Cleomaceae") on 300-lajinen kasviheimo koppisiemenisten Brassicales-lahkossa.
Tuntomerkit.
Kasvit ovat ruohovartisia tai pensasmaisia. Juurikarvat puuttuvat. Lehdet ovat sormilehdykkäisiä, harvoin yksinkertaisia, tavallisesti korvakkeellisia. Terttumaisen kukinnon ylälehdet ovat tavallisesti lehtimäisiä. "Podandrogyne"-lajit ovat yksikotisia, so. kukat ovat yksineuvoisia, mutta sijaitsevat samassa kasvissa, tavallisesti kukat ovat kaksineuvoisia. Kukat ovat vastakohtaisia, ja niissä on neljä kynnellistä terälehteä, kuusi hedettä ja kaksi emilehteä sekä joskus androgynofori, varsimainen muodostuma, jonka päässä hetiö ja emiö sijaitsevat. Heteiden palhot ovat pitkiä. Heteenponnet ovat toisinaan avautumisvaiheessaan kokoon kiertyneitä. Hedelmä on tavallisesti rakokota, jonka silmukkamainen ja puutunut istukka jää jäljelle kun kodan seinämäliuskat ovat varisseet.
Levinneisyys.
Hämähäkkikukkakasvit ovat levinneet laajalle alueelle maapallolla: kaikkialle tropiikkiin ja lämpimille seuduille. Erityisen paljon lajeja on Amerikassa.
Monien lajien kasvupaikat ovat kuivilla seuduilla, ja eräillä lajeilla yhteyttäminen on sopeutunut niihin oloihin (ns. C4-fotosynteesi).
Luokittelu.
Heimon läheisin sukulainen on ristikukkaiskasvien heimo, joka on sen rinnakkaishaara yhteisessä Brassicales-lahkon evoluutiopuun kladissa. Kladin ominaisuuksia ovat muun muassa ruohovartisuus, yksivuotisuus, harvoin pensasmaisuus, enemmän tai vähemmän huiskilomainen kukintotyyppi, hetiön kuusilukuisuus ja hedelmänä rakokota. 
Hämähäkkikukkakasvien jako sukuihin vaihtelee. Toisen käsityksen mukaan sukuja on ainakin 24 ja toisen vain kolme. Jälkimmäisessä tapauksessa suurin osa lajeista sisältyy heimon tyyppisukuun. Toisin sanoen suku "Cleome" on rajattu joko suppeana (sensu stricto) tai laajana (sensu lato). 
Suvut Angiosperm Phylogeny Websiten rajauksen (2020) mukaan:
Suvut laajemman rajauksen mukaan:
Myös kapriskasveihin (Capparaceae) aiemmin viety suku "Dipterygium" sisällytetään nyt hämähäkkikukkakasveihin. Sen kasveilla on pienet kukat, kuusi yhtä pitkää hedettä, lankamaiset palhot ja siivellinen, yksisiemeninen pähkinä-hedelmä.
Erik Adlercreutz

Erik Alfred Herman Adlercreutz (7. syyskuuta 1899 Helsinki – 13. lokakuuta 1989 Helsinki) oli suomenruotsalainen lääkäri ja dosentti, Adlercreutzin aatelissuvun päämies.
Adlercreutzin vanhemmat olivat kaupunginvouti, valtiopäivämies Herman Adlercreutz ja Naima Sofia Charpentier. Adlercreutz tuli ylioppilaaksi 1917 ja opiskeli lääketiedettä Helsingin yliopistossa. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1928. Adlercreutz erikoistui sisätautioppiin, teki opintomatkoja Eurooppaan ja hoiti yliopistossa sisätautiopin dosentuuria vuosina 1934–1966. Hän luennoi myös mm. Ruotsissa ja Ranskassa ja hoiti lääkärintointa useissa eri sairaaloissa. Helsingin diakonissalaitoksen 2. sisätautiosaston ylilääkärinä Adlercreutz toimi 1935–1950. Hänellä oli useita alansa luottamustoimia. Adlercreutz oli sotilasarvoltaan reservin lääkintämajuri.
Erik Adlercreutz oli kahdesti naimisissa. Ensimmäisestä avioliitosta (1931–1939) Elisabeth Hedvig Adlercreutzin kanssa syntyi kolme lasta, näiden joukossa professori Herman Adlercreutz ja arkkitehti Eric Adlercreutz. Toisesta avioliitosta (1939–) Margaretha Lerchen kanssa syntyi kaksi lasta.
Gunnel Adlercreutz

Gunnel Elisabeth Adlercreutz (o.s. af Björkesten; s. 27. heinäkuuta 1941 Helsinki) on suomalainen arkkitehti.
Ura.
Adlercreutz opiskeli muun muassa Connecticut Collegessa New Londonissa Yhdysvalloissa 1959–1960, arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1968, minkä jälkeen hän työskenteli vuosina 1968–1969 kalifornialaisessa Logan Severin Elbasanin arkkitehtitoimistossa.
Gunnel Adlercreutzilla ja hänen aviopuolisollaan Eric Adlercreutzilla on ollut arkkitehtitoimisto vuodesta 1969 lähtien. 
Hän oli A-konsulttien osakas ja arkkitehti.
Hän on voittanut ensimmäisen palkinnon seuraavissa arkkitehtikilpailuissa: Espoon seurakuntakeskus 1982, Kampin kolmio 1983 ja Pietarsaaren asuntomessut 1993.
Yksityiselämä.
Adlercreutzin vanhemmat olivat professori Gunnar af Björkesten ja vanhempi lehtori Inga-Lisa Liljequist. Hänellä ja hänen puolisollaan Eric Adlercreutzilla on kolme lasta.
Nenäpäivä (romaani)

Nenäpäivä on Mikko Rimmisen vuonna 2010 ilmestynyt kolmas romaani, joka sai ilmestymisvuonnaan Finlandia-palkinnon.
Kirjan keskeisiä teemoja ovat yksinäisyys ja yhteisöllisyys. Tarinan päähenkilö on keski-ikäinen, Hakaniemessä yksin asuva Irma. Eräänä päivänä hän alkaa hetken mielijohteesta soitella vieraiden ihmisten ovikelloja tekeytyen kyselytutkijaksi. Irma ei kuitenkaan onnistu omituisilla kysymyksillään olemaan roolissa täysin vakuuttava ja lopulta ihmiset ilmoittavat hänen toimistaan poliisille.
Arvioissa kiiteltiin erityisesti Rimmisen elävää ja erikoista kieltä. Finlandia-palkinnon jakanut kulttuuritoimittaja Minna Joenniemi kuvasi kirjan kieltä ”ainutlaatuisen pursuavaksi”.
"Nenäpäivästä" tehtiin vuonna 2012 teatterisovitus Kansallisteatteriin. Sen dramatisoi Aina Bergroth ja ohjasi Arto af Hällström. Irman roolin esitti Sari Puumalainen.
Bruniakasvit

Bruniakasvit (Bruniaceae) on 75-lajinen kasviheimo koppisiemenisten Bruniales-lahkossa.
Tuntomerkit.
Bruniakasvit ovat verson tyveltä tavallisesti puutuneita ja turvonneita (lignotuuberi-muodostuma), kanervamaisia pensaita, joilla on kierteisesti järjestyneet, pienet ja tiheässä sijaitsevat neulasmaiset lehdet. Niiden lapa on tasasoukka ja ehytlaitainen, teräväkärkinen. Lehdissä on korvakkeet, jotka tosin useasti ovat huomaamattoman vähäpätöisiä. Kukinto on terttumainen tai tähkämäinen, enemmän tai vähemmän mykerömäinen, ja siinä on pieniä kukkia. Terälehdet ovat usein kynnelliset, harvoin kasvaneet yhteen. Niiden sisäpinta on epätasainen. Heteenponnet ovat enemmän tai vähemmän pitkänomaisia. Kukassa voi olla mesiäinen. Sikiäin on enemmän tai vähemmän kehänalainen, ja siinä on kärki- tai aksiletyyppiset istukat. Vartalo on haaroittunut tyvestä alkaen, ja luotti on pallomainen. Kussakin emilehdessä on kaksi siemenaihetta. Hedelmä on pähkylämäinen tai pähkinämäinen, yksisiemeninen, ja siinä on verhiö tallella. Siemenet voivat joskus olla vaipallisia.
Bruniakasvien heimo on tieteellisesti vähän tunnettu. Kasvien kerrotaan olevan tuoksuvia. Lehtien kärjissä on korkkiutuneita soluja, jotka tekevät kärjestä tumman. Teriön torvimaisuus johtuu ainakin joissakin tapauksissa heteenpalhojen kiinnittymisestä muuten erillisiin terälehtiin; terälehdet ovat kehityksessään alun perin erillisiä. Hetiö on usein heikosti vastakohtainen: uloin hedepari on kookkaampi kuin muut heteet. Sikiäin on hyvin monimuotoinen; esimerkiksi suvussa "Berzelia" on vain yksi emilehti.
Levinneisyys.
Bruniakasvit kasvavat melko pienellä alueella Etelä-Afrikassa rajoittuen miltei kokonaan Kapmaahan. Vähäisessä määrin niitä esiintyy myös KwaZulu-Natalissa.
Luokittelu.
Bruniakasvit jaetaan kolmeen tribukseen:
Kaksi jälkimmäistä tribusta ovat sisaruspari bruniakasvien evoluutiopuussa. "Linconia" on sen ensimmäinen haara.
Aikaisemmin bruniakasvit käsitettiin eteläafrikkalaisen sälepensaskasvien (Grubbiaceae) heimon sukulaiseksi. Jälkimmäinen on nykyään lahkossa Cornales. Näiden kahden yhtäläisyydet selittynevät kanervamaisella ulkoasulla, joka on seurausta samanlaisista kuivista kasvupaikoista.
Evoluutio.
Ruotsin yläliitukautisista kerrostumista löytynyt "Actinocalyx"-fossiili muistuttaa kovasti bruniakasvien kukkia. Se on ajoitettu noin 83,6 miljoonan vuoden taakse. Edellä mainitut kolme kladia (tribukset) ovat erilaistuneet arviolta myöhäisintään 20 miljoonaa vuotta sitten, mutta enin monimuotoistuminen lienee tapahtunut viimeisten 18–3 miljoonan vuoden aikana.
Heimossa esiintyy myrmekokoriaa, so. muurahaiset toimivat siementen levittäjinä, mihin niitä houkuttelevat siementen mehevät vaipat eli arillukset.
Tallinna 21. Kool

Tallinna 21. Kool on koulu Tallinnassa, Virossa. Koulussa toimii sekä peruskoulu että lukio. Se sijaitsee osoitteessa Raua 6. Lukuvuonna 2014-15 koulussa opiskeli yhteensä 1221 opiskelijaa.
Koulu perustettiin vuonna 1903 nimellä Tallinn kroonualgkool No. 21, jolloin koulurakennuksena toimi puinen rakennus osoitteessa J.Poska 6a. Lukukautena 1923-24 opiskelijamäärä nousi niin että opetus siirrettiin uuteen koulurakennukseen. Rakennuksen arkkitehtina toimi Artur Perna. Sittemmin rakennusta on kunnostettu vuosina 2001-2003.
Vinylideenikloridi

Vinylideenikloridi eli 1,1-dikloorieteeni (C2H2Cl2) on kloorattuihin alkeeneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään polymeeriteollisuudessa muovien valmistamiseen.
Ominaisuudet.
Vinylideenikloridi on huoneenlämpötilassa väritöntä, helposti haihtuvaa ja makeahkolta tuoksuvaa nestettä. Yhdiste liukenee vain vähän veteen, mutta paremmin moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja bentseeniin. Vinylideenikloridi on hyvin reaktiivinen yhdiste ja polymerisoituu helposti. Tämän vuoksi tuotteeseen lisätään inhibiittoreiksi fenoli-, amino- tai rikkiyhdisteitä. Yhdiste myös hapettuu helposti. Kuumennettaessa noin 400 °C:n lämpötilaan vinylideenikloridi hajoaa vetykloridiksi ja kloorietyyniksi.
Valmistus ja käyttö.
Vinylideenikloridia voidaan valmistaa kuumentamalla 1,1,1-trikloorietaania. Tyypillisempi valmistusmenetelmä on kuitenkin 1,1,2-trikloorietaanin dehydrohalogenointi joko neste- tai kaasufaasissa. Nestefaasissa yhdistettä valmistetaan 1,1,2-trikloorietaanin ja natriumhydroksidin vesiliuoksen välisellä reaktiolla ja muodostuva vinylideenikloridi puhdistetaan strippaamalla ja tislaamalla. Reaktiota voidaan nopeuttaa faasinsiirtokatalyyttien avulla. Toinen tapa valmistaa yhdistettä 1,1,2-trikloorietaanista on kaasufaasissa tapahtuva terminen krakkaus. Nestefaasissa tapahtuvan reaktion etuna on sen korkeampi selektiivisyys vinylideenikloridin suhteen ja tässä prosessissa tapahtuu kaasufaasissa tapahtuvaan reaktioon verrattuna vähemmän 1,2-dikloorieteenin ja kloorieteenin muodostumista. Kaasufaasissa tapahtuvan reaktion etuna on, että sivutuotteena muodostuva vetykloridi voidaan helposti erottaa ja käyttää uudelleen muissa prosesseissa.
Vinylideenikloridia käytetään pääasiassa polymeeriteollisuuden raaka-aineena. Siitä saatavaa homopolymeeriä polyvinylideenikloridia voidaan käyttää muun muassa elintarvikkeiden pakkaamiseen. Yhdistettä käytetään myös muiden muovilaatujen valmistukseen komonomeerinä esimerkiksi vinyylikloridin, akryylinitriilin, metakryylinitriilin ja metakrylaattien kanssa. Vinylideenikloridia voidaan käyttää myös klooriasetyylikloridin valmistukseen.
Columelliaceae

Columelliaceae on pieni, vain viisi lajia käsittävä kasviheimo koppisiemenisten Bruniales-lahkossa.
Tuntomerkit.
Kasvit ovat puuvartisia. Silmut ovat suomuttomia. Lehdet sijaitsevat vastakkaisina pareina, joissa lehtikannat ulottuvat toisiinsa. Lehtilapa on hammaslaitainen. Kukinto on verson tai sen haaran päässä ja on viuhkomainen. Kukat ovat keskikokoisia. Ponnen lokeroside eli konnektiivi on hyvin kehittynyt, ja ponnen puoliskot eli teekat kiinnittyvät siihen koko pituudeltaan. Kussakin emilehdessä on paljon siemenaiheita. Hedelmä on verhiön suojaama ja monisiemeninen.
Levinneisyys.
Heimo on amerikkalainen ja kasvaa Costa Ricasta Chileen ulottuvalla alueella. Trooppisella vyöhykkeellä lajit rajoittuvat vuoristoon.
Luokittelu.
Heimossa on vain kaksi sukua, jotka ovat evoluutiossa eronneet toisistaan noin 64 miljoonaa vuotta sitten.
Heimon systemaattinen asema on pitkään ollut arvoitus. Cronquist (1981) sijoitti sen Rosales-lahkoon, Takhtajan (1997) Hydrangeales-lahkoon. "Desfontainia" on tavallisesti viety heterogeeniseen strykniinipähkinäkasvien (Loganiaceae) heimoon, jolle se ei ole mitään sukua.
Pyhäjärvi (Kullaa)

Pyhäjärvi on Satakunnassa Ulvilan sijaitseva järvi, joka on Kullaan kuntakeskuksesta noin 2,5 kilometriä siitä luoteeseen.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 179 hehtaaria ja sen pituus on 2,9 kilometriä ja leveys 950 metriä. Järvi on hyvin matala, sen keskisyvyys on vain noin 70 senttiä ja suurin syvyys noin kaksi metriä. Pyhäjärven rantaviiva on 8,1 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järven mataluuden takia rantakasvillisuus on hyvin runsasta ja avovesialaa on vain 15 hehtaaria. Järven luoteis-, luonais- ja etelärannoilla rantaan rajautuu avosuota ja rantavedessä kasvaa tiheä ruohikko. Rakennuksia on eniten Pyhäjärven länsirannalla, jota myötäillen kulkee valtatieltä 11 risteävä tie. Itärannalla järveen rajautuu muutama pelto.
Pyhäjärvi kuuluu Kullaanjoen säännöstelyn piiriin. Sen keskeisemmät järvet ovat Tuurujärvi, Joutsijärvi ja Palusjärvi. Pyhäjärven pintaa säädellään järven pohjoisosaan laskevan Palusjoen säänöstelypadon avulla. Pyhäjärvestä vedet laskevat edelleen järven eteläosasta lähtevää Pyhäjärvenjokea pitkin Kullaanjokeen. Palusjärven pohjaa pitkin kulkee raakavesiputki, jossa johdetaan vettä Harjakankaan tekopohjavesilaitokselle. Sen vaikutukset heijastuvat Palusjoen kautta myös Pyhäjärveen, joten järven veden laatu kuuluu velvoitetarkkailun piiriin ja sitä tarkkaillaan jatkuvasti, vaikka Pyhäjärveä ei käytetä raakaveden lähteenä.
Vesistösuhteita.
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Harjunpäänjoen valuma-alueella (35.14), johon Pyhäjärven alue (35.144) kuuluu. Pyhäjärven valuma-alue on 21 neliökilometriä, mistä on erotettu Palusjärven valuma-alue, jolloin todellinen valuma-alue on yhteensä 104,86 neliökilometriä. Lisäksi Pyhäjärveen laskevat sen luoteispuolella olevan Palojärven vedet Palusjokeen yhtyvää Alhonojaa pitkin. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkunsa 2,0 kilometriä pitkä Pyhäjärvenjoki, joka yhtyy Kullaanjokeen noin 9 kilometriä Joutsijärvestä alajuoksulle päin. Ainoa merkittävä tulo-oja on Pyhäjärven pohjoispuolella sijaitsevasta Palusjärvestä laskeva Palusjoki.
Historiaa.
Vuoden 1855–56 Kalmbergin kartastossa järven rantaviiva kulki eri lailla. Sille on siihen karttaan merkitty suuri saari. Järven vedenpintaa on selvästi laskettu.
Maurizio Arrivabene

Maurizio Arrivabene (s. 7. maaliskuuta 1957 Brescia) on Formula 1 -talli Scuderia Ferrarin entinen tallipäällikkö. Hän aloitti marraskuussa 2014 Marco Mattiaccin jälkeen ja lopetti työnsä tallissa tammikuussa 2019.
Ennen Ferrari-uraansa Arrivabene toimi tupakkayhtiö Philip Morrisilla, joka on Ferrarin tukija Marlboro-merkkinsä kautta. Hän toimi Philip Morrisilla vuodesta 1997 asti ollen yhtiön varapresidentti. Marraskuussa 2014 Scuderia Ferrarin tallipäälliköksi siirtyneestä Arrivabenestä tuli tallin kolmas tallipäällikkö vuoden 2014 aikana.
Arrivabene on kuulunut Juventus FC:n, yhden Italian suurimmista jalkapalloseuroista, hallitukseen vuodesta 2012 alkaen.
Arrivabene on naimisissa Stefania Bocchin kanssa, joka toimii Kimi Räikkösen lehdistöavustajana.
Palojärvi (Ulvila)

Palojärvi on Satakunnassa Ulvilan Torisevanahteella sijaitseva järvi.
Maantiede.
Palojärven pinta-ala on 36,7 hehtaaria ja sen pituus on 1,6 kilometriä ja leveys 310 metriä. Se on muodostunut Palusjärven länsipuolelle. Järven rantaviiva on 4,5 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, mutta järven länsirannat ovat soistuneet paikoin avosoiksi. Länsipäässä sijaitsee halkaisijaltaan 200 metrinen Pikkuluoto, joka on sankan järviheinikon reunustamaa. Myös Isoluoto on ruohottunut ja jopa soistunut kiinni rantaan. Järven yli kulkee suurjännitelinja ja neljälle loma-asunnolle johtaa metsäautotiet. Länsiosassa sijaitsee metsästysmaja.
Vesistösuhteita.
Palojärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Harjunpäänjoen valuma-alueella (35.14). Järven luusua sijaitsee järven kakkoisrannalla, josta saa alkunsa 5,5 kilometriä pitkä Alhonoja, joka yhtyy Palusjokeen. Järven vedenpinnan korkeus on 32,8 metriä mpy.
Historia.
Palojärven vedenpintaa on laskettu hieman. Viereinen Hosionjärvi kuivatettiin kokonaan.
Ryōhei Arai

Ryōhei Arai (s. 23. kesäkuuta 1991) on japanilainen keihäänheittäjä. Arain ennätys on lokakuussa 2014 Isahayassa heitetty 86,83. 
Arain edellinen ennätys oli hänen Hiroshimassa heittämänsä 85,48. Ensimmäisen kerran Arai heitti yli 80 metrin vuonna 2014. Ennen vuotta 2014 hänen ennätyksensä oli 78,19, joten vuoden 2014 aikana Arai paransi ennätystään yli kahdeksan metriä. Vuoden 2014 Aasian kisoista Incheonista Arai saavutti hopeaa tuloksella 84,42. Hän oli myös mukana vuoden 2013 kesäuniversiadeissa Kazanissa, joissa hän heitti vain 75,53 ollen kilpailun kahdeksas. 
Vuoden 2015 MM-kilpailuiden karsinnassa Pekingissä Arai heitti koko karsinnan toiseksi parhaan heiton 84,66 selviytyen finaaliin. Finaalissa Arai sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 83,07 m. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli yhdestoista. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän karsiutui loppukilpailusta. Hän sijoittui seitsemänneksi Jakartan Aasian kisoissa 2018. Dohan Aasian-mestaruuskilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia tuloksella 81,93.
Patrik Ženúch

Patrik Ženúch (s. 30. joulukuuta 1990) on slovakialainen keihäänheittäjä. Ženúchin ennätys on toukokuussa 2014 Košicessa heitetty 84,83. Ženúch edustaa VŠC Dukla Banská Bystricaa. 
Hän oli mukana vuoden 2013 Euroopan joukkuemestaruuskilpailuiden kolmosliigassa, jossa hän sijoittui kolmanneksi heitettyään 72,87. Ensimmäistä kertaa Ženúch heitti yli 80 metrin vuonna 2014. Hänen ennätyksensä ennen vuotta 2014 oli 79,52. Ženúch osallistui vuoden 2014 EM-kisoihin jääden karsintaan tuloksella 74,19. Lopputuloksissa Ženúch oli 23:s. Ženúch voitti sekajoukkuekilpailun kultaa vuoden 2015 Euroopan kisoista Bakusta voitettuaan keihäänheiton tuloksella 74,89.
Didymelaceae

Didymelaceae on yksisukuinen ja kolmelajinen kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Buxales-lahkoon. Lahkon toinen heimo on puksipuukasvit (Buxaceae), johon Didymelaceae toisinaan myös yhdistetään.
Tuntomerkit.
Heimon kasvit ovat ainavihantia puita, joilla on pienten kilpimäisten karvojen muodostama peite. Lehtiasento on kierteinen ja lehdet ovat ehyitä. Kasvit ovat kaksikotisia, yksineuvoiset ja pienet kukat sijaitsevat eri kasveissa. Hedekukat ovat kehättömiä ja niissä on kaksi hedettä, jotka ovat kasvaneet tyveltään yhteen. Emikukissa on suomumainen, mahdollisesti kehälehdeksi määriteltävä lehti ja yksi emilehti, jossa on tavallisesti yksi, harvoin kaksi siemenaihetta. Luotti on pitkä ja vino. Hedelmä on pieni luumarja, jonka sivulla on uurre. Siemenessä on vaippa eli arillus; endospermi puuttuu, alkio on kookas.
Kukat voivat sijaita parittain, jolloin niiden välissä on pieni kyhmy. Se saattaa olla muuntuneen ja surkastuneen viuhkon kärkikukan surkastuma.
Levinneisyys.
Heimo kasvaa Madagaskarin itäosassa. Fossiileja on löydetty Uudesta-Seelannista.
Luokittelu.
Heimossa on vain yksi suku ("Didymeles"), jossa on kaksi tai kolme lajia: "D. integrifolia", "D. madagascariensis" ja "D. perrieri".
Ylinen Mustajärvi

Ylinen Mustajärvi on Noormarkussa Porissa Satakunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen "Tyvijärven valuma-alueeseen", vaikka "Mustaoja" laskeekin Palusjärveen.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 2,9 hehtaaria ja sen halkaisija on noin 100 metriä. Järven luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 500 metriä pitkä laskuoja 40 senttimetriä alempaan Aliseen Mustajärveen.
Järven rantaviiva on 0,69 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin avosuota.
Alinen Mustajärvi

Alinen Mustajärvi on Satakunnassa Porin Noormarkussa sijaitseva järvi.
Maantiede.
Alinen Mustajärven pinta-ala on 1,3 hehtaaria ja pyöreähkön järven halkaisija on 210 metriä. Se sijaitsee matalien mäkien reunustamassa soistuneessa painaumassa. Järven rantaviiva on 0,46 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Sen rannoilla on kaksi vapaa-ajan asuntoa ja maatila. Järvelle tulee tie Harjakankaan ja Lassilan väliseltä yhdystieltä 2560.
Vesistösuhteita.
Alinen Mustajärvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Harjunpäänjoen valuma-alueella (35.14), johon Tyvijärven valuma-alue (35.145) kuuluu. Järveen laskee kaksi ojaa. Toinen laskee Ylisestä Mustajärvestä ja toinen pellolta, jota kutsutaan Lahnajärveksi. Järven luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa noin neljä kilometriä pitkä Mustaoja. Järvi katsotaan kuuluvan Tyvijärven valuma-alueeseen vaikka Mustaoja laskeekin Palusjärveen.
Ashtonin perhe

Ashtonin perhe ("A Family At War") on brittiläinen television draamasarja, joka ensiesitettiin ITV-kanavalla vuodesta 1970 vuoteen 1972. Sarja oli suosittu myös Suomessa, jossa sitä alettiin esittää 1971. 
Sarjassa seurattiin alempaan keskiluokkaan kuuluvan liverpoolilaisperheen kokemuksia vuodesta 1938 läpi toisen maailmansodan. Sarjasta tuotettiin kaikkiaan 52 jaksoa, valtaosin värillisinä, mutta jaksot 25–32 tehtiin mustavalkoisena johtuen ITV:n televisiohenkilökunnan työtaistelusta, jossa he boikotoivat uutta väritelevisiotekniikkaa vaatimustensa ajamiseksi. Sarjasta tehtiin aluksi 26 jaksoa, jotka kertoivat vuosista 1938–1942, mutta suuren suosion ansiosta jaksoja valmistui vielä toiset 26. Sarjan lopussa sodan päättymisestä oli kulunut muutamia kuukausia.
Sarjassa Ashtonin perheen pojat lähetetään ulkomaille sotimaan, lapset evakuoitiin maaseudulle ja kotiin jääneet joutuivat elämään ainaisessa pommitusten pelossa. Perheen keskushenkilöitä ovat luokanopettaja Margaret (Leslie Nunnerley), hänen nuorempi sisarensa Freda (Barbara Flynn), yliopisto-opiskelija Philip (Keith Drinkell), poika David (Colin Campbell) ja miniä Sheila (Coral Atkins). Isä Edwiniä esittää Colin Douglas ja äitiä Shelagh Fraser. Perheen nuorin poika, vapaaehtoisena merivoimiin pestautunut Robert (David Dixon) sai surmansa sodan aikana ja perheen äiti kuoli pian tämän jälkeen. Todellisuudessa äitiä esittänyt Shelagh Fraser jouduttiin kirjoittamaan ulos sarjasta, koska hän oli ehtinyt alkupään jaksojen valmistuttua tehdä sitoumuksen muualle ennen kuin ilmeni, että sarjalle vaadittiin jatkoa. 
Sarja kuvasi arkisesti ja hellyttävästi, liialliseen tunteiluun kuitenkaan sortumatta, etupäässä kotirintaman elämää sodan ollessa synkkänä varjona taustalla. Loppujaksoissa sarjaan tuli ihmissuhdekäänteitä, jotka muistuttivat lähes yhdysvaltalaista Peyton Placea, mikä ankarimpien kriitikkojen mielestä alensi sarjan arvoa.
Sarjan dramaattinen tunnussävelmä on Ralph Vaughan Williamsin kuudennen sinfonian ensimmäisestä osasta.
Suomessa sarjan ensimmäinen jakso esitettiin TV 1:ssä 5. syyskuuta 1971 ja viimeinen syksyllä 1972. Sarjalla oli enimmillään liki kaksi miljoonaa katsojaa ja se kuului koko ajan kymmenen katsotuimman ohjelman joukkoon. Suosio perustui paljolti siihen, että varttuneemman, talvi- ja jatkosodan ajan eläneen sukupolven oli helppo peilata sitä omiin kokemuksiinsa.
Sarjan pohjalta julkaistiin suomeksikin kirjat "Ashtonin perhe" (kirj. Kathleen Baker, WSOY 1971), "Ashtonin perhe kotirintamalla" (kirj. Jonathan Powell, WSOY 1972) ja "Ashtonin perhe – rauhaa kohti" (kirj. Roy Russell, WSOY 1972).
Sarja on julkaistu Britanniassa DVD-tallenteena, mutta sillä monet jaksot on editoitu alkuperäistä lyhyemmiksi.
TCAS

TCAS eli traffic collision avoidance system on lentokoneisiin asennettu järjestelmä, jonka on tarkoitus estää lentokoneiden törmääminen toisiinsa ilmassa. TCAS toimii lennonjohdon tutkista riippumattomasti. TCAS vaatii toimiakseen sen, että molemmissa koneissa on toimiva transponderi.
Historia.
Kahden lentokoneen törmättyä Grand Canyonin yllä vuonna 1956 ryhdyttiin kehittelemään törmäysvaroitusjärjestelmiä, jotka toimisivat viimeisenä keinona silloin, kun lennonjohto ei pysty estämään törmäystä. Ensimmäiset järjestelmät eivät kuitenkaan toimineet kovin hyvin. 1970-luvun puolivälissä kehitelty Beacon Collision Avoidance System (BCAS) oli ensimmäinen järjestelmä, joka sai tiedon muiden koneiden suunnasta ja korkeudesta transponderien avulla. Pacific Southwest Airlinesin lennon 182 törmäys pienkoneeseen vauhditti järjestelmien kehittämistä entisestään. Vuonna 1981 FAA päätti kehitellä ensimmäisen TCAS:n aiemman BCAS:n pohjalta.
TCAS tuli pakolliseksi Euroopassa kaikille yli 15 000 kg:n painoisille vähintään 30-paikkaisille siviilikoneille vuonna 2002 ja 5 700 kg:n painoisille vähintään 19-paikkaisille koneille vuonna 2005. Kansainvälinen siviili-ilmailujärjestö teki törmäyksenestojärjestelmästä pakollisen kaikkialla maailmassa matkustaja- ja rahtiliikennekoneissa vuonna 2003.
Toiminta.
TCAS-näytöltä lentäjä näkee muiden koneiden sijainnit ja suunnat. TCAS antaa kahdenlaisia varoituksia, "Traffic Advisory" (TA) ja "Resolution Advisory" (RA). TA on varoitus lähellä olevasta liikkeestä. Jos koneet varoituksesta huolimatta lentävät toisiaan kohti, tulee RA-varoitus, joka on samalla järjestelmän sijaintien perusteella laskema ohje, mitä lentäjän tulee tehdä (esimerkiksi nousta tai laskeutua). RA-ohjeita voi tulla useita sijaintien ja suuntien muuttuessa. Koneiden TCAS-järjestelmät kommunikoivat toistensa kanssa ja pystyvät näin antamaan koordinoituja ohjeita, esimerkiksi toiselle koneelle ohjeeksi nousta ja toiselle laskeutua.
Luettelo Irlannin laivaston aluksista

Luettelo Irlannin laivaston aluksista sisältää kaikki Irlannin laivaston palveluksessa olleet ja olevat alukset vuodesta 1946 eli laivaston perustamisesta alkaen.
Näiden lisäksi on pääosin siviilien miehittämiä puolustusministeriön aluksia ja apualuksia:
Venus näköpiirissä

Venus näköpiirissä ("Venus Observed") on brittiläisen näytelmäkirjailija Christopher Fryn kirjoittama komedia, joka sai kantaesityksensä vuonna 1949.
Juoni.
Ikääntyvä Altairin herttua on kutsunut kolme entistä rakastajatartaan katsomaan auringonpimennystä omasta observatoriostaan: kansanomaisen Jessien, brittiläisen pidättyväisen Hildan ja temperamenttisen näyttelijän Rosabelin. Herttua haluaisi poikansa valitsevan heidän joukostaan suosikkiäitipuolensa, mutta siitä ei tahdo tulla mitään. Kun itse nuoruus, Perpetua, ilmestyy paikalle, nuorukainen haluaa ehdottomasti hänet äitipuolekseen. Herttua hyväksyy tämän ja ilmentää muutenkin kykyä olla hyvä häviäjä ja luopua aiemmista saavutuksistaan.
Mallisotilas

Mallisotilas ("Poster Girl") on yhdysvaltalainen dokumenttielokuva vuodelta 2010. Mallisotilas kertoo Robynn Murraysta, joka liittyi syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen Yhdysvaltain armeijaan ja palveli kersanttina Irakin sodassa. Sodan aikana Murraysta tehtiin Yhdysvaltain mediassa esimerkki mallisotilaasta, mutta sodan jälkeen hän palasi kotiin masennuksen ja posttraumaattisen stressihäiriön kanssa.
Mallisotilas oli ehdolla parhaan lyhytdokumentin Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 2011, mutta hävisi lopulta elokuvalle "Strangers No More".
Henkisesti läski

Henkisesti läski on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut Antti Heikki Pesosen ohjaama lyhytelokuva. Elokuvassa rakkaus lyö nuorta miestä lekalla päähän.
Tuotanto.
Elokuva on Taideteollisen korkeakoulun Elokuva- ja lavastustaiteen osaston oppilastyö.
Vastaanotto.
Elokuva sai opiskelijasarjan kunniamaininnan Kettupäivillä 2009.
Puksipuukasvit

Puksipuukasvit eli puksikasvit (Buxaceae) on runsaat sata lajia käsittävä kasviheimo koppisiemenisten Buxales-lahkossa.
Tuntomerkit.
Puksipuukasveihin kuuluu ainavihantia pieniä puita ja pensaita sekä joitakin ruohovartisia lajeja. Lehdet ovat tavallisesti vastakkaisesti, harvoin kierteisesti ja korvakkeettomia. Kasvit ovat tavallisesti yksikotisia, kukat yksineuvoisia ja melko pieniä; kehälehdet ovat huomaamattomia. Hedekukissa on tavallisesti kahdesta neljään kehälehteä, mutta ne voivat tyystin puuttuakin tai niitä voi olla yksi tai viisi; kun niitä on neljä, ne sijaitsevat ristikkäin. Hedekukissa on myös mettä erittävä emiön jäänne. Emikukissa on 6–20 kehälehteä, jotka ovat ainakin osaksi kierteisesti. Yhdislehtinen sikiäin koostuu kolmesta emilehdestä ja on kehänalainen. Huomiota herättävät vartalot kiinnittyvät tavallisesti sikiäimen laitaan ja ovat koko pituudeltaan luottipintaisia. Sikiäin sisältää kuusi siemenaihetta. Hedelmässä, joka on muutamasiemeninen, ovat vartalot vielä jäljellä. Hedelmä hajoaa seinämänsä eri kerrosten, endo- ja mesokarpin, irtautuessa toisistaan; endokarppi halkeaa vielä liiteluomaisesti. Siemenessä on siemenvalkuainen eli endospermi, joskus myös ulkovalkuainen eli perispermi sekä lyhyt tai pitkä alkio.
Levinneisyys.
Puksipuukasvien levinneisyys on hyvin hajanainen lauhkeasta vyöhykkeestä trooppiseen.
Luokittelu.
Puksipuukasvien heimossa on kuusi sukua ja 115 lajia, jotka sijoittuvat kolmeen ryhmään.
Aikaisemmin puksipuukasveja pidettiin tyräkkikasvien (Euphorbiaceae) sukulaisina kukan ja hedelmän samankaltaisuuden vuoksi. Puksipuukasveilla ei kuitenkaan ole kodan keskuspylvästä niin kuin tyräkkikasveilla.
Evoluutio.
Puksipuukasvien fossiilihistoria ulottunee liitukaudelle 113–98 miljoonan vuoden taakse. Noilta ajoilta tunnetaan kaksi puksipuumaista fossiilia: "Spanomera" Pohjois-Amerikan itäosista ja "Lusistemon" Portugalista. Edellisen emikukat olivat kaksilukuisia, mutta heteitä saattoi olla viisi kohdakkain viiden kehälehden kanssa. Vaihtoehtoisesti "Spanomera" saattaa olla rataspuukasvien (Trochodendraceae) sukulainen. Sen sijaan jälkimmäisen suvun sukulaisuus puksipuukasveihin on todennäköisempi.
Ágios Kírykos

Ágios Kírykos (; myös "Ágios Kírikos") on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Ikarían kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Αγίου Κηρύκου, "Dimotikí Enótita Agíou Kirýkou") ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ikarían saarella, Ikarían alueyksikössä Pohjois-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 3 511 ja varsinaisen Ágios Kírykoksen kaupungin väkiluku 2 218 (vuonna 2011). Ágios Kírykos on Ikarían saaren pääkaupunki ja Ikarían kunnan kuntakeskus.
Ágios Kírykoksen kaupunki sijaitsee Ikarían kaakkoisrannikolla. Kunnallisyksikkö kattaa saaren koko itäosan. Asutus syntyi 1500- tai 1600-luvulla. Kaupunki on nimetty sen ja koko Ikarían suojeluspyhän Pyhän Kerykoksen mukaan.
Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat Pyhän Kerykoksen kirkko, vanhassa keskikoulussa toimiva Ágios Kírykoksen arkeologinen museo ja kansatieteellinen museo. Kaupungin rakennuskanta on yhdistelmä perinteistä ja uusklassista arkkitehtuuria. Kaupungissa sijaitsee toinen saaren kahdesta pääsatamasta. Satamassa on Ikarosta esittävä veistos. Ikarían lentoasema sijaitsee noin 12 kilometriä kaupungista koilliseen.
Ágios Kírykos oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ikarían kunnaksi yhdessä Évdiloksen ja Ráchesin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat.
Ágios Kírykoksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Évdilos

Évdilos () on Kreikan kylä sekä samanniminen Ikarían kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Ευδήλου, "Dimotikí Enótita Evdílou") ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ikarían saarella, Ikarían alueyksikössä Pohjois-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 2 749 ja varsinaisen Évdiloksen kylän väkiluku 501 (vuonna 2011).
Évdiloksen kylä sijaitsee Ikarían pohjoisrannikolla sen keskivaiheilla, noin 40 kilometriä saaren pääkaupunki Ágios Kírykoksesta luoteeseen. Kunnallisyksikkö käsittää saaren keskiosan. Kylä on syntynyt 1830-luvulla. Sen nimi viittaa hyvään näkyvyyteen. Se toimi Ikarían pääkaupunkina vuosina 1834–1912. Évdilos oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ikarían kunnaksi yhdessä Ágios Kírykoksen ja Ráchesin kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Évdilos on Ikarían toinen merkittävä satamapaikka pääkaupungin ohella. Kylän rakennuskanta on yhdistelmä perinteistä, uusklassista sekä uutta mutta perinteitä kunnioittavaa arkkitehtuuria.
Kunnallisyksikön osat.
Évdiloksen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Ráches (Ikaría)

Ráches () on Kreikan kylä sekä samanniminen Ikarían kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Ραχών, "Dimotikí Enótita Rachón") ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Ikarían saarella, Ikarían alueyksikössä Pohjois-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 2 163 ja varsinaisen Ráchesin kylän (myös Christós, Χριστός tai "Christós Rachón", Χριστός Ραχών) väkiluku 359 (vuonna 2011).
Ráchesin kylä sijaitsee Ikarían luoteisissa sisäosissa noin 500 metrin korkeudessa. Kunnallisyksikkö käsittää Ikarían saaren koko länsiosan. Ráches oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ikarían kunnaksi yhdessä Ágios Kírykoksen ja Évdiloksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Mikis Theodorakis oli karkotettuna Ráchesiin vuonna 1947.
Kunnallisyksikön osat.
Ráchesin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Diggy Down

Diggy Down on romanialaisartisti Innan kappale, jolla esiintyy myös yhdysvaltalaisduo Marian Hill. Sen julkaisi Atlantic Records digitaalisesti ladattavana singlenä 25. marraskuuta 2014. Kappaleeseen liittyvä lyriikkivideo julkaistiin singlen julkaisupäivänä. Kappale on päässyt tähän mennessä listoille Bulgariassa ja artistin kotimaassa Romaniassa.
Virallinen musiikkivideo kappaleeseen julkaistiin YouTubessa 9. joulukuuta 2014.
Kappaleet.
Digitaalinen lataus
Pohjoisen Egean saaret

Pohjoisen Egean saaret (; myös "Koillisen Egean saaret"; ) on Kreikan Egeanmeren saariin kuuluva saariryhmä, jonka saaret sijaitsevat Välimereen kuuluvan Egeanmeren koillisosassa.
Saariryhmän suurimmat saaret ovat Turkin rannikon edustalla sijaitsevat Sámos, Ikaría, Chíos, Lesbos ("Lésvos") ja Límnos, sekä pohjoisempana Traakianmeressä sijaitsevat Samothráki ja Thásos. Laajasti ottaen saariryhmään voidaan lukea myös alueen Turkin puolella sijaitsevat saaret, joista suurimmat ovat Imbros (Gökçeada) ja Tenedos (Bozcaada).
Pohjoisen Egean saarten pohjoisimmista saarista (Samothráki, Thásos, Límnos, Ágios Efstrátios, Imbros ja Tenedos) käytetään myös nimitystä Traakian Sporadit (Θρακικές Σποράδες, "Thrakikés Sporádes") ja eteläisimmistä saarista (Lesbos, Chíos, Ikaría, Sámos sekä Foúrnoin saaret) nimitystä Itäiset Sporadit (Ανατολικές Σποράδες, "Anatolikés Sporádes"). Saariryhmän länsipuolella sijaitsevat (Pohjoiset) Sporadit, eteläpuolella puolestaan Dodekanesian saaret (Eteläiset Sporadit) sekä Kykladit.
Hieman syrjäisemmästä sijainnistaan johtuen Pohjoisen Egean saaret eivät ole aivan samanlaisia turismin keskuksia kuin Kreikan eteläisemmät saaret, mutta turismi saarilla on kasvussa.
Saaret.
Pohjoisten Egean saarten suurimmat saaret ovat:
Hallinto.
Hallinnollisesti suurin osa Kreikan Pohjoisen Egean saarista kuuluu Pohjois-Egean saarten alueeseen. Thásos ja Samothráki kuuluvat Itä-Makedonian ja Traakian alueeseen.