Liukeneminen

Liukeneminen on tapahtuma, jossa liukeneva aine sekoittuu liuottimeen siten, että syntyy liuos.
Kun kiinteä aine liukenee nesteeseen, sen kiderakenne hajoaa erillisisiksi ioneiksi, atomeiksi tai molekyyleiksi. Jos liukeneva aine on neste tai kaasu, liuos muodostuu, jos sen molekyylit sopivat yhteen liottimen molekyylien kanssa. Liukenemisen lopputulos, liuenneen aineen määrä tasa­paino­n vallitessa eli aineen liukoisuus, riippuu ilmiöön liittyvistä termo­dynaamisista energioista kuten liukenemis­lämmöstä sekä entropian muutoksesta liukenemisessa, mutta liukeneminen itsessään on kineettinen prosessi. Ylipäänsä liuoksen vapaan energian on oltava negatiivinen, jotta liukenemista nettomääräisesti tapahtuisi. Nämä energiat taas riippuvat siitä, millä tavoin erilaiset liukenevassa aineessa ja liuottimessa esiintyvät kemialliset sidostyypit vuoro­vaikuttavat toistensa kanssa.
Kiinteitä liuoksia ovat muun muassa metalliseokset, ja niiden muodostuminen riippuu siihen liittyvästä faasidiagrammista.
Liukenemisilmiöllä on keskeinen merkitys monien maapallolla luonnossa esiintyvissä ilmiöissä, ja sillä on myös runsaasti käytännön sovelluksia. Liukenemiskokeita tehdään paljon esimerkiksi lääke­teollisuudessa tuotteiden laadun tarkkailemiseksi.
Ioniyhdisteiden liukeneminen.
Kun ioniyhdiste liukenee nesteeseen, sen ionihila purkautuu ja aine liukenee erillisinä ioneina. Tämä tapahtuu yleisimmin poolisissa liuottimissa kuten vedessä tai ammoniakissa. Esimerkiksi natriumkloridin liukeneminen voidaan kuvata seuraavalla reaktioyhtälöllä:
NaCl(s) → Na+(aq) + Cl−(aq)
Kolloidisessa aineissa voi olla hajallaan liuoksen seassa pieniä ionikiteitä, jotka ovat kemiallisessa tasapainossa ionien muodostaman kylläisen liuoksen kanssa, esimerkiksi:
NaCl(aq) formula_1 Na+(aq) + Cl−(aq)
Tällaisen systeemin käyttäytymistä kuvaavat sen komponenttien aktiivisuus­kertoimet sekä liukoisuustulo, joka määritellään seuraavasti:
formula_2
Muiden yhdisteiden liukeneminen.
Molekyylisten kiinteiden yhdisteiden liuetessa nesteeseen niiden kiderakenne purkautuu, ja ne liukenevat molekyyleinä. Tyypillistä on, että "samanlainen liuottaa samanlaista": poolisiin liuottimiin kuten veteen liukenevat ioniyhdisteet sekä toiset pooliset yhdisteet, poolittomiin liuottimiin (kuten bensiiniin, joka on eri hiilivetyjen seos) taas toiset poolittomat aineet. 
Jotta voitaisiin ennustaa yhdisteen liukenevuutta tiettyyn liuottimeen, tulee tarkastella sekä liuottimen että kyseisen yhdisteen rakennetta. Rakenteen avulla voidaan selvittää yhdisteen poolisuus ja yllä olevan säännönmukaisuuden "samanlainen liuottaa samanlaista" avulla kyseisen yhdisteen liukenevuus käsiteltävään liuokseen.
Polymeerit.
Polymeerien liukoisuus riippuu niiden ketjussa olevista kemiallisista sidoksista sekä niiden yhteen­sopivuudesta liuottimessa olevien kanssa. Polymeerien liukoisuutta mitataan yleensä Hildebrandin liukoisuusparametrilla. Mitä lähempänä nämä ovat toisiaan, sitä toden­näköisemmin liukeneminen tapahtuu.
Liukenemisen nopeus.
Liukenemisen nopeus riippuu seuraavista tekijöistä:
Liukenemisen nopeutta voidaan kuvata Noyesin ja Whitneyn yhtälöllä eli Nernstin ja Brunnerin yhtälöllä::
formula_3
missä:
 "m" on liuenneen aineen massa,
 "t" on aika,
 "A" on liukenevan aineen ja liuottimen välinen kosketuspinta-ala,
 "D" on diffuusiokerroin,
 "d" on liuottimen rajapinnan paksuus liukenevan aineen pinnalla,
 "Cs" on aineen pitoisuus massaosuutena rajapinnalla ja 
 "Cb" on aineen pitoisuus massaosuutena muualla liuottimessa.
Jos liukenemista rajoittaa diffuusio, Cs on yhtä suuri kuin aineen liukoisuus.
Puhtaan kiinteän aineen liukenemis­nopeutta sen ja liuoksen välisen rajapinnan pinta-alayksikköä kohti nimitetään aineen "ominais­liukenemis­nopeudeksi", ja sen yksikkö on kg/m2s. Sen on määritellyt Yhdysvaltojen farmakopea.
Eri systeemien liukenemisvauhdit eroavat toisistaan useiden suuruus­luokkien kanssa. Se korreloi voimakkaasti aineen liukoisuuden kanssa siten, että niukka­liukoiset aineet liukenevat yleensä hitaasti, runsas­liukoiset nopeasti. Tästä on kuitenkin poikkeuksia.