tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juho Kuorikoski

Juho-Kustaa Juhani Kuorikoski (s. 14. marraskuuta 1983 Kaustinen) on suomalainen toimittaja, tietokirjailija ja pelisuunnittelija. Kuorikoski on aiemmin työskennellyt "Järviseudun Sanomien" päätoimittajana sekä muun muassa "Pohjalaisen" ja "Ilkan" uutistoimituksissa. Hän on myös "Pelit"-lehden vakituinen avustaja ja Platonic Partnership -pelistudion yksi perustaja.
Kuorikoski tunnetaan myös tietokonepelien historiaa käsittelevistä tietokirjoistaan. Hän julkaisi pakinakokoelman "Kapteenin lokikirja" vuonna 2013. Hän on kirjoittanut tietokirjan "Sinivalkoinen pelikirja" Suomen pelialan historiasta. Vuonna 2014 ilmestyneen "Sinivalkoisen pelikirjan" painokustannukset kerättiin joukkorahoituksen avulla. Teos julkaistiin englanniksi kahdella eri nimikkeellä. Neogames rahoitti käännöstyön ja tuotti kirjasta pienen painoksen nimellä "Play Finland". Yhdysvalloissa toimiva McFarland &amp; Company -kustantamo julkaisee kirjan nimellä "Finnish Video Games − A History and Catalog". Sinivalkoisen pelikirjan lisäksi Kuorikoski on kirjoittanut kirjat "Suuret seikkailupelit – tietokonepelien klassikot" sekä "X-COM – tietokonepelien klassikot" ja "Commodore 64 – tasavallan tietokone," jotka on julkaissut Minerva kustannus. Gaudeamus on puolestaan julkaissut "Pelitaiteen manifestin" ja "Pelien Suomi – tarinoita kotimaiselta pelialalta."
"Pelitaiteen manifesti" -kirjassaan Kuorikoski analysoi pelejä vertaamalla niitä perinteisiin taidemuotoihin samaan tapaan kuin Henry Bacon kirjassaan "Seitsemäs taide" vertasi elokuvaa muihin taidemuotoihin. Kuorikoski päätyy nostamaan digitaaliset pelit kirjallisuuden, kuvanveiston, maalaustaiteen, arkkitehtuurin, teatterin, elokuvan ja musiikin rinnalle. Kuorikosken mukaan pelien taidemuodon ydin on vuorovaikutus, jossa pelin kokija sen tekijän ohella rakentaa myös omia merkityksiään.
Kuorikoski palkittiin huhtikuussa 2014 järjestetyssä Finnish Game Awardsissa "Sinivalkoisesta pelikirjasta" vuoden pelialan vaikuttajana. ”Power Player of the Year” -palkinto jaettiin tuolloin ensimmäistä kertaa. Vuonna 2017 Kuorikoski palkittiin pohjoismaisella joukkorahoittajapalkinnolla hänen hyvin menestyneistä kirjaprojekteistaan. Kuorikosken tietokirjojen tuotantokustannukset on kerätty joukkorahoituksen kautta.
Kuorikoski on yhtiökumppaneittensa kanssa suunnitellut ja toteuttanut seikkailupeli Lydian (2017 ja 2018), joka käsittelee alkoholismia. Lydia sai Pelit-lehden Kyöpeli-patsaan lukijaäänestyksessä vuoden 2017 parhaasta kotimaisesta pelistä. Yhdessä koomikko Iikka Kiven kanssa hän on suunnitellut toimittajan työstä kertovan humoristisen Nintendo-pelin, joka julkaistaan vuoden 2023 toukokuussa.
Kuorikoski sairastaa kakkostyypin kaksisuuntaista mielialahäiriötä, jossa hypomaaniset toimeliaisuuden kaudet vuorottelevat syvien masennusjaksojen kanssa.
Kuorikoski on valmistunut tekniikan insinööriksi ohjelmistosuunnittelun alalta Seinäjoen ammattikorkeakoulusta 2008 ja filosofian maisteriksi viestintätieteistä Vaasan yliopistosta 2012.
Kuorikoski asuu Kaustisella.
Hän työskentelee Centria-ammattikorkeakoulussa TKI-asiantuntijana.
Maskun ja Mynämäen kihlakuntien tuomiokunta

Maskun ja Mynämäen kihlakuntien tuomiokunta oli Turun hovioikeuspiiriin kuulunut kihlakunnantuomarin virka-alue. Maskun ja Mynämäen kihlakunnat oli yhdistetty yhdeksi tuomiokunnaksi jo ennen vuotta 1680 ja 1680–1693 niihin oli liitettynä myös Vehmaan kihlakunta. Maskun ja Mynämäen kihlakuntien tuomiokunta jaettiin kahdeksi eri tuomiokunnaksi kirjelmällä 30. joulukuuta 1793. Näin muodostettiin Maskun kihlakunnan tuomiokunta ja Mynämäen kihlakunnan tuomiokunta.
Vuoden 1680 tuomiokirjan mukaan tuomiokuntaan kuuluivat:
Kuninkaallisessa kirjeessä 16 elokuuta 1693 määrättiin otettavaksi käyttöön seuraava jako:
Isonvihan (1713–1721) aikana pidettiin viimeiset käräjät ennen keskeytystä kesällä 1713 ja käräjien pito aloitettiin uudelleen vuoden 1721 lopulla. Pikkuvihan (1742–1743) aikana pidettiin kaikki käräjät.
Vuonna 1776 tehtiin järjestely, jonka mukaisesti tuomiokuntaan kuuluivat seuraavat käräjäkunnat:
Venäjän jääpallon naisten mestaruussarja

Venäjän jääpallon naisten mestaruussarja (ven. Чемпионат России среди женских команд, "Tšempionаt Rossii sredi ženskih komаnd") on naisten jääpallon pääsarja Venäjällä. Sitä hallinnoi Venäjän jääpalloliitto. Sarjan voittaja on naisten jääpallon Venäjän mestari. Venäjän naisten jääpallomestaruus ratkaistiin ensimmäisen kerran 1993, jota aiemmin oli kilpailtu Neuvostoliiton mestaruudesta.
Kaudella 2013–2014 sarjassa pelaa neljä joukkuetta. Hallitseva mestari on DJuSŠ Rekord.
Mäkihyppy talviolympialaisissa 2014 – miesten normaalimäki

Miesten normaalimäki talviolympialaisissa 2014 käytiin 8. – 9. helmikuuta RusSki Gorkin mäkihyppykeskuksessa. Kilpailun voitti Puolan Kamil Stoch ennen Slovenian Peter Prevcia ja Norjan Anders Bardalia.
Ennakkoarviot.
The Boston Globe arvioi artikkelissaan yleisesti mäkihyppyä ja listasi ennakkoon vahvimmiksi Puolan ja Norjan hyppääjät. Itävallalle Boston Globe ennusti joukkuekilpailun voittoa. Yhdysvaltalainen Bleacher Report ennusti olympiavoittajaksi Gregor Schlierenzauerin. Perusteluina oli Schlierenzauerin olympiapronssi vuodelta 2010 sekä maailmancupin osakilpailuvoitto kaudella 2012–2013 RusSki Gorgissa. Ennakkoasetelmissa korkealle nostettiin myös Kamil Stoch, Simon Ammann, Peter Prevc ja Noriaki Kasai.
Sääolosuhteet.
Kilpailun karsintakierros käytiin 8. helmikuuta ja se alkoi kello 20.30 paikallista aikaa. Karsintakierroksella ilman lämpötila oli 5,6°C, lumen lämpötila -6,0°C ja tuuli oli 0,9 m/s länteen. Taivas oli pilvetön.
Itse kilpailu käytiin 9. helmikuuta ja avauskierros alkoi kello 21.30 ja toinen kierros kello 22.47 paikallista aikaa. Kilpailussa ilman lämpötila oli 6,6°C, lumen lämpötila -3,0°C ja tuuli oli 1 m/s kaakkoon. Kilpailu käytiin pilvisessä säässä.
Karsinta.
Karsinnasta paikkansa loppukilpailuun oli varmistanut jo kymmenen hyppääjää. Näiden lisäksi karsinnasta kilpailuun pääsi 40 hyppääjää 51:stä karsijasta.
Kilpailu.
Kilpailu jakautui kahteen kierrokseen. Ensimmäisellä kierroksella hyppäsi 50 hyppääjää, joista 30 pääsi toiselle kierrokselle. Slovenian Robert Kranjec ei osallistunut kisaan loukattuaan polvensa harjoituksissa ja Italian Davide Bresadola hylättiin vääränlaisen hyppypuvun vuoksi.
Matti Viironen

Matti Olavi Viironen (2. toukokuuta 1947 Turku – 24. huhtikuuta 2017 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Viironen työskenteli pitkään Tampereen Työväen Teatterissa, ja hän näytteli myös lukuisissa televisiotuotannoissa, kuten "Rintamäkeläiset" ja "Kotirappu".
Elämä ja ura.
Matti Viironen syntyi yövahti Kosti Viirosen ja siivooja Helvi Perttulan perheeseen. Hän suoritti näyttelijänopintoja Tampereen yliopistossa 1969–1973. Viironen aloitti kiinnitettynä näyttelijänä Tampereen Työväen Teatterissa 1973, ja kiinnitys päättyi varhaiseen eläkkeelle jääntiin 1997. Sen jälkeen hän näytteli muun muassa Komediateatterissa ja teki sivurooleja erinäisissä televisiosarjoissa.
Viirosen roolitehtäviä Työväen Teatterissa olivat muun muassa Sancho Panza ("Don Quijote"), Akusti ("Niskavuoren Heta") ja nuorempi veli Edmund ("Pitkän päivän matka yöhön"). Vuonna 1997 hän näytteli Arganin roolin Molièren komediassa "Luulosairas".
Viirosen ensimmäinen aviopuoliso oli Kerttu Viironen: liitto solmittiin 1973 ja päättyi eroon 1979. Toinen puoliso oli Kirsti Viironen, vuodesta 1980 vuoteen 1990. Liitto päättyi eroon. Viirosella on kolme lasta.
Agnese Āboltiņa

Agnese Āboltiņa (s. 7. helmikuuta 1996) on latvialainen alppihiihtäjä, joka edustaa SK Rīgas Favorīts -seuraa.
Nuorten talviolympialaisissa 2012 Āboltiņa sijoittui pujottelussa 16:nneksi, superalppiyhdistetyssä 22:nneksi ja supersuurpujottelussa 27:nneksi. Hän osallistui Schladmingin MM-kilpailuihin 2013 sijoittuen 74:nneksi suurpujottelussa. Sotšin olympialaisissa 2014 Āboltiņa sijoittui supersuurpujottelussa 31:nneksi ja pujottelussa 37:nneksi.
Matias Ikävalko

Matias Ikävalko (Matti Tapio Ikävalko, 23. tammikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Vaasan ja Lappeenrannan kaupunginteattereissa.
Elämä ja ura.
Matias Ikävalko syntyi maanviljelijä Eemil Ikävalkon ja tarkastuskarjakko Ester Lattusen perheeseen. Hän valmistui ylioppilaaksi vuonna 1967 ja suoritti näyttelijän opintoja Tampereen yliopistossa 1969–1973. Ikävalko aloitti ammattiuransa Kouvolan Teatterissa, johon hän oli kiinnitettynä 1973–1975. Vuosina 1975–1987 hän näytteli Vaasan kaupunginteatterin riveissä, jota seurasi vuosi Teatteri 2000:ssa, vuosi vapaana näyttelijänä ja jälleen vuosi Teatteri 2000:ssa. Vuosina 1990–1995 Ikävalko oli kiinnitettynä Lappeenrannan kaupunginteatteriin, ja vuodesta 1995 hän on jälleen työskennellyt freelance-näyttelijänä.
Ikävalkon roolitehtäviä ovat olleet muun muassa Turkka (kappaleessa "Tukkijoella"), Jaakko Honka ("Kultainen vasikka"), Porfiri Petrovitš ("Rikos ja rangaistus") ja Nalle Puh.
Ikävalkon televisiotehtäviin lukeutuu muun muassa Aarne Rintamäen rooli Yleisradion sarjanäytelmässä "Rintamäkeläiset".
Ikävalko on niin ikään kirjoittanut kabareetekstejä, pakinoita ja kolumneja.
Gašper Kopitar

Gašper Kopitar (s. 13. elokuuta 1992 Jesenice, Slovenia) on slovenialainen jääkiekkoilija, joka pelaa ECHL-joukkue Manchester Monarchsissa. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Kopitar on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä, mutta osaa pelata myös keskellä. Hän laukoo oikealta.
Ura.
Seuraura.
Kopitarin kasvattajaseura on HK Jesenice. Hän siirtyi 16-vuotiaana isoveljensä Anžen vanavedessä Los Angelesiin ja Kingsin juniorijoukkueeseen kaudeksi 2008–2009. Kaudeksi 2009–2010 Kopitar siirtyi WHL-joukkue Portland Winterhawksiin, jossa hän ei kuitenkaan missään vaiheessa saanut roolia vakiokokoonpanosta ja siirtyi kesken toisen kautensa 2010–2011 USHL-joukkue Des Moines Buccaneersiin. Heinäkuussa 2011 Kopitar siirtyi try-outille ruotsalaisseura Södertälje SK:n J20-junioreihin, mutta hän palasi kuitenkin Buccaneersiin kaudeksi 2011–2012. Kopitar oli tehoilla 24+15=39 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Anthony Grecon jälkeen.
Kaudeksi 2012–2013 Kopitar siirtyi Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa pelaavaan Mora IK:hon, jossa tulokaskausi toi 42 runkosarjaottelussa tehot 8+6=14. Kesken toisen Mora-kautensa 2013–2014, lokakuussa 2013 hänen sopimuksensa joukkueen kanssa purettiin, kun Kopitarin rooli jäi hyvin pieneksi. Hän ehti pelata 13 runkosarjaottelua jääden ilman tehopisteitä. Vuodenvaihteessa Kopitar löysi uuden seuran ja teki loppukauden kattavan sopimuksen ECHL-joukkue Ontario Reignin kanssa. Kauden 2014–2015 kynnyksellä, lokakuussa 2014 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudeksi 2015–2016 Kopitar siirtyi jatkamaan ECHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Manchester Monarchsin riveihin. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi.
Maajoukkueura.
Kopitar edusti Sloveniaa MM-kilpailuissa vuonna 2013. Samana vuonna hän edusti joukkuetta myös Sotšin olympiakisojen 2014 karsinnoissa, joiden päätteeksi Slovenia sai yllättäen paikan varsinaisista olympiakisoista.
Kopitar pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2010, 2011 ja 2012. Ensimmäinen turnaus päättyi A-lohkon pronssiin ja toinen B-lohkon hopeaan. Vuoden 2012 IA-divisioonan turnauksessa hän toimi Slovenian kapteenina ja valittiin joukkueen parhaaksi pelaajaksi.
Muuta.
Kopitarin isoveli Anže pelaa NHL-joukkue Los Angeles Kingsissa ja hän on NHL:n historian ensimmäinen slovenialaispelaaja. Veljesten isä Matjaž Kopitar on Slovenian A-maajoukkueen entinen päävalmentaja, joka pelasi omalla pelaajaurallaan alempien tasojen arvokisoja Jugoslavian ja Slovenian maajoukkueissa.
Barkhad Abdi

Barkhad Abdi (s. 10. huhtikuuta 1985 Mogadishu, Somalia) on somalialais-yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän teki elokuvadebyyttinsä elokuvassa "Captain Phillips", josta hänet palkittiin parhaan miessivuosan Baftalla. Hän sai roolistaan myös Oscar-, Golden Globe- ja SAG-ehdokkuudet. 
"Captain Phillipsissä" Abdi näytteli Maersk Alabama -aluksen kaapannutta somalimerirosvo Abduwali Musea. Hänet palkattiin rooliin 65 000 dollarin palkalla.
Abdi on työskennellyt myös kännykkämyyjänä, taksikuskina ja tiskijukkana.
Aarne Koskelo

Aarne Kaarlo Koskelo (vuoteen 1918 "Lindgren"; 8. maaliskuuta 1900 Värtsilä – 12. kesäkuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka perusti vuonna 1947 Kauko­markkinat Oy:n yhdessä Seppo Virkkusen kanssa. 
Koskelo valmistui ylioppilaaksi 1919, kauppatieteiden kandidaatiksi 1924 ja maisteriksi 1928. Hän oli Yhtyneet Paperi­tehtaat Oy:n kirjanpitäjä 1924–1925, Simpeleen ja Jämsänkosken tehtaiden sekä yhteisen pääkonttorin konttoripäällikkö 1925–1936, Pitkäranta Oy:n toimitusjohtaja 1937–1940 ja osuuskunta Kompensaation toimitusjohtaja 1940–1948 sekä samalla Vako oy:n toimitusjohtaja 1941–1944 ja Teollisuuden Tervatuote Ab:n toimitusjohtaja 1945–1946. Vuonna 1947 Koskelo perusti yhdessä teollisuusmiesten kanssa Kaukomarkkinat Oy:n, jonka oli tarkoitus saada Suomen vienti- ja tuontitoiminta kotimaisiin käsiin. Hän oli yhtiön toimitusjohtaja vuosina 1948–1970 ja jatkoi sen hallituksessa vuoteen 1988, jolloin hänen sukunsa myi sen koko osakekannan Sponsor Oy:lle. Hän oli myös Barker-Littoinen Oy:n hallituksen puheenjohtajana vuosina 1955–1971 ja kuului Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n hallitukseen 1952–1976 sekä vakuutusyhtiö Sammon hallintoneuvostoon 1964–1971.
Koskelo kuului useisiin Suomen kauppavaltuuskuntiin ulkomailla. Hän sai pääkonsulin arvonimen vuonna 1954. Hän osallistui Suomen sisällissotaan sekä talvi- ja jatkosotaan. Hän oli sotilasarvoltaan kapteeni.
Koskelo perusti vuonna 1987 nimeään kantavan Aarne Koskelon säätiön, joka toimii sydäntutkimuksen hyväksi. Hänen ja hänen vaimonsa mukaan nimetyt rahastot löytyvät myös Syöpätautien tutkimussäätiöstä, Sydäntutkimussäätiöstä ja Silmäsäätiöstä.
Koskelon vanhemmat olivat konttoristi, kirjanpitäjä Karl (Kalle) Edvard Lindgrén ja Hilma Maria Koskelo ja puoliso vuodesta 1923 Märta Margareta Stjernvall. Metsänhoitaja, metsäneuvos Toivo Koskelo oli hänen veljensä.
Let It Go

”Let It Go” on kappale Disneyn vuoden 2013 animaatioelokuvasta "Frozen – huurteinen seikkailu". Sen ovat säveltäneet ja sanoittaneet Kristen Anderson-Lopez ja Robert Lopez. Kappaleen esittää elokuvan alkuperäisessä englanninkielisessä versiossa yhdysvaltalainen Idina Menzel. Albumin soundtrackilla on myös Demi Lovaton versio kappaleesta. Suomenkielisessä versiossa kappaleen suomenkielisen version ”Taakse jää” esittää Katja Sirkiä.
Idina Menzel esitti kappaleen ensimmäistä kertaa televisiossa Oscar-gaalassa 2014, jossa kappale palkittiin parhaan laulun Oscarilla.
36 000 päivää Oulussa

36 000 päivää Oulussa on suomalainen Yleisradion tuottama vuonna 1969 valmistunut televisiodokumenttielokuva. Dokumentin on käsikirjoittanut ja ohjannut Eeli Aalto.
Sisältö.
Elokuvassa vertaillaan Ouluun liittyviä vanhoja valokuvia 1960-luvun lopun kaupunkiin. Lisäksi se sisältää kuvaa luonnosta kaupungin ympäriltä. Dokumentissa esiintyy myös professori Eero Järventaus, joka kertoo Oulun keskusta-alueen sen aikaisesta arkkitehtuurista, kuten Monumentaalikeskuksesta ja Torinrannan Rantakadusta.
Toteutus.
Aalto kertoo saaneensa idean dokumenttielokuvaan katsomalla Pohjois-Pohjanmaan maakuntamuseon vanhoja Oulu-aiheisia valokuvia. Hän halusi tehdä vertailua ottamalla filmikuvaa samoista paikoista, missä vanhatkin valokuvat oli otettu. Aalto toteaa, että elokuvan teko oli suuritöistä, ja sen aikaisella kuvaustekniikalla hankala toteuttaa.
Demo (ravintola)

Ravintola Demo on vuonna 2003 avattu ravintola Helsingissä Uudenmaankadulla. 
Ravintolan perustivat Tommi Tuominen ja Teemu Aura. Ravintola Demo on Tuomisen johtaman, vuonna 2002 perustetun Liemi Ravintola -osakeyhtiön aputoiminimi.
Vuonna 2006 Demo valittiin vuoden ravintolaksi. Vuodesta 2007 alkaen ravintolalla on ollut tähti Michelin-oppaassa.
Marraskuussa 2014 ravintola vaurioitui rakennuksen sisäpihalla tehtyjen asfalttitöiden sytyttämän tulipalon vuoksi. Ravintolan keittiö ja sisustus uusittiin. Toiminta jatkui remontin jälkeen helmikuussa 2015. Toimintatapaa muutettiin niin, että tarjolla on ainoastaan keittiömestarin menu, josta voi valita 4-7 ruokalajin laajuisen kokonaisuuden.
Demon perustajiin kuuluva Teemu Aura suuntautui sittemmin 2011 perustetun Patisserie Teemu &amp; Markuksen ja vuonna 2014 Helsingin Vanhan kauppahalliin perustetun kahvila-ravintola Storyn toimintaan.
Ravintola sulkee ovensa kesällä 2024.
Lokakuussa 2024 ravintola Demo avattiin kuitenkin uusiin tiloihin Helsingin Ruoholahdessa.
Tommi Tuominen

Tommi Tuominen on suomalainen Vihdin Nummelasta lähtöisin oleva kokki ja ravintoloitsija. Kaksi hänen ravintolaansa, Demo (2003–2024) ja Finnjävel, on palkittu Michelin-tähdellä.
Tuominen on Ravintola Demon keittiömestari ja omistaja. Hän on omistajana myös Ravintola Groteskissa, Finnjävelissä ja ravintola Toppassa. Ravintola Groteskiin hän on saanut Michelinin Bib Gourmand -tunnustuksen. Ravintola Demo on palkittu myös vuoden ravintolana 2006.
Tuominen on palkittu ammattilaisten parissa arvostetulla Kokkien kokki palkinnolla vuonna 2021.
Vuodesta 2023 Tuominen on toiminut Suomen Bocuse d’Or joukkueen presidenttinä ja tuomarina. Tuominen tunnetaan myös televisio-ohjelmista "Sokkokokki", "Food Club", "Finnjävel – ravintola helvetistä", "Kokkisota" ja .
Vasili A. Arhipov

Vasili Aleksandrovitš Arhipov (ven. Василий Александрович Архипов) (30. tammikuuta 1926 Moskovan alue – 19. elokuuta 1998 Moskovan alue) oli venäläinen Neuvostoliiton laivaston sukellusveneupseeri, arvoltaan vara-amiraali.
Arhipov osallistui nuoresta iästään huolimatta toiseen maailmansotaan ja palveli muun muassa K-19-sukellusveneellä. Arhipov yleni lopulta aina vara-amiraaliksi saakka sukellusveneiden taisteluosastossa. 
Arhipovin saavuttamista meriiteistä merkittävimmäksi on jälkimaailma nostanut sen, että hän todennäköisesti esti ydinsodan syttymisen Yhdysvaltoja vastaan. Neuvostoliitto oli poistanut väliaikaisesti käytöstä kaikki ydinreaktorilla varustetut aluksensa K-19:llä sattuneen vakavan onnettomuuden johdosta. Kuuban lähistöllä dieselkäyttöisten alusten päälliköillä oli vapaat valtuudet käyttää ydinaseita, ilman Moskovasta tullutta erillistä suostumusta. Sukellusvene B-59:n kapteeni Vasili G. Savitski oli aikeissa laukaista kT-luokan ydinkärjellä ladatun T-5 torpedon amerikkalaisia sota-aluksia kohti. Protokollan mukaan kuitenkin ydinaseen laukaisu vaati suostumuksen kaikilta sukellusveneen ylimmiltä upseereilta eli kapteenilta, komissaarilta ja mikäli sellainen oli paikalla, kommodorilta ja tuolloin kommodorin arvoinen Arhipov esti (RDS-9 -tyyppisen) ydinaseen laukaisun.
TV-dokumentti on esittänyt Arhipovin hermojen pitäneen erittäin tiukassa tilanteessa ja juuri hänen estäneen ydinaseen käytön kovan paineen alaisuudessa. Tilanteessa Yhdysvaltain laivaston sota-alukset ahdistivat B-59 -nimistä sukellusvenettä Kuuban ohjuskriisin aikana.
Arhipov menehtyi vuonna 1998 munuaissyöpään, mahdollisesti K-19:llä saamiensa säteilyvammojen seurauksena.
Mihail Gorbatšov esitti vuonna 2006, että K-19:n merisotilaille myönnettäisiin jälkikäteen Nobelin rauhanpalkinto, mikä olisi tullut myös Vasili Arhipovin osalle.
Wilhelm Theodor von Kraemer

Wilhelm Theodor von Kraemer (14. elokuuta 1836 Espoo – 25. huhtikuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri, valtiopäivämies ja kuvernööri. 
Albergan kartanossa syntynyt von Kraemer aloitti opinnot Haminan kadettikoulussa vuonna 1848 ja palveli sen jälkeen muun muassa Suomen kaartissa vuodesta 1855 lähtien. Vuonna 1862 hän suoritti Aleksanterin yliopistossa ylemmän kameraalitutkinnon. 
Turun ja Porin läänin kuvernööriksi von Kraemer nimitettiin 1891. Hän erosi tehtävästä vuonna 1903 vastustettuaan kenraalikuvernööri Bobrikovn venäläistämispyrkimyksiä. Samalla von Kraemerilta vietiin oikeus kantaa sotilaspukua. Se kuitenkin palautettiin hänelle kolmen vuoden kuluttua. Hän omisti myös Siuntiossa sijaitsevan Suitian kartanon.
Valtiopäiväedustajana von Kraemer oli aatelissäädyssä valtiopäivillä 1867, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1899, 1904–1905 ja 1905–1906.
Wilhelm Theodor von Kraemerin poika oli everstiluutnantti Robert von Kraemer, joka tuli Suomen sisällissodan aikana tunnetuksi Uudenkaarlepyyn ja Riihimäen vankileirien pahamaineisena johtajana.
Samuel Werner von Troil (vanhempi)

Samuel Werner von Troil (3. huhtikuuta 1798 Tukholma – 27. elokuuta 1865 Hämeenlinna) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen vapaaherra, upseeri ja kuvernööri.
Von Troilin isä oli ruotsalaissyntyinen Turun ja Porin läänin maaherra sekä myöhempi senaattori Knut von Troil. Uppsalan yliopistossa opiskellut Samuel Werner von Troil oli lipunkantajana Ruotsin kuninkaan henkirykmentissä vuodesta 1818 lähtien ja erosi palveluksesta 1822. Hän muutti Suomeen ja palveli Suomen jalkaväkirykmentissä vuoteen 1831 saakka, jolloin von Troil erosi palveluksesta luutnanttina. 
Turun ja Porin läänin maaherranvirastosta hän siirtyi Suomen vaihto-, laina- ja talletuskonttoriin vuonna 1837. Turun ja Porin läänin virkaatekevänä kuvernöörinä von Troil toimi vuonna 1856, jonka jälkeen hän oli Mikkelin läänin kuvernöörinä 1856–1863 ja Hämeen läänin kuvernöörinä 1863–1865. Von Troil osallistui myös säätyvaltiopäiville 1863–1864.
Vähä-Heikkilän kartanon tulipalo.
"Pääartikkeli: Vähä-Heikkilän kartanon tulipalo"
Von Troilin puoliso oli vapaaherratar Johanna Maria von Kothen. Heidän poikiaan olivat senaattorit Samuel Werner von Troil nuorempi ja Gustaf Samuel von Troil sekä upseeri ja valtiopäivämies Knut Uno Axel Samuel von Troil. Heidän vanhin tyttärensä Johanna Eleonora Lovisa Mathilda avioitui Otto Meurmanin kanssa mutta jäi parin vuoden päästä leskeksi. Samuel von Troil isännöi Turun kupeessa Vähäheikkilän kartanoa isänsä jälkeen ja rakennutti perheelleen uuden asuintalon hieman sivummalle kartanon muista rakennuksista. Siellä perhe juhli Johanna von Troilin 46-vuotissyntymäpäivää maaliskuussa 1853, ja juhlaan osallistui myös hovimaalari Robert Wilhelm Ekman puolisoineen. Juhlaa seuranneena yönä talo tuhoutui tulipalossa, ja Mathilda Meurman ja tämän vanhempi, nelivuotias tytär kuolivat. Ekman maalasi kaksi tapahtumaan liittyvää taulua, joista toinen oli tuokiokuva tuolta syntymäpäivältä kartanon salongista, ja Zachris Topelius ja Fredrik Cygnaeus kirjoittivat muistorunon. Onnettomuuspaikalle von Troilien sukuseura pystytti graniittisen muistomerkin vuonna 1930.
Raahen vankileiri

Raahen vankileiri oli yksi Suomen sisällissodan vankileireistä. Se toimi maalis-kesäkuussa 1918 Raahen Porvari- ja Kauppakoulun alueella. Yhteensä leirillä oli vangittuna 772 punakaartilaista, joista Suomen sotasurmat -tiedoston mukaan kuoli 139. Joidenkin lähteiden mukaan kuolleita olisi ollut yli 160.
Ensimmäiset vangit Raahen vankileirille sijoitettiin heti 7. helmikuuta tapahtuneen Raahen valtauksen jälkeen. Valkoisten joukot ottivat heitä kiinni myös lähipitäjistä, kuten Siikajoelta, jossa vangiksi jäi vankileirikokemuksistaan myöhemmin muistelmateoksen kirjoittanut Yrjö Jääskelä. Toukokuun aikana Raaheen tuotiin vankeja myös Tampereelta.
Raahen vankileiri oli tunnettu huonoista oloistaan, jonka vuoksi kuolleisuus nousi suureksi. Raahessa menehtyi noin 18% vangeista, kun esimerkiksi Oulussa sijainneessa Raatin vankileirissä lukema oli vain 4–5%. Raahea suurempi kuolleisuus oli vain Tammisaaren, Hämeenlinnan ja Lappeenrannan vankileireillä. Sotasurmatiedoston mukaan lähes kaikki vankileireillä kuolleet menehtyivät nälkään tai erilaisiin kulkutauteihin, teloitettuja on joukossa vain muutamia. Jääskelän vuonna 1978 ilmestyneen "Henkipattona Suomessa" -kirjan mukaan päivittäinen ruoka-annos Raahen leirillä käsitti vain parin sentin paksuisen leivänpalan ja keittoa, jossa saattoi olla pelkkiä kalanruotoja. Tampereelta tulleiden vankien Jääskelä kertoo syöneen nälkäänsä käpyjä, ruohoa ja käymälän ulosteiden seasta löytämiään kalojen perkuujätteitä. Jääskelän mukaan Raahessa syyllistyttiin myös julmaan kidutukseen. Vankeja pakotettiin piiskaamaan toisiaan jopa kuolemaan saakka tai heitä saatettiin rangaistukseksi seisottaa koko päivän ajan ulkona. 
Raahen vankileiri tyhjennettiin kesä-heinäkuun aikana kun vangit kuljetettiin kahdessa erässä Tammisaaren vankileirille. Ensimmäiset 400 vankia vietiin Tammisaareen kesäkuun alussa ja viimeiset 70 kuukautta myöhemmin. Raahen vangit olivat Tammisaareen saapuessaan niin heikossa kunnossa, että elokuun puoliväliin mennessä heistä oli kuollut yli 40%.
Kiina talviolympialaisissa 2014

Kiina osallistui Sotšin talviolympialaisiin 2014. Maalla oli 66 edustajaa yhdeksässä eri urheilumuodossa. Avajaisissa joukkueen lipunkantajana toimi taitoluistelija Tong Jiang.
Joukkue.
Alppihiihto.
Kiina sai kaksi maapaikkaa alppihiihtoon.
Ampumahiihto.
Kiina sai kisoihin mukaan yhden miehen ja neljä naista vuosien 2012 ja 2013 ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa kertyneiden näyttöjen perusteella.
Pohjoismaiset hiihtolajit.
Maastohiihto.
Kiina sai maastohiihtoon neljä maapaikkaa.
Sprintit
Curling.
Kiinan miesten joukkue pääsi mukaan olympialaisiin rankingin perusteella, naisten joukkue karsintaturnauksen kautta.
Miesten turnaus.
Kiinan miesten joukkue voitti yhdeksästä alkusarjan pelistään seitsemän ja pääsi välieriin. Välierissä joukkue hävisi Kanadalle. Se hävisi Ruotsille pronssiottelussa ja jäi neljänneksi.
Alkusarja.
Alkusarjan lopputulokset:
Kiinan ottelut:
Kierros 1
Kierros 2
"ei ottelua"
Kierros 3
Kierros 4
Kierros 5
Kierros 6
"ei ottelua"
Kierros 7
Kierros 8
Kierros 9
Kierros 10
"ei ottelua"
Kierros 11
Kierros 12
Jatkopelit.
Välierät
Pronssiottelu
Naisten turnaus.
Kiinan naisten joukkue hävisi alkusarjan yhdeksästä pelistään viisi eikä päässyt jatkopeleihin.
Alkusarja.
Alkusarjan lopputulokset:
Kiinan ottelut:
Kierros 1
Kierros 2
"ei ottelua"
Kierros 3
Kierros 4
Kierros 5
Kierros 6
"ei ottelua"
Kierros 7
Kierros 8
Kierros 9
Kierros 10
"ei ottelua"
Kierros 11
Kierros 12
Taitoluistelu.
Kiina sai taitoluisteluun kahdeksan maapaikkaa sekä paikan joukkuekilpailuun.
Joukkuekilpailu
Freestylehiihto.
Kiina sai freestylehiihtoon yhdeksän maapaikkaa.
Hypyt
Kumparelasku
Kaukalopikaluistelu.
Kiina sai kaukalopikaluisteluun maksimimäärän maapaikkoja, eli sekä miehiä että naisia kolme jokaiselle matkalle ja viestijoukkueet.
Nelinkertainen olympiavoittaja Wang Meng mursi nilkkansa harjoituksissa 15. tammikuuta 2014 eikä kyennyt osallistumaan olympialaisiin.
Miehet
Naiset
Pikaluistelu.
Vuoden 2014 pikaluistelun maailmanmestari Yu Jing joutui jättämään olympialaiset väliin vanhan vamman uusiutumisen vuoksi.
Miehet
Naiset
Sunshine (kappale)

Sunshine on romanialaisyhtye Heavenin kappale. Sen julkaisi Cat Music digitaalisesti ladattavana singlenä 18. heinäkuuta 2012. Kappaleeseen liittyvä musiikkivideo julkaistiin videopalvelu YouTubessa päivää ennen singlen julkaisua. Toisin kuin Heavenin muutamat aiemmat singlejulkaisut, "Sunshine" ei päässyt lainkaan listoille.
Kappalelista.
Digitaalinen lataus
Jani Timonen

Jani Timonen (s. 1978, Lieksa) on suomalainen tietokirjailija ja vapaa kirjoittaja. Hän on kirjoittanut Tero Kartastenpään kanssa tietokirjan Provo opas - ärsyttämisen jalo taito. 
Timonen työskenteli Aamulehdessä vuosina 2002-2010. Hän on kirjoittanut vapaana kirjoittajana muun muassa Helsingin Sanomiin, Suomen Kuvalehteen ja Imageen.
Timonen on valmistunut yhteiskuntatieteiden maisteriksi Tampereen yliopiston tiedotusopista ja kauppatieteiden maisteriksiAalto-yliopiston kauppakorkeakoulusta. Hän on opiskellut myös muun muassa Korea Universityssa ja Sungkyunkwan Universityssa Etelä-Koreassa.
Kimon Georgiev

Kimon Georgiev (11. elokuuta 1882 Pazardžik – 28. syyskuuta 1969 Varna) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi Bulgarian pääministerinä 1934–1935 ja 1944–1946.
Georgiev oli alkujaan Bulgarian armeijan upseeri, ja hän osallistui Balkanin sotiin sekä ensimmäiseen maailmansotaan. Hän jätti armeijan vuonna 1920 everstiluutnanttina. Georgiev osallistui vuoden 1923 vallankaappauksen suunnitteluun ja hänestä tuli 1920-luvulla yksi hallitsevan Demokraattinen liitto -puolueen johtajista. Hän toimi liikenneministerinä Andrei Ljaptševin hallituksessa. 1930-luvulla Georgievista tuli yksi oikeistolaisen Zveno-järjestön johtajista. Yhdessä muiden zvenolaisten kanssa hän toteutti toukokuussa 1934 uuden vallankaappauksen, ja kohosi siten pääministeriksi. Zvenon vajaan vuoden kestäneen valtakauden aikana muut puolueet kiellettiin, parlamentti hajotettiin ja kansantaloutta järjesteltiin uusiksi korporatistisen mallin mukaan. Tsaari Boris III kuitenkin erotti Georgievin tammikuussa 1935.
Toisen maailmansodan aikana Georgiev ja Zveno liittyivät vasemmistopuolueiden muodostamaan Isänmaalliseen rintamaan, joka vastusti Bulgarian osallistumista sotaan akselivaltojen puolella. Isänmaallinen rintama toteutti syyskuussa 1944 vallankaappauksen, jonka seurauksena Georgievista tuli jälleen pääministeri. Hänen johdollaan Bulgaria irtautui yhteistyöstä Saksan kanssa ja solmi aselevon Neuvostoliiton kanssa puna-armeijan miehitettyä maan. Kommunistit saivat vähitellen vallan Bulgarian hallituksessa, ja marraskuussa 1946 Georgiev korvattiin kommunistijohtaja Georgi Dimitrovilla. Georgiev jatkoi kuitenkin ulkoministerinä ja varapääministerinä. Zveno lakkautettiin vuonna 1949, mutta Georgiev toimi vuoteen 1962 asti eri ministerintehtävissä, ja sen jälkeen kuolemaansa saakka parlamentin puhemiehistön jäsenenä.
Tert-butyylikloridi

"tert"-Butyylikloridi (C4H9Cl) on kloorattu tyydyttymätön hiilivety. Yhdistettä käytetään pääasiassa muiden orgaanisten yhdisteiden valmistamiseen orgaanisella synteesillä.
Ominaisuudet.
"tert"-Butyylikloridi on huoneenlämpötilassa väritön neste. Yhdiste liukenee hyvin orgaanisiilin liuottimiin kuten metanoliin, etanoliin ja asetoniin ja muodostaa monien liuottimien kanssa atseotrooppisia seoksia. "tert"-Butyylikloridi liukenee vain hieman veteen, mutta hydrolysoituu nopeasti emäksisissä olosuhteissa muodostaen tert-butanolia.. Koska "tert"-butanolin rakenteessa on steerisesti estynyt "tert"-butyyliryhmä hydrolyysi noudattaa SN1-reaktion mekanismia, jossa kloori lähtee yhdisteestä muodostaen positiivisesti varautuneen karbokationin, jonka kanssa vesi tai hydroksidi-ioni reagoi muodostaen tert-butanolia. "tert"-Butyylikloridi ei reagoi SN2-reaktiolla.
Valmistus ja käyttö.
"tert"-Butyylikloridia valmistetaan tert-butanolin ja vetykloridikaasun välisellä reaktiolla. Vetykloridia johdetaan tert-butanolin vesiliuokseen kunnes liuos on selkeästi hapan. Tämän jälkeen vesiliuos ja muodostuva orgaaninen faasi erotetaan toisistaan. Toinen tapa valmistaa "tert"-butyylikloridia on isobuteenin ja vetykloridin reaktio oksidikatalyytin kuten alumiinioksidin läsnä ollessa.
"tert"-Butyylikloridia käytetään pääasiassa valmistettaessa muita yhdisteitä alkylointireaktioilla. Esimerkiksi bentseeni ja tolueenin Friedel–Crafts-alkylointireaktiolla "tert"-butyylikloridin kanssa muodostuu tert-butyylibentseeniä ja tert-butyylitolueenia. Yhdistettä voidaan käyttää myös hajusteteollisuuden käyttämän neoheksyylikloridin valmistamiseen.
Otaverkko

Otaverkko Oy on suomalainen tietotekniikan asian­tuntija- ja palveluyritys Espoossa. Otaverkko Oy perustettiin vuonna 1997 Tekesin avustuksella rakentamaan ja hallinnoimaan Espoon Otaniemeen MediaPoli nimistä tieto- ja palveluverkkoa. 
Palvelut.
Otaverkko tarjoaa asiakkailleen tietoturvallisia verkko- ja palvelinratkaisuja, IT-infraa kokonaispalveluna, työasema- ja lähiverkon ylläpitoa, asiantuntijapalveluita sekä palvelinhotellipalvelua. Kaikki palvelut Otaverkko tuottaa omissa turva- ja käytettävyysnormit täyttävissä laitetiloissa. Vuonna 2010 Otaverkko rakensi konesaleihinsa kylmäkäytävät, jotka parantavat jäähdytyksen tehokkuutta. 
Otaverkko alkoi tarjota asiakkailleen IPv6-verkkoja vuonna 2012, mutta oli mukana testaamassa IPv6-tekniikkaa jo 1990-luvun loppupuolella useissa tutkimushankkeissa.
Kurdistanin juutalaiset

Kurdistanin juutalaiset ovat historiallisesti Kurdistanin alueella asuneita juutalaisia. Nykyisin suurin osa heistä asuu Israelissa, jonne pääosa heistä muutti 1950-luvulla. Maantieteellisen eristäytymisen takia he säilyttivät vanhoja juutalaisia perinteitä ja käyttivät kielenään arameaa. Israelissa Kurdistanin juutalaisia on arviolta 200 000.
Historia.
Kurdistanin juutalaisten perinteen mukaan he polveutuvat juutalaisista, jotka Assyria karkotti Juudeasta ja Israelista. Tutkijoiden mukaan perinne pitää todennäköisesti ainakin osittain paikkansa. Ensimmäiset varsinaiset lähteet juutalaisista Kurdistanissa ovat kuitenkin peräisin juutalaisilta retkeilijöiltä alueella 1100-luvulta. Lähteissä juutalaisia yhteiskuntia kuvailtiin menestyneiksi ja rikkaiksi. Tilanne kuitenkin huononi, kun paikalliset kurdit kapinoivat turkkilaisia vastaan, mikä johti alueen juutalaisten, kristittyjen ja muslimiväestön väestömäärän laskuun.
Kun yhdysvaltalainen lähetyssaarnaaja Asahel Grant vuonna 1839 vieraili aikanaan merkittävässä Amadiyan kaupungissa, kaupungin tuhannesta talosta vain 250 oli asuttuja. Myöhemmin kaupungissa laskettiin asuvan noin 400 juutalaista. Toinen merkittävän juutalaisten keskuksen Nerwan poltti paikallinen sotapäällikkö vähän ennen ensimmäisen maailmansodan alkua. Suurin osa paikallisista muutti Mosuliin ja Zakhoon, joista vain jälkimmäisessä on ollut suuri määrä juutalaisia varsinaisen Kurdistanin alueella nykyaikana. Vuonna 1945 kaupungissa asui noin 5 000 juutalaista. 1900-luvun alusta lähtien juutalaisia oli muuttanut nykyisen Israelin alueelle ja muuttoliike tuli huippuunsa vuosina 1950–51, jolloin suurin osa Irakin Kurdistanin alueen juutalaisista muutti Israeliin. 
Kulttuuri.
Juutalaiset puhuivat Kurdistanissa aramean kielen juutalaista murretta. Sen ohella puhuttiin myös kurdia.
Kurdistanin juutalaiset harjoittivat monille muille juutalaisyhteisöille epätavallisia elinkeinoja, kuten paimentolaisuutta. Sittemmin heitä myös muutti työn perässä alueen suurempiin kaupunkeihin. Osa Israeliin muuttaneista Kurdistanin juutalaisista asettui maanviljelijöiksi Jerusalemin ja Jordanin laaksoon. Osa menestyi hyvin myös liike-elämässä, ja monet Israelin rikkaimmista ovat Kurdistanin juutalaisia. Esimerkiksi rakennusala Jerusalemissa on perinteisesti ja edelleen Kurdistanin juutalaisten hallitsemaa.
Maalaisväestönä Kurdistanin juutalaiset olivat syvästi uskonnollisia ja noudattivat juutalaisia lakeja melko tiukasti. Tunne siteistä Israelin alueelle oli vahva, mikä näkyi esimerkiksi juutalaisten paikannimistä. Esimerkiksi Zaakho tunnettiin "Kurdistanin Jerusalemina". Kuolleet haudattiin jalat kohti Jerusalemia siinä toivossa, että tuomiopäivänä ylösnousevat pääsevät nopeammin Jerusalemiin. Uskoon kuului muiden juutalaisyhteisöjen tavoin myös matkat paikallisiin pyhinä pidettyihin paikkoihin, kuten pyhinä pidettyjen henkilöiden haudoille.
Bogdan Filov

Bogdan Dimitrov Filov (10. huhtikuuta 1883 Stara Zagora – 1. helmikuuta 1945 Sofia) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi toisen maailmansodan aikana Bulgarian pääministerinä 1940–1943 sekä valtionhoitajakunnan johtajana 1943–1944. Hän vei Bulgarian liittoon natsi-Saksan kanssa, jolloin siitä tuli yksi akselivalloista.
Filov oli alkuperäiseltä koulutukseltaan arkeologi ja hän opiskeli ulkomailla eri yliopistoissa. Hän suoritti vuonna 1912 ensimmäisenä arkeologisia tutkimuksia Kabilen muinaiskaupungissa ja laati selvityksen Makedoniasta vuonna 1918 löydetyn Trebeništan muinaishautakohteen esineistä. Filov toimi 1910–1920 Bulgarian kansallisen arkeologisen museon johtajana ja vuodesta 1920 arkeologian professorina Sofian yliopistossa. Hän oli myös Bulgarian tiedeakatemian puheenjohtaja vuodesta 1937.
Tsaari Boris III nimitti saksalaismielisenä pidetyn Filovin Bulgarian pääministeriksi 15. helmikuuta 1940 Georgi Kjoseivanovin tilalle. Filov alkoi pian tiivistää Bulgarian suhteita Saksaan ja höllentää yhteyksiä länteen, mutta Boriksen tahdosta Bulgaria pysyi aluksi puolueettomana ja torjui naapurimaidensa liittoehdotukset. Saksan painostuksesta Romania taipui syyskuussa 1940 Craiovan sopimukseen, jolla se luovutti Etelä-Dobrudzhan takaisin Bulgarialle. Seuraavana keväänä Saksa painosti Bulgarian suostumaan liittolaisekseen, koska saksalaisten joukkojen oli kuljettava Bulgarian kautta voidakseen tehokkaasti hyökätä Kreikkaan. Filovin hallitus allekirjoitti kolmen vallan sopimuksen maaliskuussa 1941. Kaksi päivää myöhemmin saksalaiset joukot tulivat Bulgariaan, josta käsin ne hyökkäsivät Jugoslaviaan ja Kreikkaan. Bulgaria miehitti näiltä valtioilta vallatut Traakian ja Makedonian alueet, mutta kieltäytyi osallistumasta sotaan Neuvostoliittoa vastaan. Filovin hallitus luovutti vallattujen alueiden juutalaiset saksalaisille, mutta ei Bulgarian omia juutalaisia.
Tsaari Boris kuoli yllättäen elokuussa 1943, jolloin hallitsijaksi tuli hänen kuusivuotias poikansa Simeon II. Bulgariaan nimitettiin kolmihenkinen valtionhoitajakunta, jossa todellinen valta keskittyi Filoville. Hän sai näin käytännössä valtionpäämiehen vallan. Seuraavan vuoden ajan Bulgarian johto yritti löytää keinon irrottautua sodasta, kunnes syyskuun 1944 alussa Neuvostoliitto äkisti julisti Bulgarialle sodan ja puna-armeijan joukot alkoivat vyöryä maahan. Viisi päivää myöhemmin, 9. syyskuuta, Bulgarian oppositio syrjäytti Filovin ja hallituksen verettömässä vallankaappauksessa. Myöhemmin Filov ja joukko muita sota-ajan hallinnon edustajia tuomittiin kansantuomioistuimessa kuolemaan. Hänet teloitettiin ampumalla 1. helmikuuta 1945 ja haudattiin joukkohautaan.
László Bárdossy

László Bárdossy (10. joulukuuta 1890 Szombathely – 10. tammikuuta 1946 Budapest) oli unkarilainen poliitikko, joka toimi Unkarin samanaikaisesti pää- ja ulkoministerinä toisen maailmansodan aikana 1941–1942. Hänen pääministerikaudellaan Unkari liittoutui natsi-Saksan kanssa.
Elämäkerta.
Bárdossy valmistui vuonna 1913 lakimieheksi ja työskenteli sen jälkeen virkamiehenä. Hänestä tuli 1924 Unkarin ulkoministeriön lehdistöosaston johtaja, 1930 Lontoon-lähetystön sihteeri ja 1934 Unkarin suurlähettiläs Bukarestissa. Vuoden 1941 alussa valtionhoitaja Miklós Horthy järjesti Bárdossyn ulkoministeriksi Pál Telekin hallitukseen. Huhtikuun 1941 alussa Saksan johtaja Adolf Hitler painosti Unkarin auttamaan Saksaa Jugoslavian valtauksessa ja samalla rikkomaan edellisenä syksynä solmitun ikuisen ystävyyssopimuksen Unkarin ja Jugoslavian välillä. Pääministeri Teleki ei tätä hyväksynyt, vaan teki itsemurhan, jolloin Horthy nimitti Bárdossyn uudeksi pääministeriksi. Bárdossy toivoi Unkarin saavan takaisin Trianonin rauhassa vuonna 1920 menetetyt alueet Saksan avulla, joten Unkari liittoutui pian Saksan kanssa ja osallistui Jugoslavian miehitykseen.
Unkari ei välittömästi liittynyt Saksan 22. kesäkuuta 1941 käynnistämään hyökkäykseen Neuvostoliittoon. Kuitenkin 26. kesäkuuta tuntemattomat, neuvostoliittolaisiksi oletetut lentokoneet pommittivat Unkarille tuolloin kuulunutta Kassan kaupunkia Slovakiassa. Bárdossyn hallitus julisti tämän varjolla seuraavana päivänä sodan Neuvostoliitolle. Unkari julisti sodan myös Yhdysvalloille 11. joulukuuta. Vuoden 1942 alussa Unkarin toinen armeija lähetettiin Bárdossyn määräyksestä Saksan itärintamalle sotimaan Neuvostoliittoa vastaan. Hänen hallituksensa myös jatkoi juutalaisvastaista lainsäädäntöä säätämällä niin sanotun kolmannen juutalaislain, joka kielsi avioliitot kristittyjen ja juutalaisten välillä. Valtionhoitaja Horthy erotti lopulta Bárdossyn maaliskuussa 1942, koska ei hänen tapaansa uskonut Saksan voittavan sotaa. Bárdossy esiintyi tämän jälkeenkin Saksan ystävänä.
Kuolema.
Sodan jälkeen Budapestiin perustettu kansantuomioistuin tuomitsi hänet marraskuussa 1945 kuolemaan sotarikoksiin syylliseksi todettuna. Hänet teloitettiin kaksi kuukautta myöhemmin.
Vallu Lukka

Vallu Lukka (s. 1974 Heinola) on suomalainen laulaja ja musikaalinäyttelijä. Hän on työskennellyt muun muassa Svenska Teaternissa, Turun kaupunginteatterissa, Lahden kaupunginteatterissa sekä Heinolan Ilmestysteatterissa.
Lukka valmistui musiikkitieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2002. Hän on Groove President -yhtyeen perustajajäsen.
Döme Sztójay

Döme Sztójay (vuoteen 1927 Dimitrije Stojaković; 5. tammikuuta 1883 Versec, Vojvodina – 22. elokuuta 1946 Budapest) oli unkarilainen sotilas, diplomaatti ja poliitikko, joka toimi Unkarin pääministerinä maaliskuusta elokuuhun 1944 Saksan miehitettyä maan. Hän oli kansallisuudeltaan serbi.
Sztójay aloitti sotilasuransa Itävalta-Unkarin armeijassa ja yleni ensimmäisen maailmansodan aikana everstiksi. Vuonna 1919 hän palveli amiraali Miklós Horthyn johtamassa armeijassa, joka kukisti Unkarin neuvostotasavallan. Hänet ylennettiin myöhemmin Unkarin armeijan kenraaliksi. Hän unkarilaisti serbiankielisen nimensä vuonna 1927. Sztójay toimi 1925–1933 Unkarin sotilasattašeana Berliinissä, 1933–1935 puolustusministeriön palveluksessa ja 1935–1944 Berliinin-suurlähettiläänä. Aloittaessaan Berliinin lähettiläänä Sztójayn nähtiin tulleen Saksaan silloisen pääministeri Gyula Gömbösin lähettämänä ja noudattaneen Gömbösin saksalaisystävällisessä hengessä lähettilään tehtäväänsä.
Maaliskuussa 1944 Saksa miehitti liittolaismaansa Unkarin, koska ei luottanut enää sen uskollisuuteen. Valtionhoitaja Horthy pakotettiin erottamaan pääministeri Miklós Kállay ja nimittämään tämän tilalle joku saksalaismielisempi. Horthy valitsi Sztójayn toivoen tämän sotilaana puolustavan Unkarin etuja edes jossain määrin. Sztójay hoiti pääministeriyden lisäksi hallituksessa myös ulkoministerin tehtäviä varapääministerin tehtävien ollessa pitkän linjan diplomaatin, Suomessakin toimineen Mihály Jungerth-Arnóthyn. 
Sztójayn hallitus ryhtyi vainoamaan vasemmisto-oppositiota ja vangitsi monia sen johtajista, mutta salli toisaalta äärioikeistolaisen Nuoliristi-puolueen aloittaa uudelleen toimintansa. Sztójay myös lähetti lisää unkarilaisia joukkoja sotimaan itärintamalle ja salli Unkarin juutalaisten kuljetukset Saksan keskitysleireille. Horthy ei pitänyt tästä kehityksestä, ja hänellä oli vielä sen verran arvovaltaa, että hän sai elokuussa 1944 saksalaiset suostumaan juutalaiskuljetusten keskeyttämiseen ja Sztójayn korvaamiseen Géza Lakatosilla.
Sztójay pakeni Unkarista perääntyvien saksalaisten mukana sodan lopussa. Amerikkalaiset vangitsivat hänet ja palauttivat lokakuussa 1945 Unkariin, jossa uuden hallinnon asettama kansantuomioistuin totesi hänet syylliseksi sotarikoksiin. Hänet teloitettiin elokuussa 1946.
Óscar Tunjo

Óscar Andrés Tunjo (s. 5. tammikuuta 1996 Cali) on kolumbialainen moottoriurheilija.
Ura.
Tunjo aloitti karting-uransa viisivuotiaana. Vuonna 2007 hän siirtyi Eurooppaan ja kilpaili paikallisessa karting-sarjassa. Vuonna 2010 Tunjo kilpaili Formula BMW Pacific -sarjassa voittaen yhden kilpailun ja sijoittuen sarjan toiseksi. Vuonna 2011 Tunjo siirtyi Eurocup Formula Renault -sarjaan saavuttaen kauden aikana yhden palkintosijan ja sijoittuen sarjan kymmenneksi. Vuonna 2012 Tunjo jatkoi samassa sarjassa saavuttaen yhden voiton ja kaksi paalupaikkaa sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Samana vuonna hän ajoi Formula Renault Alps -sarjassa saavuttaen kaksi voittoa ja yhden paalupaikan sijoittuen sarjan neljänneksi. Vuonna 2013 Tunjo jatkoi kolmannen kauden Eurocup-sarjassa sijoittuen sarjan kuudenneksi. Samana vuonna hän kilpaili Formula Renault NEC -sarjassa voittaen yhden kilpailun.
Vuonna 2014 Tunjo kilpaili Formula Renault 3.5 -sarjassa saavuttaen 11 pistettä. Vuonna 2015 Tunjo kilpaili GP3-sarjassa Trident-tallissa.
Louisville Colonels

Louisville Colonels oli Major League Baseball -joukkue, joka pelasi American Associationissa koko liigan kymmenen vuoden olemassaolon ajan vuodesta 1882 vuoteen 1891, aluksi nimellä Louisville Eclipse (1882-1884) ja myöhemmin Louisville Colonels (1885-1891). 1900 -luvulla nimi oli käytössä useilla Minor League -joukkueilla Louisvillessa.
Toimittuaan useita vuosia puoliammattilaisjoukkueena, Eclipse liittyi liittyi uuteen American Association -liigaan kaudeksi 1882. Joukkueen alku oli mainio, heti ensimmäisellä kaudellaan se sijoittui liigassa toiselle sijalle. Vuonna 1884 se oli kolmantena, mutta pikkuhiljaa menestys hiipui ja kaudella 1889 se jäi viimeiseksi saldolla 27–111 ja tuli ensimmäiseksi MLB -joukkueeksi, joka hävisi 100 ottelua kauden aikana.
Seuraavalla kaudella Barney Dreyfussin ostama joukkue voitti liigan tullen ainoaksi joukkueeksi, joka on noussut viimeiseltä sijalta liigamestaruuteen yhden kauden aikana. Liigavoitonsa ansiosta Colonels pelasi World Seriesin 1800 -luvun versiossa National Leaguen voittajaa, Brooklyn Bridegroomsia vastaan. "Maailmanmestaruus" jäi ratkaisematta, kun kumpikin joukkue voitti kolmesti ja yksi ottelu pelattiin tasan.
Vuonna 1892 joukkue AA:n lakkauttamisen seurauksena liittyi National Leagueen, jossa se pelasi vuoteen 1899 saakka. Vuonna 1900 Dreyfuss osti osuuden Pittsburgh Piratesista ja vei mukanaan 14 Colonelsin pelaajaa, mukaan lukien tulevat Hall of Fame -pelaajat Honus Wagner ja Fred Clarke. Tämä merkitsi alkuperäisen Colonels -organisaation loppua ja päätti Louisvillen ajan MLB -kaupunkina.
Géza Lakatos

Géza Lakatos (30. huhtikuuta 1890 Budapest, Unkari – 21. toukokuuta 1967 Adelaide, Australia) oli unkarilainen kenraali, joka toimi Unkarin pääministerinä toisen maailmansodan aikana elokuusta lokakuuhun 1944.
Lakatos oli Unkarin sotilasattašeana Prahassa 1928–1934. Toisessa maailmansodassa hän toimi elokuusta 1943 alkaen Unkarin toisen armeijan sekä huhti–toukokuussa 1944 lyhyesti ensimmäisen armeijan komentajana. Hänen sotilasarvonsa oli kenraalieversti.
Lakatosista tuli pääministeri, kun saksalaismielinen Döme Sztójay syrjäytettiin valtionhoitaja Miklós Horthyn tuella 29. elokuuta 1944. Lakatos perusti sotilashallituksen, joka muun muassa määräsi pysäyttämään Sztójayn käynnistämät Unkarin juutalaisten kuljetukset Saksaan. Lakatos aloitti rauhantunnustelut länsiliittoutuneiden ja lopulta myös Neuvostoliiton kanssa. Horthy julisti 15. lokakuuta Unkarin tehneen aselevon liittoutuneiden kanssa. Saksalaiset kuitenkin vastasivat kiristämällä Horthyn antautumaan heille. Tämän seurauksena äärioikeistolainen Nuoliristi-puolue suoritti 16. lokakuuta saksalaisten tukeman vallankaappauksen, ja perusti Unkariin nukkehallituksen, joka jatkoi sotaa. Lakatos jäi saksalaisten vangiksi.
Sodan jälkeen Lakatos asui Unkarissa, kunnes vuoden 1956 kansannousun aikana hän pääsi lähtemään maasta. Hän asettui Australiaan ja asui siellä loppuikänsä.
Naltšikin lentoasema

Naltšikin lentoasema (, ) on kansainväliseen käyttöön hyväksytty lentoasema Kabardi-Balkarian tasavallan pääkaupunki Naltšikissa Venäjän Pohjois-Kaukasiassa. Lentokenttä sijaitsee aivan kaupunkiasutuksen tuntumassa kaupungin pohjoislaidalla; asuintaloja ja muita rakennuksia on heti lentokenttäalueen vieressä. Kaupungin ydinkeskusta on noin kolmen kilometrin päässä lounaassa.
Esimerkiksi lentoyhtiö UTair operoi säännöllisesti Naltsikiin Moskovan Vnukovon lentoasemalta.
Mineralnyje Vodyn lentoasema

Mineralnyje Vodyn lentoasema (, ) on kansainvälinen lentoasema Venäjän eteläosissa sijaitsevan Stavropolin aluepiirin kylpylöistään tunnetussa Mineralnyje Vodyn kaupungissa. Se on myös monien Pohjois-Kaukasukselle matkustavan kauttakulkupaikka.
Vuonna 2013 lentoaseman kautta kulki 1,47 miljoonaa matkustajaa. Matkustajamääränsä puolesta Mineralnyi Vody kuului vuonna 2013 Venäjän 20 vilkkaimman lentoaseman joukkoon.
Lentoasema sijaitsee noin 5 kilometriä Mineralnyi Vodyn keskustasta länteen. Kaupunkiasutus alkaa heti lentokenttäalueen itäpuolelta.
Béla Imrédy

Béla Imrédy (29. joulukuuta 1891 Budapest – 28. helmikuuta 1946 Budapest) oli unkarilainen poliitikko, joka toimi Unkarin pääministerinä 1938–1939.
Imrédy oli koulutukseltaan lakimies ja aloitti uransa virkamiehenä Unkarin valtiovarainministeriössä. Vuodesta 1928 hän oli johtajana Unkarin kansallispankissa. Vuosina 1932–1935 hän oli valtiovarainministerinä Gyula Gömbösin äärioikeistolaisessa hallituksessa, ja palasi sen jälkeen kansallispankkiin pääjohtajaksi. Valtionhoitaja Miklós Horthy nimitti Imrédyn Unkarin pääministeriksi 14. toukokuuta 1938, kaksi kuukautta sen jälkeen, kun Saksa oli liittänyt Itävallan itseensä. Kehityksestä huolestunut Imrédyn hallitus pyrki rajoittamaan äärioikeiston toimintaa Unkarissa ja voittamaan länsivaltojen luottamuksen, mutta samanaikaisesti se myös sääti monia taantumuksellisia lakeja. Hallitus muun muassa rajoitti juutalaisten mahdollisuuksia toimia liike-elämässä ja eri ammateissa sekä sääti uusia rajoituksia kokoontumis- ja lehdistönvapauteen. Lopulta Imrédy omaksui myös Saksaan nojanneen ulkopolitiikan. Imrédy joutui eroamaan pääministerin paikalta 16. helmikuuta 1939, kun oppositio onnistui paljastamaan hänen salatut juutalaiset sukujuurensa.
Imrédy jatkoi toisen maailmansodan aikana monien oikeistolaisten järjestöjen johdossa. Saksan miehitettyä Unkarin vuonna 1944 hän toimi Unkarin talousministerinä ja valjasti maan kansantalouden Saksan sotapolitiikan tueksi. Läheinen yhteistyö saksalaismiehittäjien kanssa johti siihen, että sodan jälkeen kansantuomioistuin tuomitsi hänet kuolemaan sotarikoksista.