Venäläinen formalismi

Venäjän formalismi oli vuosina 1910–1930 vaikuttanut kulttuurintutkijoiden koulukunta Venäjällä ja Neuvostoliitossa. Suuntauksen lähtökohtana oli tieteellisyys, ja se pyrki kielitieteiden pohjalta rakentamaan omaa kirjallisuudentutkimuksen haaraansa. Erityisesti Venäjän formalistit mullistivat tekstintutkimusta dualistisella teoriallaan: kielellä on kaksi merkitystä, sekä kommunikatiivinen että esteettinen. Tällainen käsitys on koko nykystrukturalisminkin pohjana. Formalistit tutkivat silloista runoutta, proosaa ja jonkin verran myös elokuvia teksteinä.
Formalistinen menetelmä.
Venäjän formalistien koulukunta oli epäyhtenäinen, koska se pyrki nimenomaan karttamaan dogmaattisuutta ja sitoutumista tiettyihin tieteellisiin menetelmiin. Kelpo formalisti käytti jokaiselle teokselle ominaisimpia työkaluja ja mukautui tilanteisiin.
Formalistiset kulttuurikriitikot yrittivät etsiä lainalaisuuksia ja yhteyksiä vallitsevasta kulttuurista käyttäen omia tieteellisiä menetelmiään. He kehittivät oman formalistisen metodologiansa, jossa muun muassa runousopin lainalaisuudet määritettiin tarkasti.
Henkilöt ja piirit.
Venäläisen formalismin alkuperäisiä ydinhenkilöitä olivat Viktor Šklovski, Juri Tynjanov ja Boris Eichenbaum. Monet formalismin ydinteesejäkin hyljeksineet kriitikot luettiin formalisteiksi yleisvaikutelman perusteella, ja toisaalta monet valtavirrasta irtautuneet kriitikot kääriytyivät formalismin kaapuun mutta loivat sisällöllisesti varsin heikkoja ja kärjistettyjä kirjoituksia.
Historia.
Nimitys "formalisti" oli alun perin formalistikriitikkojen rienaava nimitys uuden koulukunnan edustajille. Termi kuitenkin vakiintui, ja se kuvaa kohtalaisen näppärästi formalisteja senaikaisen kulttuuriparadigman näkökulmasta.
Formalisteja kritisoitiin usein siitä, että he pitivät muotoa tärkeämpänä kuin sisältöä. Runossa ei ollut tärkeätä se, mitä sanottiin, vaan se, miten sanottiin. Tosiasiassa tämä on kärjistys, koska formalistit yrittivät lähinnä vain nostaa teoksen rakenteelliset seikat yhtä tärkeiksi tutkimuskohteiksi kuin perimmäiset sanojentakaiset ideatkin, ja ensi sijassa he pyrkivät rikkomaan muodon ja sisällön välisen vastakkainasettelun. Tämä se erosi symbolistien näkemyksistä niin suuresti, että formalisteja pidettiin "muotoanalyytikkoina".
Venäjän formalistien kulttuurikäsitys rinnastui useisiin modernisteihin. Runous oli heidän mielestään itsenäinen kieli, jonka perustehtävä oli itsensä toteuttaminen, runollisuus. Luonnontieteisiin tai yhteiskunnallisiin arvoihin sitoutuminen oli heidän mielestään täysin tarkoituksetonta. Teoksia tuli lähinnä tarkastella itsenäisesti, vaikka tietyille piirteille tai tyyleille löytyikin usein sosiaalisia tai historiallisia perusteita. Tällainen kulttuurikäsitys oli vahvasti ristiriidassa senaikaisen nousevan marxilaisen esivallan kanssa. Formalismi oli keskeinen iskusana 1930-luvulla, kun Neuvostoliiton bolševikkijohtajat korvasivat venäläisen avantgarden sosialistisella realismilla.
Formalismi aatteena heikkeni vähitellen neuvostohallinnon painostuksen alla. Suurin osa ydinhenkilöistä sulautui pikkuhiljaa kulttuurin valtavirtaan, kun formalistivainot kiihtyivät. He oppivat lieventämään formalistisia äänenpainojaan ja piilottamaan mielipiteitään verhottujen ilmausten taakse ja muuntautumaan tavallisiksi taiteentutkijoiksi.
Formalisminvastaisuus oli kuitenkin olennainen osa Neuvostoliiton kulttuuriperinnettä sen hajoamiseen asti. Strukturaalinen kielitiede ja eritoten Geneven koulukunta ottivat näkyviä vaikutteita formalistisen metodin tieteellisestä perustasta.