tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Gustavo Adolfo Bécquer

Gustavo Adolfo Bécquer, oikea nimi Gustavo Adolfo Claudio Domínguez Bastida (17. helmikuuta 1836 Sevilla, Espanja – 22. joulukuuta 1870 Madrid, Espanja) oli espanjalainen runoilija ja prosaisti ja myös lahjakas piirtäjä. Häntä pidetään yhtenä 1800-luvun tärkeimmistä espanjalaisista runoilijoista. Hänen melankoliset teemansa olivat samoja kuin romantiikan ajan runoilijoiden, mutta hänen eleetön tyylinsä oli tietoisen epäromanttista. Häntä on kutsuttu Espanjan ensimmäiseksi moderniksi runoilijaksi.
Bécquerin tunnetuimmat teokset ovat runokokoelma "Rimas" (1871) ja novellikokoelma "Leyendas" (1857–1864).
Elämä ja ura.
Bécquer oli taidemaalari Don José Domínguez Bécquerin poika. Hän jäi kymmenvuotiaana orvoksi ja asui eri sukulaisten luona. Vuonna 1854 Becker muutti Madridiin, jossa asui kuolemaansa asti.
Bécquer tuli pian tunnetuksi Madridin taiteilija- ja kirjailijapiireissä. Hän ihastui muusikko ja kirjallisuustoimittaja Joaquin Espin y Guillenin tyttäreen Juliaan mutta ei saanut vastarakkautta. Saatuaan jonkin verran menestystä "Leyendas"-novellikokoelmallaan hän avioitui 1861 tuberkuloosia hoitaneen lääkärinsä tyttären Casta Esteban y Navarron kanssa. He saivat kolme lasta ennen kuin erosivat.
Bécquer sai toimeentulonsa lehtiartikkeleista, käännöstöistä ja virkamiestehtävistä – hän toimi muun muassa virallisena romaanien sensorina 1864–1868. Hänen runojensa ja novelliensa pääasiallinen julkaisukanava oli sanomalehti "El Contemporáneo".
Bécquer kuoli 34-vuotiaana tuberkuloosiin Madridissa 1870.
Erkki Alhanko

Erkki Alhanko (28. joulukuuta 1917 – 24. marraskuuta 2015) oli suomalainen diplomaatti. Hän toimi konsulina Kolumbiassa Bogotássa. Hän valmistui ekonomiksi 1943, kauppatieteiden kandidaatiksi 1946 ja samana vuonna hänet vihittiin maisteriksi Helsingin Kauppakorkeakoulun ensimmäisessä promootiossa. 
Alhanko kirjoitti Kauppakorkeakoulun oppikirjana käytetyn teoksen "Teollisuuskirjanpidon näyte- ja harjoitusesimerkkisarjoja" ja myös luennoi aiheesta sekä yksityisesti että Helsingin yliopiston Metsätieteen laitoksella. Alhanko laati väitöskirjan "Pulp and Paper Problem in Colombia", joka tarkastettiin lokakuussa 1953 Helsingin Kauppakorkeakoulussa mutta kuitenkin hylättiin yllättäen äänin 5–4 opettajaneuvoston kokouksessa vastoin vastaväittäjien ja kustoksen kantaa vasta vuoden kuluttua lokakuussa 1954. (Nykyisin hylkääminen on esitettävä väitöstilaisuudessa.) Väitöskirjan hyväksymistä puolsi voimakkaimmin rehtori Kaarlo Hildén. Hylkäysprosessi on pyyhitty pois kaikista Kauppakorkeakoulun arkistoista, eikä sitä mainita edes hylättyjen väitöskirjojen luetteloissa. Laura Kolbe luonnehtii tapausta oikeusmurhaksi ja siteeraa myös Hildéniä joka piti sitä "tieteellisenä kuolemantuomiona".
Alhanko julkaisi muistelmansa "Konsulina Kolumbiassa – kauppaa kaukomailla 50 vuotta" (2007).
Alhangon tytär on balettitanssija Anneli Alhanko. Hänen lapsenlapsensa on Miss Ruotsi, näyttelijä Josephine Alhanko.
Raadin kartano

Raadin kartano on Virossa Tarton lähettyvillä sijaitseva vanha sukukartano.
Historia.
Kartanon omisti useiden sukupolvien ajan baltiansaksalainen von Liphartin aatelissuku. Siellä oli mittavat taidekokoelmat ja huomattava kirjasto. Kartano toimi linkkinä Tarton yliopiston, koulutettujen baltiansaksalaisten ja Pietarin aatelisten välillä. 1800-luvun alkupuoli oli kartanon loistoaikaa. Tällöin kartanossa vieraili keisari Paavali I:n vaimo Maria Fjodorovna, joka ihastui kartanon puutarhaan. 1900-luvun alkuun tultaessa kartanon loisto oli mennyttä. Ensimmäisen maailmansodan aikana Liphartit lähtivät Virosta ottaen omaisuutensa mukaansa. Vuosina 1922–1944 kartano oli Viron kansallismuseon hallussa. Syksyllä 1940 neuvostojoukot ottivat haltuunsa yli sata hehtaaria Raadin kartanon maita ja tekivät sinne sotilaslentokentän. Toisen maailmansodan aikana vuonna 1944 kartanon päärakennus paloi pommituksissa.
Viron uusi kansallismuseo.
2000-luvun alkupuolella päätettiin kartanon maille rakentaa uusi rakennus Viron kansallismuseolle. Rakennuksesta tuli 356 metriä pitkä ja se rakennettiin vanhan kiitotien päälle. Uuden museon avajaiset pidettiin lokakuussa vuonna 2016.
Fernando Schmed

Fernando Schmed (s. 23. heinäkuuta 1991) on sveitsiläinen alppihiihtäjä. Hän edustaa Grau Hörner Mels -seuraa. Schmed on erikoistunut vauhtilajeihin.
Schmed debytoi maailmancupissa joulukuussa 2012 Bormiossa keskeyttäen syöksylaskukilpailun ensimmäisellä kierroksella. Avauspisteensä Schmed saavutti helmikuussa 2015 Saalbachin syöksylaskusta ollen 26:s. Hänen paras sijoituksensa maailmancupin osakilpailussa on 23:s sija joulukuulta 2015 Beaver Creekin supersuurpujottelusta.
Irbene

Irbene on Neuvostoliiton hylätty sotilastukikohta nykyisessä Latviassa, Ventspilsin kunnassa. Sotilaallisiin tarkoituksiin vuonna 1971 rakennettu suurikokoinen radioteleskooppi on nykyisin Ventspils International Radio Astronomy Center -niminen tiedekeskus. Irbene sijaitsee tien P124 lähistöllä.
Radioteleskooppi rakennettiin seuraamaan länsivaltojen sotilassignaaleja. Sen lautasantenni on 32-metrinen. Tutka-aseman ympärillä oleva Neuvostoliiton armeijan entinen tutkikohta tyhjeni vuonna 1991. Alue käsittää lähes 20 hylättyä betonielementtirakennusta. Niiden alueella pääsi aikaisemmin kulkemaan vapaasti, mutta nykyisin alue on suljettu ja se aiotaan purkaa.
Macx Davies

Macx Davies (s. 24. joulukuuta 1992 Calgary) on kanadalainen ampumahiihtäjä. 180 senttimetriä pitkä ja 78 kilogrammaa painava Davies edustaa Canmore Nordic Skiing Clubia ja hänen valmentajanaan toimii Roddy Ward.
Davies debytoi maailmancupissa tammikuussa 2014 sijoittuen 40:nneksi Oberhofin pikamatkalla. Näin ollen hän saavutti heti ensimmäisen maailmancupin pisteensä. Daviesin paras sijoitus maailmancupin osakilpailussa on kymmenes tila Östersundin pikamatkalta joulukuulta 2015.
Mongo Beti

Alexandre Biyidi Awala, tunnettu nimillä Mongo Beti ja Eza Boto (30. kesäkuuta 1932 M’balmayo, Kamerun – 8. lokakuuta 2001 Douala, Kamerun), oli kamerunilainen kirjailija. Marxilainen Beti kirjoitti ranskaksi ja asui suuren osan elämästään maanpaossa Ranskassa.
Beti syntyi pienessä kylässä Afrikan länsirannikon Kamerunissa, joka oli silloin Ranskan merentakainen territorio. Hän kävi paikallisia lähetyskouluja ja sitten lukiota Kamerunin pääkaupungissa Yaoundéssa. Vuonna 1951 hän siirtyi Ranskaan ja opiskeli ensin Aix-en-Provencen yliopistossa ja sitten Pariisin Sorbonnessa. Opintojen jälkeen Beti alkoi opettaa kirjallisuutta, kreikkaa ja latinaa ranskalaisissa oppikouluissa, ja jatkoi opetustyötä läpi kirjailijauransa.
Aix-en-Provencen vuosinaan Beti julkaisi ensimmäisen romaaninsa "Ville cruelle" (1954) salanimellä Eza Boto. Hänen maineensa perustuu etenkin 1950-luvun loppupuolella vuoden väliajoin julkaistuihin kolmeen romaaniin "Le Pauvre Christ de Bomba" (1956), "Mission terminée" (1957) ja "Le Roi miraculé : chronique des Essazam" (1958).
Vakaumuksellisena marxilaisena Beti ei palannut Kameruniin maan itsenäistyttyä 1960, koska vastusti presidentti Ahmadou Ahidjon itsevaltaista hallintoa. Vuonna 1972 Beti julkaisi ”Kamerunin itsenäistymisen ruumiinavauksen”, kriittisen esseen nimeltä "Main Basse sur le Cameroun, Autopsie d’une Décolonisation".
Zelena

Zelena on kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa "Olipa kerran", jossa häntä esittää Rebecca Mader. Zelena oli alun perin mukana vain kolmannella kaudella, mutta hahmo palasi neljännen kauden lopussa. 
Zelena kuvaa lännen pahaa noitaa. Hän on Regina Millsin sisko ja Cora Milssin esikoinen, jonka Cora hylkäsi metsään koska halusi tulla kuninkaalliseksi. Zelena syntyi voimakkaana taikavoimilla ja Coran jätettyä hänet metsään, Zelena loi pyörremyrskyn joka vei hänet Ozziin. Siellä hänet löysi pariskunta, jotka ottivat hänet. Myöhemmin Zelenalle paljastui ettei hän ole heidän lapsensa ja hän lähti Ozin velhon luokse joka lähetti hänet Lumottuun metsään. Siellä hän tapasi Tittelintuuren, joka opetti hänen siskopuoltaan Reginaa. Hän oli Reginalle hyvin kateellinen ja muuttui vihreäksi. Tittelintuure ei suostunut opettamaan Zelenaa taiassa ja hän päätti palata Ozziin. Siellä hänestä tuli paha noita joka halusi palata ajassa tappamaan Lumikin äidin Prinsessa Evan. Tämä paljasti Coran petoksen ennen Zelenan syntymää, jonka vuoksi Cora luopui hänestä.
Zelenan isä oli Jonathan niminen puutarhuri, joka työskenteli Kuninkaan puutarhassa. Hän oli huijannut Coraa olevansa prinssi. Myöhemmin Zelena murhasi Tittelintuuren pojan ja yritti viedä Reginan sydämen, Tittelintuuren aivot, Prinssi Uljaan rohkeuden ja vastasyntyneen lapsen, kun yritti toteuttaa aikamatkaloitsunsa mutta epäonnistui. Tittelintuure yritti tappaa Zelenan mutta Regina esti tämän tikarilla. Tittelintuure antoi Bellelle valetikarin ja yritti tappaa Zelenan oikealla tikarilla tämän sellissä mutta Zelenan elämänvoima pakeni hänen ruumiistaan ennen ruumiin tuhoutumista ja aikaportaali aukesi. Zelena palasi menneisyyteen ja tappoi Robin Hoodin vaimon Marianin ja otti hänen kehonsa kostaakseen Reginalle. Storybrookessa Lumikuningatar jäädytti loitsulla Marianin. Kukaan ei silloin tiennyt että tämä oli todellisuudessa Zelena. Myöhemmin asia paljastui ja Zelena odotti Robinin lasta, joka nimettiin Robiniksi Hoodin kuoleman jälkeen. Zelena Rakasti Tuonelan Jumalaa Haadesta mutta joutui tappamaan tämän, koska yritti tappaa Reginan. Ennen tätä Tuonelassa Cora palautti Reginan ja Zelenan muistot heidän lapsuudesta jossa he tapasivat toisensa ensimmäistä kertaa ja olivat siskoksia. Cora oli vienyt tyttöjen muistot ja erottanut heidät. Sen jälkeen Cora pääsi Valoon. Sarjan viimeisellä Kaudella Zelena oli menossa naimisiin miehen kanssa, jonka oli tavannut ollessaan kirottuna ja hänen nimensä oli silloin Kelly.
Pekka Pirilä

Pekka Väinämö Pirilä (3. heinäkuuta 1945 Helsinki – 24. marraskuuta 2015 Espoo) oli suomalainen professori. Hän väitteli tohtoriksi 1973 Teknillisestä korkeakoulusta ja toimi Teknillisen korkeakoulun energiatalouden professorina 1999–2009 ja sen jälkeen itsenäisenä konsulttina. Hänen isänsä oli lääkäri, professori Veikko Pirilä.
Mooliosuus

Mooliosuus kuvaa seoksen komponentin ainemäärän suhdetta koko seoksen ainemäärään. Kaikkien seoksen komponenttien mooliosuuksien summa on 1. IUPAC suosittelee mooliosuuden tunnuksena kaasuseoksille kirjainta y ja muille seoksille kirjainta x. Mooliosuuden tunnuksena käytetään usein myös kreikkalaisten aakkosten kirjainta χ. Komponentille i määritellään mooliosuus seuraavasti:
formula_1
Seoksen komponenttien mooliosuuksilla on merkittävä vaikutus seoksen fysikaalisiin ja kemiallisiin ominaisuuksiin ja se on tärkeä suure erityisesti fysikaalisessa kemiassa. Mooliosuuksista riippuvia ominaisuuksia ovat muun muassa aktiivisuus, höyrynpaine, lämmönjohtavuus, tiheys, pintajännitys sekä partiaaliset moolisuureet.
Aventics

Aventics GmbH (oikeinkirjoitus AVENTICS) on vuonna 2013 perustettu pneumaattisten komponenttien ja -järjestelmien valmistaja. Aventicsin toimipaikkoja ovat Laatzen / Hannover, Gronau (Leine), Bonneville (Ranska), Lexington (USA), Eger (Unkari) ja Changzhou (Kiina). Yhtiö on erikoistunut toimittamaan laivojen ohjaus- ja valvontaratkaisuja sekä hyötyajoneuvojen pneumatiikkaa.
Taustat.
Yritys perustettiin vuonna 2013 Bosch-Rexroth-ryhmän pneumaattisen divisioonan myynnin kautta. Joulukuussa 2013 se myytiin rahoitusyrittäjälle Triton ja se on ollut kaupankäynti Aventicsin palveluksessa helmikuusta 2014 lähtien.
Pneumatiikassa käyttää paineilmaa väliaineena. Yritys valmistaa sylintereitä, venttiilejä, venttiilijärjestelmiä sekä paineilmanhuoltoyksiköitä. 
Historia.
Nykyinen yritys voidaan jäljittää takaisin vuonna 1869 perustettuun Westinghouse Air Brake Company -yhtiöön (Wabco). Vuonna 1949 Wabcon pneumatiikkaliiketoiminta siirtyi Rexroth:lle, joka oli tuolloin Mannesmann-konsernin tytäryhtiö. Lopputuloksena syntyi Mannesmann Rexroth Pneumatik GmbH päätoimipaikkanaan Hannover Saksassa. Vuonna 1991 Mannesmann Rexroth hankki AB Mecman:n (perustettu 1945) ja se liitettiin osaksi pneumatiikkayksikköä ja nimettiin Rexroth Mecman GmbH :ksi. Kun Bosch osti Rexrothin vuonna 2001, Bosch Automation ja Mannesmann Rexroth (Rexroth Mecmanin emoyhtiö) yhdistettiin nykyiseksi Bosch Rexroth:ksi. Pneumatiikkadivisioona eriytettiin syyskuussa 2013 itsenäiseksi yhtiöksi ja nimettiin Rexroth Pneumatics:ksi. Sen jälkeen se myytiin sijoitusyhtiö Triton:lle. Sittemmin yhtiö on toiminut nimellä Aventics. Vuoden 2016 alussa hammasketjuyksikkö myytiin brittiläiselle Renoldille, Maaliskuussa 2017 julkistettiin yrityskauppa, jossa Aventics osti Vector Horizon Technology LLC:n (VHtek) Bowling Green:sta Kentuckysta (USA). VHtek kehittää energiajärjestelmiä, joissa keskitytään päästöjenhallintaan ja kehittyneisiin mekatroniikkalaitteisiin.
Heinäkuussa 2018 julkistettiin yritysosto. Emerson on pneumatiikkatekniikoiden yritys, joka toimittaa kone- ja tehdas automaatiosovelluksia.
Tavajärven luostari

Tavajärven luostari oli Kuusamon Itäosassa Tavajärvellä sijainnut ortodoksinen vanhauskoisten luostari. Luostarin perustivat 1800-luvun puolivälissä Venäjän puolelta tulleet vanhauskoiset munkit jotka siirtyivät Suomeen sen jälkeen kun Vienan Karjalassa sijainnut vanhauskoisten Tuoppajärven luostari oli tuhottu vuonna 1852 Venäjän hallituksen toimesta. Munkit ostivat Tavajärvellä sijainneen rappiolla olleen Hautaniemen kruununtilan, rakensivat tilalle kolme rakennusta luostarin käyttöön sekä pystyttivät ortodoksisen ristin lähellä sijainneen Nuorusen tunturin huipulle. Luostarin johtajana toimi munkki Ilja Otso. Luostarin läheisyyteen perustettiin myös munkkikunnan kasvaessa erakkokeljoja muun muassa Kiviniemeen ja Hänniseen erakkoina eläville munkeille joista tunnetuimpia olivat Kiviniemessä elänyt Vasseli eli Vasili Lebedev ja Hännisessä asunut Ivan eli Jaakko Parassejev. Luostarin munkkien kerrotaan tuoneen myös sipulinviljelyn Suomeen. 
Luostarin munkeilla oli tiiviit yhteydet Venäjälle aina vuoteen 1918 saakka jolloin raja sulkeutui eikä luostariin enää tullut uusia asukkaita. Luostarin toiminta alkoi hiipua jo 1800-luvun lopulta alkaen ja viimeiset munkit kuolivat 1920-luvun lopulla. Tavajärven alue luovutettiin talvisodan jälkeen Moskovan rauhansopimuksessa Neuvostoliitolle.
Borsa Matekovits

Borsa György Matekovits (21. huhtikuuta 1944 Esztergom, Unkari – 18. lokakuuta 2015 Helsinki) oli unkarilaissyntyinen Suomessa elänyt voimisteluvalmentaja ja liikunnanopettaja. 
Hän toimi Suomen Taitovoimisteluklubin päävalmentajana vuosina 1978–1985 ja jatkoi valmentajana vuoteen 1991 saakka. Lisäksi Matekovits toimi Suomen Voimisteluliiton ja maajoukkueen miesvoimistelijoiden valmentajana muun muassa Münchenin olympialaisissa vuonna 1972 .
Julkaisut.
"Poikien telinevoimistelu". Raittiuskasvatusliitto 1979.
Mežotnen kartano

Mežotnen kartano (, ) on uusklassista tyyliä edustava kartano Länsi-Latviassa Bauskan kaupungin lähellä.
Kartanon synty ja von Lievenin suku.
Venäjän keisarinna Katariina Suuri lahjoitti Mežotnen alueen vuonna 1795 Charlotte von Lievenille. Tämän jälkeenkin kartanoa hallitsi von Lievenin suku, viimeisenä 1900-luvulla Anatoli Lieven, jonka jälkeen Latvian maatalousreformi vei kartanon maat. Kartanorakennus on valmistunut 1802.
Rakennuksen suunnittelu alkoi vuonna 1797 arkkitehti Johann Georg Adam Berlitzin johtamana. Hän käytti italialaisen arrkkitehdin Giacomo Quarenghin laatimaa kartanopiirustusta ja lisäsi tarvittavan lisäsiiven. Lisäksi alueelle nousi runsaasti lisärakennuksia, joiden avulla pyrittiin kartanon omavaraisuuteen.
Nykytila.
Rakennus vaurioitui toisessa maailmansodassa, ja sen kunnostaminen saatiin valmiiksi vuonna 2001. Samalla kunnostettiin myös kartanon puisto. Nykyisin talo tarjoaa mahdollisuuden yöpymiselle (kartanohotelli Mežotne Palace) ja ruokailuun.
Barokkilinna Rundāles pils sijaitsee kahden kilometrin päässä Mežotnen kartanosta.
María Luisa Bombal

María Luisa Bombal (8. kesäkuuta 1910 Viña del Mar, Chile – 6. toukokuuta 1980 Santiago de Chile) oli chileläinen kirjailija, jota pidetään yhtenä kansainvälisesti merkittävimmistä eteläamerikkalaisista naiskirjailijoista. Hänen niukka tuotantonsa irtautui realismin perinteestä ja yhdistää surrealismia ja alitajuisia aineksia feministisiin ja eroottisiin teemoihin.
Bombal syntyi yläluokkaiseen perheeseen, jonka isä oli argentiinalainen mutta ranskalaista sukua, äiti saksalaista. Isä kuoli 1919 kun Bombal oli 8-vuotias, ja muutaman vuoden kuluttua äiti muutti kolmen tyttärensä kanssa Pariisiin. Bombal opiskeli Sorbonnessa ja kiinnostui teatterista paikallisten harrastajaryhmien jäsenenä. Hän pääsi opiskelijaksi Antonin Artaud’n ja Jean-Louis Barrault’n L’Atelier -teatterikouluun, mutta konservatiiviset sukulaiset nostivat asiasta äläkän kun tuttavat kertoivat nähneensä tytön avantgarde-teatterin lavalla. Bombal lähetettiin takaisin Chileen, jonne hänen äitinsä oli palannut jo 1928. Bombal lähti parin vuoden päästä Buenos Airesiin yhdessä ystävänsä Pablo Nerudan ja tämän vaimon kanssa. Neruda oli saanut sieltä paikan Chilen konsulina, ja Bombal asui heidän luonaan ja kirjoitti tekstejään heidän keittiön pöytänsä ääressä. Hän tutustui myös "Sur"-kirjallisuuslehden julkaisijaan Victoria Ocampoon ja sai tekstejään julkaistuksi hänen lehdessään. Buenos Airesin vuosina syntyivät Bombalin merkittävimmät teokset, "La última niebla" (1935) ja "La amortajada" (1938).
Bombal teki lyhyen matkan Yhdysvaltoihin, jossa hän tapasi muun muassa William Faulknerin ja Sherwood Andersonin. Hän palasi Buenos Airesiin, jossa julkaisi kertomuksensa "El árbol" ja "Islas nuevas". Hän palasi seuraavaksi kotimaahansa Chileen, jossa hän ampui rakastajaansa ja joutui karkotetuksi maasta. Bombal asui sen jälkeen kolmisenkymmentä vuotta New Yorkissa, muttei sinä aikana julkaissut muuta kuin itse tekemänsä englanninnokset kahdesta ensimmäisestä teoksestaan nimillä "The House of Mist" ja "The Shrouded Woman".
Bombal palasi 1970-luvun alussa yli 60 vuoden iässä Etelä-Amerikkaan, ensin Argentiinaan ja sitten synnyinkaupunkiinsa, Chilen Viña del Mariin. Hän kuoli Santiagossa 1980.
Tulevaisuus (lehti)

Tulevaisuus (vuoteen 1943 saakka Toveritar) oli Helsingissä vuosina 1922–1973 ilmestynyt Suomen sosialidemokraattisen työläisnaisliiton aikakauslehti.
Suomen sosialidemokraattisen naisliiton ja sen lehden "Työläisnaisen" jouduttua kommunistien käsiin vuonna 1920 SDP:n naiset perustivat seuraavana vuonna Suomen sosialidemokraattisen työläisnaisliiton. Vuonna 1922 sen äänenkannattajana alkoi ilmestyä aikakauslehti "Toveritar" aluksi kerran ja vuoden 1927 alusta lähtien kahdesti kuukaudessa. Edeltäjäänsä verrattuna "Toveritar" korosti alaotsikkonsa "työläiskotien perhelehti" mukaisesti perhettä ja äitiyttä. Lehdessä käsiteltiin ajankohtaisia kysymyksiä kuten perhesuunnitelua, lasten päivähoitoa, miesten ja naisten palkkaeroja sekä naimattoman naisen asemaa. Lisäksi julkaistiin kevyempää aineistoa kuten kaunokirjallisuutta ja käsityöohjeita.
Vuonna 1944 lehti sai poliittisesti neutraalimmalta kuulostavan nimen "Tulevaisuus". Entiseen tapaan se korosti perinteistä koti-perhe-avioliitto -ajattelua. Vuoden 1957 puoluehajaannuksessa naisliitto siirtyi skogilaisten kannalle ja myöhemmin Työväen ja pienviljelijäin sosialidemokraattisen liiton jäseneksi. SDP:n naiset perustivat vuonna 1959 Sosialidemokraattisten naisten keskusliiton, jonka lehti "Aikamme Kuvastin" alkoi ilmestyä syksyllä 1962. TPSL:n "Tulevaisuuden" julkaiseminen jatkui vuoteen 1973 saakka.
Marga Kiseleff

Marga Lucie Wilhelmina Rosa Kiseleff, vuodesta 1888 Toppelius (26. kesäkuuta 1862 Helsinki – 15. elokuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, joka tuli tunnetuksi kukka-akvarelleistaan.
Kiseleffin vanhemmat olivat yliarkkitehti Konstantin Kiseleff ja Sofia Julia Rosa Rüdinger ja puoliso vuodesta 1888 taidemaalari, majuri Woldemar Toppelius. Kiseleff kävi saksalaisen tyttökoulun Helsingissä. Taideopinnot hän aloitti Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuonna 1880 ja jatkoi niitä Sveitsissä kukkien maalaukseen erikoistuneen Rosalie Gayn oppilaana. Hän oli Sveitsissä ainakin vuosina 1881–1883 ja 1886 sekä Pariisissa vuonna 1887 opiskelemassa Émile Rousseaun johdolla. 
Lähes yksinomaan kukka-aiheita vesiväritekniikalla maalannut Marga Kiseleff työskenteli enimmäkseen ateljeessa eikä luonnossa, mutta maalasi silti koriste- ja huonekasvien ohella luonnonkukkia ja hedelmäpuun kukkivia oksia sekä jonkin verran hedelmäasetelmia. Taideyhdistyksen vuosinäyttelyssä hän oli esillä ensimmäisen kerran vuonna 1882 akvarelli- ja guassitöillä. Kun Kiseleff oli avioitunut upseeri ja merimaalari Woldemar Toppeliuksen kanssa, pariskunta teki yhteisen opintomatkan ensin Kööpenhaminaan vuosina 1892–1895 ja sitten Pariisiin, Lontooseen, Cornwalliin ja Italiaan vuosina 1897–1898, samoin kuin vietti kesät 1899 ja 1900 Ruotsin länsirannikolla. He asuivat Berliinissä ja Weimarissa vuosina 1900–1914 ja Ruotsissa vuosina 1914–1918. Tästä syystä Marga Kiseleffin yhteydet Suomen taide-elämään jäivät melko vähäisiksi, vaikka pariskunta palasikin takaisin Suomeen vuonna 1918.
Koiramme Firenzessä

Koiramme Firenzessä () on Felix Saltenin kirjoittama romaani vuodelta 1923. Romaani on innoittanut The Walt Disney Companyn elokuvia "Koiruutta kerrakseen" (1959) ja "Takkuturkki" (1976) ynnä jatko-osia.
"Koiramme Firenzessä" on seikkailutarina, johon sisältyy taianomaisia aineksia. Tapahtumat sijoittuvat 1700-luvun alun Itävaltaan ja Italiaan. Nuori Lucas Grassi on jäänyt orvoksi ja elää köyhänä Wienissä. Hän haluaisi matkustaa isänsä kotimaahan opiskelemaan taiteita ja hankkimaan ammatin. Hänen toiveensa toteutuu taianomaisesti ja hän saa matkustaa arkkiherttua Ludwigin seurueessa Firenzeen, mutta joka toinen päivä hänen on elettävä arkkiherttuan koiran Kambyseen hahmossa. "Koiramme Firenzessä" on ainut Saltenin tarina, jossa esiintyy yliluonnollisia aineksia, ja niissä näkynee E. T. A. Hoffmannin vaikutus.
Romaanin taustalla on ”avoimia” omaelämäkerrallisia aineksia. Työskennellessään Wienissä hovitoimittajana Salten oli tutustunut arkkiherttua Leopold Ferdinandiin, ja romaanissa Salten kuvaa arkkiherttuaa ja tämän veljiä. Hän hautoi tarinaa 25 vuotta, ennen kuin uskalsi julkaista romaanin. Vuonna 1907 hän oli maininnut Arthur Schnitzlerille, että käsikirjoitus oli valmistumassa, mutta se valmistui vasta vuonna 1921. "Koiramme Firenzessä" julkaistiin vuonna 1923, samana vuonna kuin Saltenin tunnetuin teos "".
Tietyt Saltenin tuotannon perusaiheet toistuvat myös romaanissa "Koiramme Firenzessä": köyhien ja rikkaiden välinen juopa sekä aatelin arvostelu.
Elämäkerturi Beverley Driver Eddyn mukaan romaanin vahvuus piilee koira Kambyseen kuvauksessa, jota Eddy pitää ”loistavana”. Hänen mukaansa "Koiramme Firenzessä" on Saltenin kiinnostavimpia teoksia. Salten itse oli koiraihmisiä, ja hän piti koiria enimmän osan elämäänsä.
Romaanista julkaistiin vuonna 1930 Yhdysvalloissa englanninkielinen käännös "The Hound of Florence", jonka loppu eroaa olennaisesti saksankielisestä alkuteoksesta. "Der Hund von Florenz" on tragedia, ja se päättyy Lucaksen kuolemaan, mutta amerikkalaisessa julkaisussa on onnellinen loppu. Ei tiedetä, onko vaihtoehtoinen loppu Saltenin kirjoittama tai hyväksymä. — Suomenkielinen käännös sisältää molemmat loppuratkaisut.
Vilnan vanhakaupunki

Vilnan vanhakaupunki (, ) on liettualaisen Vilnan kaupungin historiallinen osa. Se on noin 360 hehtaarin laajuinen ja käsittää kolmen linnan ja keskiaikaisen muurin ympäröivän muurin alueen. Sitä halkovat kapeat kadut, ja sen rakennukset edustavat useaa eri arkkitehtonista tyylisuuntaa.
Kaupunkikuva.
Vilnan vanhakaupunki on keskisen ja itäisen Euroopan suurin barokkia edustava vanhakaupunki. Sen pinta-ala on 360 hehtaaria. Vanhakaupunki käsittää kolmen linnan alueen sekä keskiaikaisen muurin ympäröivän alueen. Kaava on säilynyt keskiaikaisena, ja vanhaakaupunkia halkovat kapeat kadut, jotka jakavat sen epäsäännöllisen muotoisiin kortteleihin. Myöhemmin alueelle on lisätty suuria aukioita.
Vanhankaupungin rakennukset edustavat gotiikkaa, renessanssia, barokkia ja uusklassista arkkitehtuuria. Arkkitehtonisesti ja historiallisesti vanhakaupunki on merkittävä, sillä lähes 40 prosenttia rakennuksista on määritelty erittäin merkittäviksi.
Historia.
Vilnan vanhakaupunki perustettiin paikalle, joka on ollut asuttu jo neoliittisella kaudella. Puinen linna rakennettiin Gediminon kukkulalle noin vuonna 1000. Asutus kehittyi kaupungiksi vasta 1200-luvulla, ja vuoteen 1323 mennessä Vilnasta oli tullut Liettuan suuriruhtinaskunnan pääkaupunki.
Nopeasti kasvava kaupunki tuhoutui pahoin vuoden 1471 tulipalossa. Ainoat todisteet tulipaloa edeltävästä ajasta ovat osat muurista, jotka ovat jääneet jäljelle vuosina 1503–1522 tataareita vastaan tehtyjen puolustusrakennelmien alta.
Vuoden 1610 tulipalon jälkeen vanhaankaupunkiin rakennettiin monia uusia kirkkoja, ja Vilnassa oli Puolan–Venäjän sodan alkaessa 1654 peräti 41 uskonnollista rakennusta. Monet niistä tuhoutuivat sodan aikana, ja monet vanhat rakennukset paloivat 1700-luvun tulipalojen aikana. Vanhaakaupunkia on kuitenkin sen jälkeen jälleenrakennettu, mikä antaa sille sen nykyisen ulkoasun.
Toisessa maailmansodassa tuhoutui yli 80 vanhaa rakennusta, mutta monia niistä rakennettiin uudelleen sodan jälkeen. Vanhassakaupungissa toteuttiin 1956–1958 ja 1970–1974 laajoja kunnostuksia. Se valittiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994.
Väestö.
Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan Vilnan vanhassakaupungissa asui 20 400 asukasta. Vuonna 1996 asukkaita oli vielä 30 000. Vaikka rikkaimmat liettulaiset suosivat esikaupunkialueita, Vilnan vanhakaupunki on Liettuan kallein asuinalue. Se on suosittu rikkaiden ulkomaalaisten keskuudessa.
Michal Krčmář (ampumahiihtäjä)

Michal Krčmář (s. 23. tammikuuta 1991 Vrchlabí) on tšekkiläinen ampumahiihtäjä. Hän edustaa SKP Kornspitz Jablonec -seuraa.
Arvokilpailut.
Krčmář osallistui nuorten MM-kisoihin vuosina 2009–2012 parhaana sijoituksenaan viestihopea Kontiolahdella 2012. Ridnaun-Val Ridannan nuorten EM-kisoista 2011 hän saavutti pronssia pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Nové Měston MM-kisoissa 2013 Krčmář hiihti Tšekin miesten kuudenneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli normaalimatkan 60:s ja viestin 11:s. Kontiolahden MM-kisoissa 2015 Krčmářin paras sijoitus oli takaa-ajon 57:s. Oslon MM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui normaalimatkalla viidenneksi. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän oli samalla matkalla kuudes.
Krčmář saavutti Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hopeaa pikakilpailussa. Normaalimatkalla hän sijoittui seitsemänneksi. Anterselvan MM-kilpailuissa 2020 hän sai sekaviestissä pronssia. Duszniki-Zdrój'n EM-kilpailuissa 2021 hän saavutti hopeaa takaa-ajokilpailussa. Pokljukan MM-kilpailuissa 2021 hän oli pikakilpailussa yhdestoista. Pekingin olympialaisissa 2022 hän oli pikakilpailussa kuudestoista. Oberhofin MM-kilpailuissa 2023 hän sijoittui normaalimatkalla kahdeksanneksi ja pikakilpailussa 14:nneksi. Hän hiihti ankkuriosuuden Tšekin saadessa sekaviestissä hopeaa Lenzerheiden MM-kilpailuissa 2025. Normaalimatkalla hän oli kahdeksas.
Maailmancup.
Maailmancupissa Krčmář debytoi henkilökohtaisella matkalla kaudella 2011–2012 ollen Kontiolahden pikakilpailussa 73:s. Ensimmäiset maailmancupin pisteet hän saavutti kaudella 2013–2014 ollen Annecyn pikakilpailussa 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran kaudella 2015–2016 oltuaan kymmenes Ruhpoldingin normaalimatkalla. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Ruhpoldingin takaa-ajokilpailussa tammikuussa 2017.
Muut kilpailut.
Rulla-ampumahiihdon MM-kilpailujen nuorten sarjassa Krčmář saavutti hopeaa takaa-ajossa ja pronssia pikakilpailussa 2012. Aikuisten sarjassa hän saavutti kultaa pikakilpailussa sekä hopeaa takaa-ajossa ja sekaviestissä 2018.
Cēsisin linna

Cēsisin linna (, , , ) on keskiaikainen raunioitunut ritarilinna Cēsisin kaupungissa Latviassa.
Linnan rakentamisen aloittivat Kalparitarikunnan soturit vuonna 1209. Linna toimi ritarikunnan suurmestarin linnana. Siihen lisättiin myöhemmin torneja ja muita rakenteita. Linna vaurioitui suuressa Pohjan sodassa ja autioitui. Nykyisin linna kuuluu tärkeänä osana vanhankaupungin rakenteeseen. Linnaan voi tutustua oppaan johdolla tai omin päin. Linnan pihamaalla voi myös tutustua keskiaikaisiin huvituksiin ja peleihin, sekä kasvimaahan.
Tomi Astikainen

Tomi-Pekka Astikainen (s. 11. marraskuuta 1981 Lappeenranta) on suomalainen kirjailija. Hänet tunnetaan Suomessa parhaiten kirjastaan "Miten elää ilman rahaa" (Into Kustannus, 2015). Se perustuu Astikaisen 2010–2014 harjoittamaan rahattomaan elämäntapaan. Kirjassa annetaan monentasoisia vinkkejä eri elämäntilanteissa oleville lukijoille.
Astikainen on julkaissut koko aikaisemman tuotantonsa ilmaiseksi internetissä Creative Commons Zero -lisenssillä.
Elämä ja ura.
Tomi Astikainen valmistui kauppatieteiden maisteriksi Lappeenrannan teknillisestä yliopistosta vuonna 2006. Opiskeluaikoinaan hän toimi "Teekkarilehti Aalefin" päätoimittajana ja maailmanlaajuisessa, nuorten johtajuuskehitysorganisaatiossa AIESEC:ssä. Sen jälkeen hän on ollut muun muassa johtajuuskouluttaja, konsultti, yrittäjä, liftari ja toimitusjohtaja. Hänen rahattomasta elämästään tehtiin lyhyt dokumenttielokuva "Auki elämälle".
Marmoripeukaloinen

Marmoripeukaloinen ("Microcerculus bambla") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Marmoripeukaloista tavataan Etelä-Amerikan pohjoisosissa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 1 640 000 km2. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Leander Rauma

Matti Leander "Lekko" Rauma (19. kesäkuuta 1869 Kaustinen – 4. tammikuuta 1969 Haapavesi) oli suomalainen maanviljelijä ja kansanrunoilija.
Rauma muutti 1876 Kaustiselta Haapavedelle ja sitten vuonna 1915 Kärsämäen Rannankylään. Viimeiset vuotensa hän vietti 1960-luvulla Haapaveden vanhainkodissa. Rauma kirjoitti sanat Kärsämäen kunnan kotiseutulauluun vuonna 1948. Laulun sävelsi 1970-luvulla Anna Pulkkinen ja se esitettiin ensimmäisen kerran valtakunnallisilla kotiseutupäivillä Kärsämäellä vuonna 1977. Raumalle pystytettiin muistomerkki Kärsämäen hautausmaalle 1979.
Huilupeukaloinen

Huilupeukaloinen ("Microcerculus ustulatus") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Huilupeukaloista tavataan Brasiliassa, Guyanassa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 266 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Matilda Kaihosalo

Matilda Kustaava ”Tintti” Kaihosalo (alkuperäinen sukunimi "Ylen", 29. helmikuuta 1885 Tampere – huhtikuu 1942 Leningrad) oli suomalainen toimittaja ja työväenliikkeen aktivisti.
Frenckellin paperitehtaan työmiehen perheeseen syntynyt Matilda Kaihosalo liittyi työväenliikkeeseen vuonna 1905. Hän osallistui Paperiteollisuustyöväen liiton perustamiskokoukseen huhtikuussa 1906 ja tuli valituksi sen liittotoimikuntaan. Tamperelainen Kaihosalo oli mukana työväenliikkeen nais- ja nuorisotoiminnassa ja tuli tunnetuksi aktiivisena työväenasian puolestapuhujana. Vuosina 1915–1916 hän oli palvelijattarien ammattiosaston johtokunnan jäsen. Kaihosalo toimi Tampereen vallankumouksellisen keskusneuvoston jäsenenä talvella 1917–1918 ja keväällä 1918 hän työskenteli "Kansan Lehden" toimituksessa. Sisällissodan jälkeen hän sai kahden vuoden vankilatuomion.
Vapauduttuaan vankilasta syksyllä 1918 Kaihosalo toimi SKP:n äänitorvena Tampereella. 1920-luvulla hän työskenteli ensin Suomen Ammattijärjestön toimitsijana ja sitten "Työläisnaisen" ja pilalehti "Paukun" toimittajana. Kaihosalo siirtyi 1930-luvulla Neuvostoliittoon, jossa hän työskenteli Kustannusliike Kirjan Leningradin osastossa. Hän kuoli Leningradin piirityksen aikana.
Kastanjapeukaloinen

Kastanjapeukaloinen ("Cyphorhinus thoracicus") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Kastanjapeukaloista tavataan Boliviassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 141 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, mutta laikuttaisesti esiintyväksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Laulupeukaloinen

Laulupeukaloinen ("Cyphorhinus arada") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Laulupeukaloista tavataan laajalla alueella Etelä-Amerikan pohjoisosissa; sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 4 460 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kolumbianlaulupeukaloinen

Kolumbianlaulupeukaloinen ("Cyphorhinus phaeocephalus") on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Kolumbianlaulupeukaloista tavataan Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan luoteisosissa. ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 293 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Rupert Brooke

Rupert Brooke (3. elokuuta 1887 Rugby, Englanti – 23. huhtikuuta 1915 Skyros, Kreikka) oli englantilainen runoilija, jota pidettiin kuolemansa aikaan Britannian parhaimpiin kuuluvana nuorena lyyrikkona. Hän kuoli 27-vuotiaana Turkin Gallipolissa ensimmäisessä maailmansodassa saamaansa verenmyrkytykseen. Monet hänen parhaina pidetyt runonsa julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen.
Rupert Brookella oli kaksi veljeä, ja kaikki kuolivat nuorena. Komea nuori mies harrasti jalkapalloa, krikettiä, tennistä ja uintia ja alkoi jo yhdeksänvuotiaana kirjoittaa runoja. Jo teini-ikäisenä hän harrasti kirjoittamista vakavissaan. Hän opiskeli Cambridgen yliopiston King’s Collegessa ja tuli tunnetuksi biseksuaalisista suhteistaan niin mies- kuin naisopiskelijoihin. Yksi heistä oli Lytton Stracheyn pikkuveli James, joka tunsi Virginia Woolfin ja muita Bloomsburyn ryhmän jäseniä.
Brooke matkusteli laajasti. Jo teinivuosinaan hän kävi kaksi kertaa Italiassa, sitten Saksassa, ja vuonna 1912 hän matkusti ensin maitse halkih Yhdysvaltojen ja Kanadan ja lähti sitten San Franciscosta laivalla Havaijille, Samoalle, Fidžille ja Tahitille.
Brooke liittyi ensimmäisen maailmansodan alussa vuonna 1914 vapaaehtoisena Britannian kuninkaalliseen laivastoon. Hänen palveltuaan ensin Belgiassa hänet lähetettiin Gallipoliin, jossa hän ei ehtinyt mukaan taisteluihin ennen kuin sai hyttysenpuremasta kuolettavan verenmyrkytyksen. Sotilaat hautasivat 27-vuotiaan runoilijan Kreikkaan Skýroksen saarelle.
Runoilijauransa alussa Brooke ihaili niin sanottuja ”dekadentteja” kirjailijoita, kuten Charles Baudelairea, Algernon Swinburnea, Oscar Wildea ja Walter Pateria. Hänen opiskeluaikaiset rakkausrunonsa ilmentävät vaikutteita romanttisilta runoilijoilta John Keatsiltä ja Percy Shelleyltä. Brooke tapasi sitten William Butler Yeatsin, joka neuvoi häntä siirtymään tyhjistä abstraktioista kohti modernismia. Hän ei ottanut neuvosta vaarin vaan löysi esikuvakseen Shakespearen aikalaisen John Donnen.
Brooken parhaina runoina pidetään hänen viimeisinä vuosinaan syntyneitä sota-aiheisia sonetteja, joista tunnetuin on ”The Soldier”. Ne sisältyvät hänen kuolemansa jälkeen 1915 julkaistuun kokoelmaan "1914 and Other Poems".
Jonna Mäkelä

Jonna Mäkelä (s. 24. toukokuuta 1984) on suomalainen salibandyn pelaaja ja pesäpalloilija. Mäkelä edusti salibandyssä Salibandyliigan NST:tä PSS:ää sekä Suomen naisten salibandymaajoukkuetta. Pelipaikaltaan 165 senttimetriä pitkä Mäkelä oli maalivahti.
Mäkelä on lappeenrantalaisen NST:n kasvatti. Hän voitti seuran kanssa Suomen-mestaruuden kaudella 2005–2006 ja kaudella 2015–2016. Suomen liigassa hän on pelannut NST:n lisäksi PSS:n joukkueessa kausina 2007–2009. Sveitsissä Mäkelä pelasi vuosina 2011–2013 Red Ants Rychenbergin riveissä. Ruotsin Superliigassa Mäkelä on pelannut kahteen otteeseen KAIS Moran riveissä, voittaen Superliigan mestaruuden kaudella 2014–2015.
Mäkelä edusti Suomen naisten salibandymaajoukkuetta kuusissa MM-kilpailuissa, joissa hän saavutti viisi hopeaa ja yhden pronssin. Hän pelasi kaikkiaan 102 maaottelua.
Mäkelä pelasi pesäpalloa vuodet 2001–2013 Pesä Yseissä. Kaudet 2002–2013 Mäkelä pelasi Superpesiksessä. Hän osallistui pesäpallourallaan myös kolmeen Itä–Länsi-otteluun.
Martti Raive

Martti Henrik Raive (26. syyskuuta 1907 – 15. joulukuuta 1973) oli suomalainen Oulusta kotoisin ollut matkakirjailija.
Raive julkaisi vuonna 1948 kirjan "Kanootilla Oulusta Helsinkiin" jossa hän kuvasi kesällä 1931 tekemäänsä melontamatkaa Oulusta Helsinkiin. Raive oli keuhkosairas ja lääkäri oli suositellut hänelle ulkoilmaelämää. Hän löysi halkovajan takaa polttopuiksi menossa olleen vanhan kajakin rungon, kunnosti sen ja verhoili rungon vehnäjauhosäkeistä saadulla kankaalla. Raive varmisti kajakin kelluvuuden kolmen tyhjän pirtukanisterin avulla ja hän veisti myös lähes kolmimetrisen melan itse. Hänellä oli matkavarusteina kamera, muistiinpanovihko, pelastusliivinä käytetty korkkivyö, koulukartta, juomapullo, linkkuveitsi sekä siimaa ja koukkuja. Kajakin korjaamista varten Raive varasi kaksi liimatuubia ja palan kangasta. Hänellä oli lisäksi pieni apupurje mukana matkantekoa helpottamaan. Matkan rahoituksen Raive hoiti postikortteja myymällä.
Pari kuukautta kestänyt matka alkoi juhannuksen alla Oulusta. Raive teki matkaa vaihtelevissa olosuhteissa yöpyen matkan varrella taloissa, mökeissä, luotsituvissa ja kalamajoissa. Päivämatkat olivat keskimäärin muutaman kymmenen kilometrin mittaisia. Matkan varrella Raive muun muassa joutui toimimaan kätilönä Vaasan saariston kalastajamökissä, tapasi Pyhäjoella talossa yöpyessään kansanrunoilija Matti Viinamaan ja joutui keskelle pirtun salakuljettajien ja merivartijoiden tulitaistelua.
Valko-Venäjä Turkvision laulukilpailussa

Valko-Venäjä on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kerran, vuonna 2013.
Historia.
2013.
Valko-Venäjä osallistui kaikkien aikojen ensimmäiseen Turkvision laulukilpailuun Turkin Eskişehirissä vuonna 2013. Siellä Valko-Venäjää edusti Gunesh Abbasova kappaleella ”Son Hatiralar”. Abbasova pääsi semifinaalista jatkoon ja sijoittui finaalissa toiseksi 205 pisteellä.
2014.
Vuoden 2014 kilpailuun Valko-Venäjä ei osallistunut. Syytä vetäytymiselle ei kerrottu.
2015.
Vuonna 2015 Valko-Venäjä osallistui uudestaan Turkvision laulukilpailuun, joka järjestettiin Istanbulissa, Turkissa. Edustajaksi valittiin laulaja Aleksandra Kazimova kappaleella ”Azadliq”. Finaalissa Kazimova sijoittui kahdenneksikymmenenneksi 126 pisteellä.
2017.
Valko-Venäjä osallistui uudelleen vuoden 2017 kilpailuun, joka olisi järjestetty Astanassa, Kazakstanissa. Edustajaksi oli valittu Svetlana Agarval kappaleella ”Məni anla”.
Brigid Brophy

Brigid Antonia Brophy, Lady Levey (12. kesäkuuta 1929 Lontoo, Englanti – 7. elokuuta 1995 Louth, Lincolnshire, Englanti), oli brittiläinen kirjailija.
Brophyn isä oli irlantilainen kirjailija John Brophy. Perhe asui Lontoossa mutta vieraili usein Irlannissa, josta Brigid sai paljon vaikutteita. Varhaiskypsän tytön sanotaan lukeneen James Joycen "Finnegan’s Waken" yhdeksänvuotiaana. Brigid Brophy menestyi opinnoissaan Oxfordin yliopistossa, mutta hänet erotettiin kurinpidollisista syistä. Siellä hän perusti eläinten suojelua ajavan aktivistiryhmän. Oxfordin jälkeen hän teki toimistotöitä samalla kun hän aloitti kirjailijanuraansa. Hän työskenteli Oxfordissa klassisten kielten opettajana. Hän oli naimisissa taidehistorioitsija Michael Leveyn kanssa. Hän kuoli 1995 sairastettuaan pitkään MS-tautia.
Brophy tuli 1960- ja 1970-luvuilla tunnetuksi muun muassa ihmisoikeus- ja eläinoikeusaktivistina ja esiintyi usein tiedotusvälineissä. Hänen tuotantonsa on saanut vaikutteita Sigmund Freudin teorioista, Ronald Firbankin kirjallisesta tyylistä ja George Bernard Shaw’n estetiikasta. Hän esitti teoksissaan ja niiden ulkopuolella poleemisia mielipiteitä muun muassa koulujen uskonnonopetuksesta, sukupuolten tasa-arvosta ja nykyajan ihmissuhteista. Hänen esikoisnovellikokoelmansa "The Crown Princess, and Other Stories" (1953) sai osin erinomaisia arvosteluja, ja se sai Cheltenhamin kirjallisuusfestivaalien esikoiskirjailijapalkinnon.
Brophy kirjoitti romaaneja, novellikokoelmia, näytelmiä, lastenkirjan, journalistisia esseekokoelmia ja elämäkertoja. Brophy kirjoitti puolisonsa Michael Leveyn ja kriitikko Charles Osbornen kanssa kiistellyn teoksen "Fifty Works of English and American Literature We Could Do Without" (1967).
Rauno Pankola

Rauno Kalervo Pankola (28. syyskuuta 1930 – 21. marraskuuta 1986) oli suomalainen toimittaja ja matkakirjailija. Pankola kirjoitti juttuja muun muassa Seura-lehteen.
Rauno Pankola teki vaimonsa kanssa 56 000 kilometriä pitkän automatkan 32 Afrikan maan läpi Elmeriksi ristityllä Land Rover-maastoautolla. Automatka alkoi juhannuksena 1959 ja päättyi 2. tammikuuta 1961. Matka kulki aluksi Saharan halki Afrikan länsirannikolle ja sieltä Kapkaupunkiin. Täällä malariaan sairastunut rouva Pankola joutui palaamaan Suomeen ja Rauno Pankola jatkoi matkaa yksin Afrikan itärannikolle. Matkan aikana Pankola muun muassa tapasi Lambarénéssa tohtori Albert Schweitzerin ja nousi Kilimanjaron huipulle. Pankola kirjoitti matkasta kirjan "Afrikan safari : autolla Afrikan ympäri". Seuraavaksi hän matkusti Australiaan ja kuvasi suomalaissiirtolaisten elämää siellä matkakirjassaan "Australian safari". 
Vuonna 1963 Pankola kuvasi ja tuotti joukon lyhyitä dokumenttifilmejä otsikolla "Suomalaisia maailman turuilla". Dokumenteissa esiintyivät Mirva Arvinen, Taina Elg, Jukka Lampinen, Carita Järvinen, Tuulikki Paananen ja Kim Borg.
Need for Speed Rivals

Need for Speed Rivals on Ghost Gamesin kehittämä ja Electronic Artsin julkaisema avoimen pelimaailman ajopeli. Se on "Need for Speed" -sarjan 12. osa. Peli julkaistiin PlayStation 3, PlayStation 4, Xbox One, Xbox 360 ja Microsoft Windowsille marraskuussa 2013.
Heinäkuussa 2025 Electronic Arts ilmoitti pelin palvelimien sulkemisesta 7. lokakuuta 2025.
Vastaanotto.
GameSpotin arvostelussa peli sai arvosanaksi 8/10. Peli sai kehuja muun muassa visuaalisuudesta ja kritiikkiä tökkivästä tekoälystä.
Kamala Markandaya

Kamala Purnaiya Taylor, o. s. "Kamala Purnaiyas", tunnettu kirjailijanimellä Kamala Markandaya (1924 Mysore, Intia – 16. toukokuuta 2004 Lontoo) oli intialais-brittiläinen kirjailija.
Kamala Markandaya syntyi yläluokkaiseen bramiiniperheen tyttärenä Etelä-Intian Mysoressa. Hän opiskeli historiaa Madrasin yliopistossa ja työskenteli toisen maailmansodan aikana Intian siirtomaa-armeijassa. Sodan jälkeen hän tuli tunnetuksi journalistina ja novellien kirjoittajana. Hän avioitui englantilaisen toimittajan Bertrand Taylorin kanssa ja muutti tämän kanssa Britanniaan vuonna 1948, juuri kun Intia oli itsenäistymässä.
Markandayan kolmanneksi kirjoittama mutta ensimmäinen julkaistu romaani oli vuoden 1954 "Nectar in a Sieve". Siitä tuli kansainvälinen menestys, joka käännettiin 17 kielelle, suomeksi nimellä "Savimaja ja temppeli" (WSOY 1955). Se on säilyttänyt asemansa monien Yhdysvaltojen ja Britannian yliopistojen kirjallisuuden opetuksen lukulistoilla.
Seuraavana vuonna suomeksi julkaistiin "Punaista tomua" (Some Inner Fury) ja vuonna 1962 "Kirjuri ja hänen vaimonsa" (A Silence of Desire, 1960). Hänen myöhempiä, suomeksi julkaisemattomia romaaneja ovat "Possession" (1963), "A Handful of Rice" (1966), "The Coffer Dams" (1969) sekä intialaisten siirtolaisuudesta Britanniaan kertova "The Nowhere Man" (1972), jota monet pitävät kirjailijan parhaana. Sen jälkeen hän kirjoitti vielä romaanit "Two Virgins" (1973), "The Golden Honeycomb" (1977) ja "Pleasure City" (1982, Yhdysvalloissa nimellä "Shalimar"), joka sai kielteiset arvostelut. Markandaya eli vielä yli 20 vuotta, muttei julkaissut enää mitään.
Virslīgan kausi 2015

Virslīgan kausi 2015 oli järjestyksessään 24. Virslīgan kausi. Hallitseva mestari oli FK Ventspils. Kauden voitti Liepāja.
Ottelut.
Pentti Rokkanen

Pentti Uolevi Rokkanen (14. heinäkuuta 1927 Helsinki – 26. maaliskuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. 
Henkilöhistoria ja ammattiura.
Rokkasen vanhemmat olivat William (Vili) Rokkanen ja Ada Kontio ja ensimmäinen puoliso vuodesta 1953 silmätautien erikoislääkäri Aila Annikki Karjalainen. Rokkanen tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta 1946 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1953. Kirurgiaan hän erikoistui 1961 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1962. Kirurgin työhön perehtymisen Rokkanen aloitti Lahden kirurgisessa sairaalassa 1955, mutta siirtyi 1959 Helsinkiin ja toimi vuodesta 1960 HYKSin I kirurgian klinikan ortopedian apulaislääkärinä. 
Rokkanen työskenteli myös Keski-Suomen keskussairaalassa ylilääkärinä, mutta ryhtyi sitten tutkimus- ja opetusuralle. Hän oli 1976–1980 Tampereen yliopiston kirurgian professori ja 1981–1994 Helsingin yliopiston ortopedian ja traumatologian professori sekä 1968–1981 ortopedian ja traumatologian dosentti ja 1994–1995 kirurgian dosentti. Eläkkeelle Rokkanen jäi vuonna 1994.
Tutkijana Rokkasta kiinnostivat biomateriaalit, joista kehitettiin elimistössä liukenevia luun, nivelsiteiden ja jänteiden kiinnittimiä. Tutkimuksen tuloksia kaupallistettiin ja mainitunlaiset kiinnittimet ovat laajasti käytössä ympäri maailmaa. Rokkanen julkaisi peräti 1 609 tieteellistä kirjoitusta, joista on alkuperäisjulkaisuja on lähes 400, ja ohjasi 49 väitöskirjaa. Niistä 33 käsittelee elimistössä liukenevia luunkiinnittimiä. Rokkanen oli myös järjestöaktiivi, hän toimi puheenjohtajana Suomen Lääkäriliitossa, Suomen Ortopediyhdistyksessä, Ortopedian ja traumatologian tutkimussäätiössä ja Pohjoismaisessa Ortopediyhdistyksessä.
FC Stumbras

Football Club Stumbras on jalkapalloseura Kaunasin kaupungista. Se on perustettu vuonna 2013. Strumbras pelaa A Lygassa, joka on Liettuan korkein sarjataso. Toiseksi korkeimman sarjatason 1 Lygan seura voitti vuonna 2014.
Kesällä 2019 klubi lakkasi olemasta. Lopuksi heidät erotettiin eliitin jaosta.
Saavutukset.
Liettuan cupin eli LFF taurėn seura on voittanut yhdeksän kertaa: 2017.
R. K. Narayan

R. K. Narayan (10. lokakuuta 1906, Madras, Intia – 13. toukokuuta 2001, Madras, Intia) oli intialainen kirjailija. Pitkäikäinen Narayan julkaisi 1930-luvulta 1990-luvun alkuun saakka vähintään kolme teosta vuosikymmentä kohti: romaaneja, novelleja, esseitä, matkakirjoja ja intialaisten tarujen uusia versioita. Valtaosa Narayanin proosasta tapahtuu kuvitteellisessa eteläintialaisessa Malgudin kaupungissa.
Rasipuram Krishnaswami Narayan syntyi opettajaperheen pojaksi, mutta vietti lapsuutensa enimmäkseen isoäitinsä ja enonsa luona Madrasissa ja tapasi perhettään lähinnä koulujen loma-aikoina. Hän aloitti koulunsa Madrasissa ja siirtyi sitten Mysoreen kouluun, jossa hänen isänsä oli rehtorina. Hän ei menestynyt kouluissa hyvin, mutta onnistui lopulta suorittaa bachelor-tutkinnon.
Narayan alkoi kirjoittaa vakavammin 1920-luvulla, mutta joutui tottumaan kustantamoiden ja lehtien hylkäyskirjeisiin. Lopulta hän sai julkaistuksi joitakin lehtijuttuja ja pääsi "Justice"-nimisen sanomalehden Mysoren-kirjeenvaihtajaksi. Englanniksi kirjoittavana intialaisena hänen oli vaikea vakuuttaa kirjankustantajia sekä Intiassa että Britanniassa. Lopulta hän sai apua kirjailija Graham Greeneltä, joka kiinnostui Narayanin romaanikäsikirjoituksesta "Swami and Friends" ja löysi sille kustantajan. Kirja julkaistiin 1935, ja sitä seurasivat romaanit "The Bachelor of Arts" (1937) ja "The Dark Room" (1938), jotka eivät kuitenkaan menestyneet erityisemmin. Narayanin viisi vuotta aiemmin vihkimä vaimo kuoli, ja kirjailija vaipui masennukseen. Hän elätti itseään lehti- ja radiotoimittajana. Vuonna 1945 hän sai julkaistuksi neljännen romaaninsa "The English Teacher", ja seuraavat kirjat ilmestyivät Intian itsenäistymisen jälkeen: "Mr. Sampath "(1949), "The Financial Expert" (1952), "Waiting for the Mahatma" (1955), "The Guide" (1958) ja "The Man-Eater of Malgudi" (1961, suom. "Ihmissyöjätiikeri", 1980). Viimeinen kriitikoiden noteerama Narayanin romaani oli vuoden 1983 "A Tiger for Malgudi", mutta sen jälkeen hän julkaisi yli 80 vuoden iässä vielä romaanit "Talkative Man" (1986) ja "The World of Nagaraj" (1990).
Täydellinen elämä – Suurimmat hitit

Täydellinen elämä – Suurimmat hitit on Suvi Teräsniskan 6. marraskuuta 2015 julkaistu kokoelma-albumi. Kokoelman kappaleet on julkaistu alun perin vuosina 2007–2015. Kokoelma nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan yhdeksänneksi, joka on myös sen paras sijoitus. Kokoelma on myynyt kultaa eli yli 10 000 kappaletta.
Kokoelma sisältää kaksi ennen julkaisematonta kappaletta ”Uusi aamunkoi” sekä ”Erinomanlaisia”. Kokoelman ensimmäisenä singlenä julkaistun ”Uusi aamunkoi” -kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Juha Tapio Teräsniskan häihin vuonna 2014. Kappale nousi parhaimmillaan kahdeksanneksi soitetuimmaksi radiokappaleeksi. ”Erinomanlaisia”-kappale julkaistiin singlenä 4. joulukuuta 2015.