tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eeva Rohas

Eeva Rohas (s. 1982 Helsinki) on suomalainen kirjailija, näytelmäkirjailija ja luovan kirjoittamisen ohjaaja.
Rohas valmistui ylioppilaaksi Kallion lukiosta 2001 ja filosofian maisteriksi Jyväskylän yliopistosta 2005 pääaineenaan kirjallisuus. Hän väitteli filosofian tohtoriksi nykykulttuurista Jyväskylän yliopistossa 2016. Vuodesta 2010 hän on toiminut vapaana kirjailijana.
Rohas näytteli Tikkurilan Teatterissa 1995–2000 ja Jyväskylän ylioppilasteatterissa 2002–2009. Hänen esikoisteoksensa, novellikokoelma "Keltaiset tyypit" (2010), oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokkaana. Rohaksen ensimmäinen romaani, "Syvä pää", ilmestyi vuonna 2012 ja oli Tiiliskivi-palkintoehdokas. Vuonna 2018 ilmestyi Rohaksen kolmas romaani, "Raivo".
Pyrex

Pyrex (ääntämys: [paireks]) on kuumuutta kestävän lasin kauppanimi, jonka Corning Inc. toi markkinoille vuonna 1915. Se luotiin vastineeksi Keski-Euroopassa markkinoidulle Schott AG:n borosilikaattilasin Duran-kauppanimelle. Saksalainen kemisti Otto Schott kehitti borosilikaattilasin vuonna 1893. Corningin lasitehtaan tutkimusjohtaja Eugene Sullivan tutustui borosilikaattilasiin opiskellessaan Leipzigissa. Hän kehitti vuonna 1908 borosilikaattilasin Corningille, ja sitä markkinointiin nimellä Nonex. Sullivan sai yhdessä William Taylorin kanssa 1915 Yhdysvalloissa borosilikaattilasille patentin. Corningilla ymmärrettiin uuninkestävän lasin suuret kuluttajamarkkinat. Corning markkinoi Pyrex-nimellä myös karkaistua soodalasia. 
Vuodesta 1998 Pyrex-kauppanimen on omistanut World Kitchen LLC niminen Corningista eronnut yritys, joka valmistaa ja markkinoi sooda- ja borosilikaattilasituotteita Pyrex-nimellä Yhdysvalloissa, Etelä-Amerikassa ja Aasiassa. Euroopassa, Lähi-idässä ja Afrikassa "PYREX" (kaikki kirjaimet isoja) kauppanimi on lisensoitu International Cookware -nimiselle yritykselle käytettäväksi borosilikaattilasituotteille.
Cis (sävel)

Cis eli C♯ on yksittäisen oktaavin toinen puolisävelaskel, jos oktaavi aloitetaan C:stä. Cis on ylennetty C. Se sijaitsee C:n ja D:n välissä, joten se ja des ovat enharmonisia.
Syyttäjän todistaja

Syyttäjän todistaja (engl. "The Witness for the Prosecution") on Agatha Christien kirjoittama novelli ja näytelmä. Novelli ilmestyi vuonna 1925 nimellä ”Traitor Hands” William J. Flynnin toimittamassa julkaisussa Flynn's Weekly. Nimellä ”The Witness for the Prosecution” se ilmestyi vuonna 1933 kokoelmassa "The Hound of Death and Other Stories".
Kokoelman on julkaissut suomeksi WSOY vuonna 1978 nimellä "Kuoleman koira ja muita kertomuksia", ja sen on suomentanut Anna-Liisa Laine.
Christie kirjoitti novellista myöhemmin näytelmän, jonka ensiesitys oli 1953 West Endissä. Sen pohjalta on Billy Wilder ohjannut elokuvan "Todistaja" (1957). 
Novellista on tehty televisioon minisarja "Syyttäjän todistaja".
Syyttäjän todistaja (televisiosarja)

Syyttäjän todistaja (engl. "The Witness for the Prosecution") on brittiläinen minisarja, joka perustuu Agatha Christien samannimiseen novelliin. Sarja esitettiin kahdessa osassa BBC One -kanavalla jouluna 2016. Suomessa sarja esitettiin kolmessa osassa MTV3-kanavalla 25.–27. joulukuuta 2017.
Kati Hiekkapelto

Kati Hiekkapelto (s. 8. syyskuuta 1970 Oulu) on suomalainen rikoskirjailija.
Hiekkapelto on koulutukseltaan kasvatustieteiden maisteri ja erityisluokanopettaja. Hän sai vuonna 2015 Vuoden johtolanka -palkinnon teoksellaan "Suojattomat" (2014). Hiekkapellon teoksia on käännetty useille kielille.
Llanfairpwllin rautatieasema

Llanfairpwllin rautatieasema on rautatieasema Llanfairpwllgwyngyllin kylässä Angleseyn saarella, Walesissa. Se sijaitsee North Wales Coast Linen varrella.
Asema avattiin 1. elokuuta 1848. Se oli Holyheadista tulevan linjan väliaikainen pääteasema, jossa lautalla Holyheadiin tulleet junamatkustajat vaihtoivat taas lauttaan päästäkseen Angleseyn saarelta mantereelle. Llanfairpwllgwyngyllin kylä kukoisti radan tuoman liikenteen sekä läheisen Britannia Bridgen rakennustöiden vuoksi, mutta kun silta avattiin toukokuussa 1850, kaukojunien ei enää tarvinnut pysähtyä kylässä. Liikenteen vähennyttyä äkillisesti muodostettiin komitea, joka yritti keksiä tapoja saada turistit kiinnostumaan kylästä. Komitea keksi antaa kylälle uudeksi nimeksi Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch, ja myös rautatieasemalle pystytettiin uudet nimikyltit.
Llanfairpwllin asemaa ehdotettiin suljettavaksi vuoden 1963 Beechingin leikkausten ensimmäisessä raportissa, ja se suljettiin lopulta 14. helmikuuta 1966. Se avattiin kuitenkin uudestaan jo 29. toukokuuta 1970, kun Britannia Bridge oli jouduttu sulkemaan tulipalon vuoksi. Junaliikenne Menainsalmen yli pääsi sillan korjaustöiden jälkeen jatkumaan 30. tammikuuta 1972, ja Llanfairpwllin asema suljettiin taas seuraavana päivänä. Se avattiin jälleen uudelleen 7. toukokuuta 1973, ja siitä lähtien se on ollut avoinna liikenteelle.
Llanfairpwllin asemaa käytti 20 604 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Chrysler Turbine Car

Chrysler Turbine Car on Chrysler Corporationin vuosina 1963-1964 valmistama kokeellinen kaasuturbiinikäyttöinen auto.
Chrysler oli aloittanut kaasuturbiinin kehittämisen 1930-luvulla. Kaasuturbiini oli toisen maailmansodan aikana kehittynyt lentokonekäyttöön ja sen siirtäminen ajoneuvoihin oli tutkimisen arvoista. Turbiinimoottorissa ei ole hankaavia pintoja, joten se on kestävämpi kuin mäntätyyppinen polttomoottori. Turbiinimoottoria voi käyttää hyvin laajalla polttoainekirjolla, mutta bensiinin lisäaineena käytetty lyijy-yhdiste, kuten tetraetyylilyijy aiheuttaa moottorin tukkeutumisen. 
Autoja valmistettiin 55 kpl, joista 5 oli prototyyppejä. 50 kappaleen sarja tehtiin perustuen Ghian suunnittelemiin ja valmistamiin koreihin. Tuotantosarjaan saatiin neljännenpolven turbiinimoottori, joka tuotti 130 hevosvoimaa ja vääntöä 600 Nm. Näitä autoja annettiin 203 kuljettajalle koekäyttöön. Suuren kierrosnopeuden vuoksi auto oli värinätön ja matkustajille hiljainen. 
Chryslerin kehittämä turbiinimoottori oli tuplaturbiini, jossa turbiinit olivat omilla akseleilla. Näistä toisella pyöritettiin vetoakselia ja toisella kompressoria. Kompressoriakseli pyöri noin 18-22 000 kierrosta minuutissa ja vetoakseli maksimissaan 45 700 kierrosta. Lentokoneeseen verrattuna autoissa täytyy huomioida toistuvat pysähdykset, jolloin turbiini ei saa pysähtyä. Lentokonekäytössä alennusvaihde ei hidasta vapaasti pyörivää moottoria. Auton pysäytysongelma pystyttiin ratkaisemaan kaksoisturbiinilla. Pakokaasujen lämpö otettiin talteen regeneraattoreilla.
Turbiinimoottorin ongelmana on suuri polttoaineen kulutus sekä typen oksidien suuri määrä pakokaasuissa. Koekäyttöautoissa käyttöä vaikeutti turbiinin viive, noin 1 sekunti, ennen kuin kierrokset saatiin tarpeeksi korkeiksi liikkeelle lähtöä varten. Myös moottoria pidettiin tehottomana verrattuna jo tuolloin tarjolla olleisiin yli 300 hevosvoiman mäntämoottoreihin. Turbiinimoottorien valmistaminen suurissa määrin olisi vaatinut suuria investointeja. Chrysler joutui toteamaan, että he eivät saa turbiinikäyttöisestä autosta voittoa tuottavaa mallia ja kehitysprojekti lopettiin. Suurin osa autoista romutettiin. Yhdeksän autoa on säilynyt museoissa ja keräilijöillä.
Lapinsara

Lapinsara ("Carex lapponica") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva kasvilaji, joka muistuttaa harmaasaraa ("Carex canescens") sekä polkusaraa ("Carex brunnescens"). Lajit ovat erotettavissa toisistaan pullakoiden ulkonäön sekä myös osittain kasvutavan ja lehtien leveyden perusteella. Lapinsaraa on pidetty myös harmaasaran alalajina.
Lapinsara on hentorakenteinen ja kasvutavaltaan löyhästi mätästävä saralaji. Sen lehdet ovat kapeat, korkeintaan 1,5 millimetriä leveät. Lapinsara on yhtäläistähkäinen saralaji, ja sen tähkät ovat lähes pallomaisen pyöreät. Tähkien kärjissä on emikukkia ja tyvillä hedekukkia. Emikukat ovat kaksiluottisia. Pullakot ovat soikeita sekä aluksi vihreänvärisiä, mutta myöhemmin ruskehtavia, ja niissä on lyhyt sekä suora suuota.
Lapinsara kasvaa erilaisilla kosteilla kasvupaikoilla, kuten soilla. Lapinsaraa tavataan Suomessa paikoitellen Pohjanmaan rannikolla, Oulun seudulla sekä Lapissa. Suomessa lapinsara on yleisin Vaasan sekä Sallan seuduilla, vaikkakaan se ei ole oikein missäänpäin Suomea erityisen yleinen.
Yhdysvaltain julkisten töiden hallinto

Yhdysvaltain julkisten töiden hallinto (, lyh. PWA) oli Yhdysvaltain valtionhallinnon julkisiin rakennusprojekteihin keskittynyt virasto. Virasto oli osa presidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -talousohjelmaa, jolla pyrittiin vähentämään työttömyyttä ja lisäämään ihmisten ostovoimaa.
Virasto perustettiin vuonna 1933, jolloin sen perustamisen mahdollistanut National Industrial Recovery Act -laki hyväksyttiin Yhdysvalloissa. Olemassaolonsa aikana PWA käytti useita miljardeja dollareita erilaisiin julkisiin rakennusprojekteihin. Yhdysvaltain valmistautuessa toiseen maailmansotaan vuonna 1939 viraston toimintaa alettiin hiljalleen ajamaan alas. Lopullisesti virasto lakkautettiin kesällä 1943.
Ämmänristinmäki

Ämmänristinmäki (myös Ristinmäki) on mäki, joka sijaitsee Lempäälän eteläpuoleisella harjualueella. Nimen sanotaan syntyneen siitä, että paikalla kuoli tietäjä tai noita eli "ämmä". Myöhemmin pappi pystytti ristin, josta mäki sai nimensä. Paikka haluttiin näin ottaa kirkon haltuun ja hävittää sen pakanallinen perinne. Alue on vanhaa kalmistoa, joka on kuitenkin tuhoutunut soranoton vuoksi.
Ämmänristinmäen juurella on sisällissodan aikainen joukkohauta, jonne on haudattu noin 200 Lempäälän taistelussa kaatunutta ja noin 400 teloitettua punaista. Paikalla on myös vuonna 1948 pystytetty Jalmari Terhon suunnittelema muistomerkki.
Orjien kapina

Orjien kapina () on vuonna 1960 valmistunut italialais-saksalais-espanjalainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Nunzio Malasomma. Sen pääosia esittävät Lang Jeffries ja Rhonda Fleming.
Juoni.
Kristittyjen vainot jatkuvat 300-luvun Roomassa. Keisari Maximinuksen pankkiirin Claudiuksen tytär Claudia yrittää pelastaa serkkunsa Agnesen, mutta joutuu itse vangiksi. Claudiuksen orja Vibio auttaa Claudian pakoon, ja katakombeissa he kohtaavat Agnesen ja kristityksi kääntyneen pretoriaanikaartin päällikön Sebastianuksen. Lisää kristittyjä jää vangeiksi ja Sebastianus kokee marttyyrikuoleman. Vibion johtama kapina pakottaa keisarin lopettamaan vainon ja Vibio ja Claudia saavat toisensa.
Tuotanto.
Elokuva on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa ja ulkokuvien osalta Madridissa ja sen lähistöllä. Se perustuu kardinaali Nicholas Wisemanin romaaniin "Fabiola" (1854), josta Alessandro Blasetti oli tehnyt edellisen elokuvaversion vuonna 1949. Käsikirjoituksen liäksi myös ohjauksessa näkyy Duccio Tessarin kädenjälki.
"Orjien kapina" on värikäs katakombiseikkailu, jossa on runsaasti tunnettuja näyttelijöitä. Sen äitelää pyhimystarinaa tasapainottaa runsain mitoin viljelty ironia. Huomiota herättävät muun muassa keisarin musta henkivartiokaarti sekä ranskalainen laulaja Serge Gainsbourg salaisen poliisin sadistisena päällikkönä. Rhonda Fleming ja Lang Jeffries olivat elokuvaa tehdessään häämatkallaan, mutta avioliitto oli pian ohitse. Jeffries jäi Eurooppaan, jossa hän teki useita peplum-elokuvia.
Andrea Pollack

 
Andrea Pollack (myöh. Pollack-Pinske, 8. toukokuuta 1961 Schwerin, Itä-Saksa – 13. maaliskuuta 2019 Berliini) oli uinnin kolminkertainen olympiavoittaja, joka oli 1970-luvun lopulla maailman huipulla perhosuinnissa.
Pollack voitti Montrealin olympialaisissa 1976 kultaa 4 × 100 metrin sekauinnissa Ulrike Richterin,
Hannelore Anken ja Kornelia Enderin kanssa maailmanennätysajalla 4.07,95 sekä 200 metrin perhosuinnissa olympiaennätysajalla 2.11,41. Hän saavutti hopeaa 100 metrin perhosuinnissa hävittyään maailmanennätystä sivunneelle maannaiselleen Kornelia Enderille 0,85 sekuntia ja 4 × 100 metrin vapaauinnissa. Neljä vuotta myöhemmin Moskovan olympialaisissa Pollack voitti kultaa 4 × 100 metrin sekauinnissa maailmanennätysajalla 4.06,67, sai hopeaa 100 metrin perhosuinnissa hävittyään maannaiselleen Caren Metschuckille 0,48 sekuntia sekä sijoittui neljänneksi 200 metrin perhosuinnissa.
Berliinin MM-kilpailuissa 1978 Pollack saavutti hopeaa 100 metrin perhosuinnissa ja 4 × 100 metrin sekauinnissa sekä pronssia 200 metrin perhosuinnissa. Jönköpingin EM-kilpailuissa 1977 hän voitti kultaa 100 metrin perhosuinnissa ja 4 × 100 metrin sekauinnissa sekä saavutti hopeaa 200 metrin perhosuinnissa. Vuonna 1976 Pollack ui 100 metrin perhosuinnin ensimmäisenä naisena alle minuutin.
Pollack tunnusti vuonna 1998, että itäsaksalaiset johtajat ja valmentajat olivat systemaattisesti lääkinneet häntä dopingaineilla hänen kilpauransa aikana.
Andrea Pollackin poika Michael Pinske kilpaili olympialaisissa judokana.
Nunzio Malasomma

Nunzio Malasomma (4. helmikuuta 1894 Caserta – 12. tammikuuta 1974 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Insinööriksi valmistunut Malasomma työskenteli muutaman vuoden ajan toimittajana ja perusti vuonna 1920 Luciano Dorian kanssa elokuvalle ja teatterille omistetun "Fortunio"-lehden. 1920-luvun alussa hän ohjasi muutamia voimamieselokuvia Italiassa ja Saksassa. Niitä paremmin menestyivät Mario Bonnardin kanssa tehdyt "Matterhornin voittaja" ("Der Kampf ums Matterhorn") ja "Pohjolan kutsu" ("Der Ruf des Nordens", molemmat 1928). Äänielokuvan tultua Malasomma palasi Italiaan, jossa hän ohjasi joukon suosittuja komedioita. Vuosina 1938–1939 hän työskenteli jälleen Saksassa.
Toisen maailmansodan jälkeen Malasomma teki vain muutamia elokuvia. Hänen viimeiset ohjaustyönsä olivat peplum-elokuva "Orjien kapina" (1960) ja spagettiwestern "Quindici forche per un assassino" (1967).
Kuoleman koira ja muita kertomuksia

 
Kuoleman koira ja muita kertomuksia ("The Hound of Death and Other Stories") on Agatha Christien novellikokoelma vuodelta 1933. Anna-Liisa Laineen suomennos on ilmestynyt 1978 WSOY:n julkaisemana.
Christien yliluonnolliset tekstit ovat jännityskertomuksia, joissa hän hyödyntää uskoa kuudenteen aistiin, ennakkoaavistuksiin, intuitioon ja spiritismiin. Niissä on selittämättömiä kuolemantapauksia, kuten pienen Geoffreyn kuolema, mutta myös tuhoa tuottavia voimia, joita paljastuu belgialaisen nunnan salaperäisten henkisten kykyjen ansiosta.
Outojen tapahtumien taustalla on myös kylmää suunnittelua tarkoituksena päästä eroon liian pitkään eläneestä tädistä, jolta on odotettavissa perintö, kuten ”Syyttäjän todistajassa”, tai hankalasta perheenjäsenestä.
Christien kirjailijakuvasta paljastuu kertomusten kautta uusia puolia.
Luettelo Siuntion julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Siuntion julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Siuntion kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Fanjunkarsissa on Aleksis Kiven ja Charlotta Lönnqvistin muistolaatta.
Feel the Passion

Feel the Passion on Aurela Gaçen esittämä kappale, joka edusti Albaniaa vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa Saksan Düsseldorfissa. 
Kappale kilpaili Euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui neljänneksitoista ja täten karsiutui finaalista.
Holyheadin rautatieasema

Holyheadin rautatieasema () on rautatieasema Holyheadin kaupungissa Ynys Gybin saarella Angleseyn hallintoalueella, Walesissa. Se on North Wales Coast Linen luoteinen pääteasema ja sijaitsee Holyheadin sataman vieressä.
Alkuperäinen Holyheadin asema avattiin 1. elokuuta 1848. Sen tilalle avattiin 15. toukokuuta 1851 uusi asema, jonka puolestaan nykyinen asema korvasi avautuessaan 1. tammikuuta 1866. Asemaa käytti 219 748 matkustajaa kaudella 2017–2018. Sieltä on vaihtoyhteys Dubliniin meneville lautoille.
Loperamidi

Loperamidi on heikko opioidi, jota käytetään ripulilääkkenä. Loperamidi kehitettiin vuonna 1969 belgialaisen Janssen-Cilag lääkeyhtymän innovoimana, sekä hyväksyttiin lääkevalmisteeksi 1975. Sen tunnetuimpia valmistenimiä lienee "Imodium". Suomessa loperamidia myydään valmistenimillä "Imocur, Imodium, Lopacut, Loperamide" ja "Lopex" sekä dimetikonin kanssa yhdistelmävalmisteena nimellä "Imodium Plus". Lääke otetaan suun kautta tablettina tai "sol-tab"-tyyppisenä resoriblettina, joka liukenee suussa. Se tarkoittaa, että lääkkeen voi ottaa silloin ilman vettä. Vaikuttavaa ainetta on 2 mg tablettia/resoriblettiä kohden. 
Lääkettä käytetään eri syistä aiheutuneen akuutin ripulin hoitoon. Veriset ulosteet kuten punataudissa on este käytölle.
Muun muassa Ruotsissa ja Yhdysvalloissa on raportoitu loperamidin väärinkäytöstä ja yliannosteluun liittyvistä kuolemantapauksista. Lääkkeen huomattava yliannostus saattaa haitata vakavasti sydämen toimintaa. Joulukuuhun 2017 mennessä Suomen Lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskus Fimealle oli raportoitu vain yhdestä ripulilääkkeiden väärinkäytöstä, johon ei kuitenkaan liittynyt myrkytystä.
Proton Perdana

Proton Perdana on ylemmän keskiluokan neliovinen sedan, jota malesialainen Proton on valmistanut vuodesta 1994. Auton ensimmäistä sukupolvea myytiin noin 80 000 kappaletta vuosina 1995–2010. Ensimmäisen sukupolven malli oli uudelleennimetty Mitsubishi Galant, toinen sukupolvi taas perustuu Honda Accordiin. Nykyään Perdana on Malesian korkea-arvoisten virkamiesten suosiossa.
Lang Jeffries

Lang Jeffries (7. kesäkuuta 1930 Ontario, Kanada – 12. helmikuuta 1987 Huntington Beach, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä.
Kanadasta Yhdysvaltoihin muuttanut Jeffries ansioitui Korean sodassa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vaimonsa Rhonda Flemingin rinnalla italialais-espanjalaisessa "Orjien kapinassa" vuonna 1960. Avioliitto päättyi pian eroon, ja Jeffries jäi Eurooppaan, jossa hän teki vielä kolme peplum-elokuvaa sekä joukon agenttiseikkailuja ja muita viihde-elokuvia. Elokuvauransa jälkeen Jeffries piti taidegalleriaa Kaliforniassa.
Petra Thümer

Petra Thümer (s. 29. tammikuuta 1961 Chemnitz, Itä-Saksa) on uinnin kaksinkertainen olympiavoittaja, joka oli 1970-luvun jälkipuoliskolla maailman huipulla pitkillä vapaauintimatkoilla.
Thümer voitti Montrealin olympialaisissa 1976 kaksi kultamitalia. Hän voitti 400 metrin vapaauinnin maailmanennätysajalla 4.09,89 maailmanennätyksen kesäkuussa uineen ja Itä-Saksan mestaruuden voittaneen Barbara Krausen jouduttua terveysongelmien takia jäämään pois kisoista. Viisi päivää myöhemmin Thümer voitti kultaa 800 metrin vapaauinnissa maailmanennätysajalla 8.37,14 jättäen 0,45 sekunnin erolla toiseksi Yhdysvaltain Shirley Babashoffin, joka oli kesäkuussa alittanut Thümerin 4. kesäkuuta uiman maailmanennätyksen 8.40,68.
Jönköpingin EM-kilpailuissa 1977 Thümer voitti kultaa 200 metrin, 400 metrin ja 800 metrin vapaauinnissa. Krause jäi 200 metrillä hopealle ja 400 metrillä pronssille.
Thümer oli naimisissa uimari Klaus Katzurin ja hiihtäjä Alf-Gerd Deckertin kanssa.
Menain riippusilta

Menain riippusilta () sijaitsee Walesissä. Se ylittää Menainsalmen ja yhdistää Angleseyn saaren mantereeseen .
Historia.
Ennen sillan valmistumista saareen kuljettiin salmen yli lautoilla. Se oli kuitenkin vaarallista, koska Menainsalmessa on voimakas virtaus. Salmen yli kulki kuitenkin Irlannista Englantiin nopein reitti, joka alkoi Holyheadin satamasta ja jatkui edelleen Angleseyn saaren poikki. Irlanti liitettiin Isoon-Britanniaan Unionilailla vuonna 1800. Tämä vilkastutti Irlannin ja Lontoon välistä liikennettä, koska myös Irlannin hallinto hoidettiin tämän jälkeen Lontoosta. Vuonna 1819 rakennusinsinööri Thomas Telford sai tehtäväksi parantaa tieyhteyttä Lontoon ja Holyheadin sataman välillä. Yksi parannuskohde oli sillan rakentaminen. Se valmistui vuonna 1826. Tämän jälkeen matkustusaika lyheni kaikkien muiden tienparannusten kanssa 9 tuntia ja oli 27 tuntia. Nykyään tämä matka taittuu viidessä ja puolessa tunnissa.
Mike Bruner

Michael Lee (Mike) Bruner (s. 23. heinäkuuta 1956 Omaha, Nebraska) on yhdysvaltalainen uinnin kaksinkertainen olympiavoittaja.
Bruner voitti Montrealin olympialaisissa 1976 kultaa 200 metrin perhosuinnissa maailmanennätysajalla 1.59,23 ja 4 × 200 vapaauintiviestissä maailmanennätysajalla 7,23,22 oltuaan jo alkuerässä puoliksi eri kokoonpanolla uimassa maailmanennätystä 7.30,33.
Länsi-Berliinin MM-kilpailuissa 1978 Bruner voitti kultaa 200 metrin perhosuinnissa.
Matt Vogel

 
Matthew Haynes (Matt) Vogel (s. 3. kesäkuuta 1957 Fort Wayne, Indiana) on yhdysvaltalainen uinnin kaksinkertainen olympiavoittaja.
Vogel voitti Montrealin olympialaisissa 1976 kultaa 100 metrin perhosuinnissa ajalla 54,35, joka jäi 0,08 sekuntia Mark Spitzin maailmanennätyksestä, sekä 4 × 100 metrin sekauintiviestissä maailmanennätysajalla 3,42,22.
David Wilkie

David Wilkie (1785–1841) oli skotlantilainen taidemaalari. Hänen teoksistaan tunnetuimpia on Wellingtonin herttuan tilaama "Chelsean henkivartiokaarti lukee Waterloo-sanomaa" vuodelta 1822.
Juha Karvonen

Juha Ilkka Karvonen (s. 15. heinäkuuta 1943 Vehmersalmi) on suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori, maatalous- ja metsätieteiden maisteri ja viininviljelytieteen tohtori (Espanja). Karvonen on ollut Kuopion yliopiston liikuntalääketieteen dosentti vuodesta 1981 lähtien, ja hän on Suomen ensimmäisiä liikuntalääketieteen erikoislääkäreitä. Hän on toiminut Suomen urheiluliiton lääkäriasiantuntijana 1972–1987 sekä McMasterin (1988–1989) ja Edmontonin yliopiston (1993) vierailevana urheilulääketieteen professorina. Kokemuksistaan urheilulääkärinä hän kirjoitti kirjan "Väärät kapselit vaasissa kuin juoksija Jolkkosella". Karvonen on julkaissut tieteellisiä artikkeleita ja kirjoja liikuntalääketieteestä ja pohjoiseurooppalaisesta viiniköynnöksen kasvatuksesta. Hän suoritti myös kaikki maatalous- ja metsätieteiden tohtorin opinnot (2013–2017), mutta ei väitellyt tohtoriksi Helsingin yliopistossa, koska Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellinen tiedekunta ei hyväksynyt suomen kielen käyttöä väitöskirjan valmistelussa ja julkaisussa.
David Wilkie (uimari)

David Andrew Wilkie (8. maaliskuuta 1954 Colombo, Ceylon – 22. toukokuuta 2024) oli skotlantilainen uinnin olympiavoittaja
Wilkie saavutti Münchenin olympialaisissa 1972 hopeaa 200 metrin rintauinnissa ajalla 2.23,67 häviten yli kaksi sekuntia maailmanennätyksen uineelle Yhdysvaltain John Henckenille sekä sijoittui 100 metrin rintauinnissa kahdeksanneksi ajalla 1.06,52. Britannian joukkueessa hän sijoittui 4 × 100 metrin sekauinnissa seitsemänneksi. Neljä vuotta myöhemmin Montrealin olympialaisissa Wilkie saavutti hopeaa 100 metrin rintauinnissa ajalla 1.03,43 häviten maailmanennätyksen uineelle Henckenille 0,32 sekuntia. Neljän päivän päästä Wilkie voitti 200 metrin rintauinnissa kultaa ajalla 2.15,11 voittaen Henckenin 2,15 sekunnilla ja parantaen tämän maailmanennätystä 3,10 sekuntia. Tämä oli kisojen ainoa miesten uintikilpailu, jossa Yhdysvallat ei voittanut kultaa. Näiden uintien välissä Wilkie sijoittui Britannian joukkueessa 4 × 100 metrin sekauinnissa neljänneksi.
Belgradin MM-kilpailuissa 1973 Wilkie voitti kultaa 200 metrin rintauinnissa ja saavutti pronssia 200 metrin sekauinnissa. Calin MM-kilpailuissa 1975 hän voitti kultaa 100 ja 200 metrin rintauinnissa sekä sai pronssia 4 × 100 metrin sekauinnissa. Wienin EM-kilpailuissa 1974 Wilkie voitti kultaa 200 metrin rintauinnissa ja 200 metrin sekauinnissa sekä saavutti hopeaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.
Wilkie kuoli toukokuussa 2024 syöpään.
Breconin katedraali

Breconin katedraali () on Breconissa sijaitseva tuomiokirkko. Kirkko on Walesin anglikaanisen kirkon Swansean ja Breconin hiippakunnan pääkirkko.
Historia.
Normannit perustivat vuonna 1093 paikalle Johannekselle pyhitetyn benediktiiniluostarin. Nykyinen kirkko on pääosin rakennettu 1200- ja 1300-luvuilla ja rakennus edustaa early English -tyyliä ja gotiikkaa. Kirkolla tiedetään olleen useita pyhäinjäännöksiä. Myöhäiskeskiajalla kirkko tunnettiin Pyhän Ristin kirkkona, sillä kirkossa säilytettiin Pyhän Ristin palasta. Luostaritoiminta lakkautettiin vuonna 1538 Englannin uskonpuhdistuksen yhteydessä ja rakennukset otettiin maalliseen käyttöön.
Kirkko sai katedraalin aseman vuonna 1923 Walesin kirkon muodostamisen jälkeen.
One Life (Glen Vellan kappale)

One Life on Glen Vellanin esittämä kappale, joka edusti Maltaa vuoden 2011 Eurovision laulukilpailussa Saksan Düsseldorfissa. 
Kappale kilpaili Euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui yhdenneksitoista ja täten karsiutui ensimmäisenä finaalista.
Britannia Bridge

Britannia Bridge () on Walesissä sijaitseva silta, joka yhdistää Angleseyn saaren mantereeseen ja ylittää Menainsalmen.
Historia.
Rautatieliikenteen lisääntyessä 1800-luvun puolivälissä tuli tarve etsiä tehokasta rautatieyhteyttä Englannista Irlantiin matkustaville. Aluksi tutkittiin mahdollisuutta lisätä rautatie Menain riippusillalle. Tämä vaihtoehto kuitenkin hylättiin ja päätettiin rakentaa kokonaan uusi silta riippusillan viereen.
Uuden sillan suunnittelu annettiin Robert Stephensonille, joka oli yksi aikansa johtavia rautatie- ja rakennusinsinöörejä. Apunaan hänellä oli insinöörit William Fairbairn ja Eaton Hodgkinson. Sillan muodoksi valittiin uusi ja vallankumouksellinen putkisilta, jossa junat kulkivat putken sisällä. Sillan rakentaminen aloitettiin vuonna 1846, ja se valmistui neljä vuotta myöhemmin maaliskuussa 1850. Silta osoittautui niin vahvarakenteiseksi, että siitä jätettiin riippuköydet kokonaan pois. Sillan pyloneissa oli kuitenkin aukot rakennettuina köysiä varten.
Britannia Bridge oli helppohoitoinen silta, ja se oli käytössä alkuperäisenä vuoteen 1970 saakka. Tuolloin joukko paikallisia poikia olivat tutkimassa siltaa soihtujen kanssa ja silta syttyi tuleen. Silta suljettiin palon jälkeen turvallisuussyistä, ja se avattiin neljän vuoden kuluttua täysin uusittuna. Putket purettiin ja tilalle rakennettiin teräskaarisilta, jonka kannen päällä oli rautatie. Kymmenen vuotta palon jälkeen, vuonna 1980, avattiin rautatiekannen yläpuolelle toinen kansi autoliikennettä varten. Tämä on osa tietä A55. Samaan aikaan 1800-luvun puolivälissä rakennettu putkirakenteinen Conwyn rautatiesilta on yhä käytössä.
Sillan eteläpäähän avattiin heinäkuussa 1851 Britannia Bridgen rautatieasema, joka kuitenkin suljettiin jo 1. lokakuuta 1858 käyttäjämäärän jäätyä vähäiseksi.
Tampereen Pyrintö (pikaluistelu)

Tampereen Pyrinnön pikaluistelujaosto on yksi tamperelaisen urheiluseura Tampereen Pyrinnön lajijaostoista. Jaosto toimi ensimmäisen kerran vuosina 1903–1970 ollen nopeasti perustamisensa jälkeen Suomen parhaita pikaluisteluseuroja ja tuottaen arvokisaedustajia aina toisen maailmansodan jälkeiseen aikaan saakka. Jaoston toimintaa on jatkettu jälleen vuodesta 2015 eteenpäin. Pyrintöläisiä pikaluistelijoita ovat olleet muun muassa olympiamitalistit Jaakko Friman ja Pentti Lammio, Arvo Tuomainen, Asser Wallenius, Liisa Salmi, Jorma Ruissalo ja Keijo Lehdikkö.
Historia.
Tampereella oli avattu yleisölle luistinrata jo 1880-luvulla, ja paikkakunnalla oli ollut myös luistelun seuratoimintaa. Pyrintö liitti luistelun lajivalikoimaansa vuonna 1903 ja vaikutti ensimmäisinä vuosikymmeninään voimakkaasti maan pikaluistelujärjestötoimintaan. Alkujaan pyrintöläinen Johan Wikander saavutti 1900-luvun alkuvuosina menestystä helsinkiläisseuran jäsenenä kansainvälisten kilpailumahdollisuuksien vuoksi. Pyrintö oli jo 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä maan parhaita pikaluisteluseuroja ja voitti useasti seurojen välisen kiertopalkinnon. Vuonna 1918 Pyrintö siirtyi SVULista Suomen Luistinliiton jäseneksi.
1920-luvulla pyrintöläistaustainen Asser Wallenius kilpaili arvokisatasolla, ja 1920- ja 1930-lukujen taitteessa Pyrintöä edustivat arvokisoissa Sankt Moritzissa 1928 500 metrillä jaetun olympiapronssin voittanut Jaakko Friman ja Bertel Backman. 1930-luvulla Pyrinnön parhaimpiin luistelijoihin kuului olympiakävijä Jorma Ruissalo. Ruissalo voitti 500 metrillä matkakohtaisen Suomen mestaruuden vuonna 1935 mutti kärsi tuomarivääryyksistä, jotka korjattiin vasta 56 vuotta myöhemmin. Pyrintö toimi Tampereella järjestettyjen vuoden 1939 yleisluistelun naisten MM-kilpailujen järjestäjänä. Pyrinnön edustaja Liisa Salmi voitti kisoissa MM-hopeaa ja luisteli muutenkin hyvin 1930-luvun jälkipuoliskolla: hän muun muassa piti hallussaan naisten 500 metrin Suomen ennätystä vuodet 1935–1955.
Toisen maailmansodan molemmin puolin seuraa edusti menestyksekkäästi Pentti Lammio, joka voitti 10 000 metrillä olympiapronssia Sankt Moritzissa 1948. Samoissa talviolympialaisissa kilpaili pyrintöläispikaluistelijoista myös Keijo Lehdikkö. Pikaluistelu poistui Pyrinnön lajivalikoimasta vuonna 1970. Laji palasi seuraan vuonna 2015, kun laji-ihmiset innostuivat vuosikymmenten odotusten jälkeen Tampereelle suunnitellusta tekojääradasta.
Edustajia.
Olympiaedustajat
Aikuisten sarjojen Suomen mestarit
Bio Stara

Bio Stara on Varsinais-Suomen Paimiossa vuodesta 2014 toiminut elokuvateatteri. Paimion Kinon toiminnan loputtua keväällä 2017 Bio Starasta tuli kunnan ainoa elokuvateatteri. Niin sanottuun Poimarin liikekiinteistöön (Pussitie 4) saneeratussa Bio Starassa on kaksi salia, joissa on 112 ja 36 asiakaspaikkaa. Esitystekniikka on digitaalista.
Historiaa.
Bio Staran omistaa Jari Mäkilä, joka omistaa myös Salossa toimivan Bio Salon. Mäkilän suku on vastannut elokuvien näyttämisestä Paimiossa jo syksystä 1948, jolloin Väinö Mäkilä alkoi hoitaa Paimion vanhaa Kinoa nykyisen Sähkömuseon kivimakasiinissa. Elokuvateatteri muutti Hirsitielle uuteen Paimion Kino -teatteriin helmikuussa 1955. Väinö Mäkilän poika Jukka suoritti samoihin aikoihin elokuvakoneenhoitajan tutkinnon Helsingissä ja otti teatterin pian hoitoonsa. 1980-luvun puolessavälissä myös Jukan poika Jari Mäkilä kiinnostui elokuvateatterityöstä ja otti Paimion Kinon vastuulleen heti 18 vuotta täytettyään. Vuonna 2014 hän jätti MTK-Paimion omistaman teatterin 25 vuoden jälkeen erimielisyyksien takia ja avasi oman Bio Stara -elokuvateatterin. Kilpailevat teatterit joutuivat konfliktiin suosikkielokuvien levittäjien suosiessa vain toista niistä. Paimion Kino lopetti toimintansa keväällä 2017, jolloin Bio Starasta tuli paikkakunnan ainoa elokuvateatteri.
Antti Pennanen (kansanedustaja)

Antti Oskari (Antti O.) Pennanen (14. tammikuuta 1922 Joensuu – 23. huhtikuuta 2003) oli suomalainen poliitikko. Pennanen toimi kansanedustajana SDP:n eduskuntaryhmässä vuosina 1966–1970 valittuna Pohjois-Karjalan läänin vaalipiiristä. Kunnallispolitiikassa Pennanen toimi muun muassa Joensuun kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Pennanen toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1982.
Pennanen kävi kansakoulun, valmistui kauppa-apulaiskoulusta 1938, Valtion poliisikoulun alipäällystöluokalta 1951 ja kävi Sotakorkeakoulun maanpuolustuskurssin 1967. Työelämässä Pennanen toimi ylimääräisenä konstaapelina Ilomantsin, Liperin ja Pielisjärven kihlakunnissa 1941–1945, nuorempana konstaapelina Joensuun poliisilaitoksella 1945–1946, vanhempana konstaapelina Joensuun poliisilaitoksella 1946–1955, ylikonstaapelina Joensuun poliisilaitoksella 1955–1980, Joensuun aluevalvojana 1954–1980 sekä väkijuomaliikkeen kunnallisena tarkastajana vuodesta 1956.
Pennasen vanhemmat olivat talonmies Antti Juho Pennanen ja Ida Koponen. Pennasen puoliso vuodesta 1945 oli osastonhoitaja Olga Oili Komonen. Heillä on kaksi lasta, Maija-Liisa (s. 1947) ja Raili Kaarina (s. 1948). Pennaselle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 1978. Pennanen oli sotilasarvoltaan vääpeli.
Ulla Lehtinen

Ulla Lehtinen voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Paimion Sähkömuseo

Paimion Sähkömuseo on Paimiossa sijaitseva museo vanhassa kivimakasiinissa, jonka on alun perin 1880–1890-luvulla rakennuttanut kauppias C. A. Hallman (1842–1935). Se on toiminut kauppaliikkeen varastona ja myöhemmin elokuvateatterina, ja siinä on toiminut myös Paimion VPK. Rakennus oli tyhjillään ja purku-uhan alla ennen kuin se remontoitiin 1990-luvulla ja siihen perustettiin Sähkömuseo. Rakennuksen omistaa museon perustajiin kuuluva Lähteenmäen suku, joka liittyy Sähkölähteenmäki-yritykseen.
Museon yhteydessä on Museopuoti ja kahvila.
Paimion Sähkömuseota ylläpitää Paimion Sähkömuseosäätiö. Sen perustivat vuonna 1992 Lounais-Suomen Sähkö Oy, Sähkölähteenmäki Oy, Paimion kunta ja Paimio-Seura. Museo jakaa tunnustusmitalia museon piirissä ansioituneille henkilöille.
Pavel Grudinin

Pavel Nikolajevitš Grudinin (; s. 20. lokakuuta 1960, Moskova) on venäläinen yritysjohtaja ja poliitikko.
Grudinin on syntynyt Moskovassa ja on opiskellut Moskovassa koneinsinööriksi maatalousteknillisessä yliopistossa. Grudinin on toiminut Moskovan liepeillä sijaitsevan Lenin-sovhoosin toimitusjohtajana. Sovhoosi on yksi suurimmista hedelmien ja kasvisten tuottajista Moskovan tarpeisiin sekä Venäjän suurin mansikoiden tuottaja.
Grudinin on sanonut: "Нельзя быть богатым в бедной стране" ('Emme voi olla rikkaita köyhässä maassa').
Grudinin oli kommunistisen puolueen ehdokas Venäjän presidentinvaaleissa 2018. Grudinin on puolueen yllätysehdokas. Äänestyksessä Grudininin valintaa kannatti 300 ja vastusti 11. Valintahetkellä 23. joulukuuta Grudinin ei ollut kommunistisen puolueen jäsen.
Politiikka.
Presidentinvaalit 2018.
Grudinin julkisti presidentinvaaleihin liittyvän poliittisen manifestin "20 шагов Павла Грудинина" ("Pavel Grudininin 20 askelta"). Grudininin poliittisia ajatuksia on köyhyyden vastainen taistelu. Manifestissa Grudinin esitti presidentin kausien rajoittamista perustuslailla kahteen ja talousjärjestelmän lännestä riippuvuuden vähentämistä. Grudininin mielestä Venäjän pitäisi lähteä Maailman kauppajärjestöstä (WTO), johon Venäjä on liittynyt jäseneksi 22. elokuuta 2012. Grudinin mielestä Venäjällä pitäisi luopua arvonlisäverosta, joka muodostaa kolmanneksen valtion verotuloista ja on veroista suurituottoisin. Grudinin haluaisi vapauttaa Bolotnajan aukion vangit.
Ana Brnabić

Ana Brnabić (, s. 28. syyskuuta 1975) on serbialainen poliitikko. Hän on toiminut Serbian pääministerinä 29. kesäkuuta 2017 alkaen. Brnabić on Serbian ensimmäinen naispuolinen ja avoimesti homoseksuaali pääministeri.
Joulukuussa 2019 Serbian pääministeri Ana Brnabić sai perheenlisäystä, kun hänen samaa sukupuolta oleva puolisonsa Milica Đurđić synnytti poikalapsen.
Walesin kirkko

Walesin kirkko (, ) on Walesissa toimiva anglikaaninen kirkkokunta. Kirkkoon kuuluu kuusi hiippakuntaa.
Kirkko on Walesin kristillisistä kirkoista toiseksi suurin. 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä jumalanpalveluksiin osallistui 69 000 henkeä viikoittain.
Historia.
Kristinuskon historia Walesin alueella juontaa jo 300-luvulle. Pakanallisten anglosaksien tunkeuduttua Britanniaan 400-luvulla tuli Walesista yksi kelttiläisen kirkon linnakkeista. 600-luvulle tultaessa lähetystyöntekijät, joista osa oli Rooman lähettämiä, osa kelttiläisiä, olivat käännyttäneet koko maan. Kirkko piti kiinni itsenäisyydestään eikä suostunut omaksumaan Rooman katolisen kirkon sääntöjä ja käytänteitä ennen kuin 1100-luvulla, jolloin Walesin kristityt joutuivat Canterburyn arkkipiispan kaitsentaan.
Uskonpuhdistus hyväksyttiin yleisesti Walesissa ja ainoastaan pientä vastarintaa esiintyi. 1600- ja 1700-luvuilla kirkko alkoi kuitenkin taantua, pääosin johtuen niiden englantilaisten, jotka oli asetettu kirkon johtaville paikoille, kyvyttömyydestä johtajina. 1700-luvulla alkanut metodistinen herätys johti merkittävään anglikaanisuuden heikkenemiseen Walesissa, kun enemmistö väestöstä jätti anglikaanisen kirkon ja liittyi metodisteihin. Vuonna 1920 kirkko menetti valtiokirkollisen asemansa, mutta se vahvistui jäsenmäärällisesti sen jälkeen.
Vuonna 1996 kirkko hyväksyi naisten vihkimisen pappisvirkaan ja ensimmäinen nainen vihittiin papiksi tammikuussa 1997. Vuonna 2008 yli 20 % papeista oli naisia. Vuonna 2013 kirkon johto hyväksyi naisten vihkimisen myös piispoiksi.
Vuonna 2002 silloinen Walesin arkkipiispa Rowan Williams valittiin Canterburyn arkkipiispaksi ja siten anglikaanisen kirkon hengelliseksi johtajaksi. Hän oli virassa ensimmäinen Walesissa syntynyt.
Hallinto.
Maailmanlaajuisen Anglikaanisen yhteisön jäsenenä Walesin kirkko muodostaa yhden provinssin, joka jakautuu kuuteen hiippakuntaan. Hiippakuntien edustajat valitsevat piispat hiippakuntiinsa. Piispat puolestaan valitsevat yhden keskuudestaan kirkon arkkipiispaksi.
Teologia.
Kirkko määrittelee itsensä "tässä maassa toimivaksi muinaiseksi kirkoksi, joka on katolinen ja reformoitu." Omassa katekismuksessaan Walesin kirkko opettaa olevansa "yksi, pyhä, katolinen ja apostolinen kirkko."
Kirkolliset yhteydet.
Walesin kirkko on Porvoon kirkkoyhteisön jäsenkirkko.
Aaltosen mattokutomo

Aaltosen mattokutomo oli Kiikassa vuosina 1914–1970 toiminut mattokutomo. Sen perusti Hilma Aaltonen o.s. Blom (1881–1946), joka oli ammatiltaan käsityönopettaja. Hilma Aaltosen jälkeen kutomon toimitusjohtajana toimivat hänen leskensä Herman Aaltonen (1879–1953) ja nuorin pikkusisarensa ja ottotyttärensä Oili Määttänen ent. Aaltonen o.s. Blom (1900–1993).
Aaltosen mattokutomolle mattoja suunnittelivat muiden muassa Toini Kallio, Laila Karttunen, Greta Skogster-Lehtinen ja Impi Sotavalta. Kutomon mattoja oli käytössä kotien lisäksi useiden liike- ja julkisten laitosten tiloissa, kuten Eduskuntatalossa, Kelan pääkonttorissa, Kultarannassa ja Suomen pankin talossa Vaasassa. Mattoja vietiin myös ulkomaille Etelä-Amerikkaa myöten.
A. G. Edwards

Alfred George Edwards (2. marraskuuta 1848 – 22. heinäkuuta 1937) oli Walesin kirkon ensimmäinen arkkipiispa.
Edwards syntyi papin poikana pienessä Llanymawddwyn kylässä Gwyneddin kreivikunnassa. Hän opiskeli Oxfordin yliopiston Jesus Collegessa ennen kuin hänet nimitettiin valvojaksi walesilaiseen Llandovery Collegeen vuonna 1875. Samana vuonna Edwards vihittiin papiksi, ja vuonna 1885 hänet nimitettiin Carmarthenin Pyhän Pietarin kirkon kirkkoherraksi.
Vuonna 1889 Edwards nimitettiin St Asaphin piispaksi. Kun Walesin kirkko perustettiin vuonna 1920, hänet valittiin kirkon ensimmäiseksi arkkipiispaksi. Edwards jäi eläkkeelle virastaan vuonna 1934. Hän kuoli vuonna 1937, ja hänet haudattiin St Asaphin kaupunkiin.
Luettelo Maalahden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Maalahden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Maalahden kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Maalahteen on liitetty Bergön ja Petolahden kunnat.
Bergün Filisur

Bergün Filisur on kunta Sveitsissä Graubündenin kantonissa Albulan hallintoalueella. Kunta muodostettiin yhdistämällä Bergün/Bravuognin ja Filisurin kunnat 1.1.2018. Vuoden 2016 lopulla näissä kunnissa oli yhteensä 961 vakinaista asukasta. 
Sijainti.
Bergün Filisur sijaitsee Albula- ja Landwasserjokien varrella Albulasolan luoteispuolella. Asutus on keskittynyt jokilaaksoihiin runsaan 1 000 metrin korkeuteen. Kunnan korkein kohta on Piz Kesch (3 418 m mpy.).
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyyksiä ovat muun muassa Albulan rautatie, Landwasserviadukt sekä Jenisbergin walserilaiskylä.
Warelia

Warelia on yleiskustantamo, joka julkaisee suomenkielistä tieto- ja kaunokirjallisuutta. Warelia julkaisee vuosittain 15–20 painettua teosta ja lisäksi äänikirjoja ja e-kirjoja.
Warelia aloitti kustannustoimintansa vuonna 2007. Warelian nimi tulee Antero Wareliuksesta. Warelian toimisto ja myymälä on Sastamalan keskustan kirjakorttelissa sijaitsevassa Tyrvään Prykissä.
Henny Porten

Henny Porten (7. tammikuuta 1890 Magdeburg – 15. lokakuuta 1960 Berliini) oli saksalainen elokuvanäyttelijä. Hän oli yksi saksalaisen mykkäelokuvan suurimmista tähdistä.
Portenin elokuvadebyytti oli hänen isänsä ohjaama varhainen ”äänielokuva” "Meißner Porzellan" vuonna 1906. Päästyään koulusta hän näytteli eri yhtiöiden elokuvissa ja solmi sopimuksen tuottaja Oskar Messterin kanssa vuonna 1910. Portenista tuli pian yksi Saksan suosituimmista elokuvanäyttelijöistä. Hän esiintyi miehensä Curt A. Starkin ohjaamissa melodraamoissa ja tämän kuoltua ensimmäisessä maailmansodassa varsinkin Rudolf Biebrachin ohjaustöissä, jotka oli usein käsikirjoittanut Robert Wiene. Vaaleaa, kilttiä ja uhrautuvaa Portenia on kuvattu saksalaisen naisen prototyypiksi. Asta Nielsenin tavoin hänen roolinsa edistivät naisten yhteiskunnallista vapautumista, mutta hänestä puuttui Nielsenin eroottisuus.
Porten teki Starkin ja Biebrachin kanssa yli sata lyhytelokuvaa, melodraama ja romanttista komediaa. Hän esiintyi myös kunnianhimoisimmissa elokuvissa kuten Emil Janningsin rinnalla Ernst Lubitschin komediassa "Kohlhiesels Töchter" (1920), Henrik VIII:n vaimona "Anna Boleynissa" (1920), Ewald André Dupontin suositussa rakkaustarinassa "Die Geierwally" (1921) sekä Leopold Jessnern ja Paul Lenin ikonisessa katuelokuvassa "Hintertreppe" (1921). Portenin suosio jatkui 1920-luvulla, jolloin hän toimi myös tuottajana ohjaaja Carl Froelichin rinnalla. Porten siirtyi onnistuneesti äänielokuvaan, mutta natsien noustua valtaan hän sai juutalaisen miehensä takia vain muutamia rooleja. Toisen maailmansodan aikana hän esiintyi Georg Wilhelm Pabstin historiallisessa teatterielokuvassa "Komödianten" (1940/1941). 1950-luvun alussa Porten teki vielä muutamia elokuvia itäsaksalaisella DEFA-studiolla.
Saimaanharju

Saimaanharju on taajama Taipalsaaren kunnan eteläosassa Etelä-Karjalan maakunnassa. Saimaanharju on Taipalsaaren väkirikkain taajama, jossa asui vuoden 2018 lopussa yhteensä 1 806 ihmistä. 
Julkisia palveluja Saimaanharjulla tarjoavat esimerkiksi päiväkoti, Saimaanharjun koulu (yläaste), Taipalsaaren kirjasto. Kaupallisia palveluja edustavat esimerkiksi K-market, S-market, parturi-kampaamo, ravintola, tietokonehuolto ja apteekki. Saimaanharjun eteläisellä puolella sijaitsee Saimaanharjun venesatama, sekä matonpesupaikkana toimiva Vaateranta. Vaaterannasta on löydetty kivikautinen punamultahautakalmisto ja asuinpaikka.
Lähimmät terveyspalvelut löytyvät Taipalsaaren hyvinvointiasemalta, joka sijaitsee Taipalsaaren kirkonkylällä, noin 4 kilometrin päässä Saimaanharjulta pohjoiseen. Kirkonkylälta löytyy myös peruskoulun ala-aste, sekä Taipaleen seurakunnan palvelut.
Saimaanharjun lähistöllä on monia harjuja, jotka kuuluvat toiseen Salpausselkään. Saimaanharju on Pien-Saimaan ympäröimä. Pohjoisessa alue on luontaisessa maayhteydessä Jauhialan kylän kautta muuhun Taipalsaaren Kirkkosaareen. Saimaanharjun eteläpuolelle valmistui vuonna 1964 Kirjamoinsalmen pengertie, joka loi maayhteyden Kuivisaareen ja Kuivaketveleeen saareen, ja sitä kautta yhteyden Lappeenrantaan Kivisalmen ja Voisalmen siltojen yli. Kirjamoinsalmessa kulki lossi 1940-luvun alusta 1960-luvulle asti. Saimaanharjun halki kulkee Seututie 408 (Taipalsaarentie), joka kulkee pohjoiseen kohti Savitaipaleeen kuntaa ja etelässä kohti Lappeenrannan kaupunkia.
Osana Salpalinjan rakennustöitä Saimaanharjun alueella rakennettiin muun muassa majoituskorsuja sekä upseerien majoitusparakkeja. Kaksi teräsbetosnista korsua sijaitsee Suurlammen eteläpuolella, joista toinen (korsu 104/7) näkyy Kuhatien ja Taipalsaarentien risteykseen. Konstunkankaalla sijainneiden upseerikylien asuinrakennusten betonisia perustuksia on nähtävillä maastossa Konstunrantatien varrella, sekä Suppakujan päässä.
Konstunkangas.
Saimaanharjun länsipuolella sijaitseva Konstunkangas luetaan joissain yhteyksissä omaksi taajamakseen. Konstunkankaan ja Saimaanharjun välillä kulkeva Taipalsaarentie erottaa alueet toisistaan.
Konstunkankaan eteläosassa sijaitsee vuonna 1969 valmistunut Taipalsaaren sairaala, jonka Lappeen kunnan perustama kuntainliitto rakensi alun perin B-mielisairaalaksi. Konstunkankaan länsipuolella sijaitsee Konstunhiekan uimaranta, joka on suosittu uimapaikka kesäisin. Rannassa sijaitsee kivikautinen asuinpaikka.
Aapasara

Aapasara ("Carex rotundata") on sarakasvien (Cyperaceae) heimoon kuuluva keskikokoinen kasvilaji. Aapasara muistuttaa paljolti kiiltosaraa ("Carex saxatilis"), mutta lajit ovat erotettavissa lehtien sekä pullakoiden ulkonäön ja emikukkien luottien lukumäärien perusteella.
Aapasaralla on suikertava juurakko, josta varret kasvavat joko yksittäin tai harvalukuisina ryhminä. Varret ovat pyöreähköjä sekä sileitä ja lehtien tyvitupet ovat harmaanruskeita. Lehdet ovat kouruisia, yhteen kiertyneitä sekä kiiltävänvihreitä. Aapasara on erilaistähkäinen saralaji, ja sen kukintona oleva tähkistö koostuu yleensä yhdestä hedetähkästä sekä yhdestä tai kahdesta emitähkästä. Alimman tähkän tukilehti on yleensä pitkä ja kukinnosta poispäin sojottava tai alaspäin kaartunut. Emitähkät ovat yleensä tummanvihreitä sekä lyhyitä ja lieriömäisiä, lähes pallomaisia. Emikukat ovat kolmiluottisia. Tähkäsuomut ovat lähes mustia ja niissä on vaalea keskisuoni. Pullakot ovat emitähkissä tiiviisti ja niiden suuodat sojottavat selvästi tähkistä ulospäin. Muodoltaan pullakot ovat pyöreitä ja laajatyvisiä sekä lyhyen suuodan omaavia.
Aapasara kasvaa märillä soilla sekä muunlaisilla kosteilla, ravinteikkailla ja kalkkipitoisilla kasvupaikoilla tunturialueilla. Suomessa aapasara on yleinen pohjoisessa Lapissa. Erityisesti sitä tavataan Enontekiön, Inarin ja Utsjoen kuntien alueilla, mutta jonkin verran myös hieman etelämpänä.
Imipeneemi

Imipeneemi (C12H17SN3O4) on puolisynteettinen karbapeneemeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina. Imipeneemi kuuluu WHO:n julkaisemalle tärkeimpien lääkeaineiden listalle.
Ominaisuudet ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa imipeneemi on kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen, heman metanoliin ja niukasti etanoliin. Imipeneemi on optisesti aktiivinen yhdiste, ja sen ominaiskiertokyky vesiliuoksessa on +86,8. Imipeneemin antibioottiset ominaisuudet perustuvat siihen, että yhdiste estää bakteerien transpeptidaasientsyymejä ja bakteerien soluseinämien biosynteesi estyy. Imipeneemi on vaikutuskirjoltaan suhteellisen laajakirjoinen ja tehoaa niin grampositiivisiin kuin gramnegatiivisiinkin bakteereihin. Se myös kestää eräiden bakteerien tuottamia beetalaktamaasientsyymejä eikä hydrolysoidu niiden vaikutuksesta. Eräät bakteerit, kuten MRSA, kuitenkin tuottavat metallobetalaktamaaseja, jotka inaktivoivat imipeneemin, ja ovat täten imipeneemille resistenttejä. Imipeneemiä käytetään useissa bakteeri-infektioissa, esimerkiksi vakavan keuhkokuumeen tai muiden hankalasti hoidettavien ja sairaalahoitoa vaativien bakteeri-infektioiden hoidossa. Yhdiste annostellaan ruiskeena suoneen tai lihakseen. Imipeneemi annostellaan käytännössä aina yhdessä silastatiinin kanssa, koska muuten ihmisen munuaisten dehydropeptidaasi I-entsyymi inaktivoisi sen. Silastatiini myös alentaa imipeneemin myrkyllisyyttä ihmiselle.
Haittavaikutukset.
Imipeneemi on kohtalaisen hyvin siedetty lääkeaine. Tyypillisimpiä haittavaikutuksia ovat huonovointisuus, vatsakivut ja ripuli. Myös allergiset reaktiot ja laskimotulehdus ovat mahdollisia. Erityisesti iäkkäillä potilailla imipeneemi saattaa aiheuttaa kouristuskohtauksia.
Valmistus.
Imipeneemi on puolisynteettinen yhdiste. Sitä valmistetaan tienamysiinin ja metyyliformimidaatin välisellä reaktiolla.
Oskar Messter

Oskar Messter (22. marraskuuta 1866 Berliini – 6. joulukuuta 1943 Tegernsee) oli saksalainen elokuva-alan keksijä, kuvaaja, tuottaja ja liikemies. Hänet tunnetaan yhtenä Saksan elokuvatuotannon edelläkävijöistä.
Mekaanikon koulutuksen saanut Messter otti haltuunsa isänsä mikroskooppeja valmistaneen yrityksen vuonna 1892 ja alkoi rakentaa elokuvaprojektoreja vuonna 1896. Hänen vuonna 1900 patentoimansa maltanristi-projektorinsa muodosti myöhempien esityskoneiden perustan. Messter kuvasi satoja lyhytelokuvia ja perusti vuonna 1901 kolmesta yhtiöstä koostuneen konsortion. Messter’s Projection harjoitti elokuvien tuotantoa ja levitystä, Vereinigte Mechanische
Werkstätten valmisti kameroita ja projektoreja ja Kosmograph Compagnie esitti elokuvia varieteeteattereissa.
Vuonna 1903 Messter alkoi markkinoida gramofonin ja projektorin synkronointiin perustunutta Messter Biophon -äänijärjestelmää. Biophon oli käytössä noin 500 teatterissa Saksassa ja lisäksi eräissä muissa maissa. Ranskassa kokeiltiin samaan aikaan Gaumontin Chronophone-järjestelmää. Messter tuotti vuosina 1907–1910 noin 450 lyhyttä äänielokuvaa, joista käytettiin nimitystä "Tonbild". Äänielokuvien menetettyä suosionsa Messter alkoi vähitellen siirtyä useampikelaisiin näytelmäelokuviin, joiden tähdeksi kohosi Henny Porten. Konsortio järjestettiin uudelleen vuonna 1913. Kosmograph Compagniesta tuli Messter-Film niminen tuotantoyhtiö, Portenin elokuvia tuottamaan perustettiin Autor Film ja kaikkien Messter-elokuvien jakelu annettiin Hansa-Filmverleihille. Ensimmäisen maailmansodan aikana alettiin tuottaa suosittua "Messter-Woche" viikkokatsausta.
Sodan aikana Messter toimi aktiivisesti Saksan elokuvateollisuuden kehittämiseksi, ja vuonna 1917 hänen yhtiönsä yhdistettiin vasta perustettuun Ufaan, josta tuli maan suurin elokuva-alan yritys. Mesterin muistelmat "Mein Weg mit dem Film" julkaistiin vuonna 1936.