tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Frans I (Toscana)

Frans I (; 25. maaliskuuta 1541 Firenze – 19. tai 20. lokakuuta 1587 Poggio a Caiano) oli Toscanan suurherttua vuosina 1574–1587. Koska Fransilla ei ollut poikia, häntä seurasi hänen nuorempi veljensä Ferdinand I.
Frans I oli Medici-sukuisen Firenzen herttuan Cosimo I de’ Medicin vanhin poika ja hänet nimitettiin vuonna 1564 isänsä sijaishallitsijaksi. Cosimo sai vuonna 1569 paavilta Toscanan suurherttuan arvon, jonka Frans peri isältään tämän kuoltua vuonna 1574. Keisari Maksimilian II vahvisti arvonimen seuraavana vuonna. Turvatakseen dynastiansa perintöoikeuden koko Toscanaan Frans I joutui tekemään palveluksia Habsburgeille. Häntä ehdotettiin myös Puolan kuninkaaksi, mutta hän kieltäytyi ehdokkuudesta kahdesti vuosina 1575 ja 1587.
Frans I vahvisti Toscanan laivastoa, perusti uusia kauppa-asemia ja määräsi vuonna 1577 toteutettavaksi arkkitehti Bernardo Buontalentin suunnitelman Livornon kehittämisestä Toscanan tärkeimmäksi satamaksi. Toisaalta Fransin henkilökohtaisten liiketoimien ja lisääntyneiden verojen on sanottu vahingoittaneen hänen valtakuntansa muuta liike-elämää. Hän halusi sukunsa perinteiden mukaisesti suosia taiteita ja käytännössä raunioitti maansa talouden upottamalla valtavia summia taidehankintoihin ja arkkitehtuuriin aikana jolloin Firenzen merkitys ja Italian kaupunkivaltioiden vauraus olivat jo laskussa. Frans toimi muun muassa kuvanveistäjä Giovanni Bolognan mesenaattina ja sijoitti ensimmäisenä Medicien arvokkaan taidekokoelman Firenzen Uffizi-galleriaan. Hän oli kiinnostunut myös luonnontieteistä, varsinkin kemiasta. Tieteellinen seura Accademia della Crusca perustettiin hänen aikanaan.
Frans I:n puoliso oli vuodesta 1565 keisari Maksimilian II:n sisko Johanna. Heille ei syntynyt poikia, mutta heidän tyttärestän Maria de’ Medicistä tuli myöhemmin Ranskan kuningatar. Frans eli pitkään avoimesti suhteessa rakastajattarensa, venetsialaisen aatelisnaisen Bianca Cappellon kanssa. Johanna kuoli vuonna 1578, ja seuraavana vuonna Frans meni naimisiin Cappellon kanssa. Puolisot kuolivat sattumalta samana yönä lokakuussa 1587, ilmeisesti malariaan, jonka he olivat saaneet metsästysretkellään Maremmien alueella. Myöhemmin keksityn tarinan mukaan suurherttuatar Bianca olisi vahingossa myrkyttänyt miehensä yrittäessään murhata tämän veljeä Ferdinandia ja tehnyt sen jälkeen itsemurhan. Toisen version mukaan Ferdinand olisi myrkyttänyt heidät molemmat, sillä heidän sairautensa puhkesi pian Ferdinandin saavuttua heidän luokseen Poggio a Caianoon. Vuonna 2004 Fransin hauta avattiin kuolinsyyn selvittämiseksi. Vuonna 2006 julkaistu ensimmäinen tutkimus viittasi arsenikkimyrkytykseen, mutta vuoden 2010 toisessa tutkimuksessa ruumiista löydettiin viitteitä "Plasmodium falciparum" -loisesta, mikä tukee alkuperäistä selitystä malariasta kuolinsyynä.
Bedwynin rautatieasema

Bedwynin rautatieasema on rautatieasema Great Bedwynin kylässä Wiltshiressä. Se sijaitsee Reading–Taunton-radan varrella.
Asema avattiin 11. marraskuuta 1862. Sen nimeksi vaihdettiin Bedwyn Halt 2. marraskuuta 1964, mutta alkuperäiseen nimeen palattiin jo 5. toukokuuta 1969. Sitä käytti 116 310 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Luettelo Carter Brownin teosten suomennoksista

 Tämä on luettelo Carter Brownin teosten suomennoksista.
Idänsavuruoho

Idänsavuruoho eli savuruoho ("Conringia orientalis") on yksivuotinen sinivihreän värinen ristikukkaiskasvi.
Ulkonäkö.
Idänsavuruoho kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Sen tavallisesti haarattomassa varressa kasvaa kierteisesti muutamia ehytlapaisia lehtiä, jotka ovat alaosassa ruodillisia ja varren yläosassa sepiviä. Kukat ovat vaaleankeltaiset. Lidut ovat yleensä noin 10 cm pitkiä, 2 millimetriä paksuja, selvästi nelisärmäisiä ja lähes pystyyn sojottavia.
Levinneisyys.
Idänsavuruohon alkuperäistä levinneisyysaluetta ovat Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Eurooppa, Pohjois-Afrikka ja Länsi-Aasia. Suomessa idänsavuruohoa on kasvanut melko vähälukuisesti satunnaisena uustulokkaana suuressa osassa maata liikennepaikoilla ja myllyillä. Lajia ei ole havaittu enää useaan vuosikymmeneen, joten se lienee hävinnyt.
Robert Gustafsson

Carl Robert Olof Gustafsson (s. 20. joulukuuta 1964) on ruotsalainen näyttelijä ja koomikko. Hän on ruotsalaisen "Killinggänget"-komediaryhmän jäsen. Gustafssonia on tituleerattu "Ruotsin hauskimmaksi mieheksi".
Vuonna 2013 hän näytteli satavuotiasta Allan Karlssonia elokuvassa "Satavuotias joka karkasi ikkunasta ja katosi" ja vuoden 2016 jatko-osassa "Satayksivuotias, joka jätti laskun maksamatta ja katosi".
Tyyli.
Vaikka "Killinggänget" on enimmäkseen tunnettu ironiasta ja pop-kulttuurin viittauksista, Gustafsson yleensä käyttää perinteisempiä ja fyysisempiä komedian tyyliä, kuten slapstickiä ja hahmoja, joilla on liioiteltuja persoonallisuuksia. Hänellä on monipuolinen äänivalikoima, ja hän osaa matkia eri murteita. Gustafssonilla on tapana esittää hahmoja, jotka päätyvät lopulta vahingoittamaan itseään.
Joitain Gustafssonin komediarooleja:
Lisäksi Gustafsson on taitava imitaattori. Hänen imitoimiaan henkilöitä ovat muun muassa Ingmar Bergman, Sven Wollter, Ernst-Hugo Järegård, Tony Rickardsson, Robert Aschberg, Magnus Härenstam, Göran Persson sekä Carl Bildt.
Cosimo II

Cosimo II (; 12. toukokuuta 1590 – 28. helmikuuta 1621) oli Toscanan suurherttua vuosina 1609–1620.
Cosimon vanhemmat olivat suurherttua Ferdinand I ja tämän puoliso, Lothringenin Kristiina. Cosimo tuli hallitsijaksi vain 18-vuotiaana isänsä kuoltua vuonna 1609, ja hän tukeutui siksi äitiinsä sekä neuvonantajaansa Belisario Vintaan. Cosimo pyrki isänsä tavoin tasapainottelemaan Ranskan ja Espanjan välillä ja onnistui myös lähentämään näitä maita toisiinsa. Cosimo jatkoi isänsä aloittamaa merisotaa Osmanien valtakuntaa ja Barbareskivaltioita vastaan. Hänen valtakaudellaan Toscanan laivasto oli Välimerellä ylivoimainen turkkilaisiin nähden ja liitto druusien emiiri Fakhr-al-Dinin kanssa takasi toscanalaisille etulyöntiaseman kaupankäynnissä Levantin alueella. Cosimo toisaalta lakkautti Medicin hallitsijasuvun oman pankki- ja liiketoiminnan, joka oli jatkunut neljäsataa vuotta. Cosimo II kuoli vain 30-vuotiaana, jolloin häntä seurasi hänen poikansa Ferdinand II.
Cosimo II toimi tiedemies Galileo Galilein suojelijana ja nimitti Galilein vuonna 1610 hovimatemaatikokseen ja -filosofikseen. Galilei nimesi löytämänsä Jupiterin kuut ”Medicien tähdiksi” ("Sidera Medicea").
Hänen puolisonsa vuodesta 1608 oli Itävallan arkkiherttuatar Maria Magdalena (1589–1631), joka oli Itävallan arkkiherttua Kaarle II:n (1540–1590) ja Baijerin prinsessa Maria Annan (1551–1608) yhdeksäs tytär.
Sulkakrassi

Sulkakrassi eli karvavariksenkrassi ("Lepidium didymum", syn. "Coronopus didymus") on yksivuotinen pahanhajuinen karvainen ristikukkaiskasvi. Sen alkuperäisaluetta ei tiedetä varmasti (mahdollisesti Etelä-Amerikka). Se kasvaa kuitenkin Euroopassa laajalti rikkakasvina.
Sulkakrassi on kasvutavaltaan samanlainen kuin toinen variksenkrasseihin aiemmin kuulunut laji ryhmykrassi eli kaljuvariksenkrassi ("Lepidium coronopus", aiemmin "Coronopus squamatus"). Sulkakrassi on monivartinen, varret ovat rentoja, haarovia ja karvaisia. Lehdet ovat liuskaisia ja edelleen parihalkoisia. Kukissa on aivan mitättömän pienet, valkoiset tai kellertävät terälehdet. Lidut ovat munuaismaisen muotoisia, 2–3 millimetrin kokoisia, kaksiosaisia, kurttupintaisia.
Atlantin yli

Atlantin yli on suomalainen tositelevisio-ohjelma, jossa joukko suomalaisia julkisuuden henkilöitä purjehtii Atlantin yli. Ohjelman kapteenina ensimmäisellä tuotantokaudella oli Hjallis Harkimo ja toisella ja kolmannella hänen poikansa Joel. Sarja alkoi elokuussa 2017 TV5-kanavalla. Sarjan toinen kausi alkoi 21. elokuuta 2019. Kolmas kausi alkoi discovery+-palvelussa 24. Elokuuta 2022.
Ensimmäinen tuotantokausi.
Julkkisosallistujat.
Harkimon miehistöön kuuluu myös hänen poikansa Joel Harkimo sekä kaksi ammattipurjehtijaa.
Kolmas tuotantokausi.
Julkkisosallistujat.
Miehistöön kuuluvat kapteenina Kenneth Thelen, Joel Harkimo, veneen omistava Jyrki Mäki ja Patrick Neuhaus. Purjehduksen lähtösatama on Portugalin Cascais, josta on määrä purjehtia kolmessa viikossa Karibian Saint-Martinille. "Atlantin yli" -sarjan 3. kausi nähtiin TV5:llä ja Discovery+-palvelussa syksyllä 2022.
Taustaa.
Ohjelman vastaavana tuottajana toimi Tuomas Summanen ja tuotantoyhtiö oli Rabbit Films. Mukaan haluttiin julkkiksia, joilla on elämäntarinaa kerrottavanaan, mutta eivät tunne toisiaan entuudestaan. Myös kokemattomuus purjehtijoina oli julkkisosallistujien kriteerinä.
Purjehduksen ajankohtaa ja suuntaa on luonnehdittu epätavalliseksi, sillä tässä ajankohdassa reitti Karibialta Kanariansaarille vei venekunnan reippaisiin vastatuuliin. Navigointiin saatiin kuitenkin Suomesta asiantuntevaa apua päivittäin.
Vene jolla ylitys suoritettiin 57-jalkainen Lintu jonka omistaa Jyrki Mäki. Jyrki Mäki oli myös mukana miehistössä. Kuvauksia varten mukaan oli varattu 17 kameraa nelihenkiselle kuvausryhmälle.
Mehrin kieli

Mehrin kieli on seemiläinen kieli, jota puhutaan osissa Jemeniä ja Omania. Kielellä on nykyisin arviolta 100 000 puhujaa. 
Levinneisyys.
Mehrin kieltä puhutaan Itä-Jemenin Mahran kuvernoraatissa ja Omanin puolella maiden rajaa Dhofarin kuvernoraatissa. Mehrin kielen puhujia on noin 100 000, ja heistä yli puolet asuu Jemenissä. Puhujien määrästä ei ole väestönlaskentoja, vaan lukumäärä perustuu tutkijoiden arvioihin. Kielen puhujat kuuluvat pääosin al-Mahran heimoon, ja sitä puhuu myös osa al-Kathiri-heimon jäsenistä. Kielen puhujat ovat puolipaimentolaisia, jotka kasvattavat kameleita, nautakarjaa ja vuohia.
Ennen vuotta 1990 monet kielen puhujat työskentelivät kauppiaina Kuwaitissa. Sittemmin heitä on muuttanut Saudi-Arabiaan. Myös Tansaniassa asuu mehriä puhuvia siirtolaisia, jotka vierailevat säännöllisesti kotiseuduillaan Arabian niemimaalla.
Kielimuodot.
Mehrin kieli voidaan jakaa kahteen murreryhmään. Läntisiä murteita puhutaan Jemenissä ja niitä kutsutaan myös Jemenin mehriksi tai eteläiseksi mehriksi. Toista murreryhmää kutsutaan Omanin mehriksi tai Dhofarin mehriksi. Murreryhmien raja ei kuitenkaan vastaa täysin Omanin ja Jemenin valtioiden rajaa. Jemenin mehri voidaan jakaa edelleen itä- ja länsimurteisiin. Omanin mehrin murrejako on epäselvä, mutta sillä ei ilmeisesti ole merkittäviä murre-eroja. Samojen murreryhmien sisällä on myös eroja beduiinien ja kylissä tai kaupungeissa asuvien välillä.
Luokitus.
Mehri on seemiläinen kieliin lukeutuviin nykyeteläarabialaisiin kieliin, joista mehri on puhujamäärältään suurin. Kielten luokittelu tämän ryhmän sisällä on epäselvä, koska kielten kielioppia ei ole tutkittu kattavasti. Muista nykyeteläarabialaisista kielistä harsusi ja bathari ovat kuitenkin selvästi läheistä sukua mehrille. Näiden kielten puhujat myös ymmärtävät toisiaan, jonka perusteella harsusi ja bathari voidaan myös luokitella mehrin murteiksi.
Vehnätankio

Vehnätankio ("Camelina microcarpa") on yksivuotinen ruistankion lähisukuinen ristikukkaiskasvi. Sen alalajeja ovat hietavehnätankio ("C. microcarpa" subsp. "microcarpa") ja venäjänvehnätankio ("C. microcarpa" subsp. "pilosa").
Vehnätankio esiintyy suurimmassa osassa Eurooppaa, alkuperäisenä Etelä-Ruotsiin asti. Suomeen kasvi on tullut alun perin Itä-Euroopasta. Suomessa se on melko harvinainen uustulokas Pohjois-Pohjanmaan korkeudelle ja kasvaa tai on kasvanut myllyillä ja liikennepaikoilla.
Pasi Nuija

Pasi Nuija (s. 13. huhtikuuta 1970 Mikkeli) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli keskuspuolustaja. Nuija edusti koko peliuransa ajan synnyinkaupunkinsa Mikkelin seuroja.
Nuija pelasi Veikkausliigassa ja sen edeltäjässä Mestaruussarjassa yhteensä 29 ottelua, joissa hän ei tehnyt maaleja. Kaikki pääsarjaottelunsa Nuija pelasi MP:ssä. Hän pelasi pääsarjatasolla yhden ottelun kaudella 1989, kaksi ottelua kaudella 1991, viisi ottelua kaudella 1992 ja 21 ottelua kaudella 1996. Kaudella 1991 Nuija oli saavuttamassa SM-hopeaa.
Ykkösessä Nuija pelasi MP:ssä vuosina 1997–1998 ja 2004–2005 sekä FC Mikkelissä vuosina 1999–2001 yhteensä 126 ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Lisäksi Nuija edusti Kakkosessa MiKiä vuosina 1994–1995, MiPaa vuosina 1999 ja 2000 sekä MP:tä vuosina 2002–2003. III divisioonassa Nuija edusti MiKiä kaudella 1990.
Tuoksupielus

Tuoksupielus eli valkopielus ("Lobularia maritima") on yksi- tai monivuotinen ristikukkaiskasvi, jota viljellään koristekasvina, yleensä yksivuotisena kesäkukkana. Se kasvaa alkuperäisenä Etelä-Euroopassa Välimeren alueen länsiosassa ja ehkä Kanariansaarilla.
Tuoksupielus on matala, enintään 20 senttimetriä korkeaksi kasvava tyveltä haarova ruohokasvi. Tuoksuvat, pienehköt, mutta runsaslukuiset kukat muodostavat tiheitä pyöreitä kukintoja. Kukkien terälehdet ovat valkoisia tai violetteja. Litu on päärynän muotoinen. Laji muistuttaa koristekasvina viljeltyjä yksivuotisia saippoja.
Hietakilpiruoho

Hietakilpiruoho ("Alyssum alyssoides") on yksivuotinen ristikukkaiskasvi. Se on matalakasvuinen 5–25 senttimetriä korkeaksi kasvava harmaan tähtikarvainen ruoho. Sillä on pienet kellertävät kukat, joista kasvaa litteän pyöreitä, karvaisia, lyhytperäisiä lituja.
Hietakilpiruoho kasvaa hietikoilla ja monenlaisilla muilla kuivilla kasvupaikoilla. Sitä esiintyy lähes koko Euroopassa. Suomessa kasvi on harvinainen satunnainen uustulokas.
Cosimo III

Cosimo III (; 14. elokuuta 1642 – 31. lokakuuta 1723) oli Toscanan suurherttua vuosina 1670–1723. Hänen pitkällä valtakaudellaan Toscanan valta heikkeni entisestään.
Cosimon isä oli suurherttua Ferdinand II, joka kuoli vuonna 1670. Cosimo III osoittautui hyvin heikoksi hallitsijaksi. Hän joutui tekemään paljon myönnytyksiä pitääkseen Toscanan puolueettomana Ranskan kuningas Ludvig XIV:n aloittamissa sodissa. Toscanan laivasto tuki Venetsian menestyksekkäitä merisotatoimia suuressa Turkin sodassa 1680-luvulla, mutta Toscana ei juuri hyötynyt saavutetuista voitoista. Kohdattuaan valtiomiehenä ja yksityiselämässään pääasiassa vastoinkäymisiä Cosimo uppoutui yhä enemmän uskonnolliseen hurskauteen ja lahjoitti paljon varoja katoliselle kirkolle.
Cosimo III:n puoliso oli vuodesta 1661 Ranskan prinsessa Marguerite-Louise d’Orléans, jonka paheellista elämää hän ei sietänyt. Cosimo yritti pitkään saada avioliiton mitätöityä, kunnes Marguerite-Louise hylkäsi hänet vuonna 1675 ja muutti takaisin Ranskaan.
Vanhoilla päivillään Cosimo III alkoi pelätä Medicin dynastian sammumista, sillä hänen ainoa veljensä Francesco Maria de' Medici ja vanhin poikansa Ferdinand kuolivat molemmat lapsettomina vuosina 1711 ja 1713 ja toinen poika Gian Gastone eli lapsettomana erossa aviopuolisostaan. Cosimo yritti nimetä kruununperilliseksi tyttärensä Anna Maria Luisan, jonka avioliitto Pfalzin vaaliruhtinas Johan Vilhelmin kanssa oli tosin myös lapseton, ja ehdotti jopa Firenzen tasavallan uudelleenperustamista. Euroopan suurvallat kuitenkin sekaantuivat asiaan, koska ne halusivat kaikki saada Toscanan omaan valtapiiriinsä. Vuonna 1720 Espanja ja kvadrupelallianssin valtiot (Iso-Britannia, Ranska, Hollanti ja Itävalta) sopivat keskenään, että Medicin suvun mieslinjan sammuessa Toscanan hallitsijaksi nostettaisiin Espanjan prinssi Don Carlos. Cosimo III:n kuoltua vuonna 1723 valta siirtyi hänen pojalleen Gian Gastonelle, joka jäi viimeiseksi Medici-sukuiseksi suurherttuaksi. Kvadrupelallianssin suunnitelmasta poiketen valta siirtyi sen jälkeen Habsburg-Lothringenin suvulle.
Hietalituruoho

Hietalituruoho eli hietapitkäpalko ("Arabidopsis arenosa", aiemmin "Cardaminopsis arenosa") on yksi-, kaksi- tai harvoin monivuotinen ristikukkaiskasvilaji. Lajin suomenkielinen nimi on muuttunut nykyiseksi 2010-luvun lopussa, kun laji on siirretty hietapitkäpaloista lituruohoihin sukujen yhdistämisen seurauksena.
Hietalituruoho kasvaa alun perin Keski- ja Itä-Euroopassa.
Ulkonäkö.
Kasvi muistuttaa lähilajeistaan erityisesti samaan sukuun kuuluvaa ruotsinlituruohoa (ruotsinpitkäpalkoa). Hietalituruoholla kukat ovat hieman suuremmat kuin ruotsinlituruoholla ja ruusukelehdet liuskaisemmat.
Hietalituruoho kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pysty, haarova, alaosasta karvainen, monesti sinipunainen. Kasvi on usein monivartinen. Ruusukelehdet ovat parijakoisia tai -osaisia ja niissä on iso päätöliuska. Ruusukelehdet ovat karvaisia. Varsilehdet ovat isohampaisia, ylimmät voivat olla lähes hampaattomia.
Kukinto on tukilehdetön terttu. Kukat ovat kaksineuvoisia, verho- ja terälehtiä on neljä kappaletta. Terälehdet (5–8 millimetriä) ovat leveitä, valkoisia tai punertavia, verholehtiä pidempiä. Heteitä on kuusi (neljä pitkää ja kaksi lyhyttä). Sikiäin on kaksilokeroinen, kehänpäällinen. Hedelmänä on monisiemeninen litu. Lidut (2–4 cm) ovat hieman käyriä, 4–5 kertaa lituperän pituisia.
Hietalituruoho Suomessa.
Suomessa hietalituruoho kasvaa uustulokkaana, joka on yleisempi maan pohjoisosassa, niukempi maan eteläosassa. Sen kasvupaikkoja ovat etenkin liikennealueet, kuten rautatiet, satamat ja tienvarret. Sitä esiintyy runsaimmin Oulu–Tornio–Rovaniemi -välillä. Laji levisi Pohjois-Suomeen erityisesti saksalaisena sotatulokkaana toisen maailmansodan aikana. Hietalituruoho on nimetty Oulun kaupungin nimikkokasviksi.
Jäykkäpitkäpalko

Jäykkäpitkäpalko ("Arabis hirsuta") on ruohovartinen ristikukkaiskasvilaji, joka on yleensä lyhytikäinen monivuotinen kasvi.
Jäykkäpitkäpalko muistuttaa lähisukuista pölkkyruohoa. Se kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Varsi on jäykkä, haaraton, kankeakarvainen, toisinaan lähes kalju. Lehdet ovat siirottavasti karvaisia. Aluslehdet ovat kapean vastapuikeita, tylppähampaisia ja muodostavat ruusukkeen. Varsilehdet (10–20) ovat ruodittomia, herttatyvisiä, pitkulaisia, tylppiä, sahalaitaisia, miltei sepiviä. Kukkien verho- ja terälehtiä on 4. Terälehdet ovat noin 4 millimetriä, kapeita, valkoisia. Lidut ovat tavallisesti 2,5–4 cm pitkiä ja 1,2–1,5 leveitä, lähes pystyjä, suoria, keskisuoni selvä. Lituperä on noin 5 mm pitkä, pysty.
Suomessa jäykkäpitkäpalkoa esiintyy maan lounaisosassa, pääosin Ahvenanmaalla ja lounaissaaristossa, missä se on myös yleinen. Jäykkäpitkäpalko on kalkinsuosija, joka kasvaa kedoilla, kivikkorinteillä, katajamäillä ja kallioilla.
Harviala (Janakkala)

Harviala on Janakkalassa sijaitseva kylä. Kylän alueelle perustettu Harvialan kartano on muodostettu useasta eri tilasta ja on eräs Janakkalan suurkartanoista.
Harviala-nimen etymologiasta.
Harviala, josta käytetään paikallisessa murteessa myös nimitystä "Harvijala", esiintyy ensimmäisen kerran muodossa Harwiala vuonna 1425. Asiakirjoissa esiintyvät myös kirjoitusasut Harvela, Harvila ja Harvala. Lisäksi ovat olleet käytössä esimerkiksi muoto Morthen Hareasist (1464) sekä muodot Harfuila (1477) ja Harffwela (1490). Nimen pohjana on ehkä sana Harvia(inen), esimerkiksi Oleff Harffwia (1455) Lempäälässä, Mor(ten) Haruia 1571 Lahdenpohjan neljänneksessä Satakunnassa.
Tämän Harvialan nimen puitteissa voidaan koota eräänlainen nimipesue, johon kuuluvat: Harvia, Harviala, Harviainen, Harvio, Harva, Harvi[la], Harvo, Harvola, Harvonen sekä esimerkiksi Vanajassa Harvoilanmäki, Harwoila 1766 (Mäskälässä). Tämä nimipesue on Suomen nimistössä melko yleinen. 
Historia.
Perimätiedon mukaan kylän paikalle syntyi kartano Ruotsin vallan aikana. Kartanon ensimmäinen omistaja olisi ollut Birger-jaarlin poika Pentti (1254–1291), myöhempi Suomen herttua ja Linköpingin piispa. Harviala oli Vanajan pitäjän suurin yhtenäinen rälssiomistus. Kartano periytyy siis jo keskiajalta, jolloin se oli mm. Kurki-suvun omistuksessa. Näin se kilpailee Laukon kartanon kanssa Kurki-suvun synnyinsijana. 
Harvialan lääni (vertaa Jokioisten lääni), kuten tilakokonaisuutta yleisesti kutsuttiin, jaettiin neljään osaan 1400-luvun lopulla. Lepaan sukuinen valtaneuvos Björn Klasson omisti vuonna 1527 neljäsosan Harvialasta, Äikäälän ja maita myös Janakkalan Kiialasta. Björn oli yksi Klas Hanssonin perillisistä. Näitä maitansa hän laajensi ostamalla sisarusten osuuksia Harvialasta. Vuonna 1530 hän osti lisäksi Yläneen ja Höitilän talot. Tämän suureksi muodostuneen Harvialan läänin lisäksi hän omista alueita myös muualla Hämeessä, Uudellamaalla sekä Varsinais-Suomessa. Vuonna 1555 Björnin maaomaisuus oli Hämeen mahtavin ja koko Suomen viidenneksi suurin.
Batroun

Batroun on arviolta 20 000:n asukkaan pikkukaupunki Libanonin rannikolla.
Maantiede.
Batrounin kaupunki sijaitsee noin 56 kilometriä Libanonin pääkaupunki Beirutista pohjoiseen Beirutin ja Tripolin välisen tien varrella. Kaupunki on rakennettu kolmionmuotoiselle tasangolle, jonka läpi virtaa Nahr el-Jawz-joki. Lännessä kaupunki rajautuu Välimereen, sekä etelässä ja idässä Libanoninvuoriin.
Historia.
Historioitsija Josephuksen mukaan Batrounin perusti Tyroksen kuningas Ithobaal, mutta sen historia ulottuu todellisuudessa paljon pidemmälle. Kaupunki mainitaan Amarna-kirjeissä Byblosin alusmaana. Sittemmin se tuli tunnetuksi merirosvojen tukikohtana, jotka kukisti seleukidihallitsija Antiokhos III Suuri. Rooman valtakunnan aikana kaupunkiin rakennettiin suuri amfiteatteri ja se tuli tunnetuksi viinitarhoistaan. 16. heinäkuuta 551 kaupunki tuhoutui monien muiden rannikon kaupunkien tapoin maanjäristyksessä ja sitä seuranneessa hyökyaallossa. Ristiretkien aikaan Batroun oli pieni hiippakunta, joka kuului Tripolin kreivikuntaan. Alue kuului pitkään läänityksenä provencelaiselle d'Agout-suvulle, mutta temppeliherrat tuhosivat sen heidän päädyttyään riitoihin frankkien kanssa. Mamelukkisulttaani al-Mansur Qalawun valloitti Batrounin vuonna 1289 ja se liitettiin hallinnollisesti Tripolin alaisuuteen. Kaupunki menetti vähitellen merkitystään ja eurooppalaiset matkailijat alueella 1600- ja 1700-luvuilla kuvailivat sitä lähes kokonaan hylätyksi rauniokaupungiksi. 1800-luvulla kaupunki elpyi merisienten kalastuksella ja silkkiteollisuudella. Merisienten kalastus työllistää nykyisin vain muutamia veneitä. Sen sijaan investointeja on tehty turismiin.
Kaupungin historiallinen keskusta on ollut Libanonin aielistalla Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 2019.
Väestö.
Batrounissa on arviolta noin 20 000 asukasta. Kaupungin asukkaiden valtaosa on maroniitteja.
Sant Mat

Sant Mat on henkinen tie, joka rakentuu sisäisen äänen ja valon meditaatiolle, henkisen opettajan antamalle initiaatiolle ja ohjaukselle sekä eettiselle elämäntavalle. Mestarin tehtävä on antaa oppilaalle tietoinen sisäinen kokemus Jumalan voimasta, joka ilmenee sisäisenä valona ja äänenä. Tämä sielun ja Jumalan välisen sisäisen yhteyden luominen tapahtuu initiaatiossa ja se muodostaa meditaatioharjoitusten perustan. Eettiseen elämäntapaan kuuluu kasvisruokavalio, päihdyttävien aineiden välttäminen, sekä sitoutuminen vain yhdenlaiseen meditaatioharjoitukseen. Myös pyyteettömän palvelun toteuttaminen on oleellinen osa Sant Matin periaatteita. 
Sant Mat -perimyslinjan henkisiä opettajia on Intiassa useita. Suomessa Sant Mat -meditaatiota on esitelty muutamia kertoja ja Helsingissä toimii yksi meditaatioryhmä, joka koostuu Sant Baljit Singh -nimisen mestarin oppilaista.
Gospel Flight ry., http://www.uskonnot.fi/yhteisot/view?orgId=103, 22.8.2006.
Islannin hallitsija

Islannin hallitsija (; ) oli Islannin perustuslaillisen monarkian valtionpäämies vuosina 1918–1944. 
Islannin ja Tanskan välinen persoonaunioni perustui vuoden 1918 säädettyyn lakiin jonka mukaan Tanskan hallitsija oli samanaikaisesti myös Islannin hallitsija. 
Islannin parlamentti pyysi Tanskaa edustamaan Islantia ulkopoliittisesti täysivaltaisesti Reykjavikistä. 
Saksan miehitettyä Tanskan vuonna 1940 Islantia hallitsi sijaishallitsija.
Islannin monarkia päättyi 17. kesäkuuta 1944 kun Islannissa järjestettiin perustuslaillinen kansanäänestys jonka tuloksena Islannin tasavalta perustettiin. Samalla otettiin käyttöön uusi Islannin perustuslaki.
Historia.
Islannin monarkia perustettiin vuonna 1918 tehdyllä unionin säädöksellä, joka muutti entisen Tanskan merentakaisen aluee hallinnan riippumattomaksi valtiolliseksi perustuslailliseksi monarkiksi. Islanti sai uuden perustuslain vuonna 1944 pidetyn kansanäänestyksen jälkeen, joka kumosi monarkian. 
Vaikka monet tanskalaiset olivat loukkaantuneita siitä, että Islanti ryhtyi tällaiseen toimeen monarkian kumoamiselle, ja Tanska oli vielä tuolloin Saksan miehittämä maa, kuningas Kristian X lähetti islantilaisille onnittelut uudesta valtiomuodosta.
Sarasvati (joki)

Sarasvati tai Saraswati on eräs Rigveda-eepoksessa mainittu joki. Sarasvatijoeksi on usein väitetty jo pitkälle kuivunutta Chaggar-Hakra-jokea. Mutta erään tutkijan mukaan Sarasvatijoki saattoi olla Afganistanissa sijaitseva Helmandjoki.
kolmas vaihtoehto on, että Sarasvati olisi kuvitteellinen joki.
Chiapasin maanjäristys 2017

Vuoden 2017 Chiapasin maanjäristys tapahtui syyskuun 7. päivä kello 23:49 paikallista aikaa Meksikon Tyynenmeren rannikolla. Järistyksen voimakkuus oli 8,1 momenttimagnitudia ja sen keskus sijaitsi 69,7 kilometrin syvyydessä Tehuantepecinlahden vesillä noin 80 kilometrin päässä rannikosta Meksikon Chiapasin osavaltion edustalla. Maanjäristys aiheutti suuria tuhoja erityisesti Oaxacan osavaltiossa. Järistyksessä on kuollut ainakin 91 ihmistä.
Alueen tektoninen tausta.
Meksikon eteläisen Tyynenmeren rannikon Tehuantepecinlahti sijaitsee kahden litosfäärilaatan rajalla. Alueella mereinen Kookossaaren laatta työntyy suuremman mantereisen Pohjois-Amerikan laatan alle, mikä aiheuttaa laattojen rajalle toistuvia maanjäristyksiä. Alityöntövyöhyke on osa suurempaa Tyynenmeren tulirengasta.
Maanjäristys.
Maanjäristys iski torstaina 7. syyskuuta hieman ennen puoltayötä kello 23:49:21 paikallista Meksikon keskistä aikaa. Sen järistyskeskus oli merellä Tehuantepecinlahdella 69,7 kilometrin syvyydessä 87 kilometriä lounaaseen Pijijiapanin kaupungista Chiapasin osavaltiossa. Meksikon kansallinen seismologian laitos (SSN) mittasi maanjäristyksen voimakkuudeksi 8,2 momenttimagnitudiasteikolla, kun taas maanjäristyksiä kaikkialla maailmassa tutkiva Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskus (USGS) mittasi sen voimakkuudeksi 8,1.
Vaikutukset.
Maanjäristys aiheutti huomattavaa aineellista vahinkoa ja ainakin 91 ihmisen kuoleman. Valtaosa kuolleista oli Oaxacan osavaltiossa, jossa maanjäristyksessä menehtyi ainakin 71 ihmistä. Suuri osa kuolleista kuului sapoteekkien alkuperäiskansaan. Chiapasissa kuoli ainakin 16 ihmistä ja Tabascon osavaltiossa neljä. Maanjäristys tuhosi tai vaurioitti vakavasti kymmeniä tuhansia taloja ja jätti satoja tuhansia ihmisiä kodittomiksi.
Repaglinidi

Repaglinidi (C27H36N2O4) on aromaattisiin amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä tyypin 2 diabeteksen hoitoon.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa repaglinidi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste on kiraalista, ja lääkeaineena tehokas isomeeri on S-enantiomeeri. Repaglinidin S-enantiomeerin kiertokyky metanoliliuoksessa on +6,97. Repaglinidin vaikutusmekanismi perustuu siihen, että se sitoutuu haiman β-solujen pintaan ja siten aktivoi insuliinin eritystä. Tämän seurauksena verensokeritaso laskee. Repaglinidiä voidaan käyttää joko yksistään tai yhdistelmälääkkeenä metformiinin kanssa tyypin 2 diabeteksen hoidossa. Sen teho on verrattavissa glibenklamidiin. Repaglinidin vaikutus alkaa nopeasti ja on suhteellisen lyhytkestoinen.
Haittavaikutukset.
Merkittävin repaglinidin haittavaikutus on hypoglykemia eli veren sokeritason laskeminen liian alhaiseksi. Muita mahdollisia haittavaikutuksia ovat ripuli, ummetus, vatsakivut, huonovointisuus sekä allergiset oireet, kuten ihottuma ja kutina.
Muurahaispolku

Muurahaispolku on Aito Mäkisen ja Virke Lehtisen ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1970. Kahden nuoren Lappiin asti yltävässä odysseiassa päärooleja näyttelevät Tiina Harpf ja Simeon Rabinowitsch.
Elokuva on esitetty tasan kerran televisiossa vuonna 1974 ja sitä ei ole julkaistu missäkään formaatissa fyysisenä kopiona.
Juoni.
Nuori autovaras Jari pysäköi autonsa sivutielle ja nukahtaa. Hän herää ja tapaa lähistöllä asuvan tytön, Marjan. He viettävät päivän yhdessä, ja seuraavanakin aamuna Jari hakee Marjan ajelulle. Tyttö ihmettelee, kun Jari näyttää pelästyvän poliisiautoa. Leirintäalueella juoppo taiteilijapariskunta kutsuu nuoret seuraansa, ja mies alkaa lähennellä Marjaa. Nuoret jatkavat yhdessä matkaa ja ajavat Ruotsin puolelle Haaparannalle asti. Paluumatkalla poliisi pysäyttää heidän autonsa, joka osoittautuu varastetuksi. He pakenevat, jättävät auton ja jatkavat matkaa peukalokyydillä. Norjan Tromssassa Jari ei löydä ystäväänsä, joka on luvannut hänelle työpaikan kalastusalukselta. Suomen puolella Jari ja Marja murtautuvat tyhjään huvilaan piileskelemään. He tapaavat erakoituneen kullankaivajan (Matti Keinänen), joka loukkaantuu pian kaivoksen sortumassa. Jari ja Marja lähtevät viemään miestä hoitoon, mutta tämä kuolee heidän käsiinsä. Rajavartioston lentokoneesta huomataan nuorten tekemä nuotio, ja pian he joutuvat antautumaan viranomaisille.
Tuotanto.
"Muurahaispolku" oli Filmiryhmän toiseksi ja viimeiseksi jäänyt tuotanto; ensimmäinen oli "Vain neljä kertaa" (1968). Elokuva kuvattiin Eastmancolor-värifilmille lähes kokonaan ilman keinovaloa, sisäkohtaukset mukaan lukien.
Vastaanotto.
Aikalaisarvioissa "Muurahaispolkua" pidettiin parempana kuin Filmiryhmän aiempaa tuotosta "Vain neljä kertaa" (1968). Nuorten amatöörien roolisuorituksia pidettiin tuoreina, elokuvan kuvausta kehuttiin ja kiitettiin ettei nuorisoelokuvassa ollut sorruttu ajan muoti-ilmiöön, alastonkohtauksiin. Useimmat kriitikot pitivät kerrontaa kuitenkin ohuena, pinnallisena, hitaana ja tylsänäkin.
Elokuvan yleisömenestys jäi vuoden keskitason alapuolelle, mutta Mainos-TV:n televisioesityksessä 1974 "Muurahaispolku" sai 1,4 miljoonaa katsojaa.
Oannes

Oannes on mesopotamialainen jumala, puoliksi ihminen, puoliksi kala. Nimi Oannes on jumalan kreikankielinen nimi, mahdollisesti se on rappeutunut muoto akkadinkielisestä sanasta "ummânu", "mestari". Oannes mainitaan babylonialaisen papin Berossoksen kirjoituksissa. Oannes kuvataan kulttuuriheerokseksi, joka opetti ihmiskunnalle käsityön, rakennustaidon, tieteet ja tekniikan.
Berossoksen kuvauksen mukaan Oanneksella oli ihmisen pää kalan pään alla ja ihmisen jalat kalan pyrstön alla. Hän nousi päivisin rantaan Persianlahdella ja opasti ihmiskuntaa kirjoittamisessa, taiteissa ja tieteissä. Oannes saattoi olla käsityötaidon ja viisauden jumalan Ean lähettiläs.
Belperin rautatieasema

Belperin rautatieasema on rautatieasema Belperin kaupungissa Derbyshiressä. Se sijaitsee Midlandin pääradan ja Derwent Valley Linen varrella.
Asema avattiin 11. toukokuuta 1840. Alkuperäinen asema suljettiin 10. maaliskuuta 1878, jolloin tilalle avattiin uusi asema 1 085 metriä alkuperäisestä asemasta pohjoiseen. Belperin asemaa käytti 233 396 matkustajaa kaudella 2015–2016.
Suvi Salomaa

Suvi Salomaa (s. 22. maaliskuuta 1987) on suomalainen näyttelijä, tanssija, koreografi.
Ura.
Salomaa valmistui näyttelijäksi Englannissa vuonna 2012, ja on myös teatterin ja draaman tutkimuksen maisteri. Hän on näytellyt muun muassa Ränssin kievarin kesäteatterissa, Riihivuori Teatterissa, Teatteri Eurooppa Neljässä sekä Talliteatteri Juliuksessa kesällä 2017. Juliuksessa hän näytteli Mimmi-lehmää näytelmässä "Mimmi-lehmä ja Varis". Salomaa näyttelee Mirjamia Ylen draamasarjassa "Korpelan kujanjuoksu".
Toivakan kirkonkylä

Toivakan kirkonkylä on kuntakeskus Toivakassa Keski-Suomessa, Saarisen etelärannalla, Leppäveden eteläpään itärannan läheisyydessä. 
Nykyään kirkonkylä on pääosin omakotitaloaluetta, mutta siellä on myös rivitaloasutusta. Alueella on runsaasti palveluja, kuten peruskoulu, terveysasema, kirjasto, kirkko sekä Sale ja postipalvelut sisältävä K-Market.
Kunnan tärkeimpiin työnantajiin lukeutuu kirkonkylässä toimiva, betonielementtejä valmistava MH-Betoni Oy.
Toivakan kylä mainitaan asiakirjoissa muodossa "Toiwacka by" vuonna 1766. Toivakka kuului Rautalammin pitäjään, vuodesta 1628 lähtien Laukaaseen ja vuodesta 1693 lähtien Jyväskylän kappeliin. Toivakka oli 1500-luvulta lähtien osa Laukaan Leppäveden kylää. Pysyvästi Toivakka ja Oravasaari erotettiin Leppävedestä erillisiksi (rekisteri)kyliksi vuonna 1829 tuona vuonna tehdyn maankäytön tarkastuksen yhteydessä.
Leppäveden kylän alueella sijaitsi Toivakan uudistalo jo vuonna jo 1540; talon rinnakkaisnimenä on sittemmin ollut Alatalo. Talon isäntänä oli vuosina 1553–1574 Paavo Toivakainen. Hänellä oli savolainen sukunimi, joten suku oli ilmeisesti kotoisin Savosta. Toivakasta tuli Jyväskylän maaseurakunnan rukoushuonekunta vuonna 1871. Itsenäiseksi seurakunnaksi Toivakka erotettiin 1901. Kappelioikeudet se sai ehdollisena 1905. Itsenäisen seurakunnan asema ja ero Jyväskylän maaseurakunnasta toteutui vuonna 1909. Toivakan ensimmäinen kuntakokous oli tammikuussa 1910.
Kati Tervo

Kati Tervo (oik. Katri Anneli, o.s. Anttila, s. 22. heinäkuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja kolumnisti.
Elämä ja ura.
Kati Tervo kävi keskikoulun Hakalehdon yhteiskoulussa Espoon Tapiolassa. Hän valmistui Tampereen yliopistosta sosionomiksi (yhteiskunnallinen tutkinto) sekä filosofian kandidaatiksi (pääaineena kotimainen kirjallisuus). Helsingin yliopistossa hän opiskeli taidehistoriaa.
Tervo on työskennellyt kirjastoapulaisena, kirjastonhoitajana ja informaatikkona useissa eri kirjastoissa ja arkistoissa (Helsingin kaupunginkirjasto, Yleisradio, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura). 
Nuorena hän kokeili keraamikon ja silkkipainajan ammatteja ja piirsi Vapaassa taidekoulussa.
Tervo on kirjoittanut kolumneja vuodesta 2007 useisiin lehtiin (Kodin Kuvalehti, Meidän mökki, Hyvä terveys, Helsingin Sanomat, Ilta-Sanomat). Hän on kirjoittanut vuodesta 2012 myös Yhteishyvään ja vuodesta 2017 Kotilääkäri-lehteen. Tervo käsittelee usein kolumneissaan nykyhetken arkisia asioita palaten lapsuuden kokemuksiin. Hän on julkisesti kertonut lapsettomuuden vuosista ja rintasyövästään.
Tervon isoisä oli rovasti, jääkärieverstiluutnantti Hannes Anttila. Tervo on ollut naimisissa kirjailija Jari Tervon kanssa vuodesta 1991. Heillä on yksi poika. Perhe asuu Helsingin Katajanokalla.
Gian Gastone

Gian Gastone (; 24. toukokuuta 1671 – 9. heinäkuuta 1737) oli viimeinen Medici-sukuinen Toscanan suurherttua vuosina 1723–1737.
Gian Gastone oli pitkään hallinneen suurherttua Cosimo III:n ja tämän ranskalaisen puolison Marguerite-Louise d’Orléansin nuorempi poika ja samalla sukunsa viimeinen miespuolinen jäsen. Isänsä tavoin hän eli erossa vaimostaan eikä hänen avioliitostaan syntynyt lapsia. Noustessaan valtaan 52-vuotiaana Gian Gastone oli jo rankkojen elämäntapojensa uuvuttama eikä hänellä heikon terveytensä vuoksi ollut sen enempää kykyjä kuin kiinnostustakaan panostaa valtakuntansa hallintoon.
Euroopan suurvallat olivat jo vuonna 1718 sopineet keskenään, että Medicin hallitsijasuvun sammuessa Toscanan valtaistuimelle nostettaisiin Espanjan prinssi Don Carlos, josta tuli vuonna 1731 myös Parma-Piacenzan herttua. Puolan perimyssotaan liittyneen Wienin esirauhan yhteydessä vuonna 1735 suurvallat tekivät kuitenkin uuden sopimuksen, jonka mukaan Toscanan valtaistuimelle nousisikin Medicien jälkeen Lothringenin herttua Frans Stefan. Kun Frans seuraavana vuonna meni naimisiin Itävallan kruununperijättären Maria Teresian kanssa, siirtyi Toscana Itävallan Habsburgien valtapiiriin. Gian Gastone taipui hyväksymään tämän järjestelyn. Espanja veti miehitysjoukkonsa pois Toscanasta ja niiden tilalle saapui itävaltalaisia joukkoja, jotka vannoivat helmikuussa 1737 uskollisuutta suurherttualle. Gian Gastone kuoli viisi kuukautta myöhemmin ja Frans Stefan julistettiin suunnitellusti Toscanan suurherttuaksi. Medicin suvun yksityisomaisuus ja korvaamaton taidekokoelma menivät perintönä Gian Gastonen siskolle Anna Maria Luisa de' Medicille, joka lapsettomana kuitenkin testamenttasi ne suurherttua Fransille.
Matias Ojalehto

Matias Johan Ojalehto (s. 15. helmikuuta 1984 Raahe) on suomalainen poliitikko ja Reisjärven kunnanjohtaja. 
Ura.
Ojalehto on toiminut Oulun kaupunginvaltuutettuna ja Pohjois-Pohjanmaan maakuntavaltuutettuna vuodesta 2009 lähtien. Hän toimi Pohjois-Pohjanmaan maakuntahallituksen puheenjohtajana vuosina 2017–2021. Hän oli Keskustan puoluehallituksen jäsen. Hän oli Keskustan Pohjois-Pohjanmaan piirin puheenjohtaja vuosina 2014–2017. Ojalehto valittiin heinäkuussa 2024 Reisjärven kunnanjohtajaksi.
Ojalehto on koulutukseltaan kone- ja tuotantotekniikan insinööri ja ammatiltaan hankekehitysinsinööri rakennusalalla. Varusmiespalvelun hän suoritti Kainuun Rajalla, sotilasarvoltaan hän on alikersantti. Ojalehto oli Suomen Keskustan kansanedustajaehdokkaana Oulun vaalipiiristä vuoden 2015 vaaleissa.
Ojalehdon toiminta valtuuston kokouksessa Sanginjoen ulkometsän suojelupäätöksen yhteydessä aiheutti keskustelua, sillä hänen katsottiin painostaneen toista puolueensa valtuutettua äänestämispäätöksen tekemisessä, jolloin tämä oli painanut väärää nappia ja ratkaissut äänestyksen suojelua vastaan. Korkeimman hallinto-oikeuden tekemän päätöksen mukaan Ojalehdon aiheuttamasta häiriöstä äänestyksen aikana ei kuitenkaan seuraa, että valtuuston päätös olisi virheellisessä järjestyksessä syntyneenä lainvastainen.
Myös Ojalehdon esitykset koiraverosta ja teatterin alastonesitysten ikärajasta ovat aiheuttaneet vilkasta keskustelua.Toimiessaan Oulun Sivistys- ja kulttuurilautakunnan puheenjohtajana Ojalehto ajoi vahvasti tietohallinnon kilpailuttamista. Kulttuurin saralla häntä kiinnosti museo- ja tiedekeskus Luupin tulevaisuus.
Hissi (vuoden 1983 elokuva)

Hissi ("De Lift") on Dick Maasin ohjaama ja käsikirjoittama alankomaalainen kauhuelokuva vuodelta 1983.
Juoni.
Kronenstede-nimiseen liikerakennukseen on hiljattain asennettu hissi. Hissi jumiutuu ukonilmalla ja seurue jää jumiin lähes kohtalokkain seurauksin. Apuun kutsutaan hissimekaanikko Felix Adelaar, joka ei löydä hissistä mitään ongelmia. Tapahtuu uusia onnettomuuksia, jotka vaativat uhreja, poliisin pitäessä tapahtuneita onnettomuutena kunnes rakennuksen siivooja pidätetään epäiltynä sabotaasista. Adelaarin alkaessa selvittää hissin konehuoneessa mikä aiheuttaa vakavat onnettomuudet, paikalle ilmestyy hissin onnettomuuksista kiinnostunut toimittaja Mieke. Adelaar alkaa epäillä hissin elektroniikkapuolta teknisten ongelmien aiheuttajaksi. Koska hänen ammattitaitonsa ei riitä elektroniikan tutkimiseen, hakeutuu hän hissiyhtiölle mikrosiruja tuottavan alihankkijan, Rising Sunin toimistoon ja kyseenalaistaa koneissa käytettävien sirujen turvallisuuden. Kun epäasiallinen vierailu selviää Adelaarin pomolle, joutuu Adelaar jäähylle työstään. Toimittaja Mieke ehdottaa Adelaarille, että taustalla olisi jonkinlainen salaliitto hissiyhtiön johdon sekä Rising Sunin välillä.
Per-Erik Juslin

Per-Erik (Pär Erik) Juslin (6. lokakuuta 1934 – 10. heinäkuuta 2023) oli suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Juslin pelasi Mestaruussarjaa kausina 1957 ja 1958 HJK:ssa sekä kausina 1960 ja 1961 Kiffenissä. HJK:ssa Juslin pelasi 16 pääsarjaottelua tehden yhden maalin ja Kiffenissä 24 pääsarjaottelua tehden viisi maalia. Hän saavutti Kiffenissä SM-pronssia 1960 ja SM-hopeaa 1961.
Lisäksi Juslin edusti Gnistania neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla 1956 ja Kiffeniä Suomensarjan kaudella 1959, jonka aikana hän teki 11 maalia.
Harri Hakamäki

Harri-Pekka Hakamäki (19. elokuuta 1963 Porin mlk – 17. lokakuuta 2023 Rauma) oli suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitapuolustaja.
Hakamäki pelasi PPT:ssä yhden Mestaruussarjan ottelun kaudella 1987. Hän pelasi PPT:ssä lisäksi I divisioonaa 19 ottelua kaudella 1989 ja viisi ottelua kaudella 1990 PPT:n noustessa pääsarjatasolle. Hakamäki edusti lisäksi PPT:n reservijoukkue PPP:tä viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla ja P-Iiroja yhdessä Ykkösen ottelussa kaudella 1994.
Kaarlo Ilmari Kalpa

Kaarlo Ilmari Kalpa (21. heinäkuuta 1893 Ruhnu Viro – 20. helmikuuta 1963 Nokia) oli suomalainen lääkäri ja lääkintöneuvos, joka toimi Pitkäniemen sairaalan ylilääkärinä. 
Kalpan vanhemmat olivat sisällissodan alkuvaiheessa surmattu kirkkoherra Kaarlo Julius Kalpa ja Olga Johanna Emilia Lindgren. Hänen puolisonsa vuodesta 1924 oli sairaanhoitaja Aino Elisabeth Paunu. Kalpa tuli ylioppilaaksi Tampereen suomalaisesta yhteiskoulusta 1912 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1924. Hermo- ja mielitautien erikoislääkärin pätevyyden Kalpa sai 1932. Hän toimi jo ennen sotia lääkärinä Pitkäniemen sairaalassa, jonka ylilääkäriksi hänet nimitettiin 1955. Sotien jälkeen Kalpa työskenteli lyhyen aikaa Sotavammasairaalassa ja sitten Mannerheimin Lastensuojeluliiton ja Tampereen kaupungin kasvatusneuvolan palveluksessa. Hänellä oli laaja joukko kotimaisia ja kansainvälisiä luottamustoimia omalla alallaan, mutta hän oli myös muun muassa Pohjois-Pirkkalan kunnanvaltuuston jäsen 1930-luvulla sekä Nokian kauppalanvaltuuston jäsen vuodesta 1937 ja puheenjohtaja 1940-luvun alkuvuosina, samoin kuin kauppalanhallituksen jäsen. Lääkintöneuvoksen arvonimi Kalpalle myönnettiin vuonna 1950.
Ateenan arkeologinen seura

Ateenan arkeologinen seura () on yksityinen arkeologinen seura, joka toimii Ateenassa Kreikassa. Se ilmoittaa tehtäväkseen Kreikan muinaisjäänteiden tutkimuksen ja säilyttämisen.
Historia.
Ateenan arkeologinen seura perustettiin 6. tammikuuta 1837 Kreikassa suoritettujen arkeologisten kaivausten sekä Kreikan muinaismuistojen kunnostuksen ja ylläpidon tukemiseksi pian Kreikan itsenäistymisen jälkeen, sillä uuden valtion taloudellinen tilanne oli heikko. Perustajat olivat Kreikan vapaussodan johtajia, liikemiehiä ja oppineita. Itsenäisyyden alkuvuosina seura oli käytännössä ainoa maan muinaisjäänteiden kaivauksia ja kunnostustöitä suorittanut taho. 1800-luvun kuluessa seura suoritti monet varhaisista kaivauksista erityisesti Ateenan ja Attikan alueen keskeisimmillä muinaisjäännepaikoilla, kuten Ateenan Akropoliilla, jonka kaivaukset olivat seuran ensimmäinen suuri hanke.
Seura oli varhaisina vuosinaan myös perustamassa useita museoita, jotka myöhemmin yhdistettiin Kansalliseksi arkeologiseksi museoksi sekä Epigrafiseksi museoksi. Seuran perustamia museoita ovat myös muun muassa Chairóneian arkeologinen museo, Chalkídan arkeologinen museo sekä Korfun arkeologinen museo.
Seuran puheenjohtajina ja pääsihteereinä on toiminut historian kuluessa monia merkittäviä arkeologeja sekä merkkihenkilöitä, kuten Kyriakós Pittákis, Panagiótis Kavvadías, Aléxandros Rízos Ragkavís, Anastásios Orlándos, pääministeri Ioánnis Koléttis, Aléxandros Kontóstavlos, kuningas Konstantin I sekä kuningas Yrjö II. Muihin jäseniin ovat kuuluneet muun muassa Theódoros Kolokotrónis, Petrómpeis Mavromichális, Elefthérios Venizélos, Charílaos Trikoúpis ja Kostís Palamás.
Toiminta ja tilat.
Ateenan arkeologinen seura suorittaa arkeologisia kaivauksia ja muinaisjäänteiden kunnostustöitä sekä rakennuttaa museoita. Se järjestää kursseja ja luentosarjoja, julkaisee tieteellisiä julkaisuja, myöntää stipendejä sekä rahoittaa tutkimusprojekteja, näyttelyitä ja julkaisuja. Seura avustaa Kreikan kulttuuriministeriön arkeologista yksikköä, ja ottaa tarvittaessa hoitaakseen suuria kaivaus-, kunnostus- ja tutkimusprojekteja ministeriön valvonnan alaisuudessa. Ennen kaivauksia seura usein hankkii tarvittavat maa-alueet niiden omistajilta. Myöhemmin arkeologiset alueet luovutetaan Kreikan valtiolle.
Seura on yksityinen ja voittoa tuottamaton, ja sen talous perustuu lahjoituksiin sekä ajan kuluessa saadun kiinteistöomaisuuden tuottoon. Seura on valtionhallinnosta riippumaton, mutta sillä on oikeus esittää tieteellinen mielipiteensä arkeologisissa asioissa. Jäsenistöön kuuluu sekä kreikkalaisia että ulkomaisia arkeologeja.
Seura toimii Ateenan Panepistimíou-kadulla sijaitsevassa, vuonna 1957 valmistuneessa rakennuksessa. Siihen kuuluu toimisto- ja tutkimustilojen lisäksi muun muassa kaksi luentosalia 450 ja 100 hengelle sekä kirjasto ja arkisto.
Kaivaus- ja kunnostusprojekteja.
Seura on suorittanut arkeologisia kaivauksia ja tämän jälkeen kunnostustöitä muun muassa seuraavissa kohteissa:
Julkaisut.
Seura julkaisee antiikintutkimukseen liittyviä artikkeleita sekä kaivausraportteja seuraavissa julkaisuissaan:
Society of Dilettanti

Society of Dilettanti eli "Diletanttien seura" on brittiläinen yläluokkaisten miesten noin vuonna 1732–1734 perustama seura, joka tukee antiikin Kreikan ja Rooman taiteen ja muiden muinaisjäänteiden tutkimusta.
Historia.
1700-luvulla brittiläisille yläluokkaan kuuluville nuorille miehille tuli tavaksi tehdä matka (nk. "Grand Tour") Italiaan ja erityisesti Roomaan. Tällaiset matkat saattoivat kestää useita vuosia, ja niiden tarkoituksena oli muun muassa sivistyminen valistuksen hengessä sekä historialliseen taiteeseen ja muinaisjäänteisin tutustuminen. Society of Dilettanti syntyi tällaisen matkan tehneiden miesten päivällisseurana noin vuonna 1732–1734. Ensimmäinen tapaaminen saattoi olla Italiassa vuonna 1732, mutta usein perustamisvuodeksi mainitaan 1734. Seuran nimen "dilettanti" on peräisin italiankielen sanasta "dilettare", ”tuottaa mielihyvää”.
Vuonna 1736, jolloin pidettiin seuran ensimmäinen varmuudella tunnettu tapaaminen, seuralla oli 46 jäsentä. 1700-luvun lopulle tultaessa seura oli merkittävin antiikintutkimuksen alan seura. Historiansa aikana Society of Dilettanti on tullut tunnetuksi taiteen tukijana ja myös muun muassa arkeologisten kaivausten suorittajana ja tukijana. Seuran kaivauskohteita ovat muun muassa Eleusis, Priene ja Thorikos.
Seura on olemassa edelleen. Nykyisin siihen kuuluu 60 jäsentä. Seura hyväksyy edelleen, kuten aiemminkin, jäsenikseen ainoastaan aikaisempien jäsenten tuttuja, joistä äänestetään salaisesti. Virallinen päivällistapaaminen on neljästi vuodessa. Seura tukee brittiläisten arkeologisten instituuttien British School at Athens ja British School at Rome toimintaa sekä British Libraryn ja British Museumin hankintoja.
Tunnettuja jäseniä.
Seuran tunnettuihin jäseniin kuuluvat muun muassa:
Alankomaiden Ateenan-instituutti

Alankomaiden Ateenan-instituutti (, "NIA", ) on alankomaalainen arkeologinen instituutti, joka toimii Ateenassa, Kreikassa. Se on yksi Kreikassa toimivista ulkomaisista arkeologisista instituuteista, joilla on lupa suorittaa maassa arkeologisia kaivauksia.
Instituutti on perustettu vuonna 1984. Se toimii Ateenan keskustassa Makrygiánnin kaupunginosassa sijaitsevassa uusklassisessa rakennuksessa, samassa osoitteessa Belgische School te Athenen kanssa. Instituutti julkaisee vuodesta 1993 tiedejulkaisua "Pharos. Journal of the Netherlands Institute at Athens".