Henry J

Henry J oli yhdysvaltalainen henkilöautomerkki, jota valmistettiin vuosina 1950–1954. Auto oli suunnattu kooltaan pienempien autojen luokkaan, joka puuttui Yhdysvaltain markkinoilta lähes kokonaan. Henry J:n valmistaja Kaiser Industries markkinoi uutta merkkiä kansanautona ja uskoi vakaasti sen mahdollisuuksiin menestyä nopeasti kasvavilla automarkkinoilla.
Amerikkalaisten kohonnut elintaso sai ostajat kuitenkin suosimaan suuremman kokoluokan autoja, jotka tarjosivat enemmän mukavuusvarusteita. Mallivuosi 1954 jäi Henry J:n viimeiseksi, ja sen valmistus lopetettiin vähentyneen kysynnän vuoksi.
Historia.
Suunnittelu ja ensimmäinen mallivuosi.
Vuonna 1950 Kaiser-yhtymä otti 44 miljoonan dollarin lainan Kaiserin uuden tuotteen valmistusta varten. Alun perin auton suunnittelija Howard ”Dutch” Darrin oli piirtänyt tulevan mallin paljon isommaksi, mutta Kaiserin johto vaati kompaktimpaa kokoa uudelle tuotteelle. Darrin taipui vaatimuksiin ja Amerikan tärkeimmäksi autoksi mainostettu uusi ”kansanauto” ilmestyi myyntiin vuoden 1951 alussa. Auto nimettiin Henry J:ksi yhtymän perustajan Henry J. Kaiserin mukaan. Valmistajan ennakko-odotukset olivat kovat, sillä Henry J tähtäsi pienemmän kokoluokan henkilöautojen markkinoille, jossa kilpailua ei juuri ollut.
Mainos viittasi Henry J:n edulliseen, vain 1 363 dollarin hintaan. Auto oli sisätiloiltaan hyvin askeettinen, ja sen kojetaulusta löytyi mittariston lisäksi vain virtalukko, valokytkin ja polttoaineenrikastin. Lisäksi ensimmäisen vuoden malleista puuttuivat hansikaslokero ja tavaratilan luukku. Vuoden 1951 alussa aukeava tavaratilan kansi lisättiin valinnaisvarusteeksi, mutta hansikaslokeroa ei katsottu tarpeelliseksi. Puutteellisesta varustetasostaan huolimatta ensimmäisen mallivuoden Henry J:t myivät kohtuullisen hyvin ja myyntitulos oli lähes 82 000 autoa.
Kysynnän väheneminen.
Henry J:n valikoimat lisääntyivät 1952, ja sitä oli saatavana kahtena eri mallisarjana, joista Corsair oli 100 dollaria kalliimpi kuin Vagabond-malli. Kummankin perusmallit olivat 4-sylinterisiä, kun taas molempien "De Luxe" -varustukseen kuuluivat 6-sylinteriset Supersonic-moottorit. Moottorit tulivat autonvalmistaja Willysiltä, ja molempien moottorien polttoainetalous oli aikanaan erinomainen. Tästä parhaana todisteena oli autojen kulutuslukemia mittaavan kilpailun (Mobil Economy Run) ensimmäinen sija.
Kaiserin pettymykseksi Henry J:n kysyntä vuonna 1952 ei noussut edellisvuoden tasolle ja vain hieman yli 30 000 autoa myytiin. Samaan aikaan kun Henry J:n malliston myynti takelteli, sen ainoana kilpailijana pidetty saman kokoluokan Nash Rambler paransi myyntilukemiaan. Ramblerin takana oli pienten itsenäisten valmistajien paras myyntiverkosto ja Nashin maine kestävänä ja hyvintehtynä autona. Samaan pienempien autojen luokkaan esitelty uusin tulokas Willys Aero onnistui myös horjuttamaan Henry J:n asemaa oman luokkansa markkinajohtajana. Lisäksi monet ostajat pitivät Henry J:n lähtöhintaa liian korkeana, sillä ylemmän kokoluokan Chevrolet’n halvimman mallin sai lähes samaan hintaan.
Viimeiset vuodet.
Vuoden 1953 Henry J -mallistoon tehtiin lukuisia pieniä teknisiä uudistuksia, mutta ulkoisesti auto pysyi lähes ennallaan. Uusien autojen ostajat eivät kuitenkaan vakuuttuneet Henry J:n erinomaisuudesta, ja auton kilpailukykyä huononsivat työn heikko laatu ja arvon nopea aleneminen. Henry J sai myös kritiikkiä kovasta jousituksestaan, epävakaasta ajettavuudestaan ja ahtaista takatiloistaan, jotka eivät soveltuneet aikuisille.
Vuoden 1954 mallivuosi jäi Henry J:n viimeiseksi. Mallit säilyivät muuttumattomina, ja Kaiserin johtajat hylkäsivät aiemmat suunnitelmansa lisätä auton korivalikoimia farmarilla, hardtopilla ja cabrioletilla. Yhtymä myönsi tehneensä virhearvioinnin autonostajien halukkuudesta ostaa halvempia autoja. Talouden nopea kasvu oli kohottanut merkittävästi elintasoa 1950-luvun alkuvuosina, ja amerikkalaiset olivat valmiit maksamaan autojensa ylellisyysvarusteluista ja tyylikkäästä muotoilusta. Tässä kilpailussa Henry J:llä ei ollut mahdollisuuksia pärjätä, sillä sen lähtökohtana ollut kuva ”vailla mukavuuksia olevasta perusautosta” ei istunut aikakauden amerikkalaiseen käytäntömalliin.
Huonosti varusteltu Willys Aero koki saman kohtalon vain vuotta myöhemmin. Sen sijaan Rambler nousi suureen menestykseen 1950-luvun lopulla ja seuraavan vuosikymmenen alkuvuosina.