Ontologia

Ontologia (kreikan sanoista ὄν, ὄντος ’oleminen’ ja -λογία ’oppi’) on olevaisen perimmäistä olemusta tutkiva filosofian osa. Se tutkii olemisen ja olemassaolon käsitteitä ja olevaisen perimmäistä laatua, kuten sitä, mitä tyyppiä olevia asioita on olemassa ja minkälaisia suhteita niiden välillä on. Tällaisena metafysiikan on perinteisesti sanottu olevan tutkimusta olevasta itsenään, ei olevasta sellaisena kuin se ilmenee.
Yleistä.
Ontologia voidaan jakaa neljään osaan: (1) sen tutkimiseen, mitä on olemassa, (2) sen tutkimiseen, minkälaisia käsityksiä olevaisesta on, (3) sen tutkimiseen, minkälaisia kaikkein yleisluontoisimpia ominaisuuksia ja suhteita olevaisella on, sekä (4) niin sanotun metaontologian eli ontologian päämäärien ja menetelmien sekä ontologisten kysymysten luonteen tutkimiseen.
Termiä "ontologia" käytetään, paitsi filosofian osa-alueen nimenä, myös puhuttaessa jonkin tietyn teorian olettamasta entiteettien joukosta. Tyypillisesti tällainen ontologia muodostaa hierarkkisen rakenteen, jossa ylimmällä tasolla oleva olio tai olio sisältää kaiken muun olemassa olevan. Tyypillisiä seuraavan tason luokitteluja ovat universaalit ja partikulaarit, sekä abstraktit ja konkreettiset oliot. Universaalien jaotteluja ovat edelleen muun muassa ominaisuudet ja suhteet. Ontologiset teoriat pyrkivät usein selittämään, mitkä sanat viittaavat todellisiin olemassa oleviin olioihin ja miten, mitkä eivät, ja mitä olemassaolon luokkia tästä seuraa. Kun tätä menetelmää sovelletaan esimerkiksi sellaisiin käsitteisiin kuin ”elektroni”, ”energia”, ”aika”, ”totuus”, ”kausaliteetti”, ”mieli” ja ”Jumala”, ontologia muodostuu keskeiseksi monien filosofian osa-alueiden perusteiden selventämisessä. Myös luonnontieteelliset teoriat olettavat tyypillisesti jonkinlaisen ontologisen järjestelmän, eivätkä nämä perustu aina puhtaasti empiirisiin havaintoihin: esimerkkinä toimivat kvanttimekaniikan teorioissa esiintyvät entiteetit.
Jotkut filosofit, erityisesti platonilaiset, ovat ajatelleet, että kaikki käsitteet viittaavat todellisiin olioihin (ideaoppi, ominaisuus-olemassolokäsitys eli käsiterealismi). Toiset filosofit taas ovat katsoneet, että jotkin käsitteet eivät viittaa sinänsä todellisiin asioihin vaan ne ovat enemmänkin vain viittauksia asioiden tai tapahtumien kokonaisuuksiin. Tällöin esimerkiksi sana ”mieli” viittaisi mielen varsinaisen olemassaolon sijasta joukkoon henkilön kokemia mielellisiä tapahtumia, ”yhteiskunta” viittaisi joukkoon yhteen kuuluvia henkilöitä, ja ”geometria” viittaisi joukkoon tietynlaisia älyllisiä toimintoja (olio-olemassaolokäsitys eli nominalismi).
Ontologialla on hyvin läheiset suhteet tietoteoriaan, koska todellisuutta koskevat väitteet perustuvat käsityksiin tiedon hankkimisen mahdollisuudesta ja päinvastoin. Eräs ontologinen ongelma onkin, kuinka olemassaoloa koskeviin kysymyksiin hankitaan vastaus. Ontologia on osin päällekkäistä myös logiikan kanssa; tällöin eräs keskeinen kysymys on, millaisen ontologian olemassaoloon loogiset lauseet sitoutuvat.
Ontologia luetaan usein niin sanotun metafysiikan osa-alueeksi "yleisenä metafysiikkana". Ontologian ja muun metafysiikan rajanveto on usein vaikeaa.
Historia.
Ontologia sai alkunsa antiikin kreikkalaisessa esisokraattisessa filosofiassa. Olemassaolon, pysyvyyden ja muutoksen ongelmat askarruttivat erityisesti Parmenidesta ja Herakleitosta. Parmenides liitetään ajatukseen, jonka mukaan olemassaolo tuli todistaa ja ei-oleminen kieltää ja sitä tuli välttää. Hän sanoi: ("esti gar einai, mēden d' ouk estin") – ”olemista näet on, ja ei-mitään ei ole”. Parmenides kielsi, että kaikkeudessa tapahtuisi mitään muutosta. Herakleitos taas oli täsmälleen päinvastaista mieltä pitämällä jatkuvaa muutosta todellisuuden perimmäisenä piirteenä.
Sokrateen jälkeen ontologia oli hyvin keskeisellä sijalla Platonin ja Aristoteleen filosofioissa. Platon käsitteli olevaan liittyviä kysymyksiä erityisesti dialogissa "Sofisti", mutta hänen ideaoppiinsa kuuluva ikuisten ideoiden ontologinen järjestelmänsä ja dualistinen kahden tason mallinsa ovat kaikkien hänen dialogiensa taustalla. Aristoteleella metafysiikka oli tiedettä ”olevasta olevana”, eli olevasta siinä määrin kuin se on olevaa, tai olevista siinä määrin kuin ne ovat olemassa. Keskeisellä sijalla oli olevan peruskategorioiden määritteleminen, sekä sen määritteleminen, millä tavalla kuhunkin kategoriaan kuluvien asioiden voi sanoa olevan olemassa. Hän katsoi maailman muodostuvan yksilöolioista eli partikulaareista, jotka koostuivat materiasta ja universaalista muodosta.
Antiikin aikaista materialismia edustivat muun muassa atomistit, epikurolaiset ja stoalaiset. Ontologisia kysymyksiä on pohdittu myös Intian ja Kiinan muinaisissa sivilisaatioissa, joissakin tapauksissa jopa ennen kreikkalaisia ajattelijoita, jotka yleensä liitetään ontologian syntyyn.
Vaikkakin termin "ontologia" alkuperä on kreikan kielessä, sana itsessään tunnetaan ensimmäisiä kertoja latinankielisessä muodossa "ontologia" Jacob Lorhardin (Lorhardus) teoksesta "Ogdoas Scholastica" vuodelta 1606 sekä Rudolf Gocleniuksen (Göckel) teoksesta "Lexicon philosophicum" vuodelta 1613.
George Berkeley katsoi subjektiivisessa idealismissaan, että aineelliset oliot olivat vain joukko ideoita. Oliot olivat kyllä olemassa, mutta vain mielessä. Idealismi vaikutti erityisesti 1800-luvulla saksalaisessa idealismissa. Uuden ajan materialismia ovat puolestaan edustaneet muun muassa Thomas Hobbes, Pierre Gassendi, Ludwig Feuerbach, Ludwig Büchner sekä dialektiset materialistit kuten Karl Marx.
Martin Heidegger kiinnostui jo nuorena Aristoteleen ontologiasta ja sen olevaa olevana koskevasta peruskysymyksestä. Myöhemmin hänen hermeneuttinen hankkeensa syvenikin koskemaan ontologian perusteita ylipäätään; hän katsoi, että elämän ajallisuuden tarkastelu tarjosi mahdollisuuden asettaa uudelleen jo antiikissa lukkoonlyöty kysymys ”olemisen mielestä”, todellisuuden jäsentymisestä. Näin syntyi fundamentaaliontologian oppi. Heidegger käsitteli tätä erityisesti pääteoksessaan "Oleminen ja aika" (1927). Fenomenologi Edmund Husserl vastusti Heideggerin fundamentaaliontologiaa, koska katsoi sen sekoittavan ontologisen ja eksistentiaalisen olemassaolon. Hänen mukaansa Heideggerin ontologialle keskeisessä "Daseinissa" ei ollut kysymyksessä sen enempää ontologia kuin fenomenologiakaan, vaan pelkkä abstrakti antropologia.
W. V. O Quine katsoi, että tiede oli paras keino saada selville, mitä on olemassa. Ontologian määritteli näin kulloinkin vallitseva tieteellinen teoria. Hän pelkisti olemassaolon määrittelemällä sen ”sidotun muuttujan arvona olemiseksi” – teoria sitoutui siis vain niiden asioiden olemassaoloon, jotka se tarvitsi predikaattikalkyylissä esitettyyn muotoiluunsa.
Ontologisia kysymyksiä.
Ontologisia kysymyksiä ovat muun muassa seuraavat:
Ontologisia näkökulmia.
Mitä todellisuus on?
Onko todellisuus olemassa?
Riippuuko todellisuus ihmisestä, vai onko se itsenäinen?
Kuinka monta todellisuuden perustaa on olemassa?
Onko kaikki lainalaista vai sattumanvaraista?
Ontologian käsitteitä.
Eräitä muita ontologian keskeisiä käsitteitä ovat:
Ontologia eri aloilla.
Kognitiivinen psykologia.
Kognitiivisessa psykologiassa ontologiset kategoriat ovat perustavanlaatuisia luokkia tai tyyppejä, jotka kuvaavat eri olemassaolon muotoja tai entiteettejä. Nämä kategoriat auttavat ihmisiä jäsentämään ja ymmärtämään maailmaa ympärillään, ja ne ovat olennainen osa ihmisen kognitiivista toimintaa. Ontologiset kategoriat kehittyvät lapsilla säännönmukaisesti riippumatta ulkoisten olosuhteiden vaikutuksesta ja ne mahdollistavat nopean ja tehokkaan informaationkäsittelyn.
Esimerkkejä tällaisista kategorioista ovat:
Näiden kategorioiden rajojen ylittäminen tai niiden sekoittaminen tavalla, joka ei noudata ”maailmallista järjestystä”, luo intuitionvastaisia ideoita, jotka ovat keskeisiä magian ja ihmekertomusten ymmärtämisessä. Esimerkiksi puhuva eläin tai elolliseksi muuttuva esine rikkoo näitä ontologisia odotuksia, luoden tarinoihin ja uskomuksiin elementtejä, jotka ovat sekä kiehtovia että muistettavia. Ontologisten kategorioiden ymmärtäminen on siis olennaista ihmisen kognitiivisen toiminnan kannalta, sillä ne ohjaavat tapaamme prosessoida ja tulkita maailmaa.
Teologia.
Ontologia tulee keskeiselle sijalle teologiassa esimerkiksi jumalan olemassaolosta ja ominaisuuksista keskusteltaessa. Tunnetuin ontologian sovellus tällä alalla on Anselm Canterburylaisen ontologinen jumalatodistus, joka määritteli Jumalan ”siksi jota suurempaa ei voida kuvitella”. Anselm katsoi, että jotta tämä määritelmä olisi oikein, Jumalan tuli myös olla olemassa, koska olemassa olevat asiat ovat täydellisempiä kuin sellaiset, jotka eivät ole olemassa. Ontologisia argumentteja on kritisoitu monin perustein, esimerkiksi kehämäisyydestä sekä toteamalla, että olemassaolo ei ole ominaisuus tai predikaatti.
Yhteiskuntatieteet.
Yhteiskuntatieteissä on useita ontologisia lähestymistapoja: esimerkiksi positivismissa keskitytään havaintoihin, tutkien ensisijaisesti tosiasioita koskevia väitteitä, kun taas kriittisen realismin on mahdollista löytää tosiasioita.