tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Udo Zimmermann

Udo Zimmermann (6. lokakuuta 1943 Dresden – 22. lokakuuta 2021) oli saksalainen säveltäjä. 
Zimmermann oli vuosina 1954–1962 Dresden Kreuzchorin jäsen. Hän opiskeli Dresdenin konservatoriossa säveltämistä, orkesterin johtamista ja laulamista. Hänet valittiin vuonna 1970 Dresdenin Semperoperin dramaturgiksi. Sitä ennen hän oli toiminut Walter Felsensteinin avustajana Komische Oper Berlinissä. Dresdenissä Zimmermann perusti Studio Neue Musikin, josta kehittyi Dresdenin nykymusiikin keskus ja edelleen vuonna 2004 Europäisches Zentrum der Künste Hellerau. Zimmermann timi Helleraun taiteellisena johtajana 2004–2008.
Leipzigin oopperan taiteellisena johtajana Zimmernmann toimi vuodet 1990–2000. Ooppera sai tuolloin kansainvälistä mainetta monien maailmanensi-iltojensa ansiosta. Oopperatalossa ensiesitettiin muun muassa Karlheinz Stockhausenin, Dieter Schnebelin ja Hörg Herchetin tuotantoa. Vuonna 1993 Leipzigin ooppera sai vuoden oopperatalon tittelin. Zimmermann jatkoi Leipzigista Deutsche Oper Berliniin taiteelliseksi johtajaksi, jona hän toimi 2001–2003. Vuonna 2008 Zimmermannista tuli Saksin taideakatemian puheenjohtaja. Baijerin radion musica viva -konserttisarjan taiteellisena johtajana hän toimi 1997–2011, jolloin hän oli vastuussa melkein 200 maailmanensi-illan tuotannosta.
Hän sävelsi lukuisia oopperoita, joita ovat "Levins Mühle" (1972), "Der Schuhu und die fliegende Prinzessin" (1976), "Die wundersame Schustersfrau" (1981) ja "Weiße Rose" (1985). Hänen muita teoksiaan ovat "Sinfonia come un grande Lamento" (1977) ja "Pax Questuosa (Der klagende Friede)" (1982) solisteille, kolmelle kuorolle ja orkesterille.
Zimmermann oli Euroopan tieteiden ja taiteiden akatemian jäsen. Hän sai vuonna 1993 Bundesverdienstkreuzin (1. luokka). Hän oli myös Ordre des Arts et des Lettresin upseeri.
Hasselblatt

Hasselblatt on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
George Buckbee

George Lewis Buckbee (2. lokakuuta 1931 Stamford, Connecticut, Yhdysvallat – 22. kesäkuuta 2012 Siuntio) oli yhdysvaltalaissyntyinen suomalainen professori, joka vaikutti monipuolisesti Suomen musiikkielämään.
Buckbee tutustui suomalaiseen musiikkiin suomalaisen vaimonsa kautta ja opiskeli Suomessa apurahan turvin vuosina 1959–1960. Hän sai jälleen vuonna 1964 apurahan ja tuli perheensä kanssa Helsinkiin. Vuonna 1965 hän astui Kansallisoopperan palvelukseen. Vuosina 1968–1969 hän työskenteli Oslossa mutta palasi sen jälkeen taas Kansallisoopperaan. Vuosina 1973–1996 hän oli Pacific-yliopiston professorin virassa ja jäätyään eläkkeelle hän palasi jälleen Suomeen, jossa hän 2005–2007 johti Svenska Oratorieköreniä mutta vieraili myös Yhdysvalloissa.
Buckbee työskenteli myös Sibelius-Akatemiassa oopperakoulutuksessa. Savonlinnan oopperajuhlien harjoitussäestäjä hän oli 1966–1973 ja valmensi ja johti kamarioopperoita televisiolle sekä säesti äänityksissä Kansallisoopperan taiteilijoita. Buckbee käänsi englanniksi Leevi Madetojan "Pohjalaisia" ja Aarre Merikannon oopperan "Juha". Hänellä oli tekeillä muistelmat Yrjö Kilpisestä.
Buckbee sai Suomen kansalaisuuden vuonna 2007.
Tennis (albumi)

Tennis on englantilaisen laulaja-lauluntekijä ja kitaristi Chris Rean kolmas studioalbumi. Julkaisuvuosi on 1980 ja hän on sen itse tuottanut.
Levy-yhtiö on englantilainen Magnet Records. LP-levyn luettelotunnus on 7C 062-63748 ja C-kasetin 262-63748.
Kappaleet.
Chris Rea on tehnyt kaikki kappaleet. ”No Work Today” ja ”Friends Across the Water” ovat instrumentaaleja. Muiden kappaleiden sanat on painettu LP-levyn suojakuoreen. Kuoren kääntöpuolella on David Magnusin ottama puolivartalokuva Chris Reasta.
Kokoonpano.
Vierailevat muusikot:
Thornberg ja Ravenscroft ovat tehneet puhallinsoittimien sovitukset. Raoul Gonzales esiintyy levyllä Brazil F.C:n, Lee Thornburg The Confederate Cavalryn (The Grey Ones) ja Mark Rea Mr Really Good Ices Ltd:n suosiollisella luvalla.
Taustalaulajat:
Apuhenkilökunta:
Managerit yhtiöstä Pendulum Management, 11 Cross Keys Close, London, W.1.
Kiitokset:
Tuotantotiedot.
Erityiskiitokset australialaiselle "Hang Tenille" luvasta käyttää tennis-teemakuvaa. Kansikuvassa on silmänkantamattomiin tenniskenttiä sekä niillä pelaajia. Etualalla näkyy muusikoita ja auringon virkaa esittää tennispallo. Kannen kääntöpuolen kuvassa tenniskentät ovat tyhjentyneet ja näkyvissä on vain kitaristi.
Haihatus

Haihatus on Joutsassa sijaitseva taidetta tuottava ja kulttuuritapahtumia järjestävä taidekeskus. Se toimii kolmessa talossa, joissa ovat Haihatuksen pääkonttori, taiteilijaresidenssit sekä työskentely-, harjoittelu-, esiintymis- ja yhteisiä oleskelutiloja.
Haihatuksessa järjestetään nykytaiteen kesänäyttelyitä, tapahtumia ja muita näyttelyitä ympäri vuoden.
Historia.
Raimo Auvisen ja Merja Metsäsen muuttaessa pääkaupungista maaseudulle vuonna 1989 sekä huolestuneet kaupunkilaissukulaiset että huvittuneet maalaisnaapurit huokailivat muuttoa hetken haihatukseksi. Toiminta alkoi Nokan vanhalla kyläkoululla Hartolassa. Vuosikausia kytenyt hinku kerätä maaseudun takapihoilla ja liitereissä syntyneitä teoksia omalle pihalle veistospuistoksi toteutettiin 1990-luvun lopulla. Koulun kellari ja avovintti tyhjennettiin näyttelytiloiksi, jonka nimeksi tuli Haihatus. Ensimmäisen näyttelyn suojelijana toimi M.A. Numminen":"omien vuosiensa 1966-1969, 1973-1979, 1984-1989 sekä vuosien 1994 ja 2000 osalta.""
Seuraavana kesänä 2001 näyttelyä ei enää rajattu pelkästään kansantaiteilijoille, vaan mukaan hyväksyttiin myös henkeen sopivia ammattilaisia. Taiteen tiloiksi uhrattiin myös koulun vanhat huussit ja navetta lantalaa myöten. Kenttää laajennettiin myös esittävän taiteen puolelle. Koulun viereen rakennetussa metsäteatterissa esitti kyläläisistä koottu "Forest Camp"-ryhmä muusiikkipitoista kesäteatteri-ilottelua "Menikö metsään?"
Haihatus muutti Joutsaan vuonna 2001, kunnan entiseen kurjainhoitolaitokseen, ja se muuttui taidelaitokseksi. Uusi paikka on melkein Nelostien varrella.
Vuonna 2003 perustettiin yhdistys Haihatuksen Henki ry, jonka tarkoitukseksi kirjattiin taiteiden tekemisen ja esille tuomisen rohkaiseminen sekä erilaisten tapahtumien ja taideprojektien järjestäminen.
Kymmenennen toimintavuoden kunniaksi yhdistys järjesti valtakunnallisen "Kulttuurin kiertotie" -näyttelykiertueen. Keväällä 2009 näyttelytoiminta siirtyi yhdistyksen hallinnoitavaksi opetusministeriön myöntämällä valtakunnallisten kulttuuritapahtumien tuella.
Paikan perustaja Merja Metsänen kuoli marraskuussa 2018 ja Raimo Auvinen seuraavana vuonna. Haihatukselle tuli uusi omistaja, taiteilija-muusikko Risto Puurunen.
Yoigo

Yoigo on espanjalainen teleoperaattori, joka oli ennen osa Telia Companyä ja vuodesta 2016 lähtien espanjalaisen teleyhtiö Grupo MásMóvilin tytäryhtiö. Vuonna 2012 TeliaSonera ilmoitti myyvänsä Yoigon, mutta 2013 emoyhtiö kuitenkin ilmoitti jatkavansa Yoigon kehittämistä. Kesäkuussa 2016 Telia ilmoitti myyvänsä osuutensa Yoigosta. Kauppa toteutui syyskuussa 2016.
Mutual Film

Mutual Film Corporation oli varhainen yhdysvaltalainen elokuvayhtiö, joka tunnetaan nykyään parhaiten Charlie Chaplinin lyhytelokuvista.
John Freuler ja John Aitken perustivat maaliskuussa 1912 Mutual Filmin, joka oli yksi ensimmäisiä Wall Streetiltä rahoitusta saaneista elokuvayhtiöistä. Yhtiö sai 2,5 miljoonan dollarin pääoman ja pystyi sen turvin hankkimaan nopeasti menestystä. Yhtiö hankki tunnettuja tuottajia muilta yhtiöiltä ja nousi pian Yhdysvaltain suurimpien elokuvalevittäjien joukkoon. Vaikka Mutualin jakamat viikoittaiset yksikelaiset elokuvat olivat suosittuja, se tuotti myös muutamia pidempiä elokuvia, kuten Thomas H. Incen "The Battle of Gettysburg" ja D. W. Griffithin "The Avenging Conscience".
Aitken jätti Mutualin 1915 ja vei Incen ja Griffithin mukanaan. Aitken ja Griffith jätti yhtiön, koska se ei suostunut rahoittamaan Griffithin "Kansakunnan syntyä". Mutual palasi tämän jälkeen lyhytelokuvien jakelijaksi ja teki 1916 sopimuksen Charlie Chaplinin kanssa. Chaplinin Mutual-elokuvia olivat muun muassa "Panttilainaaja" ja "Pikkutunneilla". Chaplin siirtyi 1917 First Nationalille, vaikka Mutual tarjosi miljoonan dollarin sopimusta. Mutualin tilanne heikentyi nopeasti, ja sen johtaja Fruler jätti yhtiön 1918. Se liitettiin pian tämän jälkeen Affiliated Distributors Companyyn.
Saint-Martin-de-Boscherville

Saint-Martin-de-Boscherville on kunta Seine-Maritimen departementissa Ylä-Normandian hallintoalueella Ranskassa. Kylästä on näkymät Seinen laaksoon.
Kunnan pääaukion reunalla sijaitsee 1100-luvulla rakennettu St. Georgesin luostarikirkko. Sen on rakennuttanut Guillaume de Tancarville vuonna 1114 antamallaan käskyllä entiselle pakanalliselle palvontapaikalle.
Dipolikaiutin

Dipolikaiuttimessa kaiutinelementtejä ei ole koteloitu, joten se säteilee ääntä sekä eteen- että taaksepäin. 
Taaksepäin suuntautunut ääni on vastavaiheessa eteenpäin suuntautuvaan nähden johtuen elementin liikkeestä. Vastavaiheiset ääniaallot kumoavat toisensa, ja siksi dipolikaiutin ei juurikaan säteile ääntä sivuille. Dipolikaiuttimen etuna on että kuuntelutila ei väritä ääntä kovin paljoa kaiuttimen suuren suuntaavuuden takia. Haittapuolena on se että dynamiikkaa kadotetaan sitä enemmän mitä matalampaa taajuutta soitetaan, mutta jakosuotimella asiaa voi auttaa. 
Bassotaajuuksien toistoon dipolikaiuttimen tulee olla suuri. Pienempien dipolikaiuttimien apuna voidaan käyttää koteloitua basso-osaa, jonka toimintaperiaate on esimerkiksi bassorefleksi. 
Sähköstaattiset sekä magnetostaattiset panelikaiuttimet ovat pääsääntöisesti dipoleita.
Dipolikaiutin voidaan toteuttaa myös perinteisillä dynaamisilla elementeillä yleensä noin 5 kHz taajuuksiin asti.
Oona Hujanen

Oona Hujanen (s. 19. heinäkuuta 1994 Helsinki) on suomalainen aitajuoksija, joka edustaa Helsingin Kisa-Veikkoja.
Hujanen karsiutui 400 metrin aitajuoksun välierissä Lillen alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011. Alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa Barcelonassa 2012 hän selviytyi niin ikään välieriin, jossa juoksi ennätyksensä 59,88. Samanikäisinä alle minuutin suomalaisista olivat aikaisemmin juosseet vain Tuija Helander 1970-luvulla ja Annika Kumlin 1990-luvulla. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui alkuerissä.
Hujasella on useita nuorten SM-mitaleita ja maaotteluedustuksia. Hän on saavuttanut Kalevan kisoissa 2011 400 metrin aidoissa pronssia. Sisäratojen SM-kilpailuissa 2013 hän sai pronssia 4×200 metrin viestissä. Hän juoksi 400 metrin aitajuoksuennätyksensä 59,57 Espoossa 17. elokuuta 2013.
Harmaahaikarat

Harmaahaikarat ("Ardea") on haikaroiden heimoon kuuluva lintusuku.
Harmaahaikarat ovat levittäytyneet lähes koko maapallolle ja puuttuvat vain kylmimmiltä alueilta. Harmaahaikarat elävät kosteilla paikoilla. Niiden ravinto koostuu sammakoista, kaloista ja muista pienistä eläimistä. Useimmat lajit pesivät yhdyskunnissa ja rakentavat pesänsä puuhun. Pohjoisessa pesivät harmaahaikarat muuttavat talveksi etelään.
Harmaahaikarat ovat suurikokoisia lintuja, joiden nokka, kaula ja jalat ovat pitkät.
Lajit.
BirdLife Suomen mukaan sukuun kuuluvat seuraavat lajit:
Tan (kanirotu)

Tan on pienikokoinen kanirotu, jolla on ketunpunainen eli kullanruskea kuviointi. Rodun perusväri on musta, ruskea, sininen tai egern () eli oravanharmaa. Kooltaan tan-kanit ovat 30-60 senttimetriä. Rodun ihannepaino on 2,51-3,20 kg. Luonteeltaan Tan -rotuiset kanit ovat yleensä vilkkaita ja aktiivisia harrastekaneja, mutta ne ovat myös hyväluonteisia, joten niistä on seuraakin.
Tan-rotuisia kaneja on kasvatettu 1880-luvulta asti. Rotu syntyi villikanien ja kesykanin risteytyksestä.
Ardea

Ardea on kaupunki Italiassa, Rooman metropolikaupungissa, Latiumin alueella, noin 35 kilometriä Roomasta etelään. Kaupungissa on noin 50 000 vakinaista asukasta.
Ferdowsi

Hakīm Abu'l-Qāsim Firdawsī Tūsīn eli Ferdowsi eli Firdausi oli persialainen runoilija (940/41–1020), joka kirjoitti persiankielisten kansojen kansalliseepoksen "Shahnameh" ("Kuninkaiden kirja"). "Shahnameh" on persialaisen kirjallisuuden klassikko ja eräiden lähteiden mukaan Ferdowsilta kului sen kirjoittamiseen 35 vuotta.
Firdausi oli persialainen runoilija (s. n. 940 – k. 1020). Hän sepitti "Šâhnâme" eli "Kuningasten kirja" -nimisen kertomarunon, jonka 60 000 kaksoissäettä esittävät iranilaisten ja persialaisten kuninkaiden urotyöt sassanidien perikatoon saakka (642 jaa.). Šâhnâmella on ollut suuri vaikutus persialaiseen kirjallisuuteen, jossa tavataan monta sen jäljittelyä. Sen julkaisi persiaksi ensi kerran Turner Macani 1829. Osia siitä on käännetty useille kielille, ja kokonaan se on käännetty ainakin ranskaksi (J. Mohl, "Le livre des rois" 1838–1878) ja italiaksi (Italo Pizzi,"Il libro dei rei", 1886–1888). Vähäarvoisempi on Firdausin toinen suuri teos "Jûsuf ja Zalîkha", jossa esitetään Joosefin historia Koraanin 12. luvun mukaan. Sen on kääntänyt Schlechta-Wssehrd saksaksi 1889.
Aarre Nostaja

Aarre Mikael Nostaja (22. kesäkuuta 1932 Jurva – 10. joulukuuta 2004 Jurva) oli suomalainen moukarinheittäjä. 
Jurvan Urheilijoita edustanut moukarinheittäjä voitti Suomen mestaruuden Lahdessa 1956 tuloksella 56,43 vain 15 senttiä Oiva Halmetojan edellä. Pronssille hän pääsi vuosina 1955 ja 1959.
Uraan mahtui kahdeksan maaottelua, joista hän voitti Viroa vastaan 1957 ja sijoittui kakkoseksi Birger Asplundin takana Ruotsi-ottelussa Helsingissä 1956 omalla ennätyksellään 57,48.
Veikko Virtapohja

Veikko Virtapohja (ent. Strömbäck) () oli suomalainen kestävyysjuoksija. 
Kauhavan Wisaa ja Tampereen Pyrintöä edustanut työnjohtaja juoksi 10 000 metrin ennätyksensä 30.46,6 sijoittuessaan toiseksi vuoden 1940 Ruotsin ja Suomen B-maaottelussa Tukholmassa. Sodan vuoksi tämä jäi hänen ainoaksi edustustehtäväkseen siitäkin huolimatta, että hän sijoittui parhaimmillaan maailmantilastossa 10 parhaan joukkoon.
Virtapohja juoksi 10 000 merin SM-pronssia 1940 Taisto Mäen ja Evert Heinströmin takana sekä hopeaa maastojuoksussa 1941. Hänen muita parhaita tuloksiaan olivat 800 metrillä 1.58,0, 1 500 metrillä 3.59,2, 3 000 metrillä 8.25,2 (juostu Berliinissä 1941) ja 5 000 metrillä 14.37,8.
Jalan menetys jatkosodassa päätti Virtapohjan juoksijanuran.
La Marsa

La Marsa () on 36 234 (2004) asukkaan kaupunki Koillis-Tunisiassa. Kaupungin pääelinkeino on turismi naapurikaupunkien Gammarthin ja Raouedin kanssa. Paikallinen urheiluseura on AS Marsa, joka tunnetaan erityisemmin jalkapallosta ja lentopallosta.
Etelänmunkki

Etelänmunkki ("Jasione laevis") on kellokasvien ("Campanulaceae") heimoon ja munkkien sukuun kuuluva ruohovartinen, monivuotinen kasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Löyhästi mätästävä etelänmunkki kasvaa 20–50 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on kalju tai karvainen. Varret ovat pystyjä tai kohenevia ja yläosastaan lehdettömiä. Lehdet ovat tasasoukan suikeita tai kapean vastapuikeita, aaltolaitaisia, ehytlaitaisia tai harvaan matalahampaisia. Varsilehdet ovat kooltaan 15–50 mm pitkiä ja 2–8 mm leveitä. Pallomainen kukinto on tiheä, 2,5–3 cm leveä mykerömäinen sarja, jonka tyvellä on suomumaisia ylälehtiä. Verhiönliuskat ovat äimämäisiä. Teriö on 12–15 mm pitkä ja väriltään yleensä vaaleansininen, joskus valkoinen tai vaaleanpunainen. Teriönliuskat ovat aluksi yhdessä, tyvestä alkaen erityviä. Verhiön ja teriön torvi on suora, ja kukkien luotit pistävät piikkeinä esiin torvista. Suomessa etelänmunkki kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on kahdella kärkiraolla avautuva kota.
Levinneisyys.
Etelänmunkki on alkuperäislaji Keski-Euroopassa. Suomessa laji on hyvin harvinainen. Alun perin sitä on tavattu Suomessa Kuusamossa, jossa se on toisen maailmansodan aikainen sotatulokas. 2000-luvulla lajia on tavattu myös tulokkaana Länsi-Pirkanmaalla.
Elinympäristö.
Suomessa etelänmunkkia on tavattu metsittyvällä niityllä.
Henri Väyrynen

Henri Eero Mikael Väyrynen (s. 16. lokakuuta 1991 Kajaani) on suomalainen yleisurheilija. Vuodesta 2012 lähtien hän on keskittynyt pituushyppyyn, sitä ennen hänen päälajinsa oli seiväshyppy. Hän edustaa Kajaanin Kipinää ja valmentajana toimii hänen isänsä Eero Väyrynen.
Novi Sadin alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2009 Väyrynen saavutti seiväshypyssä pronssia ennätystuloksellaan 515 cm. Hän voitti alle 20-vuotiaiden Suomen-mestaruuden seiväshypyssä 2009 ja 2010 ja pituushypyssä 2009. Alle 23-vuotiaiden Suomen-mestaruuden Väyrynen voitti pituushypyssä ja kolmiloikassa vuonna 2013 sekä kymmenottelussa vuonna 2011.
Väyrynen karsiutui pituushypyn loppukilpailusta Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016. Hän on kilpaillut aikuisten maaotteluissa vuodesta 2014 lähtien. Hän voitti hallimaaottelun pituuskisan Tampereella 2014.
Porin Kalevan kisoissa 2015 ja Jyväskylän Kalevan kisoissa 2018 Väyrynen voitti SM-hopeaa pituushypyssä. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän voitti pituushypyssä kultaa 2014 ja 2018, hopeaa 2015 ja pronssia 2017.
Väyrysen ennätys pituushypyssä on tammikuussa 2016 Etelä-Afrikan Potchefstroomissa hypätty 807. Hallissa hän on hypännyt 794 tammikuussa 2019 Oulussa.
DeMarcus Ware

DeMarcus Ware (s. 31. heinäkuuta 1982 Auburn, Alabama) on yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon ammattilaispelaaja, pelipaikaltaan puolustuksen tukimies. Hän pelasi 12 kautta NFL-liigassa edustaen Dallas Cowboysia ja Denver Broncosia.
Ware on valittu urallaan yhdeksän kertaa NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin. Hän oli mukana voittamassa Broncosin kanssa Super Bowl 50:tä.
NFL-ura.
Dallas Cowboys varasi Troyn yliopiston joukkueessa yliopistojalkapalloa pelanneen Waren vuoden 2005 NFL:n varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella, 11. pelaajana. Yhdeksän Dallasissa vietetyn kauden jälkeen Ware siirtyi vapaana pelaajana kolmivuotisella sopimuksella Denver Broncosiin. Toisen Broncosissa pelatun kauden päätteeksi Ware voitti Super Bowlin. Hän päätti lopettaa uransa kauden 2016 jälkeen.
Hammassädekala

Hammassädekala ("Dentatherina merceri") on hopeakylkikaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan Australaasiasta. Se on ainoa laji hammassädekalojen heimossa ("Dentatherinidae").
Hammassädekala on kooltaan pieni ja kasvaa korkeintaan noin 5 cm pitkäksi. Ne elävät lähellä koralliriuttoja ja saaria, mutta sen elintavoista tiedetään vain hyvin vähän. Hammassädekalan levinneisyys ulottuu Filippiineiltä Australiaan ja Molukeilta Trobriandsaarille.
Oregonintuoksusetri

Oregonintuoksusetri ("Calocedrus decurrens") on sypressikasvien ("Cupressaceae") heimon tuoksusetrien ("Calocedrus") sukuun kuuluva ainavihanta havupuulaji. Se esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan länsiosissa, ja nykyään sitä kasvatetaan muuallakin lauhkeilla vyöhykkeillä. Oregonintuoksusetri on aiemmin myös luokiteltu sukuun "Libocedrus" ja tunnettu nimellä "Libocedrus decurrens"; eräät lähteet käyttävät yhäkin tätä nimeä.
Kuvaus.
Oregonintuoksusetri on kasvupaikasta riippuen keskikokoinen tai suuri ainavihanta puu. Se kasvaa 18–57 metriä korkeaksi. Sen runko kasvaa tavallisesti rinnankorkeusläpimitaltaan 90–150 senttimetriä leveäksi, mutta joillakin yksilöillä yli kolmimetriseksikin. Latvus on usein nuorempana kapean kartiomainen ja levenee vanhemmiten. Puulla on yleensä yksi suora runko, se on harvoin monirunkoinen. Oregonintuoksusetri voi elää satoja vuosia; vanhin tunnettu yksilö on yli 900 vuotta vanha.
Paksu kaarna on punertavaa ja varsinkin vanhemmiten syvän uurteista. Lehdet ovat suomumaisia, 3–14 millimetriä pitkiä ja vastakkaisesti asettuneita. Ne ovat teräviä, usein otapäisiä ja kasvavat osin päällekkäisesti. Lehden pituudesta suurin osa on oksaan kiinnittynyttä johteista kantaosaa, vain lehden kärki on oksasta erillään. Lehdet ovat näkyvästi pidempiä ja kauempana toisistaan kuin esimerkiksi monien tuijien tai sypressien muuten hyvin samankaltaiset suomumaiset lehdet.
Oregonintuoksusetri on yksikotinen ja erilliset hede- ja emikävyt voivat kasvaa samassa oksanhaarassa. Hedekävyt ovat vaaleanruskeita tai punertavan ruskeita. Siemeniä tuottavat kävyt ovat punaruskeita ja 14–25 millimetriä pitkiä. Kävyissä on tavallisesti neljä käpysuomua ja 1–4 siementä. Siemenillä on kaksi erikokoista siipeä.
Levinneisyys.
Puu esiintyy luonnonvaraisena Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltojen länsiosissa vuoristoisilla alueilla Oregonissa, Kaliforniassa ja Nevadassa sekä Meksikossa Baja Californiassa. Laji kasvaa lähinnä vuoristoisilla alueilla 50–2 010 metrin korkeudessa elinalueensa pohjoisosissa ja 910–2 960 metrin korkeudessa sen eteläosissa.
Elinympäristö.
Oregonintuoksusetri viihtyy jokseenkin kuivilla alueilla, erittäin monenlaisissa maaperissä. Puu kestää elinalueellaan yleisiä metsäpaloja paksun kaarnansa ansiosta. Se kasvaa Sierra Nevadan ja Coast Range -vuoriston sekametsissä yhdessä mm. douglaskuusen, harmaapihdan, jättipihdan, komeapihdan, jättituijan, keltamännyn, sokerimännyn sekä mammuttipetäjän kanssa, harvoin valtapuulajina varsinkaan kosteammilla alueilla.
Käyttö.
Oregonintuoksusetrin puuaines on suhteellisen pehmeää ja helppoa leikata tai teroittaa, minkä vuoksi se on puukynien valmistuksessa yleisimmin käytetty puu. Puuainesta arvostetaan osittain hyvän tuoksunsa vuoksi myös huonekaluvalmistuksessa ja sisustuksessa. Lisäksi se kestää hyvin altistusta ulkoilmalle ja siitä valmistetaan aitoja, paanuja ja muita ulkopuurakenteita.
Kasvia käytetään myös koristepuuna lähinnä Yhdysvalloissa ja läntisessä Euroopassa.
Left Cold

Left Cold on vuoden 2009 alkupuolelta asti toiminut suomalainen hardcore punk -yhtye. Yhtyeen erotettua ensimmäinen rumpali ensimmäisen demon jälkeen yhtyeeseen liittyi uusi rumpali Lassi yhtyeestä Horros, sekä myöhemmin yhtyeen laulaja &amp; kitaristi Elias. Yhtyeen musiikkia on kuvailtu termeillä harcore, holy terror ja thrash metal. Left Cold on perustettu Hämeenlinnassa hardcore punk -yhtyeenä, mutta sittemmin musiikkityyli on siirtynyt metallisempaan suuntaan.. Suuria vaikuttajia yhtyeelle ovat olleet Endstand, Integrity ja Deathbed sekä 1980-luvun thrash metal -yhtyeet.
Left Coldin neljän kappaleen debyytti, 7-tuumainen vinyyli julkaistiin 2012. Levynjulkaisuun osallistui levy-yhtiö Face Your Gods sekä useita muita pieniä epävirallisia toimijoita.
Yhtye työstää uutta materiaalia sekä keikkailee mahdollisimman usein.
Talvisodan pommitukset Oulussa

Talvisodan pommitukset Oulussa tapahtuivat kolmena kertana tammikuussa 1940.
Ensimmäisen kerran Neuvostoliiton sotilaskoneet pommittivat Oulua tammikuun ensimmäisenä päivänä. Kaksi lentolaivuetta, yhteensä 18 kaksimoottorista pommikonetta lensi kaupungin yli koillisesta lounaaseen pudottaen noin 80 kappaletta 50 kilon räjähdyspommeja. Pommit osuivat kaupungin ruutukaava-alueen pohjois-osiin, Intiöön ja Nuottasaareen sekä asumattomalle alueelle rautatien länsipuolelle Limingantullissa. Puistolan A-portaan ylimmät kerrokset tuhoutuivat pommituksissa ja yksi asukas kuoli.
Yhteensä pommituksessa kuoli neljä ihmistä ja haavoittui noin 30. Pommituksessa tuhoutui kokonaan kaksi puurakennusta ja vaurioitui viisi kivirakennusta ja yhdeksän puurakennusta.
Kaupungin ilmatorjunta ampui vihollismuodostelman johtokoneen alas, se putosi pellolle kaupungin eteläpuolelle. Lisäksi ilmatorjunta osui ainakin yhteen pommikoneeseen.
Toisen kerran Oulua pommitettiin kolmas tammikuuta, jolloin pommit putosivat kaupungin keskustan itäpuolelle aiheuttamatta suurta vahinkoa.
Talvisodan aikaisista Oulun pommituksista suurin tehtiin 21. tammikuuta, jolloin Neuvostoliiton lentokoneet pommittivat Oulua kolmessa jaksossa pudottaen yhteensä yli sata räjähdyspommia ja noin viisi sataa palopommia.
Ensimmäiseen hyökkäysjaksoon puolen päivän maissa osallistui 16 lentokonetta, jotka osuivat lähinnä Tuiraan, Ala-Laanilaan, Kontinkankaalle ja Intiöön. Toinen hyökkäysjakso 13 koneen voimin alkoi iltapäivällä. Pommitus aiheutti tuhoja lähinnä ruutukaava-alueella. Kolmas pommitus tapahtui illalla, ja hyökkäykseen osallistui neljä lentolaivuetta. Muun muassa Ainolan museo- ja kirjastorakennuksen yläkerta paloi tässä viimeisessä pommituksessa.
Vaikka 21. päivän pommitukset aiheuttivatkin suurimmat aineelliset tuhot niin pommitukset aiheuttivat vain yhden kuolinuhrin, tanskalainen vapaaehtoinen Mathias Madsén haavoittui konekivääritulesta matkalla Franzénin puiston väestönsuojaan.
Rudolf Svedberg

Rudolf "Preven Svedberg" (19. elokuuta 1910 Njurunda – 24. kesäkuuta 1992) oli ruotsalainen painija ja olympiavoittaja. Urallaan hän saavutti vuosina 1934–1946 12 Ruotsin mestaruutta. 
Myöhemmin Preven Svedberg toimi painimaajoukkueen valmentajana vuosina 1956–1972. Kotimaan lisäksi Svedberg toimi valmentajana ulkomaisille painijoille Turkissa, Neuvostoliitossa ja Suomessa. 
Vuonna 1971 Svedberg valittiin TT:n perustaman tunnustuspalkinnon, vuoden ruotsalainen valmentaja, ensimmäiseksi saajaksi.
Painijan urallaan Svedberg edusti Sundvallin AIK:ta ja Eskilstunan GAK:ta.
Berliinin olympialaisissa voittajat saivat tammipuun taimen, jonka Svedberg istutti Sundsvallin urheilupuistoon.
Leopold von Sacher-Masoch

Leopold Ritter von Sacher-Masoch (27. tammikuuta 1836 Lemberg, Itävallan keisarikunta – 9. maaliskuuta 1895 Lindheim, Saksan keisarikunta) oli itävaltalainen kirjailija. Hänen teoksensa käsittelivät usein naisille alistumisesta nauttimista, minkä seurauksena tutkija Richard von Krafft-Ebing otti vuonna 1886 käyttöön termin masokismi, joka tarkoittaa kivusta tai nöyryytyksestä nauttimista. Sacher-Masochin tunnetuin teos on "Venus turkiksissa" (1869), joka on osin omaelämäkerrallinen kuvaus naisen orjaksi lupautuvasta miehestä. Kirja kuvailee myös päähenkilönsä turkisfetissiä.
Sacher-Masoch kärsi elämänsä viimeisinä vuosina mielenterveysongelmista ja kuoli mielisairaalassa vuonna 1895 tai huhujen mukaan vasta 1905.
Robert Greene (kirjailija)

Robert Greene (s. 14. toukokuuta 1959 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut erityisesti vallankäytöstä, strategiasta, sodankäynnistä ja viettelystä. Greenen ensimmäinen ja tunnetuin teos on "Valta" ("The 48 Laws of Power", 1998), johon hän kokosi esimerkkejä eri aikakausien henkilöistä, jotka onnistuivat kohoamaan vallan huipulle omalla alallaan. Greenestä on kirjojensa myötä tullut haluttu luennoitsija sekä neuvonantaja ihmisille, joiden uralla valtapelien hallitseminen on tärkeää.
Greene opiskeli Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä ja Wisconsinin yliopistossa Madisonissa valmistuen klassisista kielistä. Ennen kirjallista uraansa hän työskenteli elokuvakäsikirjoittajana ja muun muassa "Esquire"-lehden toimittajana.
Heikki Harjunmaa

Heikki Kalle Sakari Harjunmaa (s. 15. maaliskuuta 1949 Helsinki) on suomalainen eläkkeellä oleva eversti.
Ura.
Harjunmaa suoritti Kadettikoulun vuosina 1968–1971. Hänet ylennettiin yliluutnantiksi 1974, kapteeniksi 1979 ja majuriksi 1984.
Harjunmaa on palvellut Karjalan Lennostossa ja muun muassa silloisen Ilmavoimien Viestikoulun johtajana ja samalla Luonetjärven varuskunnan komentajana vuosina 1988–1993 sekä Lentosotakoulun johtajana 1993–1994. Karjalan Lennoston komentajana hän toimi vuodet 1994–1996. Hän oli sotilasasiamies Belgiassa ja Hollannissa 1996-1999 sekä sotilasedustaja WEU:ssa ja Natossa samoina vuosina. Hän oli ensimmäinen Suomen edustaja Naton sotilaskomiteassa.
Hänen palvelusarvonsa Brysselissä oli prikaatikenraali.
Myöhemmät ajat.
Harjunmaa asuu nykyisin Mikkelissä. Hän on ollut ehdokkaana vuoden 2008 kunnallisvaaleissa Kokoomuksen listoilta, jolloin hänet valittiin varasijalle. Harjunmaa on auktorisoitu matka- ja eräopas.
Sergei Dovlatov

Sergei Donatovitš Dovlatov (Dovlatov-Metšik) (; (3. syyskuuta 1941 Ufa, Baškiirien ASNT, Neuvostoliitto – 24. elokuuta 1990 New York) oli venäläinen journalisti ja kirjailija.
Suku ja koulutus.
Dovlatovin isä oli teatterinjohtaja ja äiti näyttelijä. Dovlatov opiskeli Leningradin yliopistossa kaksi vuotta suomen kieltä ja työskenteli sen jälkeen toimittajana Leningradissa ja Virossa. Hän julkaisi kertomuksia ulkomaisissa julkaisuissa, koska ei saanut niitä aikanaan julki kotimaassa, ja muutti painostuksen vuoksi pois Neuvostoliitosta. Glasnostin jälkeen hänen tuotantoaan julkaistiin kotimaassakin, ja teokset olivat suosittuja. Hänen aiheensa ovat arkisia tapahtumia ironisesta näkökulmasta.
Dovlatov opiskeli suomea Leningradin yliopistossa vuosina 1959-1962. Hänen lähipiirinsä kuuluivat "Ahmatovan orvot" -ryhmän runoilijat Joseph Brodsky, Anatoli Naiman ja Jevgeni Rein. Dovlatov asui Virossa vuosina 1972–1975 ja työskenteli sikäläisissä venäjänkielisissä lehdissä.
Kirjallinen ura.
Palattuaan Leningradiin hän julkaisi kertomuksia epävirallisesti samizdatissa ja myös lännessä. Tekstien neuvostokriittisyys aiheutti ongelmia Dovlatoville, ja hän emigroitui vuonna 1978 Yhdysvaltoihin äitinsä, vaimonsa ja tyttärensä kanssa. Dovlatov asui New Yorkissa ja työskenteli "The New American" -sanomalehdessä. The New Yorker julkaisi hänen kertomuksiaan.
Venäjällä Dovlatovia julkaistiin enemmän hänen kuolemansa jälkeen. Kaiken kaikkiaan hänen teoksiaan on käännetty yli 25 kielelle.
Dovlatovin teoksia on suomentanut Pauli Tapio. Tomi Huttunen arvioi Dovlatovin viimeiseksi jäänyttä teosta "Haarakonttoria" käsittelevässä kritiikissään hänen työtään taidokkaaksi. Samoin sanoo Pekka Pesonen arvioidessaan "Matkalaukkua": "Suomennos on mainio. Se välittää alkutekstin elävyyden ja vivahteikkuuden luovan kekseliäästi ja pelkistetyn vetävästi."
Dovlatov oli naimisissa, ja perheessa oli kaksi lasta. Hän kuoli sydänkohtaukseen New Yorkissa. Teoksista "Matkalaukku" ilmestyi pian hänen kuolemansa jälkeen. Hänen ystävänsä, kirjailija Solomon Volkov on luonnehtinut häntä Anton Tšehovin perilliseksi.
Keijo Kepsu

Keijo Pellervo Kepsu (10. marraskuuta 1946 Valkeala – 30. lokakuuta 2017) oli suomalainen upseeri ja eversti. Kepsu suoritti Kadettikoulun valmistuen vuonna 1970 ja suoritti yleisesikuntaupseerin tutkinnon vuonna 1979.
Ura.
Kepsu palveli Suomen puolustusvoimissa muun muassa vuosina 1970–1977 Ilmavoimien Viestikoulussa koulutusupseerina (nykytermi opetusupseeri), Ilmavoimien Esikunnassa ja Ilmavoimien Viestikoulun johtajana vuosina 1986–1988. Tässä roolissa hän toimi samalla silloisen Luonetjärven varuskunnan päällikkönä (evl).
Hänen seuraava palveluspaikkansa oli Viestikoelaitos, jonka pitkäaikaisimpana johtajana hän toimi 1988–1998.
Hänet on ylennetty majurin arvoon itsenäisyyspäivänä 1982 ja everstiksi 1994. Kepsu on sotilassukua.
David Ytfeldt

David Ytfeldt (aik. "David Jonsson"; s. 29. syyskuuta 1979 Frösön, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan Elitserienissä yhteensä 116 runkosarjaottelua tehopistein 3+14=17 ja keräten 151 jäähyminuuttia sekä yhdeksän playoff-ottelua tehden kaksi syöttöpistettä ja keräten kahdeksan jäähyminuuttia. Ytfeldt pelasi urallaan myös Suomessa.
Ura.
Seuraura.
Ytfeldt on IFK Strömsundin kasvatti ja hän pelasi juniorina myös Östersunds IK:n joukkueessa. Ytfeldt aloitti ammattilaisuransa kuitenkin Leksands IF:ssä, jossa hän teki Elitserien-debyyttinsä kaudella 1997–1998, jolloin Ytfeldt sai tililleen kymmenen Elitserien-ottelua jääden niissä ilman tehopisteitä. Hän pelasi suurimman osan kaudestaan vielä Leksandin J20-joukkueessa. Ytfeldt oli tehoilla 13+10=23 J20 SuperElitin eniten maaleja tehnyt puolustaja sekä toiseksi tehokkain puolustaja HV71:n Viktor Wallinin jälkeen. Hän voitti myös sarjan jäähypörssin 101 jäähyminuutillaan. Vancouver Canucks varasi Ytfeldtin 136. pelaajana . Hän ei kuitenkaan koskaan siirtynyt Pohjois-Amerikkaan.
Varsinainen tulokaskausi 1998–1999 toi Ytfeldtille Elitserienissä 39 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa viisi syöttöpistettä. Hänet palkittiin kauden päätteeksi Elitserienin parhaana tulokkaana. Kaudeksi 2000–2001 Ytfeldt siirtyi SM-liigajoukkue JYPin riveihin, mutta hän ehti pelata vain 11 ottelua, kunnes jätti joukkueen selkävaivojen vuoksi. Loppukauden Ytfeldt pelasi Elitserieniä Frölunda HC:ssa.
Loukkaantumiset pilasivat lopulta koko Ytfeldtin loppu-uran, sillä hän pelasi Linköpings HC:ssa vain kahdeksan ottelua kaudella 2001–2002. Kaudella 2002–2003 hän pelasi Allsvenskan-joukkue Nyköpings Hockeyssä vain 15 ottelua. Kolmena seuraavana kautena Ytfeldt toimi kasvattajaseuransa IFK Strömsundin pelaajavalmentajana Ruotsin II-divisioonassa, mutta lopetti sen jälkeen jääkiekon pelaamisen.
Maajoukkueura.
Ytfeldt pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 1999 sekä alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1997, jolloin hän voitti hopeaa.
Jean Ango

Jean Ango (1480–1551) oli ranskalainen laivanvarustaja ja liikemies Dieppestä, joka oli aikansa tärkeimpiä satamakaupunkeja. Sieltä käsin hän hoiti kauppalaivastoaan, joka kulki Afrikkaan ja Aasiaan kilpaillen espanjalaisten ja portugalilaisten kanssa.
Ango oli Ranskan kuninkaan Frans I:n läheinen ystävä. Kuningas vieraili usein Angon vuonna 1530 rakennuttamassa Varengeville-sur-Merin kesäasunnossa Manoir d’Angossa, joka oli koristeltu aikansa suosituimpien italialaisten taiteilijoiden tekemillä veistoksilla ja freskoilla.
Puistola (Jyväskylä)

Puistola on Jyväskylän kaupunginosa. Puistola sijaitsee Kantakaupungin suuralueella, lähellä kaupungin keskustaa. Alueen erottaa keskustasta Väinönkatu, Harjun kaupunginosasta Yliopistonkatu ja Puistokatu. Tourulan ja Puistolan välisenä rajana on Tourujoki. Muut naapurikaupunginosat ovat Taulumäki ja Lutakko. Puistola on kooltaan noin 800 metriä kertaa 300 metriä.
Puistolassa sijaitsee Jyväskylän vanha hautausmaa, jonne on haudattu monia jyväskyläläisiä merkkihenkilöitä. Hautausmaan ja Tourujoen välissä on Tourujoen luontopolku ja luonnonsuojelualue.
Kalevankadun ja Puistokadun kulmassa sijaitsee Puistotori-niminen puisto. Nimensä puisto on saanut siitä, että 1900-luvun alussa arkkitehdit Yrjö Blomstedt, Walter Thom ja Hugo Lilius olivat sitä mieltä, että aukiosta pitäisi tehdä suurten julkisten rakennusten ympäröimä tori. Puistokadun toisella puolella oleva Puistokoulu jäi kuitenkin tienoon ainoaksi julkiseksi rakennukseksi. 1930-luvun alussa paikalle tehtiin puisto ja tori jäi vain Puistotorin nimeen.
Nokilintuhaukka

Nokilintuhaukka ("Accipiter brachyurus") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Se on kotoperäinen Papua-Uuden-Guinean kahdella saarella Uudella-Britannialla ja Uudella-Irlannilla. Sen populaatiot niillä ovat supistumassa metsänhakkuiden vuoksi. Uudella-Britannialla siitä on aikojen kuluessa vain muutama havainto. Uudella-Irlannilla se on ollut vuoristometsien yleisin, mutta ei kuitenkaan kovin yleinen petolintu. Sen todellinen levinneisyys ei ole tiedossa, sillä sitä on vaikea erottaa Uuden-Britannian toisesta lintuhaukasta.
Nokilintuhaukan elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset alavat ja vuoristometsät.
Ulkonäkö.
Nokilintuhaukan pituus on 27–34 senttimetriä. Se on väriltään harmaavalkoinen. Aikuinen on päältä tummanharmaa ja sillä on ruskea niskakaulus ja vaaleanharmaa alapuoli. Nuorella linnulla on tumma kruunu, se on päältä punaruskea, ja siinä on mustia täpliä, alapuoli on vaaleanruskea selvin tummin juovin. Silmät ovat punaiset, jalat vaaleankeltaiset. Liuskelintuhaukasta se eroaa ruskean kauluksen ja lyhyen pyrstön ansiosta. Naamiokanahaukka taas on alapuolelta vahvemmin punaruskea, mutta sen poikaset erottaa vain siitä, että ne ovat isompia ja niillä on pitempi pyrstö.
Renzo Ranuzzi

Renzo Ranuzzi (14. heinäkuuta 1924 Bologna – 16. maaliskuuta 2014) oli italialainen koripalloilija. Hän edusti seuratasolla Virtus Bolognaa. 
Ranuzzi pelasi Italian maajoukkueen mukana Lontoon olympialaisissa 1948 ja Helsingin kisoissa 1952, joissa molemmissa maa sijoittui 17:nneksi. Hän oli oman peliuransa jälkeen valmentaja, joka luotsasi Serie A-joukkueita kolmella kaudella. Ranuzzi oli Becchi Forlín valmentaja kaudella 1967–1968, siirtyi seuraavaksi kaudeksi Bolognaan ja toimi Bolognan valmentajana uudelleen vielä kaudella 1980–1981.
Subhash Verma

Subhash Verma (s. 15. heinäkuuta 1968) on intialainen entinen painija, joka kilpaili sekä vapaa- että kreikkalais-roomalaisessa painissa. 
Verma sijoittui Aasian kisoissa 1986 viidenneksi alle 100-kiloisten kreikkalais-roomalaisessa painissa. Hän kilpaili Soulin olympialaisissa 1988 vapaapainin alle 90-kiloisten sarjassa, jossa hän putosi alkulohkossa. Seuraavana vuonna Verma voitti kansainyhteisön mestaruuden vapaapainissa 100 kilon painoluokassa, ja kaudella 1990 hän sai sarjassa pronssia Aasian sekä Kansainyhteisön kisoista. Hän saavutti vuonna 1991 Aasian-mestaruuspronssia, mutta jäi kuudenneksi seuraavan vuoden kisoissa kuten myös Barcelonan olympialaisissa 1992. Verma oli kuudes myös Aasian kisoissa 1994, mutta voitti pronssimitalin Kansainyhteisön kisoissa kyseisellä kaudella ja vei kansainyhteisön mestaruuden 1995.
Enrique Regueiferos

Enrique Regueiferos Blanco (15. heinäkuuta 1948 Oriente – 2002) oli kuubalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Regueiferos voitti vuonna 1967 kultaa Pan-Amerikan kisoissa alle 60-kiloisten sarjassa ja otteli seuraavana vuonna olympiahopeaa 63,5-kiloisissa Méxicossa. Hän voitti Pan-Amerikan kisat jälleen 1971, mutta hävisi ensimmäisen ottelunsa Münchenin olympialaisissa 1972.
Metin Topaktaş

Metin Topaktaş (s. 15. heinäkuuta 1967) on turkkilainen entinen vapaapainija. Hän edusti seuratasolla Tedas Ankaraa.
Topaktaş sijoittui MM-kisoissa 1989 kuudenneksi alle 52-kiloisten sarjassa ja toisti saman suorituksen vuonna 1995. Hän voitti kaudella 1995 EM-kisoissa hopeaa. Topaktaş sijoittui Atlantan olympialaisissa 1996 alle 52 kilon painoluokassa kuudenneksi.
Fredrik Kessiakoff

Fredrik Carl Wilhelm Kessiakoff (s. 17. toukokuuta 1980 Saltsjöbaden, Nackan kunta, Tukholman lääni)) on ruotsalainen pyöräilijä, joka kilpaili vuoteen 2008 maastopyöräilyssä ja sen jälkeen maantiepyöräilyssä uransa loppuun, vuoteen 2014.
Kessiakoff saavutti pronssia maastopyöräilyn MM-kilpailujen maastoajossa Rotoruassa 2006. Maastopyöräilyn EM-kilpailuissa hän sai pronssia sekaviestissä 2005 ja 2006 sekä maastoajossa 2007. Ruotsin-mestaruuden hän voitti maastoajossa 2004, 2006, 2007 ja 2008 sekä maastopyöräilyn aika-ajossa 2001, 2002, 2007 ja 2008.
Kessiakoff edusti maantiepyöräilyssä Fuji-Servetto -joukkuetta 2009, Garmin-Transitionsia 2010 ja Astana Teamia 2011–2014. Hän voitti 2011 Itävallan ympäriajon kokonaiskilpailun ja toisen etapin. Vuonna 2012 hän voitti Sveitsin ympäriajon seitsemännen etapin ja Espanjan ympäriajon 11:nnen etapin, molemmat aika-ajoja. Saman vuoden Ranskan ympäriajossa hän oli mäkikirikilpailussa toinen. MM-kilpailuissa hän sijoittui aika-ajossa viidenneksi ja maantieajossa 15:nneksi. Milano–Torino-kilpailussa hän oli kolmas ja Giro dell'Emiliassa toinen..
Arakidihappo

Arakidihappo (tunnetaan myös nimillä "ikosaanihappo", "eikosaanihappo" ja "maapähkinäöljyhappo") on tyydyttynyt rasvahappo, jonka molekyylissä on 20 hiiliatomin ketju. Yhdistettä on tavattu pieninä pitoisuuksina pähkinäöljyssä (1,1–1,7 %) ja maissiöljyssä (3 %). Yhdisteen nimi tulee latinan sanasta "arachis", joka tarkoittaa pähkinää. Arakidihappoa syntyy myös arakidonihapon hydrauksessa. Arakidihaposta voidaan tuottaa arakidyylialkoholia. Yhdistettä käytetään liukasteiden, valokuvausmateriaalien ja pesuaineiden tuotannossa.
Arakidihappoa esiintyy kasveissa ja semiokemikaalina, pääasiassa feromonina, eliöiden viestinnässä.
Nicole Gibbs

Nicole Gibbs (s. 3. maaliskuuta 1993 Cincinnati, Ohio) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 68 heinäkuussa 2016. Hän on voittanut urallaan viisi ITF-turnausta kaksinpelissä.
Gibbs teki WTA-turnausdebyyttinsä heinäkuussa 2012 pelatussa Stanfordin turnauksessa. Hän voitti turnauksen ensimmäisellä kierroksella Noppawan Lertcheewakarnin. Toisella kierroksella hän hävisi Serena Williamsille. Grand Slam -turnauksen pääsarjassa Gibbs pelasi ensimmäisen kerran Yhdysvaltain avoimissa, jossa hän hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa.
Toukokuussa 2019 Gibbsillä diagnosoitiin mukoepidermoidinen karsinooma eli sylkirauhasen syöpä, jonka johdosta hänet leikataan ja näin joutuu jättämään pelaamatta ainakin Ranskan avoimet 2019.
Julia Cohen

Julia Cohen (s. 23. maaliskuuta 1989 Philadelphia) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 97 heinäkuussa 2012. Hän on voittanut urallaan viisi ITF-turnausta kaksinpelissä.
Cohen oli junioreiden maailmanlistalla parhaimmillaan neljännellä sijalla vuonna 2007. Grand Slam -turnauksen pääsarjassa hän pelasi ensimmäisen kerran Yhdysvaltain avoimissa 2012, jossa hän hävisi turnauksen ensimmäisellä kierroksella Anastasia Rodionovalle.
Mallory Burdette

Mallory Burdette (s. 28. tammikuuta 1991 Macon) on yhdysvaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 68 kesäkuussa 2013. Hän opiskelee psykologiaa Stanfordin yliopistossa.
Vuonna 2008 Burdette pääsi loppuotteluun Yhdysvaltain avointen tyttöjen nelinpelissä yhdessä Sloane Stephensin kanssa.
Heinäkuussa 2012 Burdette pelasi Stanfordin WTA-turnauksen pääsarjassa voittaen turnauksen ensimmäisellä kierroksella Anne Keothavongin. Toisella kierroksella hän hävisi Marion Bartolille. Yhdysvaltain avoimiin villillä kortilla pääsyt Burdette selviytyi kolmannelle kierrokselle voitettuaan Lucie Hradeckán. Hän pelasi turnauksessa amatöörinä, eikä ottanut vastaan turnauksesta saatavia palkintorahoja.
Kaakonsauramo

Kaakonsauramo ("Anthemis ruthenica") on yksivuotinen, Keski- ja Kaakkois-Euroopasta kotoisin oleva mykerökukkainen ruohokasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen kaakonsauramo kasvaa noin 20–50 cm korkeaksi. Kasvi on kauttaaltaan tiheä- ja pitkäkarvainen ja tyvestä lähtien haarova. Lehdet ovat varressa kierteisesti. Lehtilapa on kapealiuskainen ja tavallisesti kaksi kertaa pariliuskainen. Liuskat ovat kapeita ja otakärkisiä. Isohkot kukkamykeröt ovat yksittäin haarojen kärjessä ja ne ovat pitkäperäisiä ja noin 2–4 cm leveitä. Mykerön kehto on puolipallomainen. Useammassa rivissä olevat kehtosuomut ovat kapeita, kalvolaitaisia, pyöreäkärkisiä ja karvaisia. Ulommat kehtosuomut ovat suippoja. Kekomainen mykeröpohjus on kokonaan suomuinen. Pohjussuomut ovat suikeita, jyrkästi kapenevia ja kärkiosaltaan hampaisia. Valkoisten, emikukkia olevien laitakukkien kielen leveys on tavallisesti 3–7,5 mm. Keltaiset kehräkukat ovat kaksineuvoisia ja torvimaisia. Suomessa kaakonsauramo kukkii kesä-lokakuussa. Pähkylä on liereä ja siinä on tavallisesti neljä kyhmyistä harjua. Pähkylä on vailla pappusta.
Kaakonsauramo muistuttaa ulkonäöltään suuresti peltosauramoa ("Anthemis arvensis"), mutta laji on jälkimmäistä pidempi- ja tiheäkarvaisempi ja sen lehtien liuskat usein leveämpiä. Kaakonsauramon mykerön ulommat kehtosuomut ovat suippoja, pohjussuomut leveämpiä ja niiden kärjet hampaallisia.
Levinneisyys.
Kaakonsauramo on alun perin kotoisin Euroopan keski- ja kaakkoisosista. Suomessa se on harvinainen uustulokas. Lajia on tavattu satunnaisesti eri puolilta maata Lappia myöten, mutta lajista tehdyt havainnot ovat pääasiassa 1900-luvun alkupuolelta. Harvoja uudempia havaintoja kaakonsauramosta on esimerkiksi Oulusta vuodelta 2004.
Elinympäristö.
Suomessa kaakonsauramoa on tavattu ratapihoilla, kaatopaikoilla, tienvarsilla, satamissa ja joutomailla.
Haisusauramo

Haisusauramo ("Anthemis cotula") on yksivuotinen, pahalta haiseva mykerökukkainen ruohokasvi. Laji on kotoisin Euroopasta, mutta levinnyt ihmisen mukana laajalti myös muille mantereille.
Ulkonäkö ja koko.
Haisusauramo kasvaa yleensä 20–50 cm korkeaksi. Koko kasvi on tavallisesti harvakarvainen sekä huiskilomaisesti runsashaarainen. Lehdet ovat varressa kierteisesti. Lehtilapa on kapealiuskainen ja tavallisesti kaksi kertaa pariliuskainen. Liuskat ovat kapeita ja otakärkisiä. Kukkamykeröt ovat yksittäin haarojen kärjissä ja ne ovat pitkäperäisiä ja isohkoja. Mykerön kehto on puolipallomainen. Useammassa rivissä olevat kehtosuomut ovat kapeita, kalvolaitaisia, pyöreäkärkisiä ja karvaisia. Kekomaisen mykeröpohjuksen reuna on suomuton, mutta keskeltä se on äimäsuomuinen. Valkoiset laitakukat ovat pitkä- ja leveäkielisiä. Kukat ovat neuvottomia, eli niistä puuttuvat sekä emit että heteet. Keltaiset kehräkukat ovat kaksineuvoisia ja torvimaisia. Suomessa haisusauramo kukkii heinä-lokakuussa. Pähkylä on liereä, 8–11-harjuinen, harjut ovat kyhmyisiä. Pähkylä on vailla pappusta.
Haisusauramo muistuttaa suuresti toista sauramolajia, peltosauramoa ("Anthemis arvensis"). Se on kuitenkin tätä usein selvästi vähemmän karvainen ja sen lehtien liuskat ovat kapeampia. Haisusauramolla mykerön kehtosuomut ovat myös peltosauramoa suipompia.
Levinneisyys.
Haisusauramo on levinnyt lähes koko Eurooppaan. Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Baltian maissa sekä Pohjois-Venäjällä laji on satunnainen, muualla mantereella se on laajalle levinnyt. Islannista laji puuttuu. Aasian puolella lajia tavataan satunnaisesti lähinnä Turkissa ja Lähi-idässä. Haisusauramo on levinnyt ihmisen mukana laajalle Pohjois-Amerikan itä- ja keskiosissa sekä länsirannikolla. Lajia tavataan tulokkaana myös paikoitellen Etelä-Amerikassa, Afrikassa sekä Oseaniassa. Suomessa haisusauramo on tulokaslaji. Sitä on tavattu satunnaisesti koko maasta Keski-Lappia myöten, mutta suurin osa Suomen havainnoista on 1900-luvun loppupuolelta tai vanhempia.
Elinympäristö.
Haisusauramo on kulttuurin seuralaislaji, jota tavataan muun muassa puutarhoissa, nurmikoilla, joutomailla, satamissa, kaatopaikoilla, ratapihoilla ja tienvarsilla.
Paola Suárez

Paola Lorena Suárez (s. 23. kesäkuuta 1976 Pergamino) on argentiinalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla yhdeksän kesäkuussa 2004 ja nelinpelissä hän oli maailmanlistan ykkösenä syyskuussa 2002. Hän on voittanut urallaan neljä WTA-turnausta kaksinpelissä ja 44 turnausta nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa hän on kaksinpelissä päässyt parhaimmillaan välieriin Ranskan avoimissa 2004 ja nelinpelissä hän on saavuttanut kahdeksan Grand Slam -turnausvoittoa. Hän on yksi menestyneimmistä nelinpelipelaajista naisissa.
Vuoden 2004 olympialaisissa Ateenassa Suárez saavutti pronssia nelinpelissä Patricia Tarabinin kanssa..
Vuonna 2012 Suárez saavutti uransa 500:n voittonsa nelinpelissä. Suárez lopetti uransa vuonna 2007, mutta palasi tenniskentille jälleen vuonna 2012 tavoitteenaan menestys Lontoon olympialaisissa, jossa hän pelasi nelinpeliä Gisela Dulkon kanssa.
Estrella Cabeza Candela

Estrella Cabeza Candela (s. 20. helmikuuta 1987 Sevilla) on espanjalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 95 toukokuussa 2013. Hän on voittanut urallaan kahdeksan ITF-turnausta kaksinpelissä.
Cabeza Candela pelasi WTA-turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran vuonna 2007. Vuonna 2011 hän pääsi kaksi kertaa WTA-turnauksessa puolivälieriin.
Smethwick

Smethwick on kaupunki Länsi-Midlandsin metropolikreivikunnassa, Englannissa. Sen asukasluku oli vuoden 2001 väestönlaskennassa 48 180.
Historia.
Smethwick oli alkujaan anglosaksien paikkakunta, joka oli pitkään pieni maatalousvoitteinen kylä. Asukkaat ovat myös työstäneet metalleja ainakin 1500-luvulta, jolloin monilla maatiloilla oli myös paja. Birminghamista Black Countryyn 1768–1769 rakennettu kanava kulki Smethwickin pohjoisosien halki. Se houkutteli alueelle lisää teollisuutta, ja esimerkiksi Matthew Boulton ja James Watt perustivat kaupunkiin 1796 Sohon valimon. Lasiteollisuus oli myös tärkeä haara, ja Chance Brothers oli muun muassa vastuussa Kristallipalatsin lasittamisesta.
Smethwickistä tuli 1899 itsenäinen kuntansa ja 1907 sen hallinto erotettiin kreivikunnasta itsenäiseksi. Suurin osa kaupungin historiallisista teollisuusyrityksistä lopetti 1950–1970-luvuilla, jolloin vanhoja tehdasalueita modernisoitiin ja asuntoja, kauppoja sekä teitä kunnostettiin. Smethwick menetti itsenäisyytensä 1966, jolloin se liitettiin Warleyyn, joka puolestaan liitettiin 1974 Sandwelliin.
Ilmavoimien viestikilta

Ilmavoimien viestikilta ry on ilmavoimien viesti- ja tutka-alan perinteiden säilyttämiseen ja alalla palvelleiden yhteishengen nostamiseen tarkoitettu suomalainen maanpuolustusyhdistys, joka on perustettu vuonna 1965. Kilta on nykyisellään laajentunut ilmavoimien ja siviili-ilmailun viesti- ja johtamisjärjestelmätoiminnasta kiinnostuneiden yhdistykseksi.
Killan aikaisempi nimi oli vuoteen 1995 Ilmavoimien viesti- ja tutkakilta ry, mutta se vaihtoi nimensä ilmavoimien viestitoimialan laajentumisen myötä.
Kilta kuuluu osana Maanpuolustuskiltojen liittoon joukko-osastokohtaisten ilmavoimien kiltojen kanssa. Se järjestää jäsenilleen tapahtumia, matkoja ja esitelmätilaisuuksia.
Puheenjohtajina ovat toimineet:
Kilta on julkaissut Ilmaviesti-nimistä lehteä ja osallistuu Pilven Veikko -lehden julkaisemiseen. Se on harjoittanut julkaisutoimintaa julkaisemalla mm. Ilmavoimien Viestikoulun ja Luonetjärven varuskunnan historiikit sekä Ilmavoimien viestialan 50-vuotisjuhlajulkaisu 1992 ja Ilmapuolustuksen viestihistoria 1918–2012 -teos 2012 (Martti Lehto, Vihti 2012, ). Killan käytössä on oma lippu, standaari, kiltalevyke ja rintamerkki. Kilta on pystyttänyt muistolaatan perinnejoukko-osaston IlmavVK:n entisille sijoituspaikkakunnille ja ensimmäisen ilmavalvontatutkan sodanaikaiselle sijoituspaikalle Helsinkiin.