tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Saksan liittopresidentti

Saksan liittopresidentti () on Saksan valtionpäämies. Liittopresidentin valitsee liittokokous (), johon kuuluvat kaikki Saksan liittopäivien edustajat ja sama määrä osavaltioiden eli maiden edustajia. Liittokokouksen ainoa tehtävä onkin valita liittopresidentti viiden vuoden välein. Vuoden 2022 presidentinvaaleissa näitä liittokokouksen edustajia oli 1045. Presidenttiehdokkaan tulee olla vähintään 40-vuotias ja saatava vähintään yksi liittokokouksen edustaja nimeämään tämä ehdokkaaksi. Ehdokkaan tulee tämän jälkeen saada absoluuttinen enemmistö liittokokouksen antamista äänistä. 
Saksan liittopresidentillä ei ole juurikaan poliittista valtaa, vaan hän on lähinnä symbolinen ja edustuksellinen valtionpäämies, jonka tehtävät ovat enimmäkseen seremoniallisia ja arvojohtajuuteen liittyviä. 
Presidenteistä Köhler ja Wulff ovat eronneet kesken kauden. Wulffin ero johtui korruptioepäilyistä.
Saksan liittopresidentin edustusasuntoina toimivat Bellevuen linna Berliinissä ja Villa Hammerschmidt Bonnissa.
Asema ja tehtävät.
Saksan perustuslaki määrittelee presidentin valta-aseman epäselvästi. Käytännössä presidentin asema on kuitenkin pääosin seremoniallinen, ja hän toimii lähinnä liittohallituksen neuvosta. Toisin kuin useissa perustuslaeissa, Saksan perustuslain mukaan valtionpäämies ei ole edes muodollisesti asevoimien ylipäällikkö, vaan tehtävä kuuluu rauhan aikana puolustusministerille ja siirtyy perustuslain artikla 65a:n mukaan sodan aikana liittokanslerille. Sotatilaa ei kuitenkaan voida julistaa ilman presidentin hyväksyntää.
Liittopresidentin tehtäviin kuuluu antaa liittopäiville ehdokas liittokanslerista (liittopäivät voi tosin valita liittokanslerin ohi presidentin ehdotuksen) ja nimittää liittokansleri ja tämän johtama liittohallitus muodollisesti virkaansa. Hän voi vapauttaa hallituksen tai sen jäsenen tehtävistään liittokanslerin pyynnöstä. Presidentti nimittää myös tuomarit, liittovaltion virkamiehet ja upseerit. Tällaisiin nimityksiin tarvitaan kuitenkin joko liittokanslerin tai asianomaisen ministerin hyväksyntä. Lait astuvat voimaan vasta hänen allekirjoitettuaan ne. Presidentti edustaa Saksaa maailmalla, hoitaa ulkomaanmatkoja ja ottaa vastaan ulkomaisia arvovieraita. Liittokanslerin aloitteesta liittopresidentti voi, harkintansa mukaan, 21 päivän kuluessa hajottaa liittopäivät ja määrätä uudet vaalit järjestettäväksi. Lisäksi liittopresidentti käyttää armahdusvaltaa. Liittopresidentin ollessa estyneenä hänen tehtäviään hoitaa liittoneuvoston puhemies.
Saksan liittokansleri

Saksan liittokansleri () johtaa Saksan hallitusta. Liittokansleri vastaa pääministerin virkaa.
Saksan liittopäivät valitsee liittokanslerin liittopresidentin ehdotuksesta. Käytännössä tämä tarkoittaa suurimman puolueen puheenjohtajaa. Liittokansleri nimittää ministerit eikä hän tarvitse tähän liittopäivien hyväksyntää. Ministerien määrä vaihtelee hallituksesta toiseen. Päinvastoin kun useimmissa parlamentaarisissa järjestelmissä, liittokokous ei voi suoraan erottaa kansleria valitsematta hänen seuraajaansa.
Portugalin presidentti

Portugalin presidentti () on Portugalin tasavallan valtionpäämies. Maalla on ollut presidentin virka vuodesta 1910 alkaen, ja ensimmäiseksi presidentiki valittiin Manuel de Arriaga.
Nykyisenä presidenttinä toimii Marcelo Rebelo de Sousa, joka valittiin ensimmäiselle virkakaudelleen vuoden 2016 vaaleissa ja uudelleen vuonna 2021.
Tehtävä ja valtaoikeudet.
Perustuslain mukaan presidentti "edustaa Portugalin tasavaltaa" sekä "takaa kansallisen itsenäisyyden, valtiollisen yhtenäisyyden ja demokraattisten instituutioiden toimivuuden". Presidentti on myös asevoimien ylipäällikkö. Useimpien muiden Euroopan maiden valtionpäämiesten tapaan presidentti virka on Portugalissa pitkälti seremoniallinen, mutta hänellä on oikeus hajottaa parlamentti, määrätä uudet vaalit ja lähettää lakiehdotukset perustuslakituomioistuimen arvioitavaksi. Presidentti myös nimittää maan pääministerin tehtäväänsä.
Presidentti on myös virkansa puolesta kaikkien portugalilaisten ritarikuntien suurmestari. Tämän merkkinä hän kantaa kolmen ritarikunnan nauhaa.
Pätevyysvaatimukset ja valinta.
Maan perustuslain mukaan presidentiksi valittavan tulee täyttää seuraavat ehdot:
Presidentti valitaan suoralla kansanvaalilla, jossa koko maa toimii yhtenä vaalipiirinä. Tullakseen valituksi ehdokkaan tulee saada vähintään puolet hyväksytyistä äänistä. Mikäli näin ei käy ensimmäisellä kierroksella, kahden ensimmäisellä kierroksella parhaiten menestyneen ehdokkaan välillä järjestetään toinen kierros viimeistään 21 vuorokauden kuluttua. Vaalien päivämäärää ei ole kirjattu lakiin, vaan istuva presidentti määrää päivämäärän siten, että se on väh. 60 päivää ennen istuvan presidentin virkakauden päättymistä. Ilmoitus vaalien päivämäärästä tulee antaa väh. 60 päivää ennen vaalipäivää.
Presidentin virkakausi on 5 vuotta, ja virkakausien määrä on rajattu kahteen peräkkäiseen.
Palkka ja etuudet.
Vuonna 2021 presidentin vuosipalkka oli 106 820 euroa.
Presidentillä on käytössään kolme virka-asuntoa. Ensisijaisena virka-asuntona toimii Belémin palatsi Lissabonissa, jonka presidentti sai käyttöönsä heti monarkian lakkauttamisen jälkeen. Cidadelan palatsi Cascaisissa on presidentin kesäasunto, mutta siellä voidaan myös oottaa vastaan ulkomaalaisia arvovieraita. Guimarãesissa sijaitseva Braganzan herttuan palatsi on presidentin Pohjois-Portugalin virka-asunto vuodesta 1959 asti. 
Presidentin, ja tämän käytössä olevien tilojen, turvallisuudesta vastaa erillinen turvapalvelu, jonka jäsenet koostuvat sekä kansalliskaartista että maan poliisi.
Stanislav Petrov

Stanislav Jevgrafovitš Petrov (, 7. syyskuuta 1939 – 19. toukokuuta 2017) oli neuvostoarmeijassa palvellut venäläinen everstiluutnantti, joka 26. syyskuuta 1983 havaitsi Oko-ennakkovaroitussatelliittijärjestelmästä viiden yhdysvaltalaisen ydinohjuksen olevan matkalla kohti Moskovaa. Vastoin ohjesääntöjä hän kuittasi järjestelmän antaman tiedon vääränä hälytyksenä sen sijaan että olisi antanut hälytyksen, joka olisi saattanut johtaa Neuvostoliiton vastatoimiin. Varoitusjärjestelmän ilmoitus osoittautuikin virheelliseksi. Petrovin toiminnan on sanottu estäneen Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välisen ydinsodan. 
19. tammikuuta 2006 Association of World Citizens -järjestö palkitsi Petrovin "maailman pelastaneesta ainutlaatuisesta sankariteosta".
Tapaus ja Petrovin myöhemmät vaiheet.
26. syyskuuta 1983 Stanislav Petrov oli neuvostoarmeijaan kuuluvien strategisten ohjusjoukkojen everstiluutnantti, joka oli päivystysvuorossa Moskovan lähellä sijaitsevassa bunkkerissa nimeltä "Serpuhov-15". Keskiyön jälkeen bunkkerin tietokoneet ilmoittivat, että neuvostoliittolaisten satelliittien mukaan Moskovaa lähestyi Yhdysvaltain maaperältä laukaistu mannertenvälinen ydinohjus, mutta pian järjestelmä ilmoitti myös neljän uuden ohjuksen lähestyvän Neuvostoliittoa. Petrov ilmoitti tilanteen esimiehilleen vääränä hälytyksenä. Petrov oli varma, että tietokonejärjestelmä oli erehtynyt. Hän ei pitänyt uskottavana, että Yhdysvallat olisi käynnistänyt ydinsodan laukaisemalla vain viisi ydinohjusta, ja ohjelmoijana hän piti tietokoneen ilmoittamaa ”korkeinta mahdollista todennäköisyyttä” epäuskottavana aamuhämärän aikaan.
Muutaman minuutin kuluttua Serpuhov-15:n tietokoneet ilmoittivat, että kyseessä oli ollut väärä hälytys, ja myöhemmin todettiin, että hälytys oli johtunut auringon heijastuksista. Petrovin esimiehet kuulustelivat häntä ohjesäännön rikkomisesta. Toimintansa takia häntä ei sen paremmin palkittu kuin rangaistukaan, mutta hänelle annettiin huomautus, joka virallisesti koski ”lomakkeiden puutteellista täyttämistä”. Petrov siirrettiin asevoimissa muihin tehtäviin, minkä jälkeen hänelle myönnettiin lupa ottaa varhaiseläke. Sotilasuran menettäminen aiheutti Petroville mielenterveydellisiä ongelmia ja vakavan hermoromahduksen. 
Vuoden 1983 välikohtaus pidettiin neuvostoarmeijassa salaisuutena, kunnes Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen 1990-luvulla julkaistuissa neuvostokenraali Juri Votintsevin muistelmissa mainittiin kyseinen tapaus.
Myöhemmin Petrov asui eläkeläisenä Frjazinon kaupungissa, Venäjällä. Hän kuoli 19. toukokuuta 2017. Petrovin kuolemasta kertoi ensimmäisenä saksalainen "Westdeutscher Allgemeine Zeitung" saman vuoden syyskuussa.
Epäileviä näkemyksiä.
Venäjä antoi Association of World Citizens -palkinnon yhteydessä lehdistötiedotteen, jossa kiistettiin että Petrov olisi estänyt ydinsodan. Venäjän mukaan ydiniskuun olisi vaadittu useiden valvontajärjestelmien tuki, eikä yksittäinen sotilas olisi voinut aloittaa tai estää sitä.
Kristallisuola

Kristallisuola eli intiaanisuola tai ruususuola on kallioperästä louhittavaa mineraalisuolaa, joka sisältää natriumkloridin lisäksi muita suoloja, kuten kaliumkloridia ja magnesiumsulfaattia. Nimi ruususuola tulee punertavasta väristä, joka syntyy mm. mangaanista ja raudasta. Nimi intiaanisuola tulee suolan louhintapaikan Uyunin suolajärven seudun asukkaista, Chilen ja Bolivian rajalta Andeilta. Himalajan suolana markkinoitu ruususuola louhitaan lähinnä Pakistanin suolakaivoksista.
Merisuola

Merisuola on perinteisesti laajimmin ravinnossa käytetty suola. Länsimaissa käytetään merisuolan asemesta yleensä maasta kaivettua vuorisuolaa.
Merisuola on joko valkaistua eli raffinoitua tai valkaisematonta "harmaasuolaa".
Merisuolaa saadaan haihduttamalla merivettä suurissa altaissa niin, että suola jää pohjalle, kun vesi on haihtunut. Suolaa saadaan 30 kilogrammaa kuutiometristä vettä. Merisuola on tavallisesti hieman harmaata, sen kiteet ovat joko pieniä tai suuria ja suola itsessään joko kosteaa tai kuivaa. Merisuolaa suositellaan käytettäväksi kala- ja äyriäisruoissa.
Koostumus.
Merisuola koostuu pääasiassa natriumkloridista (94 %), jonka lisäksi siinä on lukuisia muita suoloja, jotka sisältävät pieniä määriä kivennäisaineita kuten magnesiumia, kaliumia ja jodia. 
Harmaasuolan eli valkaisemattoman merisuolan luontainen jodipitoisuus on luokkaa 0,13 milligrammaa sadassa grammassa suolaa. Valkaistun eli raffinoidun merisuolan jodipitoisuus on lähes puolta pienempi.
IPod mini

iPod mini on tuotannosta poistunut Apple Computerin valmistama kiintolevyllinen musiikkisoitin. Se on pienempi ja kevyempi versio iPodista. iPod mini julkaistiin tammikuussa 2004 ja sitä myytiin neljän tai kuuden gigatavun kiintolevyllä varustettuna.
Kuten iPod, iPod mini osaa soittaa MP3, WAV, AAC/M4A, AIFF ja Apple Lossless tiedostoja. iPod mini toimii USB- tai FireWire-portin kautta sekä Windows- että Macintosh-koneissa. Kolmannen osapuolen ohjelmilla iPod miniä voidaan käyttää myös Linux-koneilla, joskin rajoitetusti. Jotkut ovat myös kokeilleet asentaa soittimen käyttöjärjestlmäksi linuxin. Se ei kuitenkaan ole suositeltavaa muille kuin kokeneille käyttäjille, ja tehdään aina omalla riskillä.
iPod mini on kooltaan 91 × 51 × 13 mm ja painaa 103 grammaa. Sen kuori on anonisoitua alumiinia ja sitä oli saatavilla viitenä eri värinä: hopea, kulta (vain 1. sukupolven mallit), sininen, vaaleanpunainen ja vihreä. iPod minissä on iPodista tuttu vieritysrulla, mutta ohjauspainikkeet on minissä siirretty vieritysrullan alle. Klikkauspyörä toimi minissä niin hyvin, että sitä alettiin käyttää myös uudemmassa iPodissa.
Uusi flash-muistilla varustettu iPod nano on korvannut iPod minin Applen tuotevalikoimassa.
KHTML

KHTML on HTML-kielen ja muun verkkosivujen sisällön esittämiseen käytettävä selainmoottori, joka tehtiin alun perin KDE-työpöytäprojektin Konqueror-verkkoselaimeen.
Apple forkkasi KHTML:stä WebKit-selainmoottorin, josta Google myöhemmin forkkasi Blink-selainmoottorin. Apple aloitti WebKit-projektin vuonna 2001 ja Google ilmoitti Blink-forkkauksesta vuonna 2013. Myös Nokia forkkasi WebKitin ja käytti sitä Series 60 -laitteissa.
KHTML:stä johdettuja selainmoottoreita käyttävät muun muassa Safari- ja Chrome-selaimet ja muut Chromiumiin perustuvat selaimet.
KHTML esiteltiin KDE-versiossa 2.0, jossa oli mukana Konqueror-selain.
Verkkoteoria

Verkkoteoria eli graafiteoria on matematiikan osa-alue, joka tutkii kohteiden välisten suhteiden esittämiseen käytettäviä matemaattisia malleja eli verkkoja. Verkot koostuvat solmuista ja niitä yhdistävistä linkeistä, jotka voivat olla suunnattuja tai suuntaamattomia. Verkkoteoriaa voidaan soveltaa monilla eri tieteenaloilla, kuten fysiikassa, biologiassa, sosiologiassa.
Suomen kielessä verkkoteorian perustermistö ei ole kovin vakiintunutta, sillä aihetta käsitteleviä suomenkielisiä kirjoja on julkaistu niukasti. Yksi harvoista suomenkielisistä verkkoja käsittelevistä kirjoista on Kimmo Pietiläisen suomentama teos. 
Verkkoteoriaa hyödyntävää poikkitieteellistä tutkimusalaa kutsutaan verkostotieteeksi, siinä missä verkkoteoria yleisesti mielletään matematiikan ja teoreettisen tietojenkäsittelytieteen osa-alueeksi. Pohjimmiltaan verkko on verkkoteorian määrittämä solmujen ja niitä yhdistävien linkkien kokonaisuus. "Verkko" kuvaa verkostomaisen rakenteen neutraalisti riippumatta sen sisällöstä ja tulkinnasta ja esittää, mitä reittejä verkossa eri solmujen välillä on. Verkkoteorian keskeisiin tutkimusongelmiin kuuluvat mm. yhtenäisyys, laajentuvuus, väritettävyys ja satunnaisverkkojen analyysi.
Historia.
Verkkoteorian alkuna pidetään sitä, kun Leonhard Euler ratkaisi Königsbergin siltaongelman vuonna 1736. Eulerin todistus oli samalla ensimmäinen todistus verkkoteorian alueella. Tuohon aikaan verkkoteoriasta käytettiin Leibnizin luomaa termiä "analysis situs", sanan "graph" otti käyttöön James Sylvester vuonna 1878 Nature lehdessä julkaisemassaan artikkelissa. Termi oli poimittu kemiasta. Tanskalainen Julius Petersen julkaisi verkkoteoriaa koskevia papereita 1890-luvulla.
Alun jälkeen verkkoteorian kehityksessä tapahtui vain vähän ennen 1930-lukua. Vuonna 1930 Kazimierz Kuratowski ratkaisi kysymyksen verkkojen piirtämisestä tasoon. Seuraava tärkeä etappi oli Dénes Kőnigin tasan 200 vuotta Eulerin siltaongelmaa koskevan tutkielman jälkeen vuonna 1936 julkaisema ensimmäinen verkkoteoriaa kattavasti käsittelevä kirja. Tärkeä verkkoteorian perusteos on myös Frank Hararyn vuonna 1968 julkaisema "Graph Theory". Satunnaisverkot muodostavat nykyään yhden keskeisistä verkkoteorian tutkimuskohteista. Tämän aihepiirin klassinen merkkipaalu on Paul Erdősin ja Alfred Rényin vuonna 1959 julkaisema artikkeli tasajakautuneiden satunnaisverkkojen yhtenäisyydestä. Stokastiset satunnaisverkkomallit muodostavat modernin verkostotieteen ytimen ja niillä on paljon sovelluksia mm. bioteteissä, sosiaalitieteissä ja koneoppimisessa.
Julkku

Julkku on Aalto-yliopiston opiskelijoiden toimittama vappulehti, joka ilmestyy parillisina vuosina. Sitä julkaisee Aalto-yliopiston (ent. TKK:n) opiskelijoiden yhdistys Teekkarikulttuurin Tuki ry. Ensimmäisen kerran se ilmestyi vuonna 1978, ja on siitä lähtien julkaistu joka toinen vappu. "Julkku" sisältää vitsejä ja humoristisia artikkeleita sekä pilapiirroksia.
Aalto-yliopiston opiskelijat myyvät "Julkkua" vapun aikaan pääkaupunkiseudulla ja satunnaisesti muuallakin. "Julkkua" kustantava Teekkarikulttuurin Tuki ry tukee myynnistä saaduilla tuotoilla teekkarihenkisiä tempauksia, tapahtumia ja projekteja, kuten saunoja, kiltahuoneita ja historiikkeja.
Vuoden 2012 huhtikuussa lehden toimikunta lähetti lehden itse rakentamallaan luotaimella 30 kilometrin korkeuteen. Se laskeutui maahan muutaman tunnin kuluttua.
Vuodesta 2014 lähtien jokainen Julkku on saatavilla myös e-kirjana.
Vuonna 2020 Julkkua myytiin poikkeuksellisesti verkkokaupassa maailmanlaajuisen pandemian aiheuttamien rajoitteiden vuoksi.
Korallimeren saarten territorio

Korallimeren saarten territorio () on Australian territorio, joka muodostuu ryhmästä pieniä trooppisia saaria ja riuttoja Korallimeressä, koilliseen Australiasta. Territorio perustettiin 1969.
Tärkein saariryhmistä on Willis Islets. Willisin saarella ovat alueen ainoat asukkaat: siellä olevalla meteorologisella asemalla on 3–4 hengen miehitys.
Australialaiset homoseksuaalit ovat julistaneet territorion itsenäiseksi, nimellä Gay and Lesbian Kingdom of the Coral Sea Islands, eli Korallimeren saarten homojen ja lesbojen kuningaskunta. Sinne ei ole syntynyt asutusta, koska siellä ei ole juomakelpoista vettä.
Ben Furman

Ben Zwi Hirsch Furman (s. 21. syyskuuta 1953 Helsinki) on psykiatrian erikoislääkäri, psykoterapeutti ja ratkaisukeskeisen psykoterapian kouluttaja. Hän on valmistunut psykiatrian erikoislääkäriksi Helsingin yliopistosta. Furman on suomenjuutalainen.
Furman on myös kansainvälisesti tunnettu asiantuntija henkilökohtaisessa kehityksessä, tiiminrakentamisessa ja työyhteisöjen kehittämisessä. Yhdessä Tapani Aholan kanssa Furman on kehittänyt uusia toimintatapoja näillä alueilla ("reteaming" ja "TwinStar"), jotka ovat herättäneet kansainvälistä kiinnostusta. 
Furman veti Yle TV1:ssä 1998–2006 omalla nimellään esitettyä keskusteluohjelmaa. Syyskuussa 2009 hän alkoi juontaa ohjelmaa "Radioterapeutti" Radio Suomessa.
Derek and the Dominos

Derek and the Dominos oli vuosina 1970–1971 toiminut rockyhtye. Se julkaisi yhden albumin ennen hajoamistaan.
Historia.
Derek and the Dominosin perustivat keväällä 1970 laulaja ja kitaristi Eric Clapton sekä Bobby Whitlock, Carl Radle ja Jim Gordon, jotka olivat kaikki soittaneet aiemmin Delaney &amp; Bonnie &amp; Friends -yhtyeessä.
Derek and the Dominos esiintyi ensimmäisen kerran 14. kesäkuuta 1970 Lontoon Lyceum Ballroomissa ja jatkoi Englannin-kesäkiertueelle. Yhtye nauhoitti loppukesällä ainoaksi jääneen studioalbuminsa "Layla and Other Assorted Love Songs", joka julkaistiin marraskuussa 1970. Albumilla soittaa kitaraa myös Duane Allman. Albumi menestyi Yhdysvalloissa, missä singlet ”Layla” ja ”Bell Bottom Blues” nousivat listoille. Britanniassa albumi ei menestynyt.
Esikoisalbuminsa julkaisun jälkeen yhtye konsertoi vielä Englannissa ja Yhdysvalloissa aina joulukuun 6. päivään 1970 asti. Yhtye kokoontui vielä toukokuussa 1971 studiossa nauhoittaakseen toisen albuminsa mutta hajosi ennen sen valmistumista. Laulaja ja kitaristi Eric Clapton jätti sen jälkeen musiikin väliaikaisesti.
Yhtyeen jo hajottua sen esikoisalbumin kappale ”Layla” nousi Yhdysvaltain ja Britannian singlelistojen kymmenen kärkeen vuonna 1972. Myös Yhdysvalloissa nauhoitettu livealbumi "Derek and the Dominos in Concert" (1973) myi hyvin.
Derek and the Dominosin maine on vuosien kuluessa kasvanut, ja sitä pidetään nykyisin Eric Claptonin yhtenä parhaista saavutuksista.
Vadelma

Vadelma ( "Rubus idaeus"), myös punavadelma, vattu tai vatukka, on hyönteispölytteinen, monivuotinen vatukoihin kuuluva puolipensas. 
Vadelmasta on jalostettu puutarhavadelmaksi kutsuttuja viljelyyn sopivia muotoja, jonka marjat ja sato ovat suurempia kuin villivadelmalla. Tavallisimpia lajikkeita ovat "Muskoka" ja "Ottawa". Puutarhavadelman marja voi olla myös keltainen. Keltainen puutarhavadelma maistuu yleensä makealta ja miedolta.
Vadelmalla on kaksivuotiset, piikikkäät, toisena vuonna kukkivat versot. Tästä tekee poikkeuksen eräs jalostuksen tuloksena syntynyt syksyllä marjova lajike, joka tuottaa satoa ensimmäisen vuoden versoihin.
Ulkonäkö ja koko.
Vadelmapensas voi kasvaa noin kaksi metriä korkeaksi. Vadelman varsi on yleensä piikikäs. Sen vihreät lehdet ovat sahalaitaisia. Vadelman kukka kasvaa noin yhden senttimetrin kokoiseksi ja on normaalisti vihertävänvalkoinen. Itse marja on monen pienen yhteenkasvaneen luumarjan muodostama kerrannaisluumarja. Väriltään se on kypsänä tummanpunainen. Villivadelmasta on olemassa myös harvinainen valkoinen värimuoto.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Tyypillisiä vadelman kasvupaikkoja luonnossa ovat hakkuuaukeat ja ojan vierustat. Vadelmaa kasvaa myös kallioilla ja typpipitoisilla alueilla. Se ei kuitenkaan kestä puiden kanssa kilpailua, vaan katoaa metsän varttuessa. Vadelma on yleinen koko Suomessa lukuun ottamatta pohjoisinta Lappia, missä se on harvinainen.
Käyttö ravintona.
Vadelmissa eli vadelmapensaan marjoissa on runsaasti sokeria varsinkin aurinkoisina kesinä. Hedelmähappoja vadelmassa on kohtalaisesti. Kivennäis- ja hivenaineista vadelmassa esiintyy runsaasti etenkin magnesiumia ja mangaania. 
Vadelmia käytetään tuoreeltaan sekä mehuina ja hilloina. Niistä valmistetaan myös kiisseliä, viinejä, liköörejä sekä siirappia ja viinietikkaa. Makeisissa ja kosmeettisissakin tuotteissa käytetään vadelmia. Vadelman lehdistä voi tehdä teetä, ja niitä voi kerätä jo nuppuisina keväällä salaattien sekaan ja ruokien koristeeksi. Myös nuoria kuivattuja kevätversoja voi hyödyntää. Teenä lehtiä käytetään joko tuoreena, kuivattuna tai hiostettuna. Hiostus sopii erittäin hyvin vadelmalle ja tuo esille uusia aromeja. Lehdissä on C-vitamiinia 400 mg per 100 g, venäläisissä tutkimuksissa jopa kaksinkertaisesti tämä määrä. Lehtiä voi kerätä ensimmäisen vuoden versoista koko kesän mutta toisen vuoden versoista viimeistään kukinnan aikana.
Ravintoainesisältö.
100 grammaa tuoreita vadelman marjoja sisältää ravintoaineita keskimäärin:
Pearl Harbor

Pearl Harbor on Yhdysvaltojen Tyynenmeren-laivaston päätukikohta Oʻahun saarella Havaijilla, Honolulusta länteen.
Pearl Harbor sijaitsee syvässä ja suojaisassa lahdessa. Lahden suulla ollut koralliriutta esti isojen alusten kulkemisen lahteen, mutta kun Yhdysvallat otti Havaijin haltuunsa, riuttaan louhittiin kulkuaukko. Vuonna 1905 tykkiveneet pääsivät siitä läpi. Vuosina 1908-1919 satamaa muokattiin niin että suurimmatkin alukset pääsivät telakalle asti. Sisäänajo oli kuitenkin vaikeaa, ja yksitoista alusta ajautui karille sisääntuloväylällä vuosina 1921-1928. Vuonna 1934 Tyynenmeren laivasto kävi tukikohdassa, ja kolmea suurinta alusta lukuun ottamatta kaikki pääsivät laitureihin. Vuonna 1936 satamaa laajennettiin entisestään. Tuohon aikaan tutkikohdassa palveli yli tuhat sotilasta.
Tukikohta kasvoi hankalasti hallinnoitavaksi, sillä siellä oli eri aselajien toimintaa. Maavoimien ja merivoimien välillä esiintyi jännitteitä. Sukellusveneet eivät olleet tukikohdan komentajan alaisuudessa. Ennen toista maailmansotaa Pearl Harborissa sijaitsivat sotilaspiirin päämaja, laivaston telakka, tarvikevarasto, sukellusvenetukikohta, lentoasema, asevarikko, sotilassairaala, merijalkaväen tukikohta, radioasema ja sukellusveneiden miehistön tukikohta.
Hyökkäys Pearl Harboriin.
Japani teki 7. joulukuuta 1941 hyökkäyksen Pearl Harboriin ja vaurioitti vakavasti Yhdysvaltojen Tyynenmeren-laivastoa. Iskun seurauksena Yhdysvallat päätti osallistua toiseen maailmansotaan. 2 403 yhdysvaltalaista sai surmansa. Japani menetti 29 lentokonetta ja viisi sukellusvenettä. Kokonaan Yhdysvallat menetti kolme taistelulaivaa: "USS Arizona", "USS Oklahoma" ja "USS Utah". Kaksi muutakin alusta upposi, mutta ne nostettiin telakalle ja korjattiin, ja ne palasivat palvelukseen vuoteen 1944 mennessä. Yksitoista muuta alusta vaurioitui lievemmin ja ne palasivat palvelukseen vuoden 1942 aikana.
Presidentti Roosevelt kutsui sitä "kunniattomuuden päiväksi" "- a date which will live in infamy -". Kongressi julisti Japanille sodan 8. joulukuuta.
Syynä Japanin hyökkäykseen oli Yhdysvaltain asettama kauppasaarto Japanille; Japanin tarvitsi vallata Kaakkois-Aasian öljykentät turvatakseen öljynsaannin ja Yhdysvaltain Tyynenmeren-laivasto piti saada pois tieltä tätä estämästä.
Japanin isku ei kuitenkaan ollut täydellinen menestys. Yhdysvaltain Havaijille sijoitetut lentotukialukset ("USS Enterprise", "USS Lexington" ja "USS Saratoga") olivat tuolloin merellä. Näiden pelastuminen paransi merkittävästi Yhdysvaltain toimintakykyä sodan aikana. Lisäksi itse tukikohta telakoineen säilyi melko toimintakykyisenä. Seuraavien kolmen vuoden aikana Pearl Harborin telakat korjasivat korjauskelpoisiksi jääneet alukset.
Toisen maailmansodan jälkeen.
Toisen maailmansodan jälkeen Pearl Harbor oli edelleen Yhdysvaltojen laivaston tärkein tukikohta Tyynellämerellä. Vuonna 2010 se yhdistettiin hallinnollisesti läheiseen Hickamin lentotukikohtaan.
Kongon vapaavaltio

Kongon vapaavaltio (, ) oli Belgian kuninkaan Leopold II:n vuosina 1885–1908 hallitsema valtio Keskisessä Afrikassa. Se vastasi alueeltaan nykyistä Kongon demokraattista tasavaltaa. 
Kongossa syyllistyttiin vuosina 1877–1908 massiiviseen riistoon ja kansanmurhaan. Edmund Dene Morel, liverpoolilainen varustamotyöntekijä ja myöhemmin kuuluisa pasifisti, toi Kongon julmuudet yleiseen tietoisuuteen. Hän sai puolelleen useita aikansa julkisuuden henkilöitä, kuten Canterburyn arkkipiispan, kirjailija Mark Twainin sekä Britannian ulkoministerin, Sir Edward Greyn.
Arviot joukkomurhan uhrien määrästä vaihtelevat. Britannian palveluksessa olleen irlantilaisen diplomaatin Roger Casementin arvio vuodelta 1904 on kolme miljoonaa uhria kahdessatoista vuodessa. Peter Forbathin arvio on ainakin viisi miljoonaa, Adam Hochschildin kymmenen miljoonaa. "Encyclopædia Britannica" arvioi väestön vähentyneen 20–30 miljoonasta kahdeksaan miljoonaan.
Vuoteen 1908 mennessä Leopoldin palkollisten väärinkäytökset olivat paljastuneet ja Belgian parlamentti otti alueen valtion hallintaan. Alueen nimeksi Belgian siirtomaana tuli Belgian Kongo.
Niagaran putoukset

&lt;mapframe width="285" height="250" latitude="43.0799" longitude="-79.0747" zoom="14" text="Niagaran putoukset."&gt;
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoshape",
 "ids": "Q128133",
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoshape",
 "ids": "Q274120",
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoshape",
 "ids": "Q1373778",
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoshape",
 "ids": "Q1320475",
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoshape",
 "ids": "Q511247",
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoshape",
 "ids": "Q6703535",
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoshape",
 "ids": "Q1144525",
 "type": "ExternalData",
 "service": "geopoint",
 "ids": "Q1208032",
&lt;/mapframe&gt;
Niagaran putoukset () on kolmiosainen vesiputous Niagarajoessa Kanadan Ontarion ja Yhdysvaltain New Yorkin osavaltioiden rajalla.
Yleistä.
Niagaran kolmesta putouksesta suurin on Kanadan-puoleinen, kaarevan muotoinen Horseshoe Falls, joka on 57 metriä korkea ja 670 metriä leveä. Yhdysvaltain-puoleinen American Falls on 58 metriä korkea ja 320 metriä leveä. Aivan American Fallsin vieressä on kapea Bridal Veil Falls, jonka erottaa American Fallsista pieni Luna Islandin saari. Bridal Veil Fallsin ja Horseshoe Fallsin välissä on Goat Islandin saari.
Horseshoe Fallsin kautta virtaa 90 prosenttia putousten kaikesta vedestä.
Putousten jälkeen vesi jatkaa matkaa kanjonia pitkin alavirtaan. Joen vesi on kirkasta, sillä siinä ei ole sedimenttiä.
Putouksissa virtaa noin 2,8 miljoonaa litraa vettä sekunnissa.
Suuri osa virtauksesta johdetaan nykyisin putousten ohi neljän tunnelin kautta alajuoksun vesivoimaloihin. Tämä on vähentänyt ja tasoittanut virtausta putouksissa ja sitä kautta vähentänyt myös eroosiota. Voimalaitosten kapasiteetti on yli 4,5 GW, joka jakaantuu melko tasan Yhdysvaltain ja Kanadan välillä.
Historia.
Niagaran putousten alueella kallioperä koostuu kovasta kalkkikivestä, joka peittää pehmeämpää savikivikerrostumaa. Virtaava vesi kuluttaa kalkkikiveä hyvin hitaasti mutta tunkeutuu sen alapuoliseen savikiveen syövyttäen sitä voimakkaasti. Kalkkikivireunan jäädessä roikkumaan tyhjän päälle siitä lohkeaa paloja ja putous vetäytyy taaksepäin. Joen yläjuoksu on siis suunnilleen maanpinnan tasolla, mutta alajuoksu syvässä kanjonissa. Aikoinaan putoukset ovat olleet 23 kilometriä nykyistä paikkaa pohjoisempana Ontariojärven rannalla. Putousten paikka on siirtynyt noin 865 metriä viimeisen 250 vuoden aikana. Kun joen virtausta säätelemällä eroosiota vähennettiin, American Fallsin juurelle on kerääntynyt dolomiittikasaumia niin että putous on alkanut muistuttaa koskea. Vuonna 1969 American Fallsin kalliopohjaa vahvistettiin sementillä kivivyöryjen ehkäisemiseksi.
Nähtävyytenä.
Putousten ympärillä on puistoja ja silta, joista on hyvä näköala putouksille. Putousten väliselle Goat Islandille pääsee jalankulkusiltaa pitkin, ja hissi vie putousten juurelle Cave of the Winds -luolaan.
Niagaran putouksilla käy noin kahdeksan miljoonaa turistia vuosittain.
Putoukset juhlavalaistiin sini-valkoisiksi Suomen täyttäessä 100 vuotta 6. joulukuuta 2017.
Putouksiin liittyviä ennätyksiä.
Ensimmäinen onnistunut:
Donkey Kong (videopeli)

Donkey Kong () on klassinen Nintendon kolikkopeli, joka julkaistiin vuonna 1981. Pelissä viiksekäs sankari yrittää pelastaa tyttöystävänsä tähän rakastuneen gorillan kynsistä. Donkey Kongin loi Nintendon ”peliguru”, silloinen konseptitaiteilija, Shigeru Miyamoto. Miyamoto päätyi tekemään Donkey Kongia kun Nintendo yritti tehdä itselleen mainetta Yhdysvaltojen pelihalleissa. Miyamoto kehitti pelin yksinkertaisen juonen vierailtuaan lukuisissa pelihalleissa ja tultuaan johtopäätökseen, että pelit olivat kuin elokuvia.
Donkey Kong muistetaan eritoten siitä, että se esitteli kaksi Nintendon tunnetuinta pelihahmoa ensimmäistä kertaa (Mario ja Donkey Kong). Suosionsa kunniaksi peli on julkaistu myöhemmin myös Nintendon 8-bittiselle Nintendo Entertainment System -pelikonsolille.
Vuonna 1984 oikeusjutussa Universal Studios väitti Donkey Kong -pelin rikkovan King Kongin tekijänoikeuksia. Nintendo voitti oikeudenkäynnin todistamalla, että Universal itse oli argumentoinut aikaisemmassa oikeudenkäynnissä jättiläisapinan olevan tekijänoikeudeton.
Pelin nimi.
Pelin nimi on vain yksi syy, miksi Donkey Kongin uskottiin epäonnistuvan Yhdysvaltojen markkinoilla. Alun perin nimen luultiin olevan painovirhe ja että pelin nimeksi oli tarkoitettu ”Monkey Kong”. Shigeru Miyamoto on jälkikäteen kertonut, että nimen alkuperä on hänen huonossa englannin kielen taidossaan, sillä hän kuvitteli sanan "donkey" (suomeksi aasi) tarkoittavan yleisesti typeryyttä ja siten kuvaavan hyvin pelin keskushahmon luonnetta.
Mario.
Donkey Kong esitteli myös ensimmäistä kertaa sittemmin Nintendon viralliseksi maskotiksi päätyneen Mario-hahmon. Pelin alun perin nimetön sankari tunnettiin jonkin aikaa Japanissa nimellä "Jumpman", jonka eräs toinen tietokonepelien kehittäjä lisensoi omalle hahmolleen. Marion nykyinen nimi syntyi Nintendo of American toimistoissa. Amerikan yksikön vuokraisäntä nimeltä Mario Segale tunnettiin pitkistä viiksistään ja niinpä hahmo sai lempinimen Mario. Tuosta nimestä tuli hahmon virallinen nimi vuoden 1983 pelijulkaisussa "Mario Bros."
Suurin osa Marion ulkonäköseikoista olivat tosiasiassa hätäratkaisuja ja ajan teknologisten rajoitteiden tulosta. Marion käsien huomattiin katoavan kävelyanimaatiossa, joten hänelle annettiin haalarit. Mariolle ei voitu piirtää suuta, koska hänen päänsä oli liian pieni. Tästä syystä hänelle annettiin viikset. Marion hattu puolestaan korvasi hiukset, joiden kuului olla mustat, mutta olisivat muuttuneet näkymättömiksi pelin mustan taustavärin takia.
Miyamoto teki Donkey Kongin lähes kokonaan itse; hänen oli jopa opeteltava ohjelmoinnin alkeet. Miyamoton tiedetään jopa säveltäneen pelin musiikit itse pienellä lelusyntetisaattorilla.
Versiot.
Peli julkaistiin muun muassa Game &amp; Watch -pelinä, jossa oli ensimmäisenä käytössä D-pad -ohjain.
Peli oli yksi marraskuussa 2016 julkaistun Nintendo Classic Mini -pelikonsolin peleistä.
Maailmanennätykset.
Pelin maailmanennätyksen tavoittelusta on tehty dokumenttielokuva "The King of Kong". Vuodesta 2021 lähtien pelin ennätystä on pitänyt Robbie Lakeman .
Tapio Kotkavuori

Tapio Kotkavuori oli kyseisellä nimellä tunnetun suomalaisen kirjailijan ja okkultistin pseudonyymi, jonka käytön kirjailija lopetti kesällä 2007.
Kotkavuoren nimellä on julkaistu kaksi kirjaa, "Vasemman käden polku" sekä "Saatanan mustat nahkasiivet eli Sodoman 104 päivää eli San Franciscon päiväkirja" (Voimasana, 2004), joista ensin mainittu on julkaistu myös englanniksi nimellä "The Left Hand Path" (Voimasana, 2007). Kotkavuori on myös kirjoittanut esipuheen Anton LaVeyn suomennettuun "Saatanalliseen Raamattuun" sekä toiseen suomeksi julkaistuun tunnettuun grimoireen "La Poule Noireen" eli "Mustaan Kanaan". Tämän lisäksi Kotkavuorelta on julkaistu ambient-tyylinen CD-levy "Terra Hyperborea" (Gemina Stella, 2004). Vuonna 2016 häneltä ilmestyi uusi kirja Tapio Kotkavuoren nimellä, englanninkielinen "Aletheia: My Path in the Temple of Set", tulevan kirjatrilogian ensimmäinen osa.
Setin Temppeli.
Kotkavuori oli niin sanotun vasemman käden polun initiaatti vuodesta 1990. Hän kuului kansainväliseen Setin Temppeliin vuodesta 1991 vuoteen 2007 ja oli pitkään Temppelin pohjoismaisista jäsenistä pitkäaikaisin, sekä toimi myös järjestöä hallinnollisen elimen, "Yhdeksän neuvoston", jäsenenä. Kotkavuori oli myös Temppelin sisäisen Suuren Karhun Järjestön perustaja, sekä naimisissa Temppelin perustajan, Michael Aquinon, tyttären kanssa. Vuonna 2008 Setin Temppelin Ylipapitar antoi Kotkavuorelle Honorary Setian -arvon.
Kotkavuoren artikkeleita on julkaistu useissa Setin Temppelin julkaisuissa, ja hän sekä puhui että veti työpajoja ja loi sekä ohjasi mustan magian työskentelyjä monissa Setin Temppelin paikallisissa ja kansainvälisissä tapahtumissa Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Suomessa Kotkavuorta on haastateltu Temppeliin liittyen muun muassa Virta-lehdessä, "Vegaiassa", "Turun ylioppilaslehdessä" ja Pakanaverkon julkaisussa. Hän oli myös keskeisin Setin Temppelin Pohjoismaiden yhteyshenkilö tiedotusvälineisiin ja tutkijoihin.
Kuolinilmoitus.
Tapio A. Kotkavuoren kuolinilmoitus julkaistiin Turun Sanomissa 27.10.2007. Kustantajan mukaan ilmoitus vastasi kyseisen pseudonyymin – ei nimeä käyttäneen henkilön – kuolemaa, ja oli tarkoituksenmukainen ilmoitus Tapio Kotkavuoren nimellä tunnetun kirjailijan ja okkultistin olemisen päättymisestä:
[Koska Kotkavuoren kirjailijapersoona on niin tiiviisti liitetty julkaisujensa teemoihin ja Setin Temppeliin,] "on epäilemättä hänen Työssään tapahtunut suuri painopisteen muutos, jos hän päättää vaihtaa maagista nimeään, niin sanotusti "kuolla ja syntyä uudestaan"."
Hangon Regatta

Hangon Regatta on Hangossa järjestettävä jokavuotinen kolmipäiväinen purjehduskilpailu. Kilpailu järjestetään yleensä heinäkuun ensimmäisellä viikolla. Kilpailu järjestetään perjantaista sunnuntaihin, jokaiselle päivälle mahtuu kaksi lähtöä. Hangon Regatalla on vahvat ja pitkät perinteet purjehduskilpailuna ja edustettuina ovat lähes kaikki mahdolliset luokat. Tapahtuma on Suomen suurimpia purjehdustapahtumia ja se kokoaa purjehtijoita yhteen useammasta luokasta kuin mikään muu regatta. Yleensä kilpailuun osallistuu noin 10–30 venettä jokaista luokkaa kohden. Venekuntien kokonaismäärä regatassa on usein parinsadan luokkaa, vuonna 2015 ilmoittautuneita oli 220. 
Hangon Regatan järjestäjinä toimivat Hangö Segelförening, Hangö Udds Segelsällskap ja Ekenäs Segelsällskap.
Hangon Regatan maine etenkin pääkaupunkiseudun nuorison vapaa-ajanviettotapahtumana on parantumaan päin. 2000-luvun alussa kaupungissa saattoi olla viisituhatta humalaista nuorta. Hangon kaupunki pyrki 2010-luvulla aktiivisesti kehittämään oheistapahtumia viikonlopun ajaksi pelkän juomavetoisen juhlinnan hillitsemiseksi.
Sukka

Sukka on pussimainen vaate, joka peittää jalkaa ja jalkaterää. Sen tarkoituksena on lieventää hiertymiä jalan ja kengän välillä, pitää jalka lämpimänä, imeä hikeä jalasta ja olla koriste.
Sukan varren pituus voi vaihdella aivan kantapään yläpuolelta reiden yläosaan asti. Pituuden mukaan sukat jaotellaan yleensä nilkkasukkiin ja polvisukkiin. Se tehdään yleensä puuvillasta, villasta tai nailonista. Sukat myydään pareittain, jolloin molemmat sukat ovat yleensä samanlaiset.
Historia.
Sukkia alettiin valmistaa teollisesti Englannissa pappi William Leen keksittyä neulekoneen vuonna 1589. Tätä ennen sukkia neulottiin käsin puikoilla. Sukkia piti lähinnä ylhäisö 1800-luvun loppupuolelle asti. Sukkien edeltäjä oli jalkarätti. Kuitenkin jo 1600-luvulta on Suomestakin löydetty käytetyn villalangasta kudottuja sukkia. Myös kenkäheiniä on käytetty lämmöneristeenä kengissä lähinnä nykyisen villasukan vastineena (lappalaisen nimitys heinäkenkä kertoo tästä tavasta). 
Naisten sukissa muoti alkoi 1920-luvulla vaatia ohuita silkkisukkia. Vuonna 1930 käytettiin 70 % Yhdysvaltojen silkintuonnista sukkien valmistukseen. Nailonin keksiminen (nailoniset sukat tulivat myyntiin 15. toukokuuta 1940) korvasi silkin lähes täysin naisten sukkien valmistusmateriaalina, tosin toisen maailmansodan aikaan lähes kaikki materiaali käytettiin muun muassa laskuvarjojen valmistukseen.
Sukat olivat perinteisesti pitkät ulottuen vähintään polveen asti, ja vielä 1960-luvulla niitä pidettiin ylhäällä sukkanauhoin. Tämän jälkeen keksittiin resori, joka piti sukan ylhäällä. Sukkanauhan sijaan on tullut sukan yläosaan ensin tupsut ja sittemmin kullanväriset koristeet molemmin puolin. Sukan pukemista lahkeen yli on alettu päiväkodeissa ja muotipiireissä käyttää nimitystä sukkalukko.
Japanissa.
Japanissa on ollut perinteisesti käytössä tabi-sukka, joka erottaa ukkovarpaan muista varpaista ja mahdollistaa zōrien ja getojen käytön muutenkin kuin paljain jaloin. Samassa maassa on ollut 1990-luvulla nuorten koulutyttöjen keskuudessa muodissa "loose socks" -tyyli, jossa pitkät sukat on liimattu löysästi puolisääreen erityisellä sukkaliimalla, ja näitä on käytetty 2010-luvulla jopa crocs-muovikenkien kanssa.
Jääkäritykistörykmentti

 
Jääkäritykistörykmentti (JTR) on Suomen puolustusvoimien Panssariprikaatin joukkoyksikkö, joka kouluttaa sotilaita mekanisoitujen taisteluosastojen tulenkäyttöön ja sen tukemiseen. Yksikön vahvuus on noin 600 sotilasta. Jääkäritykistörykmentti sijaitsee Hattulassa. Rykmentti on Puolustusvoimien ainoa panssaritykistöyksikkö.
Rykmentti kouluttaa varusmiehiä mekanisoitujen joukkojen viestitehtäviin Panssariviestikomppaniassa, panssarihaupitsien ja komentovaunujen miehistöä sekä muuta patterin miehistöä Panssarihaupitsipatterissa, kranaatinheittimistöä sekä tulenjohtotehtäviä Panssarikranaatinheitinkomppaniassa ja viestijoukkoja Panssariviestikomppaniassa. Palvelukseen astuu kaksi kertaa vuodessa noin 400 alokasta. Rykmentti osallistuu kerran vuodessa Maavoimien vaikuttamisharjoitukseen Rovajärven ampuma-alueella.
Historia.
Raskas patteristo 14 nimettiin 4. joulukuuta 1944 kenttätykistörykmentti 4:n III patteristoksi, joka siirrettiin tammikuussa 1945 Parolaan ja edelleen 28. syyskuuta 1951 Hämeenlinnan Suomenkasarmeille. Puolustusvoimain uudelleenjärjestelyssä patteristo nimettiin 1. joulukuuta 1952 panssariprikaatin kenttätykistöpatteristoksi, mikä muutettiin 1. tammikuuta 1957 jääkäripatteristoksi.
Patteristo liitettiin joukkoyksikkönä panssariprikaatiin 1. maaliskuuta 1985.
Komentajat.
Rykmentin komentajina ovat olleet:
Perinteet.
Yksikkö vaalii Jääkäripataljoona 27:ään 17. maaliskuuta 1916 perustetun haupitsijaoksen perinteitä ja sen kunniamarssi on Jääkärimarssi.
Panssarihaupitsipatteri

Panssarihaupitsipatteri (PSHPTRI) on Jääkäritykistörykmentin yksi kolmesta perusyksiköstä Panssariprikaatissa. Sen päätehtävä on kouluttaa sotaa varten panssarihaupitsipatteriston tulipattereita sekä muita patteriston toimivia osia osaksi mekanisoitujen- ja moottoroitujen taisteluosastojen panssarihaupitsipatteristoja. Aiemmin patterissa on koulutettu myös telakanuunapattereita, 152 TELAK 91-kalustolla, sekä komentovaunujen (MT-LBu) ja kuljetusvaunujen (MT-LBv) johtajia ja miehistöä. Yksikkö oli ainoa panssaritykistön tuliasemakoulutusta antava yksikkö Suomessa kesään 2022 jolloin panssarihaupitsikoulutus alkoi myös Karjalan prikaatissa. Yksikkö vaalii ainoana tykistöyksikkönä valtakunnassa jääkäriperinteitä.
Patterissa koulutetaan panssarihaupitsien (K9FIN Moukari) johtajia ja miehistöä sekä tulipatterin tarvitsemaa muuta henkilöstöä: patterin päällikkö, laskinupseeri, patteriupseeri, patterin vääpeli, jaos-, tuliasema-, mittaus- ja viestialiupseerit sekä viestimiehet, panssariasentajat, taisteluvälinemiehet sekä -aliupseerit ja tulijaosten valmisteluosien tuliasemamiehet.
Sodan ajan panssarihaupitsipatterin vahvuus on 6 panssarihaupitsia ja noin 80 miestä sekä muuta panssarivaunu- ja pyöräkalustoa. Ylempi johtoporras on panssarihaupitsipatteristo (PSHPSTO), johon kuuluu 3 panssarihaupitsipatteria sekä esikunta- ja huoltopatteri (EHPTRI).
Markus

Markus on miehen etunimi, joka esiintyy myös sukunimenä.
Nimi Markus tulee roomalaisesta nimestä Marcus, joka todennäköisesti juontuu sodanjumala Marsin nimestä.
Markuksen nimipäivä on 25. huhtikuuta, joka katolisessa pyhimyskalenterissa on evankelista Markuksen muistopäivä. Suomen almanakassa Markus on ollut vuodesta 1950.
Suomessa nimi Markus on 1900-luvun alusta huhtikuuhun 2025 mennessä annettu 49 955:lle ja Marcus noin 3 500 henkilölle. Henkilöitä, joiden sukunimi on Markus, on 373.
Markus on myös laulaja Markku Tranbergin taiteilijanimi. Markus-setä oli aikoinaan radiotoimittaja Markus Raution taiteilijanimi.
Alikersantti

Alikersantti (lyhenne alik.; suom.ruots. "undersergeant") on armeijassa käytettävä aliupseeriston sotilasarvo. Se on Suomen puolustusvoimissa alin aliupseeriarvo ja sen arvomerkkinä käytetään Suomessa kahta arvomerkkikulmaa. Alikersanttia alempi arvo on korpraali ja ylempi kersantti.
Alikersantti Suomessa.
Suomessa alikersantit toimivat useimmiten ryhmänjohtajina, joskus erikoisaselajeissa, sekä ryhmän varajohtajina. Lisäksi eräissä teknisissä tehtävissä, muun muassa elektroniikka-asentajina sekä lentoteknillisissä apumekaanikkotehtävissä palveleville varusmiehille annetaan aliupseerikoulutus. Suomessa alikersanteiksi koulutetaan noin viidennes ikäluokasta. Koulutus tapahtuu peruskoulutuskauden jälkeen aliupseerikurssilla, joka kestää kolme ja puoli kuukautta lukuun ottamatta eräitä erikoiskursseja. Aliupseerikurssin jälkeen alikersantit osallistuvat miehistön kouluttamiseen. Myöhemmin palveluksen aikana osa alikersanteista voidaan joko sodan ajan sijoituksensa tai erinomaisen palveluksen perusteella ylentää kersanteiksi.
Reservissä alikersantiksi voidaan ylentää korpraali, joka on palvellut kertausharjoituksissa vähintään 7 päivää ja sijoitettu aliupseerin arvoa vaativaan tehtävään. Ilman erityistä miehistöstä aliupseeriksi -kurssia voi vielä saada ylennyksen kersantiksi, joka on miehistössä varusmiehenä palvelleelle käytännössä korkein mahdollinen sotilasarvo.
Nailon

Nailon (alkup. "nylon") on polyamideihin lukeutuva tekninen muovi, joka keksittiin 28. helmikuuta 1935 DuPont-yrityksessä Delawaressa, Yhdysvalloissa. Nailon julkistettiin vuonna 1938 ja sen ensimmäinen kaupallinen sovellus oli hammasharja, jonka harjakset olivat nailonia. Vuonna 1940 tuotiin markkinoille nailoniset naisten sukat, joista pian muodostui valtava kaupallinen menestys. Nykyään nailonia käytetään tekokuituna kaikenlaisissa vaatteissa ja kiinteässä muodossa teollisuudessa. Myös klassisen kitaran kielet valmistetaan nykyisin nailonista eläimen suolen sijaan.
Polyamideja valmistetaan orgaanisista dihapoista ja diamiineista. Esimerkiksi tuotemerkki Nylon 66 valmistetaan heksaanidihaposta ja 1,6-heksaanidiamiinista kuumentamalla niitä 280 °C:n lämpötilassa, jolloin muodostuu polyamidi. Nylon 6 valmistetaan kaprolaktaamista.
Nimen "nylon" väitetään tulevan New Yorkista ja Lontoosta. Ei ole kuitenkaan todisteita siitä, että nimen etymologia olisi tämä. Vuonna 1940 DuPontin edustaja John W. Eckelberry sanoi, että kirjaimet "nyl" olivat umpimähkään valittuja ja että "on" kopioitiin muiden kuitujen nimistä, kuten "cotton", puuvilla ja "rayon", viskoosi.
Nailon yhdistetään käsitteenä usein naisten sukkiin ja sukkahousuihin. Ihonväriset ja jalan muotoon mukautuvat sukat tulivat toisen maailmansodan jälkeen suureen muotiin. Niiden saatavuus Euroopassa oli kuitenkin heikkoa. Tämän vuoksi Euroopassa olleet Yhdysvaltain armeijan joukot kävivät nailonsukilla mustan pörssin kauppaa samoin kuin esimerkiksi suomalaiset turistit pienemmässä mittaluokassa sukkahousuilla myöhemmin Neuvostoliitossa.
Magnoliat

Magnoliat ("Magnolia") ovat Aasian ja Pohjois-Amerikan lauhkeilta ja subtrooppisilta alueilta kotoisin olevia puuvartisia kasveja. Luokittelutavasta riippuen lajeja on jopa 210. Monet magnolialajit ovat uhanalaisia. Useita lajeja ja risteymiä käytetään koristekasveina pääasiassa näyttävien ja tuoksuvien kukkiensa vuoksi. Villejä magnoliapuita käytetään paikallisesti sahatavarana sekä ruoka- ja lääkekasveina.
Magnoliat ovat ilmastollisesti arkoja, eivätkä yleensä menesty Suomessa. Vain Etelä-Suomessa voidaan edullisilla paikoilla kasvattaa joitain lajeja, muun muassa japaninmagnoliaa ("Magnolia kobus"), pensasmagnoliaa ("Magnolia sieboldii") ja tähtimagnoliaa ("Magnolia stellata").
Magnolialajeja.
Risteymiä:
Century Child

Century Child on Nightwishin neljäs albumi. Albumin julkaisi Spinefarm Records vuonna 2002. 
Tuotanto.
Albumi on yhtyeen ensimmäinen albumi, jolla on mukana basisti ja mieslaulaja Marco Hietala.
Musiikillisesti "Century Child" eroaa huomattavasti edellisistä Nightwish- albumeista. Se on synkempi ja hitaampi kuin edeltäjänsä, sillä kuullaan enemmän mieslaulajaa ja sillä kuullaan ensimmäistä kertaa orkesterin säestystä. Kitaristi Emppu Vuorinen viritti kitaransa D-vireeseen, jotta se vastaisi Marco Hietalan D-vireistä bassoa. Albumi on myös ensimmäinen, jonka sanoituksissa on teemallisia piirteitä.
Kaupallinen menestys.
Albumi myi kaksinkertaisesti platinaa Suomessa (60 000 kappaletta), ollen Suomen toiseksi myydyin albumi vuonna 2002. Albumia on myyty Suomessa. Maailmanlaajuisesti se myi 350 000 kappaletta vuosina 2002 ja 2003.
Kokoonpano.
Yhtyeen kokoonpano:
Once (Nightwishin albumi)

Once on suomalaisen Nightwishin viides studioalbumi. Spinefarm Records julkaisi albumin Suomessa 2. kesäkuuta 2004 ja Nuclear Blast Records muualla maailmassa 7. kesäkuuta. Spinefarm julkaisi albumista myös platinapainoksen 24. marraskuuta 2004, joka sisälsi alkuperäisten lisäksi myös kappaleet ”Live to Tell the Tale” ja ”White Night Fantasy” sekä Antti J. Jokisen ohjaaman "Nemo"-videon. Lisäksi albumista julkaistiin erilliset versiot myytäviksi Yhdysvalloissa ja Japanissa. Siitä julkaistiin myös DVD-audio vuonna 2005. Vuonna 2021 albumista julkaistiin remasteroitu versio, joka sisälsi myös instrumentaaliversiot kaikista albumin kappaleista.
Toukokuussa julkaistiin albumin ensimmäinen single, ”Nemo”, ja sitä seurasivat ”Wish I Had an Angel” syyskuussa, ”Kuolema tekee taiteilijan” marraskuussa ja ”The Siren” heinäkuussa 2005. 
Levyn julkaisemisen jälkeen Nightwish aloitti vuoden 2005 loppupuolelle kestäneen maailmankiertueen, joka käsitti noin 150 konserttia kaikissa maanosissa.
Levy on mukana "Rolling Stonen" sadan kaikkien aikojen parhaan metallialbumin listalla sijalla 89.
Tuotanto.
Nightwish toi "Once"-albumille paljon uusia elementtejä, joista merkittävin on yhteistyö Academy of St. Martin in the Fields -sinfoniaorkesterin kanssa, joka nauhoitti osuutensa "Phoenix"-studiossa, Lontoossa. Orkesteri- ja kuorosovitukset teki Pip Williams. Albumin teko maksoi lähes (yli miljoona euroa kun musiikkivideot lasketaan mukaan). Tuomas Holopainen on kutsunut orkesteriosuuksien äänittämistä rennoksi yhtyeen puolesta, koska orkesteri osasi työnsä.
Albumia levytettiin marraskuusta 2003 maaliskuuhun 2004 Englannissa ja Suomessa.
"Oncelle" sisältyy ”Higher Than Hope”, jonka Nightwish omisti maksasyöpään kuolleelle ystävälleen Marc Bruelandille.
Levyn kannessa on kuvattuna William Wetmore Storyn veistos "Angel of Grief" (1894). Sama veistos tai sen jäljennös on myös muun muassa Evanescencen "Evanescence"-EP:n kannessa.
Kaupallinen menestys.
Albumi myi heti julkaisupäivänään kultaa Suomessa, ja ensimmäisellä viikolla "Oncea" myytiin 80 000 kappaletta jo pelkästään Saksassa. Se pääsi levylistojen ensimmäiselle sijalle Suomessa, Saksassa, Norjassa ja Kreikassa. Once oli Suomen myydyin albumi vuonna 2004 (myynyt yli 86 000 kpl 11/2005). Se oli myös kesällä 2004 koko Euroopan myydyin albumi. Kultalevyn se saavutti Ruotsissa, Itävallassa, Sveitsissä ja Norjassa sekä platinalevyn Saksassa.
Albumin kappaleesta ”Nemo” julkaistu single oli vuoden 2004 myydyin single Suomessa (myynyt yli 10 000 kpl 11/2005).
Albumi on myynyt Suomessa.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Tuomas Holopainen, ellei toisin mainita. Sovitukset Nightwish ja Tero Kinnunen. Orkesteri- ja kuorosovitukset Pip Williams.
Julkaistiin 24. marraskuuta 2004. Julkaisijana Spinefarm Records.
Singlet.
Nemo.
Julkaistiin 19. huhtikuuta 2004. Julkaisijana Nuclear Blast Records.
Wish I Had an Angel.
Julkaistiin vuonna 2004. Julkaisijana Nuclear Blast Records.
Kuolema tekee taiteilijan.
Julkaistiin 24. marraskuuta 2004. Julkaisijana Spinefarm Records.
The Siren.
Julkaistiin 25. heinäkuuta 2005. Julkaisijana Nuclear Blast Records.
Kokoonpano.
Yhtyeen kokoonpano: