tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Harmoraanumittari

Harmoraanumittari ("Epirrhoe alternata") on erittäin yleinen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kirjava perhonen, jonka etusiiven tyvi-, keski- ja kärkiosat ovat harmaanruskeankirjavat, joskin ruskea erottuu yleensä parhaiten keskiosassa. Siiven osia erottavat sisempi- ja ulompi poikkiviiru ovat kaksinkertaiset, leveät ja valkoiset. Ulompi poikkiviiru on tasaleveä. Tyvipoikkiviiru on ohut ja valkoinen. Siiven reunaosassa on lisäksi ohut, valkoinen aaltojuova. Takasiivet ovat leveän, valkoisen, ulomman poikkijuovan tyvenpuoleisesta osassa ulkoreunaa vaaleammat ja niissä on musta, tarkkarajainen diskaalitäplä. Siipiväli 22–25 mm. Takaruumiin selkäpuolella on kaksi riviä mustia pisteitä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Laajalle levinnyt laji, jota tavataan Suomessa koko maassa. Aikuiset perhoset lentävät kahtena sukupolvena toukokuulta heinäkuulle ja heinäkuusta syyskuuhun.
Elinympäristö ja elintavat.
Erittäin yleinen laji, jota tavataan kaikenlaisissa avoimissa ympäristöissä. Aikuiset perhoset ovat aktiivisia hämärässä ja lentävät valolle, mutta lähtevät helposti lentoon myös päivällä. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka elää mataroilla ("Galium").
Brad Palmer

Brad Donald Palmer (s. 14. syyskuuta 1961 Duncan, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Ura.
Palmer pelasi juniorina kauden 1977–1978 British Columbia Junior Hockey Leaguen (BCJHL) Kelowna Packersissa ja vuodesta 1978 vuoteen 1981 Western Hockey Leaguen (WHL) Victoria Cougarsissa. Minnesota North Stars varasi hänet NHL:ään numerolla 16 ensimmäisellä kierroksella.
Palmer aloitti ammattilaisuransa kaudella , josta pelasi kuitenkin suuren osan myös juniorisarja WHL:ssä. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa joulukuussa 1980 ja pelasi NHL:n runkosarjakaudella yhteensä 23:ssa ottelussa. Keväällä 1981 hän oli osa Minnesota North Starsin Stanley Cup -loppuotteluihin edennyttä joukkuetta. Palmer teki tuona pudotuspelikeväänä 13 tehopistettä, kahdeksan maalia ja viisi syöttöpistettä, 19:ssä ottelussa, neljänneksi eniten maaleja joukkueensa pelaajista yhdessä Steve Christoffin ja Bobby Smithin kanssa sekä yhdeksänneksi eniten pisteitä.
Palmer pelasi kauden kokonaan NHL:ssä ja oli North Starsin kuudenneksi paras maalintekijä ja kahdeksanneksi paras pistemies tehtyään 72:ssa runkosarjaottelussa 45 tehopistettä, 22 maalia ja 23 syöttöpistettä. Kauden päätyttyä hän siirtyi kesäkuussa 1982 Boston Bruinsiin osana Bruinsin ja North Starsin yhteisymmärrystä siitä, ettei Bruins varaisi Brian Bellowsia ykkösvarauksenaan . Hänen lisäkseen Bruins sai hyökkääjä Dave Donnellyn pelaajaoikeudet. Palmer pelasi Bruinsissa vain kauden , jolla hänen tehonsa laskivat selvästi edellisestä. Hän teki 17 tehopistettä, kuusi maalia ja 11 syöttöpistettä, 73:ssa runkosarjaottelussa. Pudotuspeleissä hän pelasi seitsemän ottelua, joissa teki yhden maalin. Hän pelasi Pohjois-Amerikassa vielä seuraavan kauden, jonka hän pelasi kuitenkin NHL:n sijaan kokonaan farmisarja AHL:n Hershey Bearsissa.
Palmer pelasi kolmeen kauteen jääneellä NHL-urallaan kaikkiaan 168 runkosarjaottelua, joissa teki 70 tehopistettä, 32 maalia ja 38 syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän pelasi 29 ottelua, joissa teki 14 tehopistettä, yhdeksän maalia ja viisi syöttöpistettä. Vuodesta 1984 alkaen hän pelasi Euroopassa, kaudella 1984–1985 EHC Churissa Sveitsissä, kaudet 1985–1987 Rauman Lukossa Suomessa, kaudet 1988–1990 EHC Lustenaussa Itävallassa ja kaudella 1991–1992 BSC Preussenissa sekä EC Bad Nauheimissa Saksassa. 
Palmer lopetti pelaajauransa Saksassa pelaamansa kauden jälkeen. Hän on toiminut pelaajauransa päättymisen jälkeen muun muassa jääkiekon juniorivalmentajana ja ollut Westcom Hockey Schoolin omistaja.
Kharon (Lukianos)

Kharon eli "Tähystäjät" (; ) on Lukianoksen kirjoittama satiiri ihmiselämästä.
Teoksessa Haadeen lautturi Kharon jättää lauttansa hetkeksi ja astuu maan päälle uteliaana näkemään, millaista ihmisten elämä on ja mitä he puhuvat keskenään; hänhän kohtaa heidät muutoin vain kuolleena. Kharonin oppaana toimii Hermes-jumala. Maan päällä Kharon ja Hermes kohtaavat muun muassa Kroisoksen ja Solonin keskustelemasta siitä, onko kullalla mitään oikeaa arvoa. Solon pilkkaa sitä, että Kroisos on lahjoittanut suuren määrän kultaa Apollonin temppeliin Delfoihin; eiväthän jumalat tarvitse kultaa. Sitä paitsi Kroisokselle itselleen rauta olisi kultaa hyödyllisempää sodassa Kyyrosta vastaan.
Tämän jälkeen Kharon ja Hermes seuraavat kaupungissa levottomina hyörivien ihmisten vilinää. Kaikkia ihmisiä seuraavat varjoina heidän toiveensa, huolensa, tietämättömyytensä ja typeryytensä, vihansa, kateutensa sekä muut intohimot. Ihmiset kasaavat itselleen rikkauksia ja riitelevät niistä. Kuitenkin jokaisen ihmisen elämä on ikään kuin ohuen langan varassa, eikä kukaan voi viedä mitään mukanaan kuoltuaan; Kharon huomauttaa, että hänen lautassaan kaikki ovat yhtä alastomia kuin syntyessään.
Tämän jälkeen Kharon ihmettelee ihmisten hautaustapoja. Ihmiset voitelevat hautakiviä, koristelevat niitä kukilla ja uhraavat niillä ruokaa ja hunajaviiniä, vaikka kuolleet eivät koskaan nouse ylös manalaan jouduttuaan. Lopuksi Hermes esittelee Kharonille kerran niin suuria kaupunkeja, kuten Ninive ja Troija, jotka ovat kuitenkin tuhoutuneet, sillä kaupungit kuolevat niin kuin ihmisetkin.
Ernst Lampén on suomentanut teoksen lyhennellen (Otava 1924).
John Peckham

John Peckham tai Pecham (n. 1230–1292) oli Canterburyn arkkipiispa vuodesta 1279 kuolemaansa asti.
Elämä.
Noin vuonna 1250 Peckham ryhtyi fransiskaanimunkiksi Oxfordissa ja lähti sittemmin Pariisin yliopistoon opiskelemaan teologiaa Bonaventuran johdolla ja toimi luennoitsijana. Opettaessaan Pariisissa hän tutustui aikansa johtaviin ajattelijoihin, myös Tuomas Akvinolaiseen.
Paavi Nikolaus III, joka torjui Edvard I:n suosikin Robert Burnellin valinnan, nimitti Peckhamin Canterburyn arkkipiispaksi vuonna 1279. Hänen vaatimuksensa asettaa Magna Carta nähtäville kaikkiin kirkkoihin ärsytti kuningasta, koska tämä piti sitä tarpeettomana puuttumisena valtion asioihin. Parlamentin kokouksessa Winchesterissä hän perääntyi vaatimuksestaan, ja Magna Cartan kopiot poistettiin. Yksi syy siihen, miksi hän antoi asiassa periksi, saattoi olla se, että hän oli veloissa italialaiselle Riccardin pankkiirisuvulle ja hänet olisi voitu julistaa pannaan, ellei hän olisi maksanut velkojaan takaisin.
Peckham oli erittäin tarkka kanonisen lain tulkinnassa ja nuhteli kerran kuningatar Eleonooraa rahan lainaamisesta juutalaisilta, koska piti sitä kuolemansyntinä.
Peckham kuoli vuonna 1292 ja hänet on haudattu Canterburyn tuomiokirkkoon.
Nightwish (kirja)

Nightwish on musiikkitoimittaja Mape Ollilan vuonna 2005 kirjoittama kirja Nightwish-yhtyeestä. Teoksen julkaisi Like vuonna 2006. Ollilalta kului teoksen tekemiseen neljä vuotta. Yhtyeen jäsenet eivät olleet mukana teoksen teossa.
Lakikanne.
Tarja Turusen aviomies Marcelo Cabuli nosti lakikanteen kirjan tekijöitä vastaan syyttäen herjauksesta. Oikeus hylkäsi kanteen sanoen, ettei se vaikuta negatiivisesti Cabulin työhön tai maineeseen Etelä-Amerikassa. Ollila ei esittänyt Cabulia negatiivisesti ja kirjoittajana Ollilalla oli oikeus raportoida mitä hänelle kerrottiin haastatteluissa.
Tom Dillmann

Tom Dillmann (s. 6. huhtikuuta 1989 Mulhouse, Ranska) on ranskalainen moottoriurheilija.
Ura.
Dillmann aloitti uransa karting-sarjoissa ja voitti Alsace soap box championship -tittelin vuonna 1999. Hän jatkoi karting-sarjoissa vuoteen 2004 saakka, jolloin hän siirtyi Formula Renault 1.6 Belgium -sarjaan, jossa hän sijoittui viidenneksi. Seuraavana vuonna Dillmann siirtyi Eurocup Formula Renault -sarjaan, jossa hän kilpaili vuoteen 2006 saakka. Vuonna 2007 Dillmann siirtyi Formula 3 Euroseries -sarjaan. Hän loukkaantui Naganon kilpailussa, mutta toipui nopeasti ja sijoittui debyyttivuonnaan yhdeksänneksi. Seuraavana vuonna hän kilpaili Italian Formula 3 -mestaruussarjassa saavuttaen neljä palkintosijaa.
Vuonna 2009 Dillmann palasi F3 Eurosarjaan saavuttaen kolme voittoa. Vuonna 2010 Dillmann kilpaili Saksan F3 Mestaruussarjassa ja voitti sarjan mestaruuden ensimmäisenä ranskalaisena. Vuonna 2011 Dillman kilpaili GP3-sarjassa Carlin-tallissa. Hän ajoi heti paalupaikalle avauskilpailussa, jossa hän sijoittui kolmanneksi. Sprinttikilpailussa hän oli yhdeksäs. Tämän jälkeen Dillman jätti väliin kaksi seuraavaa kilpailua kunnes hän palasi takaisin Valencian kilpailuun Addax-tallissa. Dillmann sijoittui pisteissä sijalle 14. Kauden jälkeen hän pääsi ajamaan GP2-sarjan kuulumattomaan finalliin Abu Dhabissa.
Vuonna 2012 Dillmann debytoi GP2-sarjassa Rapax-tallissa. Hän otti ensimmäisen GP2-voittonsa Bahrainin toisen viikonlopun sprinttikisassa. Hänet korvattiin Britannianssa Daniël de Jongilla. Dillmann palasi vielä mukaan Saksan kilpailuihin, mutta luovutti paikan sen jälkeen jälleen de Jongille. Dillmann ehti saavuttaa kauden aikana yhden voiton ja 29 pistettä. Vuonna 2013 Dillmann jatkoi GP2-sarjassa siirtyen uuden Russian Time-tallin kuljettajaksi. Hän ajoi yhden paalupaikan ja saavutti kaksi kolmossijaa sijoittuen sarjan kymmenenneksi. Vuonna 2014 Dillmann ajoi vain kaksi kilpailua GP2:ssa Arden International -tallissa saavuttaen yhden kolmossijan. Myöhemmin samana vuonna Dillmann teki paluun sarjaan korvaten Alexander Rossin Caterham Racing -tallissa. Hänet korvattiin puolestaan Monzasta lähtien Pierre Gaslylla. Samana vuonna Dillmann ajoi yhden kilpailun Porsche Supercup -sarjassa.
Vuonna 2015 Dillmann kilpaili Formula Renault 3.5 -sarjassa Carlin -tallissa. Hän saavutti yhden paalupaikan, kaksi kolmossijaa ja 122 pistettä sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Vuonna 2016 Dillmann jatkoi uudeelleennimetyssä Formula 3.5 V8 -sarjassa ja voitti sarjan mestaruuden.
Hän on ajanut kilpaa myös Formula E-, FIA World Endurance Championship ja Michelin Le Mans Cup -sarjoissa.
Annabeth Chase

Annabeth Chase on Rick Riordanin luoma kuvitteellinen hahmo, joka on yksi päähenkilöistä sekä "Percy Jackson" että "Olympoksen sankarit" -nuortenkirjasarjoissa. Annabeth on puolijumala. Hänen äitinsä on kreikkalainen viisauden ja sotataidon jumalatar Athene. Annabethin isä on ilmatieteen professori Frederick Chase.
Annabethilla on vaaleat hiukset ja myrskynharmaat silmät. Athenen tyttärenä hän on luonnostaan älykäs ja hänellä on erityisiä lahjoja arkkitehtuuriin sekä strategiaan. "Salamavarkaassa" paljastettiin, että Annabeth kammoksuu hämähäkkejä, koska hänen äitinsä Athene muutti Arakhnen hämähäkiksi tämän hävittyä kutomiskilpailun Athenelle.
Annabethin parhaisiin ystäviin kuuluvat Percy Jackson, Grover Underwood, Thaleia Grace ja Luke Castellan. Hänen serkkunsa Magnus Chase on Rick Riordanin skandinaavisesta mytologiasta kertovan kirjasarjan "Magnus Chasen" päähenkilö. Annabethista tulee myöhemmin Percy Jacksonin tyttöystävä.
Annabeth esiintyy kirjoissa "Salamavaras", "Hirviöidenmeri", "Titaanien kirous", "Labyrinttitaistelu", "Jumalten sota", "Eksynyt sankari", "Athenen merkki", "Haadeksen talo" ja"Olympoksen veri". Hän esiintyy myös lyhyesti "Magnus Chase" -kirjasarjan kirjoissa "Kesän miekka", "Thorin vasara" ja "Kuolleiden laiva sekä "Apollo"-kirjasarjan kirjoissa "Neron torni". Hänet mainitaan myös "Vaiennut oraakkeli" -kirjassa.
"Percy Jackson" -kirjasarjaan perustuvissa elokuvissa ' ja ' Annabethia näyttelee Alexandra Daddario. "The Lightning Thief" -musikaalissa häntä esittää Kristin Stokes.
Maitokala

Maitokala ("Chanos chanos") on maitokalojen lahkoon kuuluva kalalaji. Se on maitokalojen heimon ("Chanidae") ainoa elossa oleva laji. Ruuminmuodoltaan litteät maitokalat ovat yleensä noin metrin mittaisia ja painavat 4–14 kilogrammaa. Niitä tavataan pääasiassa indopasifisella merialueella. Kalojen kutu tapahtuu monta kertaa vuodessa, ja sen ajankohta saattaa liittyä kuunvaiheisiin. Erityisesti Kaakkois-Aasiassa maitokala on ruokakalana arvostettu.
Koko ja ulkonäkö.
Maitokala voi kasvaa enimmillään 1,7–1,8 metriä pitkäksi, mutta jää yleensä noin metrin mittaiseksi. Aikuiset yksilöt painavat 4–14 kilogrammaa. Ruumiinmuodoltaan maitokala on litteä, ja sen pyrstö on suurikokoinen ja selvästi haarautuva. Silmät ovat suurikokoiset ja hampaaton, pienikokoinen suu sijaitsee kuonon päässä. Suomut ovat harmaat. Paikoitellen lajista tavataan ulkonäöltään poikkeavia kantoja. Filippiinien läheisyydessä elää maitokaloja, joiden selkäevä on koko ruumiin mittainen ja myös vatsa-, rinta- ja peräevät ovat pidemmät kuin muualla tavattavilla maitokaloilla. 
Levinneisyys ja elinympäristö.
Maitokalaa tavataan pääasiassa indopasifisella merialueella. Sen levinneisyys ulottuu Afrikan itärannikolta Intiaan ja Kaakkois-Aasian rannikkoseutua pitkin Japaniin asti. Lisäksi maitokala elää Australian rannikolla ja harvinaisena Kalifornian ja Perun välisellä alueella. Maitokalat elävät trooppisissa vesissä, joiden lämpötila on yli 20 °C. Poikaset viihtyvät erityisesti lämpimissä vesissä, ja kehittyminen on nopeaa, kun veden lämpötila on 24–33 °C. Maitokala on pääasiassa mereinen laji, mutta erityisesti nuoria yksilöitä tavataan usein myös matalista murtovesistä ja toisinaan myös makeavetisistä joista ja järvistä. Kalat viihtyvät matalissa vesissä tyypillisesti aivan pinnan läheisyydestä 30 metrin syvyyteen asti. Nuoret kalat elävät usein kauempana rannikosta kuin sukukypsät yksilöt.
Maitokalojen ravintoa ovat levät, eläinplankton, pienet äyriäiset ja madot. Täysikasvuisina ne voivat syödä myös muita kaloja tai kalanpoikasia, vaikka levä on niiden pääasiallista ravintoa.
Lisääntyminen.
Maitokalat lisääntyvät ympäri vuoden. Kutu tapahtuu monta kertaa vuodessa, ja sen ajankohta vaihtelee paikoittain. Ajankohta liittyy mahdollisesti kuunkierron vaiheisiin. Kutu tapahtuu yöllä ja naaras voi laskea jopa kuusi miljoonaa mätimunaa. Poikasten kuoriuduttua ne elävät suolaisessa vedessä, kunnes ne ovat noin 20 senttimetriä pitkiä. Tämä kasvuvaihe kestää kahdesta neljään viikkoa. Nuoret kalat siirtyvät murtoveteen, mangrovemetsiin ja toisinaan myös makeisiin vesiin. Myöhemmin ne palaavat takaisin suolaisempaan veteen. Sukukypsiä maitokalayksilöt ovat noin 70 senttimetrin pituisina.
Ruokakalana.
Maitokalojen liha on hyvänmakuista, ja sitä arvostetaan erityisesti Kaakkois-Aasiassa, missä lajia myös kasvatetaan ruokakalaksi. Noin 60 prosenttia kaakkoisen Aasian viljellystä kalasta on maitokalaa. Niitä kasvatetaan makeavetisissä lammikoissa, joissa ne eivät voi lisääntyä, joten kasvatettavat poikaset pyydetään murtovedestä tai joista. Maitokalaa myydään kuivattuna, savustettuna ja pakastettuna.
Hadouken!

Hadouken! oli brittiläinen elektronista musiikkia soittava yhtye. Se oli perustettu Leedsissä vuoden 2006 lokakuussa. Yhtyeen muodostivat James Smith (laulu), Alice Spooner (syntetisaattori, koskettimet), Daniel "Pilau" Rice (kitara, syntetisaattori, taustalaulu), Christopher Purcell (basso, syntetisaattori, taustalaulu) ja Nick Rice (rummut).
Yhtyeen nimi tuli Street Fighter -pelin 'hadouken' -liikkeestä.
Day of Reckoning

Day of Reckoning on Destructionin yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 18. helmikuuta. Albumi on ensimmäinen heidän uuden rumpalinsa Vaaverin kanssa.
999 Zachia

999 Zachia on päävyöhykkeen asteroidi eli Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta. Sen löysi Karl Wilhelm Reinmuth vuonna 1923. Pikkuplaneetta sai nimensä tähtitieteilijä ja matemaatikko Franz Xaver von Zachin mukaan, joka löysi kääpiöplaneetta Cereksen uudestaan Giuseppe Piazzin hukattua sen. Ennen nimeämistään asteroidi Zachia tunnettiin tunnuksella 1923 NW. Zachian läpimitta on vain noin 18 kilometriä.
West Baden Springs

West Baden Springs on kaupunki Indianan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Orangen piirikunnassa, ja siellä oli 574 asukasta vuonna 2010. Kaupungin tunnetuimpia entisiä asukkaita on koripalloilija Larry Bird. West Baden Springsin tunnetuin nähtävyys on West Baden Springs Hotel.
Historia.
West Baden Springs sijaitsee useiden mineraalilähteiden läheisyydessä. Kaupunki perustettiin vuonna 1850. Postitoimisto on ollut käytössä vuodesta 1861 alkaen. 
Dixie Garage, First Baptist Chruch, Homestead Hotel, Oxford Hotel, West Baden National Bank ja West Baden Springs Hotel on lueteltu kansainvälisessä rekisterissä historiallisiksi paikoiksi.
Pikku suutari seikkailee

Pikku suutari seikkailee (; ) on vuonna 1997 tehty saksalais-kroatialainen animaatioelokuva. Vuonna 2000 on tehty myös lasten animaatiosarja Lapitch ja taikasaappaat.
Prinsessa ja vuorenpeikot

Prinsessa ja vuorenpeikot (, ) on unkarilainen, József Gémesin ohjaama piirroselokuva vuodelta 1991. Elokuvan juoni pohjautuu samannimiseen George MacDonaldin vuonna 1872 kirjoittamaan lastenkirjaan. Elokuvan ensi-ilta Unkarissa oli 20. joulukuuta 1991.
Juoni.
Elokuva kertoo kauniista prinsessasta nimeltään Nirene. Hän eksyy metsään, josta poika nimeltä Curdie auttaa hänet palaamaan kotiin. Kuningaskunnan ja ihmisten vihollisia ovat vaaralliset Goblinit (Vuorenpeikot), joita vastaan ihmiset taistelevat.
Kauneus ja terveys

Kauneus ja terveys on vuodesta 1956 ilmestynyt hyvinvointiin keskittyvä aikakauslehti, joka aiheet ovat kauneus, terveys ja mielen hyvinvointi. Lehden julkaisija on A-lehdet.
Kansallisen mediatutkimuksen (KMT 2023) mukaan lehden lukijamäärä on 114 200.
Ketunkolon tukkija

Ketunkolon tukkija () on englantilaisen Joseph Wrightin maalaus vuodelta 1773. Sen aiheena on metsästäjän punaiseen takkiin pukeutunut mies, joka kaivaa maata Derwentjoen varrella. Hän on täyttämässä ketun luolia, jotta sillä ei olisi tulevan kettujahdin aikaan pakopaikkaa. Sivummalla näkyvät miehen ratsu ja koira. Maalauksen koko on 97 × 121 cm ja se sijaitsee Derbyn kaupunginmuseossa.
Maalauksen tyyli on lähempänä 1600-luvun hollantilaisia maalareita kuin englantilaista perinnettä. Wright maalasi työn ennen Italiaan lähtöään, jolloin hän ei ollut vielä maalannut moniakaan maisemia. Työn valaistuksessa on vastakkainasettelua taivaan kalpean kuunvalon ja etualan lämpimän lyhdynvalon välillä.
Misa Lommi

Misa Milushka Lommi (s. 28. syyskuuta 1987 Helsinki) on suomenruotsalainen näyttelijä ja tanssija. Hän on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta tanssijan maisteriohjelmasta 2013.
Pasi Toivonen

Pasi Tapani Toivonen (s. 1960) on Yleisradion toimittaja. Hän oli vuosina 2022–2024 Ylen Afrikka-kirjeenvaihtajana Nairobissa. Syksyllä 2025 hän aloittaa lukuvuoden mittaisen pestin Tampereen yliopiston journalistiikan työelämäprofessorina.
Aiemmin Toivonen on työskennellyt "Perjantai"-televisio-ohjelman ja Perjantai-dokkarien tuottajana sekä eri tehtävissä tv-uutisissa, "A-studiossa" ja "Ajankohtaisessa kakkosessa". Toivosen työ Nairobissa päättyi 2024 ja hän palasi Suomeen työskentelemään toimittajana Yle uutisten nuorisotoimituksessa. 
Toivonen on toiminut vuodesta 1995 alkaen Yle TV2:n ajankohtaisohjelman "Ajankohtainen kakkonen" toimittajana ja juontajana. Hän on toiminut myös ohjelman toimitussihteerinä ja tuottajana. "Ajankohtaisen kakkosen" ja sen teemailtojen ohella hän on juontanut myös TV2:n Nenäpäivä-lähetyksiä.
Toivonen on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden maisteri Tampereen yliopistosta pääaineenaan tiedotusoppi. Hänen pro gradu -työnsä otsikkona oli "Daniel ja minä – kaksi näkökulmaa kehitysviestintään ja kapitalismiin".
Toivosen puoliso on toimittaja Merja Määttänen. Heillä on kaksi aikuista lasta.
Sara Welling

Sara Welling on suomalainen näyttelijä. Hän valmistui Teatterikorkeakoulun näyttelijäntyön koulutusohjelmasta teatteritaiteen maisteriksi kesäkuussa 2012. FIA / Freelancer. 
Hän esitti pääosaa syksyllä 2012 ensi-iltaan tulevassa Helsingin kaupunginteatterin näytelmässä Kapteeninkadun tyttö. Esiintynyt teatterissa, suomalaisissa TV-sarjoissa ja elokuvissa. Debyyttilevy Tämä ääni on mun, Texicalli 2023.
Aarne Pohjonen

Aarne Anders Pohjonen (29. maaliskuuta 1886 Luhanka – 22. joulukuuta 1938 Vaasa) oli suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Ylioppilasvoimistelijoita. Pohjonen voimisteli Suomen joukkueessa sen voittaessa joukkuevoimistelun olympiapronssia Lontoosta 1908. 
Pohjonen valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1914. Hän toimi Iin kunnanlääkärinä 1916–1919, Pohjanmaan Jääkäripataljoonan lääkärinä Oulussa 1919–1927 ja Jääkäriprikaatin lääkärinä Vaasassa 1927–1930. Vaasan toiseksi kaupunginlääkäriksi hänet nimitettiin vuonna 1930. Tässä toimessa hän erikoistui tuberkuloosiin. Hän kuului myös Vaasan kaupunginvaltuustoon ja terveydenhoitolautakuntaan. Hänen puolisonsa oli Tyyne Matilda Riekki. Myös perheen pojasta Juho Jaakko Pohjosesta (s. 1926) tuli lääkäri.
Eino Railio

Johan Einar ”Eino” Railio (synt. Dahlgren, 11. kesäkuuta 1886 Helsinki – 3. helmikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Helsingin Kisa-Veikkoja.
Railio voimisteli Suomen joukkueessa sen voittaessa joukkuevoimistelun olympiapronssia Lontoosta 1908.
Ale Riipinen

Heikki Aleksi ”Ale” Riipinen (28. toukokuuta 1883 Laukaa – 13. helmikuuta 1957 Leppävaara, Espoo) oli suomalainen voimistelija, voimistelunopettaja ja olympiamitalisti.
Riipisen vanhemmat olivat maanviljelijä Mikko Riipinen ja Ida Manninen. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1903 ja suoritti voimistelunopettajatutkinnon 1908.
Riipinen oli Lapuan yhteiskoulun voimistelunopettajana 1908–1927 ja hän toimi koulun rehtorina 1910–1911 ja 1919–1929. Riipinen oli sitten Jyväskylän seminaarin ja sittemmin kasvatusopillisen korkeakoulun voimistelun ja terveysopin lehtorina vuosina 1927–1948.
Riipinen voimisteli Suomen joukkueessa sen voittaessa joukkuevoimistelun olympiapronssia Lontoosta 1908.
Riipinen oli naimisissa vuodesta 1911 kouluneuvos ja kansanedustaja Hilja Elisabet Metsäpolun (entinen Miklin) kanssa.
Arno Saarinen

Arno Aleksanteri Saarinen (etunimi myös muodossa Aarno, 11. syyskuuta 1884 Ähtäri – 7. helmikuuta 1970) oli suomalainen voimistelija ja olympiamitalisti. Seuratasolla hän edusti Ylioppilasvoimistelijoita.
Saarinen voimisteli Suomen joukkueessa sen voittaessa joukkuevoimistelun olympiapronssia Lontoosta 1908.
Einar Sahlstein

Einar Werner Sahlstein (30. toukokuuta 1887 Kuopio – 6. maaliskuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen voimistelija, yleisurheilija ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Ylioppilasvoimistelijoita.
Sahlstein voimisteli Suomen joukkueessa sen voittaessa joukkuevoimistelun olympiapronssia Lontoosta 1908. Hän kilpaili myös yleisurheilussa voittaen vuoden 1908 SM-kilpailuissa kaksi kultaa, neljä hopeaa ja yhden pronssin.
Shannon Lucid

Shannon Matilda Wells Lucid (s. 14. tammikuuta 1943) on yhdysvaltalainen biokemisti ja NASAn astronautti. Aikanaan hän piti nimissään ennätystä pisimpään avaruuslennolla olleena yhdysvaltalaisena ja naisena. Hän on lentänyt viidesti avaruuteen mukaan lukien pitkäkestoinen oleskelu Mir-avaruusasemalla.
Varhainen elämä ja koulutus.
Lucid syntyi Shanghaissa, Kiinassa baptisti-lähetyssaarnaajavanhempien Oscar ja Myrtle Wellsin perheeseen, mutta kasvoi Bethanyssa, Oklahomassa ja valmistui Bethany High Schoolista. Hän kävi Oklahoman yliopistoa ja suoritti siellä tohtorintutkinnon ("Ph.D.") biokemiasta vuonna 1973.
Shannon Lucid on naimisissa indianapolislaisen Michael F. Lucidin kanssa. Heillä on kaksi tytärtä, yksi poika ja viisi lastenlasta.
Ura NASAssa.
Lucid valittiin NASAn astronauttijoukkoihin 1978. Tässä 35 henkilöä käsittävässä astronauttiryhmässä ("NASA Astronaut Group 8") oli mukana myös Yhdysvaltain ensimmäiset naisastronauttikandidaatit, joita ryhmässä oli kuusi. Lucid oli ryhmän ainoa jo naimisissa oleva naisastronauttikandidaatti.
Lucidin ensimmäinen avaruuslento oli kesäkuussa 1985 avaruussukkula "Discoveryn" lennolla STS-51-G. Hän lensi myös avaruussukkulalennoilla STS-34 (1989), STS-43 (1991) ja STS-58 (1993).
Lucid on parhaiten tunnettu viidennestä ja samalla viimeisestä avaruuslennostaan (22. maaliskuuta –26. syyskuuta 1996), jolloin hän vietti 188 päivää avaruudessa, sisältäen 179 päivää venäläisellä Mir-avaruusasemalla. Mirille saapuminen ja Miriltä lähtö tapahtui avaruussukkula "Atlantiksella", laukaisu lennolla STS-76 ja paluu lennolla STS-79. Hänen oleskelunsa Mirillä (Mir EO-21 ja Mir EO-22 tai Mir NASA-1) ei oletettu kestävän niin kauan, mutta paluu viivästyi kahdesti mikä pitkitti avaruudessaoloa noin kuudella viikolla. Asemalla hän suoritti lukuisia tieteellisiä kokeita. Mir-oleskelunsa vuoksi Lucid piti pitkään nimissään ennätystä pisimpään kiertaradalla viettäneenä ei-venäläisenä ja naisena. Vasta 16. kesäkuuta 2007 hänen ennätyksensä naisena rikkoi Sunita Williams ollessaan ISS-avaruusaseman pitkäkestoisessa miehistössä kiertoradalla.
Vuodesta 2002 vuoteen 2003 Lucid toimi NASAn päätiedemiehenä ("NASA Chief Scientist"; NASAn johtava tiedevirka, myöhemmin lakkautettu). Vuodesta 2005 Lucid on toiminut CAPCOMina ("capsule communicator") lukuisilla avaruussukkulalennoilla kuten STS-114, STS-116, STS-118, STS-120, STS-122, STS-124, STS-126, STS-125, STS-127, STS-128, STS-129, STS-130, STS-132, STS-133 ja viimeksi STS-134. CAPCOMin tehtävänä on toimia lennonvalvonnan ja kiertoradalla olevien avaruuslentäjien yhteyshenkilönä. 
Tammikuusta 2011 Lucid on toiminut astronauttitoimiston hallinnossa Johnsonin avaruuskeskuksessa Houstonissa, Texasissa ja toimii edelleen CAPCOMina.
Lucidille myönnettiin joulukuussa 1996 NASAn korkein kunnianosoitus astronautille, presidentin kongressin nimissä ja NASAn ehdotuksesta myöntämä Congressional Space Medal of Honor kymmenentenä henkilönä ja ensimmäisenä naisena.
Janica Rauma

Janica Johanna Rauma (o.s. Mäkelä, s. 24. kesäkuuta 1986 Forssa) on suomalainen keskimatkojen juoksija, kestävyysjuoksija ja estejuoksija. Hän edusti vuoteen 2019 asti Forssan Salamaa ja sen jälkeen Turun Urheiluliittoa. Häntä valmensi aiemmin Ari Ketola, vuosina 2008–2015 Pekka J. Lehtinen ja vuodesta 2016 lähtien hän on valmentanut itse itseään. Koulutukseltaan Rauma on filosofian (biokemia) ja humanististen tieteiden (suomen kieli) maisteri. Hän työskentelee opettajana Turun yliopistossa ja on lisäksi toiminut aiemmin projektitutkijana.
Rauma kilpaili aikuisten maaottelussa ensimmäisen kerran Göteborgissa 2009. Hän on sijoittunut maaotteluissa parhaimmillaan toiseksi 3 000 metrin estejuoksussa 2010, 2018 ja 2019 sekä 10 000 metrillä vuonna 2014. Kalevan kisoissa Rauma voitti Suomen mestaruuden 3 000 metrin estejuoksussa vuonna 2020. 5 000 metrillä hän on voittanut hopeaa 2010, 2014, 2018 ja 2022 sekä pronssia 2009, 2011 ja 2020, 10 000 metrillä hän sai hopeaa 2017 ja pronssia 2011 sekä 3 000 metrin estejuoksussa hopeaa 2010, 2011, 2017 ja 2019 sekä pronssia 2014. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saavuttanut SM-hopeaa 3 000 metrillä 2019. Maastojuoksun SM-kisoista hän on saavuttanut 10 kilometrin kilpailussa hopeaa vuonna 2020 ja 6 kilometrin kilpailussa pronssia vuosina 2015, 2017, 2018 ja 2019 sekä lisäksi joukkuekilpailussa neljä kultaa, viisi hopeaa ja yhden pronssin. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on saavuttanut 4 000 metrin viestissä hopeaa 2022 ja pronssia 2020 ja 2023 sekä 4 × 1 500 metrin sekaviestissä hopeaa 2023 ja pronssia 2024.
Rauma karsiutui 3 000 metrin estejuoksun alkuerissä Berliinin EM-kilpailuissa 2018.
Jussi Kivimäki

Johan Richard ”Jussi” ”Juho” Kivimäki (5. helmikuuta 1885 Längelmäki – 1. tammikuuta 1976) oli suomalainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hän edusti seuratasolla Helsingin Jyryä.
Kivimäki osallistui kreikkalais-roomalaisen painin 93 kg:n sarjaan Lontoon kesäolympialaisissa 1908. Hän ei otellut ensimmäisellä kierroksella, ja toisella kierroksella hän hävisi alankomaalaiselle Jacob van Westrupille. Lopputuloksissa Kivimäki sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalle seitsemän muun painijan kanssa. Kivimäki osallistui myös vuoden 1909 epävirallisiin EM-kilpailuihin, joissa hän sijoittui sarjassa yli 82,5 kg kuudenneksi.
Kivimäki julistettiin kuolleeksi 15. joulukuuta 1976 ja kuolinpäiväksi määrättiin 1. tammikuuta 1976.
Oskari Mörö

Santtu Oskari Mörö (s. 31. tammikuuta 1993 Lohja) on suomalainen juoksija, jonka päälaji on 400 metrin aitajuoksu. 
Mörö pitää hallussaan 200 metrin aitajuoksun Suomen ennätystä ajalla 23,24.
Hän edustaa Esbo IF:ää. Aikaisemmin Mörö edusti Länsi-Uudenmaan Urheilijoita. Hänen valmentajanaan toimi kymmenen vuoden ajan, maaliskuuhun 2018 saakka Atte Pettinen, aiemmin lisäksi Jukka Heinänen. Mörö on yltänyt kahdesti EM-kilpailujen loppukilpailuun parhaana sijoituksenaan neljäs.
Ura.
SM-kisat.
Kalevan kisoissa Mörö on voittanut 400 metrin aitajuoksun SM-kultaa Lahdessa 2012, Kuopiossa 2014, Porissa 2015, Seinäjoella 2017 ja Lappeenrannassa 2019 sekä hopeaa Turussa 2020. 400 metrillä hän saavutti hopeaa Oulussa 2016. Viestijuoksun SM-kilpailuissa Mörö on saavuttanut 4 × 100 metrin viestissä kultaa 2020 ja pronssia 2011 sekä 4 × 400 metrin viestissä hopeaa vuosina 2014 ja 2020.
Sisäratojen SM-kilpailuissa Mörö on saavuttanut 400 metrillä kultaa 2013 ja 2016 ja hopeaa 2011 sekä viesteissä kultaa 2014 ja 2020 ja hopeaa 2015 ja 2016.
Arvokisat ja maaottelut.
Mörö selviytyi Singaporen nuorten kesäolympialaisissa 2010 400 metrin aitajuoksussa loppukilpailuun. Loppukilpailussa hän juoksi alun perin viidenneksi ajalla 51,80, mutta hänet hylättiin hänen ylitettyään seitsemännen aidan sääntöjen vastaisesti. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa Tallinnassa 2011 Mörö oli seitsemäs ajalla 51,06. Barcelonan alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2012 hän eteni finaaliin kauden parhaalla suomalaisajalla 50,89. Finaalissa Mörö oli kuudes sivuten omaa ennätystään 50,80.
Mörö kilpaili aikuisten maaottelussa ensimmäisen kerran Tampereen hallimaaottelussa 2011 sijoittuen 300 metrin aitajuoksussa kolmanneksi. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Mörö karsiutui alkuerissä kauden parhaalla ajallaan 51,59 s. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 Mörö teki 400 metrin aitojen alkuerässä uuden ennätysaikansa 49,97. Välierässä hän juoksi uuden Suomen ennätyksen 49,08 ja eteni loppukilpailuun. Aitafinaalissa Mörö juoksi ajan 50,14 ja sijoittui kahdeksannelle sijalle. Seuraavana vuonna hän sijoittui kuudenneksi alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa.
Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Mörö juoksi itsensä loppukilpailuun tekemällä välierässä kauden parhaan aikansa 49,37, joka samalla alitti myös Rion olympialaisten aikarajan Loppukilpailussa Mörö juoksi ajan 49,24 sijoittuen neljänneksi.
Rion olympialaisissa 2016 Mörö juoksi alkuerässä uuden Suomen ennätyksen 49,04. Välierissä hän juoksi ajan 49,75 karsiutuen loppukilpailusta.
Carnival Is Forever

Carnival Is Forever on Decapitatedin viides studioalbumi, joka julkaistiin 12. heinäkuuta 2011.
Salla Paajanen

Salla Paajanen (s. 17. lokakuuta 1964 Kouvola) on suomalainen toimittaja, joka toimi vuosina 1996–2015 Yle TV2:n ajankohtaisohjelman "Ajankohtainen kakkonen" toimittajana ja juontajana. Hän toimi syksystä 2015 kevääseen 2022 Ylen alueellisten tv-uutisten yhtenä juontajana. Yle poisti alueellisten tv-uutisten juontajat ja irtisanoi Paajasen huhtikuussa 2022. Ylen Paajaselle tarjoama sopimus olisi ollut edellistä huonompi, jonka seurauksena Paajanen valitsi irtisanoutumisen.
Ennen kaksi vuosikymmentä kestänyttä rupeamaansa "Ajankohtaisessa kakkosessa" Paajanen työskenteli kahdeksan vuotta Mainostelevision uutis- ja ajankohtaisohjelmissa, muun muassa ohjelmassa "Huomenta Suomi". Hän on työskennellyt myös muun muassa Kouvolan Sanomissa ja Radio 957:ssa. 1980-luvun alkupuolella hän kirjoitti paikallisuutisia Eteenpäin-lehteen ja avusti Yleisradion radion nuortenohjelmia.
Paajanen kirjoitti ylioppilaaksi Kouvolan Lyseon lukiosta vuonna 1983, minkä jälkeen hän muutti Tampereelle opiskellakseen toimittajatutkintoa. Hän ei kuitenkaan suorittanut tutkintoaan loppuun tuolloin, vaan vasta myöhemmin 2000-luvulla. Hän valmistui Tampereen yliopistosta yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi vuonna 2017, pääaineenaan journalistiikka ja viestintä, ja sivuaineenaan teatterin ja draaman tutkimus. Lukuvuonna 2022–2023 hän opiskeli käsikirjoittamista Kiljavan opistossa. Hän on myös opiskellut shiatsuterapeutiksi.
Yksityiselämä.
Paajanen on naimisissa Teivon raviradan toimitusjohtajan Kimmo Thunebergin kanssa ja hänellä on kolme omaa lasta sekä tytärpuoli.
Paajasen 22-vuotias Lauri-poika kuoli elokuussa 2012 tapahtuneessa onnettomuudessa jäätyään pohjoisesta kohti Tamperetta matkalla olleen junan alle Ylöjärvellä.
Jose Viitala

Jose Viitala (s. 15. kesäkuuta 1986) on suomalainen näyttelijä. Hän on valmistunut teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta.
Viitala vieraili Suomen Kansallisteatterissa 2008–2009 ja oli sen jälkeen kiinnityksellä Kouvolan Teatterissa 2010–2014 ja Kokkolan kaupunginteatterissa 2015–2017. Hän on näytellyt muutamissa independent-elokuvissa sekä tehnyt pieniä rooleja Ylen ja MTV:n televisiosarjoissa ja Ylen kuunnelmissa.
Makoto Yukimura

Makoto Yukimura (, s. 8. toukokuuta, 1976) on japanilainen mangaka. Hän teki ammattilaisdebyyttinsä vuonna 1999, kun hänen suosittu realistinen tieteissarjansa "Planetes" julkaistiin kustantaja Kodansha Limitedin aikakauslehdessä Weekly Morning. Tuotantoyhtiö Kabushikigaisha Sunrise muokkasi sarjasta myöhemmin 26-jaksoisen animesarjan. Yukimuralla on ollut kiire aina hänen debyytistään lähtien, ja vuonna 2005 hän julkaisi pidemmän viikinki-aiheisen mangasarjan "Vinland Saga", jonka tuottaa samainen kustantaja kuin ennenkin ja jonka julkaiseminen jatkuu vielä tänä päivänäkin.
Yukimura syntyi Jokohamassa ja kävi Taman taideyliopistoa Tokion erillisalueessa Setagayassa. Hänellä on vaimo ja kolme lasta.
Diana Lewis

Diana "Mousie" Lewis (18. syyskuuta 1919 Asbury Park, New Jersey – 18. tammikuuta 1997 Rancho Mirage, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Elämä ja ura.
Ura.
Lewis syntyi Asbury Parkissa, New Jerseyssä 18. syyskuuta 1919. Hänen sisarensa Maxine Lewis oli myös näyttelijä ja veljensä säveltäjä J. C. Lewis. Hän aloitti uransa 15-vuotiaana vuonna 1934 Paramount Picturesin elokuvissa ja hänen elokuvadebyyttinsä oli "Herttakuningas", jossa hänellä oli pieni sivurooli. Seuraavina vuosina hän näytteli tasaisesti elokuvissa usein sivurooleissa. Hän teki Buster Keatonin kanssa kaksi lyhytelokuvaa "Grand Slam Opera" vuonna 1936 ja "Love Nest on Wheels" vuonna 1937, joissa hänellä oli naispääosa.
Hänestä tuli Metro-Goldwyn-Mayerin sopimusnäyttelijä vuonna 1940. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat komedia "Sehän käy kuin leikiten" (1934), komediamusikaali "Gold Diggers in Paris" (1938), Marxin veljesten lännenkomedia "Päivä lännessä" (1940) ja film noir "Väärin eletty vapaus" (1941), jossa hänen vastanäyttelijöinään oli Lana Turner ja Robert Taylor. "Väärin eletty vapaus" voitti yhden Oscar-palkinnon.
Lewis myös näytteli Andy Hardyn rakkaudenkohdetta Daphne Fowleria elokuvassa "Andy Hardy ja viattomuus" vuonna 1940, jossa näyttelivät myös Mickey Rooney ja Judy Garland. Lewisillä oli naissivurooli "Dr. Kildare"-filmatisoinnissa "The People vs. Dr. Kildare". Hänen muita vastanäyttelijöitä oli Marsha Hunt, Kathryn Grayson ja Lionel Barrymore. Hänen ohjaajinaan oli muun muassa Frank Borzage.
Jotkut hänen vähäisistä elokuvistaan menestyi hyvin ja Lewis sai suosiota. Lewisin viimeiseksi elokuvaksi jäi "Cry ‘Havoc’" vuodelta 1943, jossa hän näytteli yhdessä Joan Blondellin, Ann Sothernin ja Ella Rainesin kanssa. "Cry ‘Havoc’" -elokuvan jälkeen 24-vuotias Lewis päätti yhdeksän vuotta kestäneen uransa ja jäi eläkkeelle näyttelemisestä. Hän teki uransa aikana yhteensä 19 elokuvaa, joista kolme oli lyhytelokuvia.
Lewis sai 14. helmikuuta vuonna 2000 tähden Palm Springs Walk of Starsille, Palm Springsiin osoitteeseen 134 South Palm Canyon Drive.
Yksityiselämä ja kuolema.
21-vuotias Lewis tapasi 48-vuotiaan William Powellin joulukuussa 1939 ja meni tämän kanssa naimisiin 6. tammikuuta vuonna 1940. Tämä liitto oli Powellille kolmas. Lewis ja Powell olivat tapailleet toisiaan vasta kolme viikkoa. Lewisillä on poikapuoli William David Powellin ensimmäisestä avioliitosta. He olivat naimisissa 44 vuotta aina Powellin kuolemaan maaliskuuhun 1984 asti. Diana ei mennyt enää naimisiin Williamin kuoleman jälkeen. Williamin poika teki itsemurhan vuonna 1968.
Diana Lewis kuoli 77-vuotiaana haimasyöpään 18. tammikuuta vuonna 1997 Rancho Miragessa, Kaliforniassa. Lewis haudattiin Powellin ja poikapuolensa William Davidin viereen Desert Memorial Parkin hautausmaalle Cathedral Cityyn, Kaliforniaan.
Lewis oli golf-järjestö LPGA:n pitkäaikainen tukija ja kunniajäsen. Hänen ja Williamin mukaan nimettiin golf-palkinto William and Mousie Powell Award, jota alettiin jakamaan vuodesta 1986 lähtien.
Kari Mokko

Kari Mokko (s. 26. joulukuuta 1966 Oulu ) on suomalainen tv-toimittaja, diplomaatti, kehitys- ja viestintäjohtaja sekä kuvataiteilija. Hän työskenteli maaliskuusta 2012 lokakuuhun 2014 pääministeri Jyrki Kataisen hallituksessa valtioneuvoston viestintäjohtajana. Mokko oli Pekka Haaviston vuoden 2024 presidentinvaalikampanjassa Haaviston kansainvälisistä mediasuhteista vastannut neuvonantaja. 
Mokko on toiminut vuodesta 2023 yhdysvaltalaisen pr- ja viestintäfirma Avoqin strategisena neuvonantajana. Mokko työskenteli kehitysjohtajana ilmastonmuutokseen yrityslähtöisiä ratkaisuja kehittävässä Climate Leadership Coalitionissa 2020–2023. Hänen vastuullaan oli suomalaisten suuryritysten ja kaupunkien perustaman CLC:n yritys- ja yhteistyöverkosto sekä viestintä. 
Vuosina 2015−2019 Mokko oli yksityiseen omaisuudenhoitoon keskittyvän Juha Hulkko Family Officen neuvonantaja vastuualueenaan yhteiskuntasuhteet ja viestintä. Mokko oli myös IT-yritys Elektrobitin perustajana tunnetun Juha Hulkon johdolla kootun Äly On Tekoja -projektin projektipäällikkö . Äly On Tekoja -projekti osallistui yhteiskunnallisten keskustelutilaisuuksien järjestämisen ja yrittäjien sparraamisen kautta tekoälyn vastuullisen käytön edistämiseen ja ilmastonmuutoksen hillitsemiseen. .
Ennen siirtymistään valtioneuvoston viestintäjohtajaksi Mokko työskenteli vuodesta 2007 lehdistöneuvoksena Suomen suurlähetystössä Washingtonissa. Washingtonissa ollessaan Mokko perusti Yhdysvaltain hallinnon virkamiesten, poliitikkojen ja toimittajien lobbaamiseen keskittyneen suurlähetystön saunaseuran - Diplomatic Finnish Sauna Societyn. Lähes 300-jäsenisen saunaseuran toiminnasta raportoi mm The Washington Post. 
Mokko oli vuosina 1990−1998 tv-toimittajana TV2:n Ajankohtaisessa kakkosessa. Syksystä 1998 kevääseen 2007 hän juonsi TV2:n ajankohtaisohjelmaa "Silminnäkijä". Hän toimi myös ohjelman tuottajana, aluksi ulkomaan raporttien osalta vuosina 1998–2002 ja vuodesta 2002 koko ohjelman. Mokko erikoistui toimittamaan ajankohtaisraportteja maailman eri sota- ja kriisialueilta muun muassa Afganistanissa, Ruandassa ja Sudanin Darfurissa.. Hänet on palkittu työstään "Silminnäkijässä". Yhdysvaltain armeijan School of the Americas -koulutuskeskuksesta kertova raportti "Kuoleman korkeakoulu", jonka hän teki vuonna 1998, sai Koura-palkinnon.
Mokko on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän opiskeli vuosina 1986–1989 Oulun yliopistossa.
Mokko piti ensimmäisen oman taidenäyttelynsä espoolaisessa Galleria Aarnissa syyskuussa 2016 . Lokakuussa 2020 Mokolla oli yksitysnäyttely helsinkiläisessä Galleria G12:ssa. 
Mokko asui avoliitossa kansanedustaja Maria Guzeninan kanssa vuosina 2014–2022.
Tommy Ford

Tommy Ford (s. 20. maaliskuuta 1989) on yhdysvaltalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Mt. Bachelor Sports Education Foundationia.
Nuorten MM-kilpailuissa vuonna 2009 Ford voitti pujottelussa hopeaa. Maansa mestaruuskisoissa hän on saavuttanut viisi kultamitalia vuosien 2010 ja 2012 aikana. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli suurpujottelussa 26:s. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Ford sijoittui supersuurpujottelussa 14:nneksi ja Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 suurpujottelussa 19:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän sijoittui suurpujottelussa 20:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän oli suurpujottelussa 12:s. kuten myös Pekingin olympialaisissa 2022. Hän voitti joukkuekilpailun maailmanmestaruuden Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023.
Fordin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Söldenin suurpujottelussa 25. lokakuuta 2009. Ensimmäisen pistesijansa hän saavutti joulukuussa 2009 Alta Badian suurpujottelussa oltuaan 24:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kymmenes Beaver Creekin suurpujottelussa joulukuussa 2017. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti voitettuaan Beaver Creekin suurpujottelun joulukuussa 2019. Hän oli samalla kaudella kolmas Naeban suurpujottelussa ja viides suurpujottelucupissa. Kaudella 2020–2021 hän sijoittui toiseksi Santa Caterinan jälkimmäisessä suurpujottelussa.
Veronika Staber

Veronika Staber (s. 24. heinäkuuta 1987) on saksalainen alppihiihtäjä, joka kilpailee tekniikkalajeissa.
Maansa mestaruuskisoissa Staber on saavuttanut kaksi kultamitalia suurpujottelussa vuosina 2006 ja 2011. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Staber sijoittui suurpujottelussa 30:nneksi.
Staberin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Ofterschwangin suurpujottelussa 3. helmikuuta 2006. Ensimmäisen pistesijansa hän saavutti marraskuussa 2006 Levin pujottelussa oltuaan 27:s. Parhaimmillaan Staber on sijoittunut maailmancupissa 12:nneksi Arber-Zwieselin suurpujottelussa 6. helmikuuta 2011.
Marianne Kaufmann-Abderhalden

Marianne Kaufmann-Abderhalden (o.s. Abderhalden, s. 1. huhtikuuta 1986) on sveitsiläinen alppihiihtäjä.
Nuorten MM-kilpailuissa vuonna 2006 Kaufmann-Abderhalden voitti syöksylaskussa kultaa. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli superalppiyhdistetyssä 14:s. Maansa mestaruuskisoissa hän saavutti kaksi kultamitalia vuonna 2011. 
Kaufmann-Abderhaldenin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Åren syöksylaskussa 15. maaliskuuta 2006, jossa hän sijoittui 27:nneksi. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa Kaufmann-Abderhalden saavutti maaliskuussa 2010 kotimaassaan Crans Montanassa lasketussa syöksylaskussa, jossa hän sijoittui kolmanneksi. Hän oli kolmas myös Lake Louisen syöksylaskussa joulukuussa 2012. Joulukuussa 2013 hän sijoittui toiseksi Lake Louisen syöksylaskussa ja saavutti ensimmäisen voittonsa Val d’Isèren syöksylaskussa. Tammikuussa 2014 hän oli toinen Cortina d'Ampezzon syöksylaskussa. Hän sijoittui kauden 2013–2014 syöksylaskucupissa viidenneksi.
Kakkosen kausi 2005

Kakkonen on Suomen jalkapallon kolmanneksi korkein sarjataso. Kaudella 2005 sarja pelattiin neljässä lohkossa kaksinkertaisena sarjana. Ykköseen nousivat Vasa IFK, Jippo ja Klubi 04.
Etelä- ja itälohkon sekä länsi- ja pohjoislohkon voittajat karsivat keskenään suorasta noususta Ykköseen. Parien hävinneet osapuolet karsivat noususta Ykkösen sijoille 11–12 sijoittuneiden joukkueiden kanssa. Lohkoista putosivat sijoille 11–12 sijoittuneet joukkueet suoraan Kolmoseen. Sijalle 10 sijoittuneet joukkueet karsivat keskenään paikasta Kakkoseen.
Etelälohko.
Lohko aloitettiin 12 joukkueen voimin, mutta Forssan Jalkapalloklubi luopui paikastaan toukokuun lopulla, ja sen otteluiden tulokset ja tilastot mitätöitiin.
Ykkösen nousukarsinnat.
1. vaihe
Jippo nousi Ykköseen yhteismaalein 2–1
VIFK nousi Ykköseen yhteismaalein 3–2
2. vaihe
FC Hämeenlinna säilytti Ykkösen paikkansa yhteismaalein 7–1
Klubi 04 nousi Ykköseen vierasmaalisäännöllä. 
Kakkosen nousukarsinnat.
FCV säilytti paikkansa Kakkosessa yhteismaalein 3–1
Virkiä säilytti paikkansa Kakkosessa yhteismaalein 6–3
Parhaat maalintekijät.
Etelälohko.
15 maalia:
14 maalia:
13 maalia:
12 maalia:
10 maalia:
8 maalia:
Itälohko.
12 maalia:
10 maalia:
9 maalia:
8 maalia:
7 maalia:
Länsilohko.
11 maalia:
10 maalia:
9 maalia:
8 maalia:
7 maalia:
Pohjoislohko.
15 maalia:
13 maalia:
12 maalia:
11 maalia:
10 maalia:
Bernhard Heisig

Bernhard Heisig (31. maaliskuuta 1925 Breslau (nyk. Wrocław Puolassa), Saksa – 10. kesäkuuta 2011 Strodehne, Brandenburg, Saksa) oli saksalainen taidemaalari. Häntä pidetään yhtenä Saksan merkittävimmistä taiteilijoista. 
Heisig käsittelee taiteessaan paitsi Saksan syyllisyyttä ja menneisyyttä, myös omaa menneisyyttään, sillä hän liittyi 17-vuotiaana SS-joukkoihin. Hän oli Saksan jaon vuodet itäsaksalainen ja käsittelee töissään tätäkin teemaa. Hänet leimattiin tuolloin lännessä Itä-Saksan valtiontaiteilijaksi. Suhtautuminen oli ristiriitaista. Hän kuitenkin irrottautui tyylillisesti sosialistisesta realismista.
Heisig toimi 1960-luvulla muutaman vuoden Leipzigin taidekorkeakoulun rehtorina, mutta hänen esittämänsä kritiikki itäsaksalaisen taiteen tilasta johti irtisanomiseen. 1970-luvulla hän perusti Wolfgang Mattheuerin ja Werner Tübken kanssa Leipzigin koulukunnan. Sillä on ollut vaikutusta nykyiseenkin maineikkaaseen Leipzigin koulukuntaan. Hän toimi jälleen samassa rehtorin tehtävässä vuosina 1976-1987. Hänet kutsuttiin Kasselin nykytaiteen näyttely Documentaan vuonna 1977. Häneltä tilattiin teos Berliinin valtiopäivätaloon Saksojen yhdistyessä, mitä DDR:stä länteen siirtyneet taiteilijat arvostelivat.
Cathrine Larsåsen

Cathrine Larsåsen (s. 5. joulukuuta 1986) on norjalainen seiväshyppääjä. Hän on voittanut Norjan mestaruuden ulkoradoilla vuosina 2004–2013 ja sisäradoilla vuosina 2006–2007 ja 2012–2014.
Larsåsen paransi useaan kertaan seiväshypyn Norjan ennätyksiä sekä sisä- että ulkoradoilla. Ulkoratojen ennätyksensä 440 cm hän hyppäsi Kööpenhaminassa 7. elokuuta 2011 ja sisäratojen ennätyksensä 441 cm hän hyppäsi Steinkjerissa 11. helmikuuta 2012. Molemmat Norjan ennätykset rikkoi Lene Retzius, ulkoradoilla vuonna 2018 ja hallissa 2019.
Vuonna 2009 Larsåsen karsiutui Torinossa pidettyjen sisäratojen EM-kilpailujen finaalista hypättyään karsinnassa 405 cm. Barcelonan EM-kilpailussa 2010 hän hyppäsi sekä karsinnassa että finaalissa 435 cm. Finaalissa hän sijoittui kahdeksanneksi. Vuonna 2011 Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa hän oli karsinnan 17:s tuloksella 415 cm. Saman vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 ja Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 hän karsiutui loppukilpailusta.
Ruostevarpuspöllö

Ruostevarpuspöllö ("Glaucidium brasilianum") on pieni pöllöjen heimoon kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Amerikan mantereella seuraavissa maissa: Argentiina, Belize, Brasilia, Costa Rica, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Guyana, Honduras, Kolumbia, Meksiko, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Ranskan Guayana, Suriname, Trinidad ja Tobago, Uruguay ja Yhdysvallat. Esimerkiksi Trinidadissa on tästä pöllöstä kotoperäisiä alalajeja. Tuoreet geneettiset tutkimukset ovat osoittaneet huomattavia eroja eri alueiden ruostevarpuspöllöissä, ja esimerkiksi pohjoista "ridgwayi"-ryhmää pidetään toisinaan eri lajina "Glaucidium ridgwayi". Lajin eteläisellä levinneisyysalueella se on jokseenkin yleinen puoliavoimissa metsäisissä elinpiireissä.
Lajin elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kuivat ja kosteat alavat metsät, kuivat pensastot ja pensastot korkeilla vuoristoalueilla.
Pesintä.
Ruostevarpuspöllö on kolopesijä, joka munii puun tai pylväskaktuksen koloon 3–5 valkoista munaa. Se hautoo 28 päivää, ja poikaset ovat lentokykyisiä 27–30 päivän kuluttua.
Ulkonäkö.
Ruostevarpuspöllö on pieni, yleensä noin 15 cm:n kokoinen tukeva lintu, jolla on suhteettoman suuret kynnet. Päässä on pitkänomaisia valkoisia tai vaaleanruskeita täpliä tai juovia, siipien peitinsulissa on valkoisia täpliä, ja linnun alapuoli on voimakkaan raitainen. Naaman yläpuolella sillä on selvät kulmakarvat. Niskassa on kaksi silmätäplää. Muuten sen yleisväri vaihtelee hyvin paljon, harmaanruskeasta, jolla on mustavalkoinen pyrstö, voimakkaan ruosteenpunaiseen, jossa on yksivärinen ruosteenruskea pyrstö.
Sukupuolet ovat samanlaisia, mutta naaras on vähän suurempi ja usein punertavampi. Lintu lentää matalalla lähellä maata ja tekee pitkiä syöksyjä.
Tämä laji on hämärälintu, mutta saalistaa usein päivälläkin. Sen voi havaita helposti sitä kiusaavista pikkulinnuista, kun se istuu puussa. (Yhtä pöllöä on nähty kiusaamassa 40 lintua 11 lajista). Se saalistaa erilaisia lintuja, sisiliskoja, pieniä nisäkkäitä ja hyönteisiä.
Ääni.
Sen ääni on viheltävä "huu-huu-huu-huu", yleensä E-mollissa. Sitä on helppo matkia, ja lintujentarkkailijat käyttävät sitä houkutellakseen pikkulintuja, jotka kiusaavat varpuspöllöjä.
Lajin vaarat.
Pohjoisin alalaji "cactorum", on Yhdysvaltojen vaarantuneita lajeja koskevassa laissa ESA määritelty vaarantuneeksi lajiksi. Tällä tarkoitetaan sen määrää Yhdysvaltojen Keski-Arizonan eteläosassa, missä se ulottuu rajan yli Meksikossa Sonorassa. Se poistettiin listasta 2006.
Syy siihen on elinalueiden vähentyminen ja Cenchrus ciliaris -heinä, joka syttyy helposti palamaan, ja palo leviää kaktuksiin jolloin pöllön tärkeimmät elinpiirit tuhoutuvat.
Alalajit.
Sillä on kaksitoista alalajia: