tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hilda Hongell

Hilda Elisabeth Hongell (o.s. Sjöblom; 16. tammikuuta 1867 Maarianhamina – 10. kesäkuuta 1952 Kokkolan mlk) oli Ahvenanmaalla vaikuttanut suomalainen rakennusmestari. Hän oli Pohjoismaiden ja mahdollisesti länsimaiden ensimmäinen naispuolinen rakennusmestari.
Hongellin mukaan on 1990-luvun lopussa nimetty Hilda Hongells gränd -niminen lyhyt katu Maarianhaminan ruutukaavakeskustassa, joka alkaa Neptunigatanilta lähellä satamaa.
Elämäkerta.
Ahvenanmaalta kotoisin ollut Hongell pääsi 1891 opiskelemaan Helsingin teollisuuskouluun erikoisoppilaana, mutta jo seuraavana vuonna hän saattoi jatkaa opintoja normaalina opiskelijana hyvän opintomenestyksensä takia. Hongell valmistui teollisuuskoulusta 1894.
Hongell suunnitteli kaikkiaan 98 rakennusta Maarianhaminaan ja sen lähiympäristöön vuosina 1889–1912, jolloin kaupungissa vallitsi vilkas rakentamiskausi Maarianhaminan kylpylän 1889 tapahtuneen perustamisen jälkeen. Rakennukset olivat pääasiassa puisia kaupunkitaloja ja maatilojen rakennuksia. Hän käytti rakennuksissaan koristeellista sveitsiläistyyliä. Hongellin suunnittelemista rakennuksista 44 on säilynyt nykypäiviin.
Hongell meni naimisiin 1897 opiskelutoverinsa Kokkolasta kotoisin olevan rakennusmestari Anders Sanfrid Hongellin (1870–1957) kanssa, ja heille syntyi kuusi lasta: esikoinen Olof Andreas Hongell (1898–1919) oli Suomen ensimmäisiä lentäjiä, joka menehtyi lentokoneensa alassyöksyssä, Nils Erik Andreas (1900–1998), Hans Göran Andreas (1902–1973) oli tunnettu lasitaitelija, taidemaalari ja Karhula-Iittalan lasitehtaan taiteellinen johtaja, Johan Andreas (1904–1983), Anna Maria Elisabeth (1906–2000) ja Lars Andreas (1910–1992). 
Hongell on haudattuna Hietaniemen hautausmaalle yhdessä aviomiehensä ja lastensa kanssa Hongellin perhehautaan.
Tshering Tobgay

Tshering Tobgay (; s. 19. syyskuuta 1965) on bhutanilainen poliitikko. Hän kuuluu kansandemokraattisen puolueen perustajiin. Puolue voitti vuoden 2013 parlamenttivaalit ylivoimaisesti, ja Tobgay nimettiin pääministeriksi. Hän on opiskellut Yhdysvalloissa Harvardin Kennedy Schoolissa, josta valmistui vuonna 2004.
Laukolan majurien juttu

Laukolan majurien juttu oli 1920-luvulla Suomen sotaväen päällikkönä toimineen Aarne Sihvon ja tykistössä majureina palvelleiden veljesten Waldemar ja Ilmari Laukolan välillä käyty kunnianloukkausoikeudenkäynti, joka sai myös laajempaa poliittista merkitystä.
Laukolan veljekset Kaino Valdemar Laukola (1890–1968) ja Toivo Ilmari Laukola (s. 1894) palvelivat tykistössä majureina, kun he lähtivät opiskelemaan Italiaan Torinon tykistöakatemiaan. Veljesten anoessa lisäaikaa voidakseen jatkaa opintojaan tykistöakatemiassa anomukseen ei suostuttu, ja vastalauseena he erosivat Suomen armeijan palveluksesta.
Tapaus johti lopulta siihen, että sotaväen päällikkönä toiminut Aarne Sihvo haastoi Laukolan veljekset oikeuteen kunnianloukkauksesta. Oikeusjuttu sai myös laajempaa kantavuutta, kun muun muassa sotaväen päällikkönä aiemmin toiminut kenraali Karl Fredrik Wilkama asettui veljesten puolelle. Presidentti Lauri Kristian Relanderia painostettiin erottamaan Sihvo virastaan, mutta tämä hanke ei kuitenkaan onnistunut.
Laukolan veljekset olivat ehtineet aloittaa lääketieteen opintonsa jo ennen sotilasuraansa, ja he toimivatkin myöhemmin lääkäreinä. Ilmari Laukolasta tuli naistentautien erikoislääkäri ja Valdemar Laukola sai erikoislääkärin oikeudet kirurgisissa taudeissa vuonna 1937. 
Urho Kekkonen viittasi Laukolan majurien juttuun vuonna 1928 kirjoittamassaan tunnetussa pakinassa "Minä olin diktaattori".
Kyösti Vaskuri

Kyösti Vaskuri (11. tammikuuta 1880 – 29. syyskuuta 1968) oli suomalainen Revonlahdella asunut räätäli, joka tuli tunnetuksi 1920-luvun lopulla aiheutettuaan Sunilan ensimmäisen hallituksen kaatumisen.
Sosialidemokraatteihin kuulunut Vaskuri haki Revonlahdella postitoimiston hoitajan paikkaa ja joutui kokemaan syrjintää, kun Revonlahden suojeluskunnan paikallispäällikkö antoi valintaprosessin aikana kielteisen lausunnon Vaskurista tämän poliittisten mielipiteiden takia. Tapauksesta nousi kohu, joka sai kansalliset mittasuhteet, kun tuolloin vallassa ollut Sunilan I hallitus kaatui joulukuussa 1928 sosialidemokraattien tekemään välikysymykseen suojeluskuntien omavaltaisesta toiminnasta. Välikysymyksessä mainittiin esimerkkeinä Vaskurin tapaus sekä Tampereen valtauksen 10-vuotisjuhlissa keväällä 1928 sattunut tapaus, jossa suojeluskuntalaiset olivat vetäneet Suomen lipun kaupungintalon salkoon ilman viranomaisten lupaa. Porvarillisessa lehdistössä hallituksen kaatumista näin vähäiseen asiaan pidettiin yleisesti naurettavana.
Kyösti Vaskuri oli vuonna 1934 mukana perustamassa Revonlahdelle yksityistä Väinölän hautausmaata seurakunnasta eronneita varten. Hänet on myös itse haudattu sinne.
Väinö Linnan "Täällä Pohjantähden alla" -romaanitrilogian kolmannessa osassa viitataan Vaskurin tapaukseen opettaja Pentti Rautajärven Pentinkulman urheilukentän vihkiäisissä pitämässä puheessa ja sen aikaansaamassa herrasväen jälkikeskustelussa ("Maan hallitus kaatuu jonkin räätäli Vaskurin takia. Sitä nimitetään kansanvallaksi"). Vaskurin tapausta pidettiin keskustelussa osoituksena parlamentarismin rappiosta ja maan hallitusmuodon viheliäisyydestä.
Faouzi Ghoulam

Faouzi Ghoulam (, s. 1. helmikuuta 1991 Saint-Priest-en-Jarez) on algerialainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Ghoulam edustaa Serie A:ssa pelaavaa Napolia.
Seurajoukkueura.
Ghoulam aloitti jalkapalloilun Saint-Étiennen junioreissa. Hän nousi myöhemmin joukkueen edustukseen kaudella 2010–2011. Kaudella 2012–2013 Ghoulam oli voittamassa Ranskan liigacupia, kun Saint-Étienne voitti Stade Rennaisin loppuottelussa maalein 1–0. Seuraavalla kaudella 2013–2014 Ghoulam teki uransa avausmaalin Ranskan pääsarjassa Marseillea vastaan.
Tammikuussa 2014 Ghoulam siirtyi Napoliin neljän vuoden sopimuksella.
Maajoukkueura.
Ghoulam edusti Ranskan alle 21-vuotiaiden maajoukkuetta vuonna 2012 kahden ottelun verran. Sittemmin aikuisten tasolla hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa Algerian paidassa 26. maaliskuuta 2013 Beniniä vastaan.
Afrikan-mestaruuskilpailut 2013.
Ghoulam valittiin Algerian kisajoukkueeseen vuoden 2013 Afrikan mestaruuskisoihin. Hän ei kuitenkaan pelannut otteluakaan turnauksessa, kun Algerian kisat päättyivät alkulohkoon.
MM-kisat 2014.
Ghoulam valittiin 2014 MM-kisoihin. Hän pelasi turnauksessa kaksi ottelua. Avausottelunsa Ghoulam pelasi alkulohkon ensimmäisessä ottelussa Belgiaa vastaan ja toisen neljännesvälieräottelussa Saksaa vastaan, johon myös Algerian kisat päättyivät.
Yksityiselämä.
Ghoulam syntyi Ranskassa algerialaisperheeseen. Hänen isänsä on kotoisin Batnasta ja äiti Annabasta. Ghoulamin veli Nabil on maastojuoksija ja edusti Ranskaa vuoden 2004 Maastojuoksun MM-kilpailuissa.
Teófilo Gutiérrez

Teófilo Antonio "Teó" Gutiérrez Roncancio (s. 17. toukokuuta 1985 Barranquilla, Kolumbia) on kolumbialainen jalkapalloilija. Hän edustaa argentiinalaista River Platea ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Ura.
Seurajoukkue.
Heinäkuussa 2013 Gutiérrez siirtyi meksikolaisesta Cruz Azulista argentiinalaisseura River Plateen. Siirtokorvauksen kerrottiin olleen noin 3 miljoonaa dollaria. Siirron oli tarkoitus toteutua jo aikaisemmin, mutta se kariutui, kun River Platella ei ollut vielä tuolloin riittävästi varoja suorittaa sitä.
Gutiérrez pelasi ensimmäisen ottelunsa joukkueessa Club Atlético Colónia vastaan, jossa hän onnistui myös maalinteossa.
Maajoukkue.
Gutiérrez teki ensiesiintymisensä Kolumbian maajoukkueessa 12. elokuuta 2009 pelatussa ystävyysottelussa El Salvadoria vastaan, jossa hän onnistui niin ikään myös maalinteossa.
Jeremie Malolo

Jeremie Malolo (s. 21. joulukuuta 1991 Kinshasa, Zaire) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Malolo teki ensiesiintymisensä Veikkausliigassa 8. kesäkuuta 2014 tultuaan vaihdosta kentälle hänen seuransa FC Hongan kohdatessa kotiottelussa Rovaniemen Palloseuran. Hän pelasi lopulta Veikkausliigassa yhteensä kolme ottelua kesällä 2014. Vuoden 2015 alusta Malolo siirtyi FC Futuraan eikä enää pelannut pääsarjatasolla.
Myös Malolon nuoremmat veljet Obed ja Robbie Malolo ovat jalkapalloilijoita.
Vuonna 2024 Malolo osallistui Amazing Race Suomi -tositelevisiosarjan toiselle tuotantokaudelle yhdessä rap-artisti Graciaksen kanssa.
Eliel Ilmari Wuorinen

Eliel Ilmari Wuorinen (16. tammikuuta 1875 Ilmajoki – 27. toukokuuta 1961 Turku) oli suomalainen juristi, joka toimi sortokausien aikana Mikkelin lääninhallituksen lääninsihteerinä ja myöhemmin Mikkelin sekä Turun ja Porin läänien kuvernöörinä.
Ura.
Wuorisen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Juho Wuorinen ja Amanda Lovisa Leidenius. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta vuonna 1894 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa, josta valmistui molempain oikeuksien kandidaatiksi vuonna 1901. Wuorinen toimi tämän jälkeen Mikkelin läänin lääninsihteerinä ja vuosina 1910–1911 läänin kuvernöörinä. Turun ja Porin läänin kuvernöörinä hän oli vuodet 1911–1917. Suomen itsenäistymisen jälkeen Wuorinen työskenteli asianajajana Turussa vuoteen 1936 saakka.
Toiminta Mikkelissä.
Vuoden 1905 suurlakon levottomuuksien aikana Mikkelissä lääninsihteerinä työskennellyt Wuorinen joutui muutaman muun virkamiehen ohella epäsuosioon paikallisten asukkaiden keskuudessa. Venäläismielisenä pidettyä Wuorista vaadittiin eroamaan 2. marraskuuta 1905 järjestetyssä kansankokouksessa, lisäksi mielenosoittajien vaatimuksiin kuului koko lääninhallituksen sulkeminen. Wuorinen vastasi vetoomuksiin komentamalla paikalle sotaväkeä, jota hän lähetti myös kaupungin poliisilaitoksen suojaksi poliisipäällikkö Johannes Stenbäckin pyynnöstä. Kaksi päivää myöhemmin Wuorinen pidätytti useita suurlakkoon osallistuneita virkamiehiä. Lisäksi kaupungissa olleet tarkka-ampujarykmentin joukot miehittivät hänen käskystään muun muassa Mikkelin rautatieaseman sekä puhelinkonttorin ja lennätintoimiston. Sotilaat hajottivat myös lääninhallituksen portille saapuneen väkijoukon.
Marraskuun 5. päivänä 1905 Mikkelin kaupunginvaltuusto marssi Wuorisen puheille, vaatien laittomasti vangittujen virkamiesten vapauttamista sekä sotaväen vetämytymistä kasarmeihinsa. Lopulta Wuorinen suostui vapauttamaan pidätetyt sekä vetämään kaupungissa olleet sotajoukot pois. Tilanteen rauhoituttua Wuorisen toimista katkeroitunut kaupunginvaltuusto yritti hänen erottamistaan, mutta Wuorinen sai kuitenkin pitää virkansa. Vuonna 1910 hänet nimitettiin Mikkelin läänin kuvernööriksi A. L. von Knorringin seuraajaksi. 36-vuotiaana tehtävässä aloittanut Wuorinen oli Suomen nuorin kuvernööri. Vuoden kuluttua hän siirtyi Turun ja Porin läänin kuvernööriksi.
Luettelo televisiosarjan House of Cards jaksoista

 "House of Cards" on yhdysvaltalainen poliittinen draamasarja, jonka on luonut Beau Willimon. Sarjaa tuottaa Netflix.
Yleiskatsaus.
&lt;onlyinclude&gt;&lt;/onlyinclude&gt;
Butyloitu hydroksitolueeni

Butyloitu hydroksitolueeni eli butyylihydroksitolueeni eli BHT (C15H24O) on alkyloituihin fenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään hapettumisenestoaineena niin elintarvikkeissa kuin polymeeriteollisuudessakin.
Ominaisuudet.
Butyloitu hydroksitolueeni on huoneenlämpötilassa valkoista tai väritöntä kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, asetoniin, bentseeniin ja alifaattisiin hiilivetyihin. Butyloitu hydroksitolueeni reagoi helposti radikaalien kanssa, minkä vuoksi se on säilytettävä valolta suojattuna.
Valmistus ja käyttö.
Butyloidun hydroksitolueenin valmistuksen lähtöaineena käytetään p-kresolia tai p-kresolin ja m-kresolin seosta. p-Kresoli reagoi rikkihapon katalysoimana isobuteenin kanssa muodostaen butyloitua hydroksitolueenia ja sivutuotteina saattaa muodostua monobutyloituja johdannaisia. Tuote puhdistetaan alipainetislauksella. Käytettäessä p-kresolin ja m-kresolin seosta muodostuu lisäksi 4,6-di-tert-butyyli-3-metyylifenolia, joka voidaan erottaa butyloidusta hydroksitolueenista tislaamalla alipaneessa. 
Butyloitu hydroksitolueeni reagoi helposti radikaalien kanssa, minkä vuoksi sitä käytetään hapettumisenestoaineena polymeereissä kuten muoveissa ja kumeissa ja eräissä paperilaaduissa. Sitä voidaan käyttää myös elintarvikkeissa kuten eräissä öljyissä, purukumeissa ja lisäravinteissa. Butyloidun hydroksitolueenin E-koodi on E 321.
Luettelo Suomen tekstiili- ja vaatetustehtaista

Tämä on luettelo Suomessa toimineista ja yhä toimivista tekstiilitehtaista ja valmisvaatetehtaista. Päälähteenä on käytetty Suomen tekstiiliteollisuutta etenkin pukeutumisen kannalta valottavaa teosta "Kansakunnan vaatettajat" (1996). Luetteloon ei ole sisällytetty nahka-, turkis- eikä kenkätehtaita, sisustus- tai teknisten tekstiilien valmistajia eikä aivan pienimpiä eikä lyhytaikaisimpia kirjassa mainittuja yrityksiä. Kirjan julkaisuajankohdan jälkeisissä tiedoissa on aukkoja ja epäselvyyksiä.
Luetteloon on merkitty tuotannon päättymisvuosi Suomessa, vaikka yritys jatkaisi yhä mutta olisi lopettanut valmistuksen tai siirtänyt sen muualle (esimerkiksi Turo Tailor lopetti tuotannon Suomessa 2009). Monet tehdastilat työntekijöineen esiintyvät luettelossa useamman yhtiön kohdalla, sillä oli tavallista, että kun yksi yritys paikkakunnan teollisuushallissa lopetti, tilalle tuli toinen saman alan yritys, joka jatkoi samoilla koneilla ja palkkasi työhön paljolti samoja ihmisiä. Erityisen vilkasta tämä toiminta oli 1970-luvun alussa, jolloin monet ruotsalaisyritykset tulivat Suomeen halvemman ompelijatyövoiman perässä.
Bartolomeo Pagano

Bartolomeo Pagano (27. syyskuuta 1878 Sant’Ilario Ligure, Genova – 24. kesäkuuta 1947 Genova) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Ahtaajana Genovan satamassa työskennellyt suurikokoinen ja lihaksikas Pagano aloitti elokuvauransa Giovanni Pastronen historiallisessa spektaakkelissa "Cabiria" (1914). Hän esitti siinä roomalaisen ylimyksen pohjoisafrikkalaista orjaa Macistea, joka pelastaa Moolokille uhrattavaksi aiotun sankarittaren. Elokuva teki Paganon kuuluisaksi ”hyväntahtoisena jättiläisenä”, joka sittemmin esiintyi kokonaisessa Maciste-elokuvien sarjassa. Niistä ensimmäinen oli "Maciste" (1915), jossa sankari pelastaa rikollisten ahdistaman tytön. Seuraavissa elokuvissa Maciste omaksui muun muassa alppijääkärin, meedion, urheilijan, poliisin, unissakävelijän ja rakastuneen miehen roolit. Carlo Campogalliano ohjasi vuonna 1920 kolmiosaisen elokuvan "La trilogia di Maciste".
1920-luvun alussa Pagano teki muutamia heikkotasoisia Maciste-elokuvia Saksassa. Vuonna 1923 hän palasi Italiaan, jossa hän jatkoi Maciste-elokuvien tekemistä tuottaja Stefano Pittalugan johdolla. Niistä merkittävin on Guido Brignonen ohjaama "Maciste Helvetissä" ("Maciste all'inferno", 1926), joka sisältää kauhuelokuvan aineksia. 1920-luvun lopussa Pagano esiintyi vielä muutamissa Maciste-sarjaan kuulumattomissa elokuvissa, jotka eivät saavuttaneet suurempaa menestystä.
Pagano oli aikanaan yksi Italian suosituimmista näyttelijöistä, joka sai elokuvistaan parhaimmillaan 250 000 liiran korvauksen. Sairastuttuaan diabetekseen hän vetäytyi Genovaan rakennuttamaansa Villa Macisteen, jossa hän kuoli niveltulehduksen rampauttamana.
Giuliano Gemma

Giuliano Gemma (2. syyskuuta 1938 Rooma – 1. lokakuuta 2013 Civitavecchia) oli italialainen näyttelijä.
Gemma työskenteli aluksi palomiehenä ja Cinecittàn sijaisnäyttelijänä. Akrobaatinkykyjensä ansiosta hän sai pääosan Duccio Tessarin peplum-elokuvassa "Titaanien paluu" ("Arrivano i titani", 1962). Kuuluisuuteen Gemma nousi Tessarin spagettiwesterneissä "Ringo – tappaja" ("Una pistola para Ringo") ja "Vasenkätinen tappaja" ("El retorno de Ringo", molemmat 1965), joissa hän esiintyi taiteilijanimellä "Montgomery Wood". Hän näytteli etupäässä westernien ja seikkailuelokuvien sankareita, mutta teki myös vakavampia rooleja muun muassa Valentino Orsinin, Luigi Comencinin, Damiano Damianin ja Pasquale Squitierin elokuvissa. Hän sai surmansa liikenneonnettomuudessa.
Kino-Recla

Ab Kino-Recla Oy tai Kino-Recla oli vuoden 1925 lopulla perustettu elokuva-alan yritys. Sen perustivat lääninkanslisti Ragnar Hartwall, Filmiaitan päätoimittaja, insinööri Knut von Hertzen ja insinööri Sven Uggla. Yrityksen tarkoitus ei alun perin ollut valmistaa elokuvia, sillä kaupparekisteri-ilmoituksen mukaan se halusi ”esittää, ostaa ja myydä elokuvia”. Tämän voi ymmärtää myös haluksi tuottaa elokuvia. Ehkä juuri siksi omistajakunta laajeni jo seuraavana keväänä, kun I. Taube ja O. Kollanus tulivat yhtiön osakkeiden omistajaksi ja antoivat samalla yhtiölle korotonta lainaa. Kaikilla viidellä oli tuolloin tasamäärä yhtiön osakkeita.
Tilanne muuttui kun Kurt Jäger astui peliin. Insinööri Ugla väistyi ja Jäger astui tilalle pääosakkaaksi, jolla oli hallussaan 3/5 osakkeista. Ragnar Hartwall jatkoi puheenjohtajana, kunnes konkurssiasia käsiteltiin Helsingin raastuvanoikeudessa 16. maaliskuuta 1929. Yhtiö ilmoitettiin lakanneeksi 2. toukokuuta 1931. Yhtiön ainoaksi pitkäksi näytelmäelokuvaksi jäi Oscar Tengströmin ohjaama "Kyllä kaikki selviää" vuodelta 1926. Muuta tuotantoa olivat mainokset eli reklaamit lampusta, kenkävoiteesta, pöytämargariinista, uutista ja mainosta yhdistävä "Tekstiilimessujen reklaami" sekä uutisfilmi "Kuvia Helsingin asemalla tapahtuneesta rautatieonnettomuudesta 28.8.1926".
Sittemmin kadonnut "Kyllä kaikki selviää" sai "Helsingin Sanomien" arvostelijalta syyskuussa 1926 luonnedinnan ”lemmentarina, joka ei suuresti huvita”.
Eino Kanerva

Eino Ensio Kanerva (s. 20. syyskuuta 1910 Tampere – 8. tammikuuta 1942 Poventsa) oli suomalainen pesäpalloilija, jääpalloilija ja jalkapalloilija.
Eino Kanerva aloitti urheilu-uransa pesäpalloilijana, jossa hän saavutti vuonna 1928 Suomen mestaruuden Viipurin Pallonlyöjien riveissä.
Seuraavaksi Kanerva panosti jääpalloon, jossa hän pelasi Viipurin Palloseuran (ViPS) riveissä. ViPS:n riveissä Kanerva oli voittamassa kaksi Suomen mestaruutta kausina 1931 ja 1936. Kanerva saavutti ViPS:n riveissä 1930-luvulla myös muita jääpallomitaleita: hopeaa kaudella 1934 joukkueen hävittyä loppuottelu-uusinnassa HIFK:lle ja vuosina 1932 ja 1933 pronssia. Kanerva nousi jääpallomaajoukkueeseen helmikuussa 1931 ja pelasi sen jälkeen viisi A-maaottelua Ruotsia vastaan sekä kaksi B-maaottelua. Talvisodan jälkeen ViPS:n toiminta yhdistettiin Helsinkiin siirtyneisiin Susiin, jossa Kanerva oli voittamassa hopeaa Välirauhan kaudella 1941.
Eino Kanerva pelasi myös jalkapalloa ja oli ensimmäisessä viipurilaisessa joukkueessa, kun ViPS pelasi jalkapallon SM-sarjaa kaudella 1930.
Eino Kanervan elämä päättyi jatkosodassa Poventsassa tammikuussa 1942, jossa hän haavoittui kuolettavasti.
Alexander Cannelin

Alexander Cannelin () oli 1800-luvulla vaikuttanut merikapteeni. Hän oli merenkulkuopetuksen ja Pohjois-Suomen merenkulun kehittäjä. Laatiessaan alan oppikirjaa hän vaikutti suomenkielisen merenkulkusanaston kehitykseen. Hänen teoksensa "Oppikirja merikulun tieteessä" ilmestyi kahtena niteenä vuosina 1868 ja 1869. Sitä käytettiin oppikirjana Oulun ja Viipurin merikouluissa. Monet hänen laatimansa suomennostyöt jäivät julkaisematta, koska tekijänoikeuspalkkioista ei päästy sopimukseen. Hänen veljensä Gustaf Cannelin oli Mustasaaren kirkkoherra.
Cannelinin vanhemmat olivat Pyhäjoen lukkari Tomas Cannelin ja Juliana Ticklén. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1844. Hän opiskeli lyhyen aikaa Helsingin yliopistossa, mutta muutti sitten Raaheen ja työskenteli merenkulun tehtävissä. Hän solmi avioliiton ensin 1854 ja nuorikon kuoltua toisen avioliiton noin vuonna 1857. Samoihin aikoihin hän oli edennyt urallaan merikapteeniksi ja toimi esimerkiksi parkki "Kalevan" kapteenina valtameriliikenteessä.
Oulun merikoulu.
Oulun merikoulu perustettiin senaatin päätöksellä tammikuussa 1863. Cannelin valittiin marraskuussa sen ensimmäiseksi johtajaksi. Koulu oli melko pieni ja palveli ensin vain alueellisia tarpeita. Aluksi oli vain perämiesosasto, jossa oli 15 oppilasta. Syksyllä 1864 oppilaita oli 21, ja toiminnassa oli myös merikapteeniosasto ja itämerenkippariosasto. Opetusta annettiin sekä ruotsiksi että suomeksi, ja koulu oli siten ensimmäinen suomenkielinen merenkulkukoulu. Koulu muuttui täysin suomenkieliseksi 1899.
Merenkulkusanaston luominen.
Hanke merenkulun oppikirjasta aloitettiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja senaatin valtiovaraintoimituskunnan aloitteesta 1864. Aluksi pyrittiin suomentamaan Turun merikoulun opettajien kirjoittama ruotsinkielinen oppikirja "Lärobok i Navigations-vetenskapen", joka sisälsi erilliset kurssit Itämeren kippareille, perämiehille ja kapteeneille. Suomennostyötä tarjottiin Cannelinille, sillä hän oli Ouluun perustetun ja ainoan suomenkielisen merimieskoulun johtaja. Cannelinin eduksi luettiin, että ”kielensä puolesta selvä ja myös kirjoituksessa kokenut suomalainen, sekä siitä syystä luultavasti parempi pännämies kuin tavalliset kipparimme, että hän on itsensä ylioppilaaksi lukenut, ennen kuin merille lähti - -.” Cannelinin työ oli uraauurtavaa, ja hän joutui itse luomaan alan sanastoa. Aiemmin oli suomennettu eversti J. Bartramin teos Saimaan purjehdusväylistä ("Purjelaitain osoitukset Saiman kanavansuun, Lauritsalan sekä Savonlinnan, Kuopion ja Joensuun kaupunkien välillä", Helsinki : Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1858), mutta Cannelin ei hyväksynyt esimerkiksi Bartramin kirjaan suomennettuja ilmansuuntien nimiä, kuten pohja, pohjan koilliskorva ja pohjaiskoillinen. Cannelinin kirjassa ilmansunnat olivat esimerkiksi pohjanen, pohjais-itä-pohjanen, itä-pohjanen pohjaseen ja itä-pohjanen.
Luettelo valtioiden sotilaallisista menoista

Tämä on luettelo valtioiden sotilaallisista budjeteista. Summat on ilmoitettu Yhdysvaltain dollareissa. Tiedot ovat Tukholman kansainvälisestä rauhantutkimusinstituutista ja brittiläiseltä ajatushautomolta International Institute for Strategic Studiesilta.
Asevelvollisuutta ylläpitävien maiden budjeteista yleensä puuttuvat pakottamisesta aiheutuvat piilokulut. Suomen piilokuluiksi on arvioitu 1–2 % bruttokansantuotteesta, jolloin Suomen todellinen puolustusbudjetti olisi 2,5–3,5 % bkt:sta. Israelissa asevelvollisuuden piilokulut (1,7 %) on kirjattu osaksi budjettia.
Maailman 15 suurinta sotilasbudjettia vuonna 2024.
International Institute for Strategic Studiesin arvio (2024).
Jerome Flynn

Jerome Flynn (s. 16. maaliskuuta 1963) on englantilainen näyttelijä ja laulaja, joka tunnetaan 1990-luvun popyhtyeestä Robson &amp; Jerome sekä televisiorooleistaan Bronnina yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa "Game of Thrones" ja poliisi Bennet Drakena brittiläisessä televisiosarjassa "Ripper Street".
Markku Lappalainen (kunnanjohtaja)

Markku Tapio Lappalainen (s. 1954) on entinen Ilomantsin kunnanjohtaja (2007–2018). Aikaisemmin hän oli Rääkkylän kunnanjohtaja (2004–2007). Hän on koulutukseltaan kasvatustieteen maisteri.
Ennen kunnanjohtajauraansa hän toimi paikallislehti "Koti-Karjalan" päätoimittajana Kiteellä.
Horna (kirja)

Horna on Ilkka Remeksen kirjoittama jännitysromaani vuodelta 2014. Sen on julkaissut WSOY. 
Teos oli vuoden 2014 toiseksi myydyin kotimainen kaunokirja (58 700 kpl). Kirjan juonta jatkaa Remeksen vuonna 2015 ilmestynyt teos "Jäätyvä helvetti".
Juoni.
Remes yhdistää kirjassaan faktaa ja fiktiota. Teoksessa esiintyvät presidentit Sauli Niinistö, Vladimir Putin sekä Barack Obama. Päähenkilöinä Remeksen kirjassa kuitenkin ovat Tim Vaisanen, Lari Vuori, Marko Raevaara, Arkadi Gramov, Anna Helander, Sara Falck, Oleg ja Kevin Devers.
Venäjän miehitettyä Krimin, Ruotsi hakee Naton jäsenyyttä. Venäjän hävittäjäkoneet Tupolev-214 ja Suhoi PAK FA lentävät Suomen ilmatilaan ja tutkakuvissa Itämerelle, Ahvenanmaan eteläpuolelle palaa yllättäen sukellusvene "Sankt Peterburg".
Venäjän ja EU:n välit kiristyvät. Venäjä ilmoittaa siirtävänsä sotakalustoaan Kaliningradiin vastalauseena Naton harjoituksille Liettuassa, samassa mittakaavassa kuin Natolla oli harjoituksessaan joukkoja ja kalustoa. Samaan aikaan paljastuu Yhdysvaltain ja Suomen sotilastiedusteluiden salainen operaatio.
Suomen Uutiset (sanomalehti)

Suomen Uutiset (vuoteen 1961 Pientalonpoika) oli Helsingissä vuosina 1959–1995 ilmestynyt sanomalehti, joka oli Suomen Maaseudun Puolueen (SMP) pää-äänenkannattaja.
"Pientalonpojan" ensimmäinen näytenumero ilmestyi 24. maaliskuuta 1959 pian Suomen Pientalonpoikien Puolueen perustamisen jälkeen, ja säännöllinen ilmestyminen alkoi syyskuun 1959 alussa. Nimeksi vaihtui 2. marraskuuta 1961 alkaen "Suomen Uutiset". Ilmestymistiheys oli pääosan lehden historiasta kerran tai kahdesti viikossa, suurimmillaan vuosina 1971–1975 kolmesti viikossa. Lehti ilmestyi välillä tabloidi- ja välillä broadsheet-koossa, vuodesta 1976 kuitenkin ainoastaan tabloidikoossa. Levikki oli alkuaikona noin 22 000.
Lehteä julkaisi aivan aluksi puolue itse, mutta jo vuonna 1959 perustettiin lehtiyhtiö Oy Pientalonpoika (myöhemmin Pientalonpoika Oy). Puolueen perustaja Veikko Vennamo oli sen johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1959–1982 ja toimitusjohtajana vuosina 1963–1976. Häntä seurasi kummassakin tehtävässä hänen poikansa Pekka Vennamo. SMP omisti vuonna 1979 yhtiöstä 67 %. Pientalonpoika Oy oli myöhemmin myös helsinkiläisen paikallisradioasema Radio Ykkösen osakas.
SMP:n vaalimenestys ja sen kulloinkin nauttiman puoluetuen suuruus vaikutti suuresti "Suomen Uutisten" talouteen. Lehti lopetti ilmestymisensä, kun maaliskuun 1995 eduskuntavaaleissa tappion kärsinyt SMP ei pystynyt enää tukemaan sitä taloudellisesti. Viimeinen numero ilmestyi 23. maaliskuuta 1995. Pientalonpoika Oy jätti 12. huhtikuuta 1995 konkurssianomuksen, mikä ajoi myös SMP:n vararikkoon. Pientalonpoika Oy lakkautettiin lopullisesti vuonna 2002.
Perussuomalaiset alkoi vuonna 2014 julkaista "Perussuomalainen"-lehden rinnalla "Suomen Uutiset" -nimistä verkkolehteä, joka on nimetty SMP:n lehden mukaan ja katsoo olevansa sen seuraaja.
Päätoimittajat.
Lähteet:
Jussi Hyyppä

Jussi Matti Ilmari Hyyppä (9. syyskuuta 1930 Ylistaro – 9. heinäkuuta 2018 Espoo) oli suomalainen tietekniikan professori, joka toimi Teknillisen korkeakoulun rehtorina 1985–1994.
Jussi Hyyppä suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon Teknillisessä korkeakoulussa vuonna 1955, tekniikan lisensiaatin tutkinnon vuonna 1963 ja tekniikan tohtorin tutkinnon vuonna 1966. Hänet nimitettiin Teknillisen korkeakoulun maa- ja tierakennuksen professoriksi vuonna 1968. Professuurin nimi muutettiin tietekniikaksi vuonna 1972 ja se on Suomessa ainoa laatuaan. Ennen akateemista uraansa Hyyppä toimi Tie- ja vesirakennushallituksen maarakennusinsinöörinä 1957–1963 ja Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen tutkimusinsinöörinä 1963–1967. Hyyppä nimitettiin Teknillisen korkeakoulun rehtoriksi vuonna 1985, ja hän toimi virassa kesään 1994 saakka, jolloin hän siirtyi eläkkeelle.
Jussi Hyypän pojista nuorempi Juha Hyyppä on kaukokartoituksen ja fotogrammetrian professori.
Väinö Vartiainen

Väinö Emil Vartiainen (28. marraskuuta 1898 Jääski – 20. heinäkuuta 1973 Helsinki) oli sotilas, yritysjohtaja, kauppaneuvottelija ja Teollisuudenharjoittajien Liiton puheenjohtaja. 
Vartiaisen vanhemmat olivat ratavartija Paavo Eemil Vartiainen ja Anna Liimatainen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1918 ja kävi Kadettikoulun kurssin 1922. Puolustusvoimien palveluksessa Vartiainen oli vuoteen 1927 asti, jolloin hän siirtyi Korpivaara &amp; Halla Oy:n apulaisjohtajaksi. Firestone rengastukku Oy:n toimitusjohtaja hän oli 1932-1957 ja johtokunnan puheenjohtaja 1938-1964. Lisäksi hän toimi Eri Oy:n toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1940, samoin kuin monien muiden yhtiöiden hallintoelimissä. Sotien aikana Vartiainen johti päämajan poltto- ja voiteluaineista vastaavaa huoltoyksikköä. Sodan jälkeen hän oli puolustusvoimien Naantalin keskusvaraston rakennuskomitean puheenjohtaja, kunnes varasto siirrettiin 1948 Neste Oy:lle. Vartiaisesta tuli yhtiön johtokunnan ensimmäinen varapuheenjohtaja, vuonna 1949 puheenjohtaja kymmeneksi vuodeksi ja 1959-1963 yhtiön hallintoneuvoston puheenjohtaja. 1945-1948 Vartiainen toimi Yhdysvaltojen kanssa käytyjen kauppaneuvottelujen asiantuntijana. 1959 hänet nimitettiin Teollisuudenharjoittajien liiton puheenjohtajaksi, missä tehtävässä hän toimi 1970-luvulle saakka. Sotilasarvoltaan Vartiainen oli eversti, vuorineuvoksen arvo hänelle myönnettiin 1968. 
Vartiaisen puoliso vuodesta 1922 oli Maiju Annikki Tompuri.
Kachinit

Kachinit ovat etninen ryhmä Burman, Kiinan Yunnanin ja Intian Assamin alueilla. Heitä on yhteensä eri arvioiden mukaan 700 000:ta yli miljoonaan ja suurin osa heistä asuu Burmassa. Kiinassa heitä oli vuoden 1990 väestönlaskennan mukaan 119 209 ja Intian Assamissa muutama tuhat. Kachinit jakautuvat useisiin eri alaryhmiin, joita ovat esimerkiksi jingpot Kiinassa ja singhpot Intiassa.
Historia.
Kiinalaisissa lähteissä kachinit mainitaan Yunnanissa asuvana kansana 1300- tai 1400-luvuilta lähtien. Assamissa sijainneessa Ahomin kuningaskunnassa kirjoitetuissa kronikoissa heidät mainitaan jo 1200-luvun alkupuolella. Kachinit elivät läheisissä yhteyksissä shaneihin, joilta he omaksuivat esimerkiksi useita lainasanoja. Kachinipäälliköt hallitsivat omaa kansaansa usein shanhallitsijoiden alamaisina. Kiinassa paikalliset dynastiat puolestaan hallitsivat samanlaisen niin sanotun "tusi"-järjestelmän kautta, jossa keskusvalta käytti paikallisia päälliköitä paikallisten hallitsemisen välikäsinä. 1700-luvun lopulla kachinit levittäytyivät itään ja länteen, mikä johti välikohtauksiin shanien kanssa. Kachinit ottivatkin haltuunsa sittemmin useita shanien hallitsemia ruhtinaskuntia.
Brittien valloitettua Burman heidän hallintonsa kachinien alueella oli löyhähkö. Toisen maailmansodan jälkeen Burma itsenäistyi vuonna 1948 ja sen osana oli Kachinin osavaltio, joka kattaa suuren osan kachinien asuinalueista Burmassa. Ne Winin johtaman Burman sotilasvallankaappauksen jälkeen vuonna 1962 kachinit ovat tehneet aseellista vastarintaa Myanmarin eli uudelleen nimetyn Burman hallintoa vastaan monien muiden vähemmistöjen tavoin. Näitä yhteenottoja pakoon lähteneiden pakolaisten myötä kachiniyhteisöjä muodostui myös Pohjois-Thaimaahan. Pakolaisia muutti myös Kiinan puolelle, jonne oltiin perustettu jingpojen autonominen alue vuonna 1953.
Kulttuuri.
Kachinien perinteinen elinkeino on ollut lähes yksinomaan maanviljely, jota on harjoitettu lähinnä kaskiviljelyksen kautta. Yleisin viljelty kasvi on riisi. Kalastusta harjoitetaan suhteellisen paljon, mutta sillä ei ole juurikaan taloudellista merkitystä. Metsästystä harjoitetaan etenkin kylmempinä kuukausina joulukuusta huhtikuuhun, jolloin maanviljely ei vie paljoa aikaa.
Lähetyssaarnaajien myötä suuri valtaosa kachineista on nykyisin kristittyjä. He kuuluvat protestanttisiin ja katolilaisiin kirkkoihin, joiden välit keskenään ovat usein varsin huonot. Etenkin Burman puolella valtio on pyrkinyt myös käännyttämään heitä buddhalaisuuteen. Kiinan puolella jingpot harjoittavat edelleen pääasiassa perinteistä animismista uskoaan.
Tupelokasvit

Tupelokasvit (Nyssaceae) on koppisiemenisten Cornales-lahkoon kuuluva puuvartisheimo, jossa on viisi sukua ja 20 lajia pääasiassa Itä-Aasiassa.
Tuntomerkit.
Tupelokasvit ovat puita tai pensaita, joiden toissijainen aineenvaihdunta tuottaa eräitä iridoideja, saponiineja, pihkaa, tanniineja, limaa ja maitiaisnestettä. Solukarvat ovat T:n muotoisia. Lehdet sijaitsevat tavallisesti kierteisesti, harvoin vastakkaisesti ja ovat saha- tai ehytlaitaisia. Kasvit ovat kaksikotisia tai sekasopuisia tai kukat ovat kaksineuvoisia. Kukintotyyppi vaihtelee, tavallisesti se on terttumainen. Kukat ovat neli- tai viisilukuisia ja pieniä. Verhiö on huomattavan pieni. Terälehtien kärjet sisäänpäin taittuneet tai teriö puuttuu. Heteitä on 4–26. Yhdislehtisen ja kehänalaisen sikiäimen muodostaa viidestä kymmeneen emilehteä, ja vartalo on lyhyt. Hedelmä on 1–5-siemeninen luumarja. Alkio on pitkä tai lyhyt. Kromosomiluku n = 11, 13, 21, 22.
Levinneisyys.
Tupelokasveilla on erillisiä levinneisyysalueita: Pohjois- ja Keski-Amerikan itäosat, Etelä-Kiinasta Uuteen-Guineaan ulottuva alue sekä Intian niemimaan eteläkärki ja Sri Lanka.
Evoluutio ja luokittelu.
Tupelokasveihin luokiteltavissa olevia fossiileja on löydetty laajalti pohjoisen pallonpuoliskon myöhäisliitukaudelta ja varhaiselta tertiäärikaudelta.
Heimon sukuja ovat:
Asta Tolonen

Asta Tolonen (s. 1960) on Suomussalmen kunnanjohtaja. Suomussalmen valtuusto valitsi hänet yksimielisesti kunnanjohtajaksi helmikuussa 2012. Ennen kuin hänestä tuli kunnanjohtaja, hän työskenteli Kainuun maakuntayhtymän talousjohtajana. Hän on kauppatieteiden maisteri.
Otto Wegelius

Carl Otto Wegelius (21. lokakuuta 1920 Rauma – 4. huhtikuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen vakuutuslääkäri ja Helsingin yliopiston sisätautiopin professori. 
Otto Wegeliuksen vanhemmat olivat Alfred Emil Wegelius ja vapaaherratar Saga Maria Stackelberg. Ylioppilaaksi 1938 tultuaan Wegelius aloitti lääketieteen opinnot, mutta sota-aika keskeytti ne aluksi. Talvisodassa Wegelius taisteli muun muassa Summassa, jatkosodassa Sallan rintamalla ja Rukajärven suunnalla. Lääketieteen kandidaatiksi Wegelius valmistui asemasodan aikana 1943 ja sotien jälkeen hän työskenteli Ruotsissa. Helsingin yliopistoon Wegelius tuli apulaislääkäriksi 1949 ja väitteli ihon kimmokudoksen kehittymisestä 1952. Marian sairaalan apulaislääkärin työnsä ohella hän jatkoi sidekudostutkimuksiaan Kööpenhaminassa 1955 ja 1957, minkä jälkeen hän oli 1958–1959 Rockefeller-stipendiaattina Columbian yliopistossa New Yorkissa.
Vuonna 1960 Wegelius nimitettiin Helsingin yliopiston sisätautiopin apulaisopettajaksi, 1964 hänestä tuli apulaisprofessori, ja 1971–1983 hän toimi professorina sekä ruotsinkielistä opetusta antavan IV sisätautien klinikan ylilääkärinä.
Tutkijana ja opettajana Wegelius paneutui reuman hoitoon. Yliopiston työnsä ohella hän toimi Eläke-Varman vakuutuslääkärinä 1961 ja ylilääkärinä 1962–1985. Hänellä oli myös useita järjestö- ja luottamustehtäviä. Wegelius julkaisi omaelämäkerralliset kirjat "Slumpens vägar" (1998) ja "Slumpens skördar" (2008) sekä runokokoelman "Vemod" (2008).
Wegeliuksen puoliso vuodesta 1948 oli Maria Christina Elisabeth Lundqvist (s. 1927).
Riitta Jallinoja

Riitta Inkeri Jallinoja (o.s. Haantie, s. 9. huhtikuuta 1943 Tampere) on suomalainen sosiologi, joka nimitettiin Suomen ensimmäiseksi perhesosiologian professoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2002. Hänet tunnetaan muun muassa naisen asemaa, perhettä ja modernia elämää koskevista tutkimuksistaan. 
Jallinoja suoritti sosiologian tohtoritutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1983. Hänen väitöskirjansa oli nimeltään "Suomalaisen naisasialiikkeen taistelukaudet" (1983) ja se oli Aura Korppi-Tommolan mukaan eräs ensimmäisiä suomalaisia nykyaikaisen naisnäkökulman omaksuneita väitöskirjoja. Jallinoja on julkaissut alallaan useita teoksia ja johtanut muun muassa Suomen Akatemian rahoittamaa perheen murros -tutkimushanketta, osallistunut lukuisiin alan kansainvälisiin tutkimushankkeisiin ja tieteellisiin neuvottelukuntiin sekä ohjannut useita perhesosiologian alaan kuuluvia väitöskirjoja.
Jallinojalle on myönnetty Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto, sekä muun muassa Helsingin yliopiston J. V. Snellman- ja Väestöliiton Elsa Enäjärvi-Haavio -palkinnot. Hän toimi myös valtiotieteellisen tiedekunnan varadekaanina. Hänen puolisonsa on arkkitehti Reijo Jallinoja.
Jallinoja valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2001.
Hydrostachyaceae

Hydrostachyaceae on koppisiemenisten Cornales-lahkoon kuuluva kasviheimo, jossa on vain yksi afrikkalainen vesikasvisuku "Hydrostachys" ja 20 lajia.
Tuntomerkit.
Kasvit ovat upoksissa kasvavia yksivuotisia tai monivuotisia ruohoja, joiden juuret ovat jälkijuuria. Lehdet ovat järjestyneet kierteisesti ruusukkeiksi ja ovat monimutkaisesti liuskoittuneet ja korvakkeelliset. Kukinto on tähkämäinen, ja siinä on yksineuvoisia kukkia; kasvit ovat kaksi- tai harvemmin yksikotisia. Kukat ovat kehättömiä. Hedekukissa on kaksi hedettä. Hedelmä on liiteluomainen kota, jossa on vähäpätöisen pieniä ja limapintaisia siemeniä. Siemenet ovat kokonaan tai lähes ravintovarastottomia. Kromosomiluku n = 10–12.
Levinneisyys.
Lajit kasvavat Keski- ja Etelä-Afrikassa sekä Madagaskarilla.
Luokittelu.
"Hydrostachys" on tuottanut kasvisystemaatikoille päänvaivaa. Cronquist (1981) ja Takhtajan (1997) pitivät sitä Lamiidae-ryhmään kuuluvana, ja se on yhdistetty myös Hydrangeales-, Saxifragales- tai Malpighiales-lahkoon. Heimon on ehdotettu kuuluvan myös Lamiales-lahkoon.
Lajeja.
Lajeja:
Matti Pietikäinen (professori)

Matti Kalevi Pietikäinen (s. 20. maaliskuuta 1949 Kiuruvesi) on suomalainen tietojenkäsittelytieteilijä. Hän on eräs tärkeimpiä suomalaisia hahmontunnistuksen, digitaalisen kuvankäsittelyn ja konenäön tutkimuksen uranuurtajia. Pietikäisen tutkimusryhmän kehittämä Local Binary Pattern (LBP) -tekstuurioperaattori on eräs hahmontunnistuksen kansainvälisen tiedeyhteisön eniten viitatuista menetelmistä. Menetelmään perustuva 2000-luvulla kehitetty kasvojentunnistusmenetelmä on myös eräs alueen tärkeimpiä. LBP:n erilaisia muunnelmia kehitetään jatkuvasti ja sitä käytetään myös muilla sovellusalueilla.
Pietikäinen suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon vuonna 1973, tekniikan lisensiaattitutkinnon vuonna 1977 ja tekniikan tohtoritutkinnon vuonna 1982 Oulun yliopistossa. Hän on vieraillut tutkijatohtorina Marylandin yliopistossa 1984-1985 ja hänet nimitettiin tietotekniikan professoriksi Oulun yliopistossa vuonna 1991. Hän on toiminut useissa kansallisten ja kansainvälisten tiedeseurojen luottamus- ja johtotehtävissä ja saanut alansa tiedepalkintoja. Vapaa-ajallaan Pietikäinen harrastaa golfia.
Pietikäinen on saanut IEEE:n fellow-arvonimen vuonna 2011.
Wilhelm Johannsen

Wilhelm Ludvig Johannsen (3. helmikuuta 1857 Kööpenhamina, Tanska – 11. marraskuuta 1927 Kööpenhamina) oli tanskalainen kasvi- ja perinnöllisyystieteilijä. Johannsen tunnetaan käsitteiden geeni, genotyyppi ja fenotyyppi luojana. Hän on ollut merkittävä varhainen genetiikan tieteenalan uranuurtaja, joka loi menetelmiä ja käsitteitä 1900-luvun vaihteen perinnöllisyyttä tutkineeseen tiedeyhteisöön. Johannsenin esittelemä organismin genotyypin (perinnölliset ominaisuudet) ja fenotyypin (havaittavat ominaisuudet) ero on edelleen merkittävä biologian tutkimuksen perusta. Johannsen kritisoi vitalismiin ja teleologiaan perustuvia biologisia selityksiä ja korosti realistista ja materialistista lähestymistapaa, joka ei kuitenkaan pyrkinyt ymmärtämään biologisia ilmiöitä pelkästään fysiikan ja kemian lakien kautta.
Johannsen toimi Kööpenhaminan yliopiston kasvifysiologian professorina 1905–1926. Hän vieraili merkittävillä luentokiertueilla Yhdysvalloissa ja hänet nimitettiin Harvardin yliopiston kunniatohtoriksi 1909. Hän oli myös Tanskan kuninkaallisen tiedeakatemian jäsen. Hän oli myös Kööpenhaminan yliopiston rehtori 1917–1918. Hän tutki ja julkaisi aktiivisesti aina kuolemaansa saakka vuonna 1927.
Anton Gafarov

Anton Ildusovitš Gafarov (; s. 4. helmikuuta 1987 Hanty-Mansijsk) on venäläinen maastohiihtäjä, joka edustaa Jugra Svsm 2 -seuraa. Gafarov on erikoistunut sprintteihin.
Maailmancup.
Hän debytoi maastohiihdon maailmancupissa joulukuussa 2007 Rybinskin vapaan hiihtotavan sprintissä ottaen heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä sijalla 23. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa Gafarov saavutti samassa paikassa niin ikään vapaan sprintissä ollen kolmas vuonna 2009. Hänen paras sijoituksensa maailmancupin osakilpailussa on toinen Rukan perinteisen hiihtotavan sprintistä marraskuulta 2013. Kaudella 2013-14 Gafarov sijoittui sprintticupin kokonaiskilpailussa sijalle 12.
Arvokilpailut.
Gafarov osallistui myös vuoden 2014 talviolympialaisten sprinttiin Sotšissa. Sprintissä, joka hiihdettiin perinteisellä hiihtotavalla, hän oli 12. kaaduttuaan semifinaaleissa ja jäätyään niiden viimeiseksi. Gafarov osallistui myös vuoden 2009 MM-kisojen sprinttiin Liberecissä ja jäi sijalle 42. Hän saavutti kultaa sekajoukkuesprintistä ja hopeaa sprintistä vuoden 2015 talviuniversiadeista.
Yrjö Toivola

Yrjö Toivola (15. syyskuuta 1927 Viipuri – 16. elokuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, joka toimi 1969–1991 säämittauslaitteistoja valmistavan Vaisala Oyj:n toimitusjohtajana.
Toivola pääsi ylioppilaaksi 1946 ja ryhtyi opiskelemaan sähkötekniikkaa Teknillisessä korkeakoulussa. Valmistuttuaan Toivola sai paikan Vaisala-yhtiöstä ja nimitettiin tutkimusjohtajaksi 1958. Seuraavan vuosikymmenen alussa Toivola lähti käynnistämään Vaisalan tehdasta Buenos Airesissa, ja varatoimitusjohtajaksi hänet nimettiin 1963.
Vaisalan perustajan Vilho Väisälän kuoltua 1969 Toivola nimitettiin yhtiön toimitusjohtajaksi. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1991 ja hoiti vielä vuoden verran hallituksen puheenjohtajuutta.
Toivolan toimitusjohtajakaudella Vaisala kasvoi nopeasti: yhtiön liikevaihto noin kymmenkertaistui ja henkilöstömäärä viisinkertaistui. Yhtiö laajeni uusille tuotealueille, kuten tie- ja ilmailusääjärjestelmiin. Kansainvälisen liiketoiminnan johtamisen ohella Toivola osallistui aktiivisesti yrityksen tuotekehitystyöhön. Vaisala oli muun muassa puolijohdetekniikan edelläkävijöitä suomalaisessa teollisuudessa.
Opiskeluajoistaan lähtien Toivola osallistui meteorologian kansainväliseen järjestötoimintaan. 1960-luvulta alkaen hän oli mukana Maailman meteorologisen järjestön (WMO) ja sen komissioiden työhön. Muita järjestöjä olivat European Cooperation in the Field of Scientific and Technical Research (COST), Euroopan avaruusjärjestö (ESA) sekä OECD ja tiedejärjestö International Council for Science (ICSU).
Yrjö Toivolalle myönnettiin teollisuusneuvoksen arvonimi 1982, Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtorin arvo 1986 ja Teknillisen korkeakoulun tekniikan kunniatohtorin arvo 1988. Vuoden johtajaksi hänet valittiin 1985 ja vuoden liikemieheksi 1991.
Sallustiano

Sallustiano on Rooman seitsemästoista rione, jota ympäröivät luoteessa Ludovisi, koillisessa Aurelianuksen muuri, kaakossa Castro Pretorio ja lounaassa Trevi. Sen koko on noin 26 hehtaaria, väkiluku 2 200 ja väestötiheys 8 400 asukasta neliökilometrillä (2013). Kaupunginosa sijaitsee Quirinaliksen ja Pincion kukkuloiden välissä.
Roomalainen historioitsija Sallustius rakennutti nykyisen Sallustianon alueelle huvilan ja suuren puutarha-alueen 40 eaa. Sen omistus siirtyi myöhemmin Rooman keisareille, jotka laajensivat puutarhaa merkittävästi. Keisari Aurelianus rakensi alueelle hippodromin, jonka keskelle pystytetty obeliski siirrettiin vuonna 1789 Campo Marzioon Trinità dei Montin kirkon eteen. Laajasta puutarha-alueesta on säilynyt nykypäivään yksittäinen paviljonki, joka rakennettiin keisari Hadrianuksen valtakaudella. Se sijaitsee keskellä Sallustianoa, 14 metriä nykyistä maanpintaa alempana. Alueelta löydettiin myös kuuluisa marmoriveistos "Kuoleva gallialainen", joka on näytteillä Musei Capitolinissa.
Via Piemonten varrella sijaitseva San Camillo de Lellisin uusromaaninen kirkkorakennus valmistui 1871 Sallustiuksen puutarhoihin kuuluneiden raunioiden päälle. Kaupunginosan lounaisosassa, Via Venti Settembren varrella kohoaa puolestaan Santa Maria della Vittorian barokkikirkko, joka on kuuluisa Berninin mestariteoksesta "Pyhän Teresan hurmio". Sallustianon kohdalla Aurelianuksen muurissa ollut Porta Salarian kaupunginportti purettiin vuonna 1921 käytännön syistä. Purkutöiden yhteydessä löydettiin maasta useita antiikinaikaisia hautamuistomerkkejä, jotka siirrettiin portin vasemmalle puolelle Corso D’Italian varrelle.
Rajat.
Sallustianon rajat suhteessa naapurikaupunginosiin ovat seuraavat:
Tobias Eberhard

Tobias Eberhard (s. 12. tammikuuta 1985 Saalfelden) on itävaltalainen ampumahiihtäjä, joka edustaa HSV Saalfeldeniä. Myös hänen veljensä Julian Eberhard on ampumahiihtäjä.
Eberhard debytoi ampumahiihdon maailmancupissa vuonna 2006 Kontiolahdella sijoittumalla sprintin 88:nneksi. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä Eberhard saavutti vuonna 2007 Pokljukan sprintissä Sloveniassa sijoittuessaan sijalle 20. Eberhardin paras sijoitus maailmancupissa on yhdeksäs, jonka hän on saavuttanut kahdesti. Ensimmäinen yhdeksäs sija tuli Oberhofin sprintistä vuodelta 2009 ja toinen Antholz-Anterselvan yhteislähtökilpailusta samalta vuodelta.
Eberhard on osallistunut kaksiin nuorten MM-kisoihin, joissa hänen paras sijoituksensa on kuudes vuodelta 2006 Presque Islestä. Eberhard on voittanut myös Euroopan-mestaruuskultaa Ridnaunin sprintistä vuodelta 2011 sekä EM-pronssia neljää vuotta aiemmin Banskosta.
Lohikäärmebarbi

Lohikäärmebarbi eli loistosärki ("Zacco platypus") on aasiankarppien heimoon (Xenocyprididae) kuuluva pienikokoinen makean veden saärkikalalaji. Se elää Kiinan ja Vietnamin alueella. Aikuiset lohikäärmebarbit elävät matalalla virroissa ja joissa. Ne käyttävät ravinnokseen eläinplanktonia, pieniä äyriäisiä, leväkasaantumia ja pieniä kaloja. Ne ovat tavallisesti noin 13 senttimetrin mittaisia, ja niiden kaupallinen käyttö on vähäistä.
Lohikäärmebarbeja kasvatetaan ulkolammissa ja kylmän veden akvaarioissa. Niitä tuodaan Eurooppaan Japanista. Koirailla on kutuaikana sateenkaarimainen väritys.
Filmfare Awards 2002

Filmfare Awards 2002 oli 21. helmikuuta 2003 Mumbaissa pidetty tilaisuus, jossa palkittiin vuoden 2002 parhaat hindinkieliset elokuvat. Se oli 48:s Filmfare Awards -tilaisuus.
Aune Jääskinen

Aune Eva Hildur Jääskinen, o.s. "Piiroinen" (21. tammikuuta 1932 Liperi – 26. helmikuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen taidehistorioitsija.
Ura.
Hänestä tuli Suomen ensimmäinen ikonitaiteen tutkimukseen erikoistunut dosentti.
Jääskisen äiti oli luterilainen, isä ortodoksi, ja perheen lapset kasvatettiin ortodokseiksi. Hän kävi Joensuun yhteiskoulua ja opiskeli taidehistoriaa Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti filosofian kandidaattitutkinnon 1955, taidehistorian lisensiaattitutkinnon 1965 ja väitteli filosofian tohtoriksi taidehistoriassa vuonna 1971 aiheenaan "Konevitsan Jumalanäidin ikoni". Jääskisellä oli dosentuuri sekä Helsingin että Itä-Suomen yliopistoissa. Hän toimi Suomen Taideakatemian näyttely- ja tiedotusosaston johtajana 1984–1990 sekä Valtion taidemuseon ulkomaisen taiteen museon johtajana 1990–1997. 
Hänen tutkimustyönsä Konevitsan Jumalanäidin ikonin sekä Tihvinän Jumalanäidin ikonin parissa sai runsaasti kansainvälistä näkyvyyttä. Hän julkaisi ikonitutkimuksesta myös lukuisia tieteellisiä julkaisuja.
Tieteellisen uransa lisäksi Aune Jääskinen oli kiinnostunut myös lastenkulttuurista. Hän kirjoitti pakinoita, novelleja, lastenkirjoja, käännöksiä ja radio-ohjelmia.
Jääskinen valittiin Vanhus- ja lähimmäisliiton toimesta vuoden isovanhemmaksi vuonna 1997. Vuonna 2007 hän vaati Pyhän Nikolaoksen ihmeiden tekijän ikonin varkauden tekijää palauttamaan saaliiksi saamansa ikonin.
Jean-François de La Pérouse

Jean François de Galaup, La Pérousen kreivi (22. elokuuta 1741 Albi, Ranska — noin 1788 Vanikoro, Santa Cruzin saaret, Salomonsaaret) oli ranskalainen meriupseeri ja tutkimusmatkailija. Hän kartoitti laajalti Tyynenmeren alueita 1780-luvun jälkipuoliskolla.
La Pérouse on syntyisin aatelisperheestä Albin seudulta. 15-vuotiaana vuonna 1756 hän aloitti merisotakoulun. Hän oli mukana Ranskan ja Ison-Britannian seitsenvuotisessa sodassa Pohjois-Amerikassa. Ranskan kuningas Ludvig XVI nimitti hänet uusia kauppareittejä etsivän tutkimusretkikunnan johtajaksi. Retkikunnan tehtävänä oli täydentää James Cookin tutkimuksia ja kartoittaa Pohjois-Amerikan länsirannikkoa Alaskasta Kaliforniaan. Vuosina 1785–1786 tehdylle retkelle lähti suuri tieteilijöiden ja taiteilijoiden ryhmä, ja heidän tuekseen otettiin kirjasto ja laboratorio. Tutkimuksissa voitiin hahmottaa tarkasti Alaskan rikkomainen rannikko ja tarkentaa Havaijin sijaintia 500 km länteen päin, mutta toisaalta retkikunta menetti kaksi laivaa ja 21 miestä. Seuraavaksi vuosina 1786–1788 La Pérousen retkikunta purjehti Tyynenmeren yli Kalifornian Montrey Baysta Kiinan Macaoon. Tämän jälkeen hän lähti vielä yhdelle tutkimusmatkalle, joka suuntautui Australiaan ja Tyynenmeren saarille. 
La Pérouse katosi tutkiessaan Australian itärannikkoa, kun hän lähti nykyisen Samoan alueelta kohti Uutta-Kaledoniaa 1788. Katoaminen herätti suurta huomiota, mutta etsinnöistä huolimatta arvoitusta ei saatu ratkaistuksi. Retkikunnan laivojen jäännökset ja matkamuistiinpanot löydettiin osittain vuonna 1828 ja lopullisesti vuonna 1964. La Pérousen salmi pohjoisella Tyynellämerellä on nimetty hänen mukaansa.