tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Youssef Chippo

Youssef Chippo (, s. 10. toukokuuta 1973 Bejaâd, Marokko) on marokkolainen entinen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut Chippo vietti muun muassa kaksi kautta FC Portossa ja neljä kautta Coventry Cityssä. Hän pelasi Marokon maajoukkueessa 80 maaottelua ja oli pelaamassa muun muassa vuoden 1998 MM-kisoissa.
Ura.
Chippo aloitti uransa KAC Kenitrassa vuonna 1991. Sittemmin vuodet 1995–1997 Chippo siirtyi pelaamaan Lähi-itään Al-Hilaliin ja Al-Arabiin. Lopulta vuonna 1997 Chippo siirtyi ensimmäistä kertaa Euroopan kentille FC Portoon. Hän pelasi seurassa kaksi kautta, jonka aikana Chippo oli voittamassa muun muassa kahdesti Portugalin mestaruuden. Menestys vuosien jälkeen Chippo siirtyi Englannin valioliigaan Coventry Cityyn, jossa hän vietti neljä kautta. Kaksi jälkimmäistä kautta Chippo pelasi Englannin 1. divisioonassa.
Loppu uransa Chippo vietti Qatarissa Al-Saddin ja Al-Wakrahin riveissä vuosina 2003–2006. Tuona aikana hän saavutti Qatarin mestaruuden vuonna 2004 pelattuaan lainalla Al-Saddissa. Chippo yritti vielä solmia sopimusta vuoden 2007 alussa skotlantilaisen Hibernianin ja ruotsalaisen Hammarbyn kanssa, mutta ilman tulosta. Hän sai lopulta solmittua vuoden mittaisen sopimuksen entisen seuransa KAC Kenitran kanssa, jossa Chippo päätti pelaajauransa vuonna 2007.
Tihkovitsa

Tihkovitsa () on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Suuren-Kolppanan maalaiskunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Suijanjoen varrella 19,5 kilometriä Hatsinasta lounaaseen. Asukkaita on 280 henkeä.
Kylä mainitaan 1600-luvun kartoissa. Vuonna 1848 siellä asui 171 inkerinsuomalaista savakkoa ja 30 inkerikkoa. Suomalaiset kuuluivat Koprinan luterilaiseen ja inkerikot Sivoritsan ortodoksiseen seurakuntaan. Kylän asukkaat olivat keisarillisen hovin apanaasimaiden talonpoikia.
Nykyään Tihkovitsa koostuu etupäässä puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Niistä noin 80 % on asuttuja vain kesällä. Puolentoista kilometrin päässä kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Kylästä on linja-autoyhteys Hatsinaan. Muita palveluja ei ole. Lähistöllä sijaitsee Inkerin kirkon leirikeskus.
Kaksikot

Kaksikot ("Listera") on kasvisuku kämmekkäkasvien heimossa. Suvussa on 20 lajia. Se on nimetty englantilaisen Martin Listerin (1638–1712) mukaan.
Kaksikot Pohjoismaissa.
Pohjoismaissa tavataan kaksi kaksikkolajia, herttakaksikko ja soikkokaksikko. Ne ovat matalahkoja ruohokasveja, joilla on varressa kaksi vastakkaista lehteä. Lajien kukat ovat pienet, niiden huuli on pitkä ja syvästi kaksiliuskainen. Hertta- ja soikkokaksikko leviävät maavarsien avulla muodostaen kasvustoja. Suomessa molempia lajeja kasvaa melkein koko maan alueella.
Selimin moskeija

Selimin moskeija () on Osmanien aikainen moskeija Edirnessä, Turkissa. Rakennustyöt aloitettiin sulttaani Selim II:n käskystä vuonna 1569. Moskeijan arkkitehtina toimi Mimar Sinan. Moskeija valmistui vuonna 1575. 
Historia.
Sulttaani Selim II:n sanotaan nähneen unen, jossa Muhammad kertoi hänelle, mihin hänen tulisi moskeija rakentaa.
Rakennustyöt annettiin arkkitehti Mimar Sinanin johtoon. Hän ryhtyi keräämään tarvittavia rakennustarvikkeita rakennustyömaalle. Sinan antoi perustuksien vahvistua kahdeksan vuotta, ennen varsinaisen rakennustyön alkamista. Moskeija otettiin käyttöön 14. marraskuuta 1575, kolme kuukautta Selim II:n kuoleman jälkeen.
Vuonna 1584 yksi Mekan puoleisista minareeteista romahti salaman iskettyä siihen. Se saatiin korjattua vuonna 1614.
Vuonna 1913 ensimmäisen Balkanin sodan piirityksen aikana moskeija sai osuman bulgarialaisen tykistön keskityksestä. Moskeija kärsi vain pieniä vahinkoja tykistötulesta. 
Vuosina 1982–1995 moskeija koristi Turkin liiran 10 000 liiran seteliä. Vuonna 2011 se lisättiin Unescon maailmanperintöluetteloon ympäröivine rakennelmineen.
Arkkitehtuuri.
Moskeijan arkkitehtuuria pidetään yhtenä islamilaisen maailman merkittävimmistä saavutuksista. Sinan suunnitteli moskeijan siten, että sen mihrab on nähtävissä joka nurkasta.
Kupoli.
Moskeijan kupoli on Turkin suurimpia 31,25 metrin halkaisijallaan. Korkeutta kupolilla on 43,25 metriä. 2 000 tonnia painava kupoli lepää kuuden metrin etäisyydellä olevien pylväiden varassa. 
Minareetit.
Moskeijaa ympäröi neljä minareettia joiden korkeus on 83 metriä. Ne sijaitsevat täsmälleen yhtä kaukana moskejan kupolin keskuskohdasta. Jokaisessa minareetissa on kolme parveketta, kunnioituksen osoituksena Selim II:lle, sillä hän oli kahdestoista sulttaani. Minareettien perustus ulottuu 22,73 metrin syvyyteen. Koillis- ja kaakkoiskulmissa sijaitsevissa minareeteissa on molemmissa kolme portaikkoa. Jokainen portaikko vie ylimmälle parvekkeelle. 
Sisäpiha.
Sisäpihaan johtaa kolme sisäänkäyntiä. Sisäpihaa ympäröi 18 pientä kupolia. Sisäpihan keskellä on lähde, missä muslimit voivat peseytyä.
Francesco Golisano

Francesco Golisano (25. kesäkuuta 1930 – 21. joulukuuta 1991) oli italialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa Totòn roolista Vittorio De Sican elokuvassa "Milanon ihme" (1951); se toi hänelle Bafta-ehdokkuuden vuonna 1952. Muita elokuvia, joissa hän esiintyi, olivat "Rooman auringon alla" (1948), "Vent’anni" (1949), "Il caimano del Piave" (1951), "Un ladro in paradiso" (1952) ja "Una croce senza nome" (1952).
Golisano syntyi Roomassa. Hän kuoli 61-vuotiaana Velletrissä, Italiassa.
Metsänemät

Metsänemät ("Epipogium") on kasvisuku kämmekkäkasvien heimossa. Siihen kuuluu seitsemän lajia, joita esiintyy Euraasiassa, Afrikassa ja Australiassa. Metsänemien tieteellinen nimi "Epipogium" (, "parran päällä") viittaa kukan muotoon, sen huulen alapuolelle kääntyneisiin kehälehtiin.
Piskarjovka

Piskarjovka () on historiallinen kaupunginosa ja kunnallishallintoalue Pietarin Kalininin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee kaupungin koillisosassa Marsalkka Bljuherin kadun pohjoispuolella ja yhdysradan länsipuolella. Pohjoisessa Piskarjovka rajoittuu Graždankaan.
Kaupunginosa on saanut nimensä kauppias Piskarjovista, joka alkoi myydä sieltä tontteja 1800-luvun alussa. 1900-luvun alussa Piskarjovkaan rakennettiin Pietari Suurelle nimetty sairaala ja vuonna 1913 rautatieasema. Alue liitettiin kaupunkiin vuonna 1922. Leningradin piirityksen aikana sinne haudattiin yli 470 000 nälkään kuollutta siviiliä ja 50 000 sotilasta. Vuonna 1960 perustettiin Piskarjovkan muistohautausmaa, jonka ympärille luotiin puistoalue. Alueen nykyinen rakennuskanta on etupäässä 1960–1970-luvuilta.
Kalojen parvikäyttäytyminen

Kalojen parvikäyttäytyminen tarkoittaa kalojen käyttäytymispiirrettä, jossa vapaasti uivat kalat pyrkivät kasaantumaan tiiviiksi ryppääksi. Tyypillistä parvikäyttäytymisessä on kalojen uiminen yhdensuuntaisesti ja samanaikaisin liikkein. Parvikäyttäytymistä esiintyy yleisesti merialueiden ja vesistöjen ulappa-alueiden kalalajeilla, joista esimerkkeinä voidaan mainita silli ("Clupea harengus harengus") ja makrilli ("Scomber scombrus") .
On esitetty, että parvikäyttäytymisestä olisi kaloille ainakin seuraavanlaista hyötyä:
Temppelipuut

Temppelipuut eli plumeriat ("Plumeria") on kasvisuku oleanterikasvien heimossa. Siihen kuuluu 19 lajia puita, jotka ovat kotoisin Amerikan mantereen keskiosasta. Temppelipuita viljellään laajasti koristekasveina lämpimillä alueilla.
Plumeria-kasvisuku on nimetty 1600-luvun ranskalaisen kasvitieteilijän ja katolisen munkin Charles Plumierin mukaan.
Piskarjovkan hautausmaa

Piskarjovkan hautausmaa (myös "Piskarjovin hautausmaa"; ) on maailman suurin toisen maailmansodan uhrien hautausmaa Pietarin koillisosassa Venäjällä. Leningradin piirityksen aikana Piskarjovkaan haudattiin 420 000 nälkään ja pommituksiin kuollutta siviiliä sekä 70 000 kaupunkia puolustanutta sotilasta (toisten tietojen mukaan siviiliuhreja on yli 470 000 ja sotilaita 50 000).
Muistohautausmaan rakentaminen aloitettiin vuonna 1955 arkkitehtien Aleksandr Vasiljevin ja Jevgeni Levinsonin suunnitelman mukaisesti. Kahdenkymmenen kuuden hehtaarin laajuiselle alueelle muotoiltiin 186 suurta hautakumpua ja istutettiin tuhansia puita, pensaita ja ruusuja. Sisäänkäyntiä reunustaa kaksi paviljonkia, joissa esitellään Leningradin piirityksestä kertovia asiakirjoja ja valokuvia. Yksi näyttelyesineistä on kopio Tanja Savitševan päiväkirjasta. Paviljonkien friisien tekstit on kirjoittanut runoilija Mihail Dudin.
Yläterassin keskellä palaa Mars-kentältä tuotu ikuinen tuli. Sen portailta alkaa kolmesataa metriä pitkä yhteishautojen reunustama käytävä. Hautausmaan keskuksen muodostaa synnyinmaata symboloiva äiti-patsas (kuvanveistäjät Vera Isajeva ja Robert Taurit). Sen taustana on kivimuuri, johon on hakattu runoilija Olga Bergholtzin säkeet:
»Tässä lepää leningradilaisia.&lt;br&gt;Kaupunkilaisia – miehiä, naisia, lapsia.&lt;br&gt;Heidän vierellään puna-armeijalaisia.&lt;br&gt;Koko elämällään&lt;br&gt;puolustivat he sinua, Leningrad,&lt;br&gt;vallankumouksen kehto.&lt;br&gt;Heidän jaloja nimiään ei tässä voi luetella.&lt;br&gt;Niin monta on heitä graniitin ikuisen alla.&lt;br&gt;Vaan tiedä, näiden kivien eteen seisahtunut,&lt;br&gt;ketään ei ole unohdettu, mikään ei ole unohtunut.»
Hautausmaa avattiin vuonna 1960. Sen yllä soi jatkuva surumusiikki. Muistotilaisuuksia järjestetään voiton päivänä 9. toukokuuta, Neuvostoliiton suuren isänmaallisen sodan alkamispäivänä 22. kesäkuuta, Leningradin piirityksen alkamispäivänä 8. syyskuuta ja piirityksen päättymispäivänä 27. tammikuuta.
Piskarjovkan hautausmaan osoite on prospekt Nepokorjonnyh 74. Lähin metroasema on Ploštšad Mužestva.
Vuoden 1907 herrasmiessopimus

Vuoden 1907 herrasmiessopimus oli Yhdysvaltojen ja Japanin välinen epävirallinen sopimus, jonka mukaan Yhdysvallat ei tulisi asettamaan rajoituksia japanilaisten maahanmuutolle, eikä Japani tulisi sallimaan Yhdysvaltoihin suuntautunutta maahanmuuttoa. Sopimuksen tavoitteena oli lieventää maiden välisiä jännitteitä. Herrasmiessopimus päättyi, kun Yhdysvalloissa tuli vuonna 1924 voimaan maahanmuuttolaki, joka kielsi kaikkien aasialaisten maahanmuuton Yhdysvaltoihin.
Japanin voitettua Venäjän–Japanin sodan, Japani vaati tasavertaista kohtelua, mikä johti kuuteen noottiin Yhdysvaltojen ja Japanin välillä vuoden 1907 lopulta vuoden 1908 alkuun. 
Sopimusta edelsi Kaliforniassa syntynyt japanilaisvastaisuus. Vuonna 1906 San Franciscon koululautakunta oli asettanut säännöksen, jonka mukaan japanilaista alkuperää olevien lasten tuli käydä koulua omissa oppilaitoksissaan. Tuohon aikaan japanilaista alkuperää olevat henkilöt muodostivat noin yhden prosentin Kalifornian väestöstä. Useat heistä olivat saapuneet vuonna 1894 solmitun sopimuksen, joka takasi vapaan maahanmuuton Japanista, seurauksena.
Vuoden 1907 sopimuksessa Japani sitoutui olemaan myöntämättä passeja Yhdysvaltoihin pyrkiville henkilöille. Vastavuoroisesti Yhdysvallat lupautui hyväksymään jo maassa oleskelevat japanilaiset ja sallimaan heidän sukulaistensa maahanmuuton. Yhdysvallat myös lupautui lopettamaan japanilaisten lasten syrjinnän kalifornialaisissa kouluissa. 
Japanin hallitus halusi säilyttää japanilaisten maineen maailman silmissä. Japani ei halunnut Yhdysvaltojen hyväksyvän japanilaisia syrjivää lainsäädäntöä, kuten oli tapahtunut vuonna 1882 hyväksytyllä kiinalaisten maahanmuuton kieltäneen lain kohdalla. Yhdysvaltain presidentti Theodore Roosevelt, joka suhtautui suopeasti Japaniin, hyväksyi sopimuksen vaihtoehtona jäykemmälle lainsäädännölle.
Japanin hallitus jatkoi passien myöntämistä Havaijin territorioon, josta siirtolaiset saattoivat helposti siirtyä Yhdysvaltain mantereelle.
Riemuvuosi (kristinusko)

Riemuvuosi on 3. Mooseksen kirjassa määrätty juhlavuosi, jota kehotetaan viettämään joka 50. vuosi. Riemuvuonna maa piti jättää viljelemättä, maa palauttaa entisille omistajilleen ja juutalaiset orjat vapauttaa.
Paavi Bonifatius VIII aloitti vuonna 1300 pyhien vuosien viettämisen perinteen. Pyhä vuosi on ainakin teoriassa sama kuin riemuvuosi. Aluksi pyhää vuotta vietettiin 50 vuoden välein, mutta sittemmin 33 vuoden välein. Vuodesta 1470 sitä on vietetty 25 vuoden välein. Paavi Pius XI sääsi vuosiksi 1929 ja 1933 ylimääräiset pyhät vuodet. Myös paavi Johannes Paavali II sääsi vuodeksi 1983 ylimääräisen pyhän vuoden. Pyhä vuosi alkaa Roomassa pidettävin juhlamenoin edellisen vuoden jouluna. 
Vuoden 2000 riemuvuotta, jota pidettiin erityisen tärkeänä, edelsi sitä koskeva apostolinen paimenkirje.
Merirosvoelokuva

Merirosvoelokuva (engl. "The Pirate Movie") on Ken Annakinin ohjaama musikaalinen komediaelokuva vuodelta 1982. Se perustuu osittain Gilbertin ja Sullivanin koomiseen oopperaan "The Pirates of Penzance". Elokuvan pääosia esittävät Christopher Atkins, Kristy McNichol, Ted Hamilton, Bill Kerr, Maggie Kirkpatrick, Garry McDonald, Rhonda Burchmore, Des McKenna ja Glenn Ruehland.
Vastaanotto.
Elokuva voitti kolme Razzie-palkintoa: huonoimmasta ohjauksesta, huonoimmasta laulusta ja huonoimmasta musiikista.
"Helsingin Sanomien" Helena Ylänen kirjoitti "Merirosvoelokuvan" olevan likilaskuinen ja imelä tyylien sekamelska. Hänestä elokuva ei voi tästä juuri huonommaksi tulla: ”Tämän filmin paikka on ehdottomasti maailman kurjimpien listalla.” "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Sam Inkinen antoi elokuvalle yhden tähden viidestä.
Pyhän sydämen katolinen yliopisto

Pyhän sydämen katolinen yliopisto () on italialainen vuonna 1921 perustettu katolinen yksityisyliopisto, jossa toimii neljätoista tiedekuntaa. Milanon lisäksi sillä on toimipisteitä Bresciassa, Piacenzassa, Cremonassa, Roomassa ja Campobassossa. "Pyhän sydämen yliopisto" lukeutuu maailman suurimpiin katolisiin yliopistoihin. Siellä ovat opiskelleet muun muassa poliitikko Oscar Luigi Scalfaro ja kardinaali Angelo Scola.
Tiedekunnat.
UCSC:n toiminta jakaantuu 14 laitoksen kesken.
Sotakirjeenvaihtajan rakkaus

Sotakirjeenvaihtajan rakkaus (engl. "Another Time, Another Place") on vuonna 1958 julkaistu melodraamaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Lana Turner, Barry Sullivan, Raymond Burr, Glynis Johns, Sean Connery, Terence Longdon, Sid James, Martin Stephens, Doris Hare, John Le Mesurier, Cameron Hall ja Robin Bailey. Elokuvan on ohjannut Lewis Allen. 
Elokuvan kuvausten aikana Englannissa Connery kohtasi gangsteri Johnny Stompanaton, joka aseella uhaten käski Connerya jättämään hänen silloisen tyttöystävänsä Lanan rauhaan, mutta Connery nappasi aseen Stompanaton kädestä ja väänsi hänen ranteensa sijoiltaan, jolloin Stompanato pakeni.
Nathaniel P. Langford

Nathaniel Pitt Langford (9. syyskuuta 1832 Oneidan piirikunta, New York – 18. lokakuuta 1909 Saint Paul, Minnesota) oli yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija, liikemies ja Yellowstonen kansallispuiston ensimmäinen intendentti.
Nathaniel oli 11. George ja Chloe Langdordin 13 lapsesta. Hän asui kotonaan isänsä kuolemaan 1853 asti. Langford muutti Saint Pauliin ja työskenteli pankkialalla. Hän lähti kaupungista kesäkuussa 1862, jolloin hän liittyi James L. Fiskin johtamalle tutkimusmatkalle Idahon kulta-alueille. Langford nimettiin 15. heinäkuuta 1864 kaksi kuukautta aiemmin perustetun Montanan territorion veronkerääjäksi. Hän oli virassa vuoteen 1868, jolloin presidentti Andrew Johnson erotti hänet. Senaatti palautti Langfordin kuitenkin virkaan. Hän erosi pian tämän jälkeen itse, sillä uskoi, että Johnson nimeäisi hänet Montanan kuvernööriksi. Senaatti ei ollut kuitenkaan halukas vahvistaamaan mahdollista nimitystä, kun se oli jo kerran turhaan taistellut Langfordin tehtävän puolesta.
Langford oli Northern Pacific Railwayn palveluksessa, kun hän liittyi Henry D. Washburnin tutkimusmatkalle, joka suuntautui Yellowstonen alueelle. Retkikunta oli kuullut Yellowstonen luonnonnähtävyyksistä, ja Langford uskoi, että kaikki nähtävyydet olivat hyväksi sekä territoriolle että rautatieyhtiölle, joka oli rakentamassa toista mantereen ylittävää rautatietä.
Langfordille tarjottiin maaliskuussa 1872 perustetun Yellowstonen kansallispuiston intendentin paikkaa. Hän suostui ja johti viiden vuoden ajan Yellowstonea. Hän ei saanut työstä palkkaa, eikä puistolla ollut rahaa järjestää alueelle valvontaa. Langford työskenteli muualla koko ajan, joten hänellä ei ollut aikaa vierailla puistossa. Hän käväisi siellä vain kahdesti viiden vuoden aikana. Lopulta Langfordia syytettiin puiston laiminlyönnistä, ja hänet erotettiin tehtävästä 1877.
Langford oli mennyt naimisiin 1876 Emma Wheatonin kanssa, mutta hänen morsiamensa kuoli pian. Seitsemän vuotta myöhemmin hän nai Emman siskon Clara Wheatonin. Vuodesta 1885 Langford asui Saint Paulissa. Hän työskenteli siellä ensin vakuutusyhtiössä ja sitten Ramseyn piirikunnan virkamiehenä. Hän kuoli 1909 putoamisesta saamiinsa vammoihin.
Teoreettinen kemia

Teoreettinen kemia keskittyy molekyylien ja atomien kvanttimekaanisten mallien kehittämiseen sekä kemiallisten reaktioiden ymmärtämiseen atomi- ja molekyylitasolla. Mallinnusohjelmien avulla tutkitaan esimerkiksi atomitasolla tapahtuvaa polymeerien käyttäytymistä sekä diffuusiota polymeerimembraaneissa ja jalokaasukiteissä. 
Kokeellinen kemia on kemian työtä käytännössä.
Kellokatkero

Kellokatkero ("Gentiana pneumonanthe") on matalakasvuinen tummansinikukkainen kielikatkeroiden ("Gentiana") sukuun kuuluva ruohokasvi. Sen vanha suomenkielinen nimi on "keuhkokatkero".
Ulkonäkö ja koko.
Kellokatkero on monivuotinen ja kasvaa 10–30 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat 1,5–4 cm pitkät, muodoltaan tasasoukat ja laidoilta alaskiertyneet. Kukkia on varren latvassa yhdestä muutamaan. Kellokatkeron kukan verhiön kärkiliuskat ovat pitkät ja suipot. Tummansininen teriö on 2,5–4 cm pitkä. Kukat muistuttavat hieman toisen katkerolajin tunturikatkeron ("Gentiana nivalis") kukkia.
Kellokatkero Suomessa.
Suomessa kellokatkero ei kasva luonnonvaraisena lukuun ottamatta joitain yli sata vuotta vanhoja satunnaishavaintoja. Aiemmin se on kuitenkin kuulunut Suomen luonnonkasvistoon, sillä sitä esiintyy Laatokan Karjalassa ja Karjalankannaksella.
Fairey Rotodyne

Fairey Rotodyne on niin sanottu VTOL-kone, eli pystysuoraan nousuun ja laskeutumiseen pystyvä lentokone. Ensilentonsa koneen prototyyppi Rotodyne Y ("XE521") teki 6. marraskuuta 1957. Rotodynessä oli autogiron piirteitä: siinä oli sekä siivet että roottori.
Fairey Rotodyne tarkoitettiin lyhyiden reittien matkustajakäyttöön siviililiikenteessä ja sotilaskuljetuksiin. Kone jouduttiin hylkäämään sen liiallisen melutason vuoksi. Luokassaan konetyyppi ehti nopeusennätyksen, 307 km/h. Rotodynen lentoonlähtöpaino oli 15 000 kg, ja suunniteltu matkustajamäärä oli 57 matkustajaa. Koneprojekti peruutettiin 26. helmikuuta 1962 ja ainoa rakennettu kone romutettiin.
Keltasormustinkukka

Keltasormustinkukka ("Digitalis grandiflora") on sormustinkukkien sukuun kuuluva keltakukkainen ruohokasvi, jota viljellään koristeena. Se kasvaa alkuperäisenä Keski- ja Etelä-Euroopassa.
Ulkonäkö ja koko.
Keltasormustinkukka kasvaa 40–120 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat epäsäännöllisesti sahalaitaiset. Lehdet ovat päältä karvattomat ja alta jäykkäkarvaiset. Keltasormustinkukan kukat ovat keltaiset ja kasvavat terttuna varren latvassa. Kukkien teriö on muodoltaan sormustinmainen, 3–4,5 cm pitkä ja ruskeatäpläinen.
Suvun muiden jäsenten tapaan keltasormustinkukka on hyvin myrkyllinen sisältämiensä glykosidien, digitoksiinin (C41H64O13) ja digitaliinin (C36H56O14) vuoksi.
Kelly Clarksonin diskografia

Yhdysvaltalaisen pop-rock-laulaja Kelly Clarksonin diskografia käsittää yhdeksän studioalbumia, kolme kokoelma-albumia, seitsemän EP-levyä ja 20 singleä.
Singlet.
Kelly Clarkson pääartistina.
Seuraavat Kelly Clarksonin kappaleet on julkaistu singleinä.
Muut listoille päässeet kappaleet.
Seuraavia Kelly Clarksonin kappaleita ei ole julkaistu singleinä, mutta ne ovat digitaalisen myyntinsä vuoksi päässeet listoille.
Muut kappaleet.
Seuraavia kappaleita ei ole julkaistu singleinä eivätkä ne esiinny Kelly Clarksonin albumeilla.
Turkinpähkinäpensas

Turkinpähkinäpensas ("Corylus colurna") on puulaji pähkinäpensaiden suvussa. Se on kotoisin Kaakkois-Euroopasta. Laji menestyy Suomessakin viljeltynä aivan lounaisosassa.
Turkinpähkinäpensas kasvaa suureksi järeä- ja yksirunkoiseksi puuksi ja tulee jopa 25 metriä korkeaksi. Sen latvus on muodoltaan kartiomainen. Euroopanpähkinäpensaaseen verrattuna turkinpähkinän lehdet ovat suuremmat ja sen hedelmän eli hasselpähkinän suojus on pidempi ja kapealiuskainen.
Puntarpäät

Puntarpäät ("Alopecurus") on kasvisuku heinäkasvien heimossa. Siihen kuuluu 43 lajia risteymälajeja huomioimatta. Nurmipuntarpäätä ("Alopecurus pratensis") on viljelty aiemmin rehuheinäksi. Puntarpäät muistuttavat ulkonäöltään paljolti tähkiöitä ("Phleum").
Puntarpäälajeja.
Monet puntarpäät risteytyvät helposti keskenään ja Suomessa esiintyy ainakin viisi lajiristeymää.
Lumilehdokki

Lumilehdokki ("Platanthera hyperborea") on pohjoisen kylmillä alueilla kasvava lehdokkien sukuun kuuluva kämmekkäkasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Lumilehdokki kasvaa 5–30 senttimetriä korkeaksi. Sen varressa on 3–6 kierteisesti sijoittunutta isohkoa varsilehteä. Kukintona on 3–11 cm pitkä tähkä. Kukat ovat väriltään vihertävän kellanvihreät ja tuoksuvat kielolta. Kukan huuli on yksiosainen, tasaleveä ja 3–7 millimetriä pitkä. Kannus on kaareva, 4 mm pitkä.
Levinneisyys.
Lumilehdokkia tavataan muun muassa Islannissa, Grönlannissa ja Alaskassa.
György Csányi

György Csányi (7. maaliskuuta 1922, Budapest – 13. joulukuuta 1978) oli unkarilainen pikajuoksija.
Csányin uran suurin saavutus on Helsingin 1952 olympialaisista, joissa hän voitti pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa ajalla 40,5 yhdessä László Zarándin, Géza Varasdin ja Béla Goldoványin kanssa. Kaksi vuotta myöhemmin sama joukkue voitti kyseisen matkan Euroopan mestaruuden Bernin EM-kilpailuissa. Vuoden 1948 olympiakisoissa Csányi juoksi Unkarin neljänneksi sijoittuneessa joukkueessa. Csányi osallistui myös henkilökohtaisella sataselle 1948 ja 1952 karsiutuen alkukierroksilla.
Vasara ja hiljaisuus

Vasara ja hiljaisuus: Lyhyt johdatus työkalujen historiaan on kuvanveistäjä, kuvataiteen tohtori Jyrki Siukosen teos, jossa hän pohtii tekemisen ja sanomisen (puheen) suhdetta. Näkökulma on kuvanveistäjän, mutta sitä kautta avautuu näkökulmia muuhunkin esteettisiä valintoja sisältävään tekemiseen. Kirjan on julkaissut Kuvataideakatemia.
Taiteilijana Siukonen käsittelee aihettaan sisältäpäin. Käsillä tekeminen on hänen mukaansa usein sanatonta eikä sitä voi edes sanallisesti teoretisoida. Työkalun käyttöön sen teorian hallitsemisesta ei ole paljon apua. Sen olemuksen ymmärtää vasta tekemisen kautta. 
Siukonen on tutkinut filosofien Heideggerin, Wittgensteinin ja Lévi-Straussin ajatuksia työn tekemisestä. 
Kriitikko Timo Valjakka toteaa kirja-arvostelussaan, että teos on viime aikojen taidekirjallisuuden parhaimmistoa. Hän luonnehtii Siukosta sivistyneeksi ja mukaansatempaavaksi kirjoittajaksi. Teoksen kuvituksena on kuvia kuvanveistäjien työhuoneista.
Hanna Helavuori nostaa teoksen esimerkiksi siitä, millaista taiteen tutkimuksen tulisi olla: seesteistä ja kirkasta.
Antoine Balpêtré

Antoine Balpêtré (3. toukokuuta 1898 Lyon – 28. maaliskuuta 1963 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi yli 50 elokuvassa vuosina 1933–1963. Elokuvia, joissa hänet nähdään, ovat muiden muassa "Korppi" (1943), "Syntisten saari" (1950), "Oikeus on tapahtunut" (1950), "Hiipivät askeleet" (1952), "Ennen vedenpaisumusta" (1954), "Musta kansio" (1955) ja "I vampiri" (1956).
Konfederaation armeija

Konfederaation armeija () oli armeija, jonka Konfederaatio perusti erottuaan Yhdysvalloista vuonna 1861. Armeija oli yksi Konfederaation kolmesta puolustushaarasta, ja sen tehtävänä oli operoida Konfederaation maavoimia. Muita haaroja olivat laivasto ja merijalkaväki.
Logicomix

Logicomix: Nerouden ja hulluuden rajalla () on vuonna 2009 ilmestynyt sarjakuvaromaani, joka kuvaa logiikan kehitystä 1900-luvun alussa päähenkilönä Bertrand Russell. Teoksen ovat käsikirjoittaneet Apostolos Doksiadis ja Khristos H. Papadimitriou ja kuvittaneet Alekos Papadatos ja Anne di Donna.
Kertomuksessa esiintyvät muun muassa Gottlob Frege, Georg Cantor, Ludwig Wittgenstein ja Kurt Gödel. Teoksen lopussa lainataan Aiskhyloksen "Oresteiaa".
Helge Railo

Helge Iivari Railo (29. maaliskuuta 1916 Turku – 16. helmikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka tunnetaan useiden sairaaloiden ja terveydenhoitoalan rakennusten suunnittelijana. 
Railo suunnitteli myös kouluja, hallintorakennuksia, hotelleja, kappeleita, kirjastoja, pankkeja, asuintaloja sekä yrityskiinteistöjä. Railon toimisto suunnitteli lisäksi arkkitehdin oman yksityistalon Helsingin Kaskisaareen. 
Helge Railon suunnittelemia rakennuksia ovat esimerkiksi Päijät-Hämeen keskussairaala, Auroran sairaala, Rauman sairaala, Lastenklinikka, Koskelan sairaala, Selkämeren ja Forssan sairaalat sekä Suojarinteen, Kuusaan, Kolpeneen, Ronnin ja Eskoon keskussairaalat. 
Railo kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1935 ja valmistui arkkitehdiksi vuonna 1942 Teknillisestä korkeakoulusta (TKK) ja teki tuolloin useita opintomatkoja Euroopan eri maihin. Ensimmäisen oman arkkitehtitoimistonsa hän perusti Jonas Cedercreutzin kanssa vuonna 1945.
Railon huomattava suunnittelutyö oli Keski-Suomen keskussairaala Jyväskylässä. Hän suunnitteli sen yhdessä Cedercreutzin kanssa (arkkitehtitoimisto Cedercreutz-Railo). Hanke oli toimiston mittavin, ja se valmistui vuonna 1954. Sairaalan viereen rakennettiin vielä terveydenhuolto-oppilaitos (1963). Keuruulle valmistui Juurikkaniemen sairaala (1958). Myös Viitaniemen koulu on Cedercreutz-Railon toimiston suunnittelema jyväskyläläinen rakennus. Muita merkittäviä Cedercreutz-Railon suunnittelemia rakennuksia ovat ainakin Ahvenanmaan merenkulkumuseo Maarianhaminassa (1949), Lääninhallituksen lisärakennus Hämeenlinnassa (1962), Palvelutalo Betania Turussa (1959), sekä Kuusisaarenpolku 7:n pientalot Munkkiniemessä (1957). Railo suunnitteli myös Sädesairaalan Jyväskylään (1963).
Leif Lindgren (biologi)

Leif Lindgren on suomalainen biologi ja tietokirjailija. Lindgren on työskennellyt Metsähallituksen suojelubiologina Nauvossa. Hän on julkaissut Metsähallituksen ja Editan kustantamana suomeksi, ruotsiksi ja englanniksi ilmestyneen teoksen "Saariston laitumet" (2000). Särkisalossa asuvalle Lindgrenille myönnettiin vuonna 2013 Varsinais-Suomen luonnonsuojelupiirin ympäristöpalkinto.
Fairey Delta 1

Fairey Delta 1 tai F.D.1 oli brittiläinen Fairey Aviation Companyn valmistama suihkumoottorinen, deltasiipinen ja T-peräsimellinen koelentokone. Rolls-Royce Derwent 8 -suihkumoottorilla varustettu "VX350" lensi ensilentonsa 12. maaliskuuta 1951.
Fairey Delta 1 suunniteltiin alkujaan laivasta pystysuoraan laukaistavaksi hävittäjäksi, mutta muutettiin Britannian ilmailuministeriön E.10/47 -spesifikaation mukaiseksi deltasiiven tutkimuskoneeksi.
Panzerbüchse 39

Panzerbüchse 39 (, lyhenne: PzB 39) on saksalainen toisen maailmansodan aikainen panssarintorjuntakivääri.
Panzerbüchse 39 oli Gustow Werken valmistama kehittyneempi versio edeltäjästään, Rheinmetall-Borsigin valmistamasta Panzerbüchse 38:sta, jota oli luonnehdittu monimutkaiseksi ja kalliiksi. Aseessa oli sama lähtönopeus ja panssarin läpäisykyky kuin edeltäjässään. Käytännön tulinopeutta lisäsivät kymmenen patruunan lippaat, jotka voitiin kiinnittää aseen molemmille puolille. Panzerbüchse 39 oli massatuotantoase, jota valmistettiin vuosina 1940–1941, ja jota käytettiin rajoitetusti vuoteen 1943/-44 saakka.
Jalokiurunkannus

Jalokiurunkannus ("Corydalis nobilis") on aikaisin keväällä kukkiva, kellertäväkukkainen kasvi. Laji on myrkyllinen.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen jalokiurunkannus kasvaa 40–60 cm korkeaksi. Kasvi on juurakollinen, roteva ja monivartinen. Kierteisesti varressa olevia lehtiä on lukuisia ja ne ovat toistamiseen parilehdykkäisiä. Pikkulehdykät ovat kapeita ja väriltään sinivihreitä. Laji kukkii edellisenä kesänä keräämänsä vararavinnon turvin. Kukinto on tiivis ja runsaskukkainen terttu. Kukkien tukilehdet ovat lähes kukan kokoisia ja väriltään vihreitä. Verhiö on kaksilehtinen. Kannuksellinen teriö on noin 20 mm pitkä ja väriltään keltaisen tai valkoisen kirjava. Suomessa jalokiurunkannus kukkii touko-kesäkuussa. Kasvi lakastuu nopeasti kukkimisen ja siementen kehittymisen jälkeen. Hedelmä on litteä, suikeahko kota.
Levinneisyys.
Jalokiurunkannus on alun perin kotoisin Keski-Aasiasta Siperiasta. Lajia on jo pitkään viljelty koristekasvina muun muassa Ruotsissa ja Suomessa, missä se on paikoitellen myös villiintynyt luontoon. Suomessa jalokiurunkannusta tavataan paikoitellen villiintyneenä Pori–Tampere-linjan eteläpuolella. Pohjoisempaa lajista tunnetaan vain muutamia esiintymiä, muun muassa Oulusta.
Suomeen ja Ruotsiin jalokiurunkannus päätyi vahingon kautta. Luonnontutkija Carl von Linné oli pyytänyt savonlinnalaissyntyistä tutkimusmatkailija Eric Laxmannia toimittamaan Siperiasta särkyneensydämen siemeniä Ruotsiin. Laxmann lähetti Linnélle kuitenkin erehdyksessä jalokiurunkannuksen siemeniä, joita Linné kasvatti puutarhassaan ensimmäisen kerran vuonna 1765. Suurin osa Ruotsin ja Suomen vanhoista jalokiurunkannuskasvustoista on peräisin Linnén kasvattamista yksilöistä.
Elinympäristö.
Suomessa jalokiurunkannusta tavataan villiintyneenä lähinnä pihoilla ja puistopensastoissa. Laji on tyypillinen erityisesti vanhoissa kartanopuistoissa ja huvilayhdyskunnissa.
Käyttö.
Jalokiurunkannusta viljellään puutarhojen koristekasvina.
Koneturvallisuus

Koneturvallisuudella tarkoitetaan koneen teknisiin rakenteisiin, toimintoihin ja varusteisiin sisältyviä ominaisuuksia. Näiden ominaisuuksien avulla suunnittelija ja valmistaja tekevät koneesta sellaisen, että se soveltuu sille tarkoitettuun käyttöön eikä aiheuta tällaisessa käytössä tapaturman vaaraa tai haittaa terveydelle. Euroopan unionin alueella koneturvallisuuslainsäädäntö perustuu konedirektiiviin. 
Koneiden turvallisuuden määrittämiseksi koneille tehdään suunniteluvaiheessa riskin arviointi, jotta koneeseen sovellettavat terveys- ja turvallisuusvaatimukset voidaan määrittää. Kone on sen jälkeen suunniteltava ja rakennettava ottaen huomioon riskin arvioinnin tulokset.
Turvakriittinen järjestelmä () on järjestelmä, jonka toiminta- tai suunnitteluvirhe voi johtaa henkilövaaraan.
Ranskalainen sydänmato

Ranskalainen sydänmato ("Angiostrongylus vasorum") on koiraeläinten sydämessä loisiva, sydänmatotaudin aiheuttava sukkulamatolaji. Se on lankamainen mato, joka elää isäntäeläimen keuhkovaltimossa ja sydämen oikeassa kammiossa. Loisten väli-isäntinä toimivat etanat. Pääisäntä on kettu, mutta myös koira voi saada tartunnan. Sydänmatotartuntoja esiintyy paikoin yleisesti muun muassa Tanskassa, Englannissa, Ranskassa ja Venäjällä.
Isäntäeläin saa tartunnan syömällä loista kantavan etanan. Toukat tunkeutuvat ruoansulatuskanavasta suolen seinämän läpi ja vaeltavat sydämeen ja keuhkovaltimoon. Aikuiset loiset munivat verenkiertoon, ja kuoriutuvat toukat päätyvät keuhkoihin. Isäntäeläimen yskiessä toukat nousevat nieluun. Sieltä ne pääsevät ruuansulatuskanavaan ja lopulta ulosteiden mukana ympäristöön.
Sydänmatotaudin diagnosoiminen on ongelmallista. Tauti todetaan yleensä vasta pitkän ajan kuluttua tartunnasta. Varmistus tartunnalle saadaan, kun toukkia ja munia voidaan löytää koiran ulosteesta tai syljestä. Tautia voidaan hoitaa reseptivalmisteilla.
Silvio Cesare Bonicelli

Silvio Cesare Bonicelli (31. maaliskuuta 1932 Bergamo – 6. maaliskuuta 2009) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 16. kesäkuuta 1962 ja nimitettiin San Severon hiippakunnan piispaksi 2. syyskuuta 1991. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Andrea Mariano Magrassi, jota avustivat Gaetano Bonicelli ja Angelo Paravisi.
Bonicelli nimitettiin 13. joulukuuta 1996 Parman hiippakunnan piispaksi, joksi hänet asetettiin 25. tammikuuta 1997. Hän jäi eläkkeelle 19. tammikuuta 2008.
Unio mystica (kirja)

Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset on Panu Rajalan vuonna 2008 ilmestynyt elämäkerta ja tutkimus Mika Waltarin tuotannosta.
Sisältö.
Teoksen keskeisinä lähteinä ovat Waltarin haastattelut 1970-luvulta, ja niissä välittyy vanhan kirjailijan omia tulkintoja elämästään ja tuotannostaan. Toisena merkittävänä lähteenä on pitkäaikainen, avomielinen ja julkaisematon kirjeenvaihto Waltarin ja hänen nuoruutensa isähahmon Jalo Sihtolan kesken. Kirjeet Rajalalle antoi tytär Satu Waltari, joka avusti muutenkin kirjan teossa, vaikka olikin sitä mieltä, että elämäkerta on aina "eräänlaista ihmissyöntiä".
Waltari opiskeli syksystä 1926 alkaen teologiaa, mutta tavoitteli jo tällöin kirjailijan uraa. Hän liikkui tulenkantajien piirissä ja julkaisi novelleja. Hänen menestyksensä pohjautui vuoden 1937 romaaniin "Vieras mies tuli taloon", jota tulenkantajien piirissä pidettiin oikeistolaisena.
Teoksen alaluku "Villikissa, hulluruoho ja vaaleakiharainen ystävä" kuvaa "Sinuhe egyptiläisen" syntyä, jota Waltari itsekin on epäsuorasti kuvannut romaanissaan "Neljä päivänlaskua". Rajala nimeää naisen, johon Waltari oli rakastunut teosta kirjoittaessaan. Kirjailijalle kehittyi tästä alkaen käsitys, että innoitus vaati rakastumista. Rakkaussuhteet tulivat suurten historiallisten romaanien yhteydessä tavallisiksi, mutta niiden fyysisyydestä ei aina saa selvää näyttöä. Waltari kirjoitti teostaan syrjäisessä paikassa Hartolassa ja rahoitti elämisen kustantajan antamalla lainalla. Rajala pitää hämmästyttävänä, että laaja romaani syntyi ilman muistiinpanoja kolmessa ja puolessa kuukaudessa.
Historiallisten romaanien pohjana oli Waltarin tutkimustyö. Vuoden 1954 tutkimustensa aikana Orvietossa Waltari kulki unissakävelijänä pitkin hotellin käytäviä. Tämän Rajala nostaa esimerkiksi Waltarin eläytymis- ja keskittymiskyvystä. Hänen etruskiaiheinen romaaninsa "Turms kuolematon" on osoitus Waltarin taidosta tehdä lähes virheetöntä historian kuvausta, vaikka etruskeja koskevaa tutkimustietoa oli saatavissa varsin vähän.
Rajala selvittää Unio Mysticassa laajasti Waltarin teosten saamaa vastaanottoa Suomessa ja maailmalla. Varsinkin kriitikoiden taholta kohtelu oli usein kovaa ja epäoikeudenmukaistakin. Kirjailijan ja kriitikoiden väliset henkilökohtaiset ja poliittiset antipatiat vaikuttivat vuosikymmeniä.
Palkinnot.
"Unio mystica" sai Lauri Jäntin säätiön kirjallisuuspalkinnon ja P. E. Svinhufvudin muistosäätiön kirjallisuuspalkinnon. Historian Ystäväin Liitto valitsi sen vuoden historiateokseksi. "Unio mysticaa" ei valittu vuoden 2008 Tieto-Finlandia-palkinnon ehdokaslistalle, jolloin voittajan valinnut Veikko Sonninen arvosteli esiraatia siitä, ettei hän voinut antaa palkintoa vuoden parhaalle tietokirjalle. Teos oli myös myyntimenestys ja sitä myytiin yli 20 000 kappaletta.
Guggenheimin varjossa

Guggenheimin varjossa on Into-pamflettisarjassa vuonna 2012 ilmestynyt teos, joka arvostelee Guggenheim Helsinki -suunnitelmaa. Pamfletin kirjoittajien mukaan hanketta on yritetty ajaa läpi ennennäkemättömällä kiireellä, pätemättömillä perusteilla ja ilman kansanvaltaista keskustelua. 
Kirjan toimittanut arkkitehti, kaupunkitutkimuksen tohtori Kaarin Taipale sanoi olevan uskomatonta, että hankkeesta julkaistu selvitys on vain englanniksi, ei suomeksi. Hankkeessa Guggenheim-säätiöllä olisi päätösvalta eikä mitään taloudellisia riskejä. Sen sijaan New Yorkissa, Venetsiassa ja Berliinissä Guggenheimin museo on toiminut yksityisellä rahoituksella.
Pamflettiin kirjoittaneen tilastotieteilijän Aku Alasen mukaan hanke ei ole kannattava sijoitus matkailuun. Hanketta on perusteltu Bilbaon matkailun elpymisellä, mutta siellä oli kyse laajemmasta sijoitusohjelmasta paikkakunnalle. Alasen mukaan perusteluiksi tarjottiin vain tarjoajien omia laskelmia, ei kaupungin omia tutkimuksia.
Jermu Koskinen

Jermu Koskinen (s. 1976) on turkulainen runoilija, joka on tullut tunnetuksi kirjallisuuslehdistä ja runoantologioista. Hän sai J. H. Erkon novellikilpailussa kunniamaininnan vuonna 2004. Hän myös voitti vuonna 1998 Suomen huonoin kirjoittaja -palkinnon yhdessä Tuomas Takalan kanssa tekstillä "Mallusjokelainen sielunmaisema".
Vuonna 2011 ilmestynyt kokoelma "Niin kauas kuin vyötä riittää" palkittiin Tiiliskivi-palkinnolla, jonka myöntää Tampereen yliopiston kirjallisuudenopiskelijoiden raati.
Rayappu Joseph

Rayappu Joseph (; 16. huhtikuuta 1940 – 1. huhtikuuta 2021) oli srilankalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 13. joulukuuta 1967 ja nimitettiin Mannarin hiippakunnan piispaksi 6. heinäkuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Thomas Savundaranayagam, jota avustivat François Robert Bacqué ja Nicholas Marcus Fernando.
François Robert Bacqué

François Robert Bacqué (2. syyskuuta 1936 – 9. marraskuuta 2023) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa ja katolisen kirkon diplomaatti. Hänet vihki papiksi Paul-Marie-André Richaud 1. lokakuuta 1966, ja hänet nimitettiin Gradiscan titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi pro-nuntiukseksi Sri Lankaan 17. kesäkuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Agostino Casaroli, jota avustivat Marius-Félix-Antoine Maziers ja Thierry Romain Camille Jordan.
Bacqué nimitettiin apostoliseksi nuntiukseksi Dominikaaniseen tasavaltaan 7. kesäkuuta 1994 ja Alankomaihin 27. helmikuuta 2001. Hän jäi eläkkeelle joulukuussa 2011.
TV Off

TV OFF on Helsingissä vuonna 2007 perustettu elektronista popmusiikkia soittava yhtye. Yhtyeen muodostavat Sara Marjoniemi ja Markku Mäkelä.
TV OFFin esikoisalbumi Music Machine julkaistiin toukokuussa 2010. Vuoden 2011 marraskuussa yhtye toimi lämppärinä yhdysvaltalaiselle alternative rock -yhtye 30 Seconds To Marsille Latviassa, Liettuassa ja Valko-Venäjällä .
Thierry Jordan

Thierry Romain Camille Jordan (s. 31. elokuuta 1943 Shanghai, Kiina) on ranskalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Versailles'n hiippakuntaan 17. joulukuuta 1966 ja nimitettiin Pontoisen hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 6. lokakuuta 1987. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi André Rousset, jota avustivat Louis-Paul-Armand Simonneaux ja René Pierre Louis Joseph Séjourné.
Jordanista tuli Pontoisen piispa 19. marraskuuta 1988. Hänet nimitettiin Reimsin arkkipiispaksi 20. heinäkuuta 1999.
Tero Pulkkinen

Tero Pulkkinen (s. 1969) on helsinkiläinen laulaja-lauluntekijä ja muusikko. 1990-luvun alussa hän aloitti yhteistyön Veli-Matti Järvenpään kanssa. Hän liittyi Los Olvidadokseen, jossa hän soitti kitaraa, mandoliinia, viulua, banjoa, kosketinsoittimia, haitaria sekä Tex-Mex-musiikille tyypillistä bajo sextoa. V-M Järvenpää Tex-Mex Quintetissä hän toimi myös laulusolistina.
Laulajana ja lauluntekijänä hän on levyttänyt Järvenpään soolo-albumien lisäksi oman yhtyeensä Vibraköörin kanssa. Hän on ollut mukana lauluntekijänä ja muusikkona myös Jorma Kääriäisen, Muskan, Niko Ahvosen, Topi Sorsakosken ja Eero Raittisen albumeilla. Raittisen kanssa hän on esiintynyt eri kokoonpanoissa vuosien varrella, viime vuosina lähinnä NEN-orkesterissa. Muita Tero Pulkkisen yhtyeitä ovat olleet muun muassa Ali ja Rosvot sekä Freud Marx Engels &amp; Jung, johon hän liittyi vuonna 2009.
Hartmut Warkuß

Hartmut Warkuß (s. 1940, Breslau, Saksa) on saksalainen entinen teollinen muotoilija.
Warkuß kouluttautui kaivertajaksi 1950-luvulla. Iltaisin hän opiskeli metallitekniikkaa ja -muotoilua. Vuonna 1964 hän huomasi sanomalehdessä ilmoituksen, jossa Mercedes-Benz haki teollista muotoilijaa. Hän haki paikkaa, tuli valituksi ja työskenteli seuraavat kaksi vuotta Sindelfingenissä. Tämän jälkeen hän siirtyi töihin Fordille ja vuonna 1968 Audille. Vuonna 1976 hän otti vastuulleen Audin koko muotoiluosaston. Warkußin muotoilemat Audi 80- ja 100 -mallit tekivät Audin tunnetuksi muotoilulähtöisenä valmistajana.
Warkuß siirtyi Volkswagenille vuonna 1993 ja suunnitteli ensi töikseen Passat B5 sedan -mallin. Auton omaleimainen kattolinja miellytti ostavaa yleisöä ja vaikutti osaltaan siihen, että autosta tuli suuri menestys. Vuonna 1994 Detroitin autonäyttelyssä esiteltiin Warkußin muotoilema Concept 1 -tutkielma, josta kehitettiin New Beetle. Tämä vahvisti Volkswagenin asemaa Yhdysvaltain markkinoilla. Tätä seurasi Golf IV -projekti, johon Warkuß muotoili ajattoman näköisen korin tunnusomaisine C-pilareineen.
Vuonna 1999 Tokion autonäyttelyssä esiteltiin Warkußin suunnittelema Bugatti Veyron -tutkielma, joka on saanut osakseen arvostusta muotoilijoiden keskuudessa.&lt;ref name="Autointell: Bugatti EB 18/4 Veyron"&gt;&lt;/ref&gt;
Warkuß jäi eläkkeelle vuonna 2003. Hänen vaikutustaan Volkswageniin pidetään merkittävänä.
Liisa Rautiainen

Kirsti Anna Eliisabet (Liisa) Rautiainen (15. syyskuuta 1919 Kemi – 24. elokuuta 2018 Keminmaa) oli suomalainen kuvataiteilija ja kuvataideopettaja, joka tunnetaan lyijykynätöistään sekä suurikokoisista maalauksistaan.
Rautiainen aloitti opintonsa Taideteollisessa oppilaitoksessa Helsingissä vuonna 1949 ja valmistui 1952. 1960–1970-luvuilla Korolainen muodosti modernistisen Ryhmä Kemin yhdessä Nina Vanaksen, Harry Porkon, Lea Kaupin, Toivo Hoskarin ja Olavi Korolaisen kanssa. Eva-Johanna Mäkisen väitöstutkimuksessa häntä luonnehditaan Lapin taiteen uranuurtajaksi. Rautiaiselle myönnettiin taiteilijaeläke 1987 ja Lapin yliopiston kunniatohtorin arvo vuonna 1992. 
Tita Jänkälä on ohjannut Rautiaisesta kertovan 26 minuuttia pitkän dokumenttielokuvan "Toinen ovi", joka valmistui vuonna 2010.
Badrinath (elokuva)

Badrinath () on vuonna 2011 ilmestynyt, V. V. Vinayakin ohjaama telugunkielinen elokuva. Elokuvan on tuottanut Allu Aravind, jonka poika Allu Arjun esittää pääosaroolia. Muissa keskeisissä rooleissa ovat Tamanna Bhatia ja Prakash Raj. Elokuva on dubattu tamiliksi ja malajalamiksi.
Juoni.
Badrinathin temppelin henkinen johtaja, guru Bhisma Narayan (Prakash Raj), antaa uskollisimmalle palvelijalleen Badrille (Allu Arjun) tehtäväksi suojella Taksilassa sijaitsevaa temppeliä. Temppeliin saapuu Alakananda-niminen nuori nainen (Tamanna Bhatia), joka on menettänyt uskonsa jumaliin. Badri käännyttää hänet takaisin uskoon, mutta joutuu siinä sivussa osalliseksi eeppiseen rakkaustarinaan. Guru Bhisma Narayan aikoo tehdä Badrista seuraajansa, ja Badri joutuu tekemään valinnan uskonnon ja rakkauden välillä.
Musiikki.
Elokuvan soundtrackin on säveltänyt M. M. Keeravani.
A Tonic for the Troops

A Tonic for the Troops on irlantilaisen The Boomtown Rats -yhtyeen toinen, vuonna 1978 julkaistu studioalbumi. Sen on tuottanut Robert John ”Mutt” Lange ja levy-yhtiö on Ensign Records.
Äänityksestä on huolehtinut Steven Douglas Brown. Albumi on äänitetty Hollannissa Relight-studioilla.
Kappaleet.
Kappaleiden tekoon ovat osallistuneet The Boomtown Rats -yhtyeen laulaja ja johtohahmo Bob Geldof, basisti Pete Briquette, rumpali Simon Crowe ja kosketinsoittaja Johnny Fingers.
Laulujen musiikkikustantaja on Sewer Fire Hits / Zomba. Sanat on painettu LP-levyn suojakuoreen. Siinä on myös valokuvia yhtyeen kuudesta jäsenestä. Albumin otsikko mainitaan kappaleessa "She’s So Modern".
Arviot.
Erään arvostelun mukaan hyvän esikoisalbumin ja Suomen-vierailun yhteydessä pidetyn konsertin jälkeen tämä levy kuulostaa yllättävältä. Levy tuntuu ylituotetulta ja mahtipontiselta. Ylen määrin käytetyt ja luonnottomat taustalauluosuudet tuovat arvioijan mieleen Queen-yhtyeen ja muutoin muistumia on Sparksilta, Steve Milleriltä ja jopa Emerson, Lake &amp; Palmerilta. Yhtye on kehittynyt musiikillisesti ja se soittaa hyvin ja tarkasti, välillä kuitenkin ponnettomasti. Bob Geldofin sävellykset ovat monipuolisia, jopa loistavia, ja sanoituksissa on terävyyttä. Hänen laulutavastaan on hiottu pois raakuutta. Levy on arvioijan mielestä hyvä puutteineenkin.
Singlet.
Albumilta on julkaistu single "She’s So Modern" / "Lying Again" (Ensign ENY 13). Tyyliltään nimikappale muistuttaa arvioijan mielestä yhtyeen esikoissingleä "Looking After No. 1". Sanoitus on "lällätystä" ja Bob Geldof on alkanut muistuttaa Bryan Ferrya. Tanssittava nimikappale on taidokasta "huipputason energiarockia" ja single kokonaisuudessaan "hyvää käyttörockia".
Muut albumilta julkaistut singlet ovat "Like Clockwork" ja "Rat Trap".
Artemio

Artemio eli Florindo Eleuterio Flores-Hala (s. 8. syyskuuta 1961 San Juan de Siguas, Arequipan alue, Peru) on perulaisen ja ideologialtaan kommunistisen sissijärjestö Loistavan polun johtaja.
Helmikuussa 2012 Perun hallituksen joukot pidättivät Artemion viidakossa. Presidentti Ollanta Humala ehti antaa tiedotuksen Artemion kuolemasta, kunnes selvisi, että tämä oli säilynyt hengissä vaikkakin vakavasti haavoittuneena. Perun poliisi oli jo vuosien ajan yrittänyt saada Artemion kiinni, ja vuonna 2010 Yhdysvallat oli luvannut viiden miljoonan dollarin palkkion tiedoista, joiden avulla hänet saataisiin pidätettyä. Joulukuussa 2011 Artemio oli kertonut, että hänellä oli käytössään enää 150 sissiä, ja sanonut haluavansa saada aikaan tulitauon Perun hallituksen kanssa.
Elämänsä aikana Artemio on käynyt lähellä kuolemaa useita kertoja. Esimerkiksi 1986 hän säilyi hengissä neljästä ampumahaavasta huolimatta.
Jun’ya Ishigami

Jun’ya Ishigami (, s. 1974) on japanilainen nuoren polven arkkitehti. Hänet tunnetaan muun muassa hyvin ohuista ja kevyistä, eteerisen läpinäkyvistä rakenteista ja installaatioista.
Ishigami valmistui Tokion taideyliopistosta vuonna 2000. Hän työskenteli Kazuyo Sejiman ja Ryūe Nishizawan SANAA-toimistolle, mutta vuonna 2004 hän perusti oman ”junya.ishigami+associates”-nimisen toimistonsa Tokioon. Hänen teoksiaan on sittemmin esitelty kansainvälisesti esimerkiksi Venetsian biennaalissa vuosina 2008 ja 2010, jolloin hän voitti tapahtuman Kultainen leijona -pääpalkinnon. Hänen minimalistiset teoksensa liikkuvat arkkitehtuurin ja taiteen välimaastossa leikkien mittakaavan, aistien ja materiaalien kanssa. 
Ishigamin suunnittelemiin installaatiohin kuuluvat muun muassa ”Table” (2005), hyvin ohut, värähtelevä ja ilmassa kelluvalta vaikuttava suuri pöytä, Tokion modernin taiteen museon aulaan rakennettu ”Balloon” (2007), valtava heliumilla täytetty, ilmassa kelluva alumiinikuutio ja Venetsian biennaaliin vuonna 2008 toteutettu kasvihuoneiden ja suurten piirrosten sarja ”Extreme Nature: Landscape of Ambiguous Spaces”. Hänen ensimmäinen toteutettu rakennuksensa oli Kanagawa kōka daigaku -yliopiston opiskelijoille tarkoitettu KAIT Workshop -tila. Avoimen, lasiseinäisen ja neliömäisen tilan kattoa kannattelee 305 ohutta, epäsäännöllisesti aseteltua viisi metriä korkeaa pilaria.
Gibson Sonex

Sonex oli vuonna 1980 esitelty Gibson-sähkökitara. Hinnastossa se sijoittui kaikkein halvimmaksi, ja korvasi Gibsonin katalogissa Marauderin ja S-1:n. Sonex-malleja oli neljä: Deluxe, Standard, Custom ja Artist. Sonex-mallien tuotanto lopetettiin jo 1980-luvun alkupuolella. 
Sonexin runko on litteä ja rungon takaosa S-1:n ja Marauderin tapaan Les Paulia laakeampi. Se valmistettiin synteettisestä Resonwood -materiaalista. Kustannusten laskemiseksi ja useimmista Gibsoneista poiketen Sonexin kaula oli pultattu kiinni runkoon. Standard- ja Custom -malleissa oli mustavalkoiset "Dirty Fingers" -humbuckermikrofonit kuorettomina. 
Suomalaisista artisteista Gibson Sonexia käytti 80-luvulla keikkakitaranaan Irwin Goodman .
HMS Daring (D05)

HMS Daring (viirinumero D05) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Daring-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Swan, Hunter and Wigham Richardsonilta Tynejoen varrelta, missä köli laskettiin 29. syyskuuta 1945. Moottorin toimitti Wallsend Slipway and Engineering Company. Alus laskettiin vesille 10. elokuuta 1949 ja valmistui 8. maaliskuuta 1952.
Palvelus.
Uransa alussa alus oli Välimeren laivastossa ja Kotilaivastossa. Se osallistui Kreikan maanjäristyksen pelastustöihin ja Egyptin vastaisiin sotatoimiin maan vallattua Suezin kanavan 1956.
Päälliköt.
Aluksen päälliköinä olivat: