tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kuusitiainen

Kuusitiainen ("Periparus ater") on Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Pohjois-Aasiassa aina Japaniin saakka esiintyvä tiaisten heimoon kuuluva lintulaji. Se on Suomen pienin tiainen, joka näppärästi keinuu kuusen oksilla tarvittaessa pää alaspäin.
Koko ja ulkonäkö.
Kuusitiaisella on musta pää, ruskehtava vatsa ja harmaat siivet. Vaalea niskalaikku ja pieni koko auttavat erottamaan kuusitiaisen hömötiaisesta. Kuusitiaisen pituus on 11 cm, siipien kärkiväli 18 cm ja paino 8 g, ja se on pienimpiä suomalaislintuja. Se on puuhakas ja eloisa, ja liikkuu ja oleilee etupäässä kuusten latvaosissa.
Laulu on kirkas ja voimakas "”piiti-piiti-piiti…”", usein pitkinä sarjoina kuusen latvasta. Laulu muistuttaa kiireistä talitiaisen laulua. Äänet ovat tiaismaisia tiitityksiä, paitsi tunnusomainen, vihervarpusmainen vihellys "”tiii-tyy”".
Vanhin suomalainen rengastettu kuusitiainen on ollut seitsemän vuotta ja 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen yhdeksän vuotta ja neljä kuukautta vanha kuusitiainen.
Levinneisyys.
Kuusitiaisella on 24 alalajia. Lajin levinneisyysalueeseen kuuluu Eurooppa ja Pohjois-Aasia Japaniin saakka, sekä Pohjois-Afrikka. Suomessa se pesii Tornion-Kuusamon korkeudelle saakka. Runsain se on Etelä-Suomessa, etenkin Hämeen ja Uudenmaan kuusivaltaisilla seuduilla. Esiintymisen vuosivaihtelu on suurta.
Suomessa pesii keskimäärin noin 61 000 (36 000–85 000) kuusitiaisparia.
Elinympäristö.
Kuusitiainen viihtyy parhaiten vanhoissa kuusikoissa, mutta myös muissa havumetsissä ja sekametsissäkin. Suomessa lajia ei tavata puhtaissa lehtimetsissä. Syysmuutolla sitä tavataan melko yleisesti ulkomeren saarilla. Talvella kuusitiainen tulee taajamien lintulaudoille, harvoin keskikaupungille.
Lisääntyminen.
Kuusitiainen tekee pesänsä valmiiseen koloon, esimerkiksi jonkun muun lajin hylkäämään pesään tai ihmisen tekemään linnunpönttöön, jonka lentoaukon leveys on noin 2,7 senttimetriä. Lintu kelpuuttaa pesäpaikaksi myös monenlaiset muut kolot, kuten kaatuneen puun juurakossa, aidantolpassa tai rakennuksessa olevan kolon. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun jälkeen. Naaras munii 8–10, keskimäärin yhdeksän punapilkkuista valkoista munaa, joita se hautoo pari viikkoa. Poikaset poistuvat pesästä lentokykyisinä runsaan kahden viikon ikäisinä. Molemmat emot ruokkivat niitä pesässä sekä vielä 1–2 viikkoa pesästä lähdön jälkeen. Kuusitiaiset pesivät usein toisen kerran joko samaan tai muuhun lähistöllä olevaan koloon. Kyseinen muninta sijoittuu kesäkuun loppuun, ja siinä on vähemmän munia kuin ensimmäisessä pesueessa.
Ravinto.
Kuusitiaisen ruokavalio koostuu kesäisin pienistä hyönteisistä ja hämähäkeistä. Se tarvitsee kesäpäivän aikana noin kaksi grammaa ravintoa. Syksyllä lintu varastoi kuusenoksien kätköihin havupuiden siemeniä ja selkärangattomia: esimerkiksi kirvoista se tekee pienen pallon ja kiinnittää sen neulasten varaan. Talvella kuusitiainen syö varastoimaansa ravintoa sekä käy mieluusti lintulaudoilla syömässä rasvaa, maapähkinöitä ja auringonkukansiemeniä.
Mustavaris

Mustavaris ("Corvus frugilegus") on keskikokoinen, musta varislintu.
Koko ja ulkonäkö.
Pituus 44–46 cm, siipiväli 81–94 cm, paino 340–570 g. Pulleavatsainen, jyrkkäotsainen. Teräväkärkinen harmaa nokka. Vanhalla linnulla nokantyvi on harmaa ja höyhenetön ja sen jaloissa on mustat ”housut”. Kokomusta höyhenpuku (nuorella myös nokantyvi).
Vanhin suomalainen rengastettu mustavaris on ollut 14 vuotta, 3 kuukautta ja 17 päivää vanha. Euroopan vanhin rengastettu mustavaris on ollut brittiläinen 22 vuotta ja 11 kuukautta vanha yksilö.
Levinneisyys.
Mustavaris pesii laajalla alueella Euroopan länsireunasta Japaniin. Itäisin kanta kuuluu alalajiin "pastinator". Maailman populaation koko on 20–35 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se on melko harvinainen Suomessa: 1 600–1 800 paria pesii Satakunnan ja Pohjanmaan viljelylakeuksien äärellä. Suomi on aivan lajin levinneisyysalueen luoteisreunassa. Etelä- ja Itä-Suomessa kiertelee alkukeväällä myös tuhansia Karjalankannaksella ja Aunuksen Karjalassa pesiviä lintuja. Suomessa se on muuttolintu, joka saapuu keväällä aikaisin helmi-maaliskuun vaihteessa, päämuutto on maalis-huhtikuun vaihteessa, ja syysmuutto tapahtuu huomaamattomasti syys-lokakuussa. Talvehtimisalueet ovat Etelä-Ruotsissa, Tanskassa ja manner-Euroopan länsiosissa.
Suomessa mustavaris pesii kaupunkien ja hautausmaiden puistoissa. Muuttoaikoina sitä tavataan tienvarsilla, pelloilla ja kaatopaikoilla.
Lisääntyminen.
Pesii yhdyskuntina. Hatarahko risupesä on lehtipuussa tai männyssä. Munia on 3–5. Naaras hautoo 16–18 vrk. Emot ruokkivat poikasia 70–80 vrk (pesässä 30–36 vrk). Sukukypsä 2-vuotiaana.
Ravinto.
Siemenet, vilja, juurekset ja muut viljelykasvit, pikkunisäkkäät, selkärangattomat, jätteet ja raadot.
Kuhankeittäjä

Kuhankeittäjä ("Oriolus oriolus") on kellertävä varpuslintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kuhankeittäjä on 22–25 senttimetriä pitkä kellertävä lintu. Uroksen pääväri on kirkkaankeltainen, kun taas naaras ja nuori lintu ovat yläpuolelta vihertäviä ja alapuolelta kellertäviä. Naaras on vatsapuolelta harmaanvalkoinen ja tummaviiruinen. Kuhankeittäjäkoiraan pyrstö ja siivet ovat mustat. Kuhankeittäjän nokka on punainen ja jalat siniharmaat. Nuoren linnun nokka on ruskea.
Levinneisyys.
Kuhankeittäjän pesimäalueet ovat Euroopassa ja Aasiassa. Sen talvehtimisalue on trooppisessa Itä-Afrikassa.
Kuhankeittäjän kanta on romahtanut Suomessa. 1800-luvulla sillä oli vahva kanta, mutta 1900-luvun alkupuolella kanta väheni. 1980-luvun lopulla kuhankeittäjien määräksi arvioitiin 5 000 paria. Vuosina 2019–2024 kannaksi arvioitiin enää 970 paria, eli pudotusta on 12 vuodessa 70 prosenttia ja vuodesta 1980 peräti 96 prosenttia.
Kannan romahtamisen syistä ei ole tietoa, mutta sen arvellaan johtuvan talvehtimisalueen olosuhteista. Ainakin Välimeren alueella kuhankeittäjiä on pyydystetty.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut kuhankeittäjän elinvoimaiseksi. Suomessa laji on erittäin uhanalainen ja se on rauhoitettu. Vuonna 2000 kuhankeittäjä luokiteltiin Suomen uhanalaisuusarvioinnissa elinvoimaiseksi ja vuoden 2010 arvioinnissa silmälläpidettäväksi. Vuoden 2015 arvioinnista lähtien se on ollut erittäin uhanalainen.
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Kuhankeittäjän arvo on 1 865 euroa.
Elinympäristö.
Kuhankeittäjän elinympäristöä ovat vanhat lehtimetsät, Baltiassa ja Keski-Euroopassa myös rehevät puistot. Suomessa lajia tavataan tyypillisesti vesistöjen läheisissä lehtimetsissä. Kuhankeittäjä viihtyy puiden lehvästön suojassa, minkä takia sitä näkee todella harvoin, ellei sitä osaa sen huilumaisen laulun perusteella etsiä.
Lisääntyminen.
Kuhankeittäjä tekee korimaisen pesän oksanhaaraan. Naaras munii touko–kesäkuussa 3–5 munaa, jotka ovat kooltaan noin 2×3 cm. Munat ovat valkoisia ja pilkullisia. Haudonta-aika on kahdesta kolmeen viikkoa ja pesäpoikasaika noin kaksi viikkoa.
Ravinto.
Kuhankeittäjä syö hyönteisiä, selkärangattomia, marjoja ja siemeniä.
Erityistä.
Kuhankeittäjä on valittu Etelä-Savon maakuntalinnuksi. Se oli myös Liberaalit-puolueen tunnuslintu.
Törmäpääsky

Törmäpääsky ("Riparia riparia") on pieni lovipyrstöinen, rahisevaääninen pääskylaji.
Koko ja ulkonäkö.
Törmäpääskyn pituus on 13 cm. Selkäpuoli on ruskeanharmaa, rintapuoli on vaalea ja siinä on ruskea rintavyö. Kaikki törmäpääskyt käyvät läpi sulkasadon talvehtimisalueillaan Afrikassa. Ikäluokkia ei sen jälkeen voi enää erottaa toisistaan. Koiraalla ja naaraalla ei ole ulkonäköeroja.
Törmäpääsky elää luonnossa yleensä kolmesta neljään vuotta. Vanhin suomalainen rengastettu törmäpääsky on ollut 7 vuotta 2 päivää vanha. Maailman vanhin tunnettu yksilö oli 10-vuotias.
Levinneisyys.
Törmäpääsky pesii lähes koko Euroopassa, Pohjois-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Maailman populaation koko on noin 46 miljoonaa yksilöä. Euroopassa pesii yli 2 miljoonaa paria.
Suomessa laji pesii koko maassa, Lapissa yleisimpänä. Vuosiin 2006–2009 perustuvan arvion mukaan Suomen pesimäkanta on 30 000–60 000 paria. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi Suomen vuoden 2010 uhanalaisuustarkastelussa. Vuoden 2019 uhanalaisuustarkastelussa laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Kanta on taantumassa. Laji on rauhoitettu koko Suomessa.
Törmäpääsky talvehtii Afrikan itä- ja eteläosissa, eteläisessä Aasiassa ja Etelä-Amerikassa. Keväällä se saapuu Suomeen toukokuussa, syysmuutto tapahtuu elokuussa ja syyskuun alussa.
Elinympäristö.
Törmäpääsky on melko sidoksissa veteen; usein se esiintyy suurin joukoin hyönteisjahdissa järven tai joen yllä.
Lisääntyminen.
Törmäpääsky pesii yhdyskuntina pystysuorissa, hiekkaisissa rinteissä kuten hiekkakuopissa ja joentörmissä, joihin se kaivaa pesänsä, joka on noin 0,5–1 ‑metrinen tai pidempikin. Pesän perällä olevaan kammioon naaras munii 4–6 valkeaa munaa, joita se hautoo noin 15 vuorokautta.
Ravinto.
Törmäpääskyn ravintoa ovat varsinkin surviaissääsket ja muut vesistöissä kehittyvät hyönteiset.
Räystäspääsky

Räystäspääsky ("Delichon urbicum") on ihmisasutuksen lähellä viihtyvä pääsky. Sen voi erottaa haarapääskystä muun muassa pyrstöstään, jonka lovi on lyhyempi.
Koko ja ulkonäkö.
Räystäspääsky on 13–16 cm pitkä lintu, joka on päältä sinimusta ja alapuolelta valkoinen. Valkoinen yläperä on sen paras tuntomerkki. Pyrstö on lyhyt ja matalalovinen. Jalat ovat höyhenpeitteiset. Lennossa ollessaan lintu lentää korkealla siipiään räpytellen ja välillä syöksyy liukuen alas. Räystäspääsky painaa noin 20 g.
Vanhin suomalainen rengastettu räystäspääsky on ollut 7 vuotta 11 kuukautta 26 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen on ollut 14½-vuotias saksalainen pääsky.
Levinneisyys.
Alun perin euraasialainen laji on levinnyt Euroopasta Japaniin ja Pohjois-Afrikkaan. Räystäspääskyä tavataan enimmäkseen asutuksen lähellä, joskus harvoin avoimilla mailla kalliojyrkänteillä sekä toisinaan myös vuoristoissa puurajan yllä. Pesii koko maassa. Tällä hetkellä Suomessa arvioidaan olevan noin 120 000 paria. Euroopassa pesii yli 10 miljoonaa paria eli populaation koko on 20–48 miljoonaa yksilöä.
Elinympäristö.
Räystäspääsky nimensä mukaisesti tekee pesän yleensä räystäille. Pesä tehdään savesta ja ruohosta. Pääskyt suosivat etenkin ihmisten läheisyyttä ja aukeita paikkoja.
Lisääntyminen.
Pääskyt tekevät pesänsä syljellään liimaamalla mudasta, savesta ja ruohosta puolipallon muotoisen kupin, johon naaras munii 4–5 valkoista munaa. Pesä vuorataan höyhenillä ja heinillä. Pesä on seinää vasten, kyljessä on pieni lentoaukko. Laji on hyvin seurallinen, linnut pesivät vieri vieressä kolonioissa. Pääskyt myös nukkuvat pesissään. Munia haudotaan noin 2 viikkoa, kunnes harmaanvalkeat untuvikot kuoriutuvat. Molemmat vanhemmat ruokkivat poikasiaan, jotka tulevat lentokykyisiksi neljässä viikossa. Kesästä riippuen poikueita on yhdestä kahteen. Tavallisten räystäiden vähennettyä räystäspääsky on sopeutunut pesimään myös esimerkiksi huoltoasemien, varastojen, autolauttojen, lossien katoksiin. Pääskyn suurin uhka on pesän ja poikasten tuhoutuminen joko pedon tai pesän putoamisen takia.
Ravinto.
Räystäspääsky on hyönteissyöjä, joten se saalistaa ilmassa lentäviä hyönteisiä.
Muutto.
Laji muuttaa Suomeen toukokuussa, jolloin sille on jo tarpeeksi ravintoa. Elo–syyskuussa räystäspääskyjä kerääntyy suuriksi parviksi istuksimaan puhelinlangoille, ja ne lentävät sitten takaisin Etelä-Afrikkaan. Pääskyt palaavat joka vuosi tutuille pesimäpaikoilleen.
Tunturikiuru

Tunturikiuru ("Eremophila alpestris") on pohjoisen pallonpuoliskon varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 14–17 cm, siipien kärkiväli 30–35 cm ja paino 30–40 g. Jonkin verran pienempi kuin kiuru. Pää on mustan ja keltaisen kirjava. Musta juova päälaen yli kulkee ikään kuin sarviksi pään molemmille puolille. Leveä, musta, puolikuunmuotoinen laikku yli kuvun. Koiras on naarasta suurempi, ja sen pään kuviot ovat selkeämmät.
Esiintyminen.
Tunturikiuru esiintyy hyvin laajalla alueella lähes koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Se elää suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa, Keski-Aasiaa ja Siperian pohjoisosia. Maailman populaation kooksi on arvioitu 140 miljoonaa yksilöä. Euroopassa esiintyminen on kaksiosainen: Skandinaviassa Kölivuoristossa, Lapin tuntureilla ja Venäjän Jäämeren rannikkoseudun tundralla, sekä Kaakkois-Euroopan, Lähi- ja Keski-idän sekä Atlasvuoristoissa. Tunturikiurulla on 42 alalajia.
Suomen nykyinen parimäärä on noin 2 (0–10), ja laji on lähes kadonnut maan pesimälinnustosta. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 6 000 – 18 000 paria.
Tunturikiurumme talvehtinevat Kaakkois- ja Etelä-Euroopassa. Suomessa se on harvinainen talvehtija lähinnä rannikkoseudun rikkaruohokentillä ja ulkosaaristossa. Keväällä se palaa maalis-toukokuussa, syksyllä lähtee loka–marraskuussa.
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Tunturikiurun ohjeellinen arvo on 3 196 euroa.
Elinympäristö.
Tuntureilla, tundralla ja vuoristoseuduilla. Karaistunut kylmänkestävä lintu.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa hyvässä piilossa. Naaras munii 3–5 tummaa, rusehtavien täplien kauttaaltaan peittämää munaa. Naaras hautoo 10–11 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 9–12 vuorokautta ja lentävät 16–18 vuorokauden ikäisinä. Pohjoisilla leveysasteiila lajilla on vain 1 pesye, lämpimämmillä seuduilla 2 pesyettä kesän aikana.
Ravinto.
Kesällä hyönteiset ja kasvinosat sekä siemenet, talvella siemenet ja rantojen pikkueläimet.
Kangaskiuru

Kangaskiuru ("Lullula arborea") on kiurujen ("Alaudidae") heimoon kuuluva sukunsa ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö.
Kangaskiurun pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 13½–15 cm, paino noin 30 g. Koiras on naarasta suurempi.
Kangaskiuru on ruskean, valkean ja mustan kirjava pieni, lyhytpyrstöinen lintu. Siiven etureunassa, käsisulkien peitinhöyhenissä, lajityypillinen mustavalkea laikku. Valkea silmäkulmajuova. Pieni töyhtö. Lennossa tosi lyhyt pyrstö herättää huomiota.
Laululento on kiurumainen. Koiras kohoaa korkealle ilmaan ja kaunis, hieman surumielinen lallatus kuuluu: ”li li li li li ly ly ly ly liily liily liily lylii lylii lylii…” jne. minuuttikaupalla yhteen menoon. Voi laulaa myös puun latvassa. Alkukesällä laulaa myös yöllä. Äänet ovat pehmeitä, kuin lyhyitä pätkiä laulusta. Pesällä varoittaa kiurumaisesti.
Sekä vanhat että nuoret linnut käyvät läpi täydellisen sulkasadon elo–lokakuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei voi enää erottaa.
Vanhin suomalainen rengastettu kangaskiuru on ollut 3 vuotta 1 kuukautta 3 päivää vanha.
Esiintyminen.
Kangaskiurua tavataan Euroopasta pohjoisosia lukuun ottamatta, Pohjois-Afrikasta ja Lähi-idästä. Lajin parimäärä Suomessa on 800–1 000 paria. Kangaskiuru pesii harvalukuisena eteläisimmässä Suomessa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Euroopassa, satunnaisesti Etelä-Suomessa. Keväällä laji saapuu maaliskuun loppupuolella, syksyllä lähtee lokakuussa. Euroopassa pesii 1–2,2 miljoonaa kangaskiuruparia, pääosa Iberian niemimaalla.
Elinympäristö.
Kangaskiurun elinympäristöä ovat karut kalliomänniköt, harvat harjumänniköt, soranottoalueet ja kallioiset teollisuusalueet. Muuttoaikoina lajia tavataan pelloilla ja niityillä, myös ulkosaaristossa.
Lisääntyminen.
Kangaskiuru piilottaa pesän varpujen sekaan. Pesä on rakennettu kuivista heinistä ja sammalista, pehmusteina karvoja tms. Muninta alkaa vapun maissa. Naaras munii 3–6 harmaanvalkeata, ruskeatäpläistä munaa, joita se hautoo 12–14 vuorokautta. Koiras vartioi pesän lähellä puussa istuen. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä noin 10–14 päivän ikäisinä. Emot huolehtivat niistä vielä viikon tai pari. Yleensä pari munii toisen pesyeen kesäkuun lopulla. Nämä myöhäisemmät poikaset oppivat lentämään usein vasta elokuussa.
Ravinto.
Kangaskiurun ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit ja siemenet.
Tervapääsky

Tervapääsky ("Apus apus") on kiitäjälintujen ("Apodiformes") lahkoon kuuluva nopealentoinen, tumma lintulaji. Se ei ole läheistä sukua varsinaisille pääskyille, vaikka ulkonäöltään muistuttaakin niitä.
Nimi.
Tervapääskyn historiallisia nimiä ovat olleet terwapääskyinen tai wijripääskyinen (Juslenius, 1745), kirkkopääskynen (Ganander, 1787), linnapääsky, tervapääsky, viiripääsky ja mustapääsky (Lönnrot, 1861).
Tieteellinen nimi "apus" tulee kreikan kielestä ja tarkoittaa jalatonta (kreik. "a =" ilman", pous =" jalka) 
Koko ja ulkonäkö.
Tervapääsky on 17–18,5 cm pitkä ja sen siipiväli on 40–44 cm. Sillä on pääosin tummanruskea höyhenpeite, mutta kurkku ja otsa ovat valkoiset. Tervapääskyllä on sirpinmuotoiset siivet. Käsisiipi on hyvin pitkä, kun taas kyynärsiipi lyhyt.
Tervapääskyn ääni on kirkuva, laskeva ”sriiiiii sriiiiii sriiiiiii”.
Vanhin suomalainen rengastettu tervapääsky on ollut vähintään 16 vuotta 26 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 21 vuoden ja 1 kuukauden ikäinen tervapääsky.
Levinneisyys.
Tervapääskyn esiintymisalue käsittää lähes koko Euroopan, Pohjois-Afrikan ja suuren osan Aasiaa. Euroopassa arvioidaan pesivän 6,9–17,0 miljoonaa paria. Koko maailman kannaksi arvioidaan 40–200 miljoonaa yksilöä.
Suomessa tervapääskyä tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Suomessa arvioidaan pesivän nykyään 100 000 yksilöä (75 000–150 000). Tervapääsky on muuttolintu, joka muuttaa talveksi Afrikan eteläosiin. Tervapääskyt lähtevät Suomesta elo-syyskuussa ja palaavat toukokuussa.
Elinympäristö.
Tervapääskyt viettävät lähes koko elämänsä lennossa, ja ne myös syövät, parittelevat ja nukkuvat ilmassa eivätkä laskeudu maahan vapaaehtoisesti. Nuori tervapääsky viettää pesästä lähdettyään elämänsä ensimmäiset vuodet kokonaan lennossa ja laskeutuu kiinteälle alustalle vasta pesiessään ensimmäisen kerran 3–4-vuotiaana. Tervapääskyjen alkuperäistä elinympäristöä ovat syrjäseutujen koskemattomat metsät. Nykyisin suurin osa tervapääskyistä pesii kuitenkin kaupungeissa ja taajamissa.
Lisääntyminen.
Tervapääsky pesii rakennuksissa, puunkoloissa ja linnunpöntöissä. Tervapääskyt pariutuvat eliniäkseen ja palaavat pesimään samaan koloon vuodesta toiseen. Pari voi pesiä samassa pesässä yli 15 vuotta. Tervapääsky munii kesäkuussa 2–3 munaa, joita kumpikin vanhemmista hautoo. Hautomisaika on 19–25 vuorokautta. Poikaset pysyvät pesässä 37–56 päivää riippuen kesän säätilasta. Kylminä ja sateisina aikoina poikaset voivat vaipua useaksi päiväksi horrostilaan, jossa ne säästävät energiaa.
Ravinto.
Tervapääsky saalistaa ilmasta ravinnokseen hyönteisiä ja hämähäkkejä.
2008

2008 (MMVIII) oli karkausvuosi, joka alkoi tiistaista.
Yhdistyneiden kansakuntien julistamia vuoden teemoja olivat kansainvälinen Maa-planeetan vuosi, kansainvälinen kielten vuosi ja kansainvälinen vesihuollon vuosi. Vuosi 2008 oli myös UNEPin delfiinin vuosi (jatkettuna viime vuodesta), Euroopan parlamentin Euroopan kulttuurienvälisen vuoropuhelun teemavuosi ja FAOn kansainvälinen perunan vuosi.
2007

2007 (MMVII) oli normaalivuosi (ei karkausvuosi), joka alkoi maanantaista.
Yhdistyneiden kansakuntien julistamia vuoden teemoja olivat kansainvälinen heliofysiikan vuosi ja kansainvälinen napa-alueiden tutkimuksen vuosi.
Suula

Suula ("Morus bassanus") on suurin Pohjois-Atlantilla pesivä merilintu.
Tuntomerkit.
Suulalla on pitkät ja kapeat siivet ja pitkä, kiilamainen pyrstö. Linnun pituus on 87–100 cm ja siipien kärkiväli 165–180 cm. Koiras on hieman naarasta suurempi. Höyhenpuku on valkea mustia siipienkärkiä lukuun ottamatta. Kesäisin pää on kellertävä, talvisin vaaleampi. Nokka on vaaleansinertävä. Silmä on vaaleansininen, sen ja nokan ympäristössä näkyy mustaa ihoa. 
Nuoret linnut ovat tummanruskeita ja kauttaaltaan valkeatäpläisiä. Nuoruuspuku muuttuu asteittain aikuisen linnun väritykseksi. Suula saa aikuispuvun 5–6 vuoden ikäisenä, jolloin se tulee myös sukukypsäksi.
Lintuvuorten suulayhdyskunnat pitävät kovaa, kähisevän läähättävää ääntä.
Vanhin eurooppalainen rengastettu suula on ollut brittiläinen 37 vuoden ja viiden kuukauden ikäinen lintu.
Levinneisyys.
Suula pesii yhdyskunnissa Pohjois-Atlantin jyrkillä kalliorannoilla ja -saarilla. 60–70 prosenttia maailman suulista pesii Yhdistyneen kuningaskunnan alueella. Suulayhdyskuntia on myös Islannissa, Norjassa, Färsaarilla, Irlannissa ja Ranskassa, ja toisella puolen Atlanttia Newfoundlandissa ja Québecissä.
Itä-Atlantin nuoret linnut viettävät kaksi ensimmäistä talveaan Afrikan länsirannikon trooppisilla ja subtrooppisilla vesillä. Osa suulista siirtyy sen jälkeen läntiselle Välimerelle. Neljävuotiaina lähes kaikki suulat ovat palanneet pesimäalueilleen. Vanhat linnut talvehtivat Länsi-Euroopan rannikoilla. Suomessa suula on erittäin vähälukuinen, mutta vuosittainen suurharvinaisuus keväisin ja syksyisin.
Ravinto.
Suula syö enimmäkseen kalaa, se kykenee syömään jopa 30 senttimetrin mittaisia kaloja. Se syö silliä, kuoretta, turskaa, Ruijan seitiä ja muita merikaloja. Suula saalistaa sukeltamalla. Se syöksyy veteen lähes kohtisuoraan 10–40 metrin korkeudesta, vetää siivet suppuun vedenpinnan saavuttaessaan ja etenee kalojen perässä jopa 15 metrin syvyyteen. Se voi sukeltaa jopa 20 sekuntia.
Pesintä.
Koiras rakentaa kalliolle pesän levästä, heinistä, sulista ja maasta. Naaras munii pesään vain yhden munan, jota molemmat emot hautovat. Toinen vanhemmista pysyttelee poikasen luona, kunnes se on 90 päivän kuluttua lentokykyinen. Poikaset lähtevät muuttamaan uimalla, mutta ne oppivat lentämään runsaan viikon päästä.
Maanosa

Maanosa on selvärajainen maapallon mannerosa. Maapallon jako maanosiin on maantieteellinen eikä geologinen jako, ja se perustuu muun muassa alueiden kokoon sekä niitä yhdistäviin historiallisiin ja kulttuurisiin tekijöihin.
Suomessa, useimmissa muissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa maapallo jaetaan yleisesti seitsemään maanosaan:
Rajat.
Maanosien rajat kulkevat pääosin mantereiden rajojen mukaisesti. Maanosia on kuitenkin mantereita enemmän, sillä Euraasian manner jaetaan Eurooppaan ja Aasiaan sekä Amerikka Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan.
Maanosia rajaavat:
Manner

Manner on täysin veden ympäröimä, saarta suurempi, yhtenäinen maa-alue erotukseksi maanosista, jotka ovat ihmisen määrittämiä. 
Mantereet.
Mantereiksi luetaan tavallisimmin seuraavat maa-alueet:
Näitä pienempiä erillisiä maa-alueita pidetään saarina. Rajanveto perustuu lähinnä sovittuun määrittelyyn, sillä maapallon pienin manner, Australia (noin 7,7 milj. km2), on vain runsaat kolme kertaa niin suuri kuin suurin saari, Grönlanti (noin 2,2 milj. km2).
Mantereista kaksi suurinta ovat luonnostaankin keskeltä kapeita, ja nykyään molemmat on tästä kapeimmasta kohdasta keinotekoisesti katkaistu kanavilla, joista Suezin kanava valmistui vuonna 1879, Panaman kanava vuonna 1914. Niinpä myös Euraasia, Afrikka, Pohjois-Amerikka ja Etelä-Amerikka määritellään toisinaan mantereiksi. Näin määriteltynä mantereita ovat:
Australian itäpuolella sijaitsevaa, suurimmaksi osaksi merenalaista Zealandiaa on myös ehdotettu mantereeksi, sillä se täyttää monet mantereen tunnusmerkit.
Vaikka saaria ei puhtaan maantieteellisesti luetakaan osaksi mantereita, niin geologisesti mantereisiin liittyy myös mantereita ympäröivä mannerjalusta, jonka välityksellä monet mantereiden edustan saaret ovat samaa geologista kokonaisuutta läheisen mantereen kanssa. Kun merenpinnan korkeus vaihtelee, nämä mannerjalustan saaret voivat tällöin yhtyä mantereisiin tai erota niistä, kun merenpinnan korkeus muuttuu.
Maapallon pinta-alasta on mantereita noin 25 %.
Aiheeseen liittyviä muita käsitteitä.
Maapallon maanosat vastaavat pitkälti mantereita, ja sanaa manner käytetäänkin suomen kielessä usein myös maanosan synonyyminä. Maanosista Pohjois- ja Etelä-Amerikka sekä Afrikka muodostavat selkeät kokonaisuudet myös luonnonmaantieteellisesti. Eurooppa ja Aasia sen sijaan ovat luonteeltaan enemmänkin historiallisia nimityksiä, ja niitä vastaava luonnonmaantieteellinen kokonaisuus on Euraasia.
Myöskään mantereet ja mannerlaatat eivät vastaa toisiaan. Kun mannerlaatat liikkuvat, myös mantereet muuttavat muotoaan, yhtyvät ja erkanevat maapallon geologisen historian kuluessa. Niinpä ovat poikenneet nykyisistä, ja myös tulevaisuudessa geologisen historian aikana mantereet tulevat muuttumaan.
Tonni

Tonni (tunnus "t", Suomessa lyhenteenä käytössä myös "tn") on massan (arkikielessä ”painon”) lisäyksikkö SI-järjestelmässä. Tonni vastaa tuhatta kilogrammaa, ja se on sopivan kokoinen yksikkö kuvaamaan esimerkiksi rahtiliikenteessä esiintyviä massoja.
1 t = 1 000 kg = 1 Mg (koska tonni on miljoona grammaa, se on myös "megagramma").
Yksiköstä tonni käytetään suurien massojen yhteydessä myös kerrannaisia: esimerkiksi "kilotonni" (tunnus kt) on tuhat tonnia ja "megatonni" (tunnus Mt) on miljoona tonnia Kansainvälisissä yhteyksissä voidaan korostaa, että on kysymys metrisestä tonnista () erotuksena brittiläisistä tonneista.
Tonni yleiskielisessä viestinnässä.
SI-järjestelmässä tonnin tunnus on "t". Aikaisemmin tieteellisissä kirjoituksissa on käytetty myös lyhennettä "tn". Yleiskielessä suositeltava tonnin lyhenne on "tn", koska "t" merkitsee myös tuntia ja tavua.
Tuhat tonnia.
Suurtuotannossa ja suurissa kuljetuksissa käytetään epävirallista yksikköä "tuhatta tonnia", joka lyhennetään ”ttn” (miljoona kg).
Brittiläiset tonnit.
Nimi tonni () on myös kahdella brittiläisen yksikköjärjestelmän massayksiköllä, jotka molemmat ovat suuruudeltaan melko lähellä SI-järjestelmän tonnia. Etupäässä Yhdysvalloissa käytetty "lyhyt tonni" () on 2 000 naulaa eli 907,184 74 kg. Isossa-Britanniassa käytetty pitkä tonni () on 2 240 naulaa eli 1 016,046 9 kg.
Laivojen koon mittana kansainvälisestikin käytetty rekisteritonni ei ole massan vaan tilavuuden yksikkö. Yksi rekisteritonni on 100 brittiläistä kuutiojalkaa eli noin 2,832 m³ (tarkalleen 2,831 684 66 m³).
Muuta.
Saksan Lüneburgissa on käytetty hunajan painomittana yksikköä Schatt, joka tarkoittaa 1/32 tonnia.
Henry (yksikkö)

Henry (tunnus H) on SI-järjestelmän induktanssin yksikkö (1 H = V·s/A). Henry on myös permeanssin eli magneettisen johtavuuden yksikkö. Yksikkö henry on nimetty sähkömagnetismia tutkineen Joseph Henryn mukaan.
Jos henryn kokoisen kelan virta muuttuu ampeerin sekunnissa, sen navoissa on voltin kokoinen jännite. Napajännite "E" voidaan laskea induktanssista "L", virrasta "I" ja ajasta "t" seuraavasti:
E = L·ΔI/Δt
Ampeerin virta kääminkierrosta kohti aiheuttaa henryn kokoisessa kelassa weberin kokoisen magneettivuon (Wb = V·s). Toisinaan puhutaan myös käämivuosta (Ψ), joka on kierrosmäärä kertaa kelan magneettivuo. Induktanssi (L) voidaan tällöin ajatella myös käämivuoksi virtaa (I) kohti ja henryn kokoisessa kelassa ampeerin virta aiheuttaa weberin kokoisen käämivuon.
L = N·Φ/I = Ψ/I
Muiden yksikköjen avulla henry voidaan ilmaista seuraavasti:
1 H = 1 Wb/A = 1 V·s/A.
Edessan kreivikunta

Edessan kreivikunta oli lyhytikäinen valtakunta, joka perustettiin ensimmäisen ristiretken yhteydessä Edessan kaupunkiin Mesopotamiassa (nykyinen Şanlıurfa).
Kreivikunnan perusti vuonna 1098 Bouillonin Balduin, yksi ristiretken johtajista, joka erosi muista ristiretkeilijöistä matkalla Jerusalemiin. Saavuttuaan Edessaan Balduin sai paikallisen kuninkaan Thoroksen adoptoimaan itsensä. Kuningas salamurhattiin pian, ja Balduin otti itselleen kreivin arvonimen, saman, joka hänellä oli ollut Bouilloinissa.
Vuonna 1100 Balduinista tuli Jerusalemin ensimmäinen kuningas, Balduin I, ja Edessa siirtyi hänen serkulleen Bourcqin Balduinille. Kun Balduin I kuoli vuonna 1118, hänen serkustaan tuli Jerusalemin kuningas Balduin II.
Edessan kreiviksi tuli Balduin II:n veli Joscelin I. Hän kuoli taistelussa vuonna 1131, ja hänen seuraajakseen tuli hänen poikansa Joscelin II.
Vuonna 1144 muslimit valtasivat Edessan ja Joscelinille jäi jäljelle vain Eufratjoen länsipuolella olevat maat. Vuonna 1149 Joscelin joutui Syyrian emiirin Nur al-Dinin vangiksi ja kuoli vangittuna vuonna 1159. Tällä välin hänen vaimonsa myi loput kreivikunnasta Bysantin keisarille Manuel I:lle.
Hausdorffin dimensio

Hausdorffin dimensio eli fraktaalidimensio on tavallisen ulottuvuuden käsitteen yleistys. Kaikissa "normaaleissa" tilanteissa (yksi-, kaksi- ja kolmiulotteiset objektit) se vastaa intuitiivisesti ymmärrettävää ulottuvuuden käsitettä. Eräissä tapauksissa Hausdorffin dimensio voi kuitenkin saada myös ei-kokonaislukuarvon.
Taustaa.
Georg Cantor kehitti aikoinaan kätevän menetelmän erilaisten käyrien pituuden arvioimiseksi. Esimerkiksi mitattaessa rantaviivaa sitä pitkin piirretään formula_1-säteisiä ympyröitä pitkin rannikkoa, jolloin muodostuu alue, jolla on jokin pinta-ala. Kun tämä ala jaetaan formula_2:llä, saadaan arvio rannikon pituudelle. Kun nyt formula_1:ää pienennetään, saadaan rajatta tarkentuva arvio rannikon pituudelle.
Lewis Fry Richardson tutki 1960-luvulla empiirisesti rannikoiden pituuksia päätyen lopputulokseen, jonka mukaan rantaviivaa approksimoivalla monikulmiolla, jonka sivujen pituus on formula_1, on aina formula_5 kappaletta sivuja. Richardsonille tässä esiintyvä formula_6 oli vain eksponentti vailla sen kummempaa merkitystä, mutta arvioitaessa rannan pituutta osoittautuu, että formula_6 on riippumaton tavasta, jolla pituus mitataan. Tämän perusteella formula_6 on siis jollakin tavalla pelkkää sovitusparametria tärkeämpi muuttuja.
Määritelmä.
Näin löydetty suure formula_6 eli Hausdorffin dimensio, ei nimestään huolimatta ole geometrinen ulottuvuus samassa mielessä kuin meidän käsittämämme Euklidiset ulottuvuudet. Hausdorffin dimensio kuvaa tutkittavan kuvion "itsesimilaarisuusastetta", eli sitä, kuinka ”itseääntoistava” tutkittava kuvio on. Oletetaan, että kuvio F jakautuu itse kuvion kanssa samanlaisiin pienempiin osiin, joita on formula_1 kappaletta ja joiden koko on formula_11 koko kuvion koosta. Tällöin
formula_12 eli
formula_13.
Jos kuvio F on jana, sen pienennöksiä mahtuu suoralle formula_11 kappaletta. Jana voidaan siis jakaa vaikkapa neljään osaan, jolloin formula_15 ja formula_16, jolloin fraktaalidimensioksi formula_6 saadaan yksi, kuten tietysti pitääkin. Neliön taas voi jakaa vaikkapa yhdeksään pienempään neliöön mittakaavassa formula_18, jolloin vastaavasti formula_19. (Tällainen itsesimilaarinen jako ei päde esimerkiksi ympyrälle, sillä silmukatonta sulkeutuvaa käyrää ei voi jakaa samankaltaisiin pienempiin osiin.)
Tunti

Tunti on SI-järjestelmässä ajan lisäyksikkö, ja sen tunnus on h (, ). Tunnin pituus on 60 minuuttia ja 1/24 vuorokaudesta.
 1 h = 60 min = 3 600 s.
Myös t:tä käytetään joskus tunnin lyhenteenä suomen yleiskielessä, mutta h on kansainvälisestä käytetty standardisoitu tunnus tunnille. Käytettäessä lyhennettä t voidaan tarkoittaa myös oppituntia (yleensä 45 minuuttia), joka ei vastaa kestoltaan SI-järjestelmän mukaista tuntia. Tunnin jakaminen 60 minuuttiin perustuu babylonialaisten käyttämään 60-järjestelmään.
Historia.
Tunti aikayksikkönä oli käytössä jo 4 000 vuotta sitten Babyloniassa. Aluksi vain päivä jaettiin 12 tuntiin, mutta myöhemmin samoin jaettiin myös yö. Tämän vuoksi päivän ja yön tunnit olivat eri vuodenaikoina eri pituiset. Vanhalla ajalla tunneista käytettiin järjestysnumeroita siten, että päivän ensimmäinen tunti alkoi aina auringonnoususta ja yön ensimmäinen auringonlaskusta. Käytäntö tunnetaan muun muassa Raamatusta, jossa esimerkiksi "kuudes tunti" (vanhemmassa käännöksessä "kuudes hetki") tarkoittaa keskipäivää edeltävää tuntia, nykyisen laskutavan mukaan noin kello 11–12.
Hipparkhos ehdotti ensimmäisenä siirtymistä nykyisen kaltaisiin yhtä pitkiin tunteihin. Hänen aloitteestaan alettiin myös lukea vuorokausi keskiyöstä alkavaksi; aikaisemmin se oli aloitettu eri kulttuureissa auringon noususta tai laskusta. Käytännössä tasapituisiin tunteihin voitiin kuitenkin siirtyä vasta uudella ajalla, kun mekaaniset kellot syrjäyttivät aurinkokellot.
Mekaanisissa kelloissa käytettiin aluksi 24 tunnin kellotaulua, mutta 1500-luvulla vakiintui käyttöön 12-tuntinen, jolloin tuntiviisari tekee kaksi kierrosta vuorokaudessa. Tämän mukaisesti kelloajoista alettiin käyttää numeroita siten, että tuntien numerointi alkaa keskiyön jälkeen 1:stä, kunnes keskipäivällä on kello 12, ja sen jälkeen uudestaan 1:stä, kunnes keskiyöllä on jälleen kello 12. Tarvittaessa aamu- ja iltapäivän tunnit erotettiin toisistaan käyttämällä kelloajan yhteydessä sopivia lyhenteitä, suomessa tavallisimmin "ap" (aamupäivällä) tai "ip" (iltapäivällä), joskus myös "epp" (ennen puoltapäivää) tai "jpp" (jälkeen puolenpäivän). Monissa maissa on käytetty latinaan perustuvia lyhenteitä "AM" ("ante meridiem", ennen puoltapäivää) ja "PM" ("post meridiem", jälkeen puolenpäivän).
Vanhan 12 tunnin aikajärjestelmän mukaisia kelloaikojen ilmaisuja käytetään yhä yleisesti puhekielessä, ja muutamissa maissa se on edelleen virallisessakin käytössä. Useimmissa maissa siirryttiin kuitenkin 1900-luvun alkupuolella nykyiseen merkitsemistapaan, jossa iltapäivän tunneille käytetään lukuja 13–23, keskiyölle vaihdellen lukua 0 tai 24. Esimerkiksi merkintä 15.20 tarkoittaa hetkeä, jolloin vuorokauden alusta on kulunut 15 tuntia 20 minuuttia; vanhan 12-tuntisen järjestelmän mukaan tämä vastaa aikaa 3.20 ip (puhekielessä "kahtakymmentä yli kolme"). Suomessa 24 tunnin kelloaikajärjestelmä tuli käyttöön virallisesti ensin rautateillä sekä postilaitoksessa Kulkulaitosministeriön päätöksellä vuonna 1928.
Minuutti

Minuutti (tunnus min) on SI-järjestelmässä ajan lisäyksikkö. Minuutin pituus on 60 sekuntia, 1/60 tuntia.
Yleisesti minuuttia käytetään aikayksikkönä, kun mitattava aika on tyypillisesti välillä n. 1 – n. 60 minuuttia. Toisaalta esimerkiksi musiikki- ja elokuvateollisuudessa tallenteiden kesto ilmaistaan yleensä minuutteina. Esimerkiksi 4 tuntia kestävän elokuvan pituus ilmaistaan usein muodossa 240 min.
1 min = 60 s
Joissain harvinaisissa minuuteissa on 61 sekuntia. Kyse on silloin karkaussekunnista. Tunnin jakaminen 60 minuuttiin perustuu babylonialaisten käyttämään 60-järjestelmään.
Alkuperä.
Minuutti tulee latinan kielestä fraasista "(pars) minuta prima", joka tarkoittaa ”ensimmäinen pieni osa”. Vastaavasti sekunti tulee fraasista "(pars) minuta sekunda", ”toinen pieni osa”. Aikoinaan on vastaavasti myös 1/60 sekunnista käytetty nimitystä "(pars) minuta tertia", ”kolmas pieni osa”. Nykyisin sen sijasta käytetään kuitenkin sekunnin desimaaliosia. 
Minuuttia ja sitä pienempiä aikayksiköitä käytettiin 1600-luvulle saakka pääasiassa vain tähtitieteellisissä laskuissa. Kelloissakin oli yleensä vain tuntiosoitin, kunnes minuutti- ja sekuntiosoitin yleistyivät 1600-luvun lopulla.
Konduktiivisuus

Konduktiivisuus (tunnus σ) on materiaalin sähkönjohtokykyä kuvaava suure. Konduktiivisuus on resistiivisyyden (tunnus ρ) käänteissuure, siten että σ=ρ-1. Konduktiivisuuden SI-järjestelmän mukainen yksikkö on 1/(Ω·m), tai vaihtoehtoisesti ilmaistuna S/m, siemensiä per metri. Konduktiivisuutta ei tule sekoittaa konduktanssiin, joka on resistanssin käänteissuure, ja joka kuvaa materiaalin ominaisuuden sijasta piirielementin ominaisuutta.
Konduktiivisuudelle käytetään toisinaan myös nimeä (sähkön)johtavuus tai (sähkön)johtokyky. Samoilla nimillä viitataan kuitenkin toisinaan myös konduktanssiin, joten termien tarkka merkitys tulee päätellä kontekstin mukaan. Myös nimiä "ominaissähkönjohtavuus" tai "ominaiskonduktanssi" on käytetty, mutta ne eivät ole standardien mukaisia. Ominaiskonduktanssi ei ole ominaissuure siinä systemaattisessa mielessä, jota termiin nykyään sovelletaan, eli se ei kuvaa aineen ominaisuutta massayksikköä kohti. 
Teollisuudessa usein käytetty konduktiivisuuden yksikkö on %I.A.C.S (International annealed copper standard). Kun standardi määritettiin, valittiin puhtaan kuparin johtavuuden arvoksi 100 %I.A.C.S. Valmistus- ja raffinointimenetelmien kehittymisen ansiosta parhaiden kuparilaatujen johtavuus on nykyään noin 102 %I.A.C.S.
Johtimien sähkönjohtavuutta heikentävät:
Tilavuus

Tilavuus (vetoisuus, tunnus formula_1) on kolmiulotteisen kappaleen koon mitta. Se kertoo paljonko kappaleessa on tilaa. SI-järjestelmän mukainen tilavuuden yksikkö on kuutiometri (lyhenne m³). Lisäyksikkönä tilavuudelle on käytössä litra (tunnus l). Tuhat litraa on yksi kuutiometri, ja yksi litra on yksi kuutiodesimetri (dm³).
Kuutio: formula_2, missä formula_3 on kuution särmän pituus.
Suorakulmainen särmiö: formula_4, missä formula_3, formula_6 ja formula_7 ovat pituus, leveys ja korkeus.
Pallo: formula_8 , missä formula_9 on pallon säde.
Lieriö: formula_10 , jossa formula_11 on lieriön pohjan pinta-ala ja formula_12 lieriön korkeus. Erityisesti ympyrälieriölle pätee formula_13, jossa formula_9 on pohjan säde.
Kartio: formula_15 , jossa formula_11 on kartion pohjan pinta-ala ja formula_12 kartion korkeus. Erityisesti ympyräkartiolle formula_18, jossa formula_9 on pohjan säde.
SI-järjestelmään kuulumattomia tilavuuden mittayksiköitä.
Tilavuuden yksiköt ovat vaihdelleet eri maissa eri aikoina, mutta myös mitattavan tavaran mukaan. Ns. vetomittoja käytettiin aikaisemmin nesteen ja hienojakoisen kuivatavaran mittaamiseen.
Puutavaran yksiköitä.
Standartti on vanha Pohjoismaissa käytetty puutavaran tilavuuden mittayksikkö. Yksi standartti (1 std) sahattua puutavaraa on noin 4,672 kuutiometriä eli 165 kuutiojalkaa tai 1980 "board-footia" (1 jalka × 1 jalka × 1 tuuma).
Yksikkömuunnoksia.
Kun kuution sivu kaksinkertaistuu, sen tilavuus kahdeksankertaistuu (2³ = 8). Yleisemmin: kun tiedetään pituusyksiköiden suhde saadaan sen kolmantena potenssina tilavuuksien suhde. Esimerkiksi yksi maili on likimäärin 1,61 kilometriä, joten kuutiomaili on likimäärin 1,61³ ≈ 4,17 kuutiokilometriä.
Kuutiometri

Kuutiometri (tunnus m³) on SI-järjestelmän mukainen tilavuuden yksikkö. Kuution mallisen kappaleen, jonka koko on 1 metri × 1 metri × 1 metri, tilavuus on kuutiometri. Lisäyksikkönä tilavuudelle on käytössä litra (tunnus l). Tuhat litraa on kuutiometri.
1 m³ = 1 000 l
1 kuutiometri ilmaa painaa 1,29 kilogrammaa, ja
1 kuutiometri vettä painaa 1 000 kilogrammaa.
Kuutiometreillä mitataan esimerkiksi asunnon vedenkulutusta, polttomoottorin iskutilavuutta ja merten vesimääriä. Puutavaraa mitataan "kiinto-", "pino", tai "irtokuutiometreinä" sen mukaan, onko tilavuutta ilmoitettaessa otettu huomioon puunrunkojen väliset raot. Kuutiometristä pinottuja halkoja käytetään myös nimeä "motti" ().
Muunnettaessa kerrannaisyksiköitä on huomattava tilavuuden kuutiollisuus (kolmas potenssi) eli:
1 000 000 000 m³ = 1 km³ (kuutiokilometri)
1 m³ = 1 000 dm³ (kuutiodesimetri)
1 m³ = 1 000 000 cm³ (kuutiosenttimetri)
1 m³ = 1 000 000 000 mm³ (kuutiomillimetri)
Litra

Litra (tunnus l tai L) on SI-järjestelmän lisäyksikkö tilavuudelle. Kuution mallisen kappaleen, jonka koko on 10 cm · 10 cm · 10 cm eli kuutiodesimetri, tilavuus on litra. Tuhat litraa on kuutiometri.
Litran tunnus on joko l tai L. Tästä päätti 16. yleinen paino- ja mittakonferenssi v. 1979. Tämä on poikkeus siihen sääntöön, että vain erisnimiin perustuvien yksiköiden tunnukset alkavat versaalilla (isolla kirjaimella)
. Päätöksen syynä oli kirjaimen l ja numeron 1 sekaantumismahdollisuus. Käytäntö eri maissa on vaihteleva. Usein yksikön tunnus ilman etuliitteitä kirjoitetaan L, mutta kertoimen sisältävät yksiköt, joissa sekaantumisen vaara on pienempi, kirjoitetaan esim. cl, ml, µl. Annetun lukuarvon jälkeen ennen yksikön tunnusta on kirjoitettava välilyönti.
1000 l = 1 m³
1 l = 1 dm³ = 1000 cm³
SI-kertoimet.
Litrasta voidaan SI-järjestelmän kertoimilla muodostaa suurempia tai pienempiä yksiköitä
"Hehtolitra" (tunnus hl) on sata litraa eli sata kuutiodesimetriä
1 hl = 100 dm³
"Desilitra" (tunnus dl) on litran kymmenesosa eli sata kuutiosenttimetriä.
1 dl = 100 cm³
"Senttilitra" (tunnus cl) on litran sadasosa eli kymmenen kuutiosenttimetriä.
1 cl = 10 cm³
"Millilitra" (tunnus ml) on litran tuhannesosa eli kuutiosenttimetri.
1 ml = 1 cm³
Historia.
Litra otettiin käyttöön Ranskassa 1790-luvulla osana metrijärjestelmää. Alkujaan oli tarkoitus määritellä myös kilogramma sen suuruiseksi, että yksi kuutiodesimetri eli litra vettä olisi massaltaan tarkalleen kilogramman suuruinen. Kilogrammalle valmistettiin kuitenkin oma mallikappaleensa, ja myöhemmin entistä tarkemmiksi tulleet mittaukset osoittivat, että se on hieman suurempi kuin vesikuutiodesimetrin massa.
Kun Sèvresissä vuonna 1901 pidettiin kolmas yleinen paino- ja mittakonferenssi (CGPM), tämä ero oli jo tunnettu. Konferenssissa päätettiin, että litra oli yhtä kuin tilavuus, joka on 1 kg:lla vettä normaalissa ilmanpaineessa siinä lämpötilassa (3,98 °C), jossa sen tiheys on suurimmillaan. Tästä päätöksestä seurasi, että yksi litra oli 1,000 028 dm3.
Vuonna 1964 12. yleisessä paino- ja mitta­konferenssissa päätettiin litran osalta palata alkuperäiseen määritelmään. Litra on nyt kuutiodesimetrin erityisnimi, toisin sanoen se on tarkalleen 1 dm3. Samalla annettiin kuitenkin suositus, jonka mukaan litran käyttöä olisi syytä välttää sellaisissa mittauksissa, joissa edellytetään niin suurta tarkkuutta, että näiden määritelmien välisellä erolla on merkitystä.
Pieksänmaa

Pieksänmaa oli lyhytikäinen Suomen kunta, joka oli olemassa vuosina 2004–2006 ja sijaitsi Etelä-Savon maakunnassa, Itä-Suomen läänissä, Pieksämäen silloisen alueen ympärillä. Sen väkiluku oli 8 607 ja pinta-ala 1 789,97 km², josta 255,64 km² oli sisävesiä. Väestötiheys oli 5,7 asukasta neliökilometriä kohti. Pieksänmaa oli yksikielisesti suomenkielinen. Pieksänmaasta tuli osa Pieksämäen kaupunkia 1. tammikuuta 2007.
Pieksänmaa oli Suomen lyhytikäisin kunta. Pieksänmaa oli niin sanottu reikäleipäkunta, sillä se ympäröi kauttaaltaan Pieksämäen. 
Historia.
Pieksänmaan kunta syntyi 1. tammikuuta 2004, kun Pieksämäen maalaiskunta sekä Jäppilän ja Virtasalmen kunnat lakkautettiin ja yhdistettiin noin 9 000 asukkaan kunnaksi. Kuntakeskus oli Naarajärvi. Kunta jäi lyhytikäiseksi, sillä Pieksänmaa ja Pieksämäki yhdistettiin vuoden 2007 alussa uudeksi Pieksämäeksi. Uuden kunnan väkiluku oli vuoden 2007 alussa noin 21 000.
Kylät.
Pieksänmaan kunta käsitti seuraavat kylät:
Hallinto.
Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa valitussa Pieksänmaan kunnanvaltuustossa oli 41 paikkaa. Valtuustokaudella 2005–2006 suurin puolue oli keskusta 23 valtuustopaikallaan. Kun Pieksänmaa yhdistettiin Pieksämäen kaupunkiin, Pieksänmaan ja Pieksämäen valtuustot yhdistyivät yhdeksi väliaikaiseksi valtuustoksi.
Karhu (olut)

Karhu on suomalainen olutmerkki, tyypiltään vaalea tai tumma lager sekä India pale ale. Karhua valmistaa tanskalaisen Carlsberg-konsernin omistama Sinebrychoff Keravalla. Karhu-oluen nykyreseptin on kehittänyt Porin panimolla tuotantopäällikkönä ja panimomestarina toiminut Ilkka Vanhatalo.
Vuonna 2015 Karhu A -olut oli Alkoissa litramäärältään myydyin olutmerkki. Samana vuonna se oli Suomen neljänneksi arvostetuin olutbrändi "Markkinointi &amp; Mainonta" -lehden ja Taloustutkimuksen vuosittaisessa Brändien arvostus -kyselyssä, edellään Sandels, Olvi ja Kukko.
Historia.
Karhu-oluen historia alkaa 1920-luvun Porista. Tuotteen valmistus keskeytyi 1930-luvun alkupuolella, mutta jatkui vuonna 1958 ykkösoluena. Karhun kolmosolut lanseerattiin vuonna 1961 ja Tosi Vahva Karhu -olut (8,0 %) keväällä 1999. Karhu siirtyi Sinebrychoffin omistukseen vuonna 1972, mutta oli porilainen paikallisolut vuoteen 1993 saakka, jolloin siitä tuli valtakunnallinen. Vuonna 2008 Sinebrychoff kunnioitti Porin 450-vuotisjuhlaa erikoisoluella.
Porin panimon sulkeminen.
Vuoden 2006 lopulla Sinebrychoff lopetti Karhun pullottamisen Porin Oluttehtaalla. 25. syyskuuta 2009 Sinebrychoff ilmoitti 156-vuotiaan Porin panimon sulkemisesta kokonaan ja sen myötä Karhun valmistamisen lopettamisesta siellä. Sulkeminen aiheutti runsaasti arvostelua. Valmistamisen lopettamiselle pidettiin oma tilaisuus, jota kutsuttiin hautajaisiksi.
Kiinan markkinoille.
Sinebrychoffin emoyhtiö Carlsberg valitsi Karhun vuonna 2015 satojen olutmerkkiensä joukosta yhdeksi Kiinan ravintolamarkkinoilla myytävistä oluista. Ensiesittely tapahtui Shanghain olutfestivaaleilla. Vuonna 2016 Kiinaan vietiin Keravalta Karhu-olutta sadoissa tuhansissa markkinoita varten räätälöidyissä lasipulloissa.
Mainoslauseita.
&lt;br&gt;
Karhu-oluet.
Karhun ainesosia ovat vesi, ohramallas, ohratärkkelys ja humala. Korpisavussa on lisäksi käytetty savuaromia. Sulkeissa ovat tuotteiden alkoholipitoisuuden prosenttimäärät.
Markkinoilta poistuneet Karhu-oluet.
&lt;br&gt;
Sorsalinnut

Sorsalinnut (Anseriformes) on lintulahko, jonka edustajat ovat sopeutuneet hyvin vedessä elämiseen. Sorsalinnut jaetaan sorsiin (Anatidae), romiskoihin (Anhimidae) ja puuhanhiin (Anseranatidae). Kaikki Suomessa esiintyvät sorsalinnut kuuluvat sorsien heimoon, romiskoja on vain Etelä-Amerikassa ja puuhanhia Australiassa ja Uudessa-Guineassa.
Useimpien sorsalintulajien koiraat ovat suurimman osan vuotta näyttävän näköisiä. Naarailla on ympäri vuoden huomiota herättämätön suojaväritys. Yleensä naaraat huolehtivat pesueista yksin.
B

B (b) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten toinen kirjain. B-kirjaimen nimi on suomen kielessä "bee" ja äännearvo .
Latinalaista B-kirjainta vastaa kreikkalaisten aakkosten toinen kirjain beeta (Β, β) ja kyrillisten aakkosten toinen kirjain Б (б). Ulkomuodoltaan B:tä muistuttava kyrillinen В (в) merkitsee kuitenkin lähinnä v:n tapaista äännettä. Yhdennäköisyydestään huolimatta eri B:t ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
B-kirjaimella merkitään useissa kielissä, myös suomessa, äännettä soinnillinen bilabiaalinen plosiivi eli .
Historia.
B-kirjain on todennäköisesti saanut alkunsa Egyptin hieroglyfien tai seemiläisten kirjoitusmerkkien taloa (oikeastaan talon pohjapiirrosta) esittävästä kuvamerkistä.
Noin vuoteen 1500 eaa mennessä foinikialaiset olivat antaneet kirjaimelle muodon, johon sen seuraavat kehitysvaiheet perustuivat. Foinikialaiset käyttivät kirjaimesta ilmeisesti sekä kulmikasta että pyöristettyä muotoa. He lienevät omaksuneet merkin nimityksen todennäköisesti oman kielensä tai jonkin muun vanhan seemiläisen kielen taloa merkitsevästä sanasta "bet".
Antiikin kreikkalaiset ottivat kirjaimen käyttöönsä antaen sille nimityksen beeta ja käänsivät sen toisin päin ikään kuin peilikuvaksi. Samalla kirjain pyöristyi. Myöhemmin kirjaimeen lisättiin toinen kaari alkuperäisen alapuolelle. Varhaisimmissa kreikkalaisissa kirjoituksissa B-kirjain esiintyi foinikialaiseen tapaan kaaret vasemmalle osoittaen. Siitä kuitenkin esiintyi muunnoksia, joissa kaaret olivat kolmiomaisen kulmikkaat.
Etruskit toivat kreikkalaiset kirjoitusmerkit asuinsijoilleen nykyisen Italian alueelle ja ottivat B-kirjaimen käyttöön sellaisenaan, tosin mahdollisesti siitä käytettiin kulmikasta, vasemmalle käännettyä muunnosta. Myöhemmin roomalaiset alkoivat käyttää etruskien kirjaimia latinankielisissä kirjoituksissaan, jolloin B-kirjain pyöristyi jälleen kaaret osoittaen taas oikealle. Tämän kehityksen tuloksena B-kirjaimesta tuli osa latinalaisia aakkosia.
B suomen kielessä.
B-kirjainta vastaava äänne on suomessa soinnillinen bilabiaalinen plosiivi eli . Vaikka "b" kuuluisi ääntää soinnillisena, sen ääntämyksessä on vaihtelua ja se saattaa ääntyä puolisoinnillisena tai soinnittomana ("b ~ ʙ ~ p"). Yleiskielessä äänteet pyritään pitämään erilaisina, koska vaihtuminen voi muuttaa sanan merkityksen ("bussi" vs. "pussi"). 
Suomessa "b" esiintyy vain uudehkoissa lainasanoissa sekä slangisanoissa.
B-kirjainta käytettiin vanhassa kirjasuomessa "p"-äänteen merkkinä nasaalin ja likvidan jäljessä kuten sanassa "ombi" ("ompi"). Tästä luovuttiin 1700-luvun lopulta alkaen.
Valotusaika

Valotusaika (myös suljinaika, ) tarkoittaa valokuvauksessa aikaa, jonka kameran suljin on auki valotuksen aikana. Yleensä valotusaika ilmoitetaan sekunnin murto-osina, kuten "1/250" s, joka voidaan merkitä myös "250". 
Mitä vähemmän kuvauskohteessa on valoa, sitä pidempi pitää valotusajan olla, jotta valoherkälle kuvakennolle tai filmille lankeaa riittävästi valoa halutun tuloksen saavuttamiseksi. Pidempi valotusaika vaatii vakaampaa kuvausotetta tai jalustan käyttöä, jotta vältetään heilahtamisesta johtuva kuvan epäterävyys, joka joskin tarjoaa paremman kuvanlaadun.
Nykyään valotusaikojen geometrinen sarja on vakiintunut seuraavaksi:
Jokainen askel sarjassa puolittaa tai kaksinkertaistaa filmille tai kennolle pääsevän valon määrän. Koska myös objektiivin himmenninaukko muuttuu vastaavassa sarjassa, voidaan sama valotus saavuttaa usealla valotusajan ja himmenninaukon yhdistelmällä. Esimerkiksi 1/125 ja f:8 tuottaa saman valotuksen kuin 1/250 ja f:5,6.