tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Liekkipuu

Liekkipuu eli punaliekkipuu ("Delonix regia") on hernekasvien heimoon kuuluva punakukkainen puu.
Ulkonäkö ja koko.
Liekkipuu kasvaa parhaimmillaan 10–15 metriä korkeaksi ja on nopeakasvuinen. Latvus on puun pituutta leveämpi ja levittäytyy sateenvarjomaisesti. Rungon tyvellä on usein lankkumaisia pintajuuria. Lehtilapa on pituudeltaan 39–50 cm pitkä. Lehdet ovat heleän vihreitä, pitsimäisen hienojakoisia ja kaksi kertaa parilehdykkäisiä. Pikkulehdyköitä voi olla lehteä kohden jopa tuhat. Ne taittuvat suppuun hämärän tullessa. Näyttävät kukat kasvavat pyöreähköissä, harsuissa kukinnoissa. Tulenpunaisissa kukissa on viisi lusikanmuotoista terälehteä, jotka kapenevat voimakkaasti tyveä kohti. Suurin terälehti on oranssi-punajuovainen. Halkaisijaltaan kukat ovat yli kymmensenttisiä ja ne kukkivat useiden viikkojen ajan. Liekkipuu on lintupölytteinen. Ruskea, litteä hedelmä on huomiota herättävä, jopa 60 cm pitkä ja 5 cm leveä, usein hieman ryppyinen tai mutkainen palko.
Lajin harvinaisessa muunnoksen (var. "flavida") kukat ovat väriltään kullankeltaisia.
Levinneisyys.
Liekkipuu on alkujaan kotoisin Madagaskarilta, jossa luontaisia esiintymiä on jäljellä enää vähän. Luonnonvaraisena lajia on aikaisemmin pidetty vaarantuneena, mutta nykyisin se luokitellaan elinvoimaiseksi.
Käyttö.
Näyttävän kukintansa takia liekkipuuta kasvatetaan koriste-, katu- ja varjopuuna monissa lämpimissä maissa. Kovaa puuainesta käytetään myös rakennuspuuksi. Kuoresta valmistetaan hartsia ja kuoresta ja kukista saadaan väriainetta.
Ove Sjöström

Ove Henrik Sjöström () oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot.
Sjöströmin vanhemmat olivat hovioikeuden asessori Gustaf Werner Sjöström ja Anna Charlotta Söderhjelm. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Hangon ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1909–1911 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla.
Jääkärikausi.
Sjöström työskenteli sanomalehtimiehenä vuonna 1911 Hufvudstadsbladetissa ja vuosina 1912–1914 Viborgs Nyheterissä sekä vuonna 1915 Dagens Pressissä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 12. joulukuuta 1915. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 22. marraskuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin edelleen siviilitöihin Saksaan 27. maaliskuuta 1917 alkaen. Hän palasi takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon 14. elokuuta 1917 ja määrättiin 4. komppaniaan 19. elokuuta 1917, josta hänet palautettiin 17. marraskuuta 1917 takaisin pataljoonan täydennysjoukkoon hänellä ilmenneen sairauden takia.
Suomen sisällissota.
Sjöström saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän kuoli 23. maaliskuuta 1918.
Belmont (Massachusetts)

Belmont on Middlesexin piirikunnassa sijaitseva kunta Massachusettsin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Huhtikuussa 2020 kunnassa oli 27 295 asukasta. Belmont sijaitsee Bostonin metropolialueella.
Historia.
Nykyinen Belmontin alue sai ensimmäiset asukkaansa vuonna 1636, kun Richard Saltonstall muutti sinne noin 40 perheen kanssa. He muuttivat Massachusetts Bayn siirtokunnasta sisämaahan perustamaan maanviljely-yhteisön. Asutuskeskusta kutsuttiin alkujaan paikallisen intiaaniheimon mukaan nimellä Pequosette, mutta nimi muutettiin pian Watertowniksi.
Vuonna 1805 Frederick Tudor alkoi keräämään jäätä Fresh Pond -järvestä. Teollisuus kasvoi, ja vuonna 1843 rakennettiin rautatie Tudorin satamalaitureilta Fresh Pondille. Belmontin kylä alkoi kasvaa rautatien asemien ympärille. Asukkaat alkoivat 1950-luvulla vaatia oman kunnan perustamista. Noin tuhat belmontilaista ilmaisivat vaatimuksen kylän erottamiseksi omaksi kokonaisuudekseen. Ehdotetun kunnan varakkain asukas John Perkins Cushing tuki hanketta huomattavasti, ja kunta nimettiinkin hänen noin 80 hehtaarin tilan Bellmontin mukaan.
Watertown, Waltham ja West Cambrige vastustivat uuden kunnan luomista. Tästä huolimatta 18. maaliskuuta 1859 muodostettiin Belmontin kunta. Kunnan pinta-alaksi tuli 12,95 neliökilometriä, ja siitä 7,3 neliökilometriä oli halkaistu West Cambrigestä, 5,85 neliökilometriä Watertonista ja 1,74 neliökilometriä Walthamista. Asukkaita Belmontissa oli 1 175. Kunta oli maatalouskeskus, ja siellä tuotettiin muun muassa selleriä, tomaatteja, kurkkuja, marjoja ja pieniä hedelmiä.
Vuonna 1880 Belmontin kunnasta leikattiin 2,31 neliökilometrin alue pois ja se liitettiin Cambridgen kaupunkiin. Liitoksessa Cambridgeen siirtyi toinen puolisko Fresh Pond -järvestä. Tarve liitokselle syntyi, kun Belmontiin järven rannalle rakennettiin teurastamo. Tapaus herätti keskustelua, sillä Cambridge sai suurimman osan juomavedestään Fresh Pondista. Myöhemmin Belmontin alue on pienentynyt vielä hieman lisää, kun Route 2 -tietä on levennetty.
Belmontin asukasluku on tuplaantunut 1900-luvulla, ja kunta ei ole enää maatalousyhteisö.
Hallinto.
Belmontin kunnallishallinnon toimeenpanovaltaa käyttää kolmihenkinen valtuusto, joka nimittää kunnanjohtajan hoitamaan päivittäisiä asioita. Belmontin lakia säätävä elin on kansalaiskokous, jossa on 288 jäsentä, 36 jokaisesta piiristä. Se kokoontuu keväällä kerran vuodessa päättämään tulevasta budjetista ja hyväksymään uusia lakeja.
Etelä-Saimaa (järvi)

Etelä-Saimaa on Saimaaseen liittyvä käsite, jolla on eri merkityksiä riippuen siitä, mitä tarkoitetaan Saimaalla ja mitä osaa siitä Saimaan eteläosalla tarkoitetaan. Saimaa on Vuoksen vesistön varsinainen pääjärvi, jonka eteläosaa kutsutaan Etelä-Saimaaksi. Etelä-Saimaan kaakkoisosasta Vuoksenniskalta alkaa vesistön laskujoki Vuoksi, joka laskee Laatokkaan. 
Eri tulkintoja.
Jos Saimaalla tarkoitetaan Joensuusta Lappeenrantaan ulottuvaa järveä, voi Etelä-Saimaa tarkoittaa Savonlinnan Kyrönsalmesta etelään jäävää Saimaata. Tästä voidaan käyttää myös nimeä "Ala-Saimaa" vastakohtana Ylä-Saimaalle, mutta vesialuetta on kutsuttu myös Suur-Saimaaksi. Toinen jakokohta voi olla Puumalan Puumalansalmi, josta siis Etelä-Saimaa alkaisi.
Eräät pitävät Saimaana vain Puumalansalmesta etelään ja länteen sijaitsevia järvenselkiä, joiden vesipinta-ala on 1 377 neliökilometriä (km² ). Tämä tarkoittaa niin kutsuttua varsinaista Saimaata. Tähän pinta-alaan luetaan silloin mukaan Pien-Saimaa (151 km²), Maavesi (18 km²), Lietvesi (91 km²), Luonteri (108 km²), Louhivesi (48 km²), Yövesi (58 km²), Haapavesi (noin 46 km²) ja keskisen osan laajat järvenselät (872 km²). Osa liittää tähän mukaan myös Ukonveden (24,2 km² ) vesialueet ja toiset vielä Niiniveden (2,3 km² ) ja Paljaveden (10,6 km² ) alueet. Silloin Saimaakin olisi 1 414 km² suuruinen. Esko Kuusisto ilmoittaa tämän pinta-alaksi 1 480 km² .
Tässä yhteydessä puhutaan Etelä- ja Pohjois-Saimaasta jakolinjana Kyläniemi ja sen länsipäässä virtaavaa Rastinvirtaa ja Kutveleen kanavaa. Etelä-Saimaaseen kuuluu tällöin Imatran, Lappeenrannan ja Rastinvirran rajaama vesialue, johon luetaan myös Pien-Saimaa. Tämän vesialueen vesipinta-ala on 621 km². Tätä samaa aluetta on myös kutsuttu Suur-Saimaaksi erotukseksi Pien-Saimaasta, joka sisältyy myös tässä kappaleessa kuvattuun Etelä-Saimaaseen.
Paul Sirmeikkö

Paul Sirmeikkö (14. marraskuuta 1914 Vaasa – 3. kesäkuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen toimittaja.
Sirmeikkö aloitti toimittajanuransa vuonna 1942 Suomen Tietotoimistossa (STT). Vuonna 1948 hän aloitti Suomen Voimistelu- ja Urheiluliiton (SVUL) julkaiseman Urheilu-nimisen lehden päätoimittajana ja vuonna 1951 Suomen Urheilulehden päätoimittajana, kun Urheilu ja SVUL:n ostama Suomen Urheilulehti oli yhdistetty. Hän työskenteli Suomen Urheilulehden päätoimittajana vuoteen 1967, minkä jälkeen hän toimi lehden erikoistoimittajana ja kolumnistina sekä eläkkeelle jäämisensä jälkeen avustajana. Paitsi omalla nimellään, Sirmeikkö kirjoitti lehteen myös nimimerkillä Turnari. Vuosina 1967–1972 hän työskenteli Suomen Valtakunnan Urheiluliitoksi nimensä muuttaneen SVUL:n tiedotuspäällikkönä.
Urheilulajeista erityisen läheinen Sirmeikölle oli voimistelu. Hän toimi useissa kansainvälisissä kilpailuissa voimistelun arvostelutuomarina, muun muassa vuoden 1956 Melbournen olympialaisissa, ja vuosina 1949–1950 hän oli Suomen Voimisteluliiton (SVL) hallituksen jäsen. Hän oli myös yleisurheilun asiantuntija.
Sirmeikkö oli tekemässä muutamia kirjoja. Hän toimitti muun muassa Suomen Urheiluliiton historiikit "Yleisurheilumme maineen tieltä : Suomen Urheiluliitto 1906–1956" (yhdessä Sulo Kolkan kanssa) ja "Yleisurheilumme maineen tieltä 2 : Suomen Urheiluliitto 1956–1966" sekä teki SVUL:n historiikin "Suomen Voimistelu- ja Urheiluliitto (SVUL) 1900–1960" yhdessä Aimo Halilan ja Kallio Kotkaksen kanssa.
Harri Eljanko

Harri Eljanko (vuoteen 1934 Harold Ekqvist, 6. marraskuuta 1900 Helsinki – 13. heinäkuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen urheilutoimittaja ja yleisurheilija. Eljanko käytti kirjoituksissaan nimimerkkiä Hammas.
Eljanko teki suuren osan työurastaan "Suomen Urheilulehdessä". Hän työskenteli lehdessä vuosina 1929–1938 ja 1942–1965, joista vuodet 1942–1950 päätoimittajana, minkä jälkeen hän toimi 1990-luvun alkuun asti lehden avustajana. Hän kirjoitti ensimmäiset lehtijuttunsa 17-vuotiaana, joten hänen uransa lehtikirjoittajana kesti noin 75 vuotta.
Paitsi lehtitoimittajana, Eljanko toimi myös urheiluselostajana. Hän selosti radiossa vuoden 1936 Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisia. Hän oli myös tekemässä useita kirjoja, joihin lukeutuivat muun muassa "Huippu-urheilun historia" (toimitti Martti Jukolan alun perin tekemän kirjan kolmannen, täydennetyn painoksen vuonna 1956), "Suomen hiihdon historia 1886–1968" ja "Vuosisata rautatieläisurheilua : VRU (Valtionrautateiden urheilu) 1946–1970".
Eljanko kilpaili yleisurheilu-urallaan juoksijana. Hän voitti Suomen-mestaruuden 800 metrin juoksussa vuonna 1927, 4 × 2 000 metrin viestijuoksussa vuonna 1924 ja 4 × 1 500 metrin viestijuoksussa vuonna 1925 sekä 4 × 400 metrin viestijuoksussa vuonna 1929. Vuonna 1925 hän kilpaili 800 metrillä ensimmäisessä Suomi–Ruotsi-maaottelussa. Hän tuli otteluun Paavo Nurmen vetäydyttyä 800 metrin kilpailusta ja Nurmelle nimetyn varamiehen sairastuttua. Eljanko sijoittui kilpailussa toiseksi ajalla 1.58,5.
Eljanko palkittiin työstään urheilun parissa Suomen urheilun kultaisella ansioristillä vuonna 1956. Hän sai myös sosiaalineuvoksen arvonimen.
Aiheesta muualla.
Harri Eljangon lehtiartikkeleita:
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 1952 – miesten 100 m

Helsingin olympiakisojen miesten 100 metrin juoksuun osallistui 72 urheilijaa edustaen 33 kansallisuutta. Kilpailupäivät olivat 20.–21. heinäkuuta. Virallisissa tuloksissa käytettiin käsiaikaa, jossa on aikamoisia heittoja, esimerkiksi Tavisalon sähköinen aika viidennessä erässä oli 11,30.
Ensimmäiset alkuerät.
Jokaisesta erästä kaksi nopeinta jatkoon.
Erä yksi
Erä kaksi
Erä kolme
Erä neljä
Erä viisi
Erä kuusi
Erä seitsemän
Erä kahdeksan
Erä yhdeksän
Erä kymmenen
Erä yksitoista
Erä kaksitoista
Toiset alkuerät.
Jokaisesta erästä kolme nopeinta jatkoon.
Erä yksi
Erä kaksi
Erä kolme
Erä neljä
Välierät.
Kummastakin erästä kolme nopeinta loppukilpailuun.
Erä yksi
Erä kaksi
Risto Taimi

Risto Tapani Taimi (30. lokakuuta 1932 Turku – 18. maaliskuuta 2006 Turku) oli suomalainen urheilutoimittaja.
Taimi työskenteli vuonna 1953 alkaneella toimittajanurallaan pisimpään Turun Sanomien palveluksessa. Hän aloitti vuonna 1978 lehden urheilutoimituksen päällikkönä ja jäi eläkkeelle vuonna 1997 lehden erikoistoimittajana. Vuosina 1971–1973 hän toimi Suomen Urheilulehden päätoimittajana. Hän työskenteli urallaan myös muun muassa TUL-lehden ja Veikkaajan toimittajana sekä Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton (TUK) tiedotuspäällikkönä.
Taimi oli tekemässä muutamia kirjoja. Hän kirjoitti muun muassa Pekka Vasalan muistelmateoksen "Mitalin toinen puoli" (1974) sekä Turun Toverien historiikit "50 vuotta urheilun hyväksi" (1979) ja "Turun Toverit 1979–1989" (1989). Hän oli myös tekemässä Turun Lyseon, josta itse kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1952, 90-vuotisjuhlakirjaa "Matkalla elämään" (1993) ja 100-vuotisjuhlakirjaa "Tulevaisuutta rakentamassa" (2003).
Taimi sai työstään urheilun parissa Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultaisen ansioristin vuonna 2003. Suomen Valmentajat ry nimesi hänet vuonna 1996 vuoden toimittajaksi ja Suomen Urheiluliitto palkitsi hänet vuonna 1997 Lasse Virén -mitalilla. Hänen saamiinsa kunnianosoituksiin kuului myös Turun Urheilutoimittajien Kerhon kunnianpuheenjohtajuus, joka myönnettiin hänellä vuonna 2001 hänen toimittuaan sitä ennen kaksi vuosikymmentä kerhon puheenjohtajana.
Taimen puoliso oli muotitoimittaja Eija Taimi. Hän jäi leskeksi 1980-luvulla.
Olavi Hurri

Olavi Hurri (30. marraskuuta 1927 Helsinki – 29. lokakuuta 2010 Tornio) oli suomalainen päätoimittaja ja toiminnanjohtaja. Hänelle myönnettiin ansioistaan opetusneuvoksen arvonimi.
Elämä.
Hurri työskenteli päätoimittajana lehdissä "Työn Voima" 1950-luvulla ja "Me" vuosina 1975–1979. Hän työskenteli Työväen Sivistysliiton pääsihteerinä vuodet 1963–1973, jona aikana hän nosti järjestön kansansivistysjärjestöjen merkittävimpiin. Tuona aikana liitto muun muassa julkaisi työväenmusiikkilevyjä ja käynnisti 1972 Valkeakoskella pidettävän Työväen Musiikkitapahtuman. Hurri kirjoitti järjestöhistorioita sekä Veikko Helteen ja Matti Lepistön elämäkerrat.
Hurrin mukaan Lex Hurriksi kutsuttu laki takaa järjestömuotoiselle sivistystyölle taloudellisen tuen, ja tätä hän oli edistämässä Valtion kansansivistyslautakunnan puheenjohtajana. Hän oli Kulutusosuuskuntien keskusliiton valistuspäällikkö vuoteen 1979 ja sen jälkeen Kansan sivistysrahaston asiamies. 
Hurri oli vähän ennen kuolemaansa muuttanut Tornioon, jossa hän kuoli. Lappi oli hänen mielipaikkansa.
Ronnie Kranck

Ronnie Kranck (13. toukokuuta 1931 Helsinki – 1. tammikuuta 2014 Porvoo) oli suomalainen muusikko ja äänittäjä. Hän toimi äänittäjänä Neitsytpolku 1:n studiossa ja Finnvox-studiossa.
Orkesteri.
Kranckilla oli oma orkesteri joka muodostui seuraavista muusikoista..
Eräässä vaiheessa orkesterissa soitti myös Gusse Rössi tenorisaksofonia.
Ronnie Kranckin orkesterin levyttämää, Rauno Lehtisen säveltämää ”Letkis”-sävelmää pidetään ensimmäisenä suomalaisena kansainvälistä suosiota saavuttaneena pop-hittinä.
Palovakuutus

Palovakuutus on vakuutustoimen haara, jonka tarkoituksena on tulipalon tai siihen verrattavan tapahtuman omaisuudelle tuottaman taloudellisen vahingon korvaaminen. Kuuluu nykyisin vahinkovakuutuksen piiriin, joka puolestaan jakautuu kiinteistö- ja irtaimistovakuutukseen. Nykyisin palovakuutus yleensä sisältyy muun muassa kotivakuutukseen.
Historia.
Jo Maunu Eerikinpojan säätämässä laissa vuodelta 1347 oli määräyksiä paloavusta, joita sovellettiin Suomessa aina vuoteen 1908 asti. Vuonna 1734 Ruotsissa säädettiin määräys, jonka mukaan kullakin seudulla oli tehtävä erityinen paloapusopimus. Jos tilan rakennukset paloivat tapaturmaisesti, omistaja sai kantaa tietyltä alueelta korvausta jälleenrakennusta varten. Paloapusopimus oli varhaisin palovakuutuksen muoto Pohjoismaissa.
Ensimmäinen Suomen palovakuutusyritys oli 1816 Turussa perustettu Suomen palovakuutuskonttori, joka kuitenkin taloudellisesti kaatui Turun palossa 1827.
Muita Suomen vanhimpia palovakuutusyhtiöitä olivat Kaupunkien keskinäinen palovakuutusyhtiö, Suomen yleinen paloapuyhtiö eli myöhemmin Tarmo (per. 1832-1971) ja Suomen maalaisten keskinäinen paloapuyhtiö (per. 1857).
Keskinäinen vakuutusyhtiö Tarmo fuusioitui vakuutusyhtiö Sammon kanssa 1971. Suomen maalaisten paloapuyhtiö fuusioitui puolestaan vakuutusyhtiö Auran kanssa. Teollisuuden vakuuttaminen hoidettiin ensin Suomessa sijainneiden ulkomaisten yhtiöiden Suomeen perustamien sivukonttoreiden kautta, kunnes Suomen Sahanomistajien paloapuyhtiö Saha-Palo perustettiin ja Teollisuuden harjoittajien keskinäinen palovakuutusyhtiö 1902, yhtiöt fuusioituivat myöhemmin, jolloin syntyi Teollisuusvakuutus.
Vuonna 1950 Suomessa oli 31 palovakuutustoimintaa harjoittavaa yhtiötä ja 275 paikallista palovakuutusyhdistystä. Suurimmat yhtiöt olivat Teollisuuspalo, Pohjola, Sampo, Saha-Palo, Fennia, Kaupunkien yleinen ja Tarmo.
Norman Frederick Ticehurst

Norman Frederick Ticehurst (1. heinäkuuta 1873 St. Leonards-on-Sea, Sussex – 5. joulukuuta 1969 St. Leonards-on-Sea) oli englantilainen lääkäri ja lintutieteilijä.
Ticehurst opiskeli Clare Collegessa Cambridgen yliopistossa ja Guy's Hospitalissa, josta hän valmistui 1901. Seuraavana vuonna hän perusti lääkärin praktiikan Hastingsiin. 1904 hän pääsi East Sussex Hospitalin, sittemmin Royal East
Sussex Hospital, lääkärikuntaan, ja työskenteli siellä vuoteen 1938 asti. Ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli lääkintäupseerina Normanhurst Military Hospitalissa Battlessa. Toisen maailmansodan aikana hänet kutsuttiin uudelleen töihin sairaalaan, josta hän 1946 jäi lopullisesti eläkkeelle, ja muutti eläkepäiviksi Kentin Smallhytheen.
Työnsä ohessa Ticehurst tutki lintuja. Hänen kirjallinen tuotantonsa käsitti lukuisia tieteellisiä artikkeleita, muun muassa keltavästäräkin luokittelusta. Hän oli British Ornithologists' Unionin jäsen, oli toimittamassa British Birds-lehteä, oli yksi teoksien "Handbook of British Birds" (1938) ja "A Practical Handbook of British Birds" kirjoittajista, ja julkaisi kirjan Kentin linnustosta "History of the Birds of Kent" (1909). Hän oli keskiaikaisten arkeologisten kyhmyjoutsenlöytöjen ja lajin tutkimuksen asiantuntija, ja julkaisi aiheesta kirjan "The Mute Swan in England, its History and the Ancient Customs of Swan-Keeping" (1957). Hänen veljensä Claud Buchanan Ticehurst oli myös arvostettu lintutieteilijä.
Ticehurst oli perheellinen. Hänellä oli kolme lasta, joista poika Richard on lääkäri jo neljännessä polvessa, ja työskentelee myös Royal East Sussex Hospitalissa.
Pounamu

Pounamu on Uudessa-Seelannissa esiintyvä kova kivilaji. Englannin kielessä sitä kutsutaan joskus nimellä "greenstone" tai Uuden-Seelannin jadeksi, sillä se muistuttaa jadea. Pounamu on maorinkielinen nimitys ja se on korvaamassa käytöstä kahta englanninkielistä nimeä. 
Esiintymisalue ja arvo.
Pounamuta esiintyy vain Uuden-Seelannin Eteläsaarella. Tästä syystä Eteläsaarta onkin nimitetty nimityksillä "Te Wāhi Pounamu" ja "Te Wai Pounamu". Suurimmat esiintymät ovat Taramakau- ja Arahura-jokien ympärillä Westlandissa, Westlandin rannikolla ja Lake Wakatipun alueella Otagossa. Perinteisesti Arahura-joen esiintymä on ollut kaikkein tärkein Poutini Ngāi Tahu -heimolle. Erityisen tärkeä on ollut sen sivujoki Waitaiki. Koko esiintymä alue kuuluu Ngāi Tahu -heimon alueisiin. Maoreille ja erityisesti Ngāi Tahuille pounamu on ollut samassa arvossa kuin kulta eurooppalaisille. Eteläsaaren heimot käyttivät kaikki sitä ja sitä kaupattiin suurissa määrin myös Pohjoissaarelle.
Muodostuminen.
Pounamu muodostuu nefriitistä ja serpentiniitistä. Ne puolestaan syntyvät maan sisällä noin kymmenen kilometrin syvyydessä. Kuumat nesteet aiheuttavat kemiallisen reaktion maan kuoren sisällä paikoissa, joissa sedimentti- ja vulkaaniset kivilajit kohtaavat. Näissä reaktioissa syntyy pounamua. Eteläsaarten vuoristojen kasvaessa pounamua nousi maan pintaan. Sitä esiintyy ohuina esiintyminä yleensä serpentiniitin yhteydessä. Vesieroosion takia sitä irtoaa kivestä ja joillakin alueilla irtonaisia pounamun paloja voi löytää nopeastikin.
Juniperus bermudiana

Juniperus bermudiana on Bermudalla kotoperäinen puuksi kasvava katajalaji. Se oli lähellä sukupuuttoa, kun 1940-luvulla sen kasvupaikoille levisi Yhdysvalloista hyönteislajeja, jotka tuhosivat puita nopeasti.
Aikoinaan "Juniperus bermudiana" oli Bermudan saarten vallitseva puulaji. Suojaisissa, rehevissä laaksoissa se kasvoi yli 15 metriä korkeiksi puiksi, joiden halkaisija oli yli 60 cm. Tuulisilla tai niukkaravinteisilla alueilla ja kukkulanrinteillä se jäi huomattavasti pienemmäksi, yleensä pelkäksi pensaaksi.
Metsiä hakattiin säälimättä jo 1600-luvulta alkaen. Puuta käytettiin rakentamiseen, polttopuiksi ja laivanrakennukseen.
Anne Constance Jackson

Anne Constance Jackson (2. kesäkuuta 1889 – 6. heinäkuuta 1928 Swordale, Skotlanti) oli skottilainen lintutieteilijä.
Anne, tai Annie, Jackson syntyi joko 1988 tai 1989 Skotlannin Ylämailla. Hänen isänsä oli majuri Randle Jackson. Jo nuorena Jackson kiinnostui luonnosta ja etenkin linnuista. Hän opiskeli kolme vuotta eläintiedettä Imperial College Londonissa, yhdessä nuoremman sisarensa Dorothy Jacksonin kanssa, josta tuli sittemmin hyönteistutkija.
Pääasiallisen tutkimustyönsä Jackson teki Skotlannissa. Hän tutki lintujen muuttoa ja oli kirjeenvaihdossa majakanvartijoiden kanssa, jotka toimittivat hänelle majakan valoihin törmänneitä lintuharvinaisuuksia. Hän muun muassa keräsi Britannian ensimmäisen syksyisen taigauunilinnun, ja ensimmäisenä havaitsi punajalkaviklon islantilaisen alalajin ("Tringa totanus robusta") Britanniassa.
Jackson julkaisi artikkeleita kahlaajista ja sorsista, muun muassa brittiläisten sorsien sulkasadosta. Ibiksessä julkaistiin hänen kahlaaja-artikkelinsa "Burhinus" (1924), "Scolopacidae" (1926) ja "Cursoridae" (1927). Hän kirjoitti kahlaajien pukutuntomerkeistä Henry Witherbyn teokseen "A Practical Handbook of British Birds" (1919–1924).
Jackson oli British Ornithologists' Unionin kunniajäsen vuodesta 1915, ja American Ornithologists' Unionin kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 1919.
Anne Jackson avioitui eversti ja lintutieteilijä Richard Meinertzhagenin kanssa 3. maaliskuuta 1921, ja otti nimekseen Meinertzhagen. Yhdessä miehensä kanssa hän matkusti Intiassa, Sikkimissä ja Tiibetissä. Hän kuoli heinäkuussa 1928 ilmeisesti vahingonlaukaukseen revolverinluodista ollessaan harjoittelemassa ampumista miehensä kanssa. Miestä epäiltiin taposta, mutta häntä vastaan ei koskaan nostettu syytettä. Anne Jacksonilta jäi kolme lasta: Anne, Daniel ja Randle Richard, joista nuorin oli vasta kolmen kuukauden ikäinen hänen kuollessaan.
Elsa G. Allen

Elsa Guerdrum Allen (1888–1969) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä ja kirjailija.
Allen opiskeli Cornellin yliopistossa. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1929. Allen julkaisi teoksen "History of American Ornithology Before Audubon" (American Philosophical Society, Transactions, vol. 41, 1951) ja laati John Abbotin elämäkerran. Hän oli myös sukututkija, jonka juuret olivat Skandinaviassa.
Vuonna 1913 Elsa Guerdrum avioitui lintutieteilijä Arthur A. Allenin kanssa ja heille syntyi viisi lasta. Aviopari piti yhdessä yliopiston kesäisiä lintukursseja, ja he osallistuivat yhdessä moniin kongresseihin ja tekivät myöhemmin kenttätutkimusta ja opintomatkoja.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1981–1982

Kausi 1981–1982 oli 42. kausi, jolloin pelattiin koripallon miesten Suomen mestaruudesta. SM-Koriksen mestaruuden voitti Turun NMKY. Pantterit voitti hopeaa ja Kotkan Työväen Palloilijat pronssia.
Runkosarja.
Äänekosken Huima putosi suoraan ja sen tilalle nousi Forssan Koripojat.
Pudotuspelit.
Pronssiottelut.
TuNMKY:n joukkue: Pekka Kurvinen, Risto Rousku, Pekka Heino, Kari Sainio, Juha Salonen, Jari Rannikko, Jorma Pilkevaara, Tapio Sten, Petteri Voutilainen, Bernard Harris. Valmentaja Harri Koskinen.
Brittiläinen 8. panssaridivisioona

8. panssaridivisioona oli Yhdistyneen kuningaskunnan panssaridivisioona, joka palveli kesäkuussa 1942 Egyptissä. Yhtymä ei toiminut olemassaolonsa aikana koottuna ja se lakkautettiin tammikuussa 1943.
Palvelushistoria.
Divisioonan esikunta perustettiin 4. marraskuuta 1940 Britteinsaarilla. Siihen liitettiin 7. marraskuuta tukiryhmä ja 22. marraskuuta 23. ja 24. panssariprikaati. Divisioona siirrettiin 7. toukokuuta - 5. heinäkuuta 1942 Egyptiin Pohjois-Afrikkaan, jossa se ei kuitenkaan osallistunut taisteluihin yhtymänä. Divisioonan esikunnan menetettyä kykynsä johtaa yhtymäänsä, se lakkautettiin 1. tammikuuta 1943 Egyptissä.
El Alameinin toisen taistelun jälkeen suunniteltiin divisioonan joukkojen keskittämistä takaa-ajoyksiköksi, mutta suunnitelmasta luovuttiin akselivaltojen joukkojen nopean vetäytymisen vuoksi.
Komentajat.
Divisioonankomentajina olivat:
Palmah

Palmah (, lyhenne sanoista "P’lugot ha-Maḥatz" (), kirjaimellisesti ’iskujoukot’) oli Haganan eliittitaistelujoukko ja Yishuvin (Palestiinan juutalaisyhteisö) maanalainen armeija Palestiinan brittiläisen mandaatin loppuvaiheessa. Palmah perustettiin 15. toukokuuta 1941. Israelin itsenäisyyssodassa 1948 se käsitti yli 2 000 miestä ja naista, kolme taisteluprikaatia ja tukijoukkoina ilma-, meri- ja tiedusteluyksiköitä. Israelin armeijan perustamisen takia Palmahin prikaatit hajotettiin, mikä johti poliittisten syiden ohella useiden vanhempien Palmah-upseerien eroon vuonna 1950.
Kinnarin koulu

Kinnarin koulu on suomenkielinen yhtenäiskoulu (luokka-asteet 1–9) Järvenpään kaupungin Kinnarin kaupunginosassa Kinnarin urheilukentän vieressä. Koulua käy noin 850 peruskoulun oppilasta (2020). Lisäksi koulussa toimii kolme esikouluryhmää. Koulun rehtorina on Päivi Oinasmäki. 
Kinnarin koulu avattiin vuonna 1920, ja se on Järvenpään vanhin koulu. Nykyisin koulun alueella on päärakennuksen lisäksi kolme pienempää rakennusta.
Koulun uudisrakennus valmistui vuonna 2019. Noin 9 000 nelömetrin suuruisen ja kustannusarvioltaan 31 miljoonaa euroa maksaneen koulurakennuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Jaakkola Arkkitehdit (Arkkitehtitoimisto Hannu Jaakkola Oy). Osa opetustiloista suunniteltiin alkujaan muuntuviksi ja avoimiksi. Sittemmin suurimpia avoimia oppimistiloja on jouduttu jakamaan väliseinillä naapuriopetusryhmistä kantautuvien äänien vuoksi.
Pieni Hiekka-aavikko

Pieni Hiekka-aavikko on aavikko Australiassa Länsi-Australian alueella. Se on pääosin alavaa hiekka-aavikkoa. Aavikon pinta-ala on noin 101 000 km2
Pieni Hiekka-aavikko ei ole mikä tahansa pienialainen hiekka-aavikko, vaan toinen Australian kahdesta "Hiekka-aavikon" nimeä kantavasta aavikosta. Suurempi niistä on Iso Hiekka-aavikko, joka sijaitsee Pienen Hiekka-aavikon pohjoispuolella. Gibsonin aavikko puolestaan sijaitsee Pienen Hiekka-aavikon itäpuolella.
Pienen Hiekka-aavikon maastomuodot, eläimistö ja kasvillisuus ovat samankaltaiset kuin Ison Hiekka-aavikon, ja molempien läpi kulkee historiallinen "Canning Stock Route" -karjatie. Karjatie on Pienen Hiekka-aavikon ainoa varsinainen kulkuväylä. Vuotuinen sademäärä on 150–200 mm, ja sateet saadaan pääosin kesällä. Valunta päätyy aavikon pohjoislaidalla sijaitsevaan Lake Disappointment -suolajärveen. Keskilämpötila on kesäisin 22–38 °C ja talvisin 5.4–21.3 °C.
Galvaaninen korroosio

Galvaaninen korroosio eli bimetallinen korroosio on sähkökemiallinen reaktio, joka tapahtuu, kun kaksi tai useampia metalleja on keskenään sähköisessä kontaktissa ja upotettuna samaan elektrolyyttiin. Galvaanista korroosiota tapahtuu johtuen eri metallien välisestä potentiaalierosta. Epäjalompi metalli, jolla on siis matalampi potentiaali, muodostuu sähköisessä parissa anodiksi ja syöpyy. Muodostuneen parin jalommasta metallista syntyy katodi ja sen syöpyminen hidastuu tai loppuu täysin. Galvaanisen korroosion todennäköisyys riippuu metallien jalousaste- eli potentiaalierosta, jolloin suurempi ero merkitsee todennäköisempää korroosiota. Tämän lisäksi myös eri metallista valmistettujen kappaleiden pinta-aloilla on merkitystä, sillä mitä pienempi anodi on suhteessa katodiin sitä suurempi on sen virrantiheys ja samalla myös korroosionopeus. Tämä johtuu siitä, että korroosiokennossa anodisten ja katodisten virtojen tulee olla yhtä suuria, jolloin pientä anodin pinta-alaa seuraa suuri anodinen virrantiheys.
Galvaaninen korroosio rajoittuu metallien liitoskohdan läheisyyteen eikä leviä koko rakenteeseen. Tämän takia galvaaninen korroosio luokitellaan paikalliseen korroosioon. Metallikappaleiden pinta-alasuhteen lisäksi galvaaniseen korroosioon vaikuttaa myös elektrolyytin sähkönjohtokyky. Hyvin johtavassa liuoksessa galvaaninen korroosio tapahtuu laajalla alueella melko matalana syöpymänä liitoskohdan ympäristössä. Huonosti johtavassa liuoksessa korroosio tapahtuu liitoksen lähellä synnyttäen syviä syöpymiä. Kuitenkin hyvin johtava liuos aiheuttaa sen, että muodostuu suuri katodinen alue, jolloin pinta-alaa kohden menetetyn materiaalin määrä saattaa kasvaa, vaikka kappaleen ohenema aikayksikköä kohden pienenisikin.
Anna Paasikivi

Anna Matilda Paasikivi (o.s. "Forsman"; 24. helmikuuta 1869 – 22. joulukuuta 1931 Helsinki) oli pankinjohtaja ja poliitikko Juho Kustaa Paasikiven ensimmäinen vaimo vuosina 1897–1931. 
Elämäkerta.
Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1890 Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta Anna Forsman opiskeli jonkin aikaa yliopistossa kuuluen silloiseen Savokarjalaiseen osakuntaan. Ylioppilasaikanaan hän, ensimmäisenä naisena, toimi ylioppilaskirjaston amanuenssina. 
Anna Forsmanin isä oli kansakoulunopettaja Israel Forsman ja perhe oli ruotsinkielinen. Luonnontieteitä Keisarillisen Aleksanterin yliopistossa opiskeleva Anna Forsman tapasi Juho Kustaa Paasikiven hämäläisten ja savokarjalaisten hiihtoretkellä maaliskuussa 1893. Forsman ei puhunut juurikaan suomen kieltä, joten keskustelut ja kirjeenvaihto käytiin ruotsiksi. Keväällä 1893 hän pyysi Paasikiveä kirjallisesti suomenopettajakseen kesäksi Kangasalle. Pian pari meni salakihloihin.
Syksyllä 1894 Paasikivi järjesti Anna Forsmanin Lahden kansanopiston opettajaksi ja johtajaksi. Hän ei kuitenkaan viihtynyt työpaikassaan vaan erosi kesällä 1896. Anna ei viihtynyt Lahden pikkukaupungin ilmapiirissä ja haikaili takaisin Helsinkiin. Juho Paasikivi oli kuitenkin asettunut kaupunkiin ja järjesti seuraavana syksynä Annalle työpaikan Lahden yksityisestä yhteiskoulusta sen johtajaksi seuraavaksi kahdeksi vuodeksi. Nuori pari vihittiin avioon 1. kesäkuuta 1897 Helsingin maalaiskunnan Tikkurilan Stenkullassa.
Myöhemmin Anna-vaimo seurasi miestään tämän pankinjohtajan ja poliitikon uran mukana Saksaan, Ruotsiin ja Helsinkiin. Hän kärsi ajoittain hermoromahduksista, joita hän hoidatti kylpylöissä. Anna Paasikiveä jo pitkään vaivannut, aluksi vaarattomana katarrina hoidettu sairaus osoittautui vuonna 1926 pitkälle kehittyneeksi tuberkuloosiksi, johon hän kuoli vuonna 1931. Anna Paasikivi on haudattu Helsingissä Hietaniemen hautausmaalle puolisonsa kanssa samaan hautaan.
Lapset.
Anna ja Juho Kustaa Paasikiven lapset olivat arkkitehti Annikki Paasikivi (1898–1950), hammaslääkäri Wellamo Paasikivi-Ant-Wuorinen (1900–1966), everstiluutnantti Juhani Paasikivi (1901–1942) ja lääketieteen kandidaatti Varma Paasikivi (1903–1941). Wellamo Paasikiven puoliso vuodesta 1926 oli Patentti- ja rekisterihallituksen pääjohtaja, lakitieteen tohtori Paavo Ant-Wuorinen.
Nairana-luokka

Nairana-luokan saattuetukialukset oli Britannian kuninkaallisen laivaston kolmen aluksen muodostama saattuetukialusluokka, jonka valmistettiin Skotlannin, Englannin ja Pohjois-Irlannin telakoilla yhteisten suunnitelmien mukaisesti.
Alukset olivat tehtävään muutettuja rahtialuksia ja siten ne kykenivät vastaanottamaan ainoastaan 15-20 lentokonetta. Niiden aseistus koostui keveistä ilmatorjuntatykeistä ja kaksputkisesta nelituumaisesta tykkitornista, joka soveltui sekä meri- että ilmamaalien torjuntaan. "HMS Campania" oli ensimmäinen laivaston alus, jolle asennettiin ilmavalvontakeskus ja tyypin 277 -tutka havaitsemaan matalalta lähestyvät lentokoneet.
Ensimmäinen valmistunut alus osallistui aktiivipalvelukseen vasta tammikuussa 1944, mutta kaikki kolme olivat sodan aikana saattuetehtävissä. Ne saavuttivat pientä menestystä tehtävissään upottaen ja vaurioittaen muutamia Saksan laivaston sukellusveneitä ja tuhotessaan saattueiden kimppuun yrittäneitä lentokoneita.
Suunnittelu ja valmistus.
"HMS Activityn" osoittauduttua menestykseksi Amiraliteetti päätti muuttaa vielä kolme muutakin kauppa-alusta saattuetukialuksiksi. Kolme eri telakoilla valmistumassa olevaa kauppa-alusta lunastettiin muutostöitä varten. John Brown and Companyn telakalla Skotlannissa ollut alus valittiin prototyypiksi, minkä suunnitelmat toimitettiin kahdelle muulle telakalle. Näin alusten piti olla samankaltaisia, mutta todellisuudessa ne poikkesivat hieman toisistaan.
Valmennuskeskus

KK Valmennuskeskus Oy on Kari Kasasen vuonna 1975 perustama kurssien järjestäjä, joka järjestää valmennuskursseja yliopistoihin ja korkeakouluihin pyrkijöille sekä abikursseja ylioppilaskirjoituksiin valmistautuville. Valmennuskeskus on valittu Suomen arvostetuimmaksi ja luotetuimmaksi kurssien järjestäjäksi vuoden 2001 ja 2007 tutkimustoimisto IROResearchin tutkimuksissa
Thusnelda

Thusnelda (s. n. 10 eaa.) oli keruskien päällikön Segesteen tytär ja roomalaiset Teutoburgin taistelussa voittaneen Arminiuksen vaimo. Segestes oli alun perin aikonut naittaa tyttärensä toiselle, mutta Arminius karkasi Thusneldan kanssa, ja pari meni naimisiin. 
Kuusi vuotta Teutoburgin tappion jälkeen Rooma lähetti Germanicuksen johtaman vahvan armeijan Germaniaan. Tavoitteena oli hajottaa germaaniheimojen liitto ja kostaa Arminiukselle. Toukokuussa vuonna 15 Segestes, Rooman liittolainen ja Arminiuksen verivihollinen, luovutti raskaana olleen Thusneldan vangiksi Germanicukselle. Vankeudessa Ravennassa Thusnelda synnytti hänen ja Arminiuksen ainoan lapsen, Thumelicuksen. Heitä esiteltiin Germanicuksen triumfikulkueessa. Thusneldan myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.
Rakokorroosio

Rakokorroosio on yksi paikallisen korroosion muodoista. Rakokorroosiota syntyy raoissa, joihin pääsee liuosta, mutta liuos ei pääse vaihtumaan riittävällä nopeudella. Tavallisimpia esiintymispaikkoja ovat liitokset, pulttien ja niittien kantojen alla olevat pinnat sekä kappaleen pinnalla olevien kerrostumien, kuten lika, alla olevat pinnat. Rakokorroosiota aiheuttavia tekijöitä ovat liuoksen happamuuserot, hapen tai haitallisten ionien (kuten kloridi) pitoisuuserot sekä inhibiittien pitoisuuserot raossa ja kappaleen muilla pinnoilla. Erojen syntyminen siis edellyttää hidasta aineensiirtoa rakoon tai pois raosta.
Rakokorroosio alkaa herkemmin kuin esimerkiksi pistekorroosio eli sen alkaminen vaatii alhaisempaa lämpötilaa, laimeampaa liuosta ja alhaisempia potentiaaleja. Tämä eroavaisuus aiheutuu muun muassa siitä, että raossa on huonompi aineensiirto kuin pistekorroosion pisteessä, jolloin rakoon muodostuu väkevä liuos nopeammin kuin pisteen sisälle. Myös kriittinen rakokorroosion ydintymispotentiaali on matalampi kuin kriittinen pistesyöpymäpotentiaali. Rakokorroosion syntymiselle tilanne on otollisin silloin, kun rako on niin iso, että liuos pääsee tunkeutumaan sinne, mutta kuitenkin riittävän pieni muodostaakseen seisovan liuoksen, joka ei vaihdu. Rako on tällöin kokoluokaltaan 0,025-0,1 mm. Tyypillisesti puu, kumi, muovit ja vahat metallipintaa vasten sekä erilaiset niitti-, pultti- ja hitsausliitokset muodostavat sopivan kokoisia rakoja rakokorroosion syntymiseksi.
Syntymekanismi.
Ensimmäisessä vaiheessa korroosio on raossa ja kappaleen muilla pinnoilla yhtä nopeaa. Anodisena reaktiona tapahtuu metallin liukenemista ja tavallisimmin katodisena reaktiona pelkistyy happea. Raossa oleva liuos ei kuitenkaan pääse vaihtumaan, jolloin hapen konsentraatio raossa olevassa liuoksessa laskee. Happipitoisuusero aiheuttaa sen, että happiköyhästä alueesta muodostuu anodi, mikä on yleisimpänä korroosion syynä rakokorroosion alkuvaiheessa.
Toisessa vaiheessa metallin liukeneminen edelleen jatkuu ja raossa olevaan liuokseen jää ylimääräinen positiivinen varaus metalli-ionien muodossa. Tällöin varauksen tasaamiseksi rakoon alkaa kulkeutua negatiivisia varauksia. Liuoksen ja ionien välinen reaktio synnyttää rakoon metallihydroksidia sekä vapaata happoa.
Viimeisessä vaiheessa raossa oleva liuos edelleen väkevöityy ja happamoituu, jolloin se tuhoaa metallin passiivikerroksen ja rakokorroosio alkaa edetä.
Rakokorroosion estäminen.
Rakokorroosion estäminen perustuu lähinnä suunnitteluun ja materiaalinvalintaan. Suunniteltaessa rakenteita on suunniteltava raot joko niin tiukoiksi, ettei liuos pääse tunkeutumaan sinne tai riittävän avoimiksi, jolloin raossa oleva liuos pääsee vaihtumaan riittävällä nopeudella.
Passivoituvien metallien rakokorroosionkestävyys riippuu niiden seostuksesta. Esimerkiksi ruostumattomilla teräksillä rakokorroosion kestävyys kasvaa johtuen voimakkaammasta seostuksesta, joka laskee passivoitumispotentiaalia, kriittistä virrantiheyttä, passiivialueen virrantiheyttä ja laajentaa lisäksi passiivialuetta.
Dongxiangin kieli

Dongxiangin kieli (myös "santa") on Kiinan Gansun maakunnassa asuvien dongxiangien puhuma mongolikieli. Vuonna 1999 sen puhujia arvioitiin olevan 250 000 henkeä.
Dongxiang luetaan perifeerisiin tai eteläisiin mongolikieliin. Siinä ei ole merkittäviä murre-eroja. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Lainasanoja on omaksuttu kiinasta ja turkkilaisista kielistä.
Mogolin kieli

Mogolin kieli (mogoliksi "moγōl") on Afganistanissa asuvien mogolien puhuma mongolikieli. Sen puhujia arvioidaan olevan enää vain noin 200 henkeä.
Mogoli kuuluu kalmukin ja oiraatin ohella mongolikielten läntiseen haaraan. Sen puhujat ovat Afganistaniin 1200-luvulla asettuneiden mongolien jälkeläisiä. Itsenäisen kehityksensä ja voimakkaan iranilaisvaikutuksen seurauksena mogoli poikkeaa huomattavasti muista sukukielistään.
Nykyään mogolia puhutaan lähinnä Heratin seudulla. Sitä pidetään kuolevana kielenä. Jäljellä olevat puhujat käyttävät etupäässä iranilaisia murteita. Aikaisemmin mogoliksi on kirjoitettu myös runoutta arabialaista kirjaimistoa käyttäen. Nykyisin mogolilla ei katsota olevan kirjakieltä.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Monguorin kieli

Monguorin kieli (myös "tu") on Kiinassa Qinghain ja Gansun maakunnissa asuvien monguorien puhuma mongolikieli. Vuonna 1999 sen puhujia arvioitiin olevan 152 000 henkeä.
Monguori luetaan perifeerisiin tai eteläisiin mongolikieliin. Se jakautuu Huzhun ja Minhen päämurteisiin. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Lainasanoja on omaksuttu kiinasta ja tiibetistä.
Arthur A. Allen

Arthur Augustus Allen (28. joulukuuta 1885 Buffalo, New York – 17. tammikuuta 1964 Ithaca, New York) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Allen opiskeli Cornellin yliopistossa 1904–1908, ja väitteli filosofian tohtoriksi kolme vuotta myöhemmin. Hänen 1914 painetun väitöksensä nimi oli "The Red-winged Blackbird: A Study in the Ecology of a Cattail Marsh", ja sitä pidettiin yleisesti tasoltaan erinomaisena.
Vuonna 1911 Allen valittiin johtamaan tutkimusretkeä Kolumbiaan. Siellä hän sairastui malariaan ja joutui palaamaan kotiin huhtikuussa 1912. Seuraavana syksynä hän pääsi opettajaksi Cornelliin, eikä enää koskaan tehnyt työtä muussa organisaatiossa. 1916 hänet nimitettiin lintutieteen apulaisprofessoriksi ja 1926 hänelle myönnettiin täysi professuuri.
Vuonna 1913 Allen avioitui lintutieteilijä Elsa Guerdrumin kanssa, ja heille syntyi viisi lasta. Myöhemmin he tekivät paljon yhteistyötä tutkimuksen alalla ja vetivät yhteisiä opiskelijoiden kesäkursseja.
Allen koulutti ja ohjasi lukuisia tulevaisuuden lintutieteilijöitä, kuten John Emlen, Herbert Friedmann, Ludlow Griscom, Francis Harper, Elizabeth Kingsbury, Claude W. Leister, Harrison F. Lewis, Olin Sewall Pettingill, Jr., Austin L. Rand ja George Sutton.
Allen perehtyi etenkin röyhelöpyyn ("Bonasa umbellus") elämään ja kirjoitti useita artikkeleita. Hän julkaisi useita artikkeleita myös muista linnuista ja toimitti "BirdLore" -nimistä lintulehteä, johon hän laati kymmeniä pakinoita, joista 47 julkaistiin kahtena niteenä: "American Bird Biographies" (1934) ja "The Golden Plover and Other Birds" (1939). Hän laati 20 artikkelia linnuista National Geographiciin. Hän kiinnostui valokuvaamisesta ja myöhemmin kaitafilmaamisesta ja lintujen äänittämisestä. 1951 National Geographic julkaisi kokoelman kirjoituksia kirjana "Stalking Birds with Color Camera". 1948 Allen teki tutkimuretken Alaskaan, jossa retkikunta löysi ensimmäisen alaskankuovin pesän.
Allen jäi eläkkeelle 1953. Hän oli kouluttanut yli 10 000 opiskelijaa ja yli sata heistä oli suorittanut loppututkinnon.
John Emlen

John Thompson Emlen, Jr. (1908 Germantown, Pennsylvania – 9. marraskuuta 1997) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
John Emlenin vanhemmat olivat John Thompson Emlen ja Mary Carpenter Jones. Hän opiskeli Haverford Collegessa ja Cornellin yliopistossa, jossa hän väitteli filosofian tohtoriksi Arthur A. Allenin ohjauksessa 1934. Lyhytaikaisten työsuhteiden jälkeen hän sai opettajan viran maatalousoppilaitoksen (College of Agriculture) eläintieteellisestä osastosta Davisissa, Kaliforniassa. Hän työskenteli siellä kahdeksan vuotta ja tutki etenkin kaliforniantupsuviiriäisen biologiaa. Tärkeä tapaus oli David Lackin vierailu opistossa, sillä keskustelujen perusteella he muun muassa julkaisivat yhdessä tutkielman kalifornianturpiaaliin elämästä.
Toisen maailmansodan alkaessa Emlen, joka oli syntyperäinen kveekari, ilmoittautui aseistakieltäytyjäksi, mikä suututti suvun, ystävät ja tiedeyhteisön. Hänet nimitettiin Johns Hopkinsin yliopiston hygienia- ja kansanterveysopiston (School of Hygiene and Public Health) ”rottapoliisiksi” (Rat Control Officer) Baltimoreen, jonka satamassa oli suuria ongelmia rottien kanssa.
Vuonna 1946 Emlen sai viran Wisconsinin yliopiston eläintieteen laitoksesta Madisonissa. Hän opetti lintu- ja nisäkästiedettä, populaatioekologiaa ja käyttäytymistieteitä, sekä johti lukuisia kenttäkursseja Etelä-Wisconsinissa. 1953–1954 Emlen pääsi stipendien turvin tutkimusmatkoille Afrikkaan ja Eurooppaan. Hän solmi lämpimät suhteet johtaviin eurooppalaisiin etologeihin, kuten Niko Tinbergeniin, Konrad Lorenziin ja Gustav Krameriin. Emlen toimi Wisconsinin yliopiston eläintieteen professorina 1946–1974.
Vuosina 1959-1960 Emlen tutki Afrikassa vuorigorilloja yhdessä opiskelija George Schallerin kanssa. 1960-luvun alkupuolella Emlen tutki lokinpoikasten käyttäytymistä Fundynlahden ja Newfoundlandin saarilla, ja yhdessä Richard Pennyn kanssa pingviinien suunnistautumista Antarktiksella. Hän matkusti Intian ja Malakan niemimaan läpi tutkien paikallista luontoa ja ihmisyhteisöjä.
Emlen liittyi American Ornithologists’ Unionin 1925 ja toimi seuran puheenjohtajana 1975–1976. Hän toimi myös useissa muissa lintutieteellisissä järjestöissä. 
John Emlen ja Virginia ”Jinny” Merritt vihittiin 25. toukokuuta 1934 ja he elivät yhdessä 63 vuotta. He kasvattivat kolme poikaa.
Taipaani

Taipaani ("Oxyuranus scutellatus") on taipaaneihin kuuluva pitkä ja solakka käärmelaji. Siitä tunnetaan kaksi alalajia, papuantaipaani ("Oxyuranus scutellatus canni") ja rannikkotaipaani ("Oxyuranus scutellatus scutellatus").
Levinneisyys.
Taipaania on tavattu Australian pohjoiselta ja itäiseltä rannikolta. Levinneisyysalueeseen kuuluvat Queenslandin itäinen rannikko ja Uuden Etelä-Walesin rannikon pohjoisin osa, Pohjoisterritorion pohjoisosat sekä Kimberleyn seutu Länsi-Australiassa. Levinneisyysalue ei ole yhtenäinen.
Tuntomerkit.
Taipaanin väritys vaihtelee mustasta kullanruskeaan. Taipaani kasvaa keskimäärin 2,5 metrin pituiseksi; pisin tavattu yksilö oli 3,35 metriä pitkä. Taipaani voi painaa 2,5–4,5 kg .
Ravinto.
Taipaani syö pääasiassa lintuja ja pienjyrsijöitä, kuten rottia ja hiiriä, mutta liskoja vain harvoin. Se voi myös syödä pieniä pussieläimiä kuten pussinäätiä ja pussimäyriä.
Myrkky.
Taipaani on taipaaneista toiseksi myrkyllisin. Taipaani on sekä Australian että koko maailman kolmanneksi myrkyllisin käärme. Taipaania myrkyllisempiä käärmeitä ovat vain aavikkotaipaani ("Oxyuranus microlepidotus") ja idänruskokäärme ("Pseudonaja textilis"). Taipaanin myrkkyhampaat ovat yläleuan etuosassa, kuten muillakin taipaaneilla ja hampaat kasvavat käärmeen koosta riippuen jopa 13 mm pitkiksi. Taipaanin myrkky voi tappaa terveen ihmisen jopa kuudessa tunnissa. Taipaanin myrkyn LD50-arvo on 0,099 mg/kg. Käytännössä tämä tarkoittaa, että yhden pureman sisältämä myrkkymäärä voisi tappaa jopa 100 000 hiirtä.
Ann Southam

Ann Southam CM (1937 – 25. marraskuuta 2010) oli kanadalainen säveltäjä. Hänen teoksiaan on usein luonnehdittu minimalistisiksi. Hänellä oli myös dodekafoninen kautensa. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 2010.
Winnipegissä syntynyt Southam opiskeli Toronton yliopistossa sekä Toronton kuninkaallisessa konservatoriossa, jossa hänen opettajinaan olivat Samuel Dolin ja elektronisen musiikin asiantuntija Gustav Ciamaga. Hän itse ryhtyi opettamaan konservatoriossa vuonna 1966. Hän oli aikoinaan New Dance Group of Canadan (sittemmin Toronto Dance Theatre) nimikkosäveltäjä ja teki sille elektronista musiikkia. Hän kirjoitti runsaasti elektroakustisille soittimille, mutta oli viime vuosinaan kiinnostunut puhtaasti akustisista soittimista ja kokoonpanoista. Southam oli feministi ja kuului paitsi Canadian Music Centreen ja Canadian League of Composersiin, oli myös Association of Canadian Women Composersin perustajajäsen.
Southamin musiikkia ovat tulkinneet muiden muassa pianistit Eve Egoyan ja Christina Petrowska-Quilico. "The New Yorkerin" Alex Ross sisällytti Egoyanin levytyksen teoksesta "Simple Lines of Enquiry" vuoden 2009 kymmenen parhaan klassisen musiikin levytyksen joukkoon.
Blast from the Past

Blast from the Past on Gamma Rayn vuonna 2000 julkaisema kokoelma-albumi.
Kappaleet.
&lt;br&gt;
"Kappaleet 1-3 CD 2 ja kaikki CD 1 kappaleet ovat uudelleen äänitettyjä. Kappaleet 4-10 CD 2 ovat uudelleen masteroituja. "
Aikuiskasvatuksen vuosikirja

Aikuiskasvatuksen vuosikirjan nimellä tunnettu kirjasarja alkoi jatkosodan keskellä vuonna 1942 "Vapaan kansansivistystyön vuosikirjan" nimellä. Nimi muutettiin vuonna 1972 "Vapaan sivistystyön vuosikirjaksi" ja vuonna 1995 "Aikuiskasvatuksen vuosikirjaksi". Vuosikirjaa julkaisevat yhdessä Kansanvalistusseura ja Aikuiskasvatuksen tutkimusseura (joka oli vuoteen 1974 saakka Kansansivistysopillinen yhdistys). Seurat julkaisevat yhdessä myös Aikuiskasvatus- ja Lifelong Learning in Europe -lehtiä.
Vapaan kansansivistystyön vuosikirja 1942-1970.
Tietoa siitä, milloin vuosikirjan säännöllinen ilmestyminen katkesi ja milloin se käynnistyi uudelleen, ei ole säilynyt. Tiedot kuudennesta ja seitsemännestä vuosikirjasta puuttuvat vuosikirjasarjaa säilyttävän Kansanvalistusseuran arkistosta.
Vapaan sivistystyön vuosikirja 1973-1994.
Julkaisijat: Kansanvalistusseura ja Aikuiskasvatuksen tutkimusseura
Aikuiskasvatuksen vuosikirja 1995-.
Julkaisijat: Kansanvalistusseura ja Aikuiskasvatuksen Tutkimusseura.