Mercedes-Benz W111

Mercedes-Benz W111 on Daimler-Benzin vuosina 1959–1971 valmistama Mercedes-Benz-loistoautomalli. Yhteensä autoja valmistettiin 370 807 kappaletta sedan, coupé ja cabriolet-malleina. Sarjan edeltäjiä olivat ponttooni-malliston Mercedes-Benz W180, W128 ja W105. Sarjan 220 Sb- ja 220 SEb-mallien seuraaja oli vuosina 1965-1972 valmistettu Mercedes-Benz W108, 220 b-mallin jatkaessa tuotannossa vuoteen 1968 asti 230 S-mallina uudella moottorilla varustettuna.
Autosta valmistettiin myös samaa pohjalevyä ja korirakennetta käyttäen ylellisemmin varusteltua Mercedes-Benz W112-mallia sekä pienempää siipimallista Mercedes-Benz W110.&lt;ref name="Automotive &amp; Design History: Mercedes-Benz W110/111/112 Fintails – Béla Barényi And The Elusive Pluckenheckflosse"&gt;&lt;/ref&gt; W111 on myös W112-sarjan ohella nykyiseen S-sarjaan suuresti vaikuttanut Mercedes-Benzin automalli.
Siipimalliset W111, W112 ja W110 saivat lempinimen "Heckflosse" () niiden perämuotoilun johdosta.
Kehittely.
Muotoilu ja turvallisuus.
Mercedes-Benz esitteli vuonna 1959 Frankfurtin autonäyttelyssä uuden 6-sylinteriset ponttooni-mallit korvaavan sedanin, W111:n. Sedan-mallien muotoilusta vastasi Friedrich Geiger ja coupé/cabriolet-mallien muotoilusta vastasi Geigerin alaisena työskennellyt Paul Bracq. Bracqin hillitty muotoilukieli tuli vaikuttamaan suuresti 60-luvun Mercedes-Benz -malleihin, kuten 600 "Großer Mercedes", 230SL "Pagoda" ja W108/W109.
Muotoilun lähtökohtana oli ollut matkustamon kasvattaminen ajomukavuuden ja näkyvyyden parantamiseksi ponttooni-malleihin verrattuna. Ikkunapinta-ala kasvoi 35% edeltäneistä malleista, myös matkustamon ilmanvaihtoa parannettiin lisäämällä poistoilman venttiilit C-pilareihin. Auton turvallisuus-suunnittelussa oli otettu ensimmäisenä maailmassa käyttöön Béla Barényin kehittelemät, Mercedes-Benzin vuonna 1952 patentoimat kolaritilanteessa asteittain kokoonpuristuvat törmäysvyöhykkeet.
Ajoneuvon kori oli jaettu kolmeen vyöhykkeeseen: vankasti rakennettua matkustamoa suojasi takana pitkä, 50% ponttooni-malleista kasvanut runsas tavaratila ja edessä pitkä moottoritila. Matkustamon ja ohjaamon suunnittelussa oli kolariturvallisuus huomioitu käyttämällä mahdollisimman pehmeitä materiaaleja, asentamalla kytkimet ja säätimet syvennöksiin etukonsolissa, varustamalla taustapeili katosta helposti irtoavalla jalustalla ja käyttämällä uutta keskeltä pehmustettua ja osumasta kokoonpainuvaa ohjauspyörää.
Muotoilun päämääriä oli tunnistettavan Mercedes-Benz-tyylin säilyttäminen, sisäinen rakenteellinen suunnittelu törmäysvyöhykkeiden sisällyttämiseksi ja ripaus italialaista designia.
Keulan muotoilu yhdisti tutun mersu-maskin uudempien vuonna 1957 300 SL Roadsterissa esiteltyjen ovaalinmuotoisten pystylyhtyjen kanssa. Pystylyhdyt tulivat olemaan tavanomainen ajovalo-ratkaisu tulevissa malleissa vuoteen 1971 saakka, kunnes vaakasuuntaisia ajovaloja käyttänyt W107-sarja esiteltiin.
Siipien sisällyttäminen auton peräosan muotoiluun oli osa yhtiön pyrkimyksiä vedota Yhdysvaltojen automarkkinoihin 50-luvun siipiperäisten autojen suosion vanassa. Kyseisen trendin hiipuminen 50-luvun lopulla, ennen W111:n julkistamista ei kuitenkaan jäänyt Daimler-Benziltä huomaamatta. Mutta designin ollessa lyöty jo lukkoon ja tuotantolinjojen ollessa toimintavalmiit ei ollut enää aikaa tehdä merkittäviä muutoksia auton muotoiluun. Siipien kromikoristeiden määrä oli riippuvainen mallista: 220b käytti kromia pelkästään siipien takareunassa, 220Sb ja 220SEb käyttivät kromia ylä- ja takareunassa.
Vähemmillä kromikoristeilla ja sirommilla takavaloilla varusteltu perusmalli 220 b:n kori toimi perustana W110:lle, joka julkistettiin 1961 yhdessä ylellisemmän W112-sarjan ja 2-ovisten 220 SEb-mallien kanssa. Daimler-Benz suoritti 10. syyskuuta 1959 ensimmäisen kolaritestinsä käyttäen samaa korisuunnittelua (lyhyempää keulaa) käyttänyttä Mercedes-Benz W110:tä.
Alusta.
Alusta-ratkaisuna toimi edeltäneissä ponttoonimalleissa esitelty apurunkojen käyttö pyöräntuennassa ja moottorin asennuksessa. Etupyörien apurunkoa oli kuitenkin kehitetty, uuden yksinkertaisemman apurungon ollessa ponttooneissa käytetyn vaakatasoisen, U-muotoisen palkin sijaan poikittain auton pituus-suuntaan nähden asennettu palkki korin pohjassa. Palkki kaartui etupyörältä alaspäin siten, että se alitti moottorin ja kaartui taas ylöspäin toiselle etupyörälle. Apurungon kiinnitys korin pohjaan oli kehittynyt myös aiemmasta kolmesta kiinnityspisteestä kahteen elastiseen kiinnityspisteeseen.
Takapyöräntuennasta vastasi ponttooneissa käytetty nivelöity heiluriakseli, joka oli nyt varustettu tasausjousella akselikuormituksen tasaamiseksi. Jarruina toimi aluksi rumpujarrut, kunnes huhtikuussa 1962 jarruja päivitettiin vaihtamalla eteen levyjarrut ja muuttamalla jarrujärjestelmä 2-piiriseksi.
230 S-mallin korvatessa 220 b:n heinäkuusta 1965 alkaen, malli sai taka-akselin niveleen teräksisen tasausjousen tilalle hydro-pneumaattisen tasausjousen ajokorkeuden säätimen kanssa.
Moottorit.
Moottorivalikoima koostui pääosin edeltäneiden W180 ja W128-sarjojen 2,2-litraisista kuusisylinterisistä rivimoottoreista, tosin pienien tehoa nostaneiden uudistuksien, kuten uudistetun kaasuttimen ja venttiilikoneiston päivitysten muodossa. 220 b-mallin vuonna 1965 korvannut 230 S perustui korinsa puolesta runsaammin kromikoristeltuun ja suuremmilla takavaloilla varustettuun 220 Sb-malliin, mutta käyttäen suuremmalla iskutilavuudella ja puristus-suhteella varustettua M180-moottoria.
2-oviset 280 SE 3.5-erikoismallit käyttivät 3499cm3 V8-moottoreita.
Coupé ja cabriolet.
Coupe- ja cabriolet-mallien valmistus jatkui sedan-mallien jälkeen koska sedan-mallit korvanneista W108/W109-sarjoista ei ollut 2-ovista versiota saatavilla, ja tätä markkinarakoa täytettiin W111 ja W112-sarjojen 2-ovisilla malleilla kunnes C107-sarja ilmestyi markkinoille 1971.