Jean-Jacques Rousseau

Jean-Jacques Rousseau (28. kesäkuuta 1712 Geneve, Geneven tasavalta – 2. heinäkuuta 1778 Ermenonville, Oisen departementti, Ranskan kuningaskunta) oli geneveläis-ranskalainen filosofi, kirjailija ja säveltäjä. 
Hän oli ensimmäisiä yhteiskuntateoreetikkoja, joka sisällytti kansalaisten vaikuttamisen poliittisen järjestelmän teorioihin. Rousseau koki, että kansan tahtoa edustaisi parhaiten suora kansanvalta, johon hänen mukaansa voitaisiin päätyä vain pienissä valtioissa. Rousseaun mukaan ihmisten on voitava vaikuttaa lakeihin, jotka koskevat heidän elämäänsä. Hän vastusti näkemystä, jonka mukaan ihmiset ovat syntyjään eriarvoisia, ja uskoi pikemminkin ihmisluonnon perimmäiseen samanlaisuuteen.
Rousseaun poliittiset ajatukset vaikuttivat Ranskan vallankumoukseen ja romantiikan nousuun. Hänen uudistusmielisyytensä näkyy teoksessa "Yhteiskuntasopimuksesta" (1762) esittämässään lauseessa ”Ihminen on syntynyt vapaaksi ja kaikkialla hän on kahleissa”. Rousseaun käsityksen mukaan luonto ja luonnollisuus ovat hyviä, mutta yhteiskunnallinen kehitys on turmellut ihmisluonnon. Toisin kuin muut valistusajan ajattelijat, Rousseau oli heistä epäakateemisin, korosti vaistoa ja kansan yleistahtoa järjen ja kirjoitettujen lakien sijaan. Tämän vuoksi hänet on nähty valistuksen kriitikkona ja vastavalistuksen edeltäjänä.
Rousseaun esiromanttinen romaani "Julie ou la nouvelle Héloïse" (1761) oli suuri menestys. Teos "Émile eli kasvatuksesta" (1762) vaikutti merkittävästi kasvatusajatteluun. Rousseaun omaelämäkerralliset teokset "Tunnustuksia" (valmistui 1770) ja "Yksinäisen kulkijan mietteitä" (kirjoitettu 1776–1778) julkaistiin postuumisti vuonna 1782. Näissä teoksissa Rousseau syventyy omien tunteidensa havainnointiin.
Suku ja koulutus.
Jean-Jacques Rousseau syntyi Geneven tasavallassa Sveitsissä, ja piti itseään koko elämänsä ajan geneveläisenä. Hänen äitinsä, yläluokkaan kuuluvan kellosepän tytär Suzanne Bernard (1673–1712) kuoli yhdeksän päivän kuluttua pojan syntymästä synnytyksen jälkeiseen infektioon. Myös vastasyntynyt poika oli vähällä kuolla syntymässään. Elämänsä ensimmäiset viisi vuotta Jean-Jacques asui seitsemän vuotta vanhemman veljensä François’n (s. 1705), isänsä ja tätiensä kanssa Geneven keskustassa. Rousseau kuvaa "Tunnustuksia" omaelämäkerrassaan isäänsä kunnialliseksi ja oikeamieliseksi mieheksi, joka rakasti poikaansa hellästi.
Hänen temperamentiltaan oikukas ja toisinaan väkivaltainen isänsä, kelloseppämestari Isaac Rousseau (1672–1747) oli nainut omaa säätyään ylempää. Vuonna 1705 hän vaimonsa ja vastasyntyneen poikansa François'n Geneveen ja meni harjoittamaan kellosepän ammattiaan Konstantinopoliin Topkapin palatsiin ja palasi kotiin vuonna 1711. Hän hylkäsi 10-vuotiaan nuoremman poikansa Jean-Jacquesin vuonna 1722 välttääkseen vankeusrangaistuksen riitaan osallistumisesta, koska oli kalistellut vain aateliselle kuuluvaa miekkaa julkisesti englantilaisia upseereja vastaan. Isaac Rousseau pakeni Vaudin kantoniin Nyoniin, jossa hän avioitui uudelleen. 
Jean-Jacques päätyi enonsa eversti Gabriel Bernardin holhoukseen, jonka tehtäväksi annettiin pojan puutteellisen koulutuksen paikkaaminen. Hänen lapsuusajan koulutuksensa siihen asti oli koostunut lähes vain Plutarkhoksen "Kuuluisien miesten elämäkertojen" ja kalvinististen saarnojen lukemisesta.
Tämä päätti lähettää sisarenpoikansa yhdessä oman poikansa Abrahamin kanssa kalvinistikirkkoherra Jean-Jacques Lambercierin taloon Bosseyn kylään saamaan kunnollista perusopetusta. Kirkkoherran sisar kuitenkin kuritti ruumiillisesti ja moitti poikaa. Kalvinistisen perinteen mukaisesti Lambercier osoitti laajaa oppineisuutta, ja tämän opetuksen voi olettaa hyödyttäneen Rousseauta myöhemmin elämässä. Jean-Jacques palasi asumaan enonsa talouteen Geneveen 12-vuotiaana vuoden 1724 kesän jälkeen.
Eversti Bernard teki välittömästi serkusten paluun jälkeen selväksi, että koska Jean-Jacquesin varat eivät riittäneet muuhun, hänen tulisi oppia jokin ammatti ja saada siitä elinkeino. Hänelle löydettiin työtä, ensin erään notaarin, ja sen jälkeen kaivertajamestari Abel Ducommunin opissa. Huhtikuussa 1725 laaditun oppisopimuksen mukaisesti Rousseaun oli määrä olla opissa viiden vuoden ajan. Hän vietti lopulta alle kolme vuotta mestarin opissa.
Jean-Jacques lähti Genevestä Savoijissa sijaitsevaan Annecyyn keväällä 1728 lopetettuaan oppinsa kaivertajaharjoittelijana. Hän tutustui 16-vuotiaana kaksitoista vuotta itseään vanhempaan katoliseksi kääntyneeseen ranskalaiseen paronitar, tekstiilitehtailija aviomiehestään eronneeseen Françoise-Louise de Warensiin (1699–1762). Paronitar Warensin suojeluksessa hän kääntyi katolisuuteen. Madame de Warens lähetti nuoren pojan Torinoon, missä tämä kääntyi kalvinismista katoliseksi. Täällä syttyi hänen läpi elämän kestänyt rakkautensa italialaiseen musiikkiin.
Vuoden 1728 lopulla ja seuraavan vuoden alussa Rousseau toimi palvelijana, kirjurina ja henkilökohtaisena sihteerinä kahdessa eri torinolaispalatsissa. Pian hän kuitenkin ymmärsi, ettei tahtoisi tehdä kyseistä työtä loppuelämäänsä ja Rousseaun lähti kaupungista. Hän kulki Alppien yli jalkapatikassa, ja saapui madame de Warensin luokse Annecyyn kesällä 1729.
Rousseau opiskeli joitakin viikkoja pappisseminaarissa ja vuoden 1729 alussa kuusi kuukautta Annecyn katedraalikuoron koulussa sekä haaveili muusikon urasta. Madame de Warens värväsi ystävänsä antamaan Rousseaulle musiikin alkeisopinnot. Hän myös matkusteli paljon ja harjoitti erilaisia ammatteja, hän toimi 1730-luvun alussa kirjurina ja musiikinopettajana Chambéryssä. Hänestä tuli madame de Warensin rakastaja 20-vuotiaana, ja nuorta miestä hämmensi järjestely, jossa myös paronittaren sihteeri Claude Anet oli tämän rakastaja, tätä järjestelyä kuvataan "Tunnustuksissa". Vuonna 1736 hän asui jälleen paronitar de Warensin luona Les Charmettesin kartanossa laaksossa Chambéryn eteläpuolella. Täällä hän kirjoitti ensimmäisen julkaistun teoksensa, laulun "Un papillon badin" (”Leikkisä perhonen”), joka julkaistiin vuonna 1737 "Mercure de France" kulttuurilehdessä ja opiskeli filosofiaa, geometriaa, algebraa sekä latinaa. Rousseau kuvaa tätä aikaa sanoilla ”elämäni lyhyt onnenkausi” "Tunnustuksia" teoksen kuudennen kirjan alussa. Saatuaan pienen äidinperintönsä 25-vuotiaana hän maksoi elatuksestaan tulleita kustannuksia paronitar de Warensille.
Vuonna 1740 paronitar de Warens auttoi häntä löytämään työtä ja Rousseau lähti Lyoniin opettamaan Jean Bonnet'n lasta, joka oli politiikan teoreetikko ja kirjailija Gabriel Bonnet de Mablyn, myöhemmän abbé de Mablyn (1709–1785) vanhempi veli. Työ Mablyn perheen kotiopettajana antoi Rousseaulle mahdollisuuden tutustua moniin kaupungin ja alueen merkkihenkilöihin tieteiden ja taiteiden alalla. Tästä ja muista eduista huolimatta Rousseau toimi monsieur Mablyn poikien kotiopettajana ainoastaan vuoden päivät.
Elämä ja työ.
Pariisi.
Vuonna 1742 Rousseau muutti Pariisiin esitelläkseen Ranskan tiedeakatemialle uuden nuotinnusmenetelmänsä. Se perustui yhteen riviin, jossa nuottien välisiä intervalleja edustavat numerot sekä pisteisiin, jotka osoittivat rytmin. Järjestelmä oli tarkoitettu sopimaan yhteen typografian kanssa. Akatemia hylkäsi ehdotuksen turhana eikä pitänyt sitä omintakeisena. Järjestelmää oli kehittänyt jo 1600-luvulla fransiskaanimunkki Jean-Jacques Souhaitty ja se on kuitenkin käytössä joissakin maissa.
Kesällä 1743 Rousseau sai yllättäen nimityksen Ranskan Venetsian tasavallan uuden suurlähettilään, kreivi Pierre-François de Montaigun sihteeriksi, jolle Rousseaun italiankielen taito ja kyky kirjoittaa olivat tärkeitä. Hän viittasi usein myöhemmissä poliittisissa teoksissaan Venetsian tasavaltalaiseen hallintoon. Hän piti itseään korvaamattomana, tuli ylimieliseksi eikä tullut esimiehensä kanssa toimeen, palkka oli huono ja sitä maksettiin satunnaisesti ja palasi elokuussa 1744 Pariisiin, missä hän tutustui 23-vuotiaaseen Marie-Thérèse Lavasseuriin (1721–1801). Tämä oli lukutaidoton liinavaateompelijatar ja sisäkkö hotelli Saint-Quentinissa, jossa Rousseau asui. Hän asui yhdessä Thérèsen kanssa omaan kuolemaansa asti. Heille syntyi viisi lasta vuosina 1747–1751, jotka kaikki luovutettiin orpokotiin synnyttyään. Omaelämäkertansa "Tunnustuksia" seitsemännen kirjan lopussa Rousseau kertoo kuinka äärettömän vaikeaa hänen oli saada Thérèse suostumaan tähän järjestelyyn. 
Kenties Marie-Thérèsen äidin Marie Renoun vaatimuksesta lapset vietiin Pariisin löytölasten kotiin, joka oli tuolloin julkinen laitos ja osa sen aikaista sosiaalihuoltoa. Eräs näkökanta lähteissä on se, että lapset syntyivät ennen kuin pariskunta asui yhdessä ja tällä yritettiin pelastaa naimattoman Thérèsen maine. Rousseau selitti ensin kirjeessään madame Francuelille vuonna 1751, ettei hänellä ollut varaa elättää perhettä ja sitten "Tunnustustensa" kahdeksannessa kirjassa hän kirjoittaa antaneensa lapsensa julkiseen hoivaan pitäen tätä """kansalaisen, isän ja Platonin "Valtion" ihailijan tekona". Päätöstä kritisoivat myöhemmin Voltaire, joka esiintyy pedagogina "Émile-"kirjassa sekä ne, joita hän kutsuu "holbachilaiseksi seurueeksi" eli paroni Paul Thiry d’Holbach, Friedrich Melchior von Grimm, Denis Diderot jne. Rousseaun tiedetään etsiskelleen tuloksetta esikoispoikaansa kymmenen vuotta tämän syntymän jälkeen.
Vuoden 1746 keväällä Rousseau vieraili usein madame Louise Dupinin (1706–1799) emännöimässä salongissa Hôtel Lambertin yksityispalatsissa, ja pian hän sai pyynnön ryhtyä Dupinin perheen sihteeriksi ja amanuenssiksi. Elättääkseen Thérèseä ja tämän äitiä Marie Renouta Rousseau työskenteli Dupinin perheen palveluksessa vuosina 1746–1751. Hänen tuttaviinsa tänä aika kuuluivat rahoittaja ja veronkerääjä Louis Dupin de Francueil (1715–1786), tämän rakastajatar Louise d'Épinay, Jean le Rond D'Alembert ja paroni Friedrich Melchior von Grimm.
Pariisissa Rousseau oli jo vuonna 1742 tutustunut Denis Diderot’hon. Rousseau vietti paljon aikaa "Le Panier Fleuri" nimisessä tavernassa Étienne Bonnot de Condillacin, Diderot’n sekä muiden älykköjen kanssa, joista oli tuleva ranskalaisen valistuksen johtavia filosofeja. Projekti ryhtyä julkaisemaan "Le Persifleur" nimistä kevyen journalistista satiirista aikakausilehteä ei koskaan päätynyt painoon saakka. Rousseau kirjoitti vuodesta 1749 lähtien joko itse tai yhdessä jonkun muun kanssa yhteensä 370 artikkelia Diderot'n toimittamaan tietosanakirjaan "Encyclopédie" aloittaen musiikkia käsittelevistä artikkeleista. Hänen merkittävin panoksensa ensyklopediaan oli vuonna 1755 kirjoitettu artikkeli kansantaloustieteestä (poliittinen taloustiede, "Économie politique"). Pian tämän jälkeen hänen suhteensa Diderot’hon ja muihin ensyklopedisteihin kiristyivät. Rousseau kävi vuonna 1749 Vincennesissä tapaamassa vangittuna ollutta Diderot’ta. Tällöin hän luki sanomalehdestä Académie de Dijonin järjestämästä esseekilpailusta, jonka aiheena oli kysymys, oliko taiteiden ja tieteiden kehittyminen ollut hyödyksi moraalille. Rousseau vastasi esseessään "Discours sur les sciences et les arts" (1750) kieltävästi. Hän voitti kilpailun ja sai sen ansiosta paljon mainetta, jopa kansainvälisessä mittakaavassa esim. Puolan kuningas Stanislas Leszczynskin ja Preussin kuningas Fredrik Suuren kommentoidessa.
Rousseau sanoi saaneensa matkalla äkillisen oivalluksen, johon kaikki hänen myöhemmät filosofiset teoksensa perustuivat. Se ei kuitenkaan vähentänyt hänen kiinnostustaan musiikkiin. Vuonna 1752 esitettiin hänen säveltämänsä ja kirjoittamansa italialaistyylinen ooppera "Le Devin du village," joka sai hyvän vastaanoton. Oopperan saavuttama suosio oli merkittävä, ja sen tuoma taloudellinen helpotus oli omiaan saamaan Rousseaun unohtamaan aiemmin kokemansa nöyryytykset muusikonurallaan. Jopa Ranskan kuningas Ludvig XV piti oopperasta niin paljon, että antoi kutsua Rousseaun luokseen, aikomuksenaan tarjota tälle rahallista tukea tai jopa eläkettä. Tekaistuun sairauteen vedoten Rousseau välttyi tapaamasta kuningasta. Rousseaun ooppera aiheutti uuden sensaation vuoden 1753 helmikuussa kun sitä esitettiin julkisesti Pariisin oopperassa.
Vuosina 1752–1753 aikana Rousseau otti osaa, kuten monet hänen filosofiystävistään, kiistaan (nk. ”Querelle des Bouffons”), jonka osapuolina olivat yhdellä puolella italialaisen opera buffan, toisella puolella ranskalaisen oopperan ystävät. Rousseaun merkittävin panos kiistassa oli hänen vuonna 1753 julkaisemansa monografia "Lettre sur la musique française" (”Kirje koskien ranskalaista musiikkia”), jossa hän korostaa italialaisen musiikin paremmuutta ranskalaiseen verrattuna.
Dijonin akatemia julkaisi vuosittaisen kirjoituskilpailunsa aiheen jälleen vuoden 1753 myöhäissyksyllä. Tuona vuonna kysymys kuului ”Mikä on ihmisten välisen eriarvoisuuden alkuperä ja onko se luonnonlain oikeuttama?” Vaikka Rousseaun essee "Tutkielma ihmisten välisen eriarvoisuuden alkuperästä ja perusteista" (1754) ei tällä kertaa saavuttanut kilpailun ensimmäistä sijaa, ovat jälkipolvet pitäneet sitä Rousseaun teoksista kenties kaikkein merkittävimpänä.
Kesäkuussa 1754 Rousseau palasi synnyinkaupunkiinsa Geneveen ja kääntyi takaisin protestanttiseen uskoon eli kalvinismiin. Hän sai myös takaisin Geneven tasavallan kansalaisuuden ja asui kaupungin porttien ulkopuolella Thérèsen kanssa neljä kuukautta. Hän nimitti Thérèseä tuolloin 'hoitajaksi'. Suunniteltu paluu lokakuussa ja asettuminen keväällä 1756 Geneveen eivät kuitenkaan toteutuneet, sillä syksyn 1754 ja kevään 1756 välisen ajan he jakoivat vaatimattoman pariisilaisasunnon Thérèsen äidin kanssa 
Rousseau jatkoi tiivistä yhteiseloa kaupungin älymystön kanssa. Hänen keskustelukumppaneihinsa kuuluivat Diderot, matemaatikko Jean le Rond d’Alembert, saksalaissyntyinen paroni Paul Thiry d’Holbach sekä kirjailija Claude Adrien Helvétius. Rousseaun kääntyminen takaisin protestanttiseen uskoon ei estänyt häntä nauttimasta näiden filosofien seurasta, huolimatta heidän avoimen vihamielisestä suhtautumisestaan kristinuskoon.
Muutto maalle – sensuuri iskee.
Syksyllä 1755 Rousseau matkusti Pariisin pohjoispuolelle jo vuosia aiemmin tapaamansa ystävän, runoilija madame Louise d’Epinayn luo Montmorencyn laaksossa, heti Pariisin pohjoispuolella (Deuil-la-Barre, Val-d'Oisen departementti, Île-de-France) sijaitsevaan La Chevretten linnaan. Huhtikuussa 1756 madame d’Epinay tarjosi Rousseaulle mahdollisuuden asettua asumaan heille kunnostuttamaansa/rakennuttamaansa l’Érmitageen (Erakkomaja), linnan läheisyydessä sijaitsevaan erilliseen viiden huoneen ja keittiön suuruiseen taloon, jossa oli viinikellari ja oma kasvimaa. Rousseau sai suostuteltua Thérèsen ja tämän äidin muuttamaan taloon kanssaan. Rousseau kopioi musiikkia aamuisin, joka oli ollut hänen ainoa säännöllinen tulonlähteensä myös Pariisissa, teki iltapäivisin yksinäisiä kävelyretkiä lähistölle, ja kirjoitti iltaisin. Rousseau paheksui sitä, että oli madame d'Épinayn käskyjen alaisena, ja inhosi sitä, mitä hän piti tämän illallispöydässä tapaamiensa tietosanakirjailijoiden vilpillisinä keskusteluina ja pinnallisena ateismina. Toisen tiedon mukaan Rousseaun kömpelöt viettely-yritykset olivat kantautuneet madame d'Épinayn vieraan ja kälyn, Sophie Lalive de Bellegarde d'Houdetotin (1730–1813) rakastajan, runoilija Jean François de Saint-Lambertin korviin. Rousseau syytti asiasta sekä von Grimmiä, Diderot'ta että Louise d'Épinayta ja madame irtisanoi Rousseaun ja heidän kaikkien ystävyys loppui siihen. 
Olipa syy mikä hyvänsä, lopputuloksena he muuttivat pois joulukuussa 1757 ja asettuivat asumaan vain muutaman kilometrin päässä sijaitsevaan Petit Montlouis nimiseen mökkiin joko herttua Charles II Frédéric de Montmorency-Luxembourgin (1702–1764) tai tämän toisen puolison, marsalkka de Luxembourgin eli Madeleine Angélique Neufville de Villeroyn (1707–1787) suojeluksessa, jotka asuivat läheisessä Montmorencyn linnassa.
Vuonna 1755 Rousseau sai valmiiksi teoksensa "Tutkielma ihmisten välisen eriarvoisuuden alkuperästä ja perusteista", joka on hänen merkittävimpiä teoksiaan. Tästä alkoivat ongelmat Rousseaun henkilökohtaisissa suhteissa, ja hän etääntyi Diderot’sta ja Friedrich Melchior eli paroni von Grimmistä. Vuonna 1761 Rousseau julkaisi menestyksekkään romanttisen romaaninsa "Julie, ou la nouvelle Héloïse". Vuonna 1762 hän julkaisi kaksi merkittävää teosta: "Yhteiskuntasopimuksesta" julkaistiin huhtikuussa ja "Émile eli kasvatuksesta" toukokuussa. Molemmissa teoksissa hän arvosteli uskontoa, kirjat kiellettiin ja ne määrättiin hävitettäviksi Ranskassa ja Geneven tasavallassa sekä Bernin tasavallassa että Alankomaissa. "Émile" joutui myös Vatikaanin kiellettyjen kirjojen listalle.
Pako Sveitsiin ja Englantiin.
Rousseau joutui pakenemaan kesäkuussa 1762 Ranskasta vangitsemista, ja jätti vastahakoisen avovaimonsa Thérèsen huolehtimaan omaisuudestaan sekä luopui vuonna 1763 Geneven tasavallan kansalaisuudestaan. Hän matkusti ensin ystävänsä Daniël Roguinin luokse Yverdoniin, mutta joutui lähtemään sieltä karkotettuna. Môtiersissä Neuchâtelissa hän pääsi Preussin kuningas Fredrik Suuren suojelukseen. Môtiersissä Rousseau kirjoitti teoksen "Projet de Constitution pour la Corse".
Rousseauta vainottiin yhä laajemmin myös Sveitsissä – hänen kotiaan kivitettiin ja häntä uhkailtiin paikallisen pastorin johtaman väkijoukon voimalla Môtiersissä vuonna 1765 – joten hän pakeni syyskuussa 1765 Biennen edustalla sijaitsevalle Saint-Pierren saarelle Bernin kantoniin. Lokakuussa 1765 hänet määrättiin lähtemään Biennestä ja tammikuussa 1766 hän lähti Pariisista diplomaattina Ranskassa toimineen David Humen järjestämänä ja tämän seurassa Lontooseen. Thérèse saapui myös Lontooseen Ranskasta. Hän asettui hänelle Richard Davenportin tarjoamaan Wootton Halliin, Staffordshiren ja Derbyshiren kreivikuntien rajalla Englannin keskiosassa, jonka luontoon hän ihastui. Siellä hän kirjoitti "Tunnustustensa" ensimmäiset luvut. Hänen tapansa käsitellä Diderot'ta ja Friedrich Melchior von Grimmiä kirjoituksissaan todistaa hänen vainoharhaisuudestaan. Puolentoista vuoden kuluttua hän lähti Englannista, koska uskoi Humen ja muun älymystön pitävän häntä pilkkanaan ja punovan salajuonia häntä vastaan. Hänen vainoharhaisuutensa alkoi tulla yhä enemmän esille. 
Paluu Ranskaan.
Hän matkusti yhdessä Thérèse Lavasseurin kanssa toukokuussa 1767 Ranskaan salanimellä Jean-Joseph Renou ja asettui vuodeksi suojelijansa Contin prinssi Louis François de Bourbonin (1717–1776) omistamaan Château de Tries'n linnaan lähellä Gisorsia, Oisessa Normandiassa. Tämän jälkeen hän kierteli Dauphinéssa Grenoblen ympäristössä yksinään. 
Hänen avioituimiseensa Marie-Thérèse Lavasseurin sisältyy useita epäselvyyksiä. Joissakin lähteissä vuosiluvuksi annetaan 1768 tai elokuun lopulla 1767. Avioliitto ei ollut laillinen, koska Rousseau käytti salanimeään Renou. Erään lähteen mukaan hän kuitenkin esittelee Thérèsen ensimmäistä kertaa vaimonaan todistajana toimineelle kaupungin pormestarille ja ottaa käyttöön oikean nimensä. Kaiken kaikkiaan, hän solmi Thérèse Lavasseurin kanssa siviiliavioliiton Bourgoin-Jallieussa (Isèren departementti, Auvergne, Rhône- Alpes) yli 20 vuoden yhdessäasumisen jälkeen. Tämän jälkeen he asettuvat ensin Monquinin maatilalle Maubeciin, lähtevät Dauphinésta huhtikuussa 1770 ja viipyvät muutaman viikon Lyonissa.
Kesäkuussa 1770 he palasivat Pariisiin ja asuivat hotellissa. Paluun ehtona oli, ettei Rousseau saanut julkaista uusia kirjoja. Viimeisteltyään teoksen "Tunnustuksia" hän alkoi pitää yksityisiä lukutilaisuuksia, joissa kuuntelijat olivat nolostuneita hyvinkin henkilökohtaisista paljastuksista. Senkin hän joutui lopettamaan vuonna 1771 Pariisin poliisipäällikön määräämänä ja Louise d'Épinayn vaatimuksesta. "Tunnustuksien" ja sitä seuranneiden teosten julkaisu lykkääntyi vuoteen 1782, jolloin oli kulunut neljä vuotta hänen kuolemastaan.
Voltaire arvosteli Rousseauta vuonna 1764 julkaisemassaan nimettömässä "Le Sentiment des citiyens" kirjoituksessa, jossa hän paljasti julkisesti Rousseaun lasten hylkäämisen. Hän arvosteli Rousseauta myös siitä, että vaikka tämä kirjoitti paljon kasvatuksesta, esimerkiksi tunnetun kasvatusoppaan "Émile", hän kuitenkin epäonnistui täydellisesti kotiopettajana ja kasvattajana. Rousseaulla oli viisi lasta, mutta suostutteli vaimonsa antamaan kaikki lapset orpokotiin sitä mukaa kun nämä syntyivät. Rousseau puolustautui sanoen, että hänestä olisi tullut huono isä ja että lapsilla oli parempi elämä orpokodissa. Ihmisenä Rousseau oli itsekeskeinen ja neuroottinen. Myöhempinä vuosinaan hänen on väitetty olleen ajoittain mielisairas ja vainoharhainen. Mutta hänen ajatuksensa vaikuttivat ristiriitaisuudestaan huolimatta erittäin laajasti ja hänen selkeällä, luontevalla proosallaan oli vaikutusvaltaa.
Viimeiset vuodet.
Rousseau kirjoitti kuolemaansa saakka. Vuonna 1772 hänet kutsuttiin esittämään uusi ehdotus Puola-Liettuan perustuslaiksi. Tutkielmasta "Considérations sur le gouvernement de Pologne" tuli hänen viimeinen merkittävä poliittinen teoksensa. Vuonna 1776 hän sai valmiiksi teoksen "Dialogues de Rousseau juge de Jean-Jacques" ja alkoi kirjoittaa teosta "Yksinäisen kulkijan mietteitä", joka jäi keskeneräiseksi. 
Toukokuun 1778 lopulla hän muutti suojelijansa Vauvrayn markiisi René de Girardinin (1735–1808) kartanoon Ermenonvilleen 50 km Pariisin koillispuolelle, ssen puutarhassa sijaitsevaan pieneen paviljonkiin. 
Jean-Jacques Rousseau sai aivoinfarktin kartanon paviljongissa Ermenonvillessä ja kuoli samana iltana 66-vuotiaana 2. heinäkuuta 1778. Hän oli myös jo pitkään kärsinyt äärimmäisen tuskallisesta virtsakivitaudista.
Perintö.
Hänet haudattiin palsamoituna lyijyllä vuoratussa arkussa aluksi pienen järven Île des Peupliers'n tekosaarelle Ermenonvillessä. Vuonna 1780 paikalle tehtiin taidemaalari Hubert Robertin suunnittelema ja kuvanveistäjä Jacques-Philippe Le Sueurin toteuttama hautamuistomerkki. Sarkofagin neljään sivuun on kaiverrettu korkokuvia, jotka esittävät imettävää ja "Émileä" lukevaa naista"," sekä allegorioita vapaudesta, musiikista, kaunopuheisuudesta, luonnosta ja totuudesta. Päätykolmion kartussissa, josta roikkuu palmuköynnöskoristelu, on kaiverrettuna Rousseaun motto "vitam impendere vero" ("omista elämäsi totuudelle"). Pohjoispuolella on hautakirjoitus "Tässä lepää luonnon ja totuuden mies". Muutamaa päivää hänen kuolemansa jälkeen kruununprinsessa Marie-Antoinette teki prinssien ja prinsessojen seurassa pyhiinvaellusmatkan sinne. Filosofista tuli nopeasti kultin kohde, ja hänen haudallaan vierailivat ahkerasti ranskalaiset, preussilaiset ja englantilaiset vierailijat. Sarkofagi on edelleen olemassa alkuperäisellä paikallaan.
Hänen arkkunsa siirrettiin Pariisin Panthéoniin vuonna 1794, kuusitoista vuotta kuoleman jälkeen. Hautaholvi suunniteltiin maalaispyhäköksi viittauksena hänen luontokäsityksiinsä. Vuonna 1834 Geneven kaupunki pystytti vastahakoisesti hänelle patsaan ensimmäiselle hautapaikalle Genevejärven Île Rousseaulle.
Leski Marie-Thérèse Lavasseur Rousseau (1721–1801) avioitui uudelleen marraskuussa 1779 Jean-Henri Ballyn, markiisi René de Girardinin palvelijan kanssa. Hän sai satunnaisesti Ranskan säätyjen yleiskokouksen hänelle vuonna 1790 myöntämää eläkettä ja vajosi köyhyyteen. 
Filosofia.
Rousseau lähti kollektivistisesta vapauskäsityksestä – mikäli kansan yhteistahto määrää jotain, se on kansalle parhaaksi. Kansan kollektiivisen vapauden periaatetta ei tällöin loukata vaikka individualistisessa mielessä jonkun yksilön vapautta loukattaisiinkin. Rousseaun mielestä päätöksenteon tulisi ilmentää vaikeasti kuvattavaa ilmiötä, jota hän kutsui "yleistahdoksi".
Luonto vastaan yhteiskunta.
Rousseau katsoi, että yhteiskunnan ja ihmisluonnon välillä on perustavanlaatuinen kuilu. Hän katsoi, että ihmiset ovat luonnostaan hyviä, ”jaloja villejä”, ollessaan luonnontilassa, joka oli kaikkien muiden eläinten tila ja jossa myös ihmiskunta oli ollut ennen sivistyksen ja yhteiskunnan luomista. Yhteiskunta oli kuitenkin pilannut ihmiset. Hän piti yhteiskuntaa keinotekoisena ja katsoi, että sen kehitys, erityisesti sosiaalisten riippuvuussuhteiden kehittyminen, oli ollut vahingollista ihmisten hyvinvoinnille.
Yhteiskunnan kielteinen vaikutus muutoin hyveellisiin ihmisiin keskittyy Rousseaun ajattelussa siirtymiseen myönteisestä itsensä rakastamisesta () itserakkauteen ("amour-propre"). "Amour de soi" edustaa ihmisen luontaista tarvetta itsesäilytykseen, joka yhdistyy inhimillisen järjen voimaan. "Amour-propre" ei sen sijaan ole luonnollinen vaan keinotekoinen ja pakottaa ihmiset vertaamaan itseään toisiin. Tämä luo epäoikeutetun pelon ja saa ihmiset nauttimaan toisten heikkoudesta ja kärsimyksestä. Rousseau ei ollut ensimmäinen, joka teki tällaisen jaon. Sen oli esittänyt muun muassa markiisi de Vauvenargues.
Teoksessaan "Discours sur les sciences et les arts" Rousseau väitti, että taiteet ja tieteet eivät olleet hyödyttäneet ihmiskuntaa, koska niitä eivät olleet edistäneet ihmisten tarpeet vaan ihmisten ylpeys ja turhamaisuus. Myös kehityksen tuomat mahdollisuudet laiskotteluun ja ylellisyyteen edesauttoivat ihmiskunnan turmeltuneisuutta. Hän ehdotti, että tiedon lisääntyminen oli tehnyt hallituksista vahvempia ja murskannut ihmisten vapauden. Hänen johtopäätöksensä oli, että aineellinen kehitys oli pohjimmiltaan kaivanut perustuksen aidon ystävyyden alta ja korvannut sen kateudella, pelolla ja epäilyllä.
Teoksessaan "Tutkielma ihmisten välisen eriarvoisuuden alkuperästä ja perusteista" (1754) Rousseau selvitti, kuinka ihmiskunta oli kehittynyt ja samalla taantunut alkukantaisesta luonnontilasta nykyaikaiseksi yhteiskunnaksi. Rousseau ehdotti, että ensimmäiset ihmisolennot olivat yksinkertaisia ja eristäytyneitä olentoja, jotka erotti eläimistä niiden kyky vapaaseen tahtoon ja täydellistymiseen. Hän myös väitti, että näillä alkuihmisillä oli perustava tarve pitää huoli itsestään ja luonnollinen kyky myötätuntoon ja sääliin. Kun ihmiset joutuivat liittymään toisiinsa läheisemmin väestönkasvun aiheuttamien paineiden seurauksena, heissä tapahtui psykologisia muutoksia ja he alkoivat arvostaa muiden hyvää mielipidettä itsestään osana omaa hyvinvointiaan. Rousseau yhdisti tämän uuden itsetietoisuuden ihmiskunnan kukoistuksen kulta-aikaan. 
Maanviljelyn ja metallurgian kehittyminen, yksityisomistus ja työnjako johtivat kuitenkin kasvaneeseen riippuvuuteen ja epätasa-arvoon. Seurannut ristiriidan tila johti Rousseaun johtopäätökseen, jonka mukaan ensimmäinen valtio keksittiin yhteiskuntasopimuksena rikkaiden ja voimakkaiden ehdotuksesta. Tämä alkuperäinen sopimus oli syvästi viallinen, koska varakkaammat ja vahvemmat yhteiskunnan jäsenet huijasivat muuta väestöä, ja niin epätasa-arvo asetettiin yhteiskunnan perustavanlaatuiseksi ominaisuudeksi. Rousseaun oma ehdotus yhteiskuntasopimukseksi voidaan nähdä vaihtoehtona tälle epärehelliselle liitolle. Teoksen lopussa Rousseau selittää, kuinka kulta-aikana kehittynyt halu saada arvoa muiden silmissä lopulta romutti ihmisten oikeamielisyyden ja rehellisyyden ihmisten eläessä keskellä riippuvuussuhteiden, hierarkioiden ja epätasa-arvon yhteiskuntaa.
Yhteiskuntasopimus.
Rousseaun kenties merkittävin teos on "Yhteiskuntasopimuksesta", joka hahmottelee legitiimin poliittisen järjestyksen perusteita. Se julkaistiin vuonna 1762 ja siitä tuli yksi vaikutusvaltaisimmista poliittisen filosofian teoksista länsimaisessa perinteessä. Se kehitteli joitakin Rousseaun jo aiemmin "Encyclopédie"-artikkelissaan ”Économie Politique” mainitsemia ajatuksia. Rousseau esitti, että luonnontila taantuu ja rappeutuu lopulta epäinhimilliseksi tilaksi, jossa ei ole lakeja eikä moraalia. Tässä vaiheessa ihmiskunnan on joko perustettava laillisia instituutioita tai tuhouduttava. Taantumuksen tilassa ihmiset ovat yhä kasvavassa kilpailussa toistensa kanssa, mutta kuitenkin yhä riippuvaisempia toisistaan. Nämä kaksijakoiset paineet uhkaavat sekä hänen selviytymistään että vapauttaan.
Rousseaun mukaan ihmiset voivat sekä säilyttää itsensä että vapautensa liittymällä yhteen yhteiskuntasopimuksella ja hylkäämällä vaateensa luonnonoikeudesta. Tämä johtuu siitä, että alistautuminen koko kansan yleistahdolle takaa sen, ettei yksilöiden tarvitse alistua toistensa tahdoille, sekä sen, että kaikki noudattavat tätä tahtoa, koska kaikki ovat yhdessä lain kirjoittajia. Rousseau koki suoran kansanvallan edustavan parhaiten kansan tahtoa, mutta Rousseaun mukaan tähän voitaisiin päätyä ainoastaan pienissä valtioissa. Rousseau katsoi, että suvereniteetin tuli olla kansalla, mutta teki kuitenkin selvän eron suvereenin ja hallituksen välillä. Hallituksen tehtävänä oli toteuttaa ja soveltaa yleistahtoa, ja sen tuli koostua pienemmästä joukosta kansalaisia eli raatimiehistä. Rousseau vastusti ajatusta, että ihmisten tulisi harjoittaa suvereniteettia edustajainkokouksen välityksellä. Sen sijaan heidän tuli tehdä lait suoraan. Suuri osa myöhemmistä väittelyistä Rousseaun teoriasta on koskenut hänen ajatustaan siitä, että yleistahtoa tottelemaan rajoitetut kansalaiset olisivat näin vapaita.
Kasvatus.
Rousseau esitti kasvatusta koskevat näkemyksensä osittain kaunokirjallisessa teoksessaan "Émile eli kasvatuksesta" (1762), joka käsitteli Émile-nimisen nuoren pojan varttumista Rousseaun itsensä kasvattamana. Rousseau kasvatti hänet maaseudulla, jonne hän katsoi ihmisten sopivan luonnollisesti paremmin kuin kaupunkiin, sillä kaupungissa opitaan ainoastaan pahoja tapoja. Kasvatuksen päämääränä oli hänen mukaansa oppia kuinka eletään, ja se tapahtui parhaiten seuraamalla opasta, joka voi osoittaa hyvän elämän suunnan.
Lapsen kasvu jakautuu viiteen jaksoon, joista ensimmäiseen kuuluu puhumaan oppiminen. Tällä jaksolla lapsen on tärkeä vahvistaa ruumistaan ja aistejaan. Toinen jakso kestää 12 ikävuoteen, kuten aiemmassakin tässä jaksossa lapsen on annettava toimia vapaasti ja oppia ennen kaikkea käytännön kautta. Kolmannessa vaiheessa, ikävuosina 12–15, ajattelua aletaan kehittää tietoisesti. Lapsen tulisi oppia ennen kaikkea kokemuksen kautta. Tähän vaiheeseen kuuluu myös kirjan lukeminen, ainoaksi sallituksi kirjaksi Rousseau hyväksyy Daniel Defoen kirjan "Robinson Crusoe". 15–20 ikävuoden välisenä jaksona moraalinen kasvatus tulee tärkeäksi. Nuoren on opittava toimimaan luonnollisen uskon mukaisesti oikein. Viimeiseen jaksoon kuuluu avioliitto ja perheen perustaminen.
Teos perustuu Rousseaun ajatuksiin terveellisestä elämästä. Pojan täytyy oppia seuraamaan yhteisöllisiä vaistojaan ja suojelemaan itseään kaupunkilaisen individualismin ja itsetietoisuuden paheilta.
Uskonto.
Rousseau oli omana aikanaan hyvin kiistanalainen uskonnollisten näkemystensä vuoksi. Hänen ajatuksensa siitä, että ihmiset ovat luonnostaan hyviä, oli ristiriidassa kristillisen perisyntiopin kanssa. Hänen "Émilessä" esittämänsä luonnollinen usko johti kirjan kieltämiseen sekä kalvinistisessa Genevessä että katolisessa Pariisissa. "Yhteiskuntasopimuksessa" hän väitti, että todelliset Jeesuksen seuraajat eivät olisi hyviä kansalaisia. Tämä oli yksi syistä, miksi kirja tuomittiin Genevessä. Rousseau pyrki puolustamaan itseään syytöksiä vastaan Pariisin arkkipiispa Christophe de Beaumontille osoittamassaan kirjeessä.
Perintö.
Rousseau oli yksi ensimmäisiä nykyaikaisia kirjailijoita, joka arvosteli yksityisomistusta. Siksi hänet on usein nähty sosialismin edelläkävijänä. Esimerkiksi Karl Marx ei kuitenkaan mainitse Rousseauta kirjoituksissaan kovinkaan usein. Maximilien Robespierre jakoi Rousseaun näkemykset omaisuudesta. Rousseau kyseenalaisti myös sen oletuksen, että enemmistön tahto olisi aina oikea. Hän väitti, että hallinnon tavoitteena tuli olla vapauden, tasa-arvon ja oikeudenmukaisuuden turvaaminen kaikille valtiossa, huolimatta enemmistön tahdosta.
Yksi Rousseaun poliittisen ajattelun perusperiaatteista oli se, että politiikkaa ja moraalia ei tullut erottaa toisistaan. Kun valtio epäonnistui moraalisessa toiminnassa, se lakkaa toimimasta oikein ja menettää arvovaltansa kansalaisten silmissä. Toinen tärkeä periaate oli vapaus, jonka suojelemiseksi valtio oli luotu.
Rousseaun ajatukset koulutuksesta ovat vaikuttaneet nykyaikaisiin kasvatusteorioihin. Hän kiisti kirjanoppineisuuden merkityksen ja suositteli, että lapsen tunteita tuli kouluttaa ennen hänen järkeään. Hän painotti erityisesti kokemuksen kautta oppimista. John Darlingin vuonna 1994 julkaisema kirja "Child-Centred Education and its Critics" väittää, että nykyaikaisen kasvatusteorian historia olisi vain joukko alaviitteitä Rousseaun kirjoituksiin.
Merkittävimmissä teoksissaan Rousseau samasti luonnon 'jalon villi-ihmisen' alkukantaiseen tilaan. Myöhemmin hän katsoi luonnon tarkoittavan sitä spontaania tapahtumasarjaa, jossa ihminen rakentaa itsekeskeistä, vaistoihin perustuvaa luonnettaan ja pientä maailmaansa. Näin luonto edustaa hänelle sisäistä eheyden tilaa, jonka vastakohtana on yhteiskunnan suorittama orjuutus ja vankeuttaminen. 'Takaisin luontoon' palaaminen tarkoittaa sitä, että ihmiselle palautetaan hänen luonnollisen kehityksensä voimat. Ihminen asetetaan tällöin yhteiskunnan ahdistavien kahleiden ja ennakkotuomioiden ulkopuolelle. Tämä ajatus vaikutti merkittävästi myöhempään romantiikkaan.
Ranskan suuri vallankumous ja totalitarismi.
Vaikka Ranskan suuri vallankumous alkoi liberaalina, Rousseaun seuraaja Maximilien Robespierre otti vallan vuonna 1793 ja teloitutti liberaalit vallankumousjohtajat ja kaikki jotka uhkasivat hänen asemaansa. Kirjailijat kuten Benjamin Constant ja G. W. F. Hegel syyttivät Rousseauta tästä terrorihallinnosta vuosina 1793–1794. He näkivät Rousseaun aatteen mahdollistavan tällaisen hallinnon ilman kansalaisoikeuksia, kuten hengen ja omaisuuden suojaa. Robespierre ja Louis Antoine Léon de Saint-Just oikeuttivatkin vallankumouksen terrorikauden Rousseaun ajatuksilla.
Rousseau kuitenkin kannatti suoraa demokratiaa edustuksellisen sijasta, ja jotkut ovat katsoneet, ettei terrorisoivia päätöksiä olisi tehty suorassa demokratiassa, joten tämän vuoksi Rousseau ei katsonut kansalaisoikeuksia tarvittavan. Toisaalta Rousseaun mielestä enemmistön mielipide ei välttämättä ollut oikea yleistahto ja toisaalta yksikin henkilö saattoi tulkita kansan yleistahtoa. Robespierren ja Saint-Justin käsite kansan tahto ("L’intérêt général") oli Rousseaun yleistahdon pohjalta toteutettu. Mielestään he vain ”karsivat pois turhan ja rappeutuneen” Rousseaun opin mukaisesti. Vallankumouksen väkivaltaistuminen tapahtui, kun jakobiiniklubit ympäri Ranskaa vaativat radikaalimpia uudistuksia vedoten Rousseauhun. 
Benjamin Constant arvosteli vuonna 1819 kuuluisassa puheessaan ”"On Ancient and Modern Liberty"” Rousseauta ja etenkin hänen radikaaleja seuraajiaan kuten Abbé de Mablya kaiken alistamista yleistahdolle ja yksilönvapauksien alistamista yhteiskunnalliselle voimalle. Monet liberalistit kuten Karl Popper ja J. L. Talmonin "Totalitaarinen demokratia" (1952) ovat arvostelleet Rousseauta totalitarismin puolustamisesta. Myös filosofi Hannah Arendt katsoi Rousseaun aatteen puolustavan totalitarismia ja johtaneen Ranskan vallankumouksen ylilyönteihin. Politiikan tutkija J. S. Moloy kirjoitti: ”1900-luku lisäsi kansallissosialismin ja stalinismin jakobinismin rinnalle luetteloon kauhuista, joista Rousseauta voidaan syyttää – – Rousseaun katsottiin puolustaneen juuri sellaista ihmismielen peukalointia, jota 1900-luvun puolivälin hallinnot yrittivät toteuttaa.” On kuitenkin kiistelty siitä, oliko Rousseaulla todellista vaikutusta näihin hallintoihin.
Vastavalistus.
Rousseauta on laajalti pidetty vastavalistuksen liikkeellepanevana voimana, mutta muun muassa Isaiah Berlin piti häntä pikemminkin harhautuneena valistusfilosofina.
Arthur M. Melzerin mukaan Rousseau teki ensimmäiset merkittävät hyökkäykset valistusta vastaan, uskonnollisin vaikuttimin. Graeme Garrard on samoilla linjoilla kirjoissaan "Rousseau’s Counter-Enlightenment" (2003) ja "Counter-Enlightenments" (2006). Hänen mukaansa Ranskan vallankumous on hämärtänyt Rousseaun ja valistusajattelijoiden eroa. Valistusajattelijat asettivat järjen ja kirjoitetun lain etusijalle ja kyseenalaistivat uskomukset, kun taas Rousseau vetosi vaistoihin ja ”hyveen” mielivaltaan. Useimmat vastavalistuksen analysoijat ovatkin pitäneet Rousseauta vastavalistuksen liikkeellepanevana voimana.
Teoksia.
Ranskaksi.
Rousseaun merkittävimmät teokset: