Pentti Saarikoski

Pentti Ilmari Saarikoski (2. syyskuuta 1937 Impilahti – 24. elokuuta 1983 Joensuu) oli suomalainen runoilija, prosaisti ja suomentaja.
Elämä ja ura.
Pentti Saarikosken vanhemmat olivat Simo ja Elli Saarikoski. Hänen äitinsä kuului Snellmanin sukuun. Saarikoskella oli vanhempi veli Ismo ja nuoremmat sisaret Sirkka ja Inkeri. Saarikoski kävi koulua Helsingin normaalilyseossa, jossa hänen koulutovereitaan ja hyviä ystäviään olivat Matti Klinge ja Anto Leikola.
Saarikoski julkaisi runokokoelmia vuodesta 1958 lähtien tasaisesti kuolemaansa saakka. 1960-luvulla hänen kirjoitustyylinsä alkoi muuttua ja erottautua yhä enemmän muusta suomalaisesta modernismista. Saarikoski itse kuvaili tyyliään "demokraattiseksi" tai "dialektiseksi".
Saarikoski pakinoi nimimerkillä Nenä "Ylioppilaslehteen", "Uuteen Suomeen" ja "Kansan Uutisiin". Pakinat ivasivat kirkkoa, armeijaa, politiikkaa ja kaikenlaista konservatiivisuutta. Saarikoski parodioi virallisen Suomen juhlavaa kapulakieltä. Nenän viikoittaiset parodialla sävytettyjen kritiikkipakinat ilmestyivät Ylioppilaslehdessä kaksi vuotta. Saarikoskelle ei riittänyt pakinoiminen sanaleikkien ja hauskuttamisen keinoilla, vaan naurun piti hänen mielestään olla rankaisevaa. Sen ei tarvinnut olla parantavaa eikä rakentavaa. Hän oli myös Suomen kommunistisen puolueen jäsen vuodesta 1972
Marraskuusta 1966 tammikuuhun 1967 Saarikoski oleskeli Prahassa. Hän muokkasi kokemuksesta omaelämäkerrallisen kirjan "Aika Prahassa" keväällä 1967. Postuumisti ajasta on julkaistu "Prahan päiväkirjat" vuonna 1998. Prahassa hän ylläpiti suhdetta syyskuussa 1966 tapaamaansa itäsaksalaiseen runoilija Sarah Kirschiin, jonka oli vaikea saada viisumia länteen.
Henkilönä Saarikoski oli jo ennen termin tutuksi tulemista "julkkis", jonka tekemisiä seurattiin ja joka kertoi mielellään asioistaan lehdille. Sekä hänen henkilöönsä että tuotantoonsa vaikutti rankka alkoholin käyttö. Se johti delirium-kohtaukseen ja sairaalahoitoon joutumiseen jo vuonna 1968 (ennen kohtausta hän ehti maalata Che Guevaran erään lausahduksen asuntonsa seinään: "Patria o muerte" – "Isänmaa tai kuolema"). Silti hän ei muuttanut juomatapojaan vaan jatkoi valitsemallaan linjalla aina kuolemaansa asti. Lisäksi hänen viimeinen vaimonsa kertoo Saarikosken polttaneen parhaimmilla päivillään noin kolme askia North Statea, ja olleen lähes jatkuvasti ainakin parin lasillisen mukaisessa olotilassa (1960-luvulla Saarikoski itse kertoo päiväkirjassaan pilanneensa keuhkonsa ja kuntonsa kahdella päivittäisellä askilla ja ainakin yhdellä tai kahdellakin viinapullolla päivässä). Pekka Tarkan mukaan Saarikoski kuitenkin piti pitkään myös selviä kausia, jolloin työskenteli, mutta viime vuosinaan luopui näistä, jolloin kunto huononi nopeasti.
Saarikosken elämää on käsitellyt laajasti Pekka Tarkka kaksiosaisessa elämäkertateoksessaan. Hän arvioi Saarikosken merkityksen suomalaisen kirjallisuuden historiassa erittäin suureksi, mutta toteaa tämän olleen erittäin ristiriitainen persoona. Suhteen julkisuuteen on sanottu saaneen joskus hyvinkin narsistisia sävyjä.
Saarikosken arkistoa löytyi Norjasta Mia Bernerin jäämistöstä, ja se talletettiin vuonna 2010 SKS:lle. Joukossa on tekstejä ja päiväkirjoja 1970-luvun loppupuolelta Saarikosken kuolemaan asti.
Tuotanto.
Saarikosken runotuotannosta on tapana nostaa laadukkaimpina esille erityisesti nuoruuden runot eli ns. kreikkalainen kausi (teokset "Runoja", "Toisia runoja" sekä "Runot ja Hipponaksin runot") sekä "vanhuuden runot" eli kolmen viimeisen runoteoksen muodostama Tiarnia-sarja. Runokokoelmaa "Mitä tapahtuu todella?" pidetään suomalaisen runon kannalta ratkaisevana irtiottona modernistisesta perinteestä. Marxilaisuuden kautta tuolloista ajankuvaa tulkinnut "Mitä tapahtuu todella?" aloitti samalla korostuneen poliittisen vaiheen Saarikosken runotuotannossa.
Saarikosken yritykset kirjoittaa romaani jäivät tuloksiltaan heikoiksi: ainoa Saarikoskelta julkaistu romaaniksi luokiteltava teos "Ovat muistojemme lehdet kuolleet" on pelkkä kollaasitekniikan harjoitelma. Saarikoskea pidetään kuitenkin eräänä Suomen huomattavimmista päiväkirjakirjoittajista: hän piti päiväkirjaa ensin nuoruusvuosinaan 1951–1958 sekä vuodesta 1966 kuolinvuoteen 1983 asti. Luovan työn kuvauksen ja tuolloisen kulttuuri- ja poliittisen elämän taltioinnin ohella päiväkirjoissa on esimerkiksi maailmankirjallisestikin harvinaislaatuisia deliriumkohtauksen kuvauksia, jotka on kirjoitettu kohtauksen aikana.
Saarikosken nuoruudenaikaisissa päiväkirjoissa tulee esiin uskonnollinen etsintä ennen julkista uraa. "Keskisuomalainen"-lehden kriitikon Hannu Waaralan mukaan se oli aitoa uskonnollista kamppailua ja pohdiskelua Kierkegaardin hengessä. Saarikoski itse piti päiväkirjojaan omana magnum opuksenaan runotuotannon ohella.
Ruotsin-kaudellaan Saarikoski käsikirjoitti myös kuunnelmia. Hän voitti Sokeain kuunnelmapalkinnon 1981 käsikirjoituksestaan "Kuikan pelto". Ruotsissa hän asui kahdeksan vuotta Tjörnin saarella. Hänen tuotantoonsa siltä ajalta, tarkemmin 1980–1982 kuuluu postuumisti vuonna 1986 ilmestynyt kolmiosainen draamatrilogia "Köyhyyden filosofia". Tähän kuuluvat Kuikan pellon lisäksi näytelmät "Kevään ensimmäinen saalis", tarina, jonka perustuu Klövedalin kirkonvartijan Wiigin Nilsin tallentamaan Klövedalin papin maakunta-arkistosta löytämään tosipohjaiseen tekstiin köyhästä kalastajasta sekä "Maria ja Metodius", joka pohjautuu Marian osalta pitkälti Rut Larssonin tjörnin murteella kirjoittamaan kirjaan "De e möt som e könstit" ja on Mia Bernerin Saarikoskella teettämä tilaustyö.
Suomentaja.
Saarikoski myös suomensi useita kirjoja, kuten Homeroksen "Odysseian", Aristoteleen "Runousopin", James Joycen "Odysseuksen" ja J. D. Salingerin romaanin "Sieppari ruispellossa". Hän käänsi suuren määrän aikalaisproosaa englannista, vaikka ei osannut englantia hyvin. Näitä käännöksiä, kuten "Sieppari ruispellossa", onkin väitetty vapaatulkintaisuutensa vuoksi enemmän cover-versioiksi alkuperäisistä kuin varsinaisiksi käännöksiksi. Tätä vapautta – ja nimenomaan "Siepparin" vapaatulkintaa – kuvaava ilmaisu "Saarikoski-syndrooma" on jäänyt kriittiseen sanavarastoon. Aikalaisproosan käännösten laatuun vaikuttaa suuresti myös Saarikosken kulloinenkin motivoituneisuus: suuren osan käännöksistä hän teki vain rahan vuoksi, ja se näkyy toisinaan suoranaisena hutilointina.
Saarikosken englannista tekemiä suomennoksia on yhä enemmän kritisoitu, kuten H. K. Riikonen huomauttaa. "Siepparin" lisäksi huomion kohteena on ollut etenkin "Herzog" mutta myös Joycen "Odysseus" Suomennos J. P. Donleavyn veijariromaanista "The Ginger Man" ("Holtiton mies") jäi häneltä kesken, ja sen viimeisteli toinen suomentaja, mutta Saarikoski sai sen nimiinsä kahdessa ensimmäisessä painoksessa. Kolmanteen painokseen kääntäjäksi merkittiin Erkki Haglund. Jukka Kemppisen mukaan kustannusmaailmassa tiedetään, mitä kaikkea Saarikoski on saanut nimiinsä.
Martti Anhava siteeraa Otavan kustannustoimittajaa Martta Eskelistä, joka toimitti suuren osan Saarikosken proosakäännöksistä: 
Anhava kuitenkin kehuu "Sieppari"-suomennosta: "Saarikoski sai aikaan eläväisen tulkinnan, joka on innostanut kokonaisia nuorisosukupolvia lukemaan." Hän heittää ajatuksen, että jos joku olisi tehnyt suomennoksen kieli keskellä suuta, teos olisi unohtunut saman tien. Anhavalle itselleenkin "Sieppari" oli elämys. Sen sijaan Joycen "Odyssseuksesta" hän sanoo, että teos olisi ansainnut "paneutuvampaa suhtautumista". Saarikoskella oli aikomus tehdä siihen korjauksia, siksi uusintapainos sai odottaa toteutumista 15 vuotta ennen uutta painosta. Korjaukset jäivät tekemättä, kun Saarikoski ymmärsi työn ylivoimaisuuden.
Tuomas Anhava oli sitä mieltä, että Saarikoskella oli sisäsyntyinen tärvelemisen halu. Saarikosken parhaina töinä hän on maininnut Platonin "Gorgiaan" ja "Faidroksen" sekä nuoruudenaikaisen Ksenofon-suomennoksen Pekka Tarkan mukaan se kieli, jonka Saarikoski hallitsi parhaiten, oli saksa, mutta hän teki saksasta vain kaksi käännöstä: Max Frischin näytelmän "Tuhopolttajat" ja Bertolt Brechtin "Pakolaiskeskustelut".
Elokuvakäsikirjoittaja.
Kirjailijanuransa ohella Saarikoski toimi pariin otteeseen myös elokuvakäsikirjoittajana. Hän oli yksi käsikirjoittajista Veikko Itkosen elokuvassa "Voi veljet, mikä päivä" (1961) ja kirjoitti dialogin Risto Jarvan ja Jaakko Pakkasvirran ensimmäiseen elokuvaan "Yö vai päivä" (1962).
Yksityiselämä.
Saarikoski oli naimisissa neljästi. Hänen vaimonsa ja myös sisaruksensa ovat myöhemmin laatineet useita hänen elämäänsä käsitteleviä teoksia.
Saarikosken puolisot:
Saarikoski muutti vuonna 1974 Ruotsiin, missä neljännen vaimonsa Mia Bernerin suojissa laatimassaan "Tiarnia"-sarjassa koki vielä lyyrisen nousun, joka herätti hämmästystä ja ihastusta.
Saarikoski on haudattu Heinävedelle Uuden Valamon luostarin hautausmaalle. Elämänsä viimeisinä vuosina hän vietti useita jaksoja hiljentyneenä Uudessa Valamossa.
Mitä Missä Milloin -vuosikirjan toimituksen vuonna 1987 kokoama raati valitsi Saarikosken yhdeksi Suomen itsenäisyyden ajan 70 vaikuttajasta. Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Saarikoski oli asiantuntijaraadin valitsemalla ennakkolistalla, mutta karsiutui yleisöäänestyksen tuloksena muodostuneelta lopulliselta sadan kaikkien aikojen suurimman suomalaisen listalta.
Lauluja Saarikosken teksteihin.
Pentti Saarikosken runoihin ovat säveltäneet lauluja muun muassa Heikki Sarmanto (kokonaiset albumit "Onnen aika" ja "Salakuljetettu ikoni"), Henrik Otto Donner ("En soisi sen päättyvän", 1970), Tapio Lipponen (lauluyhtye Muksujen cd-kokoelma "Viisumi keväästä syksyyn – kootut laulut 1966–1970") ja Eero Koivistoinen. Yksittäisiä lauluja Saarikosken teksteihin on myös monien muiden artistien albumeilla.
Aiheesta muualla.
.fi (Vapaasti luettava)