Iirin historia

Iirin historia kertoo Irlannin saarella puhuttavan iirin kielen historiasta ja kehityksestä Irlannin ja Euroopan unionin viralliseksi kieleksi.
Muinaisiiri.
Iirin kirjallinen historia tunnetusti alkaa 700-luvulla, kun kristinusko vaikutti laajemmin Irlannin alueella. Ensimmäiset kristinuskon käännyttäjät saapuivat saarelle jo 400-luvulla Palladiuksen ja piispa Patrik Calpurniuksenpojan johdolla. Heidän lisäkseen Irlannin perintötiedossa tunnetaan paljon paikallisestikin tunnettuja kristinuskoon kääntäneitä pyhimyksiä, ja merkittävä osa vanhasta proosakirjallisuudesta on ulsterilaisen Colm Cillen tai corkilaisen Barran kaltaisten pyhimysten elämäkertoja.
700–900-lukujen iiriä kutsutaan muinaisiiriksi ("Old Irish", "Sean-Ghaeilge"). Se poikkeaa rakenteeltaan merkittävästi nykyiiristä. Muinaisiiriä vanhempaa esikristillisen ajan iiriä on kirjoitettu "ogam"-kiviksi (iiriksi "oghamchlocha") kutsuttujen hautaobeliskien pystysärmiin erityisin "oghamchraobh"-kirjaimin. 
Muinaisiirin kirjallisuus.
Merkittävä osa muinaisiirinkielisestä kirjallisuudesta on uskonnollisia tekstejä, kuten iirinkielisiä selityksiä latinankielisiin pyhiin kirjoihin. Muinaisiirin kielellä kirjoitettiin myös paljon esikristillisen ajan mytologista kirjallisuutta, kuten 1100-luvulla kirjoitettu "Táin Bó Cuailgne." Vanhoista sankaritarinoista ei juurikaan löydy suoria viittauksia irlantilaisten pakana-aikaiseen uskontoon. Muinaisiirinkielisestä kirjallisuudesta löytyy jonkin verran niin sanottuja "rosc"eja eli muinaisiirin kielessä tunnettuja retorisia purkauksia, joissa käytetään muinaisirlannin kirjallisuudelle tyypillisiä runollisia keinoja.
Muinaisiirin rappio ja keski-iirin.
900-luvulta alkaen muinaisiiri alkoi rappeutumaan, kun sen monimutkaiset muodot ja säännöt etääntyivät liikaa luontevasta puhekielestä. Ennen klassisen uusiirin aikaa iirin kielen aikakauteen noin 1000–1200-luvuilla viitataan nimityksellä keski-iiri ("Middle Irish", "Meán-Ghaeilge"), jonka standardi oli epävakaa ja jolla ei ollut kovin suurta kirjallista merkitystä. Kuitenkin esimerkiksi suomalaisen kielitieteilijä Aulis J. Joen kirjassa "Maailman kielet" vuodelta 1984 kerrotaan, että keski-iirillä kirjoitettu kirjallisuus oli keskiajan rikkaimpia. Terminologia on kuitenkin muuttunut, sillä aiemmin "keski-iiriksi" kutsuttiin myös nykytermein klassiseksi uusiiriksi (1100-1600-luvun iiri) nimitettyä vaihetta.
Klassinen uusiiri.
Klassisen uusiirin ("Nua-Ghaeilge Chlasaiceach", "Classical Irish") aika alkaa noin 1100-luvulta ja loppuu 1600-luvun tapahtumiin, joissa iirinkielisen yläluokan tilalle asetettiin "the Ascendancy," uusi protestanttinen ja englanninkielinen luokka. Klassisen uusiirin normi, "ceart na bhfileadh", oli tunnetusti ankara ja kielsi murteellisuuden. Kieli sai kuitenkin vaikutteita muista kielistä, mikä näkyy muun muassa klassisen uusiirin lainasanoina. Vaikutteita iirin kieli sai esimerkiksi skandinaavisista kielistä sekä normandianranskan, latinan ja englannin kielestä. Iirin ja englannin kielen välillä on useita samankaltaisuuksia, jotka viittaavat lainasanoihin, kuten "stiúir/steer", "buntáiste/advantage", "giúistís/justice", "duinseon/dungeon", "margadh/market", "pingin/penny ja" "scilling/shilling". 
Skandinaavista alkuperää ovat iirin kielellä tunnetut etunimet "Sitric" (islannin "Sigtryggur"; tästä muodostettu sukunimi "Mac Shitric" esiintyy englannissa muodossa McKittrick), "Amhlaoibh" (Olavi; vastaavasti englanninkielinen nimi Macauley on alkujaan "Mac Amhlaoibh" eli Olavinpoika), "Íomhar" (Ivar tai Ívarr, suomeksi Iivari). 
Vuosina 1100–1600 kirjoitettu iiri oli myös "dán díreach" -hovirunouden kieli, jossa käytettiin ankaraa loppu-, alku- ja sisäsointujärjestelmää. Iirin kielen puhtaudesta huolehtivat runoilijat, joita Irlannissa kutsuttiin "file"iksi. Uskonnollista hartauskirjallisuutta saatettiin kirjoittaa puhekielisemmällä "canamhain"-tyylillä (nykyiirin "canúint", joka tarkoittaa murretta), kun taas historialliset elämäkerrat, annaalit tai kronikat voitiin laatia muinaisiiriä lähentyvällä, "historialliseen oikeellisuuteen" pyrkivällä tyylillä. Myös historiallisia aiheita käsittelevä runous käytti runsaasti vanhentuneita kirjallisuuden muotoja. 
Na Laoithe Fiannaíochta.
Myös eeppisiä runoja (iiriksi "laoi") laadittiin klassisen uusiirin aikana. Kuuluisiksi tulivat ennen muuta feeniläisrunot eli "na laoithe Fiannaíochta", jotka käsittelivät "Fianna"-sotureiden seikkailuja. Näistä sotureista, joista 1800-luvulla syntynyt irlantilainen vapautusliike feeniläiset ("the Fenians", "na Fíníní") otti nimensä, kerättiin vielä 1900-luvulla heistä kertovia kansantarinoita iirinkieliseltä maaseudulta. Heidän johtajansa oli Fionn Mac Cumhaill, joka kuului Baoiscnen klaaniin, ja sotureista vahvin, Goll, kuului Mórnan klaaniin. Fianna-sotureiden sopu ei säilynyt, vaan päättyi suureen Fionntrán (Ventryn) taisteluun. Tästä "jumalhämärästä" selvisi hengissä vain Oisín (Ossian), joka meni naimisiin merentakaisen kuolemattomien maan, "Tír na nÓgin", prinsessan kanssa. Palatessaan satoja vuosia myöhemmin Irlantiin nuoruutensa säilyttänyt Oisín muuttui vanhaksi mieheksi, mutta ennen kuolemaansa hän ehti tavata pyhän Patrikin, jolle hän tarun mukaan kertoi Fianna-soturien seikkailut.
Fianna-tarut tulivat laajempaan tietoisuuteen 1700-luvun lopulla, kun skotlantilainen James Macpherson julkaisi englanniksi "sokean bardi Ossianin lauluiksi" väittämiään Fianna-taruja. Koska iiri ja gaeli eriytyivät kahdeksi kieleksi vasta klassisen iirin jälkeen 1600-luvulla, suuri osa näiden kahden kielen kansanperinteestä on yhteistä. Macpherson väitti kääntäneensä tarinat muinaisgaelilaisesta runoudesta, mutta hänen kuoltuaan ilmeni, että hän oli tuntenut taruston varsin pinnallisesti, osasi gaelia huonosti ja oli sovittanut Fianna-taruja sekä skotlantilaisiin maisemiin että omiin esteettisiin ihanteisiinsa. Näillä väärennetyiksikin soimatuilla Ossianin lauluilla oli kuitenkin merkittävä vaikutus eurooppalaiseen romanttiseen runouteen ja kirjallisuuteen. Niistä kiinnostuneet oppineet perustivat Ossianic Societyn, tutkimusseuran, joka selvitti aikanaan laulujen irlantilaisen alkuperän ja herätti kansainvälisen tiedeyhteisön mielenkiinnon iirinkieliseen kulttuuriin.
Hovirunoudesta kansanrunouteen.
"Dán díreachit" olivat ennen kaikkea paikallisten ja alueellisten mahtimiesten ja heimopäälliköiden tilausrunoja, ja niiden laatijat olivat näiden mahtimiesten palkkalaisia, hovirunoilijoita. Kun heimopäälliköt lopulta hävisivät taistelunsa Irlannista ja joutuivat pakenemaan (ns. jaarlien lähtö, "Imeacht na n-Iarlaí", sekä myöhemmin ns. villihanhien pako, "Éalú na nGéanna Fiáine") 1600-luvulla, hovirunoilijoiksi koulutetut joutuivat tekemään pitkälti ruumiillista työtä. Koska soitto on suruista tehty, onnistuivat hovirunoilijat yhdistämään aidon tunteen tekniseen osaamiseensa. Tämän "vanhan elämäntavan aallonmurroksen" ("tonnbhriseadh an tseanghnáthaimh") merkittävimpiä runoilijoita olivat Dáibhí Ó Bruadair (noin 1625–1700) ja Aogán Ó Rathaille (noin 1675–1730). Ó Bruadair pitäytyi dán díreach -runoudessa, kun taas Aogán Ó Rathaille kirjoitti vapaammalla, kansanrunomaisella "amhrán"-tyylillä ("amhrán" tarkoittaa laulua). Hänen kuuluisin runonsa on uhmakas "Cabhair ní Ghairfead" (suom. "Apua en ano").
Muita aikakauden merkittäviä runoilijoita oli ulsterilainen Cathal Buí Mac Ghiolla Ghunna (noin 1680–1756), josta piti alkujaan tulla pappi. Monista Cathal Buín runoista on tullut kuuluisia ja rakastettuja kansanlauluja, ja esimerkiksi englanninkielistä taistelulaulua "Boolavogue" lauletaan Cathal Buín rakkauslaulun "Mailí Mhómhar" sävelellä. Vanhuudessaan Cathal Buí kirjoitti muutaman uskonnollisen runon. Tunnettu runoilija oli myös Piaras Feiritéar (noin 1600–1653), juuriltaan normandianranskalainen aatelismies, joka kirjoitti hienostuneen tyylisiä, myös englantilaisesta runoudesta vaikutteita saaneita runoja.
Forus Feasa ar Éirinn.
1600-luvun proosateoksista kuuluisin on Geoffrey Keatingin (iiriksi "Seathrún Céitinn") sepittämä teos Irlannin historiasta, "Forus Feasa ar Éirinn" (suom. "Perustieto Irlannista"). Laaja teos sekoittaa paljon historiallista tietoa mytologiaan. Monet Irlannin pakanallista varhaishistoriaa koskevat kansanomaiset spekulaatiot perustuvat "Forus Feasaan" ja siitä laadittuihin englanninkielisiin käännöksiin.
Klassisesta uusiiristä nykyiiriksi.
Aisling-runous.
Ns. jakobiittisodat, joiden aikana Stuartin suku tavoitteli Englannin valtaistuinta ja haki tukea Irlannista ja Skotlannista, innoittivat irlantilaisia runoilijoita laatimaan visionäärisiä propagandarunoja, "aisling"eja, joiden tavalliseen kuvastoon kuuluvat englantilaisten raiskaama ja uuvuttama Irlanti-naishahmo, vapauttajana ulkomailta apuun tuleva Stuart-prinssi sekä nukahtanut runoilija, joka näkee unta näistä kahdesta. Huomattava osa "aisling"eista lienee ainakin jossain määrin käännösmukaelmia englanninkielisistä hengennostatusrunoista. Monet "aisling"it ovat nykyäänkin suosittuja kansanlauluja, jotka ovat nousseet uuteen kuuluisuuteen Clannadin ja Altánin kaltaisten iiriksi laulavien folkrock-yhtyeiden esittäminä, kuten "Mo Ghiolla Mear".
Rahvaanrunoilijoita.
Jo Cathal Buí oli esimerkki niistä rahvaanrunoilijoista, joiden käsiin kieli siirtyi, kun vanhan ajan taiderunoilijat kuolivat sukupuuttoon ja myös klassinen kirjakieli alkoi väistyä. 1700-1800-lukujen runous oli ennen muuta kansanrunoutta, usein luku- ja kirjoitustaidottomien rahvaanrunoilijoiden laatimaa. Näistä tunnetuimpia ovat Art Mac Cumhaigh (tai "Ó Cumhthaigh" tai "Arthur Coffey", 1738–1773), Eibhlín Dhubh Ní Chónaill (1700-luvun lopulla), Brian Merriman (n.1750–1800) ja Anthony Raftery (1784–1835). Art Mac Cumhaigh oli kotoisin Armaghista (Ard Mhacha) nykyisestä Pohjois-Irlannista: hänen runoaan "Úirchill an Chréagáin" pidetään aisling-muodon yhtenä huipentumana, mutta se ei ole jakobiittien propagandaruno, vaan eräänlainen kuolemankaipuun allegoria, jossa keijukainen tulee hakemaan runoilijaa mukaansa jonkinlaiseen tuonpuoleiseen maailmaan. Eibhlín Dhubh tunnetaan yksinomaan itkuvirrestä murhatulle aviomiehelleen "Art Ó Laoghairelle" ("Caoineadh Airt Uí Laoghaire"); Merriman taas kirjoitti 1700-luvun lopulla tuhatsäkeisen eeppis-satiirisen, myös eroottisia sävyjä sisältävän runoelman "Cúirt an Mheán Oíche" ("Keskiyön käräjät"). Anthony Raftery (Antoine Raiftearaí, Antoine Ó Reachtubhra) taas oli sokea laulaja, joka eli Mayon (Maigh Eo) kreivikunnassa ja kirjoitti taistelulauluja protestantteja vastaan taistelleille katolisille salaliittolaisille, "valkoisille pojille". Hänen tunnetuin runonsa on kuitenkin "Eanach Dhúin", valituslaulu yhdeksäntoista nuoren ihmisen hengen vaatineen veneonnettomuuden johdosta.
Iirin elvytys kulttuurikieleksi.
Douglas Hyde ja Conradh na Gaeilge.
Irlannin suuren nälänhädän jälkeen 1800-luvun jälkipuoliskolla iirin kielen puhujamäärät Irlannissa laskivat hälyttävän nopeasti nälkäkuolemien, englanninkielisen kansakoulun ja suureksi kasvaneen maastamuuton takia. Vuosisadan aikana perustettiin useita järjestöjä, joiden tarkoituksena oli iirinkielisten tekstien kokoaminen ja tutkiminen sekä iirinkielisen kulttuurin muistiinmerkitseminen jälkipolvia varten. Ensimmäinen järjestö parantamaan iirin asemaa puhuttuna kielenä perustettiin vuonna 1893 Douglas Hyden Länsi-Irlannin Roscommonissa ("Ros Comáin"), syntyneen protestantin aloitteesta. Tämä järjestö oli nimeltään "Conradh na Gaeilge", englanniksi "Gaelic League".
Vuosisadan vaihteessa Conradh na Gaeilge oli vaikutusvaltainen liike, johon osallistui paljon myöhemmän itsenäisen Irlannin kulttuurielämän silmäätekeviä. Liike ajautui kuitenkin vuoden 1915 skandaalimaisen Dundalkin ("Dún Dealgan") liittokokouksen yhteydessä irlantilaisten äärinationalistien käsiin, jolloin Hyde erosi järjestön johdosta eikä siihen enää liittynyt takaisin, vaikka häntä hyviteltiin myöhempinä vuosina mm. itsenäisen Irlannin presidentinviralla. Iirinkielisyysasiaa hän edisti siitä edespäin lähinnä Irlannin anglikaanisen protestanttikirkon ("Church of Ireland/Eaglais na hÉireann") iirinkielisyysyhdistyksessä ("Cumann Gaelach Eaglais na hÉireann").
Hyde, joka kirjoitti nimensä iiriksi muodossa "Dubhghlas de hÍde", puhui iiriä sujuvasti ja yritti myös toimia jonkinlaisena näytelmäkirjailijana ja runoilijana. Näytelmistä muistetaan "Casadh an tSúgáin" ("Olkinuoran punonta"), mutta hänen runonsa ovat unohtuneet.
Pádraic Mac Piarais, runoilija ja soturi.
Iirin kielen puolestapuhuja oli myös nuori asianajaja Patrick Pearse – "Pádraic Mac Piarais" – joka oli Conradh na Gaeilgen alkuaikojen johtohahmoja 1900-luvun alussa. Hän kirjoitti Keatingin aikaista klassista iiriä jäljittelevällä tyylillä runoja sekä idealistisia ja vertauskuvallisia, kristillis-isänmaallisia novelleja, jotka sijoittuivat iirinkieliseen maaseutuympäristöön ja käyttivät sen kieltä. Näitä julkaistiin kirjoina ja Conradh na Gaeilge -järjestön lehdessä, jonka päätoimittaja Piarais oli. Hän oli myös iirinkielisen poikien sisäoppilaitoksen rehtori. Toisin kuin monet muut kaupunkilaiset iirinkielisyysaktivistit, hän halusi iirinkielisen maaseutuväestön nousevan kieliliikkeen johtoon ja vapauttavan sillä tavalla itsensä.
Hän työlästyi kuitenkin tällaiseen kärsivällisyyttä vaativaan työhön ja joutui mukaan maanalaisiin, terroristisiin nationalistipiireihin, jotka soluttivat koko Conradh na Gaeilgen niin pahasti, ettei se enää kyennyt toimimaan alkuperäisessä tarkoituksessaan. Vuonna 1916 tämä suuntaus kulminoitui Dublinissa ("Baile Átha Cliath") Pääsiäiskapinaan ("Éirí Amach na Cásca"), jossa Piarais yritti yhdessä muiden nationalistien kanssa julistaa Irlantia itsenäiseksi tasavallaksi. Kapina saatiin tukahdutettua, mutta siihen käytetyt olivat niin julmat – mm. Pádraic Mac Piarais ja hänen kapinaan ainoastaan rivimiehenä osallistunut veljensä William Pearse teloitettiin – että irlantilaiset radikalisoituivat ja varsinainen itsenäisyystaistelu alkoi ensimmäisen maailmansodan jälkimainingeissa.
Vuonna 1921 iirin kieli nostettiin Irlannissa englannin rinnalle viralliseksi kieleksi. Asema parani perustuslakiuudistuksessa 1937, kun se asetettiin virallisista kielistä ensimmäiseksi.
Kansankieli vai klassinen kieli?
Merkittävä väittely käytiin 1800-luvun lopun iirinkielisessä liikkeessä siitä, tulisiko uuden kirjakielen perustua Geoffrey Keatingin aikaiseen myöhäisklassiseen iiriin – Keatingin teoksista haettiinkin normia uudelle kirjakielelle, ja oikeinkirjoitus noudatti Keatingin esikuvaa 1940-luvun lopulle, vaikka tämä merkitsikin sanojen kasaamista täyteen tarpeettomia kirjaimia (esim. "beirbhiughadh", nykyään "beiriú"). Keatingilainen iiri osoittautui kuitenkin liian köyhäksi, jotta se olisi riittänyt uuden kansankielen aineksiksi, vallankin kun sen äänekkäin puolestapuhuja, Risteard de Hindeberg (Richard Henebry) osoittautui paavia (ja klassisen kauden runoilijoita) paavillisemmaksi leimatessaan hyvät kansankieliset sanat rappeutuneeksi kieleksi ja slangiksi. Hän sai kuitenkin vastaansa iirinkielisen nykykirjallisuuden kehittäjän, isä Peadar Ua Laoghairen, joka vaati kansankieleen, "ihmisten puheeseen" ("caint na ndaoine") pohjautuvaa kirjakieltä. Ua Laoghaire voitti tämän kiistan, joten nykyiirin kirjakieli perustuu voittopuolisesti 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alkupuolella puhuttuihin kansanmurteisiin, mutta iirin kolme päämurretta eroavat kuitenkin toisistaan oleellisesti.
Vuonna 2005 iiri sai Euroopan unionissa virallisen kielen aseman. Aikaisemmin iiri oli ollut unionin sopimuskielenä 1973 lähtien, ja konkreettinen työkieli siitä tuli 2007.