Liitännäisvaltio

Liitännäisvaltio on valtio, joka on poliittisesti sidoksissa toiseen, usein suurempaan valtioon, mutta on silti käytännössä itsenäinen alue ja säilyttää perustuslaillisen yhteyden siteen toiseen osapuoleen vapaasta valinnastaan. Tällainen valtio voi itsenäistyä koska tahansa yksipuolisella päätöksellä.
Perustuslaillinen yhteys itsenäiseen valtioon saattaa sisältää kyseisen valtion kansalaisuuden, mutta liitännäisvaltiolla voi silti olla oma maahanmuuttopolitiikkansa ja oma valuutta. Tavallisesti liitännäisvaltioilla ei kuitenkaan ole minkäänlaista käytännön tason poliittista yhteyttä emävaltioon, vaan ne ylläpitävät omaa hallitustaan ja lainsäädäntöelimiään. Esimerkiksi Cookinsaarilla ei ole edustusta Uuden-Seelannin parlamentissa sillä Uuden-Seelannin lait eivät koske Cookinsaaria.
Uusi-Kaledonia on ollut samanlaisessa yhteydessä Ranskaan vuodesta 1998 lähtien, mutta sillä on silti edustus Ranskan parlamentissa.
Ulkopolitiikka kuuluu tavallisesti emämaan hoidettavaksi, mutta liitännäisvaltio saattaa myös perustaa omia diplomaattisia edustustoja emämaasta riippumatta. Esimerkiksi Cookinsaarilla on omia lähetystöjä useissa naapurimaissa, mukaan lukien Uudessa-Seelannissa. 
Entiset liitännäisvaltiot.
Islannista, joka oli aiemmin osa Tanskan kuningaskuntaa, tuli nimellisesti suvereenivaltio vuonna 1918. Se pysyi persoonaunionissa Tanskan kruunuun ja yhteisen ulkopolitiikan hoiti Tanska vuoteen 1944, jolloin siitä tuli täysin itsenäinen valtio.
Bhutan, entinen Brittiläisen Intian protektoraatti, allekirjoitti vuonna 1949 sopimuksessa Intian kanssa jossa Intialle annettiin mahdollisuus ohjata maan ulkosuhteita suhteellisen löysässä liitännäisvaltiomuodossa, minkä seurauksena Bhutanista oli Intian protektoraatti. Suojeluvaltion asemaa muutettiin vuonna 2007 tehdyssä uudessa sopimuksessa, jossa kumottiin Intian oikeus antaa Bhutanille ohjeita ulkopolitiikan alalla.
Yhdistyneen kuningaskunnan ja kuuden Länsi-Intian liitännäisvaltion välillä oli olemassa virallinen liitännäisvaltiosuhde vuoden 1967 Länsi-Intian lain nojalla. Nämä olivat entisiä Britannian siirtomaita Karibialla: Antigua (1967–1981), Dominica (1967–1978), Grenada (1967–1974), Saint Christopher-Nevis-Anguilla (1967–1983), Saint Lucia (1967–1979) ja Saint Vincent (1969–1979). Tämän järjestelyn mukaan jokaisella osavaltiolla oli sisäinen itsehallinto, mutta Yhdistynyt kuningaskunta säilytti vastuun ulkosuhteista ja puolustuksesta. Muutaman vuoden kuluessa liitännäisvaltion valtion aseman luomisesta kaikki kuusi entistä liitännäisvaltiota saivat täyden itsenäisyyden, lukuun ottamatta Anguillaa entisessä Saint Kitts-Nevis-Anguillan unionissa, joka erosi liitännäisvaltiosuhteesta ennen itsenäistymistä ja josta tuli itsenäinen Britannian riippuvainen alue.
Vähän ennen Neuvostoliiton hajoamista vuonna 1991 Tataarien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta erosi yksipuolisesti Venäjän sosialistisesta federatiivisesta neuvostotasavallasta Tatarstanin "suvereenina valtiona" ja "kansainvälisen oikeuden subjektina". Vuonna 1994 Tatarstan ja Venäjän federaatio solmivat sopimuksen, jossa täsmennettiin, että Tatarstan oli "liitännäisvaltio" Venäjän federaatioon. Sopimuksella Tatarstan delegoi tiettyjä valtuuksia (kuten joitakin ulkosuhteita ja puolustusta) Venäjälle. Jotkut kommentaattorit ovat nähneet Tatarstanin perustuslakiin vuonna 2002 tehtyjen muutosten perustavanlaatuisena muutoksena tässä suhteessa, ja Tatarstan toimii nyt olennaisesti erottamattomana osana Venäjää.