Tapaus Wilson

Tapaus Wilson (), Suomessa myös nimillä Tapaus Wilson 704 ja Tapaus Wilson 507, on John Frankenheimerin ohjaama yhdysvaltalainen tieteisjännityselokuva vuodelta 1966. Siinä Rock Hudson tekee yhden uransa kiitetyimmistä rooleista. Elokuvassa salaperäinen organisaatio kauppaa varakkaille ihmisille uuden elämän mahdollisuutta. Elokuvan monimerkityksinen alkuperäisnimi "Seconds" viittaa muun muassa ”santsaamiseen” eli tarjottuun uusintakierrokseen. Tarina perustuu David Elyn samannimiseen romaaniin vuodelta 1963, jonka pohjalta käsikirjoituksen laati Lewis John Carlino.
Juoni.
New Yorkin vauraassa esikaupungissa asuva ikääntyvä pankkiiri Arthur Hamilton (John Randolph) on aineellisesta menestyksestä huolimatta väsynyt elämäänsä ja avioliittoonsa. Hän alkaa saada outoja puheluja lapsuudenystävältään Charlielta, jonka luuli kuolleen jo kauan sitten mutta joka väittää ostaneensa itselleen uuden elämän ja suosittelee samaa Hamiltonillekin. Lähiön juna-asemalla Hamilton saa tuntemattomalta mieheltä lapun, jossa on osoite. Se vie hänet pesulan ja teurastamon kautta hämäräperäiselle klinikalle, joka tarjoaa rikkaille mahdollisuutta lavastaa oma kuolemansa ja aloittaa uusi, parempi elämä entistä paremmassa kehossa. Hamilton epäröi mutta suostuu painostavien myyntimenetelmien alla, ja perusteellisen plastiikkakirurgian, lavastetun hotellipalon ja kuukausien valmennuksen (eräänlaisen aivopesun) jälkeen hän astuu takaisin maailmaan taidemaalari Tony Wilsonina (Rock Hudson). Hän asuu nyt länsirannikon Malibussa, jossa hänelle on järjestetty myös uusi taustahistoria ulkomaisine tutkintoineen, upea ateljeeasunto meren rannalla ja miespalvelija. Hän tapaa viehättävän naisen (Salome Jens), joka kertoo itsekin vaihtaneensa henkilöllisyyttään samalla tavalla. Uusi vauhdikas elämä bakkanaalisine viinijuhlineen ei siltikään ole sitä, mitä vanheneva pankkiiri nyt nuoremman miehen kehossa oli toivonut. Hän pyrkii pyristelemään sopimuksensa ehtoja vastaan, mutta tämä ei muutoksen myyneelle organisaatiolle sovi. Hän haluaa jälleen uuden identiteetin, mutta nämä uudet vaatimukset saavat hänet vähitellen, vähän ennen kuolemaansa, ymmärtämään organisaation todelliset toimintatavat. Se vaatii asiakkaitaan rekrytoimaan toimintaan tuttaviaan niin, että muutoksen läpikäyneistä tulee järjestelmän orjia ilman poispääsyä.
Tuotanto.
"Tapaus Wilson" on vainoharhaisuuden ja psykologisen manipuloinnin teemoiltaan jatkoa John Frankenheimerin aiemmille poliittisille trillereille "Mantshurian kandidaatti" (1962) ja "Toukokuun 7 päivää" (1964). Monet elokuvan näyttelijöistä olivat 1950-luvun Hollywoodin mustan listan merkitsemiä, mutta 1960-luvulla taas vapaita työskentelemään alalla. 
Elokuvan erikoinen näkökulmakuvaus näyttelijän, sijaisnäyttelijän tai kameramiehen kehoon kiinnitetyllä kameralla toi jo 67-vuotiaalle veteraanikuvaajalle James Wong Howelle tämän uran yhdeksännen Oscar-ehdokkuuden.
Vastaanotto ja jälkimaine.
"Tapaus Wilson" sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlien 1966 kilpailusarjassa, jossa se sai yleisöltä buuauksia. Elokuvateattereissakaan outona ja karmeana pidetty tarina ei menestynyt erityisemmin, mutta on myöhemmin saanut melkoisen kulttimaineen siksikin, että se oli pitkään vaikeasti nähtävissä. Se julkaistiin videokasetilla ensi kertaa vasta 1997 ja DVD-muodossa aluksi vain Yhdysvalloissa 2002. The Criterion Collection julkaisi sen restauroituna DVD:nä ja Blu-raynä 2013. Kahta vuotta myöhemmin "Tapaus Wilson" valittiin Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia.
"Tapaus Wilson" on esitetty Suomen televisiokanavilla vuosina 1976, 1988, 2010 ja 2011. Ensiesityksen yhteydessä "Helsingin Sanomien" Mauri Taviola piti sitä painajaismaisuudessaan samoihin aikoihin esitettyä televisiosarjaa "Yöjuttu" muistuttavana, mutta kuitenkin sitä huolellisemmin tehtynä pitkänä elokuvana, jossa Rock Hudson tekee elämänsä parhaan roolityön. Kolmannen esityksen alla vuonna 2010 Kalle Kinnunen kirjoitti "Suomen Kuvalehdessä", miten "Tapaus Wilsonia" voi pitää tunnelmaltaan kirjaimellisesti painajaismaisena ja utuisen poissaolevana vääristyneine mustavalkokuvineen. Hän näki elokuvan modernina Faust-muunnelmana, joka kertoo kaikille tutuista elämänmuutosunelmista ja niihin liittyvistä harhoista: ”Elämä on, mutta se täytyy elää itse. Satumaista muutosta ei kannata toivoa.”