tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Theodosius I

Theodosius I Suuri (11. tammikuuta 347 – 17. tammikuuta 395) oli Rooman keisari vuosina 379–395. Hän syntyi Caucassa Hispaniassa ja kuoli Mediolanumissa. Hänet tunnetaan ennen muuta kristinuskon tekemisestä valtionuskonnoksi ja muiden uskontojen kieltämisestä ja vainoista. Hän oli myös viimeinen koko valtakunnan yhteinen keisari.
Elämä.
Theodosius syntyi Caucassa Espanjassa 11. tammikuuta vuonna 347. Hänen vanhempansa olivat Theodosius vanhempi ja Thermantia. Vanhempi Theodosius oli upseeri Länsi-Rooman armeijassa ja hän eteni urallaan Valentinianus I:n aikana. Hän oli "magister equitum praesentalis" vuosina 368–375. Sotilaan poikana Theodosiusta odotti myös sotilasura. Theodosius palveli aluksi isänsä alaisena, kun tämä oli Britanniassa vuonna 367/368. Hän puolusti Britanniaa anglosaksien hyökkäystä vastaan, löi viholliset ja otti osan hyökkääjistä palvelukseensa. Theodosius eteni urallaan, ja vuonna 375 hän oli Moesia priman sotilaskomentaja eli "dux".
Pian tämän jälkeen Theodosius ja hänen isänsä joutuivat epäsuosioon keisarin kanssa. Ei tiedetä tarkalleen, mitä tapahtui. Theodosius vanhempi teloitettiin vuonna 375, ja nuorempi Theodosius palasi Caucaan. Länsi-Rooman keisari Valentinianus I kuoli vuoden 375 marraskuussa, ja hänen seuraajakseen tulivat hänen kaksi poikaansa Valentinianus II ja Gratianus. Itä-Rooman keisari Valens kuoli Adrianopolin taistelussa vuonna 378, minkä jälkeen Gratianus nimitti Theodosiuksen hallitsijakumppanikseen ja Itä-Rooman augustukseksi.
Theodosiuksesta tuli "augustus" vuonna 379. Hän otti kasteen vuonna 380. Hänen uskontopolitiikkansa muuttui suvaitsemattomammaksi vuosi vuodelta. Kirkkoisä Ambrosius oli merkittävä taustavoima. Vuodesta 387 Theodosius hallitsi käytännössä yksin. Vuonna 392 kiellettiin kaikki pakanalliset kultit. Theodosius kuitenkin sieti vanhaa pakanauskontoa kannattaneita virkamiehiä ja oppineita. Hänen valtakaudellaan pidettiin 293. olympiadin kisat vuonna 393. Ne jäivät viimeisiksi Olympian kisoiksi, sillä pian kisojen jälkeen Theodosius kielsi kisat pakanallisena juhlana. Seuraavat olympialaiset pidettiin vasta 1800-luvulla.
Theodosius solmi vuonna 384 rauhan persialaisten kanssa ja kukisti keisariksi julistautuneen Eugeniuksen vuonna 394 Frigiduksen taistelussa. Eugeniuksen kukistumisen jälkeen kristinusko sai valtionuskonnon aseman koko valtakunnassa.
Theodosius jakoi vuonna 395 ennen kuolemaansa valtakunnan poikiensa Honoriuksen ja Arcadiuksen kesken Länsi-Rooman valtakuntaan ja Itä-Rooman valtakuntaan. Väliaikaisena pidetty jako osoittautui ajan kuluessa pysyväksi. Jako heikensi Roomaa merkittävästi, sillä sen vuoksi Länsi-Rooma ei saanut tuloja tai kyennyt värväämään sotilaita idän vauraammista ja väestörikkaammista provinsseista, minkä vuoksi se ei kyennyt torjumaan kansainvaellusten aiheuttamaa barbaarien invaasiota, mikä lopulta johti Länsi-Rooman valtakunnan tuhoon vuonna 476, mitä yleensä pidetään antiikin loppuna ja keskiajan alkuna. Itä-Rooma sen sijaan selvisi kansainvaelluksista ja oli olemassa aina vuoteen 1453 asti.
Hassium

Hassium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Hs () ja järjestysluku 108. Hassium on ydinreaktioilla keinotekoisesti valmistettu alkuaine, jonka pysyvin vuoteen 2012 mennessä tuotettu isotooppi on 269Hs, jonka puoliintumisaika on noin 16 sekuntia. Vielä hieman vakaammaksi isotoopiksi on kuitenkin teoreettisesti arvioitu ydinisomeeri 277mHs, jonka puoliintumisaika olisi noin 110 sekuntia.
Hassiumia valmisti ensimmäisen kerran vuonna 1984 saksalainen tutkimusryhmä, jota johtivat Peter Armbruster ja Gottfried Munzenberg Darmstadtissa sijaitsevassa tutkimusinstituutissa. Nimi hassium tulee Hessenin (jossa Darmstadt sijaitsee) latinalaisesta nimestä eli alkuaine on siis nimetty löytöpaikkansa, Saksan Hessenin osavaltion mukaan.
Hassiumin kemialliset ja fysikaaliset ominaisuudet tunnetaan huonosti. Päättelemällä on arvioitu sen olevan kiinteää normaaliolosuhteissa ja muistuttavan osmiumia. Muutamia molekyylejä hassiumtetroksidia (HsO4) on pystytty tuottamaan kokeellisesti, ja tämä yhdiste muistuttaa ominaisuuksiltaan osmiumtetroksidia (OsO4) 
Isotoopit.
Hassiumilla ei ole pysyviä tai luonnossa esiintyviä isotooppeja. Sille tunnetaan 11 radioaktiivista isotooppia, näiden massaluvut ovat välillä 263–277. Massalukujen 271, 272, 274 ja 276 isotooppeja ei ole löydetty. Isotoopeista vakain on 269Hs, jonka puoliintumisaika on noin 16 sekuntia. Ydinisomeeri 277mHs saattaa olla tätäkin pitkäikäisempi, mutta tästä ei ole varmuutta. Seuraavaksi stabiileimmat ovat 270Hs, jonka puoliintumisajaksi on mitattu 9±4 sekuntia, 268Hs (noin 1,4 s) ja 273Hs (noin 1 s). Kaikkien muiden isotooppien puoliintumisajat ovat alle sekunnin. Lisäksi hassiumilla on viisi meta­stabiilia ydinisomeeriä 263mHs, 265mHs, 266mHs, 267mHs ja 277mHs.
Hassiumin isotoopit hajoavat lähes yksinomaan alfahajoamisella ja joskus spontaanilla fissiolla. Suuren atomimassan isotooppi 277Hs ja sen isomeeri 277mHs tosin hajoavat yksinomaan fissiolla. Taulukossa on kaikki tunnetut isotoopit, joiden olemassaolo ja puoliintumisaika on pystytty kokeellisesti varmentamaan (vuonna 2016):
Edikti

Edikti (, julistus) on yleinen asetus, määräys tai käskykirje. Ilmoituksen ediktistä antaa tyypillisesti yksinvaltias. Nykyään niitä antaa lähinnä paavi.
Rooman valtakunnassa edikti oli alun perin korkeimpien virkamiesten suullisesti antama ilmoitus periaatteista, joita he aikoivat virkakaudellaan noudattaa. Tämä tapahtui aluksi suullisesti, myöhemmin ilmoitukset annettiin kirjallisesti. Kaupungin preetorin edikti oli erityisen tärkeä, sillä se määritteli hänen tapansa käydä oikeutta. Keisariajalla myös hallitsija antoi ediktejä, joilla oli lain voima. Esimerkkejä kuuluisista edikteistä ovat Milanon edikti, joka lopetti kristittyjen vainot, ja Diocletianuksen hintaedikti, joka yritti huonolla menestyksellä hillitä laukkaavaa inflaatiota.
Zosimos

Zosimos oli bysanttilainen historioitsija ja virkamies 400- ja 500-luvun vaihteessa. 
Zosimoksen teos "Nea historia" (Uusi historia) kävi läpi Rooman valtakunnan historian Augustuksesta Alarikin Rooman valloitukseen. Viimeisten 15 vuoden osalta hän on ajan tärkein lähde. Zosimos, joka ei ollut kristitty, piti Rooman rappion syynä kristinuskoa ja Konstantinus Suurta. Zosimos ihaili perinteistä roomalaista uskontoa ja tapoja.
Zosimoksen tiedetään olleen lakimies, jolla oli yhteyksiä Konstantinopolin taloushallintoon.
Tulum

Tulum on kunta Jukatanin niemimaalla Quintana Roon osavaltiossa Meksikossa noin 130 kilometriä etelään Cancúnista Karibianmeren rannalla. Vuonna 2010 kunnassa oli noin 28 000 asukasta, joista noin 18 000 asui kunnan samannimisessä keskustaajamassa. Muita Tulumin kunnan kyliä ovat Akumal, Cobá ja Ciudad Chemuyil, joissa on noin 1 300 asukasta kussakin. 
Tulumin keskustaajama on merkittävä turistinähtävyys, koska siellä sijaitsevat esikolumbiaanisen mayakaupungin rauniot. Alue jakautuu kolmeen: arkeologinen kaivausalue, moderni "pueblo" (kylä) ja hotellikeskittymä.
Tulum merkitsee "muuria", mutta entiset asukkaat kutsuivat sitä ilmeisesti nimellä "Zama", eli "aamunkoitto".
Historiaa.
Useimpien arkeologien mielestä Tulum oli asutettuna mayojen myöhäisellä jälkiklassisella kaudella (1200—1521). Varhaisin päiväys, joka alueelta on löydetty, on vuodelta 564. Merkintä on steelassa, joka on nykyisin British Museumissa. Kivipaasi on luultavasti tuotu Tulumiin Tankahista, joka sijaitsee neljä kilometriä Tulumista pohjoiseen. Nykyisin jäljellä olevat rakennelmat ovat vuosilta 1200–1450. Kaupunki pysyi asutettuna espanjalaisten konkistadorien vallattua Jukatanin, mutta se hylättiin 1500-luvun loppuun mennessä.
Ensimmäisen yksityiskohtaisen kuvauksen raunioista julkaisivat arkeologit John Lloyd Stephens ja Frederick Catherwood vuonna 1843.
Tulum oli mayojen satamakaupunki, jonka kautta kulki turkooseja ja jadea. Sen ympäri rakennettiin 784 metriä pitkä muuri, joka oli kolmesta viiteen metriä korkea ja seitsemän metriä paksu.
Indium

Indium () on alkuaine, joka on harvinainen, pehmeä, taipuisa ja helposti yhdistettävä metalli. Se muistuttaa kemiallisesti alumiinia tai galliumia, mutta näyttää sinkiltä. Indiumin CAS-numero on 7440-74-6.
Rakenne ja ominaisuudet.
Indium on hyvin pehmeä hopeanvalkoinen metalli, jolla on kirkas kiilto. Taivutettaessa puhdas indium päästää korkeataajuisen "ulvahduksen". Indium liimautuu helposti lasiin.
Indiumilla on kaksi luonnossa esiintyvää isotooppia: 113In ja 115In. Näistä yleisempi on 115In, joka on heikosti radioaktiivista. Sitä on luonnon indiumista noin 95,71 prosenttia. Se hajoaa hyvin hitaasti tinaksi betaemissiolla – puoliintumisaika on 441 biljoonaa vuotta. Sitä käytetään ydinreaktoreiden aktiivisuuden mittaamiseen, koska se absorboi helposti neutroneja.
Käyttö.
Ensimmäinen laaja-alainen sovellus indiumille löydettiin toisen maailmansodan aikaan laakerien päällystysaineena lentokoneissa. Myöhemmin sille löydettiin käyttöä metalliseoksissa, juotosmetallina ja elektroniikassa. 1980-luvulla kehitettiin indiumfosfidipuolijohteet (InP) ja indiumtinaoksidiohutkerrokset nestekidenäyttöihin. 1992 ohutkerrossovellukset olivat tulleet laajimmaksi loppukäyttöalueeksi. Muita käyttökohteita ovat muun muassa alhaisessa lämpötilassa sulavat metalliseokset; 24 % indiumia ja 76 % galliumia sisältävä seos on nestemäistä huoneenlämpötilassa. Lisäksi indiumia käytetään transistoreissa ja termistoreissa sekä peileissä, joissa se on korroosiota kestävämpi kuin hopea. Indiumin oksidia käytetään elektroluminesenssipaneeleissa.
Historia.
Indiumin löysivät Ferdinand Reich ja Theodor Richter 1863, kun he olivat testaamassa sinkkimalmeja spektrografissa etsiessään talliumia ja näkivät indigonvärisiä spektriviivoja. Richter eristi metallin 1867.
Tuotto.
Indiumia eristetään pääasiassa sinkkimalmeista. Kanada on sen päätuottaja (31 tonnia vuonna 1997). Kiinan varannot ovat sitäkin suuremmat. Metallia on löytynyt myös Suomen rapakivialueilta, muttei hyödynnettävässä mittaluokassa.
Kalifornium

Kalifornium on keinotekoinen aktinoideihin kuuluva alkuaine. Sen kemiallinen merkki on Cf () ja järjestysluku 98. Radioaktiivisena transuraanina kaliforniumilla on hyvin vähän käyttöä, ja se löydettiin pommittamalla curiumia alfahiukkasilla (heliumioneilla).
Kaliforniumin isotooppi Cf-252 (puoliintumisaika 2,6 vuotta) on hyvin vahva neutronisäteilijä ja siten äärimmäisen radioaktiivinen ja ilman tarvittavia säteilysuojauksia, terveydelle haitallinen. Sitä on käytetty syövän sädehoidossa. Kaliforniumia käytetään neutronikosteusmittarina, joita käytetään löytämään vesi- ja öljykerroksia öljylähteissä ja kannettavana neutronilähteenä kullan ja hopean etsimisessä aktivointianalyysillä.
Kaliforniumia valmistivat ensimmäisenä Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä Stanley G. Thompson, Kenneth Street Jr., Albert Ghiorso ja Glenn T. Seaborg vuonna 1950. Se löydettiin vain kaksi kuukautta alkuaine berkeliumin jälkeen. Kalifornium on nimetty Kalifornian osavaltion mukaan.
Isotoopit.
Kaliforniumin pysyvin isotooppi on Cf-251, jonka puoliintumisaika on 898 vuotta. Kaliforniumille tunnetaan ainakin 20 radioisotooppia, joiden massaluvut ovat 237 ja 256 välillä.
Cf* = isotoopin olemassaoloa ei varmistettu.
Lähde:
Kemialliset ominaisuudet.
Kaliforniumin isotooppien 249Cf, 250Cf, 251Cf ja 252Cf suhteellisen pitkät puoliintumisajat mahdollistavat kaliforniumin tuottamisen selkeästi havaittavissa määrin siten, että sen ominaisuuksia voidaan konkreettisesti tutkia. Kaliforniumin ainoa pysyvä muoto vesiliuoksissa on Cf3+-ionina, ja toistaiseksi yritykset luoda pienemmän tai suuremman hapetusasteen kaliforniumioneja ovat epäonnistuneet. Jaksollisen järjestelmän sijaintinsa perusteella kaliforniumin kemiallisten ominaisuuksien oletetaan olevan samankaltaisia kuin dysprosiumilla.
Jo 1960-luvulla tuotettiin kaliforniumin yhdisteitä, joista ensimmäisiä olivat kaliforniumtrikloridi (CfCl3), kaliforniumoksokloridi (CfOCl) ja kaliforniumoksidi (Cf2O3).
Uxmal

Uxmal on vanha maya-kaupunki Jukatanin niemimaalla Meksikossa 78 kilometriä etelään Méridan kaupungista. Sen rauniot ovat suosittu matkailukohde. Alue kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Nimen oletetaan merkitsevän muinaisella maya-kielellä "rakennettu kolmesti", tosin tästä ei ole täyttä varmuutta ja todellisuudessa se rakennettiin viidesti.
Historia.
Uxmalin alueella oli ollut asutusta jo noin vuonna 800 eaa., mutta varsinainen kaupunki kehittyi vasta jälkiklassisella kaudella noin 650–1000 jaa. Arkeologisten tutkimusten ja radiohiiliajoituksen perusteella merkittävimmät rakennustyöt tehtiin vuosien 700–1000 välillä. Perimätiedon mukaan kaupungin perusti vuonna 751 Tutul Xiu -ryhmään kuulunut Ah-Kuy-Tok-Tutul-Xiun johtama ryhmittymä. Tutul Xiut tulivat seudulle todennäköisesti nykyisen Tabascon osavaltion alueelta Usumacintajoen alajuoksulta.
Kaupunki kehittyi kahdessa vaiheessa. Ensin se kasvoi maalaiskylästä merkittäväksi poliittiseksi ja hallinnolliseksi keskukseksi. Sen jälkeen siitä kehittyi Jukatanin niemimaan lounaisosia hallinneiden kaupunkivaltioiden merkittävin keskus. Ensimmäisessä vaiheessa kaupunkiin rakennettiin muun muassa erilaisia veden varastointiin suunniteltuja rakennelmia ja toisessa vaiheessa kaikki merkittävimmistä rakennelmista. Ainoa arkeologisten lähteiden perusteella tunnettu Uxmalin hallitsija oli Chan Chak K’ak’nal Ajaw, joka nousi valtaan noin vuonna 890. Hänen väitetään rakentaneen kaikki suurimmat rakennukset.
Tutkijat eivät ole yksimielisiä siitä kuinka kauan Uxmalin valtakausi kesti, mutta vuoteen 1200 mennessä se ja muut Puucin alueen kaupungit oli hylätty. Eräs mahdollinen syy oli Chichén Itzán vallan kasvu.
Ensimmäisen kuvauksen Uxmalin raunioista julkaisi Jean-Frédéric Waldeck vuonna 1836. John Lloyd Stephens ja Frederick Catherwood kävivät siellä vuonna 1841 ja julkaisivat melko tarkkoja ja yksityiskohtaisia piirustuksia. Frank Blom suoritti ensimmäisiä kaivauksia vuosina 1929, 1936 ja 1938. José A. Erosa aloitti 1943 Meksikon opetusministeriön alaisuudessa alueen entisöintityöt.
Protektionismi

Protektionismi () on oman maan tuotannon, työllisyyden ja omavaraisuuden suojelemista ja edistämistä. Protektionistisia toimenpiteitä ovat esimerkiksi suojatullit, valtiontuet, tariffit ja kiintiöt sekä tuotteiden laatuvaatimukset.
Vaikutukset.
Kun kilpailijamaasta tuodun raaka-aineen hankintakustannus nousee sille asetetun tullin vuoksi, kotimaisten tuottajien kilpailuasema paranee. Toisaalta kyseistä raaka-ainetta käyttävän teollisuuden kustannukset kasvavat, ja tullit asettanut maa voi joutua kohtaamaan muiden maiden asettamia rankaisutulleja.
Historia.
Maailmantaloudessa oli 1930-luvulla vallalla protektionismi. Monen suomalaisen tuotteen synty ajoittuu 1930-luvun protektionismiin. Toisaalta se vaikutti maatalouteen Suomessa. Esimerkiksi Suomen omavaraisuus viljan suhteen nousi noin 40 prosentista noin 90 prosenttiin vuoteen 1938 mennessä. Myllyteollisuus kasvoi, samoin maatalouskoneiden tuotanto.
Nykyaikana protektionismia on purettu ja maiden välistä kauppaa vapautettu, koska protektionismia pidetään haitallisena maan kehittymisen ja pitkän aikavälin talouskasvun kannalta.
Arvostelua.
Protektionismi oli keskeinen osa merkantilismia. Liberalismin kannattajat ovat 1700-luvulta alkaen väittäneet protektionismin hyödyttävän vain valtion suojelullaan suosimia yrityksiä kansalaisten kustannuksella ja sanoneet vapaakaupan olevan yleinen etu. Protektionismin vastustajien mukaan teollisuudenalojen suojelu tyypillisesti johtaa kilpailukyvyn heikkenemiseen, kun kilpailupaine ei enää pakota toiminnan tehostamiseen ja tuotteiden parantamiseen. Liberalismin perinteinen perustelu on suhteellisen edun periaate, jonka mukaan jokainen maa pärjää paremmin, jos tekee vain niitä tuotteita, joita maassa kannattaa tehdä, ja tuo muut tuotteet ulkomailta. Protektionismia perustellaan kuitenkin usein turvallisuuspoliittisilla näkökohdilla.
EUMETSAT

EUMETSAT on Euroopan sääsatelliittijärjestö, joka on perustettu 19. kesäkuuta 1986. Siihen kuuluu 26 jäsenmaata ja viisi liitännäisjäsentä.
Eumetsatin pääkonttori on Darmstadtissa Saksassa. Siellä otetaan vastaan satelliittien mittausdata, ohjataan satelliittien toimintaa ja analysoidaan dataa.
Eumetsat tuottaa jäsenilleen reaaliaikaisia sääsatelliittikuvia ja mahdollisuuksia osallistua satelliittien keräämän tiedon sovellusohjelmiin. Suomesta Ilmatieteen laitos johtaa järjestön otsoniohjelmaa ja on mukana sen ilmasto-ohjelman toteuttamisessa.
Historia.
Organisaatio sai alkunsa ESA:n Meteosat-satelliitista, joka laukaistiin vuonna 1977. Sen jälkeen eri valtiot neuvottelivat 1981 ja 1983 ja sopivat sääsatelliittiorganisaation pystyttämisestä. Euroopan sääsatelliittijärjestön toiminnan käynnisti 1986 pieni sihteeristö. Tammikuussa 1987 järjestö otti operoitavakseen Meteosat-satelliitit. 1991 se alkoi suunnitella seuraavan sukupolven sääsatelliittia, jonka nimi on Meteosat Second Generation (MSG). ESA tuki sen toimintaa vuoteen 1995 asti.
1990-luvulla alettiin suunnitella Eumetsat Polar System eli EPS-järjestelmää. Se on EUMETSAT:n ja Yhdysvaltojen National Oceanic and Atmospheric Administrationin (NOAA) yhteinen ohjelma, jossa kerätään säätietoa naparadoilla lentävillä satelliiteilla. Eurooppalaiset satelliitit ylittävät päiväntasaajan 9.30 UTC ja Yhdysvaltain (NOAA:n ja asevoimien) sääsatelliitit iltapäivällä. Näin saadaan ajallisesti kattavasti säätietoa koko maailmasta. 
Jäsenmaat.
Jäsenmaita ovat Alankomaat, Belgia, Espanja, Irlanti, Iso-Britannia, Italia, Itävalta, Kreikka, Kroatia, Luxemburg, Norja, Portugali, Puola, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Slovenia, Sveitsi, Suomi, Tanska, Tšekki, Turkki ja Unkari. Jäsenmaat rahoittavat järjestön toimintaa ja ovat myös sen toiminnan päähyödyntäjiä. Liitännäisjäseniä ovat Bulgaria, Islanti, Liettua, Serbia ja Viro. Liitännäisjäsenet maksavat puolet vähemmän jäsenmaksua kuin varsinaiset jäsenet. 
Organisaatio.
Järjestön toimintaa johtaa hallintoneuvosto, joka kokoontuu vähintään kaksi kertaa vuodessa päättämään järjestön päälinjauksista ja rahoitustasosta. Suomea edustaa Ilmatieteen laitoksen pääjohtaja Petteri Taalas, joka on kesästä 2010 alkaen kolmen vuoden ajan hallintoneuvoston puheenjohtaja .
Hallintoneuvostoa tukevat työryhmät ovat: 
Suomella on edustaja kaikissa työryhmissä PAC:tä lukuun ottamatta
Satelliitit.
Järjestö toimii satelliittiensa kehityksessä yhteistyössä Euroopan avaruusjärjestön kanssa. ESA on kehittänyt sen satelliitit.
Tuomarien kirja

Tuomarien kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin ns. historiallisista kirjoista. Se on Raamatun seitsemäs ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen toinen kirja. Kirjan nimi viittaa sen sisältöön — se sisältää Israelin kansaa hallinneiden ja ohjanneiden tuomarien historian.
Historia.
Kirjan nimi tulee siitä, että se käsittelee tuomareita. Teos kuvailee aikaa, joka sijoitetaan luvatun maan valloituksen ja kuningaskunnan perustamisen välille, jolloin tuomarien esitetään hallinneen Israelin heimoja. Raamatun kronologiassa aika sijoittuu noin vuosiin 1200–1000 eaa. Tuomarit olivat eräänlaisia heimopäälliköitä, joiden kuvataan nousseen johtamaan kansaa, kun nämä rikkoivat Herraa vastaan. Tutkimuksessa on kyseenalaistettu tällaisen jakson historiallisuus ja ehdotettu, että kyseessä on myöhemmin kehitelty historiantulkinta.
Babylonialaisen Talmudin mukaan kirjan on kirjoittanut Samuel. Eksegeettisessä tutkimuksessa on kuitenkin kiinnitetty huomiota siihen, että kirja rakentuu toisiinsa vain löyhästi liittyvistä kertomuksista. Epätasainen rakenne viittaa siihen, että Tuomarien kirjan kertomukset ovat alun perin eri ajoilta peräisin olevia erillisiä kertomuksia. Yksittäisten kertomusten ajoittaminen on kiistelty kysymys: ne saattavat perustua varhaisiin heimotraditioihin tai olla myöhäistä fiktiota. Tutkimuksessa esitetäänkin usein, että kertomusten kokonaisuus on toimitettu yhteen noin 500–400 eaa. osana Deuteronomistista historiateosta. Tätä toimitushistoriaa tutkittaessa on esimerkiksi huomattu, että kirjan alkupuolisko (Tuom. 1:1–2:5) on todennäköisesti lisätty kirjaan myöhemmin.
Kuolleenmeren kääröjen joukosta on löydetty yleisesti käytetystä Tuomarien kirjan masoreettisesta tekstistä poikkeava käsikirjoitus. Siitä puuttuu kokonaan jakso Tuom. 6:7–10, mikä vahvistaa, että katkelma on tekstiin myöhemmin tehty lisäys.
Ensimmäinen Samuelin kirja

Ensimmäinen Samuelin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun yhdeksäs ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kolmas kirja. Ensimmäisen Samuelin kirjan tunnetuimpia tarinoita on Daavidin ja Goljatin kohtaaminen.
Heprealaisissa raamatuissa Ensimmäinen ja Toinen Samuelin kirja lasketaan usein yhdeksi "Samuelin kirjaksi" ("Sefer Sh'muel"). Kirjoihin viitataan joskus myös ”Ensimmäisenä” ja ”Toisena kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta kuninkaiden kirjasta käytetään nimiä ”Kolmas” ja ”Neljäs kuninkaiden kirja”.
Historia.
Samuelin kirjoissa kuvataan noin 130 vuoden ajanjaksoa, jolloin kuningasvalta Israelissa vakiintui. Kirjojen kirjoittajana pidetään Samuelia, Gadia ja Natania. Samuelin uskotaan kirjoittaneen ensimmäisen kirjan ensimmäiset 24 lukua. Gadin, Daavidin kumppanin (1 Sam. 22:5), uskotaan kirjoittaneen ennen häntä tapahtuneesta historiasta. Nathanin uskotaan täydentäneen sitä, sekä järjestäneen kirjat nykyään tunnettuun muotoon (1 Aik. 29:29). 
Sisältö.
Ensimmäinen Samuelin kirja käsittää noin sadan vuoden ajanjakson joka on lähes päällekkäinen Samuelin elämän kanssa. Se sisältää:
Daavidin voitto Goljatista kerrotaan luvussa 17. Tuleva kuningas Daavid voitti ensimmäisenä mainetyönään kivilingollaan lähes kolmimetrisen ("kuuden kyynärän ja vaaksan mittaisen") filistealaisjättiläisen. Tästä kaksintaistelusta on syntynyt sanonta "Daavidista ja Goljatista".
Samuelin kirjat antavat tasapainoisen ja psykologisesti uskottavan kuvan ajasta, jota ne kuvaavat. Se kuvaa Saulin ja Daavidin sankaruutta ja voimaa, heidän kehitystään ja ystävyyksiään, mutta myös heidän epäilyjään, syntejään ja epäonnistumisiaan. Tämä on harvinaista ajankohdan historiallisille kirjoituksille, tuolloin hallitsijoista oli tapana kirjoittaa joko kokonaan positiiviseen tai kokonaan negatiiviseen sävyyn.
Kirjat eivät muodosta täydellistä historiaa. Kerronnassa on usein aukkoja, sillä kirjojen tarkoituksena on esittää Israelin kuningaskunnan vaiheittainen kehitys, eikä kaikkien hallitsijoiden hallituskausien kaikkia tapahtumia.
Toinen Samuelin kirja

Toinen Samuelin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun kymmenes ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen neljäs kirja.
Heprealaisissa raamatuissa Ensimmäinen ja Toinen Samuelin kirja lasketaan usein yhdeksi "Samuelin kirjaksi" ("Sefer Sh'muel"). Kirjoihin viitataan joskus myös ”Ensimmäisenä” ja ”Toisena kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta kuninkaiden kirjasta käytetään nimiä ”Kolmas” ja ”Neljäs kuninkaiden kirja”.
Historia.
Eksegeettisen tutkimuksen mukaan Samuelin kirjojen sisältö on koottu yksittäisistä Daavid-kertomuksista. Kertomusten kokoaminen ajoittuu pakkosiirtolaisuuden jälkeiseen aikaan viidennelle vuosisadalle eaa. Se on osa laajempaa Deuteronomistista historiateosta.
Sisältö.
Toisen Samuelin kirjojen sisältö keskittyy kuningas Daavidin valtaannoususta ja hänen valtansa periytymisestä hänen pojalleen Salomonille.
Toisen Samuelin kirjan sisältö on osa Samuelin ja Kuningasten kirjojen isoa kertomusta kuningasten historiasta. Se voidaan jakaa seuraaviin osiin:
Ensimmäinen kuninkaiden kirja

Ensimmäinen kuninkaiden kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun yhdestoista ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen viides kirja. Ensimmäinen ja Toinen kuninkaiden kirja sisältävät selonteon muinaisen Israelin ja Juudan kuningaskuntien kuninkaiden teoista. Lisäksi niissä kerrotaan profeettojen Elian ja Elisan toiminnasta.
Ensimmäiseen ja Toiseen kuninkaiden kirjaan viitataan myös ”Kolmantena” ja ”Neljäntenä kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta Samuelin kirjasta käytetään nimiä ”Ensimmäinen” ja ”Toinen kuninkaiden kirja”.
Historia.
Kuninkaiden kirjojen kirjoittajista tai kirjoitusajasta ei ole täyttä varmuutta. Tekstin lähteiksi on ilmoitettu seuraavat:
Kirjat on todennäköisesti kirjoitettu vuosien 561 eaa. ja 538 eaa. välillä. Ensin mainittuna vuonna Jojakim vapautui Babylonian kuninkaan Evil-Merodakin vankeudesta, ja se on viimeisen luvun (2 Kun. 25) ajoitus. Jälkimmäisenä vuonna Persian kuningas Kyyros Suuri antoi vapautusmääräyksen.
Tieteellisessä tutkimuksessa vallitsee kuitenkin yleisesti näkemys, että Kuninkaiden kirjat eivät ole syntyneet vain yhden henkilön kynästä, vaan pitkän ajan kuluessa ja useamman eri redaktorin toimesta. Kuninkaiden kirjojen kreikankielinen käännös Septuagintassa osoittaakin, että tekstiä laajennettiin jopa kokonaisilla jakeilla vielä hyvinkin myöhään: esimerkiksi jakeet 1 Kun. 6:11–13 puuttuvat Septuagintan editiosta. Septuagintan todistus osoittaa myös, että eri tekstiosioiden sijainnit ovat historian saatossa vaihdelleet huomattavastikin: esimerkiksi kuningas Josafatin (1 Kun. 22:41–51) hallintanarratiivi annetaan Septuagintassa jo jakeen 16:28 jälkeen.
Toinen kuninkaiden kirja

Toinen kuninkaiden kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun kahdestoista ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kuudes kirja. Ensimmäinen ja Toinen kuninkaiden kirja sisältävät selonteon muinaisen Israelin ja Juudan kuningaskuntien kuninkaiden teoista. Lisäksi niissä kerrotaan profeettojen Elian ja Elisan toiminnasta.
Ensimmäiseen ja Toiseen kuninkaiden kirjaan viitataan myös ”Kolmantena” ja ”Neljäntenä kuninkaiden kirjana” silloin, kun Ensimmäisestä ja Toisesta Samuelin kirjasta käytetään nimiä ”Ensimmäinen” ja ”Toinen kuninkaiden kirja”.
Häpeä

Häpeä on sopimattoman teon, huonommuuden tai vastaavan aiheuttama mielipahan, nolouden, katumuksen tunne tai tila.
Häpeä on usein seurausta nöyryytyksistä tai epäonnistumisista. Se, mitä asioita ihmiset voivat hävetä, vaihtelee historiallisesti, maittain, kulttuureittain, suvuittain ja perheittäin. Ihminen saattaa hävetä myös silloin, kun hän kokee, että muut ihmiset tuomitsevat hänet tai että hän on muiden mielestä huono, vajavainen tai käyttäytynyt väärin. 
Häpeä rinnastetaan usein syyllisyydentunteeseen, ja joskus näitä tunteita pidetään yhtenä ja samana tunteena. Edes psykoanalyytikko Sigmund Freud ei yleensä erotellut niitä toisistaan. Ne psykologit, jotka ovat pyrkineet tekemään eron häpeän ja syyllisyydentunteen välille, saattavat erottaa nämä tunteet ensinnäkin sen perusteella, että häpeä syntyy sosiaalisten konventioiden rikkomisesta siinä kun syyllisyydentunne syntyy vahingon aiheuttamisesta toisille. Häpeää on pidetty myös julkisempana tunteena kuin syyllisyydentunnetta, sillä se syntyy julkisen paheksunnan kohteeksi joutumisesta siinä kun syyllisyydentunne on sisäinen kokemus. Kolmanneksi eroksi on esitetty sitä, että häpeä kohdistuu itseen, siinä kun syyllisyydentunne kohdistuu tiettyyn käyttäytymiseen. Häpeän tekeekin kivuliaaksi tunteeksi juuri se, että siinä on kyse omasta itsestä eikä vain omasta käyttäytymisestä, ja se johtaa kipeään itsetutkiskeluun ja tunteeseen omasta kelvottomuudesta.
Häpeän tunteella voi olla merkittäviä vaikutuksia ihmisen psykologiseen mukautumiseen ja ihmissuhteisiin. Ihmiset puhuvat omista häpeän tunteistaan vain harvoin.
Häpeä on yksi itseluottamusta heikentävistä tunteista. Häpeään liittyviä tuntoja ovat kelpaamattomuus, huonommuus sekä mitättömyys. Häpeä saatetaan pyrkiä salaamaan ja torjumaan. Salaamisen seurauksena saatetaan peittää aito minä, minkä seurauksena voi olla eläminen jonain muuna kuin itsenään. Ihmiset kertovat usein halunneensa häpeissään paeta tilanteesta, ”painua maan alle”. Jotkut kiistävät vastuunsa ja piilottavat tekonsa välttääkseen häpeän tuskan. Häpeä voi aiheuttaa myös syyllistämistä ja vihaa itseä kohtaan, mutta sen jälkeen henkilö saattaa alkaa puolustella itseään, keksiä tekosyitä tai syytellä muita suojellakseen minäänsä. Äärimmillään häpeä voi johtaa aggressioon ja väkivaltaan, ja häpeää pidetään perheväkivallan yleisenä tekijänä. Kollektiivista häpeää on esitetty myös etnisten kiistojen, kansanmurhien ja kansainvälisten konfliktien yhdeksi syyksi.
Häpeä yhdistyy usein masennukseen, ahdistukseen, posttraumaattiseen stressihäiriöön, päihteiden käyttöön, syömishäiriöihin, seksuaalihäiriöihin ja itsemurhan suunnitteluun. Sellaiset ihmiset, jotka kokevat usein häpeää, saavat useammin psykologisia oireita kuin muut.
Usein väitetään, että kivulias häpeä estää ihmisiä tekemästä väärin tai epäsopivasti. On kuitenkin havaittu, että tähän tarkoitukseen syyllisyys on tehokkaampi tunne. Sosiobiologien mukaan häpeä ja sen ilmaisu on syntynyt viestittämään alempiarvoisuutta ja alistumista lauman johtaville uroksille ja siten pienentämään konfliktin vaaraa. Häpeän aiheuttama vetäytyminen saattaa myös auttaa uhkaavien sosiaalisten tilanteiden keskeyttämisessä.
Ensimmäinen aikakirja

Ensimmäinen aikakirja (, ”Päivien historia 1”; ) on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 13. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin yhdestoista kirja yhdessä Toisen aikakirjan kanssa.
Sisältö.
Ensimmäinen aikakirja sisältää enimmäkseen israelilaisten heimojen sukuluetteloita sekä historiallisen selonteon kuningas Daavidin valtakaudesta.
Toinen aikakirja

Toinen aikakirja (, ”Päivien historia 2”; ) on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 14. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin yhdestoista kirja yhdessä Ensimmäisen aikakirjan kanssa.
Sisältö.
Toinen aikakirja sisältää lähinnä historiallisen selonteon kuningas Salomon valtakaudesta sekä häntä seuranneiden Juudan kuninkaiden valtakausista, päättyen Babylonin vankeuteen.
Esran kirja

Esran kirja (') on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 15. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kymmenes kirja yhdessä Nehemian kirjan kanssa. Esran ja Nehemian kirjan välinen suhde on tutkimuksessa kiistelty kysymys. Heprealaisessa Raamatussa kirjojen alun perin katsottiin kuuluvan kiinteästi yhteen, ja siksi myös latinankielinen Vulgata katsoo kirjojen olevan yksi kirja, vaikka siihen viitataankin nimellä "Ezrae Neemiaeque", eli Esra ja Nehemia. Myöhemmissä kristillisissä Raamatuissa kirjat on kuitenkin jaettu selvästi kahdeksi eri kirjaksi. Näin myös suomalaisissa kirkkoraamatuissa.
Sisältö.
Esran kirja kertoo temppelin jälleenrakennustöistä (Esra 1-6) sekä kirjuri Esran, Serajan pojan, aikakaudesta. Kirjassa Esran kerrotaan palanneen Esran Babyloniasta Juudaan opettamaan lakia kansalle. Saavuttuaan Jerusalemiin Esra järkyttyy, koska kansa oli lain vastaisesti ottanut vierasmaalaisia vaimoja (Esra 9:1-2). Kirjan viimeisessä luvussa (10) kuvataan, miten vierasmaalaiset vaimot ja heille syntyneet lapset poistetaan yhteistöstä.
Nehemian kirja

Nehemian kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 16. kirja ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kymmenes kirja yhdessä Esran kirjan kanssa.
Historia.
Kirjaa pidetään historiallisesti Esran kirjan jatkona. Kirjan kirjoittajana pidetään perinteisesti Nehemiaa itseään. Monet nykyiset oppineet kuitenkin kyseenalaistavat tämän. Kirjassa on osia, jotka on kirjoitettu ensimmäisessä persoonassa (luvut 1–7; 12:27–47, ja 13), sekä osia, joissa Nehemiaasta puhutaan kolmannessa persoonassa (luvut 8, 9, 10). Perinteisen käsityksen kannattajat katsovat, että nämä osat on kirjoittanut Esra, ja että Nehemia kokosi ne osaksi kirjaansa ja oli näin koko kirjan "toimittaja", lukuun ottamatta jakeita 12:11, 22, 23. Tästä ei kuitenkaan ole suoria todisteita. Monet tutkijat ovat myös katsoneet, että Esran ja Nehemian kirjojen tapahtumien historiallinen järjestys on sekoittunut, ja näin he ovat päätelleet, että kirjojen lopullinen järjestäminen ja toimittaminen on tapahtunut vasta myöhemmällä ajalla.
Jos Nehemia oli kirjan kirjoittaja, kirja on todennäköisesti kirjoitettu noin vuosina 431 – 430 eaa., jolloin Nehemia oli palannut Jerusalemiin toisen kerran vierailtuaan Persiassa.
Sisältö.
Kirja koostuu neljästä osasta:
Kirja päättää ajallisesti Vanhan testamentin historiallisten kirjojen osuuden, jos Esterin kirjaa ei pidetä historiallisena. Profeetta Malakia oli todennäköisesti Nehemiaan aikalainen.
Esterin kirja

Esterin kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin historiallisista kirjoista. Se on Raamatun 17. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kahdeksas kirja.
Esterin kirja eli "Megila" on juutalaisen purim-juhlan perusta, ja sen koko teksti luetaan ääneen kahdesti juhlan aikana.
Historia.
Esterin kirja ajoitetaan yleensä 300- tai 200-luvuille eaa. Juutalaisen perimätiedon mukaan se on Suuren kokouksen ("Anshe Knesset HaGedolah") uudelleentoimitus Mordokain alkuperäisestä tekstistä.
Esterin kirjan historiallinen tarkkuus on kyseenalaistettu hyvin laajalti.
Sisältö.
Kreikkalainen Esterin kirja.
Septuagintassa Esterin kirjasta on laajempi versio, "Kreikkalainen Esterin kirja". Siihen kuuluvat lisäykset luetaan deuterokanonisten kirjojen joukkoon. Nykyisissä painoksissa ne sijoitetaan tavallisesti kirjaimilla A–F merkittyinä lukuina kirjan muiden osien väliin. Katolinen kirkko katsoo nekin Raamattuun kuuluviksi, mutta useimmissa protestanttisissa kirkkokunnissa niitä pidetään apokryfisinä. Lisäykset ovat:
Septuagintassa nämä on myös sijoitettu edellä mainittuihin kohtiin, joihin ne kertomuksen juonen kannalta lähinnä kuuluvatkin. Kun kuitenkin jo Hieronymus, joka laati Raamatun latinankielisen käännöksen, Vulgatan, piti niitä myöhemmin tehtyinä lisäyksinä, hän siirsi ne kirjan loppuun ja lisäsi niiden edelle välihuomautuksen. Kun Raamatun teksti myöhemmin jaettiin lukuihin ja jakeisiin, näistä tuli Vulgatassa Esterin kirjan 10. luvun loppuosa sekä 11.–16. luvut. Toisaalta tästä ratkaisusta seurasi, että kirjan muiden lukujen sekä 10. luvun ensimmäisten jakeiden numerot ovat Vulgatassa samat kuin niissä, etupäässä protestanttisissa kirkoissa käytetyissä Raamatun painoksissa, joissa lisäykset eivät ole mukana.
Sananlaskujen kirja

Sananlaskujen kirja eli Sananlaskut (, ”Viisauteni”) on yksi Raamatun Vanhan testamentin viisauskirjoista. Se on Raamatun 20. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin toinen kirja. Kirja on kokoelma runollisessa muodossa esitettyjä moraalisia ja filosofisia sanontoja monista eri aiheista. Se on käytännöllistä filosofiaa ja elämänviisautta, ja kokoaa yhteen aikansa yleisiä sanontoja. 
Historia.
Sananlaskujen kirja on syntynyt Israelin kuningasajalla. Kirja alkaa sanoilla "Salomon, Daavidin pojan, Israelin kuninkaan, sananlaskut", ja perinteisen käsityksen mukaan kuningas Salomo on kirjan kirjoittaja. Ensimmäisessä kuninkaiden kirjassa sanotaan, että Salomo "sepitti kolmetuhatta viisasta lausumaa", ja kirjan sananlaskujen on katsottu olleen valikoima näistä lausumista. Kriittiset tutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet tämän näkemyksen. Juutalainen traditio laittaa koko kirjan "Hiskian miesten" nimiin, sillä luku 25 alkaa sanoilla "nämä"kin" ovat Salomon sananlaskuja. Juudan kuninkaan Hiskian miehet ovat ne koonneet". Kuningas Hiskia oli Juudan kuningas 300 vuotta kuningas Salomon jälkeen. Lisäksi luvussa 30 on nimetty kolmas kirjoittaja, kuningas Lemuel, jonka oletetaan olevan kuningas Salomon salanimi.
Sananlaskujen kirja on mahdollisesti ainakin osittain kehittynyt ajan myötä niin, että myöhemmät toimittajat lisäsivät sen loppuun uusia sananlaskuja.
Sisältö.
Sananlaskujen kirja sisältää noin 915 sananlaskua, jotka tarkastelevat ihmisten arkea ja elämän opetuksia. Sananlaskut ovat lyhyitä sananparsia, joten niitä ei voi pitää saman kaltaisena lakina kuten kymmenen käskyä. Sananlaskujen kirja jaetaan yleensä kolmeen osaan:
Näiden jälkeen tulee kolme lisäystä:
Näiden jakojen lisäksi Sananlaskujen kirjan voi jakaa myös neljään osaan: puhe viisaudesta (luvut 1–9), Salomonin sananlaskut (luvut 10–22 ja 25–29), viisauden sanat (luvut 23 ja 27–28) ja Agurin ja Lemuelin sanat (luvut 30–31).
Uudessa testamentissa on 35 suoraa lainausta tai viittausta Sananlaskujen kirjaan.
Jeremian kirja

Jeremian kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin suurista profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 24. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kahdeksas kirja. Jeremian kirjassa on yli 33 000 sanaa, ja se on Raamatun sanamäärältään suurin kirja. 
Historia.
Jeremian kirjan merkittävimmät tekstilähteet ovat hepreankieliset masoreettisen tekstin käsikirjoitukset ja muutamat Qumranista löydetyt käsikirjoitusfragmentit sekä kreikankieliset Septuagintan käsikirjoitukset. Käsikirjoitusten välillä on merkittäviä eroja. Septuagintan tekstin on laskettu olevan yli 3000 sanaa lyhempi kuin masoreettinen teksti, joka kattaa noin 13% koko kirjasta. Qumranista löydetyt käsikirjoitusfragmentit pitävät osittain yhtä masoreettisen tekstin kanssa ja osittain Septuagintan tekstin kanssa. Lähteiden väliset erot käsittävät lähinnä lyhyitä, muutaman sanan pituisia tekstiosioita, jotka esiintyvät kauttaaltaan Jeremian kirjassa. Merkittävin ero on muita kansoja vastaan suunnattujen oraakkeleiden sijainti ja järjestys. Masoreettisen tekstin mukaan nämä oraakkelit sijoittuvat kirjan loppuun, lukujen 45 ja 52 väliin, kun taas Septuagintassa ne sijaitsevat jakeen 25:13 jälkeen.
Juutalaisen perinteen mukaan kirjan on kirjoittanut profeetta Jeremia, mutta kirja itsessään ei nimeä tekijäänsä. Kirjan luvussa 36 mainittua kertomusta on pidetty hyvänä vertauskuvana kirjan kehityksestä. Siinä kuvataan kuinka Jeremia käskee kirjuriaan Barukia kirjoittamaan kirjakääröön profeetan lausumia oraakkeleita. Kun kirjakäärö myöhemmin tuhoutuu, Jeremia käskee Barukia kirjoittamaan uuden kirjakäärön, johon lisätään muitakin oraakkeleita (36:32). Sekä tämä kertomus että lähteiden väliset erot kuvastavat kirjan kehitystä, jota on luonnehdittu vaiheittaisena, toisistaan riippumattomina lisäysten ja muutosten sarjana.
Kirjan varhaisimmat osat ovat todennäköisesti syntyneet toisen temppelin aikakauden (530 eaa. – 70 jaa.) alussa, mutta lähteiden väliset erot osoittavat, että kirjaa muokattiin vielä toisella vuosisadalla eaa., jota pidetään Septuagintan Jeremian kirjan käännösajankohtana. Qumranin käsikirjoitukset puolestaan ajoitetaan toisen vuosisadan eaa. ja ensimmäisen vuosisadan jaa. väliselle ajalle.
Sisältö.
Jeremian kirja kertoo juutalaisen profeetta Jeremian profetioista ja hänen elämänsä ympärille sijoittuneista tapahtumista. Jeremia eli siihen aikaan, kun Juudan kuningaskunta kukistui babylonialaisten vallan alle ja Salomon temppeli tuhottiin.
Jeremian profetiat käsittävät noin kolmenkymmenen vuoden ajanjakson. Profetiat eivät ole aikajärjestyksessä. Ne on kirjoitettu monimutkaisella ja runollisella heprealla. Niille on ominaista samojen sanojen, fraasien ja kuvauksien toistuminen useasti.
Jeremian kirja koostuu kolmestakymmenestäkolmesta erillisestä ja itsenäisestä osasta, jotka voidaan jakaa viiteen ryhmään:
Egyptiin saavuttuaan Jeremia lisäsi oletettavasti kolme osaa, luvut 37–39; 40–43; ja 44.
Jeremian profetiat.
Jeremian merkittävimmät messiaaniset profetiat löytyvät kohdista 23:1–8; 31:31–40; ja 33:14–26.
Joitakin profetioita:
Valitusvirret

Valitusvirret (, ”Kuinka?”) on yksi Raamatun Vanhan testamentin suurista profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 25. ja juutalaisen Raamatun Tanakin kolmannen pääosion Ketuvimin kuudes kirja. Kirjassa profeetta valittaa kaldealaisten Jerusalemissa ja muualla Pyhässä maassa aiheuttamaa hävitystä.
Valitusvirsiä käytetään juutalaisuudessa nykyään joidenkin psalmien ohella Jerusalemin Itkumuurilla valitettaessa. Kristinuskossa valitusvirsiä käytetään katolisen ja anglikaanisen kirkon tenebrae-palvelussa.
Historia.
Perinteisesti kirja on laitettu profeetta Jeremian nimiin. Hän oli hovivirkailija Nebukadressar II:n suorittaman Jerusalemin valtauksen aikana, kun Jerusalemin temppeli tuhottiin ja kuningas Jojakim otettiin vangiksi. Kerrotaan, että Jeremia vetäytyi Damaskon portin ulkopuolella sijainneeseen luolaan, jossa hän kirjoitti kirjan. Valitusvirret onkin yleensä sijoitettu Jeremian kirjan jälkeen.
Jotkut tutkijat ovat kuitenkin kyseenalaistaneet sen, että Jeremia olisi kirjan kirjoittaja. Neljä sen viidestä kirjasta on kirjoitettu tyyliin, joka poikkeaa Jeremian kirjan tyylistä. Näiden tutkijoiden mukaan kirja kuuluu vanhempaan mesopotamialaiseen kaupunkivalitusten genreen, johon kuuluvista teoksista Urin valitus on vanhimpia ja tunnetuimpia.
Sisältö.
Heprealaisessa kaanonissa kirjaa kutsutaan nimellä " 'Ekhah", "voi!" tai "kuinka", joka kuvaa valitusvirren yleistä muotoa. Se on kirjan ensimmäinen sana, ja myös monet muut valituksista alkavat tällä sanalla, esimerkiksi "Voi! Kadonnut on kullan loisto, himmennyt sen hohto!", vanhassa kirkkoraamatussa "Kuinka onkaan kulta tummunut, muuttunut hyvä kulta" Muoto esiintyy myös esimerkiksi Daavidin itkuvirressä.
Kirja koostuu viidestä erillisestä runosta. Luvussa 1 profeetta valittaa lukuisia onnettomuuksia, joiden johdosta entinen suuri kaupunki istuu yksinään kuin murehtiva leski. Luvussa 2 näitä onnettomuuksia kuvataan suhteessa kansan tekemiin synteihin, jotka olivat aiheuttaneet onnettomuudet. Onnettomuudet olivat siis Herran rangaistus. Luvussa 3 puhutaan toivosta, joka Jumalan kansalla on jäljellä, sillä Herra ei hylkää iankaikkisesti. Kärsimykset olisivat vain kaikkien parhaaksi, ja parempi päivä tulisi ennen pitkää. Luvussa 4 valitetaan kaupungin ja temppelin tuhoa, mutta sekin palautetaan kansan synteihin. Luku 5 on rukous armahduksesta. 
Neljä ensimmäistä runoa (lukua) ovat akrostisia (alfabeettisia), niin kuin jotkut psalmeista (25, 34, 37, 119), eli jokainen jae alkaa eri kirjaimella järjestyksessä heprealaisen aakkoston mukaan. Ensimmäisessä, toisessa ja neljännessä luvussa on 22 jaetta, mikä on heprealaisen aakkoston kirjainten määrä. Kolmannessa luvussa on 66 jaetta, ja siinä jokaiset kolme peräkkäistä jaetta alkavat samalla kirjaimella. Viides luku ei ole akrostinen, mutta siinä on myös 22 jaetta.
Hoosean kirja

Hoosean kirja () on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 28. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen kymmenes kirja. Kirja on pisin niistä profeetallisista kirjoista, jotka kirjoitettiin ennen Babylonin vankeutta.
Historia.
Hoosea profetoi Israelin kuningaskunnassa kuningaskunnan historian synkimmän ja melankolisimman vaiheen aikana, kun se kukistui 700-luvulla eaa. Kirjan alussa luetellaan sen tapahtumien sijoittuvan Juudan kuninkaiden Ussian, Jotamin, Ahasin ja Hiskian sekä Israelin kuninkaan Jerobeamin aikaan. Hoosea oli siis Jesajan aikalainen.
Hoosean elinaikana Israelin kuningaskunnan kuninkaat, heitä tukeneet ylimykset ja papit olivat jättäneet kansan tilaan, jossa he luopuivat Jumalan Mooseksen kirjoissa antamasta laista. Ihmisten synnit, mukaan lukien pappien ja hallitsijoiden synnit, saivat aikaan suuren kansallisen katastrofin. Kirjassa mainittuja ja kritisoituja syntejä olivat muun muassa epäjumalien palvominen, epäpyhyys, murhat, haureus, väärät valat ja varkaudet. Epäjumalista palvottiin erityisesti Baalia, kanaanilaista hedelmällisyyden jumalaa. Muut synnit seurasivat tästä. Muiden 700-luvun eaa. profeettojen tapaan Hoosea julisti, että jos kansa ei luovu synneistään, Jumala sallii valtakunnan tuhoutua, ja kansa viedään vankeuteen Assyriaan, seudun tuon ajan suurimpaan valtioon.
Assyria valtasikin Samarian, Israelin kuningaskunnan pääkaupungin, vuonna 722 eaa. Kaikki ylimmän luokan jäsenet ja monet tavallisestakin kansasta otettiin sotavangeiksi ja vietiin pakkosiirtolaisuuteen.
Sisältö.
Kirjan keskeisin teema on, että Jumala rakastaa Israelia aivan kuten mies rakastaa vaimoaan. Tätä kuvataan Hoosean oman avioliiton vertauskuvalla.
Tämän teeman lisäksi kirjassa ovat kaksoisteemana Israelin kansan synnit ja tulossa oleva rangaistus synneistä. Vaikka Jumala rakastaakin Israelia, Israel ei ole palannut tähän rakkauteen. Tämän osoittivat koko ajan jatkunut epäjumalien palvonta sekä muut rikokset kuten väkivalta ja seksuaaliset rikokset. Koska Israel ei ollut palannut Jumalan rakkauteen, Jumala karkottaisi heidät luotaan pakkosiirtolaisuuteen, aivan kuten Hoosea karkotti oman vaimonsa.
Tästä seuraa neljäs teema, Israelin palauttaminen maanpaosta. Maa tullaan valloittamaan, ja kansa tullaan lähettämään pakkosiirtolaisuuteen – mutta jotkut tulevat palaamaan ja rakentamaan maan jälleen kerran. Jumala tulee ottamaan kansan omakseen ja kansa tulee olemaan uskollinen hänelle heidän Jumalanaan.
Sisällöltään kirja voidaan jakaa kahteen osaan. Ensimmäinen osa sisältää luvut 1–3, ja se kuvaa symbolisesti Israelin kansan harjoittamaa epäjumalanpalvontaa. Hoosea nai Jumalan käskystä prostituoidun: "Mene ja ota portto vaimoksesi ja ota lapsiksesi ne lapset, jotka hän saa. Tämä maa on uskoton Herraa kohtaan, se on kuin portto, se palvelee vieraita jumalia". Avioliiton ja haureuden vertauskuvat ovat Vanhassa testamentissa yleisiä kuvattaessa Jumalan ja Israelin kansan välisiä suhteita.
Toinen osa sisältää luvut 4–14. Se on yhteenveto Hoosean saarnoista, jotka ovat täynnä tuomitsemista, uhkailuja, kehotuksia ja lupauksia.
Joelin kirja

Joelin kirja (, vuoden 1938 raamatunsuomennoksessa "Jooelin kirja") on yksi Raamatun Vanhan testamentin pienistä profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 29. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen yhdestoista kirja.
Historia.
Joel oli todennäköisesti Juudan kuningaskunnan asukas, sillä hänet oli määrätty tämän kansan profeetaksi. Hän viittaa usein Juudaan ja Jerusalemiin. Nimi Joel oli Israelissa yleinen, ja tarkoittaa "Herra on Jumala".
Tutkijat ovat jakautuneet kirjan ajoituksen suhteen kolmeen pääkoulukuntaan:
Sisältö.
Kirjan osat ja teemat ovat:
Kirjan tunnetuin kohta on 2. luvun lopussa oleva profetia, jonka mukaan Herra tulee vuodattamaan Henkensä kaikkien ihmisten päälle. Apostolien tekojen mukaan Pietari lausui tämän profetian helluntaina selittäen, että siinä tarkoitettu ennustus oli toteutunut.