tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Marmon

Marmon oli vuosina 1902–1933 valmistettu yhdysvaltalainen automerkki. Walter ja Howard Marmon aloittivat autonvalmistuksen Indianapolisissa vuonna 1902. Marmon oli ylellinen ja arvostettu automerkki, jota käyttivät monet Euroopan kuninkaalliset edustusautonaan.
Marmon käytti jo varhain edistyksellistä tekniikkaa, kuten moottorin paineöljyvoitelua ja kahta sytystulppaa sylinteriä kohti. Marmon-autotehdas käytti runsaasti alumiinia valmistamissaan autoissa, mikä kevensi niitä ja siten paransi suorituskykyä.
Ensimmäisessä automallissa oli ilmajäähdytteinen V4-moottori, jossa oli kansiventtiilit. Marmon esitteli vuonna 1905 6-sylinterisen mallin ja 1907 V8-mallin, joka tuotti 60 hv eli 44 kW. Vuonna 1911 6-sylinterinen Marmon Wasp voitti Indianapolis 500 -autokilpailun. Sen jälkeen Marmon toi markkinoille 6-sylinterisen yli 9-litraisen moottorin.
Marmon Model 34 -mallia tuotettiin vuosina 1923–1927.
Vuonna 1930 Marmon esitteli 16-sylinterisen Sixteen-automallin, jossa oli 8-litran V16-moottori, ja tehoa 200 hv eli 147 kW (SAE). V16-mallin sarjatuotanto alkoi 1931. Marmon Sixteen ehti olla tuotannossa vain kaksi vuotta, sillä Marmon-autojen valmistus loppui vuonna 1933.
Automerkkiä toi Suomeen Autokeskus Oy vuodesta 1926 alkaen. Marmon-autoja tuotiin Suomeen 1920–1930-luvuilla 36 kappaletta. Näistä kaksi oli Marmon Big Eight -limusiineja, joista toinen on näytteillä Vehoniemen automuseossa Kangasalla. Kyseisen vuosimallia 1930 olevan auton hankki uutena vuorineuvos Jacob von Julin Fiskars Oy:n edustusautoksi. 1930-luvun lopulla von Julin myi auton Kemiöön, ja vuonna 1965 sen osti Vehoniemen automuseon perustaja Olavi Sallinen. Auton historiasta tiedetään, että siihen oli sota-aikana asennettu puukaasutinlaitteet.
Tetrametyylisilaani

Tetrametyylisilaani eli TMS (C4H12Si) on silaaneihin kuuluva orgaaninen piiyhdiste. Yhdistettä käytetään sisäisenä standardina analyyttisessä kemiassa ja orgaanisissa synteeseissä.
Ominaisuudet ja valmistus.
Tetrametyylisilaani on huoneenlämpötilassa väritön ja herkästi haihtuva neste. Se ei liukene veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin. Yhdiste on kemiallisesti inertti ja hajoaa vasta noin 600 °C lämpötilassa. Rikkihappo hapettaa sen hitaasti heksametyylidisiloksaaniksi.
Ensimmäisen kerran tetrametyylisilaania valmistivat Charles Friedel ja James Crafts vuonna 1865 dimetyylisinkin ja piitetrakloridin välisellä reaktiolla. Nykyään pääasialliset valmistusmenetelmät perustuvat piin ja kloorimetaanin reaktioon tai trimetyylikloorisilaanin ja metyylimagnesiumkloridin väliseen reaktioon.
Käyttö.
Tetrametyylisilaanin tärkein käyttökohde on toimia sisäisenä standardiyhdisteenä NMR-spektrometriassa mitattaessa 1H-, 13C- ja 29Si-spektrejä. Yhdisteen neljä hiiliatomia ja 12 vetyatomia ovat kaikki keskenään samanlaisessa kemiallisessa ympäristössä, jolloin niiden spektri on selkeä singletti. Tälle singletille on sovittu kemialliseksi siirtymäksi 0 ppm ja muita kemiallisia siirtymiä verrataan siihen. Tetrametyylisilaani on myös kemiallisesti reagoimatonta ja voidaan spektrin mittaamisen jälkeen poistaa helposti haihduttamalla. Yhdiste on veteen liukenematonta, joten vesiliuoksissa käytetään vertailuyhdisteinä hiili- ja protoni-NMR-mittauksissa 2,2-dimetyyli-2-silapentaani-5-sulfonihappoa tai deuteroitua trimetyylisilyylipropaanihappoa. Hiili-NMR-mittauksissa voidaan käyttää myös dioksaania vertailuyhdisteenä. 
Yhdistettä käytetään myös hiukkaskiihdyttimissä ionisaatiokammioiden täytekaasuna, lentokoneiden polttoaineissa ja orgaanisessa kemiassa koproportioitumisreaktioissa.
Stutz

Stutz oli yhdysvaltalainen automerkki, jota valmistettiin vuosina 1911–1935 ja 1970–1995. Stutz-autot olivat ylellisiä ja kalliita. Autotehdas perustettiin 1911 ja se sijaitsi Indianapolisissa. Vuonna 1927 Stutz-auto teki nopeuden maailmanennätyksen saavuttaen 24 tunnin ajossa keskinopeuden 109,5 km/t. Tuotanto päättyi vuonna 1935 35 000 auton valmistuttua.
Vuonna 1968 maailman ainoa ajokuntoinen Stutz Phaeton vuosimalli 1928 oli Suomessa . Stutz Phaetonissa oli iso 8-sylinterinen rivimoottori, jossa oli yläpuolinen nokka-akseli. Auto oli aikanaan nopea, sen huippunopeus oli 145 km/t.
Elokuussa 1968 newyorkilainen pankkiiri James O'Donnell perusti Stutz Motor Car of America -yhtiön, joka alkoi valmistaa Stutz-autoja uudelleen. Uusi Stutz esiteltiin 1970. Stutz-tehdas varusti autot ylellisesti: sähköikkunat, ilmastointi, keskuslukitus ja ylellinen sisustus olivat vakiovarusteita. Stutz-autot olivat kuitenkin erittäin kalliita ja niitä valmistui vain 617 vuosina 1971–1995.
Realgaari

Realgaari on arseenin sulfidimineraali. Se esiintyy usein toisen arseenisulfidin, auripigmentin tai sinooperin kanssa. Sitä ei tavata Suomessa. Metallista arseenia esiintyy satunnaisesti.
Realgaari on muodostunut saostumalla vesiliuoksista alhaisessa lämpötilassa tai härmistymällä tulivuorten kuumista kaasuista.
Sen nimi tulee arabian kielen sanoista "rahj al-ġār" (رهج الغار, "kaivoksen jauhe").
Esiintyminen.
Realgaaria esiintyy hydrotermisissä juonissa. Samoissa paikoissa esiintyy joskus stibniittiä, lyijyä, hopeaa ja antimonia.
Blink (selainmoottori)

Blink on Googlen kehittämä vapaa, avoimen lähdekoodin selainmoottori ja osa Chromium-projektia. Google kertoi huhtikuussa 2013 alkavansa kehittää omaa, WebKitiin pohjautuvaa Blink-selainmoottoriaan. WebKit on aiemmin forkattu KDE-projektin KHTML:stä. Blink on käytössä Googlen omassa Chrome-selaimessa, Opera Softwaren Opera-selaimessa sekä muissa Chromium-projektiin pohjautuvissa selaimissa.
Blink on forkattu WebKitin WebCore-komponentista. Forkkauksella Google pyrki poistamaan ja 4,5 miljoonaa riviä lähdekoodia. Myös vertaisarviointi (koodin katselmointi) on joustavampaa. Google käytti WebKitistä vain sen WebCore-osaa ja ei ollut kiinnostunut WebKit2:sta.
Blink on vain renderöintiin käytettävä osa kun taas WebKit sisälsi useampia osia. Blink integroituu Skia- ja V8-komponenttien kanssa suoraan.
Tekniikka.
Chromium käyttää usean prosessin arkkitehtuuria, jossa on yksi selainprosessi ja "n" kappaletta hiekkalaatikossa toimivaa renderöintiprosessia. Blink suoritetaan renderöintiprosessissa. Konseptitasolla eri verkkosivustojen tiedot pidetään erillään tietoturvasyistä ja yksi renderöintiprosessi olisi rajattu vain yhdelle sivustolle. Todellisuudessa koska tämä olisi liian raskasta kun on paljon välisivuja auki tai liian vähän RAM-muistia sama prosessi voidaan jakaa useamman "iframen" tai välilehden kanssa.
Blink toteuttaa web-tekniikoiden käsittelyn (HTML, DOM, CSS).
Seututie 659

Seututie 659 on Viitasaaren Taimoniemestä Konnevedelle johtava seututie. Tie alkaa Viitasaaren pohjoispuolelta kantatiestä 77 ja yhdistyy Istunmäessä kantatiehen 69. Vesannolla Ahveniskylässä tiestä erkanee Kuopioon johtava seututie 551 sekä Vesijärvellä yhdystie 5511 Harinkaalle. Tien pituus on 68 kilometriä ja se on kokonaan päällystetty. 
Reitti.
Taimoniemi–Kymönkoski–Suovanlahti–Ahveninen–Närhilä–(Neiturin kanava)–Istunmäki
Markku Lähdesmäki

Markku Lähdesmäki (s. 1958 Pori) on suomalainen valokuvaaja, joka on vuodesta 1993 asunut ja työskennellyt Los Angelesissa erityisesti mainosvalokuvauksen parissa.
Porissa syntynyt Lähdesmäki aloitti ammattivalokuvaajan uransa Tampereella. 1980-luvun alkuvuosina Lähdesmäki toimi assistenttina valokuvaaja Ray Masseyn studiolla Lontoossa ja perusti sitten studion Helsinkiin. Suomen 1990-luvun alun lamavuosina hän päätti perheineen lähteä Kaliforniaan, jossa hän on jatkanut menestyksekästä mainosvalokuvaajan uraansa.
Lähdesmäki oli Fotofinlandia-kilpailun finalistien joukossa vuosina 1989 ja 1990. Hänen valokuviaan on palkittu muun muassa Varsovan Biennalessa, International Photography Awards -kilpailussa, Benson &amp; Hedges -kilpailussa ja ensimmäisenä ei-brittiläisenä valokuvaajana Association of Photographers -järjestön The Award -kilpailussa. Vuonna 1998 Lähdesmäki palkittiin Suomessa Platinahuipulla Grafia ry:n järjestämässä Vuoden Huiput -kilpailussa.
Silver Moon

Silver Moon on norjalaisen pop-yhtye Donkeyboyn toinen studioalbumi, jonka julkaisi Warner Music 2. maaliskuuta 2012. Albumi on sijoittunut toiselle sijalle Norjan albumilistalla ja 35. sijalle Tanskan albumilistalla.
Albumilta julkaistu single ”City Boy” nousi singlelistan kärkeen Tanskassa ja Norjassa.
Täpläbulbuli

Täpläbulbuli ("Ixonotus guttatus") on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa laji.
Levinneisyys.
Täpläbulbulia tavataan laajalla alueella Afrikan länsi- ja keskiosissa. Sen levinneisyysalue ulottuu Guineasta Nigerian ja Keski-Afrikan kautta Ugandaan ja Angolan pohjoisosiin. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jenny (kappale)

Jenny (myös nimellä ”Jenny (I Wanna Ruin Our Friendship)”) on englantilais-tanskalais-suomalaisen Studio Killers -animaatioyhtyeen 3. toukokuuta 2013 julkaisema single. Se on yhtyeen esikoisalbumin kolmas singlejulkaisu. Kappaleen on säveltänyt yhtyeen jäsenet Chubby Cherry, Dyna Mink ja Goldie Foxx yhdessä Rob Davisin kanssa.
”Jenny” on julkaisunsa jälkeen vuonna 2013 sijoittunut Suomessa singlelistan toiseksi, latauslistan viidenneksi ja ollut radiokanavien 5. soitetuin kappale.
Kappale lähti uuteen nousuun loppuvuodesta 2020 TikTok-sovelluksen avulla, kun kappaletta alettiin käyttää #ruinourfriendship-haasteessa, jossa naiset tunnustivat ”Jenny”-kappaleen sanoituksia käyttävillä videoilla todelliset tunteensa parhaalle ystävälleen. Haasteeseen osallistuneita videoita oli katsottu joulukuuhun 2020 mennessä yli 120 miljoonaa kertaa. Haasteen myötä kappale nousi maailman laajuisesti Spotifyn sadan kuunnelluimman kappaleen joukkoon ja sitä kuunneltiin parhaimmillaan noin 950 000 kertaa päivässä. Uuden suosion myötä kappaleen nimi vaihtui suoratoistopalveluissa muotoon ”Jenny (I Wanna Ruin Our Friendship)”.
Pohjanmaa-sarja

Pohjanmaa-sarja on kirjailija Antti Tuurin kuusiosainen kirjasarja, joka kertoo fiktiivisen pohjalaisen Hakalan suvun vaiheista Suomessa ja siirtolaisena Amerikassa. Kirjasarjan aikajänne ulottuu 1920-luvulta 1990-luvulle saakka.
Teossarjan ensimmäinen kirja "Pohjanmaa" ilmestyi vuonna 1982. Vielä tuolloin Tuuri ei suunnitellut kirjoittavansa sarjaa, mutta 1980-luvulla Pohjanmaa sai jatkokseen neljä teosta: "Talvisota" (1984), "Ameriikan raitti" (1986), "Uusi Jerusalem" (1988) ja "Maan avaruus" (1989). Vuonna 1997 julkaistiin vielä sarjan päättävä "Lakeuden kutsu", josta Tuuri palkittiin Finlandia-palkinnolla.
Teoksista on filmattu kronologisessa aikajärjestyksessä neljä viimeisintä.
Teosten kronologia.
Pohjanmaa-sarjan teosten julkaisujärjestys ei vastaa todellista kronologiaa, joka on seuraava:
Projekti Lönnrot

Projekti Lönnrot on hanke, johon on tallennettu Euroopan unionin 70+-säännön mukaisia tekijänoikeuksista vapaita kirjoja. Hanke tekee yhteistyötä Gutenberg-projektin kanssa, joka on vastaava kansainvälinen hanke. Hanke on nimetty Kalevalan kokoajan Elias Lönnrotin mukaan.
Projekti Lönnrotissa digitoidaan suomalaisten kirjailijoiden suomen- ja ruotsinkielisiä teoksia sekä suomenkielistä käännöskirjallisuutta. Se sai alkunsa Gutenberg- ja Runeberg-projektien puitteissa mutta on vuodesta 2005 toiminut itsenäisesti. Kirjat on ladattavissa maksutta projektin sivulta helposti omalla koneella avautuvassa zip-muodossa. Tekstin voi lukea sellaisenaan tai muuntaa nopeasti sopivien ohjelmien avulla eri laitteiden vaatimaan formaattiin. Elisa on julkaissut teoksia e-kirjoina, joita osa on maksuttomia. Maaliskuussa 2015 niitä oli 410.
Projekti Lönnrotissa saavutettiin 11.6.2025 3500 teoksen raja.
Projekti Lönnrotin on perustanut Tapio Riikonen vuonna 2005.
Pyhän Johanneksen kirkko (Tallinna)

Pyhän Johanneksen kirkko, Tallinna (viroksi: "Jaani kirik") on Viron pääkaupungissa Tallinnassa sijaitseva luterilainen kirkko. Nykyisin kirkon vieressä on Tallinnan Vapaudenaukio, jonka laidalla sijaitsee myös Viron vapaussodan voitonpylväs. Kirkko on nimetty evankelista Johanneksen mukaan. Kirkon rakentaminen aloitettiin vuonna 1862, ja se avattiin 1867. Kirkko edustaa uusgoottilaista arkkitehtuuria.
Kirkon historia.
Pyhän Johanneksen kirkon rakentamista alettiin suunnitella, kun alueella sijaitseva Pyhän Hengen kirkko kävi noin 14 000 jäsenen seurakunnalle liian pieneksi. Rakentamista varten alettiin kerätä rahaa vuonna 1851. Tallinnan maistraatilta saatiin oikeus rakentaa kirkko kaupunginmuurien ulkopuolelle maapalstalle, jonka omisti Toomkilta.
Pyhän Johanneksen kirkon suunnitteli Tallinnassa syntynyt arkkitehti Christoph August Gabler. Kirkon peruskivi laskettiin 8. syyskuuta 1862, ja varsinaiset rakennustyöt kestivät viisi vuotta. Erityisen haasteen rakentamiselle asetti pehmeä maaperä, minkä vuoksi rakennusalue jouduttiin paaluttamaan tammihirsillä.
Dead Rising 3

Dead Rising 3 on Capcom Vancouverin kehittämä ja Microsoft Studiosin julkaisema selviytymiskauhupeli. Peli julkaistiin Xbox Onelle marraskuussa 2013. Peli on jatko-osa peleille "Dead Rising" ja "Dead Rising 2". Peli julkistettiin Microsoftin E3 2012 -tilaisuudessa 10. kesäkuuta 2013.
Peli on julkaistu Steam-palvelussa Microsoft Windows -alustalle 5. syyskuuta 2014.
Pelin tarinassa on kulunut kymmenen vuotta "Dead Rising 2:n" tapahtumista. Nick Ramos -niminen mekaanikko taistelee zombeja vastaan Los Perdidosissa, Kaliforniassa. Ramosin täytyy tehdä yhteistyötä muiden selviytyneiden kanssa ja lopulta paeta ennen kuin sotilaallinen isku tuhoaa kaupungin ja sen asukkaat.
Pelisarjan uusin osa, "Dead Rising 4", julkaistiin vuonna 2016.
Hanhisuon turverata

Hanhisuon turverata oli Urjalan Hanhisuon kulmakunnalla sijaitsevalla Hanhisuon turvetuotantoalueella käytössä ollut kapearaiteinen turpeen siirtoon tarkoitettu rautatie. Sen raideleveys oli 600 mm. Rata johti Hanhisuon turvetuotantoalueelta Turku–Toijala-radan varressa entisen Hanhisuon rautatieaseman luona sijainneelle Hanhisuon turvepehku- ja polttoturvetehtaalle.
Rautatien kalusto käsitti kuusi pientä vaunua, joilla hevoset vetivät turpeen asemalle. Myöhemmin hevoset yritettiin korvata veturilla, joka kuitenkin rikkoutui usein. Asemalla sijainnut turvepehkutehdas oli kaksikerroksinen ja siinä oli vaijerirata, jolla suolta tuodut täydet kuormat nostettiin tehtaan sisäpuolelle.
Veturi Windhoff 647/1939 (LS30sIV) tuli Hanhisuon turvetehtaalle vuoden 1945 paikkeilla, mutta ei ollut radalla käytössä. Sieltä se siirtyi Jokioisten Museorautatielle Kapearaidemuseoon, josta se myöhemmin siirtyi Münsterländisches Feldbahnmuseumin kokoelmiin.
Edwin von Manteuffel

Edwin Hans Karl von Manteuffel (24. helmikuuta 1809 Dresden, Saksi – 17. kesäkuuta 1885 Karlsbad, Böömi) oli preussilainen paroni ja sotamarsalkka, joka toimi komentajana Saksan yhdistymissodissa. Hän toimi välillä myös diplomaattisissa tehtävissä.
Edwin von Manteuffel kuului vanhaan pommerilaiseen Manteuffelin aatelissukuun. Hänen serkkunsa oli Preussin pääministerinä toiminut Otto Theodor von Manteuffel. Edwin von Manteuffel palveli Preussin ratsuväessä vuodesta 1827. Hänestä tuli vallankumousvuoden 1848 aikana kuningas Fredrik Vilhelm IV:n henkilökohtainen adjutantti. Krimin sodan aikana vuonna 1854 Manteuffel kävi diplomaattisella komennuksella Wienissä ja Pietarissa, jossa hän taivutteli keisari Nikolai I:n vetämään Venäjän joukot pois Tonavan ruhtinaskunnista sekä Itävallan olemaan liittymättä sotaan Venäjää vastaan. Manteuffel nimitettiin 1857 Preussin kuninkaallisen sotakabinetin johtoon ja ylennettiin 1861 kenraaliluutnantiksi.
Manteuffel palveli sodassa Tanskaa vastaan vuonna 1864 ja toimi sen jälkeen valloitetun Schleswigin kuvernöörinä sekä jonkin aikaa Schleswigiin ja Holsteiniin sijoitettujen joukkojen komentajana. Sodan puhjettua Itävaltaa vastaan 1866 hän valtasi Itävallan miehittämän Holsteinin, johti hyökkäystä Hannoveria vastaan ja toimi heinäkuusta alkaen Mainin armeijan komentajana, lyöden eteläsaksalaisten valtioiden joukot Hanaun, Helmstedtin, Üttingenin, Rossbrunnin ja Würtzburgin taisteluissa. Saksan–Ranskan sodassa 1870–1871 Manteuffel komensi aluksi ensimmäistä armeijakuntaa ja lokakuusta 1870 alkaen ensimmäistä armeijaa. Hän saavutti voiton Amiensin taistelussa 27. marraskuuta ja miehitti Rouenin 6. joulukuuta. Vuoden 1871 alussa hänet siirrettiin uuden eteläisen armeijan johtoon ja hän nujersi pian ranskalaisten vastarinnan maan eteläosissa. Manteuffelin joukot pakottivat kenraali Bourbakin armeijan perääntymään Sveitsin puolelle. Eteläisen armeijan hajottamisen jälkeen Manteuffel toimi toisen armeijan komentajana. Sodan päätyttyä hänet ylennettiin kenraalisotamarsalkaksi ja hän oli heinäkuusta 1871 syyskuuhun 1873 Ranskaan sijoitettujen miehitysjoukkojen komentajana.
Manteuffel toimi myöhemmin vielä Berliinin sotilaskuvernöörinä ja eräissä diplomaattisissa tehtävissä, kunnes hänet lokakuussa 1879 nimitettiin Elsass-Lothringenin kuvernööriksi.
Warren Rychel

Warren Stanley Rychel (s. 12. toukokuuta 1967 Tecumseh, Ontario) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Ura.
Ennen ammattilaisuraansa muun muassa kolme kautta juniorisarja OHL:ssä pelannut Rychel ei saanut , vaan teki vuonna 1986 sopimuksen Chicago Blackhawksin kanssa vapaana pelaajana. Hän pelasi Blackhawksissa viisi ottelua, kaksi runkosarjakaudella 1988–1989 ja kolme pudotuspeleissä 1991, mutta vakiinnutti paikkansa NHL:ssä vasta siirryttyään Los Angeles Kingsiin vuonna 1992. Sitä ennen hän oli pelannut viisi kautta pääasiassa IHL:ssä. 
Rychel edusti Blackhawksin ja Kingsin lisäksi myös Toronto Maple Leafsiä, Colorado Avalanchea, jossa oli voittamassa Stanley Cupia pudotuspelikeväänä 1996, ja Mighty Ducks of Anaheimia. Hän lopetti pelaajauransa loukkaantumisten haittaaman kauden 1998–1999 jälkeen. Hän pelasi NHL-vuosinaan yhteensä 406 runkosarja- ja 70 pudotuspeliottelua ja teki runkosarjassa yhteensä 77 tehopistettä, 38 maalia ja 39 syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä 21 tehopistettä, kahdeksan maalia ja 13 syöttöpistettä. Rychel osallistui urallaan myös lukuisiin jääkiekkotappeluihin ja hänelle kertyi NHL:n runkosarjassa yhteensä 1 422 jäähyminuuttia sekä pudotuspeleissä 121 jäähyminuuttia.
Pelaajauransa jälkeen Rychel on toiminut muun muassa NHL-seura Phoenix Coyotesin pelaajatarkkailijana sekä osaomistamansa OHL-seura Windsor Spitfiresin toimitusjohtajana (). Spitfires on voittanut hänen toimitusjohtajakaudellaan kahdesti sekä OHL:n mestaruuden J. Ross Robertson Cupin että CHL:n mestaruuden Memorial Cupin. 
Perhe.
Rychel on naimisissa ja hänellä on kolme lasta, kaksi poikaa ja tytär. Columbus Blue Jackets varasi pojista vanhemman, niin ikään vasempana laitahyökkääjänä pelaavan Kerbyn, ensimmäisellä kierroksella.
Tina (nimi)

 
Tina on monissa maissa yleinen naisen etunimi. Se on syntynyt lyhentymänä nimestä Christina (Kristiina) tai Martina.
Suomessa nimi Tina on toukokuun 2025 loppuun mennessä annettu noin 1620 henkilölle. Sen suomalaisena rinnakkaisnimenä paljon yleisempi on Tiina. Tinan nimipäivä on suomenruotsalaisen kalenterin mukaan 24. heinäkuuta, joka suomenkielisen kalenterin mukaan on muun muassa Tiinan nimipäivä.
Hanna Knjazeva-Minenko

Hanna Viktorivna Knjazeva-Minenko (, ; o.s. Knjazeva, s. 25. syyskuuta 1989 Perejaslav-H'melnytskyi, Kiovan alue) on ukrainalaissyntyinen kolmiloikkaaja ja pituushyppääjä, joka on edustanut Israelia 11. toukokuuta 2013 lähtien.
Knjazeva-Minenko sijoittui Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Lignanossa 2005 kolmiloikassa toiseksi tuloksella 12,86. Hän sai Hengelon alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007 samassa lajissa hopeaa tuloksella 13,85 ja karsiutui pituushypyn loppukilpailusta. Bydgoszczin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008 hän sijoittui kolmiloikassa neljänneksi. Hän oli Ostravan alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2011 kolmiloikassa viides ja karsiutui pituushypyn loppukilpailusta. Shenzenin universiadeissa hän oli samana vuonna kolmiloikassa neljäs. Hän karsiutui 2012 Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa kolmiloikan loppukilpailusta. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui neljänneksi tuloksella 14,56. 
Knjazeva-Minenko oli kuudes Moskovan MM-kilpailuissa 2013 tuloksella 14,33. Prahan sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 hän saavutti pronssia Israelin ennätystuloksella 14,49. Hän sai Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hopeaa maansa ennätystuloksella 14,78. Hän sijoittui toiseksi myös Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 tuulituloksella 14.59. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli viides kauden parhaallaan 14,68 ja Lontoon MM-kilpailuissa 2017 neljäs tuloksella 14,42. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 14,37. Hän karsiutui loppukilpailusta Toruńin sisäratojen EM-kilpailuissa 2021. Samana vuonna järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi. Belgradin MM-hallikilpailuissa 2022 hän oli neljästoista. Hän karsiutui loppukilpailusta Eugenen MM-kilpailuissa 2022. Hän saavutti pronssia Münchenin EM-kilpailuissa 2022 tuloksella 14,45.
Knjazeva-Minenko on voittanut kolmiloikan Ukrainan-mestaruuden 2012 sekä Israelin-mestaruuden 2013, 2014, 2015, 2016, 2018, 2019, 2021 ja 2022. Hän paransi lajin Israelin ennätystä viidesti kesällä 2013 päätyen tulokseen 14,58 Saint-Denis'ssä 6. heinäkuuta 2013. Kesällä 2015 hän paransi ennätystä kahdesti. Pituushypyn Israelin-mestaruuden hän voitti 2014 maan ennätystuloksella 652 sekä 2018 ja 2019.
Muuta.
Knjazeva-Minenko on naimisissa entisen kymmenottelijan Anatoli Minenkon kanssa.
Mohair

Mohairvilla on angoravuohesta saatavaa hienolaatuista, silkinkaltaista villaa. Angoravuohia on perinteisesti kasvatettu Etelä-Afrikassa, Turkissa, Pohjois-Amerikassa ja Kiinassa. Hienoin villalaatu saadaan nuoren vuohen pohjakarvoista. Ne ovat 150–200 mm pitkiä, 0,015–0,040 mm paksuja, kiharia ja silkinkiiltoisia. Niiden huopaantumis- ja vanuuntumiskyky on heikko, mutta kuiduista voi kehrätä mohairvillalankaa. 
Myös mohairvillasta valmistettua kangasta sanotaan mohairiksi, samoin kuin päällystakkikangasta, jossa on joukossa mohairvillaa.
Mohairvillaa käytetään yleisesti mattoihin, miesten pukuhin, huiveihin ja neuleisiin. Mohair on kestävää, kiiltävää ja värjäytyy erinomaisesti. Se kestää vettä ja venytystä ja jopa hieman tulta, ei rypisty helposti ja eristää lämpöä erinomaisesti.
Caught in a Life

Caught in a Life on norjalais-yhtye Donkeyboyn lokakuussa 2009 julkaistu debyyttialbumi. Sen tuottivat Simen M Eriksund ja Espen Berg Livingroom Studiosissa, Oslossa. Albumi sijoittui Norjan albumilistan ensimmäiselle sijalle seuraavan talven aikana.
Albumi julkaistiin 19. lokakuuta 2009. Siltä on tuotettu yhtyeen kaksi VG-listan kärkisijan saavuttanutta singleä, "Ambitions", joka pysyi listan kärkisijalla yhteensä 13 viikkoa, ja sen jälkeen julkaistu "Sometimes" pysyi seuraavat 8 viikkoa listan kärkisijalla, molemmat tilanteet tapahtuivat vuoden 2009 aikana. "Ambitions" sijoittui myös Sverigetopplistanin kärkeen helmikuussa 2010.
Näiden lisäksi albumilta julkaistiin kolme muuta singleä, jotka pääsivät kymmenen parhaan joukkoon, "Broke My Eyes" sijoittui 6. sijalle, "Awake" 8. sijalle, ja "Blade Running" 8. sijalle. Myös "Stereolife" julkaistiin singlenä alkuvuodesta 2010.
Gerhard von Scharnhorst

Gerhard Johann David von Scharnhorst (12. marraskuuta 1755 Bordenau, Hannover – 28. kesäkuuta 1813 Praha, Böömi) oli preussilainen kenraali ja merkittävä Preussin armeijan uudistaja. Hänen vuosina 1807–1810 toteuttamansa armeijan uudistukset auttoivat Preussia Napoleonin lyömisessä.
Scharnhorst palveli vuodesta 1778 Hannoverin vaaliruhtinaskunnan armeijassa ja näytti taitonsa Ranskan vallankumoussotien aikana 1790-luvulla Belgiassa käydyissä taisteluissa. Sodan jälkeen hänet ylennettiin majuriksi. Vuonna 1801 hän tarjoutui Preussin palvelukseen sillä ehdolla, että hänet aateloitaisiin, ylennettäisiin everstiluutnantiksi ja Preussin armeijan uudistaminen annettaisiin hänen tehtäväkseen. Scharnhorst liitti hakemukseensa kolme kirjoittamaansa esseetä sodankäynnistä. Kuningas Fredrik Vilhelm III hyväksyi tarjouksen, Scharnhorst otettiin Preussin armeijaan ja aateloitiin vuonna 1804. Hänestä tuli myös Berliinin sota-akatemian johtaja. Hänen oppilaisiinsa kuului muun muassa Karl von Clausewitz. Vuonna 1803 Scharnhorst siirrettiin päämajoitusmestariluutnanttina pääesikunnan palvelukseen ja ylennettiin seuraavana vuonna everstiksi.
Scharnhorst osallistui vuoden 1806 sotaan Napoleonia vastaan Braunschweigin herttuan esikuntapäällikkönä. Hän jäi ranskalaisten vangiksi Jenan taistelun jälkeen, mutta vapautui pian vankienvaihdossa. Tilsitin rauhan (1807) jälkeen Scharnhorst ylennettiin kenraalimajuriksi ja hänet nimitettiin sotaministeriksi sekä armeijanuudistamiskomitean puheenjohtajaksi, missä tehtävässä hän jatkoi vuoteen 1810. Scharnhorst ymmärsi pienten ammattiarmeijoiden ajan olevan ohi ja uuden sodankäynnin vaativan suuria, yleiseen asevelvollisuuteen perustuvia kansanarmeijoita. Yhdessä August von Gneisenaun kanssa hän kehitti niin sanotun "krümpersystemin", jossa asevelvollisuusaikaa lyhennettiin ja peruskoulutuksen saaneet miehet siirrettiin lyhyen koulutusvaiheen jälkeen reserviin. Näin vakinaisen armeijan koko pysyi Tilsitin rauhassa määrätyssä 42 000:ssa miehessä, mutta samanaikaisesti koulutettujen sotilaiden ja upseerien todellinen lukumäärä kasvoi lyhyessä ajassa paljon suuremmaksi. Scharnhorst kehitti myös modernin esikuntalaitoksen.
Scharnhorstin uudistukset herättivät epäilyksiä Napoleonissa, joka pakotti Preussin kuninkaan peruuttamaan useita niistä. Kun Preussi vuosina 1811–1812 joutui osallistumaan sotaan Ranskan liittolaisena Venäjää vastaan, Scharnhorst vetäytyi palveluksesta. Lopullisen sodan puhjettua Preussin ja Ranskan välille 1813 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja nimitettiin von Blücherin esikuntapäälliköksi. Scharnhorst haavoittui kuolettavasti Lützenin taistelussa 2. toukokuuta 1813. Hän kuoli paria kuukautta myöhemmin Prahassa neuvotellessaan Itävallan liittymisestä sotaan.
Magnet-linkki

Magnet-linkit ovat Webissä käytettäviä linkkejä jotka viittaavat tiettyyn sisältökohteeseen, riippumatta kyseisen kohteen varsinaisesta sijainnista palvelimilla. Ne ovat eräs URI-osoitteiden muoto; magnet-linkit ovat Webin kannalta eräs URN-osoitteiden muoto. Magnet-linkeillä ei ole varsinaista RFC-standardia, vaan ne ovat muodostuneet eri ohjelmistojen väliseksi de-facto-standardiksi, joskin kehittäjät ovat pyrkineet noudattamaan RFC-määrityksissä kuvattuja osoitemuotoja.
Magnet-linkit määrittelevät useita metatiedon palasia, joiden mukaan linkkejä tulkitseva asiakasohjelma voi löytää tarvittavat tiedostot. Useimmiten magnet-linkeissä on määritelty tiedostojen tiivistesumma.
Magnet-linkit kehittyivät erilaisten vertaisverkkojen toiminnan tueksi - aluksi se korvasi eDonkey2000:n codice_1-linkit ja Freenetin codice_2-linkit. Nykyisin Magnet-linkkejä käytetään paljon erilaisien BitTorrent -järjestelmien yhteydessä. Monet BitTorrent-seurantapalvelimet, kuten The Pirate Bay, ovat lopettaneet .torrent-tiedostojen levittämisen kokonaan ja siirtyneet välittämään saman informaation Magnet-linkkien muodossa.
Magnet-linkeissä käytetään useita parametrejä. Tärkein niistä on codice_3, Exact Topic, jossa on haluttavan tiedoston sisältötiiviste, esimerkiksi magnet:?xt=urn:sha1:YNCKHTQCWBTRNJIV4WNAE52SJUQCZO5C viittaa tiedostoon jolla on tietty SHA-1-tiiviste.
Yleisimmät Magnet-linkkien parametrit:
Charles Denis Bourbaki

 
Charles Denis Sauter Bourbaki (22. huhtikuuta 1816 Pau – 22. syyskuuta 1897 Bayonne) oli ranskalainen kenraali.
Elämäkerta.
Bourbakin isä oli kreikkalainen eversti, joka kaatui Kreikan vapaussodassa. Bourbaki opiskeli vuosina 1834–1836 La Flèchen ja Saint-Cyrin sotilasakatemioissa. Valmistuttuaan luutnantiksi hän liittyi zuavijoukkoihin Algeriassa ja osoitti rohkeutensa vuoden 1840 Sétifin taistelussa. Hän sai 1842 ylennyksen kapteeniksi. Vuonna 1845 Bourbaki oli lyhyen aikaa kuningas Ludvig Filipin adjutanttina, mutta palasi sen jälkeen Algeriaan. Vuonna 1851 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin ensimmäisen zuavirykmentin komentajaksi. Bourbaki osallistui myös Krimin sotaan ja sai vuonna 1854 Alman taistelun jälkeen ylennyksen prikaatikenraaliksi. Hän haavoittui Sevastopolin valtauksen yhteydessä ja palasi sen jälkeen vielä kerran Algeriaan, jossa hänestä tuli 1857 divisioonakenraali. Vuonna 1859 Bourbaki osallistui sotaan Italiassa. Seuraavana vuonna hänestä tuli 2. divisioonan komentaja Grenoblessa.
Bourbaki nimitettiin vuonna 1869 keisari Napoleon III:n adjutantiksi ja seuraavana vuonna keisarillisen kaartin komentajaksi. Ranskan–Saksan sodan puhjetessa hän johti kaartiaan Metzin alueella käydyissä taisteluissa ja jäi saksalaisten vangiksi, mutta vapautui pian. Sen jälkeen marsalkka F. A. Bazaine lähetti Bourbakin Englantiin neuvottelemaan keisarinna Eugénien kanssa. Palattuaan Bourbaki ei enää päässyt takaisin Metziin ja tarjoutui siksi Toursissa uuden tasavaltaisen kansallisen puolustuksen hallituksen käyttöön. Hänet nimitettiin aluksi pohjoisen armeijan komentajaksi, mutta siirrettiin pian johtamaan itäistä armeijaa, joka muodostettiin Loiren armeijan kahtiajakamisen yhteydessä. Bourbakin armeija lähetettiin vapauttamaan saksalaisten piirittämää Belfortin kaupunkia, missä se kuitenkin epäonnistui. Hän tosin voitti saksalaiset Villersexelissa 9. tammikuuta 1871, mutta kärsi 15.–17. tammikuuta tappion kolmipäiväisessä Lisainejoen taistelussa ammusten ja elintarvikkeiden puutteen sekä joukkojensa väsymyksen seurauksena. Bourbakin armeija pakeni Juravuoristoon Sveitsin rajan yli ja hän yritti 26. tammikuuta itsemurhaa siinä kuitenkaan onnistumatta. Kenraali Justin Clinchant otti hänen joukkonsa komentoonsa.
Ranskan–Saksan sodan jälkeen Bourbaki toimi XIV armeijakunnan komentajana sekä Lyonin kuvernöörinä. Hän siirtyi vuonna 1881 reserviin ja oli kahdesti ehdolla parlamenttivaaleissa tulematta kuitenkaan valituksi.
P/B-luku

P/B-luku () kuvaa yrityksen markkina-arvon suhdetta omaan pääomaan. Se voidaan laskea joko jakamalla yrityksen koko markkina-arvo yrityksen koko kirjanpidollisella arvolla, tai vaihtoehtoisesti yksittäisen osakkeen arvo jaettuna yksittäisen osakkeen kirjanpidollisella arvolla. Laskentatavasta riippumatta lopputuloksen pitäisi olla sama. Kun P/B-luku on yli 1, yrityksen markkina-arvo on enemmän kuin sen kirjanpidollinen arvo.
Alhaisen P/B-luvun osakkeita kutsutaan toisinaan nimellä arvo-osake ja korkean P/B:n osakkeita vastaavasti nimellä kasvuosake.
Kutsat

Kutsat eli aikaisemmalta nimeltään suoankeriaat (Synbranchidae) on yhdyskiduskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Keski- ja Etelä-Amerikasta, Afrikasta, Aasiasta ja Australiasta.
Lajit ja anatomia.
Kutsien heimoon kuuluu 4 sukua ja lähteestä riippuen 15–23 lajia. Ruumiinmuodoltaan ne ovat pitkänomaisia ja ankeriasmaisia suomuttomia kaloja. Kooltaan ne vaihtelevan noin 20–150 cm:n välillä ja suurin laji on marmorikutsa ("Synbranchus marmoratus"). Tyypillisiä piirteitä ovat pienikokoiset silmät (osa lajeista on sokeita), yhtyneet kidusaukot, puuttuva tai alkeellinen pyrstöevä ja rinta- ja vatsaevien puuttuminen. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa. Kaikki kutsalajit pystyvät ottamaan happea myös ilmasta. Useimmat kutsat syntyvät naaraina, mutta vaihtavat vanhetessaan sukupuoltaan koiraaksi. 
Levinneisyys ja elintavat.
Kutsalajien levinneisyys ulottuu Meksikosta Etelä-Amerikkaan, Aasiassa Intiasta Malaijien saaristoon ja Japaniin, lisäksi niitä tavataan Afrikasta Liberiasta ja Australiasta. Ne elävät monentyyppisissä makeissa vesissä, kuten soilla, puroissa, joissa, tulvatasangoilla ja eräät lajit myös luolissa. Toisinaan niitä tavataan myös murtovesistä. Koska kutsalajit pystyvät hengittämään happea ilmasta, ne selviävät myös vähähappisissa vesissä. Monet niistä pystyvät myös liikkumaan pitkiäkin matkoja käärmemäisesti luikerrellen kuivalla maalla tai kaivautumaan pohjamutaan.
François Achille Bazaine

François Achille Bazaine (13. helmikuuta 1811 Versailles, Ranska – 28. syyskuuta 1888 Madrid, Espanja) oli Ranskan marsalkka, joka toimi komentajana useissa toisen keisarikunnan aikaisissa sodissa. Hän joutui lopuksi antautumaan saksalaisille Metzissä Ranskan–Saksan sodan aikana lokakuussa 1870.
Ura.
Bazaine liittyi vapaaehtoisena Ranskan armeijaan vuonna 1831 ja valmistui kahden vuoden kuluttua vänrikiksi. Hän palveli Algeriassa ja Espanjassa ja yleni vuoteen 1854 mennessä everstiksi. Krimin sodassa hän toimi aluksi prikaatinkomentajana, kunnes hänet vuonna 1855 ylennettiin kenraalimajuriksi ja nimitettiin Sevastopolin kuvernööriksi. Vuonna 1859 Italiassa käydyssä sodassa Bazaine johti Solferinon valtausta 24. kesäkuuta. Vuonna 1863 hän osallistui Ranskan sotaretkeen Meksikossa. Vallattuaan Pueblan hän sai nimityksen Meksikossa olleiden ranskalaisjoukkojen komentajaksi. Seuraavan vuoden syyskuussa hänet ylennettiin marsalkaksi. Meksikossa Bazaine kohteli ankarasti ranskalaisia vastaan sotineita tasavaltalaisia ja päätyi kilpailemaan vallasta keisari Maksimilianin kanssa. Bazaine toi lopulta Ranskan joukot Meksikosta takaisin kotimaahan vuonna 1867.
Ranskan–Saksan sodassa Bazaine toimi alkuun kolmannen armeijakunnan komentajana, mutta pian ensimmäisten taisteluiden jälkeen hänet nimitettiin ylipäälliköksi 13. elokuuta 1870. Hän otti henkilökohtaiseen komentoonsa Reinin-armeijan eli Ranskan armeijan vasemman siiven. Ollessaan matkalla kohti Verdunia Bazainen joukot joutuivat pian ankariin taisteluihin Metzin ympäristössä. Bazaine itse haavoittui ensin 14. elokuuta Bornyn taistelussa, mitä seurasivat ratkaisemattomat taistelut Mars-la-Tourissa ja Gravelottessa 16.–18. elokuuta. Viimeksi mainitun taistelun jälkeen hän luopui yrityksestään murtautua länteen ja perääntyi sen sijaan armeijoineen Metzin linnoitukseen, jossa jäi pian saksalaisten saartamaksi. Ranskan armeijan kärsittyä katastrofaalisen tappion Sedanin taistelussa 1. syyskuuta Bazaine aloitti neuvottelut Preussin pääministerin Otto von Bismarckin kanssa piiritettyjen joukkojensa antautumisesta. Bazaine antautui lopulta saksalaisille 27. lokakuuta 140 000:n miehen armeijoineen ilman taistelua.
Sodan jälkeen Bazaine joutui antautumisensa vuoksi sotaoikeuteen maanpetoksesta syytettynä, ja hänet tuomittiin 10. joulukuuta 1873 kuolemaan sekä menettämään sotilasarvonsa. Presidentti Patrice de Mac-Mahon kuitenkin lievensi armahduksella rangaistuksen 20 vuoden vankeudeksi. Bazaine suoritti vankeusrangaistustaan Sainte-Margueriten saarella Välimerellä, kunnes onnistui pakenemaan 9.–10. elokuuta välisenä yönä 1874. Hän eli loppuikänsä maanpaossa Madridissa köyhyydessä. Puolustuksekseen hän julkaisi vuonna 1883 muistelmakirjan "Épisodes de la guerre de 1870 et de blocus de Metz".
Liberian dollari

Liberian dollari (, symboli L$, tunnus "LRD") on Liberian rahayksikkö. Se jakautuu sataan centiin.
Vapautettuja orjia asuttaneet järjestöt ja Liberian hallitus laskivat liikkeelle dollarimääräisiä seteleitä ja kolikoita 1830-luvulta lähtien. Omien setelien käyttö päättyi vuoden 1890 tienoilla. Vaihdon välineinä toimivat sen jälkeen Brittiläisen Länsi-Afrikan punta ja Yhdysvaltain dollari.
Länsi-Afrikan punnan käyttö lakkautettiin vuonna 1944. Samana vuonna otettiin käyttöön Liberian dollari, joka oli saman arvoinen kuin Yhdysvaltain dollari. Jälkimmäinen toimi käytännössä maan rahayksikkönä, sillä ensimmäinen paikallinen seteli laskettiin liikkeelle vasta vuonna 1989. Valtionpankkina toimi yksityinen Bank of Monrovia vuoteen 1974, jolloin perustettiin keskuspankki National Bank of Liberia. Se sai nimen Central Bank of Liberia vuonna 1999.
Nykyään käytössä ovat 5, 10, 20, 50 ja 100 Liberian dollarin setelit sekä 5, 10, 25 ja 50 centin sekä 1 dollarin kolikot. Paikallisen valuutan rinnalla käytetään edelleen laajasti Yhdysvaltain dollaria.
Sierra Leonen leone

Sierra Leonen leone (valuuttatunnus SLE, ennen vuoden 2022 rahauudistusta SLL) on Sierra Leonen rahayksikkö, joka jakautuu 100 centiin. Sierra Leonen leone otettiin alun perin käyttöön vuonna 1964, ja se korvasi 4. elokuuta 1964 alkaen Brittiläisen Länsi-Afrikan punnan, joka oli ollut maassa käytössä vuodesta 1912.
1. heinäkuuta 2022 tapahtuneessa rahauudistuksessa Sierra Leonen leonen uudeksi valuuttatunnukseksi tuli SLE. Uudistuksessa valuutan arvo pieneni tuhannesosaan vaihtokurssilla 1 000 SLL = 1 SLE. Rahauudistus toteutettiin korkean inflaation ja leonen arvon laskemisen takia. 1. tammikuuta 2010 yksi euro vastasi noin 5 554 leonea ja 1. tammikuuta 2020 noin 10 912 leonea. Uudistuksen jälkeen 14. tammikuuta 2023 yksi euro oli 20,70 leonea eli yksi leone oli 0,048 euroa.
Sudanin punta

Sudanin punta ("SDG") on Sudanin rahayksikkö. Rahan liikkeellelaskusta ja vakaudesta vastaa Sudanin keskuspankki. Ensimmäinen versio Sudanin punnasta otettiin käyttöön jo 1800-luvun loppupuolella. Seuraava isompi muutos rahoissa tapahtui vuonna 2007 ja nykyisessä muodossaan valuutta on ollut käytössä vuodesta 2011 lähtien. Nykyinen valuutta otettiin käyttöön Etelä-Sudanin itsenäistymisen jälkeen. Sudanin punta jakaantuu 100 piastreen.
Sudanin rahajärjestelmän historia ja nykytilanne.
Ensimmäinen virallinen valuutta oli Sudanin punta ("SDP"), jota käytettiin vuosina 1956–1992. Yksi punta vastasi 100 piastrea (tai qirshiä arabiaksi). Se korvasi Egyptin punnan samalla arvolla. Aluksi valuutan liikkeeseen laski Sudanin valuuttalautakunta ("Sudan Currency Board"), mutta vuoden 1959 lain myötä vastuu siirtyi Sudanin keskuspankille.
Vuonna 1992 Sudan otti käyttöön Sudanin dinaarin ("SDD"), joka korvasi punnan vaihtokurssilla 1 dinaari = 10 puntaa. Dinaari oli virallinen valuutta vuoteen 2007 asti, mutta Etelä-Sudanissa puntaa käytettiin yhä hintojen ilmoittamiseen. Lisäksi joillain alueilla käytettiin myös Kenian shillinkiä.
Sudanin punta ("SDG") otettiin käyttöön vuoden 2005 rauhansopimuksen jälkeen, ja siitä tuli virallinen valuutta 1. heinäkuuta 2007 (1 punta = 100 dinaaria). Uudet setelit olivat maailman ensimmäiset, jotka painettiin Louisenthalin Synthec-menetelmällä.
Etelä-Sudanin irtautumisen jälkeen Sudan julkaisi kolmannen version punnasta 24. heinäkuuta 2011. Näissä seteleissä ei ole etelää kuvaavia symboleja, ja kartta Sudanin alueesta on uudelleen piirretty. Nämä korvasivat noin 2 miljardia puntaa liikkeessä.
Nykyinen Sudanin punta on kelluva valuutta, jonka arvo on heilahdellut maan sisällissodan ja poliittisen epävakauden seurauksena. Sudanin puntaa käytetään maksuvälineenä ainoastaan Sudanissa.
Djiboutin frangi

Djiboutin frangi (, tunnus DJF) on Djiboutin rahayksikkö. Se jakaantuu sataan centimeen. Djiboutin frangi on sidottu kiinteällä valuuttakurssilla Yhdysvaltain dollarin: 1 dollari = 177,721 frangia.
Djiboutia edeltäneen Ranskan Somalimaan rahayksikköinä käytettiin vuodesta 1885 lähtien Ranskan frangia, Maria Teresian taaleria ja Intian rupiaa. Ranskan Indokiinan pankki sai vuonna 1907 oikeuden laskea liikkeelle alueella frangin seteleitä. Laillisina maksuvälineinä toimivat vuodesta 1920 lähtien myös emämaan kolikot ja setelit. Toisen maailmansodan aikana lyötiin myös paikallisia kolikoita. Maria Teresian taalerin ja Intian rupian käyttö päättyi vuonna 1943.
Ranskan Somalimaa liitettiin vuonna 1945 CFA-frangin alueeseen. Indokiinan pankin yksinoikeus laskea liikkeelle seteleitä lakkautettiin vuonna 1948. Somalimaasta tuli samana vuonna vapaakauppa-alue, mikä edellytti muutoksia valuuttalainsäädäntöön.
Vuonna 1949 perustettiin Djiboutin frangi, jonka arvoksi määriteltiin 0,00414507 grammaa puhdasta kultaa. Frangista tuli vapaasti vaihdettava valuutta, ja Ranskan Somalimaa liittyi käytännössä dollarialueeseen. Setelit ja kolikot laski liikkeelle aluksi Ranskan valtionvarainministeriö. Maan itsenäistyttyä vuonna 1977 perustettiin Djiboutin keskuspankki.
Nykyään käytössä ovat 1 000, 2 000, 5 000 ja 10 000 frangin setelit sekä 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100 ja 500 frangin kolikot.
Burundin frangi

Burundin frangi (valuuttatunnus BIF) on Burundin rahayksikkö. Burundin frangi jakaantuu 100 centimeen.
Burundissa on käytössä 100, 500, 1 000, 2 000, 5 000 ja 10 000 frangin setelit sekä 1, 5, 10 ja 50 frangin kolikot.
5. kesäkuuta 2025 yksi euro oli 3 389 frangia, eli yksi frangi oli 0,00030 euroa.
François Certain Canrobert

François Certain Canrobert (27. kesäkuuta 1809 Saint-Céré – 28. tammikuuta 1895 Pariisi) oli ranskalainen marsalkka ja poliitikko, joka oli uransa huipulla toisen keisarikunnan aikana.
Canrobert kuului vanhaan sotilassukuun ja valmistui Saint-Cyrin sotilasakatemiasta 1828 aliluutnantiksi. Hän palveli aluksi Espanjan rajalla ja vuosina 1835–1851 pääosin Algeriassa. Canrobert osallistui Constantinen valtaukseen 1837 ja sai mainetta voitostaan Zaatchan taistelussa vuonna 1847. Hänet ylennettiin samana vuonna everstiksi. Vuonna 1849 hänestä tuli Ranskan kunnialegioonan komentaja. Palattuaan Pariisiin Canrobertista tuli presidentti Louis-Napoleon Bonaparten adjutantti ja hän avusti tätä 2. joulukuuta 1851 suoritetussa vallankaappauksessa. Napoleon palkitsi hänet myöhemmin divisioonankenraalin arvolla.
Krimin sodassa Canrobert oli aluksi divisioonankomentaja, mutta marsalkka de Saint Arnaudin kuoleman jälkeen hänestä tuli syyskuussa 1854 Krimille sijoitettujen Ranskan joukkojen ylipäällikkö. Canrobert luopui kuitenkin päällikkyydestä seuraavana vuonna jouduttuaan erimielisyyksiin englantilaisten päällikkönä toimineen lordi Raglanin kanssa ja palasi pian sen jälkeen Ranskaan. Seuraavaksi Canrobert lähetettiin Tukholmaan, jossa hän neuvotteli marraskuussa 1855 niin sanotun marraskuun traktaatin eli liiton Ruotsin ja toisaalta Ranskan sekä Ison-Britannian välille Venäjää vastaan.
Vuonna 1856 Canrobert ylennettiin Ranskan marsalkaksi ja hän oli sen jälkeen toisen keisarikunnan johtava sotilaallinen hahmo. Vuonna 1859 Italiassa käydyn sodan aikana hän komensi kolmatta armeijakuntaa ja saavutti merkittävät voitot Solferinossa ja Magentassa. Vuonna 1870 puhjenneessa Ranskan–Saksan sodassa Canrobert oli kuudennen armeijakunnan komentajana. Hänen joukkonsa taistelivat urheasti Saint-Privatin luona 18. elokuuta, mutta joutuivat perääntymään Metziin ja jäivät piiritykseen. Metzin antautuessa myös Canrobert jäi saksalaisten sotavangiksi ja pääsi palaamaan Ranskaan vasta rauhanteon jälkeen maaliskuussa 1871. Sodan jälkeen hän toimi ylimmän sotaneuvoston jäsenenä ja hänet valittiin 1876 senaattoriksi. Senaatissa hän kannatti keisarikunnan palauttamista.
Jacques Leroy de Saint Arnaud

Armand Jacques Leroy de Saint Arnaud (20. elokuuta 1798 Pariisi – 29. syyskuuta 1854 Mustameri) oli ranskalainen marsalkka, joka toimi Ranskan sotaministerinä vuosina 1851–1854 ja ylipäällikkönä Krimin sodan alkuvaiheessa.
Saint Arnaud liittyi Ranskan armeijaan vuonna 1816, mutta erosi myöhemmin palveluksesta ja vietti vuosien ajan seikkailijan elämää eri puolilla Eurooppaa. Vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksen jälkeen hän palasi Ranskaan ja liittyi uudelleen armeijaan, jossa sai 1831 alailuutnantin arvon. Hänestä tuli 1833 kenraali Bugeaud de la Piconnerien adjutantti. Myöhemmin Saint Arnaud liittyi muukalaislegioonaan ja siirtyi 1837 Algeriaan, jossa hänen urakehityksensä muodostui nopeaksi. Hän osallistui samana vuonna kapteenina Constantinen valtaukseen ja yleni kymmennessä vuodessa kenraaliksi. Helmikuun vallankumouksen puhjettua 1848 Saint Arnaud lähti Pariisiin, jossa hän sai Bugeaudilta komennettavakseen prikaatin tarkoituksenaan tukahduttaa vallankumous. Hyökkäys pääkaupungin keskustaan 24. helmikuuta kuitenkin epäonnistui ja hän jäi kapinallisten kansanjoukkojen vangiksi, joskin onnistui pakenemaan.
Vallankumouksen voiton jälkeen Saint Arnaud palasi Algeriaan ja johti vuonna 1851 menestyksekästä sotaretkeä kabyyleita vastaan. Hänet palkittiin divisioonankenraalin arvolla ja kutsuttiin heinäkuussa samana vuonna Pariisiin divisioonankomentajaksi. Presidentti Louis-Napoleon Bonaparte nimitti Saint Arnaudin 26. lokakuuta sotaministeriksi ja hän auttoi Bonapartea tämän 2. joulukuuta toteuttamassa vallankaappauksessa. Vuotta myöhemmin hän sai marsalkan, senaattorin ja hovitallimestarin arvot.
Krimin sodan sytyttyä Saint Arnaud jätti syyskuussa 1854 huonosta terveydestään huolimatta ministerintehtävänsä ryhtyäkseen Krimille lähtevien sotajoukkojen ylipäälliköksi. Hän sai komentoonsa 60 000 miestä. Hän suunnitteli Evpatorian maihinnousun 14. syyskuuta ja saavutti yhdessä englantilaisten komentajan lordi Raglanin kanssa voiton venäläisistä Alman taistelussa 20. syyskuuta. Saint Arnaudin terveys heikkeni taistelun jälkeen ja hän sairastui myös koleraan. Tämän vuoksi hän luovutti ylipäällikkyyden kenraali Canrobertille ja lähti itse takaisin Ranskaan. Hän nousi laivaan Konstantinopolissa, mutta menehtyi merimatkan aikana jo Mustallamerellä.
Ramón Buxarrais Ventura

Ramón Buxarrais Ventura (s. 12. joulukuuta 1929 Santa Perpètua de Moguda) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 17. joulukuuta 1955 ja nimitettiin Zamoran hiippakunnan johtoon 16. elokuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Dadaglio, jota avustivat Felix Romero Menjibar ja Marcelo González Martín.
Buxarrais Ventura sai 13. huhtikuuta 1973 nimityksen Málagan piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 11. syyskuuta 1991.
Goffredo Alessandrini

Goffredo Alessandrini (9. syyskuuta 1904 Kairo – 16. toukokuuta 1978 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Ennen elokuvauraansa Alessandrini opiskeli tekniikkaa Cambridgen yliopistossa. Hän työskenteli Alessandro Blasettin avustajana ja teki vaikuttavan dokumenttielokuvan "La diga di Nag Hamadi" (”Nag Hamadin pato”, 1929). Alessandrinin ensimmäinen näytelmäelokuva oli "La segretaria privata" (”Yksityissihteeri”, 1931).
Työskenneltyään useita vuosia Hollywoodissa Alessandrini palasi Italiaan, jossa hän ohjasi elokuvat "Seconda B" (”Toinen B”, 1934), "Cavalleria" (”Ratsuväki”, 1936), "Lentäjä Luciano Serra" ("Luciano Serra pilota", 1938), "Abuna Messias" (1939), "Giarabub" (1941) ja "Noi vivi" (”Me elävät”, 1942). Yhteistyö fasistien kanssa johti siihen, että ohjaaja toimi toisen maailmansodan jälkeen etupäässä ulkomailla. Hänen italialaisesta myöhäistuotannostaan merkittävin on Giuseppe Garibaldista ja tämän ystävättärestä Anitasta kertova elokuva "Camicie Rosse" (”Punapaidat”, 1952), jonka viimeisteli Francesco Rosi. Sen naispääosaa näytteli Alessandrinin entinen vaimo Anna Magnani. Alessandrini ja Magnani avioituivat 1935. Avioliitto oli täysin epäonnistunut ja käytännössä, joskaan ei virallisesti, päättynyt jo 1942.
USS Midway (CVB-41)

USS Midway (CVB, CVA, CV-41) on syyskuussa 1945 palvelukseen otettu Yhdysvaltain laivaston Midway-luokan lentotukialus. Se ei ehtinyt osallistua toiseen maailmansotaan.
Valmistus.
Alus tilattiin Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 27. lokakuuta 1943. Alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1945 kumminaan Bradford William Ripley Jr:n puoliso ja otettiin palvelukseen 10. syyskuuta 1945 ensimmäisenä päällikkönään Joseph F. Bolger.
Palvelus.
Karibialla pidetyn koeajon päätyttyä alus siirtyi Norfolkiin, jossa se liittyi Atlantin laivastoon koulutusta varten. Alus oli 20. helmikuuta 1946 alkaen 1. lentotukialusviirikön lippulaiva ja maaliskuussa se oli kylmän alueen järjestelmätesteissä Pohjois-Atlantilla. Yhdysvaltain itärannikon ja Karibian koulutusjakson kruunasi operaatio Sandy, jossa sen lentokannelta laukaistiin syyskuussa 1947 saksalainen V-2 ohjus.
Elokuussa 1991 alus lähti Jokosukasta Pearl Harboriin Havaijille, jossa se luovutti tehtävänsä Jokosukassa "USS Independencelle". "Midway" jatkoi tehtävänvaihdon päätyttyä matkaansa San Diegoon, jossa se poistettiin palveluksesta 11. huhtikuuta 1992 North Islandin laivaston lentotukikohdassa. Alus poistettiin laivaston alusluettelosta 17. maaliskuuta 1997 ja se sijoitettiin laivaston käytöstäpoistettujen alusten osastoon () Bremertoniin Washingtoniin, jossa sitä pidettiin museoksi tai muistomerkiksi siirrettävänä.
Käytöstä poistettu lentotukialus ankkuroitiin 10. tammikuuta 2004 laivastonlaituriin San Diegossa.