Aito Husso

Aito Kustaa Husso (1. maaliskuuta 1892 Käkisalmi – 29. heinäkuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen ratsumestari ja kääntäjä.
Elämä.
Tainionkoskelaisen kauppiaan poika Aito Husso liittyi ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjän keisarilliseen armeijaan. Hän opiskeli 12 kuukautta Jelisavetgradin ratsuväkiopistossa. Valmituttuaan hän palveli aliratsumestarina 2. amurintakaisessa rajavartioratsurykmentissä. Husson omien väitteiden mukaan hänelle myönnettiin keisarillisessa armeijassa Pyhän Yrjön risti ja Pyhän Yrjön miekka, mutta tiedolle ei ole löydetty vahvistusta. Vuonna 1917 hän keräsi suojeluskunnille aseita Venäjältä ja toimitti niitä salaa Suomeen. Husson Pietarista turkulaisia aktivisteja varten hankkima aselasti päätyi joulukuun 1917 alussa Kyrössä punakaartilaisten käsiin ja tapauksen tutkinnan yhteydessä Husso pidätettiin, mutta aktivistit auttoivat hänet pakoon. Venäjän sotilasviranomaiset antoivat hänestä vangitsemismääräyksen, mutta hän onnistui livahtamaan takaisin Pietariin.
Suomen sisällissodan aikana valkoisten joukoissa pataljoonankomentajana toiminut Husso osallistui Karjalan rintamalla käytyihin Joutsenon, Antrean ja Naulasaaren taisteluihin. Hän oli jonkin aikaa vt. rykmentinkomentajana Karjalan armeijakunnassa ja komensi Karjalan rintaman ratsuväkeä Viipurin taistelussa, jossa hän oman väitteensä mukaan valtasi Naulasaaren patterit ja Tienhaaran aseman. Sodan loppuvaiheessa Husso perusti yhdessä adjutanttinsa ravintoloitsija Uno Sereniuksen kanssa Imatralla toimineen Savo-Karjalan suojeluskuntapataljoonan, sittemmin Karjalan armeijakunnan III rykmentin kenttäoikeuden, joka jakoi runsaasti kuolemantuomioita vangituille punaisille. Husson ja Sereniuksen juopottelu ja omavaltaiset toimet kuten vankien ampumisessa johtivat lopulta siihen, että Husso erotettiin pataljoonankomentajan virasta ja hänet siirrettiin ratsuväen harjoituspäälliköksi.
Syksyllä 1919 Husso liittyi Pohjois-Inkerin rykmenttiin, joka osallistui valkoisten venäläisten luoteisarmeijan hyökkäykseen Pietaria kohti. Hyökkäys epäonnistui ja rykmentti joutui palaamaan takaisin tukialueelleen Pohjois-Inkerin Kirjasaloon. 
Pohjois-Inkerin rykmentissä palvelleet ratsumestari Husso ja vääpelit Suomela ja Gronov joutuivat 1920 syytteeseen Raudun kihlakunnanoikeudessa inkeriläisten pakolaisten J. Karhun ja M. Lappalaisen ryöstömurhasta, joka oli tapahtunut joulukuussa 1919. Kihlakunnanoikeus vapautti heidät, kun taas Viipurin hovioikeus tuomitsi heidät elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen. Korkein oikeus puolestaan hylkäsi 1922 syytteen toteennäyttämättömänä ja vapautti syytetyt rangaistuksesta. Korkein oikeus vahvisti kuitenkin sotaylioikeuden päätöksen, jolla heidät oli tuomittu vankeusrangaistuksiin osanotosta Inkerin rintamalla Kirjasalon kylässä 9. tammikuuta 1920 vapaaehtoisten kesken käytyyn tappeluun, jossa pataljoonankomentaja, luutnantti L. A. Tuominen oli saanut surmansa. Husson kärsittäväksi jäi vielä vuoden mittainen vankeusrangaistus ja vääpeli Suomelalle kahden kuukauden kuritushuonerangaistus.
Husso erosi sitten armeijasta ja työskenteli liike-elämän palveluksessa edustajana. Hän oli vakuutusyhtiö Kalevan palveluksessa aluksi tarkastajana ja sitten Viipurin piiripäällikkönä 1925–1926. Hänet erotettiin 1926 piiripäällikön toimesta eräiden epäsäännöllisyyksien vuoksi. Husso kuoli aivoinfarktiin vuonna 1933.