tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Suomen lasimuseo

Suomen lasimuseo on Riihimäellä sijaitseva valtakunnallinen vastuumuseo, joka on keskittynyt lasinvalmistukseen, lasiteollisuuteen ja lasitaiteen historiaan.
Historia.
Suomen lasimuseo perustettiin Riihimäelle vuonna 1961. Museokokoelman perustana oli Hämäläisen osakunnan opiskelijoiden keräämä 500 esineen peruskokoelma. Lasimuseo avattiin 1965. Museo toimi aluksi vuonna 1919 valmistuneessa, tilanomistaja Rudolf Gestrinin Alli-vaimolleen rakennuttamassa tanskalaista kartanotyyliä edustavassa Allinna-nimisessä rakennuksessa Riihimäen Harjukylän kaupunginosassa. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Oiva Kallio.
Nykyiseen paikkaansa museo muutti vuonna 1980, jonne museonäyttelyt suunnitteli akateemikko Tapio Wirkkala. Museo avattiin yleisölle seuraavana vuonna.
Rakennus.
Museorakennus on rakennettu alun perin Paloheimo Oy:n turvejauhetehtaaksi vuonna 1914. Riihimäen lasi Oy muutti rakennuksen lasitehtaaksi vuonna 1921. Rakennuksessa on toiminut myös muovitehdas ja silkkipaino, sekä viimeksi Riihimäen lasin kristallihiomo. Nykyinen museokahvila on vanha lasitehtaan hevostalli. Museorakennuksessa on tällä hetkellä noin 1 700 neliömetriä näyttelytilaa. Isompi vaihtuvien näyttelyiden sali oli aikaisemmin lasitehtaan puhaltimo.
Kokoelmat.
Museon perusnäyttelyyn kuuluu esineitä suomalaisesta lasinvalmistuksesta 300 vuoden ajalta sekä lasin historiaa 4000 vuoden ajalta. Vuonna 2019 museon kokoelmavarastossa oli noin 50 000 lasiesinettä.
Vuonna 2005 lasinkeräilijä Markku Annila myi laajan kokoelman 1700- ja 1800-luvun lasiesineitä Riihimäen kaupungille 206 000 euron hinnalla ja se sijoitettiin Suomen lasimuseoon.
Toiminta.
Suomen lasimuseon ystävät ry järjestää museolla lasin keräilytapahtumia.
Näyttelyitä.
Esimerkkejä museon näyttelyistä:
Minna &amp; miehet

Minna &amp; miehet: Minna Canthia sarjakuvina on vuonna 2010 ilmestynyt sarjakuva-antologia, joka sisältää tulkintoja Minna Canthin kertomuksista. Piirtäjät ovat Jyrki Nissinen, Jyrki Heikkinen, Jope Pitkänen, Reijo Kärkkäinen, Petteri Tikkanen ja Pentti Otsamo. Teoksen julkaisi oululainen Asema-kustantamo ja Pohjois-Savon taidetoimikunta.
HMS Gefle

HMS Gefle oli Ruotsin laivaston vuonna 1847 vesillelaskettu potkurikorvetti. Alus oli Ruotsin laivaston ensimmäinen potkurilla varustettu alus ja samalla yksi maailman ensimmäisistä potkurikorveteista.
Valmistus.
Alus tilattiin Karlskronan telakalta ja se laskettiin vesille 1. joulukuuta 1847. Alus otettiin palveluksen seuraavana vuonna.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta 21. helmikuuta 1890.
HMS Valkyrian

HMS Valkyrian oli Ruotsin laivaston vuonna 1852 vesillelaskettu potkurikorvetti, vaikka määritelmä ei aivan oikea olekaan. Kokopuisena alus ei soveltunut sotatoimiin.
Valmistus.
Kokonaan puusta valmistettu alus tilattiin Karlskronan telakalta ja se laskettiin vesille 7. lokakuuta 1852. Alus otettiin palveluksen esikuntalaivana seuraavana vuonna.
Alus oli kolmimastoinen ja sen purjepinta-ala oli 489 neliömetriä. Sille asennettiin yksi Motala-höyrykone, jolle höyryä tuotti kaksi kattilaa. Höyrykone tuotti 140 hevosvoimaa yhteen akseliin ja alus saavutti 10 solmun huippunopeuden.
Palvelus.
Alus riisuttiin aseista vuonna 1872 ja se siirrettiin kuljetusalukseksi. Myöhemmin alusta kutsuttiin ainoastaan höyryalukseksi. Alus poistettiin palveluksesta 1. helmikuuta 1895 ja se sijoitettiin majoitusalukseksi.
HMS Orädd (1853)

HMS Orädd oli Ruotsin laivaston vuonna 1853 vesillelaskettu kaksimastoinen puurakenteinen potkurikorvetti.
Valmistus.
Alus laskettiin vesille 10. syyskuuta 1853 Karlskronan telakalta ja se otettiin palveluksen 7. kesäkuuta 1854.
Palvelus.
Alus vieraili vuonna 1866 Le Havressa Ranskassa Pariisin maailmannäyttelyn aikana. Kotimatkalla se tuhoutui 3. joulukuuta 1866 Dungeness Fyrin edustalla Englannin kanaalissa, jolloin kaksitoista miehistönjäsentä sai surmansa. Alus ajautui rantaan, jossa hylky huutokaupattiin pari päivää myöhemmin.
Andrew Desjardins

Andrew Desjardins (s. 27. heinäkuuta 1986 Lively, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän on voittanut urallaan Stanley Cupin Chicago Blackhawksissa. NHL:ssä Desjardinsilla on 408 runkosarjaottelua Blackhawksissa ja San Jose Sharksissa.
Ura.
Desjardins pelasi ennen ammattilaisuraansa neljä kautta, vuodesta 2003 vuoteen 2007, juniorisarja OHL:n Sault Ste. Marie Greyhoundsissa. Hän ei saanut , vaan siirtyi juniorivuosiensa jälkeen kauden ajaksi Central Hockey Leaguen Laredo Bucksiin. Vuonna 2008 hän siirtyi vapaana pelaajana AHL-seura Worcester Sharksiin. Kahden AHL-kauden jälkeen, joista jälkimmäisellä muodosti lempinimen "Crazed Rats" saaneen ketjun Dan DaSilvan ja John McCarthyn kanssa, hän teki vuonna 2010 sopimuksen Worcesterin emoseuran, NHL:ssä pelaavan San Jose Sharksin kanssa. Ennen NHL-sopimusta hän oli pelannut Worcester Sharksin lisäksi muutaman ottelun ECHL:n Phoenix Roadrunnersissa.
Desjardins teki NHL-debyyttinsä 3. tammikuuta 2011, jolloin San Jose kohtasi kotiottelussa Vancouver Canucksin. Hän pelasi kaudella 2010–2011 yhteensä 17 ottelua NHL:n runkosarjassa ja kolme NHL:n pudotuspeleissä. Pisteitä hän teki runkosarjassa yhteensä kolme, maalin ja kaksi syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä yhden, maalin Vancouver Canucksia vastaan pelatun konferenssifinaalisarjan neljännessä ottelussa. Suurimman osan kaudesta, 58 ottelua, hän pelasi Worcesterissa AHL:ssä. Desjardins on toinen kahdesta NHL-pelaajasta, jotka ovat käyttäneet pelinumeroa 69.
Desjardins pelasi kaudella 2011–2012 76 ottelua San Josessa ja teki niissä 17 pistettä. Hänet valittiin kauden jälkeen paikallistoimittajien äänestyksessä Sharksin vuoden tulokkaaksi, ja hän solmi vuoden jatkosopimuksen kesäkuussa 2012.
Desjardins edusti Sharksia lopulta viidellä kaudella. Hän pelasi joukkueessa 272 runkosarjaottelua ja teki niissä 48 pistettä. Maaliskuussa 2015 Chicago Blackhawks hankki Desjardinsin Sharksista vaihdossa Ben Smithiin. Blackhawksissa Desjardins oli kevään aikana voittamassa Stanley Cupia. Kauden jälkeen hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Blackhawksin kanssa.
Desjardins sai kaudella 2015–2016 hieman aiempaa suurempaa roolia ja pelasi Blackhawksissa 77 ottelua ja teki 13 tehopistettä. Desjardinsin seuraava kausi oli kuitenkin paha pettymys. Hän pelasi 46 ottelua eikä tehnyt niissä ainuttakaan maalia. New York Rangers kutsui Desjardinsin ennen kauden 2017–2018 alkua koesopimuksella harjoitusleirille. Hän ei kuitenkaan saanut sopimusta ja oli myös kaksi harjoitusottelua pelikiellossa.
Desjardins teki lokakuussa 2017 vuoden sopimuksen Saksan DEL-liigan Adler Mannheimin kanssa. Vaikka hänen kautensa alkoi loukkaantumisten vaivaamana, hän nousi kauden aikana Mannheimin avainpelaajien joukkoon. Kauden jälkeen Mannheim ja Desjardins tekivät jatkosopimuksen.
HMS Balder

HMS Balder oli Ruotsin laivaston vuonna 1870 vesillelaskettu potkurikorvetti.
Valmistus.
Ruotsin vuosien 1865-1866 valtiopäivät vahvistivat aluksen hankinnan. Alus tilattiin Karlskronan telakalta ja se laskettiin vesille 11. heinäkuuta 1870. Alus otettiin palveluksen vielä samana vuonna 13. lokakuuta.
Palvelus.
Vuonna 1886 aluksen aseistukseksi vaihdettiin kaksi 15,2 cm M/83 -kanuunaa, kuusi 12,2 cm M/81 -kanuunaa sekä seitsemän kevyempää tykkiä, jotka olivat 65 mm M/86 -venetykki, kaksi 38 mm M/84 -pikatykkiä ja neljä 12 mm ksp M/75 -konekivääriä. Alus poistettiin palveluksesta 27. huhtikuuta 1901. Raskaat 15,2 cm tykit vaihdettiin vuonna 1894 12,2 cm M/81 -tykkeihin sekä aseistusta täydennettiin konekiväärillä.
Alus poistettiin palveluksesta 27. huhtikuuta 1901, jonka jälkeen se makasi ankkurissa. Alus myytiin vuonna 1911 romutettavaksi.
HMS Saga

HMS Saga oli Ruotsin laivaston vuonna 1877 vesillelaskettu potkurikorvetti, joka oli viimeinen Ruotsin merivoimille valmistunut suuri puurunkoinen purjealus.
Valmistus.
Alus tilattiin Karlskronan telakalta. Se laskettiin vesille 12. marraskuuta 1877 ja otettiin palveluksen 20. kesäkuuta 1878. Alus oli fregattitakiloitu ja sen purjepinta-ala oli 1 177 neliömetriä.
Palvelus.
Alus oli koululaivana sekä "HMS Vanadisin" jälkeen vuodesta 1893 alkaen kadettien koululaivana, jolle voitiin majoittaa jopa 50 kadettia. Alus oli modernisoitavana vuonna 1898 Karlskronan telakalla, jolloin alukselle asennettiin kuusi uutta höyrykattilaa sekä pääkansi. Alus oli telakalla huollettavana vuosina 1884, 1888, 1893 ja 1906. Vuonna 1884 aluksen 167 millimetrin tykki korvattiin 152 millimetrin Armstrongin toimittamalla M/83 kanuunalla ja kuudella 122 millimetrin rihlatulla takaaladattavalla M/73 kanuunalla. Vuonna 1888 122 millimetrin tykit korvattiin kahdellatoista 122 millimetrin M/81 kanuunalla, yhdellä 65 millimetrin M/86 tykillä ja kahdella 38 millimetrin M/84 pikatykillä sekä neljäällä kymmenpiippuisella 12 millimetrin ksp M/75 konekiväärillä. Konekiväärit korvattiin myöhemmin kahdella 25,4 millimetrin ksp M/84 konekiväärillä. Vuonna 1893 alukselta poistettiin kaksi 122 millimetrin tykkiä ja vuonna 1906 poistettiin 65 millimetrin tykki sekä kaksi konekivääriä.
Aluksesta tehtiin vuonna 1920 majoitusalus. Alus poistettiin palveluksesta 25. kesäkuuta 1926, minkä jälkeen siitä tehtiin maalilaiva. Alus upposi 19. heinäkuuta 1928 rannikkopanssarilaivojen "HMS Sverigen" ja "HMS Drottning Victorian" 283 millimetrin tykkien kouluammunnoissa.
HMS Freja

HMS Freja oli Ruotsin laivaston vuonna 1885 vesillelaskettu potkurikorvetti.
Valmistus.
Alus tilattiin Kockums Mekaniska Verkstadin telakalta ja se laskettiin vesille 25. heinäkuuta 1885. Alus otettiin palveluksen 5. kesäkuuta 1886.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1907 ja se muutettiin vuosina 1908-1909 Karlkronan telakalla majoitusalukseksi. Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1943.
Uranofaani

Uranofaani on harvinainen uranyylisilikaattimineraali, jonka kemiallinen kaava on Ca(UO2)2SiO3(OH)2 · 5 H2O. Se on yleinen uraanimalmien rapautumistuote ja yleisin luonnossa esiintyvä uranyylimineraali. Se on väriltään keltaista.
Kuten kaikki uraanimineraalit, uranofaani on radioaktiivinen.
Fight for Life

Fight for Life on vuonna 1987 julkaistu, televisiolle tehty draamaelokuva. Sen on ohjannut Elliot Silverstein, ja pääosia esittävät Jerry Lewis, Morgan Freeman, Jaclyn-Rose Lester, Gerard Parkes, Patty Duke, Barry Morse, James Bearden, Robert Benson ja Alana King. 
Elokuvassa ohiolainen optikko matkustaa Englantiin hakemaan lääkettä kuusivuotiaalle epilepsiaa sairastavalle tyttärelleen ja pyrkii saamaan lääkkeen lailliseksi Yhdysvalloissa.
Mackenzie Aladjem

Mackenzie Aladjem (s. 11. syyskuuta 2001) on yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä. Hän on näytellyt roolin nimihahmon tyttärenä Fiona Peytonina "Nurse Jackie" -sarjassa. Hän sai siitä vuonna 2011 Young Artist Awardin ja oli samana vuonna ehdolla toisessa kategoriassa sarjasta "All My Children", jossa hän on näytellyt Miranda Montgomeryn roolissa. Lisäksi hän on näytellyt sarjoissa "" (Emma Wade) ja "Passions" (Pamela). Aladjem sai Hayleyn roolin elokuvassa "The Lincoln Lawyer – Oikeuden palvelija".
Daniel Abt

Daniel Abt (s. 3. joulukuuta 1992 Kempten, Baijeri) on saksalainen moottoriurheilija. Hän ajoi Formula E-sarjassa, mutta menetti ajopaikkansa sarjassa ja sai potkut Audi Sport ABT -tallistaan jäätyään kiinni huijauksesta sarjan virtuaalikilpailussa toukokuussa 2020. Abtin isä Hans-Jürgen omistaa oman DTM-tallin sekä Formula E -tallin Abt Sportslinen. Abtin eno Christian Abt on myös moottoriurheilija.
Ura.
Abt aloitti karting-uransa vuonna 2001 ja ajoi siellä aina vuoteen 2007 asti. Hän voitti muun muassa vuonna 2007 ADAC-KF2 Karting -kilpailun. Vuonna 2008 Abt aloitti formulauransa ADAC Formel Masters -sarjassa, jossa hän sijoittui tulokaskaudellaan sarjan kahdeksanneksi. Abt jatkoi ADAC Formel Master -sarjassa vuonna 2009 voittaen sarjan mestaruuden ottaen kahdeksan voittoa ja seitsemän paalupaikkaa.
Vuonna 2010 Abt ajoi Saksan Formula 3 -sarjassa sijoittuen sarjan toiseksi häviten niukasti mestaruuden ranskalaiselle Tom Dillmannille. Vuonna 2011 Abt ajoi Formula 3 Euroseries -sarjassa sijoittuen sarjan seitsemänneksi.
Vuonna 2012 Abt ajoi GP3-sarjassa Lotus ART -tallissa. Hän nousi kauden loppupuolella taistelemaan sarjan mestaruudesta Mitch Evansin ja António Félix da Costan kanssa. Abt sijoittui lopulta sarjan toiseksi nappaamalla kaksi voittoa ja yhden paalupaikan.
Vuonna 2013 Abt siirtyi GP2-sarjaan jatkaen ART-tallissa. Ensimmäinen kausi oli hänelle vaikea, ja hän saavutti vain 11 pistettä sijoittuen parhaimmillaan kilpailussa viidenneksi. Loppupisteissä hän oli 22:s. Abt jatkoi sarjassa kaudella 2014 siirtyen Hilmer Motorsport -talliin. Hän saavutti kauden aikana 27 pistettä sijoittuen sarjan 16:nneksi.
Vuonna 2015 Abt kilpaili FIA World Endurance Championship -sarjassa Rebellion Racing -tallissa.
Formula E (2014–).
Kaudella 2014–15 Abt kilpaili uudessa Formula E -sähköautosarjassa Audi Sport ABT:n riveissä. Ensimmäisen palkintosijansa Abt ajoi sijoituttuaan kolmanneksi. Long Beachilla Abt ajoi ensimmäistä kertaa paalulle, mutta ei sijoittunut kilpailussa pisteille saatuaan varikon läpiajorangaistuksen tehorajoitusten ylittämisestä.
Abt teki jatkosopimuksen Audi Sport ABT:n kanssa kattaen kauden 2015–16. Hän ajoi kauden aikana kolme kertaa palkintokorokkeelle keräten yhteensä 68 pistettä. Abt jatkoi myös seuraavalla kaudella Formula E:ssä.
Heikki Huikuri

Heikki Veli Huikuri (s. 26. kesäkuuta 1952 Haukipudas) on suomalainen lääketieteen professori. 
Huikurin vanhemmat ovat liikkeenharjoittaja Alpo Huikuri ja Liisa Späd. Hän tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1971 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1977 ja tohtoriksi 1983 Oulun yliopistosta. Huikuri työskenteli terveyskeskuslääkärinä 1977–1979, Oulun yliopistollisen sairaalan sisätautien klinikan apulaislääkäri hän oli 1979–1984 ja erikoislääkäri vuodesta 1984. Oulun yliopiston sisätautiopin ja erityisesti kardiologian dosentti hän oli 1989–1998 ja professori vuodesta 1998. Vierailevana professorina Floridassa Huikuri toimi 1998–1999, samaan aikaan hän oli Suomen kardiologisen seuran varapuheenjohtaja. Sittemmin Huikuri on toiminut Oulun yliopistollisen sairaalan ylilääkärinä. Hänelle myönnettiin kardiologian alan tutkimuksistaan Sydäntutkimussäätiön jakama Sydäntutkimuksen suurpalkinto vuonna 2005.
Huikurille on myönnetty vuoden 2015 Matti Äyräpään palkinto. Hänen johtamansa tutkijaryhmä on selvittänyt sydänpysähdyksen riskejä EKG:ssa havaittujen poikkeamien avulla ja tunnistanut uuden, nuorten ihmisten äkkikuolemia aiheuttavan tautiryhmän, idiopaattisen sydänlihasfibroosin.
Huikuri valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2013.
Huikurin puoliso on Pirkko Rautio.
Adelbert von Chamisso

Adelbert von Chamisso, oikea nimi Louis Charles Adelaide de Chamisso (30. tammikuuta 1781 Boncourtin linna, Châlons-en-Champagne, Ranskan kuningaskunta – 21. elokuuta 1838 Berliini, Preussin kuningaskunta) oli saksalainen uusromanttinen kirjailija ja lyyrikko. Hän oli myös tunnettu luonnontutkijana. Von Chamisson auktorilyhenne on Cham.
Chamisso oli kotoisin Champagnessa sijaitsevasta Boncourtin linnasta. Muutettuaan Berliiniin hänestä tuli Preussin kuningatar Friederike Luisen (1751–1805) paašipoika. 
Vuosina 1798–1806 hän palveli upseerina Preussin armeijassa ja otti vuosina 1815−1818 Otto von Kotzebuen johdolla kasvitieteilijänä osaa laajaan tutkimusretkeen. Palattuaan hän sai paikan Berliinin kasvitieteellisessä puutarhassa. Hän on kirjoittanut tutkimusmatkaansa kuvaavan teoksen "Reise um die Welt", henkevän kertomuksen nimeltä "Peter Schlemihl", joka kertoo varjonsa menettäneestä miehestä, sekä joukon kaunismuotoisia ja tunteikkaita runoja. Hänen kootut teoksensa julkaisi Hitzig (6. p. Berliini 1874), uudemman painoksen Adolf Bartels (Leipzig 1894, 4 nid.).
Suomennettu tuotanto.
Suomennettuja runoja.
Lähde:
Tummaporro

Tummaporro eli valkoporro eli porro ("Ballota nigra") on huulikukkaiskasveihin kuuluva monivuotinen ruohovartinen kasvi, joka on vanha lääkekasvi.
Tummaporro kasvaa 30–100 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat isohampaiset tai -nyhäiset ja karvaiset. Sen kukan teriö on 9–15 millimetriä pitkä, väriltään vaalean sinipunainen. Teriö on kaksihuulinen, ylähuuli on kupera ja alahuuli kolmiliuskainen.
Suomessa tummaporro on harvinainen tulokas, josta on tavattu kaksi eri alalajia, suppilotummaporro ja putkitummaporro.
Kaliforniantuliunikko

Kaliforniantuliunikko eli tuliunikko ("Eschscholzia californica") on keltakukkainen unikkokasvi, jota tavataan alkuperäisenä Pohjois-Amerikan lounaisosassa. Lajia viljellään myös koristekasvina.
Ulkonäkö ja koko.
Kaliforniantuliunikko kasvaa 15–55 cm korkeaksi. Suomen leveysasteilla laji on yleensä yksivuotinen, mutta etelämpänä monivuotinen. Kasvi on kalju, runsashaarainen, melko veltto ja väriltään sinivihreä. Varsi on maitiaisnesteetön. Lehdet ovat toistamiseen kolmejakoisia ja kapealiuskaisia. Kukka on pitkäperäinen. Verhiö on kaksilehtinen. Verholehdet ovat yhteenkasvaneet hupuksi, joka irtoaa kukan auetessa. Nelilehtinen teriö on 3–4 cm leveä ja väriltään keltainen, tyveltä oranssinkeltainen. Kellanoransseja heteitä on runsaasti. Suomessa kaliforniantuliunikko kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on 5–7 cm pitkä, hoikka ja selväsuoninen kota.
Levinneisyys.
Kaliforniantuliunikko on alun perin kotoisin Pohjois-Amerikan lounaisosista. Lajin pääesiintymisalue painottuu Kaliforniaan, mutta sitä tavataan laajalla alueella Meksikon pohjoisosista Länsi-Texasiin ja Washingtonin osavaltion lounaisosiin saakka. Purjelaivojen painolastin mukana laji levisi 1800-luvulla muun muassa Chileen, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa kaliforniantuliunikko on harvinainen viljelykarkulainen, jota joskus tavataan villiintyneenä eri puolilta Etelä- ja Keski-Suomea. Pohjoisimmillaan lajia on tavattu Oulun korkeudelta.
Elinympäristö.
Alkuperäisessä elinympäristössään kaliforniantuliunikko kasvaa kuivilla vuorenrinteillä ja ruohostomailla sekä aavikoilla. Suomessa lajia voi tavata villiintyneenä hiekkaisilla pientareilla, rantavalleilla ja erilaisilta joutomailta. Sopivilla leveysasteilla, esimerkiksi Australiassa, kaliforniantuliunikosta on tullut haitallinen, nopeasti leviävä tulokaslaji.
Käyttö.
Kalifornian alkuperäisasukkaat käyttivät kaliforniantuliunikkoa sekä ruoaksi että lääkkeeksi. Kasvin eri osia käytettiin muun muassa täiden karkottamiseen, päänsärkyyn ja hammassärkyyn. Kasvissa on todettu olevan rauhoittavia ainesosia.
Nykyään kaliforniantuliunikkoa viljellään koristekasvina. Aurinkoisen ja kuivan paikan lajina se viihtyy erityisesti paisteisissa kivikkopuutarhoissa ja hiekkamailla. Jalostettuja viljelylajikkeita löytyy useita. Niissä kukkien väri saattaa vaihdella suurestikin valkoisesta vaaleanpunaiseen ja punaiseen. Jotkut lajikkeet ovat kerrottukukkaisia.
Muuta.
Tieteellisen nimensä "Eschscholzia californica" laji, ja koko tuliunikkojen suku, on saanut luonnontieteilijä Johann Friedrich Gustav von Eschscholtzin mukaan, joka tutkimusmatkallaan vuonna 1815 löysi lajin San Franciscon lahtea ympäröiviltä kukkuloilta. Alueen varhaiset espanjalaiset siirtolaiset kutsuivat kasvia nimellä "copa del ora" (kultakuppi), koska legendan mukaan kukan keltaiset terälehdet muuttivat alueen maaperän kultapitoiseksi.
Kaliforniantuliunikko valittiin Kalifornian osavaltion tunnuskasviksi jo vuonna 1903. Laji on osavaltiossa lailla rauhoitettu.
James Sheppard

James Sheppard (s. 25. huhtikuuta 1988 Halifax, Nova Scotia) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija.
Ura.
Sheppard pelasi ennen ammattilaisuraansa kolme kautta, vuodesta 2004 vuoteen 2007, Cape Breton Screaming Eaglesissä juniorisarja LHJMQ:ssa. Hän oli kahdella kaudella joukkueensa toiseksi paras pistemies, kaudella 2005–2006 Kevin Asselinin ja kaudella 2006–2007 Cam Fergusin jälkeen, ja toimi jälkimmäisellä joukkueensa kapteenina. Hänet nimettiin vuonna 2007 LHJMQ:n toiseen tähdistökentälliseen.
Minnesota Wild varasi Sheppardin NHL:ään numerolla yhdeksän ensimmäisellä kierroksella. Hän aloitti ammattilaisuransa vuotta myöhemmin. Hän pelasi Wildissa kolme kautta, kaudesta 2007–2008 kauteen 2009–2010, ja teki yhden kauden aikana parhaimmillaan 24 tehopistettä, mikä tapahtui kaudella 2008–2009. 
Kaudella 2010–2011 Sheppard ei pelannut yhtään ottelua polvivamman vuoksi. Hän loukkasi vasemman polvensa syyskuussa 2010 sattuneessa mönkijäonnettomuudessa. Elokuussa 2011 hän siirtyi Minnesota Wildista San Jose Sharksiin vaihdossa kolmannen kierroksen varausvuoroon .
Pungat

Pungat ("Anagallis") on kasvisuku esikkokasvien heimossa. Aiemmin se on ollut itsenäinen suku, mutta 2000-luvulla yhdistetty alpiin ("Lysimachia"). Punkien sukuun on luokiteltu lähes 30 lajia, joita kasvaa Euroopassa, Afrikassa ja Etelä-Amerikassa. Peltopunkaa ("Anagallis arvensis") tavataan lisäksi laajasti levinneenä rikkakasvina eri puolilla maailmaa.
Punkalajeja.
Sukujen yhdistämisen jälkeen lajien tieteelliset nimet on korvattu "Lysimachia"-suvun nimillä.
Nukit

Nukit ("Androsace") on kasvisuku esikkokasvien heimossa. Siihen kuuluu ainakin sata lajia, joista noin 25 kasvaa Euroopassa. Joitakin lajeja kasvatetaan koristekasveina esimerkiksi kivikkopuutarhoissa.
Nukit Suomessa.
Suomessa kasvaa vakiintuneena kolme nukkien suvun lajia. Ketonukki on harvinainen, rauhoitettu ketokasvi Etelä-Suomessa. Idännukki ja peltonukki ovat hyvin harvinaisia tulokaskasveja. Lisäksi isonukista on kaksi vanhaa havaintoa 1900-luvun alusta.
Alppikellot

Alppikellot ("Soldanella") on kasvisuku esikkokasvien heimossa. Siihen kuuluu 10 lajia, joita tavataan Keski- ja Etelä-Euroopan vuoristoissa. Alppikelloista on jalostettu myös koristekasveja.
Alppikellojen kukka on suppilomainen ja useimmiten sininen; kehä on jakautunut ripsimäisiksi kaistaleiksi. Lehdet ovat pyöreitä tai munuaismaisia.
Lajeja.
Suomessa kasvaa harvinaisena tulokaskasvina tai viljelyjäänteenä pieni sinikukkainen ruohokasvi metsäalppikello, jota ei tavata muualla Pohjoismaissa.
Kierrot

Kierrot eli suppilokierrot ("Convolvulus") on kasvisuku kiertokasvien ("Convolvulaceae") heimossa ja heimon tyyppisuku. Kiertoja on noin sata koko maailmassa kasvavaa lajia. Lajeista esimerkiksi kirjokierto eli kolmivärikierto ("Convolvulus tricolor") on tunnettu koristekasvina ja peltokierto ("Convolvulus arvensis") laajalle levinneenä rikkakasvina.
Leijona Catering

Leijona Catering Oy on Puolustusvoimien ravitsemispalvelujen yhtiöittämisen myötä vuonna 2012 syntynyt suomalainen ruokapalveluja tarjoava yritys. Sen suurin asiakas on Puolustusvoimat, jolle Leijona Catering toteuttaa kaikki ruokapalvelut.
Leijona Catering Oy aloitti toimintansa tammikuussa 2012. Yhtiön edeltäjä perustettiin, kun itsenäistyneen Suomen vasta perustetun armeijan ruokahuolto käynnistettiin helmikuussa 1918. Eduskunta päätti osakeyhtiön perustamisesta joulukuussa 2011. Yhtiöittämisen myötä Puolustusvoimien ruokahuollon palvelukeskuksen henkilökunta siirtyi Leijona Catering Oy:n palvelukseen.
Vuonna 2017 yhtiöllä oli toimintaa yli 50 toimipisteessä eri puolella Suomea Dragsvikistä Sodankylään. Vuonna 2019 Leijona Catering oli 75,5 miljoonan euron liikevaihdollaan Suomen neljänneksi suurin ravitsemisalan yritys Compass Groupin, Sodexon ja Finnair Kitchenin jälkeen.
Varuskuntaravintolat.
Yhtiön ravintolat toimivat entisissä varuskuntien muonituskeskuksissa, ensimmäisenä on mainittu sijaintikunnan nimi:
Mäkirikko

Mäkirikko ("Saxifraga tridactylites") on yksivuotinen, lähinnä Euroopassa tavattava rikkokasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Mäkirikko kasvaa 4–15 cm korkeaksi. Sen varsi on pysty, hento, nystykarvainen ja monilehtinen. Aluslehdet ovat 3–5-halkoisia ja kuihtuvat varhain. Ylimmät lehdet ovat suikeita ja ehytlaitaisia. Valkoiset, kaksineuvoiset kukat ovat kukkaperä lyhyempiä. Verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Terälehdet ovat 3–4 mm pitkiä ja pyöreäpäisiä. Heteitä on 10 kappaletta. Emiö on kaksilehtinen ja enintään tyvestä yhdislehtinen, ja emilehtien tyvellä on mesisuomuja. Mäkirikko kukkii Suomessa touko-kesäkuussa. Kukinnan jälkeen kypsyy kaksiosainen, monisiemeninen, pallomainen kota. Kotaperät ovat 2–3 kertaa kodan pituisia. Mäkirikko on usein vaikeasti havaittava laji, koska se kuivuu kokonaan pois kuivina keväinä ja alkukesinä.
Levinneisyys.
Mäkirikon levinneisyysalue keskittyy Eurooppaan, jossa lajia tavataan Pyreneiden niemimaalta ja Britteinsaarilta Fennoskandian eteläosiin, Baltiaan, Valko-Venäjälle, Romaniaan, Bulgariaan, Etelä-Ukrainaan ja Etelä-Venäjälle. Euroopan ulkopuolella lajia kasvaa paikoitellen Pohjois-Afrikassa, Turkissa ja Lähi-idässä. Suomessa mäkirikko kasvaa levinneisyytensä pohjoisrajoilla. Lajia esiintyy Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja Uudellamaalla. Lisäksi lajista on vanha tulokasesiintymä Etelä-Pohjanmaalta.
Elinympäristö.
Mäkirikko kasvaa kuivilla ja ohuthumuksisilla kallionrinteillä, hiekkaisilla kedoilla, kiviaidoilla ja lintujen istumapaikoilla. Laji on kalkinsuosija.
Käyttö.
Mäkirikkoa on aikaisemmin käytetty muun muassa Keski-Euroopassa lääkekasvina.
Whitney Able

Whitney Able (s. 6. helmikuuta 1982 Houston, Teksas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan varsinkin rooleistaan elokuvissa "All the Boys Love Mandy Lane" (2006) ja "Monsters" (2010). Hänen kaksi ensimmäistä elokuvaansa olivat "Age of Kali" (2005) ja "Dead Lenny" (2006). Vuonna 2008 Able pääsi "Maxim"-lehden Hot 100 -listan 83. sijalle.
Able on asunut Espanjassa ja Meksikossa. Hän meni kesäkuussa 2010 naimisiin näyttelijäkollegansa Scoot McNairyn kanssa.
Matteus Marttila

Matteus Erkki Akseli Marttila (24. helmikuuta 1949 Luvia – 13. tammikuuta 2012 Tampere) oli suomalainen lavastaja ja elokuvantekijä.
Ura.
Matteus Marttila, alun perin Matti, oli kotoisin Luvian Korvenkylästä. Taiteellista lahjakkuutta osoitettuaan hän hakeutui opiskelemaan Porin piirustuskouluun ja sitten Helsinkiin, jossa hän opiskeli 1971–1974 silloisessa Taideteollisessa oppilaitoksessa.
Uransa aikana hän toimi usean vuosikymmenen aikana lavastajana lukuisissa elokuva- ja televisiotuotannoissa. Hänen uransa alun merkittävimpiä seikkoja oli vain vähän aikaa kestänyt hedelmällinen yhteistyö Filminor Oy:ssä ohjaaja Risto Jarvan kanssa, jolle hän lavasti elokuvat "Mies, joka ei osannut sanoa ei" (1975), "Loma" (1976) ja "Jäniksen vuosi" (1977). Alku-uran merkittäviin töihin lukeutuu myös lavastus Tapio Suomisen elokuvaan "Täältä tullaan, elämä!" (1980), joka oli ensi-iltavuotensa katsotuin kotimainen elokuva.
Vuodesta 1981 2000-luvun puoliväliin Marttila työskenteli Tampereella Yleisradion TV 2:n teatteritoimituksessa lavastaen lukuisia TV-elokuvia, -sarjoja ja muita tuotantoja. Eläkkeelle jäätyään hän toimi aktiivisesti Risto Jarva -seurassa, jonka puheenjohtajana hän toimi vuodesta 2011 kuolemaansa asti.
Uransa aikana hänet palkittiin lukuisasti lavastustyöstään, muun muassa Jussi-patsaalla vuonna 1979 Jaakko Pakkasvirran elokuvasta "Runoilija ja muusa" (1978). Hänen viimeiseksi isommaksi työkseen jäi lavastus Katariina Lillqvistin animaatioon "Uralin perhonen" (2008).
Kuolema.
Marttila kuoli kotonaan Tampereen Pispalassa saamaansa sairaskohtaukseen perjantaina 13. tammikuuta 2012. Hänet on haudattu Lamminpään hautausmaalle Tampereelle.
Csepelsaari

Csepelsaari on saari Tonavassa, Budapestin keskustan eteläpuolella. Sen pituus on 48 kilometriä ja leveys enimmillään 8 kilometriä, ja se on Unkarin suurin saari. 
Csepelsaari on matalaa, loivasti kumpuilevaa hiekkamaata, jonka eteläosat ovat tulvaniittyjen peitossa. Tonavan tulvat aiheuttivat saarella jatkuvasti ongelmia, kunnes jokea alettiin säännellä 1900-luvun alussa. Tonavan itäisen, Ráckeven-Tonavaksi kutsutun haaran pohjois- ja eteläpäähän rakennettiin sulut vuosina 1910 ja 1928. Virtaus on ollut sen jälkeen hyvin pieni, minkä vuoksi joenhaara on ollut altis saastumiselle.
Csepelsaari on melko tiheästi asuttu, ja 1900-luvulla sinne syntyi paljon raskasta teollisuutta. Nykyään saari on enimmäkseen asuin- ja virkistysaluetta. Saarella on kuitenkin myös suuri Csepelin vapaasatama, jonka kautta kulki vuonna 2007 yli 270 tonnia rahtia. Saaren pohjoisosa kuuluu hallinnollisesti Budapestin kaupunkiin ja muodostaa sen XXI osa-alueen. Osa-alueella on 76 000 asukasta (2010). Lisäksi saarella ovat muun muassa Ráckeven, Szigethalomin, Szigetszentmiklósin ja Tökölin kaupungit.
Mesikät

Mesikät ("Melilotus") on kasvisuku hernekasvien ("Fabaceae") heimossa. Siihen kuuluu 20 Euraasiassa ja Afrikassa lauhkeilla ja subtrooppisilla alueilla kasvavaa lajia. Eräitä mesiköitä viljellään rehukasveina. Suomessa on tavattu seitsemää eri mesikkälajia, joista valkomesikkä on yleisin, rohtomesikkä toiseksi yleisin ja loput harvinaisia tai satunnaisesti tavattuja lajeja.
Mesikkälajeja.
Suomen Lajitietokeskuksen taksonomiassa (2021) kaikki mesikät yhdistetään sarviapilohin ("Trigonella"). Suvuista sarviapilat (Carl von Linné 1753) on kuvattu aiemmin kuin mesikät (Philip Miller 1754).
Verijuuret

Verijuuret ("Agrimonia") on kasvisuku ruusukasvien ("Rosaceae") heimossa. Siihen kuuluu 15 pohjoisilla lauhkeilla alueilla kasvavaa lajia.
Tuntomerkkejä.
Pohjoismaissa ja Suomessa tavataan kolme verijuurilajia. Ne ovat monivuotisia, isohkoja ruohokasveja, joilla on pienistä keltaisista kukista muodostuva tähkämäinen kukinto.
Metsäalppikello

Metsäalppikello ("Soldanella montana") on sinikukkainen, esikkokasveihin (Primulaceae) kuuluva kasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen metsäalppikello on vanakasvi, joka kasvaa 20–30 senttimetriä pitkäksi. Sen lehdet ovat talvehtivia ja pitkäruotisia. Päältä ne ovat tummanvihreitä, alta vaaleita tai sinipunaisia. Ehyt lehtilapa on pyöreän munuaismainen, kalju ja matalasti isonyhäinen. Kukinto on 2–5-kukkainen sarja. Vaaleansinipunaiset, kaksineuvoiset kukat ovat aluksi nuokkuvia, mutta hedelmäasteella pystyjä. Verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Kellomainen teriö on 10–15 mm leveä, paljon verhiötä pitempi ja sen liuskat ovat liuskaisia. Suomessa metsäalppikello kukkii touko-kesäkuussa. Hedelmä on pitkä, pulleatyvinen ja liereäkärkinen kota.
Levinneisyys.
Metsäalppikello kasvaa alkuperäisenä Keski- ja Itä-Euroopassa, missä sitä esiintyy Saksassa, Italiassa, Puolassa, Itävallassa, Tšekissä, Ukrainassa, Romaniassa ja Bulgariassa. Pohjoismaissa lajia tavataan ainoastaan Suomessa. Suomeen laji on levinnyt ihmisen tuomana viljelykasvina, mutta on mahdollisesti villiintynyt myös luontoon. Sitä tavataan paikoitellen Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Kymenlaaksossa, Hämeessä ja Itä-Lapissa. Uusimman tulkinnan mukaan metsäalppikello ei kuitenkaan ole aidosti luonnonvaraistunut Suomessa, vaan kaikki lajin havainnot ovat puutarhakasviesiintymiä.
Elinympäristö.
Metsäalppikello kasvaa luonnonvaraisena rehevissä korpimaisissa kuusikoissa.
Ebru Şam

Ebru Şam (s. 1990 Solingen) on missi ja näyttelijä. Hän syntyi ja varttui Saksassa, jonne hänen turkkilaissyntyiset vanhempansa olivat muuttaneet vuonna 1974.
Şam valittiin 29. huhtikuuta 2009 Miss Turkiksi Istanbulin Türker İnanoğlu Maslakissa. Hän edusti Turkkia Miss Eurooppa -kilpailussa ja 12. joulukuuta 2009 Miss Maailma -kilpailussa Johannesburgissa. Vuodesta 2010 alkaen Şam on esiintynyt turkkilaisessa televisiosarjassa "Adanalissa", jota näyttää Avrupa Türk TeleVision.
Lucia Bosè

Lucia Bosè ("Lucia Borloni", ) oli italialainen näyttelijä. Hän voitti vuoden 1947 Miss Italia -kilpailun työskenneltyään aiemmin vuosia leipomossa. Ensimmäisessä täys­pitkässä elo­kuvassaan hän esiintyi vuonna 1950, jolloin hänellä oli rooli Giuseppe De Santisin elo­kuvassa "Taistelu oliivipuiden varjossa". Sittemmin hän esiintyi elo­kuvissa "Cronaca di un amore" (1950), "Nainen vailla sielua" (1953), "Polkupyöräilijän kuolema" (1955), "Hehkuva tuli" (1955) ja "Veri kuohuu" (1956).
Ura.
Vuonna 1960 Bosèlla oli kreditoimaton rooli elo­kuvassa "Orfeuksen testamentti". Vuonna 1969 hän esiintyi elo­kuvissa "Fellinin Satyricon" ja "Sotto il segno dello scorpione". 1970-luvulla ja myöhemmin Bosèlla oli rooleja elo­kuvissa, kuten "L'ospite" (1972), "Arcana" (1972), "Nathalie Granger" (1972), "Kultainen messu" (1975), "Violanta" (1977), "Cronaca di una morte annunciata" (1987), "El niño de la luna" (1989), "Harem suaré" (1999) ja "I vicerè" (2007).
Yksityiselämä.
Bosè keskeytti uransa vuonna 1956 mennessään naimisiin Luis Miguel Dominguínin kanssa. Parille syntyi lapsia; Miguel Bosésta tuli myöhemmin kuuluisa laulaja. Avio­liitto päättyi vuonna 1967.
Tooran määräyksiä

Tooran määräyksiä (4QMMT) on Kuolleenmeren kääröihin kuuluva teksti. Sen nimi on peräisin tekstin loppupuolella esiintyvästä ilmaisusta מִקְצַת מַעֲשֵי הַתּוֹרָהֵ (miqṣat maˁaśe ha-Torah), suomeksi "joitakin Tooran määräyksiä". Teksti käsittelee halakistisia säädöksiä. Sen synty ajoitetaan noin vuoteen 150 eaa.
Katkelmia tekstistä on säilynyt kuudessa Qumranin luolasta 4 löytyneessä käsikirjoituksessa, joita merkitään tunnuksilla 4Q394-399. Vanhin säilyneistä käsikirjoituksista ajoitetaan noin vuoteen 75 eaa. ja nuorin vuoteen 50 jaa.
Teksti on ollut alun perin todennäköisesti neliosainen. Oletettu ensimmäinen osa on ollut avausformeli, mutta se ei ole lainkaan säilynyt käsikirjoituksissa. Toinen osa sisältää 364-päiväisen aurinkokalenterin. Kolmas osa on luettelo noin 20:stä halakasta. Neljäs osa on epilogi, joka pyrkii vakuuttamaan vastaanottajan esitetyn halakan oikeellisuudesta.
Pirkkalan Hiihtäjät

Pirkkalan Hiihtäjät (lyhennetään "PirHi"), on 1967 perustettu pirkkalalainen hiihdon, suunnistuksen ja hiihtosuunnistuksen erikoisseura. Vuodesta 1996 lähtien seuran ohjelmassa on ollut mukana myös salibandy. Salibandyjoukkue on aiemmin tunnettu nimellä "Toivio Ducs". Seuran nykyinen jäsenmäärä on noin 250 henkilöä, joista nuorten osuus on noin neljännes.
Pirkkalan Hiihtäjät on TUL:n, kansallisten lajiliittojen eli hiihtoliiton, suunnistusliiton ja salibandyliiton, sekä alueellisen Hämeen Liikunnan ja Urheilun, HLU jäsen.
Hiihto.
Kuten seuran nimi viittaa, maastohiihto on ollut seuran ohjelmassa alusta alkaen. Alkuvuosina 1960-luvun lopulla ja -70-luvulla seuran mieshiihto eli kukoistuskauttaan, kun seuran perustavat jäsenet muodostivat myös miesten edustusjoukkueen ytimen. 1970-luvun loppupuolella seuran ikä- ja sukupuolijakauma oli monipuolistunut ja jäsenmäärä oli kasvanut noin 200 jäsenen tuntumaan. Keskeisenä toiminta-alueena oli Pirkkalan Toivio, jonne talkootyönä valmistuivat edelleen aktiivisessa käytössä olevat hiihtoladut.
1980-luvun puolivälistä alkaen seuran toimintaa uudistettiin. Toiminnan painopiste siirtyi nuorisotoimintaan koko Pirkkalan alueella. TUL pysyi taustavoimana, mutta politiikkaa ei tuotu esille toiminnassa. Seuran riveissä kehittyi useita maajoukkue- ja SM-tason urheilijoita, kuten Lauri Pyykönen, Marika Hara, Eveliina Piippo, Markus Sinijärvi, sekä hiihtosuunnistajat Eevert Toivonen ja Vilma Pesu.
2000-luvun jälkeen Pirkkalan Hiihtäjät on ollut ainoa hiihtotoimintaa tarjoava paikallinen seura, hiihtotoiminnan hiivuttua muista Pirkkalassa toimivista yleis- tai hiihtoseuroista Pirkkalan Pirkoista ja Pirkkalan Viristä.
Kilpailutoiminnan lisäksi seura on kouluttanut hiihtovalmentajia, järjestänyt hiihtoleirejä, ja harjoituksia läpi vuoden.
Suunnistus.
Suunnistus on kuulunut seuran alkuajoista lähtien monien seuran hiihtäjien kesäharjoitteluun. Koska kilpailuihin osallistuttiin kuitenkin alueen muiden seurojen riveissä, heräsi ajatus oman suunnistusjaoston perustamisesta jo varhain. Virallisesti suunnistustoiminta käynnistyi 1983, kun seuraan perustettiin suunnistusjaosto. Suunnistusjaoston ohjelmaan on kuulunut alusta alkaen kilpailutoiminnan lisäksi kuntosuunnistustapahtumien järjestäminen. Viime vuosina kesäkaudella viikoittain järjestettäviä Torstairasteja on järjestetty yhdessä Tarpian Suunnan kanssa. Vuosina 2000-2015 seura järjesti yhdessä Tampereen Yrityksen kanssa vuosittain kansallista Hela-rastit -kilpailua, johon osallistui parhaimmillaan yli 700 suunnistajaa. Lisäksi seuraan on koulutettu ratamestareita, suunnistusvalmentajia ja kartoittajia. Käytännössä Pirkkalan Hiihtäjät on kartoittanut kaikki Pirkkalan merkittävät metsäalueet, joitakin alueita Lempäälästä Pirkkalan rajan tuntumasta, sekä koululaisten käyttöön useita pihakarttoja.
Jukolan viestiin Pirkkalan hiihtäjät on osallistunut suunnistusjaoston alusta alkaen, vuodesta 1984 yhdellä tai kahdella joukkueella, Venlojen viestiin useimpina vuosina vuodesta 1997 ja Nuorten Jukolaan vuosina 1990, 1995-2000.
Morkere

Morkere oli Northumbrian jaarli vuosina 1065-1066. Hän oli East Anglian karkotetun jaarli Ælfgarin poika ja Mercian jaarlin Eadwinen veli.
Northumbrian asukkaat nousivat kapinaan Tostig Godwininpoikaa vastaan 3. lokakuuta 1065 saatuaan ilmeisesti edeltä käsin Morkeren ja Eadwinen tuen hankkeelle. Julistettuaan Morkeren jaarlikseen kapinalliset marssivat tämän johdolla etelään, jossa mukaan liittyi Eadwinen joukkoja. Northamptonissa ja Oxfordissa kapinalliset neuvottelivat kuningas Edvard Tunnustajan edustajan Harald Godwininpojan kanssa Tostigin paluusta valtaan ja lopulta kuninkaan oli taivuttava ajamaan Tostig maanpakoon ja nimittämään Morkere oikeutetuksi jaarliksi.
Luultavasti Harald Godwininpojan tuki veljeksille edellytti, että nämä puolestaan kannattaisivat häntä vallanvaihdoksessa Edvardin kuoleman jälkeen.Kuningas Edvardin kuoleman aikoihin Morkere oleskeli hovissa ja Harald Godwininpojan kruunauksen jälkeen Morkere, Gyrth Godwininpoika, Leofwine Godwininpoika, Eadwine ja Harald Godwininpoika arvelivat selviytyvänsä Tostigin uhasta. Liiton vahvistukseksi Harald matkusti Northamptoniin 1066 sekä nai pohjoisten jaarlien sisaren Ealdgythin.
Yrittäessään paluutaan Tostig Godwininpoika hyökkäsi 1066 Humber-joen tienoille noin 60 laivan voimalla, mutta Morkere löi veljensä Eadwinen kanssa tunkeutujan pakosalle. Seuraavan kerran veljekset kohtasivat Tostigin 20. syyskuuta 1066 Fulfordin taistelussa, missä he kokivat karvaan tappion Harald Ankaran ja Tostigin 10 000 miehen joukkoa vastaan.
Hastingsin taistelun aikoihin Morkere oli seitsemäntoistavuotias eikä hänen osallistumisestaan taisteluun ole varmaa tietoa. Hän oli valitsemassa vanhaa kuningassuvun jäsentä Edgar Aethelingia kuninkaaksi. Morkere ja Eadwine alistuivat Vilhelm Valloittajan valtaan, vaikkakin Vilhelm nimitti kruunauksensa jälkeen 1067 Copsin Northumbrian jaarliksi, jonka Morkeren tukijat pian murhasivat. Vilhelm Valloittaja otti Morkeren mukaansa panttivangikseen palatessaan mannermaalle.
1068 Vilhelm Valloittaja palasi jatkamaan Englannin valtausta. Morkere nousi kapinaan kuningasta vastaan, mutta Vilhelmin edettyä Yorkiin Morkere alistui. Tilanne muuttui pohjoisessa jälleen 1069 Tanskan kuninkaan Sven Estridinpojan noustua maihin. Vilhelm Valloittaja lahjoi tanskalaiset lähtemään ja ilman tukea jääneet englantilaiset kapinalliset olivat voimattomia normannien edessä. Elyn saarelle paennut Morkere joutui tällöin Vilhelmin vangiksi.
Vuosien 1068–71 kapinointi vaikutti merkittävästi Vilhelm Valloittajan kovenevaan asennoitumiseen englantilaisia kohtaan. Mahdollisesti Morkere sai tukea kapinalleen Walesin kuninkaalta.
Morkeren ja hänen veljensä osuudesta vuosien 1069–70 kapinoihin ei ole kiistatonta näyttöä.Morkere oli vuonna 1069 jaarlija 1071 Morkere kapinoi jälleen ja joutui Vilhelm Valloittajan vangiksi.Vankeusolot olivat ylelliset, ja hänen hänet mainittiin vielä vuonna 1087 vankina Vilhelm Punaisen jatkaessa tämän vankeutta vastoin isänsä toivetta.
Hyvää huomenta, Vietnam

Hyvää huomenta, Vietnam () on vuonna 1987 ensi-iltansa saanut
yhdysvaltalainen draamakomedia, jonka on ohjannut Barry Levinson. Elokuva kertoo Adrian Cronauerin urasta tiskijukkana Armed Forces Radio Servicen palveluksessa Saigonissa Vietnamin sodan aikana.
Elokuvan pääosia esittävät Robin Williams, Forest Whitaker, Tung Thanh Tran, Chintara Sukapatana, Bruno Kirby, Robert Wuhl, J. T. Walsh, Noble Willingham, Richard Edson, Richard Portnow, Floyd Vivino ja Juney Smith. 
Elokuva oli taloudellinen menestys ja on sijalla 100.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Asko Alanen antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä: ”[Robin] Williamsin hillitön multimedialuonteinen radiosooloilu ja periodihittien poiminnat ovat mainiot, mutta sodanjälkeisen katumuksen paksu siirappi jähmettää varsinaisen juonen.”
HMS Brazen (F91)

HMS Brazen (viirinumero F91) oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 22 fregatti. Se oli ensimmäisen valmistuserän neljäs ja viimeinen alus.
Valmistus.
Alus tilattiin 21. lokakuuta 1977 Yarrow Shipbuildersilta Glasgow’sta, missä köli laskettiin 18. elokuuta 1978. Se laskettiin vesille 4. maaliskuuta 1980 ja luovutettiin 11. kesäkuuta 1982 laivastolle kolme kuukautta ennen suunniteltua määräaikaa Falklandin sodan vuoksi. Aluksen koeajoja lyhennettiin, minkä jälkeen se otettiin palvelukseen 2. heinäkuuta.
Palvelus.
Päällikkönsä N. Dingemansin alaisuudessa alus oli kuusi viikkoa Portlandissa koulutuksessa, mikä päättyi elokuun puolivälissä. Lokakuussa alus lähti Devonportista Etelä-Atlantille, missä se partioi "HMS Phoeben" ja "HMS Siriuksen" kanssa Falklandinsaarten ympäristössä. Vuoden lopulla alus palasi Ascensionin ja Gibraltarin kautta Devonportiin, jonne se saapui 6. tammikuuta 1983.
Huhtikuussa telakalta palattuaan alus liittyi Naton Atlantille pysyvästi sijoitettuun osastoon, jonka mukana se osallistui Bright Horizon- ja Ocean Safari -harjoituksiin sekä vieraili Portugalissa, Norjassa, Tanskassa, Saksassa ja Alankomaissa ennen kuin "HMS Glasgow" vapautti sen elokuussa. Vuoden lopulla alus lähti partioidakseen Persianlahdella ja Intian valtamerellä "HMS Glamorganin" kanssa. Mutta Gibraltarilla matka keskeytettiin Libanonin kriisin vuoksi. Alus sai määräyksen liittyä itäiselle Välimerelle koottavaan laivasto-osastoon. Vaikka alukset kuuluivat osastoon vain viikon ennen kuin "HMS Fearless" vapautti ne jatkamaan alkuperäistä matkaansa, niiden miehistöt olivat väsyttäneet itsensä.
"Brazen" läpäisi Suezin kanavan ja seuraavien kuukausien aikana se vieraili Mombasassa, Seychelleillä, Dohassa, Abu Dhabissa, Muscatissa, Colombossa, Diego Garcialla, Karachissa ja Djiboutissa. Matkan aikana se myös osallistui lukuisiin sotaharjoituksiin muun muassa Ranskan ja Yhdysvaltain laivastojen kanssa. Alus palasi Suezin ja Gibraltarin kautta Devonportiin, jonne se saapui huhtikuussa 1984.
Alus osallistui 1991 Persianlahden sotaan, jossa sen Lynx-helikopterit hyökkäsivät Irakin laivaston ohjusveneitä vastaan.
Brasilian laivasto.
Alus myytiin 18. marraskuuta 1994 Brasilialle, joka liitti sen 30. elokuuta 1996 laivastoonsa nimellä "Bosisio" viirinumerolla F-48. Se osallistui Air Francen lennon 447 etsintöihin.
Veitsileuat

Veitsileuat (Oplegnathidae) on aurinkoahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Intian valtamereltä ja Tyyneltämereltä.
Lajit ja anatomia.
Veitsileukojen heimoon kuuluu yksi suku ja siinä noin seitsemän lajia. Lajeja ovat esimerkiksi seepraveitsileuka ("Oplegnathus fasciatus") ja pilkkuveitsileuka ("Oplegnathus punctatus"). Ruumiinmuodoltaan lajit ovat ovaalinmuotoisia, korkearuumiisia ja litteitä. Kalat kasvavat pituudeltaan suurimmillaan noin 90-senttisiksi. Veitsileuoilla on yksi selkäevä, jonka piikikäs etuosa on matala ja takaosa korkeampi. Tyypillinen piirre veitsileukalajeille on, että hampaat ovat kasvaneet yhteen ja muodostaneet terävän reunan ja muistuttavat siten papukaijakaloja. Väritykseltään aikuiset kalat poikkeavat huomattavasti poikasista. Aikuiset veitsileuat ovat tummia ja kuvioina voi olla raitoja tai pilkkuja. Nuoret kalat ovat sen sijaan keltaisia tummin pystyraidoin.
Levinneisyys ja elintavat.
Veitsileukoja tavataan Afrikan etelärannikolta, Japanin rannikolta Australian rannikolle ulottuvalta vyöhykkeeltä ja myös Havaijin ja Galápagossaarten lähettyviltä. Aikuiset kalat elävät koralliriutoilla aina 150 metrin syvyyteen asti ja nuoret yksilöt liikkuvat merileväkasvustoissa. Lajit ovat kaikkiruokaisia, mutta syövät enemmän eläin- kuin kasviravintoa. Veitsileuat pystyvät murskaamaan hammaslevyjensä avulla ravinnokseen simpukoita, ostereita ja merisiilejä. Veitsileuat ovat hyviä ruokakaloja, mutta eivät kaupallisesti kovin merkittäviä. Niitä arvostetaan erityisesti Japanissa.
Laukaus tehtaalla

Laukaus tehtaalla on Erkko Kivikosken ohjaama elokuva vuodelta 1973.
Metallimies Henriksson ajaa pyörällä tehtaalle ja ampuu johtaja Pylvänäisen. Tapahtuman kuvausaikaankin ajankohtaiset taustat, tehtaan irtisanomiset, esitetään takaumina. Mestariteokseksi luonnehtimansa Kivikosken elokuvan kriitikko näkee enteilevän tulevaa globalisaatiota. Näyttelijät olivat pääosin amatööriväkeä, mikä tuo elokuvaan oman karheanrealistisen sävynsä.
Costa Favolosa

Costa Favolosa on italialaisen Costa Crocieren Concordia-luokan risteilyalus. Costa Favolosa on rakennettu Fincantierin Margheran telakalla Italiassa. Costa Favolosan sisaralukset ovat Costa Serena, Costa Pacifica, Carnival Splendor ja 13.1.2012 uponnut Costa Concordia. Lisäksi alukselle valmistui sisaralus Costa Fascinosa heinäkuussa 2012. Costa Favolosa laskettiin vesille 6 elokuuta 2010 ja se kastettiin 4 heinäkuuta 2011, jolloin se myös otettiin käyttöön.
Suunnittelu ja rakentaminen.
Costa Favolosa ja sen sisarlaiva Costa Fascinosa tilattiin lokakuussa 2007 osana 2,4 miljardin arvoista laajentamista Costa Crocieren laivastoon, jossa viisi laivaa valmistuessaan korottaa yhtiön matkustajakapasiteettia 50 prosentilla. Costa Favolosa maksoi 510 miljoonaa euroa.
Costa Favolosa on Concordia class laivaluokan risteilyalus ja sen vetoisuus on 114 500 bruttotonnia. Alus on 290 metriä pitkä, 35,5 metriä leveä ja sen syväys on 8,2 metriä. Aluksessa on tilaa 3 800 matkustajalle ja 1 110 miehistön jäsenelle. Hyttejä Costa Favolosasta löytyy 1 508.
Valesinisimpukka

Valesinisimpukka ("Mytilopsis leucophaeata") on Suomessa vieraslajina havaittu murtovedessä elävä nilviäislaji. 
Koko ja ulkonäkö.
Valesinisimpukka on yleensä alle 2 sentin mittainen ruskeakuorinen simpukka, joka ulkomuodoltaan muistuttaa Itämeren pientä sinisimpukkaa, muttei ole sille lainkaan sukua. Se voidaan myös sekoittaa lähisukuiseen vaeltajasimpukkaan ("Dreissena polymorpha"), jonka tavoin se on merkittävä biologista likaantumista (biofouling) aiheuttava laji. Se on myös todettu merkittäväksi ydinvoimaloiden lauhdevesiputkia tukkivaksi eliöksi.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Valesinisimpukan alkuperäinen levinneisyysalue on Pohjois-Amerikassa Meksikonlahden alueella. Se on siirtynyt vieraslajina muualle Pohjois-Amerikkaan ja monille alueille Euroopassa. Se on murtovesilaji, joka lisääntyy 1–20 promillen suolapitoisuudessa.
Suomessa laji löydettiin ensin vuonna 2003 Suomenlahdelta Loviisan edustalta. Sittemmin sitä on löydetty myös Airistolta Turun edustalta (2011) ja Selkämeren alueelta Olkiluodosta. Todennäköisesti se on tullut painolastiveden mukana.
Kiznerin piiri

Kiznerin piiri (, ) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1939 perustetun piirin pinta-ala on 2264,5 neliökilometriä. Asukkaita on 20 300 henkeä (vuonna 2010).
Kiznerin piiri sijaitsee Udmurtian lounaisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Vavožin, idässä Možgan ja kaakossa Grahovon piireihin, etelässä Tatarstaniin ja lännessä Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 60 % on metsää. Seutu kuuluu Vjatkan vesistöön. Hyötykaivannaisia ovat öljy, savi ja kalkkikivi. Kiznerin lähellä on ainutlaatuinen kivennäisvesiesiintymä.
Piiriin kuuluu 14 maalaiskuntaa: Baldeika, Bemyž, Bezmenšur, Jagul, Kizner, Korolenko, Krymskaja Sludka, Lipovka (keskuspaikka Kizner), Murkoz-Omga, Sarkuz, Staraja Bodja, Staryi Karmyž, Staryje Kopki ja Verhni Bemyž. Hallinnollinen keskus on Kiznerin taajama. Toinen suurempi asutuskeskus on Bemyžin entinen piirikeskus.
Asukkaista 46,0 % on udmurtteja, 38,2 % venäläisiä ja 12,9 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Seudun läpi kulkee Moskovan, Kazanin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Kizneristä on maantieyhteys Bemyžin ja Možgan kautta Iževskiin. Piirissä on metsä-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, rehukasvien, perunan, juureksien, vihanneksien ja pellavan viljelyyn.
Piirissä toimii taidekoulu, ammattikoulu ja kotiseutumuseo. Sen alueella sijaitsee Multanin oikeusjutun tunnetuksi tekemä Vuž Multanin kylä (nykyinen Korolenko). Paikallislehtenä ilmestyy "Novaja žizn".
Kizner

Kizner ( ja ) on taajama ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Ljugajoen varrella 135 kilometriä Iževskistä lounaaseen. Taajama on Kiznerin piirin keskus. Sen kautta kulkee Kazanin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Asukkaita on 10 000 henkeä (vuonna 2002).
Kizneristä tuli piirikeskus vuonna 1939 ja kaupunkimainen taajama vuonna 1942. Sen asukkaat ovat etupäässä venäläisiä, udmurtteja ja tataareja.
Paikkakunnalla toimii puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Kiznerissä on kaksi keskikoulua, lasten luomistyön keskus, taidekoulu, ammattikoulu, kultturitalo, elokuvateatteri, kirjasto, kotiseutumuseo, piirisairaala sekä muta- ja kivennäisvesihoitoja antava parantola.