tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kiukaisten rautatieasema

Kiukaisten rautatieasema () on rautatieliikennepaikka -radalla Eurassa, entisen Kiukaisten kunnan keskustaajamassa Eurakoskella, 13 kilometrin päässä Kokemäeltä.
Kiukaisten asema avattiin Peipohjan (nyk. Kokemäki) ja Rauman väliselle yksityisrautatielle huhtikuussa 1897, ja se on rataosan yksi alkuperäisistä asemista. Risteysasema Kiukaisista tuli vuonna 1913, jolloin avattiin sivurata Kauttualle. Rautatieyhteyksien seurauksena asemanseudusta kasvoi ajan mittaan kunnan tärkein ja suurin taajama, syrjäyttäen vanhan kirkonkylän.
Henkilöliikenne Kauttualle lopetettiin vuonna 1953 linja-autoyhteyksien korvatessa sen. Henkilöliikenne lakkautettiin kokonaan vuonna 1988. Nykyisin liikennepaikka toimii junakohtauspaikkana. Säkylän sokerijuurikuljetukset lakkautettiin vuonna 2009, ja suurin osa Kauttuan radan tasoristeyksistä on purettu. Erkanemisvaihde Kauttuaan poistettiin huhtikuussa 2020.
Asemarakennus valmistui vuonna 1897, samaan aikaan liikennepaikan avaamisen kanssa. Sitä laajennettiin myöhemmin 1920-luvulla. Asema on osa Kiukaisten valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä, ja se oli asuinkäytössä ennen kuin se paloi perustuksiaan myöten 13. huhtikuuta 2014. Aiemmin asemarakennuksessa oli sattunut tulipalo vuonna 2008, jolloin se oli tyhjillään.
Matkalla Neuvostoliitossa

Matkalla Neuvostoliitossa ("A Russian Journal") on John Steinbeckin kirjoittama ja Robert Capan kuvittama vuonna 1948 julkaistu matkakirja heidän matkastaan Neuvostoliitossa. Steinbeck ja Capa matkasivat Neuvostoliitossa noin kahden kuukauden aikana vuonna 1947, ja heidän tavoitteenaan oli kertoa tavallisten neuvostoliittolaisten elämästä.
Matka.
John Steinbeck ja Robert Capa tapasivat 1946 New Yorkissa ja keskustelivat hotellin baarissa muun muassa siitä, miten Yhdysvalloissa käsiteltiin itäblokin asioita. Steinbeck ja Capa päättivät keskustelun jälkeen tehdä jutun tavallisista neuvostoliittolaisista. 
Steinbeck esitti ajatuksen Neuvostoliiton New Yorkin -konsulaatissa, ja se otettiin pääosin innostuneena vastaan. Neuvostoliiton viranomaiset eivät kuitenkaan olleet aluksi halukkaita päästä Capaa maahan, mutta Steinbeckin itsepintaisuuden ansiosta myös Capalle myönnettiin viisumi.
Steinbeck ja Capa lähtivät matkalle 21. heinäkuuta 1947 ja saapuivat Moskovaan Tukholman kautta. He olivat kuitenkin joutuneet lykkäämään matkaansa useilla viikoilla, kun Steinbeck oli murtanut polvilumpionsa pudottuaan asuntonsa parvekkeelta.
Steinbeck ja Capa vierailivat Neuvostoliitossa kaksikuukautisen matkansa aikana Moskovassa, Stalingradissa, Ukrainassa ja Georgiassa.
Julkaisu ja kritiikki.
Palattuaan matkalta Steinbeck kirjoitti matkasta artikkelisarjan New York Herald Tribuneen ja sen jälkeen nimen "Matkalla Neuvostoliitossa" saaneen kirjan, jonka julkaisi vuonna 1948 Viking Press.
"Matkalla Neuvostoliitossa" sai pääosin negatiivisia arvioita. New York Timesin Orville Prescott kirjoitti, että ”"Matkalla Neuvostoliitossa" on paljon paremmin kirjoitettu kuin useimmat mutta pinnallisempi kuin monet.” Kirjan pinnallisuutta kritisoi myös muun muassa Sterling North. Neuvostoliittolaisessa lehdistössä kirjaa haukuttiin vielä enemmän ja Steinbeckia ja Capaa kutsuttiin muun muassa ”gangstereiksi” ja ”hyeenoiksi”.
Kirja on jäänyt aika pitkälti unohduksiin aikalaisarvioiden jälkeen. Steinbeckia tutkinut Susan Shillinglaw on kirjoittanut, että se on mainettaan paljon tärkeämpi teos. Sen sijaan Capa-elämäkerturi Alex Kershaw kirjoitti, että kirja oli Capan uran aallonpohja. Hänen mukaansa kuvat olivat ”epäkiinnostavia ja omituisen latteita”.
Mommilan kirkko

Mommilan kirkko Hausjärven Hietoisissa on valmistunut vuonna 1904. Hausjärven seurakunnalle nykyään kuuluva pieni puukirkko rakennettiin alun perin Mommilan kartanon rukoushuoneeksi. Sen rakentaminen oli vielä kesken, kun Gösta von Schantz myi kartanonsa Alfred Kordelinille vuonna 1903. Kordelin saattoi rakennustyöt loppuun ja hankki rukoushuoneelle kirkkoerioikeudet vuonna 1905. Vuonna 1917 surmattu Kordelin oli määrännyt testamentissaan kirkon Lammin seurakunnalle – Mommilan kartano kuului tuolloin Lammin kuntaan. Mommila-Hietoisten kylä siirtyi Hausjärven kyläksi vasta vuoden 2010 alussa, sitä ennen se oli yhden vuoden osana Hämeenlinnaa. 
Nikkarityylisen kirkon on suunnitellut Emil Olander ja rakentanut Vihtori Olander. Se on tyypiltään pitkäkirkko, siinä on matala torni ja katon toisessa päässä samantyylinen kattoratsastaja. Kirkon paikkaluku on noin 150.
Mommilan kirkkoa on korjattu muutamaan otteeseen. Vuoden 1959 peruskorjaus tehtiin arkkitehti Mikael Nordenswanin suunnitelmien mukaan. Korjauksessa kirkko sai sähköistyksen ja uudet valaisimet ja kirkon urut vaihdettiin urkuharmoniksi. Seuraava korjaus tehtiin vuonna 1987, jolloin kirkko palautettiin alkuperäiseen ulkoasuunsa. Kirkko ja seurakuntatupa maalattiin 2005. Kirkkotekstiilit uusittiin 1992. Kirkon alttaritaulun arvellaan olevan 1840- tai 1850-luvulta ja sen tekijänä pidetään Berndt Godenhjelmiä.
Kirkon pihapiirissä on vuonna 1912 kouluksi valmistunut rakennus, joka toimii nykyään seurakuntatupana. Mommilan hautausmaa on muutaman sadan metrin päässä kirkosta Mommilanjärven Koinniemessä. Hautausmaalla on sankarihautausmaa, jonka sankarimuistomerkki on taiteilija Urho Ahonurhon teos.
Mommilan kirkonmäki on osa Mommilan kartanomaisemaa, joka kuuluu museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Lozova

Lozova (, ) on kaupunki ja kaupunkipiiri Harkovan alueen eteläosassa Ukrainassa, 149 km Harkovasta etelään. 
Lozova on Ukrainan rautateiden kahden pääradan risteyspaikkakunta. Kaupungin länsipuolella risteävät Harkovasta etelään, kohti Dnipropetrovskin alueen Synelnykovea ja edelleen etelälounaaseen Zaporižžjaa johtava päärata sekä poikittainen Pultavasta Donetskin alueen Slovjanskiin ja Horlivkaan johtava päärataosuus.
Paikkakunta tiedetään ainakin 1600-luvulta. Vuonna 1869 siellä avattiin Harkovasta Krimin niemimaan Sevastopoliin johtavan rautatien asema; paikkakunta sai samana vuonna kaupungin aseman.
Vuonna 2013 kaupungissa oli 58 307 ja koko Lozovan kaupunkipiirissä 67 456 asukasta. Lozavan kaupungin ohella kaupunkipiiriin kuuluu Panjutynen kaupunkimainen taajama (7 397 as.) ja maaseutua (1 752 as.). Sekä kaupungin että kaupunkipiirin asukasluku on ollut laskussa. Vuonna 1989 asukkaita oli noin 83 200 (kaupungissa 73 000 as.) ja vuonna 2001 73 100 (64 000 as.).
Spartan gladiaattorit

Spartan gladiaattorit (, ”Seitsemän miehen kapina”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Lajityypiltään peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Alberto De Martino. Sen pääosaa esittää yhdysvaltalainen Tony Russel.
Juoni.
Pieni kapinallisjoukko on saanut haltuunsa todisteen siitä, että Spartan kuningas Milo aikoo pettää akhaialaisliiton. Milon vaimoon Aspasiaan rakastunut Keros saa tietää todistuskappaleen sijainnin ja liittyy gladiaattoriystävineen kapinallisiin. Kiertävän teatteriseurueen matkassa he lähtevät viemään tietoa petoksesta Ateenaan.
Tuotanto.
Yhdysvaltalaisen Metro-Goldwyn-Mayerin rahoittama ja levittämä "Spartan gladiaattorit" on kuvattu Techniscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa. Se on eräänlainen jatko-osa Alberto De Martinon edellisenä vuonna julkaistulle elokuvalle "Gli invincibili sette" (”Voittamaton seitsikko”). Elokuvat on tehty osittain samalla miehityksellä ja niissä käytetään samaa kuvamateriaalia.
Elokuva on hyvin yksinkertainen mutta harmiton ja viihdyttävä toimintaseikkailu. Sen juonen puutteita selittää osittain se, että näyttelijä Massimo Serato vietti kuvausten aikana kuukauden vankilassa, minkä takia käsikirjoitusta jouduttiin muuttamaan ja paikoin Seratoa korvaa gladiaattorimaskin taakse piiloutuva toinen näyttelijä. Peplum-elokuvien vakioroistolla Livio Lorenzonilla on poikkeuksellisesti koominen rooli.
Charles Gavan Duffy

Charles Gavan Duffy (12. huhtikuuta 1816 Monaghanin kreivikunta, Irlanti – 9. helmikuuta 1903 Nizza, Ranska) oli irlantilainen nationalisti ja yksi Nuori Irlanti -liikkeen johtajista. Siirryttyään myöhemmin Australiaan hänestä tuli siellä merkittävä poliitikko ja lopulta Victorian osavaltion pääministeri.
Duffy, jolla oli lakimiehen koulutus, perusti vuonna 1842 kansallismielisen "The Nation" -lehden yhdessä Thomas Davisin ja John Blake Dillonin kanssa. Heistä tuli pian Irlannin itsenäisyyttä tavoitelleen Nuori Irlanti -ryhmän johtajia ja "The Nationista" kyseisen suuntauksen pää-äänenkannattaja. Duffy oli katolilainen, kun taas Davis oli protestantti. Nuori Irlanti tuki alun perin Daniel O’Connellin repeal-liikettä, joka tähtäsi Irlannin ja Ison-Britannian unionin kumoamiseen, mutta myöhemmin nuoret radikalisoituivat ja ajautuivat erimielisyyksiin väkivaltaa vastustaneen O’Connelin kanssa. Duffy tuomittiin vuonna 1844 kansankiihotuksesta vankeuteen ja hänet vangittiin uudelleen hieman ennen Nuoren Irlannin johtajien nostattaman epäonnistuneen kapinan puhkeamista elokuussa 1848. Häntä syytettiin maanpetoksesta ja häntä pidettiin vankina seuraavaan vuoteen. Vuonna 1852 hänet valittiin Ison-Britannian parlamenttiin Wexfordin New Rossista. Duffy onnistui kokoamaan parlamentin irlantilaisista edustajista noin 50 edustajan suuruisen riippumattoman oppositioryhmän, joka julisti vastustavansa jokaista hallitusta, joka ei tukisi Irlannin maanvuokraajien liiton vaatimuksia. Liiallinen ryhmäkuntaisuus kuitenkin haittasi Duffyn politiikkaa, ja jäätyään ilman Irlannin vaikutusvaltaisen papiston tukea hän vetäytyi kotimaansa politiikasta vuonna 1855.
Duffy muutti vuonna 1856 Australiaan ja toimi asianajajana Melbournessa. Hänet valittiin jo samana vuonna Victorian siirtokunnan edustajainhuoneeseen ja nimitettiin seuraavana vuonna Victorian yleisten töiden ministeriksi. Hän pyrki edistämään tärkeää maalakia. Vuosina 1871–1872 Duffy toimi Victorian pääministerinä ja 1877–1880 edustajainhuoneen puhemiehenä. Hänet lyötiin 1873 ritariksi. Duffy palasi vuonna 1880 Eurooppaan ja asui loppuikänsä Nizzassa kirjoittaen muistelmiaan ja muita Irlannin lähihistoriaa käsitteleviä teoksia. Niihin lukeutuvat muun muassa "Young Ireland, a fragment of Irish history 1840–50" (1880), "Four years of Irish history 1845–49" (1883), "The League of North and South 1850–54" (1886) ja "My life in two hemispheres" (1898). Hänen teoksensa muodostavat merkittävän lähteen Irlannin 1800-luvun puolivälin historiaan.
Sigmundur Davíð Gunnlaugsson

Sigmundur Davíð Gunnlaugsson (s. 12. maaliskuuta 1975 Reykjavík) on islantilainen poliitikko, joka toimi Islannin pääministerinä vuosina 2013–2016. Hän on keskustapuolueen () puoluejohtaja. Sigmundur Davíð oli Islannin historian nuorimpana pääministerin tehtävään nimitetty henkilö.
Sigmundur Davíðilla on taloustieteen ja politiikan tutkimuksen tutkinto. Hänen puolisonsa on Anna Sigurlaug Pálsdóttir, ja pariskunnalla on yksi lapsi.
Sigmundur Davíðin nimi tuli esille huhtikuussa 2016 julkisuuteen vuotaneissa veroparatiisien toimintaa kuvaavissa Panaman papereissa. Niiden mukaan Sigmundur on puoliksi omistanut veroparatiisiyhtiön, jolla on ollut omistuksia Islannin suurimmissa pankeissa. Nykyisin yhtiön omistaa kokonaan hänen vaimonsa. Hän erosi virastaan kohun saattelemana 5. huhtikuuta 2016.
Olen somelainen

Olen somelainen on Jussi Vatasen luoman ja esittämän sketsihahmon Karim Z. Yskowiczin musiikkialbumi, joka julkaistiin 14. kesäkuuta 2013. Ainoana singlenä albumilta julkaistiin albumin nimikappale ”Olen somelainen” (feat. Petri Nygård &amp; Kari Tapio), joka nousi 19. sijalle Suomen virallisella latauslistalla.
Azarethes

Azarethes (; eli 500-luvulla) oli persialainen sotapäällikkö. Azarethes ei luultavasti ollut hänen oikea nimensä, vaan kreikkalainen versio persialaisesta arvonimestä. Aikalaishistorioitsija Prokopios kuvasi Azarethesta "poikkeuksellisen kyvykkääksi soturiksi", ja aikalaishistorioitsija Zakharias Mytileneläisen mukaan hänen virkansa oli "astabadh" (korkea-arvoinen virkamies, vastasi suunnilleen roomalaisten "magister officiorumia").
Itä-Rooman ja sassanidien Persian välisen sodan aikana vuonna 531 Azarethes hyökkäsi 15 000 ratsumiehen kanssa roomalaisten Eufratensiksen provinssiin Eufratjoen eteläpuolella. Persialaiset ryöstelivät aluetta, mutta joutuivat perääntymään roomalaisten armeijan saavuttua paikalle. Roomalaiset saivat kuitenkin Azarethesin armeijan kiinni, mutta seuranneessa Callinicumin taistelussa 19. huhtikuuta 531 Azarethes kukisti roomalaisten suuremman armeijan. Persialaisten tappiot olivat kuitenkin niin suuret, että Azarethes joutui Persian kuninkaan Kavadh I:n epäsuosioon.
Vuonna 544 Azarethes oli Persian kuningas Khosraun mukana Edessan piirityksessä. Häntä ei mainita enää historiallisissa lähteissä tämän jälkeen.
William Smith O’Brien

William Smith O’Brien (17. lokakuuta 1803 Dromoland, Claren kreivikunta, Irlanti – 18. kesäkuuta 1864 Bangor, Wales) oli irlantilainen poliitikko, joka kohosi Nuori Irlanti -liikkeen johtoon 1840-luvulla ja johti vuonna 1848 epäonnistunutta kapinaa brittien valtaa vastaan.
William Smith O’Brien kuului irlantilaiseen O’Brienin aatelissukuun, jonka katsotaan periytyvän vuonna 1014 kuolleesta kuningas Brian Borusta. Hänen vanhempi veljensä oli konservativiinen parlamenttiedustaja ja Inchiquinin paroni Lucius O’Brien. O’Brien itse oli parlamentin alahuoneen jäsenenä 1828–1831 ja 1835–1848. Protestanttisuudestaan huolimatta hän kannatti katolisten emansipaatiota, mutta halusi säilyttää Irlannin ja Ison-Britannian unionin. Tämän vuoksi hän alkujaan vastusti Irlannin itsehallintoliikettä johtanutta Daniel O’Connellia. O’Brienin avoin kriittisyys Irlannin brittihallintoa kohtaan kuitenkin kasvoi 1830-luvulla, eikä hän hyväksynyt O’Connellin vangitsemista vuonna 1843. Saman vuoden lokakuussa hän liittyi O’Connellin Repeal Association -järjestöön, joka tähtäsi unionin purkamiseen, ja toimi sen varapuheenjohtajana O’Connellin vankeuden aikana. O’Brien pettyi kuitenkin pian O’Connellin periaatteelliseen väkivallanvastaisuuteen, ja erosi heinäkuussa 1846 Nuori Irlanti -ryhmän kanssa Repeal Associationista.
Tammikuussa 1847 O’Brien ja nuorirlantilaiset perustivat omaksi järjestökseen Irlannin konfederaation ("Irish Confederation"). Ranskassa seuraavana vuonna puhjennut helmikuun vallankumous radikalisoi Nuoren Irlannin johdon, joka ryhtyi lietsomaan myös Irlannissa kumouksellista mielialaa. O’Brien johti toukokuussa 1848 Nuoren Irlannin johdon valtuuskuntaa, joka vieraili Pariisissa tapaamassa vallankumouksen johtajia. Kotimaassaan häntä syytettiin kansankiihotuksesta, mutta oikeudenkäynti päättyi ratkaisemattomana. Kapinaa Irlannissa pelännyt Ison-Britannian hallitus määräsi lopulta Nuoren Irlannin johdon pidätettäväksi, jolloin O’Brien päätti valita mieluummin väkivaltaisen vastarinnan kuin antautumisen. Hän suunnitteli yhdessä Thomas Francis Meagherin kanssa kapinan, josta kuitenkin toteutui vain 29. heinäkuuta alkanut talonpoikien tuhoontuomittu kansannousu Tipperaryn Ballingarryssa paikallista poliisia vastaan. Kapinalliset joutuivat pian antautumaan ja O’Brien vangittiin. Hänet tuomittiin valtiopetoksesta kuolemaan, mutta rangaistus lievennettiin armahduksella elinikäiseksi karkotukseksi Van Diemenin maahan eli nykyiseen Tasmaniaan.
O’Brienin sallittiin helmikuussa 1854 lähteä Tasmaniasta, minkä jälkeen hän asettui Brysseliin Belgiaan. Hänet armahdettiin kokonaan toukokuussa 1856, jolloin hän palasi Irlantiin, mutta ei enää palannut politiikkaan. Hänelle pystytettiin patsas Dubliniin vuonna 1870, kuusi vuotta kuolemansa jälkeen.
Miro Tenho

Miro Tenho (s. 2. huhtikuuta 1995 Kaarina) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Allsvenskanissa pelaavaa Djurgårdenia. Tenho on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. 
Seurajoukkueet.
Aiemmin FC Kaarinassa pelannut Tenho solmi yksivuotisen sopimuksen TPS:n kanssa tammikuussa 2014. Ensimmäisen Veikkausliiga-ottelunsa hän pelasi 12. huhtikuuta 2014 FC Honkaa vastaan. TPS putosi kauden päätteeksi Ykköseen, ja Tenhon kolme seuraavaa kautta menivätkin TPS:n riveissä Ykkösessä. TPS nousi takaisin Veikkausliigaan kaudelle 2018. TPS:n hissiliike jatkui kuitenkin takaisin alas, jolloin Tenho siirtyi FC Interiin kaudeksi 2019. Interiä Tenho edusti vain yhden kauden ajan ja hän jatkoi matkaansa HJK:n riveihin kaudeksi 2020.
HJK:n paidassa Tenho on voittanut neljä Veikkausliigan mestaruutta (2020, 2021, 2022 ja 2023) ja yhden Suomen Cupin (2020). Sen lisäksi hän on päässyt pelaamaan Konferenssiliigan lohkovaiheessa syksyllä 2021 ja Eurooppa-liigan lohkovaiheessa syksyllä 2022.
Tenho nimettiin HJK:n kapteeniksi ennen kauden 2022 alkua.
Maajoukkue.
Ensimmäisen A-maajoukkuekutsunsa Tenho sai marraskuussa 2021 MM-karsintojen viimeisiin otteluihin. Debyyttinsä Tenho teki 26. maaliskuuta 2022 harjoitusottelussa Islantia vastaan.
Kenneth Vermeer

Kenneth Vermeer (s. 10. tammikuuta 1986) on alankomaalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa yhdysvaltalaista MLS-seuraaa FC Cincinnatia. Vermeer on surinamelaista syntyperää. Hän on pelannut Alankomaiden jalkapallomaajoukkueessa neljä ottelua.
Seurajoukkueura.
Vermeer aloitti ammattilaisuransa vuonna 2005 Ajaxissa, jossa hän oli alkuvuodet pääosin Maarten Stekelenburgin ja Dennis Gentenaarin varamaalivahtina. Hän kävi lainalla vuonna 2007 Willem II Tilburgissa. Stekelenburgin ja Gentenaarin vaihdettua maisemaa Vermeeristä tuli Hollannin suurseuran ykkösmaalivahti. Hän on pelannut Ajaxin paidassa myös Mestarien liigaa. Vermeer on voittanut Eredivisien mestaruuden neljästi: kausina 2010–2011, 2011–2012, 2012–2013 ja 2013–2014. Viimeisellä kaudellaan Ajaxissa Vermeer menetti ykkösvahdin paikan Jasper Cillessenille ja kesällä 2014 hän siirtyi Feyenoordiin.
Maajoukkueura.
Vermeer on voittanut Hollannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueen kanssa ikäluokkansa Euroopan-mestaruuden kahdesti, vuosina 2006 ja 2007. Hän oli myös Hollannin olympiajoukkueessa ykkösmaalivahtina vuoden 2008 kesäolympialaisissa. Hän teki debyyttinsä Hollannin jalkapallomaajoukkueessa marraskuussa 2012 Saksaa vastaan. Hän teki ennätyksen pisimpään nollan pitäneenä Hollannin maajoukkuemaalivahtina pidettyään nollan Saksaa, Viroa ja Romaniaa vastaan. Nollaputki rikkoutui vasta Kiinaa vastaan.
Thomas Francis Meagher

Thomas Francis Meagher (23. elokuuta 1823 Waterford, Waterfordin kreivikunta, Irlanti – 1. heinäkuuta 1867 lähellä Fort Bentonia, Montana, Yhdysvallat) oli irlantilainen vallankumouksellinen ja myöhemmin Yhdysvaltain sisällissodan aikana kenraali Pohjoisvaltojen armeijassa.
Meagher liittyi vuonna 1845 Irlannin itsenäisyyttä tavoitelleeseen Nuoren Irlannin ryhmään ja osallistui kaksi vuotta myöhemmin Irlannin konfederaation perustamiseen. Yhdessä William Smith O’Brienin kanssa hän johti vuonna 1848 epäonnistunutta kapinaa brittien valtaa vastaan Irlannissa. Hänet tuomittiin valtiopetoksesta kuolemaan, mutta tuomio muutettiin elinikäiseksi karkotukseksi Van Diemenin maahan eli nykyiseen Tasmaniaan. Meagher pakeni Tasmaniasta vuonna 1852 Yhdysvaltoihin. Kierreltyään ympäri maata hän asettui New Yorkiin, jossa hankki itselleen lakimiehen koulutuksen ja ryhtyi 1855 harjoittamaan asianajajan ammattia. Hänestä tuli yksi New Yorkin irlantilaisyhteisön johtajista ja vuodesta 1856 hän toimitti "Irish News" -nimistä lehteä.
Yhdysvaltain sisällissodan puhjettua Meagher liittyi kapteenina New Yorkin vapaaehtoisjoukkoihin ja osallistui Bull Runin taisteluun heinäkuussa 1861. Sen jälkeen hän kokosi Unionin armeijaan niin sanotun irlantilaisen prikaatin ja sai helmikuussa 1862 ylennyksen prikaatinkenraaliksi voidakseen komentaa kyseistä yksikköä. Meagher jätti komentajanpaikkansa prikaatin kärsittyä suuret tappiot Chancellorsvillen taistelussa toukokuussa 1863. Saman vuoden joulukuussa hänet nimitettiin Etowahin sotilaspiirin komentajaksi ja hän piti päämajaansa Chattanoogassa. Sisällissodan päätyttyä hänet nimitettiin Montanan territorion sihteeriksi. Koska territoriolle ei oltu nimitetty kuvernööriä, Meagher toimi myös vt. kuvernöörinä, kunnes kuoli heinäkuussa 1867 tapaturmaisesti hukkumalla Mississippiin.
Meagherille pystytettiin vuonna 1905 ratsastajapatsas Montanan osavaltion kongressin eteen Helenaan. Sen kopio pystytettiin vuonna 2004 hänen synnyinkaupunkiinsa Irlannin Waterfordiin. Hänen mukaansa on nimetty Meagherin piirikunta Montanassa.
Haittaakse?

Haittaakse? on Iina Kuustosen luoman ja esittämän sketsihahmon Jani-Petterin lastenlevy, joka julkaistiin 23. toukokuuta 2012. Albumi oli Suomen virallisella listalla 15 viikkoa ja se nousi korkeimmillaan sijalle 4.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen 2012 aikana albumilta julkaistiin single ”Suomi voittaa – haittaakse?”, joka nousi suosituksi kisakappaleeksi. Kappale oli parhaimmillaan iTunesin singlelistan neljäntenä ja Suomen virallisella latauslistalla sijalla 16.
Johan Lang

Johan Lang (17. elokuuta 1745 Raahe – 16. tammikuuta 1823 Raahe) oli suomalainen kauppias ja laivanvarustaja. 
Langin vanhemmat olivat kauppias Josef Lang ja Margareta Hemmi eli Norrlander. Lang oli vanhaa kauppiassukua. Jo hänen isoisänsä (k. 1742) oli jo perustanut kaupan, jonka Langin isä ja hän itse myöhemmin perivät. Kauppiaaksi Lang alkoi 1771, samalla kun oli rakentamassa tervahovia ja pienpolttimoita. Toiminta laajeni vienti- ja tuontikauppaan omilla laivoilla aina Välimerelle saakka, samoin kuin rahtiliikenteeseen. Lang omisti kuollessaan melkein kolmanneksen eli 250 lästiä Raahen laivoista. Hän vei erityisesti tervaa ja toi suolaa. Raahen kaupunki valitsi Langin edustajakseen Porvoon valtiopäiville, mutta hän kieltäytyi tehtävästä. Myöhemmin hänen liikkeensä joutui vävylle, kauppaneuvos Zachris Franzénille ja edelleen tämän vävylle Fredrik Soveliukselle.
Langin puoliso n. vuodesta 1788 oli Sofia Widbäck (k. 1834)
Nykyään Langin kauppahuoneella toimii samaa nimeä kantava historiallinen kahvila, Langin Kauppahuone.
Rickie Lambert

Richard Lee "Rickie" Lambert (s. 16. helmikuuta 1982) on englantilainen jalkapalloilija, joka edusti urallaan useita Englannin valioliigan seuroja, pisimpään Southamptonia. Hänen pelipaikkansa oli hyökkääjä. Lambertin peliura oli monilla tavoin samanlainen kuin Grant Holtilla; alasarjojen pelaajasta Valioliigan profiilihyökkääjäksi, minkä jälkeen ura lähti laskuun. Lambert pelasi Englannin jalkapallomaajoukkueessa 11 ottelua ja teki niissä kolme maalia vuosina 2013–2014.
Seurajoukkueura.
Liverpool FC:ssä juniorina pelannut Lambert potkaistiin seurasta ulos vuonna 1997. Tämän jälkeen hän siirtyi Englannin kolmannen sarjatason Blackpool FC:hen. Kun onnistumisia ei tullut, näytettiin isokokoiselle hyökkääjälle ovea Blackpoolissa. Lambertista ei näyttänyt tulevan ammattilaisjalkapalloilijaa. Hän siirtyi töihin punajuuritehtaalle, jonne hän meni omien sanojensa mukaan vain siksi, että saisi elätettyä itsensä. Lambert kelpuutettiin kuitenkin kolmostason Macclesfieldiin. Macclesfieldissä Lambert sai maalijyvästä kiinni. Hän teki 44 ottelussa kahdeksan maalia. Lambert kierteli alasarjoja onnistuen jokaisessa joukkueessaan hyvin maalinteossa, kunnes hän siirtyi 2009 Englannin Mestaruussarjassa tuolloin pelanneeseen Southamptoniin. 
Lambert nosti hyvillä esityksillään joukkueen kaudeksi 2012–2013 Englannin valioliigaan. Valioliigassa Lambert onnistui heti; hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan kaikki ottelut ja teki 15 maalia. Toisella kaudellaan hän pelasi 37 ottelua, joissa hän onnistui maalinteossa 13 kertaa. Kesällä 2014 Lambert siirtyi hyvien Southampton-otteidensa ansiosta nuoruuden seuraansa, Liverpool FC:hen. Liverpoolissa Lambert on saanut vähän vastuuta ja osui 2014-2015 vain kahdesti Valioliigassa pelattuaan 25 ottelua. Mestarien liigassa hän teki kolmessa ottelussa yhden maalin.
Heinäkuussa 2015 Lambert siirtyi Valioliigan West Bromwich Albioniin. Hän debytoi seuran paidassa seuraavassa kuussa Manchester Cityä vastaan. Avausmaali syntyi samassa kuussa Stoke Cityn verkkoon.
Maajoukkueura.
Lambert kutsuttiin Englannin jalkapallomaajoukkueeseen ystävyysotteluun Skotlantia vastaan elokuussa 2013. Hän teki heti ensimmäisessä maaottelussaan maalin. Toisen maaottelumaalinsa hän teki vuoden 2014 MM-kisojen karsintaottelussa Moldovaa vastaan. Hän pääsi kentälle yhdessä Englannin kolmesta ottelusta MM-kisoissa 2014.
Yksityiselämä.
Lambert on naimisissa Amy Lambertin kanssa. Heillä on kolme lasta, joista kolmas, Bella Lambert syntyi samana päivänä kun Rickie kutsuttiin ensimmäistä kertaa Englannin jalkapallomaajoukkueeseen.
Euro Hockey Challenge 2014

Euro Hockey Challenge 2014 alkoi 9. huhtikuuta ja turnauksen viimeiset ottelut pelattiin 27. huhtikuuta. Turnauksen voitti Ruotsi.
Feeniläisyys

Feeniläisyys () oli nimitys varsinkin 1860-luvulla Irlannissa, Isossa-Britanniassa sekä Yhdysvalloissa amerikanirlantilaisten keskuudessa toimineille vallankumouksellisille salaseuroille, jotka tavoittelivat Irlannin itsenäisyyttä ja muuttamista tasavallaksi. Näiden järjestöjen jäseniä kutsuttiin feeniläisiksi ("fenian"). Liike sai nimensä mytologisen Finn mac Cumhaillin johtamasta soturijoukosta, joka tunnetaan nimellä "Fianna". Keskeiset järjestöt olivat Irlannissa toiminut Irlannin tasavaltalaisveljeskunta ("Irish Republican Brotherhood", IRB) ja Yhdysvalloissa toiminut feeniläisveljeskunta ("Fenian Brotherhood"), jotka molemmat perustettiin vuonna 1858. IRB:n perusti Irlannissa James Stephens ja feeniläisveljeskunnan New Yorkissa John O’Mahony. He olivat entisiä Nuori Irlanti -liikkeen kannattajia, jotka olivat joutuneet pakenemaan Irlannista vuoden 1848 epäonnistuneen kapinan jälkeen ja tutustuneet toisiinsa Pariisissa. He perustivat organisaationsa samaan aikaan Atlantin vastakkaisilla puolilla yhteisestä sopimuksesta O’Mahonyn toimiessa aloitteentekijänä.
Toiminta oli aluksi aktiivisempaa Yhdysvalloissa, jossa feeniläisveljeskunta teki vuosina 1866, 1870 ja 1871 epäonnistuneita hyökkäyksiä rajan yli brittiläiseen Kanadaan. Tämä aiheutti kitkaa Yhdysvaltain ja Ison-Britannian suhteisiin. Hyökkäyksissä oli mukana paljon Yhdysvaltain sisällissodan veteraaneja. Jo vuoden 1866 retken epäonnistuminen siirsi feeniläisyyden painopisteen takaisin Irlantiin, ja 1870-luvulla liikkeen merkitys Amerikassa väheni. Yhdysvaltain feeniläisveljeskunta lakkasi toimimasta vuonna 1886.
Irlannissa feeniläisyyden johtava äänitorvi oli "The Irish People" -niminen lehti. Vuonna 1865 neljä feeniläisten johtajaa – Charles Joseph Kickham, John O’Leary, Thomas Clarke Luby ja Jeremiah O’Donovan Rossa – tuomittiin pitkiin vankeusrangaistuksiin maanpetoksellisten asiakirjojen julkaisemisesta. Tämän jälkeen Irlannin feeniläiset ryhtyivät suunnittelemaan kansannousua, jota varten kerättiin rahoitusta Yhdysvalloista. Maaliskuussa 1867 käynnistynyt kapina kukistettiin nopeasti. Pelko levottomuuksista Irlannissa sai kuitenkin liberaalin pääministerin William Gladstonen käynnistämään vuonna 1869 Irlantiin kohdistuneen uudistuspolitiikan. Osa feeniläisistä ryhtyi myöhemmin tukemaan rauhanomaista kamppailua Irlannin itsehallinnon eli home rulen puolesta. Alkuperäinen feeniläisliike kuihtui Irlannissa 1870-luvulla, mutta Irlannin tasavaltalaisveljeskunnan nimeä käytettiin sen jälkeenkin. Uusi IRB oli myös vuoden 1916 pääsiäiskapinan suunnittelun takana. Liike hajosi lopullisesti Irlannin sisällissotaan 1920-luvun alussa.
Eurakoski

Eurakoski on kylä ja taajama Euran kunnassa Satakunnassa. Se sijaitsee noin 10 kilometriä Euran keskustaajaman pohjoispuolella kantatien 43 tuntumassa. Eurakoski oli vuonna 2009 Euraan liitetyn Kiukaisten kunnan hallinnollinen keskus ja yhdessä Panelian kanssa toinen sen keskustaajamista. Eurakoskella on asukkaita 1 566 (2013). Vuoden 2021 lopussa Eurakosken taajamassa oli 738 asukasta ja sen pinta-ala oli 3,34 neliökilometriä.
Eurakosken läpi virtaa Pyhäjärvestä alkunsa saava Eurajoki ja kylän kautta kulkee myös Rauman rata. Eurakoskella sijainnut Kiukaisten rautatieasema paloi huhtikuussa 2014. Kylässä sijaitsee myös vuonna 1761 rakennettu Kiukaisten kirkko. Vuosina 1919–2003 Eurakoskella toimi nahkatehdas, joka tunnettiin nimillä Satanahka ja Sata Leather. Tehdasrakennuksen on suunnitellut arkkitehti Heikki Tiitola.
Syötti (vuoden 1995 elokuva)

Syötti () on Bertrand Tavernierin ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 1995. Se kertoo tytöstä ja kahdesta pojasta, jotka toteuttavat murhan tytön toimiessa ”syöttinä”.
"Syötti" perustuu Morgan Sportèsin vuonna 1990 ilmestyneeseen romaaniin "L’Appât". Elokuva palkittiin Berliinin elokuvajuhlien Kultaisella karhulla.
Ding Dong Song

Ding Dong Song on ruotsalaisen poplaulaja Güntherin kappale, joka sisältää myös The Sunshine Girlsin esittämiä lauluosuuksia. Kappaleen julkaisi alun perin hollantilaisyhtye Phil &amp; Company vuonna 1984 nimellä ”Tralala” ja se julkaistiin vuonna 2004 Güntherin "Pleasureman"-debyyttialbumilta. Kappale oli Ruotsin virallisen singlelistan ensimmäisellä sijalla yhteensä kolme viikkoa.
Taustaa ja nauhoittaminen.
Güntherin versio kappaleesta esitetään englanniksi vahvalla saksalaisella korostuksella. Kappale on parodia eurodance-lajityypeistä, varsinkin 1980- ja 1990-luvulta peräisin olevista.
Gabriel Lauraeus

Gabriel Lauraeus (18. huhtikuuta 1677 Turku – 10. elokuuta 1753 Turku) oli Turun akatemian professori ja pappi.
Gabriel Lauraeus syntyi 18. huhtikuuta 1677 Turussa. Lauraeuksen vanhemmat olivat Turun tuomiokapitulin notaari Gabriel Lauraeus vanhempi ja Katarina Rajalenius. Hänen isänsä kuoli kuitenkin jo vuonna 1681, jolloin Lauraeuksesta tuli setänsä, Oulun triviaalikoulun rehtori Olof Lauraeuksen kasvattipoika. Lisäksi hän asui lapsena äitinsä uuden aviomiehen ja siten isäpuolensa Tyrvään kirkkoherra Olof Hartmanin luona. Lisäksi hän on ilmeisesti asunut sukulaistensa luona Kalajoella ennen ylioppilaaksi tuloaan. Hän oli oppilaana Oulun triviaalikoulussa ja hänestä tuli ylioppilas Turussa vuonna 1696.
Ylioppilaaksi tulonsa jälkeen ja opiskellessaan teologiaa hän elätti itsensä käsityöläisammateilla veistämällä, sorvaamalla sekä tekemällä kulta- ja hopeasepäntöitä ja valmistamalla kelloja ja hienotaoksia. Jonkin ajan kuluttua hänet pyydettiin auttamaan piispa Johannes Gezelius nuorempaa tämän kirjeenvaihdossa. Gezeliuksella oli kielteinen kanta pietismiin, johon taas Lauraeuksella mahdollisesti on ollut kytköksiä äitinsä suvun kautta. Yhteistyö Gezeliuksen kanssa vaikutti Lauraeukseen voimakkaasti pysyen tämän muistissa elämän loppuun saakka. On arveltu, että Gezeliuksen oma käytännöllinen raamatullisuus muodostui Lauraeuksen oman uskonnollisen ajattelun johtavaksi aatteeksi.
Papiksi hän valmistui aivan Suuren Pohjan sodan kynnyksellä. Vuonna 1702 hänestä tuli Porin läänin jalkaväkirykmentin 2. pataljoonansaarnaaja ja vuonna 1703 hänestä tuli saman rykmentin 1. pataljoonansaarnaaja. Rykmentinpastorina hän toimi vuosina 1705–1723.
Rykmentinpastoriksi hänet nimitettiin Kuurinmaan rajalinnan Seelburgin puolustamisen 1703-1704 jälkeen. Pultavan taistelun jälkeen Lauraeus jäi vangiksi 1709 ja hänet vietiin ensin Moskovaan ja sitten 1712 Tobolskiin Siperiaan. Siellä hän liittyi pietistiseen herätykseen. Lauraeus palasi Suomeen Uudenkaupungin rauhan jälkeen ja 1724 hänet nimitettiin Loimaan kirkkoherraksi. Hän oli vuosien 1731 ja 1746 valtiopäivien jäsen. 1749 hänet nimitettiin jumaluusopin professoriksi ja Turun tuomiorovastiksi. Hänen synodaaliväitöskirjansa "De bonis operibus" julkaistiin 1739. Lauraeus suomensi joukon saksalaisia ja ruotsalaisia virsiä teokseksi "Muutamia Hengellisiä virsiä" ja laati kirjoituksia Ruotsin tiedeakatemian julkaisuihin.
Lauraeuksen puoliso vuodesta 1707 oli Katarina Fontin (k. 1737).
Murronvuoren kalliomaalaus

Murronvuoren kalliomaalaus sijaitsee Saimaalla Pihlajavedellä Savonlinnassa Etelä-Savossa. Kalliomaalaus ajoitetaan väljästi kivikauteen.
Kallio ja sen sijainti.
Saimaan Pihjalajavedellä sijaitsee iso Saukonsaari, jonka pohjoisosassa olevassa Enaniemessä maalauskallio on. Murronvuori nousee lohkareisena suoraan vedestä, ja pienessä suojaisessa pystykalliossa on suojaisa puoliluola, jonka vieressä maalaukset sijaitsevat.
Maalaus.
Maalaus on kolmiosainen. Oikealla reunalla reunalla on suurehko punaväriläiskä, jossa on epävarmasti tunnistettavia kuvioita. Kuviot voivat esittää kämmenpainaumia, mutta tunnistus on vielä epävarmaa. Vasemmalle päin on vielä kaksi punavärialuetta, mutta niissä ei ole tunnistettavia kuvioita. Punaväri on joka kohdassa sekä kulunutta että suttaantunutta.
Eurobarometri

Eurobarometri on Euroopan komission rahoittama, kaikissa Euroopan unionin jäsenmaissa samanaikaisesti tehtävä kyselytutkimus, jolla komissio mittaa ja analysoi julkisen mielipiteen kehitystä kaikissa jäsenvaltioissa sekä ehdokasmaissa. Kyselytutkimus on seurannut mielipiteiden kehitystä vuodesta 1973 lähtien ja tutkimus toteutetaan kahdesti vuodessa. Kyselytutkimuksessa käsitellään keskeisiä EU-kansalaisuuteen liittyviä teemoja. Osa kysymyksistä on pysyviä ja osa vaihtuu kulloinkin valitun erityisteeman mukaan. Kysely järjestetään yhdenmukaisesti kaikissa unionin jäsenmaissa, ja sen otos edustaa unionin kansalaisia.
Toteutus.
Kysely järjestetään kahdesti vuodessa yhdenmukaisesti kaikissa unionin jäsenmaissa, ja sen otos edustaa unionin kansalaisia. Tutkimukset toteutetaan käyntihaastatteluina, joissa käytetään säännöllisesti toistettavia kysymyksiä ja kunakin ajankohtana tärkeäksi katsottujen aihealueiden kysymyksiä.
Tutkimuksessa käsitellään keskeisiä EU-kansalaisuuteen liittyviä kysymyksiä. Toistuvissa kysymyksissä kartoitetaan vastaajien mielipiteitä Euroopan yhteisöstä/unionista, parlamentista sekä vastaajien omasta yhteiskunnasta ja sen demokratian toimivuudesta. Vaihtuvissa kysymyksissä aiheena on ollut muun muassa työllisyys, työttömyys, sukupuoliroolit, ekologia, energiapolitiikka, lasten ja nuorten asema, köyhyys, terveys, bioteknologia, alueellinen kehitys, kulutustottumukset sekä koulutus.
Käyttö.
Euroopan parlamentin mukaan mielipidetutkimukset ovat tärkeä apuväline päätöksenteossa ja Euroopan parlamentin työn valmistelussa ja arvioinnissa.
Historia.
Ensimmäinen eurobarometri kerättiin vuonna 1974, minkä jälkeen se on toteutettu EU:n jäsenmaissa vähintään kahdesti vuodessa. Suomessa barometri on kerätty kokonaisuudessaan vuodesta 1995 alkaen ja EU-aiheisten kysymysten osalta vuodesta 1993 alkaen. Kerääjänä on Suomessa toiminut TNS Gallup.
Myös joistain EU:n ulkopuolisista Euroopan maista on joinain vuosina kerätty aineistoa. Lisäksi on täydennykseksi kerätty suppeita puhelinhaastatteluja.
Rahan metsästäjät

Rahan metsästäjät on Jarkko Sipilän yhdessä Scott Stevensonin kanssa kirjoittama jännitysromaani finanssikriisin alkuajoilta, vuosilta 2007-2008. Stevensonin aihepiiristä englanniksi kirjoittama rinnakkaisteos keskittyy miljöökuvaukseen. Siitä Sipilän romaanin rikoselementti puuttuu. 
Juoni.
Romaani sijoittuu New Yorkin finanssikeskuksessa Wall Streetilla toimivaan pankkiin. Sen keskeisimmät henkilöt ovat kaksi pankissa työskentelevää arvopaperidealeria, Sasquatch, "Sasq", eli Magnus Saastamoinen ja hänen esimiehensä "Chip", Charles Smith III. Romaanin rakenteessa pankkitoimintaan, erityisesti johdannaisilla käytävään kauppaan, liittyvä juoni lomittuu siihen kytkeytyvän murhan tutkimuksen etenemisen kanssa kahdessa eri aikatasossa. Nämä elementit kohtaavat romaanin 28. luvussa.
"Rahan metsästäjät" kuvaa sijoitusammattilaisen työn kiivasta rytmiä ja raakaa vastuullisuutta: "Tämäkin päivä oli ollut täynnä stressin täyteisiä puheluita, neuvotteluja, raportteja, sähköposteja. Aamuseitsemästä iltaseitsemään. Paine syntyi siitä, että joka päivä piti tulla tulosta." 
Yhdysvaltalaisten asuntolainoista koottuihin sijoitustuotteisiin kohdistuvan johdannaiskaupan periaatteet tulevat esiin kirjan 3. luvussa "Lounas", jossa Chip ja Sasq esittelevät osastonsa toimintaa tiimin uudelle jäsenelle.
Vastaanotto.
Kirja-arvostelussaan Ritva Sorvali (2013) korostaa romaanin antamaa kuvaa pankkialan ahneuden ja kiireisyyden tuhoisuudesta sijoitusammattilaisten perhe-elämälle.
Jääkiekon 2. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2015

Jääkiekon 2. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2015 pelattiin huhtikuussa 2015. A-lohkon turnaus pelattiin Islannissa ja B-lohkon turnaus Etelä-Afrikassa. Lohkoissa pelattiin yksinkertainen sarja, joiden voittajat nousivat ylemmälle ja viimeiseksi jääneet putosivat alemmalle sarjatasolle.
A-lohkon turnaus.
Ottelut 
B-lohkon turnaus.
Ottelut
John O’Mahony

John O’Mahony (12. tammikuuta 1815 (mahdollisesti) lähellä Mitchelstownia, Corkin kreivikunta, Irlanti – 6. helmikuuta 1877 New York, Yhdysvallat) oli amerikanirlantilainen vallankumouksellinen nationalisti, joka perusti vuonna 1858 feeniläisveljeskunnan ("Fenian Brotherhood") eli Irlannin itsenäisyyttä tavoitelleen militantin feeniläisliikkeen amerikkalaisen haaran. Hän oli alkujaan Irlannin menneisyydestä kiinnostunut gaelilaisen perinteen tutkija.
O’Mahony opiskeli Dublinin Trinity Collegessa ja liittyi Nuori Irlanti -liikkeeseen. Osallistuttuaan vuoden 1848 epäonnistuneeseen kapinaan hän joutui pakenemaan Ranskaan. Siellä hän tutustui ensi kerran samasta syystä Irlannista paenneeseen aatetoveriinsa James Stephensiin. O’Mahony oli irlantilaisemigranttien keskuudessa jo tunnettu kumousjohtaja vuonna 1853, jolloin hän siirtyi Yhdysvaltoihin. Hän asettui New Yorkiin ja perusti sinne Emmet Monument Association (EMA) -nimisen salaseuran, josta tuli feeniläisveljeskunnan edeltäjä. Organisaation nimi (”Emmetin muistomerkkiyhdistys”) viittasi kapinajohtaja Robert Emmetin sanoihin, että hänelle ei saisi pystyttää muistomerkkejä ennen kuin Irlanti olisi vapaa. EMA:n tarkoitus oli koota ja kouluttaa Yhdysvalloissa sissiarmeija, joka voitaisiin lähettää vapauttamaan Irlantia brittien vallasta, mutta suunnitelmat eivät toteutuneet.
Vuonna 1857 O’Mahony ja Irlantiin palannut Stephens aloittivat kirjeenvaihdon varojen keräämisestä, aluksi vain muistomerkin pystyttämiseksi Philip Gray -nimisen edesmenneen kapinallisen muistoksi, mutta ajatukset siirtyivät pian salaisen vallankumousorganisaation perustamiseen. Stephens lupasi perustaa järjestön Irlantiin ja O’Mahony Yhdysvaltoihin. O’Mahony lupasi myös lainata Stephensille tarvittavat varat, jotta tämä saisi toiminnan käyntiin Irlannissa. O’Mahony antoi järjestölleen nimeksi feeniläisveljeskunta "fianna"-nimisen myyttisen irlantilaisen soturijoukon mukaan. Hän oli törmännyt nimeen kääntäessään vuonna 1857 englanniksi John Keatingin 1640-luvulla kirjoittamaa iirinkielistä Irlannin historiaa käsitellyttä käsikirjoitusta. Hän otti nimen käyttöön joskus vuoden 1859 keväällä. Stephensin organisaatio Irlannissa sai nimekseen Irlannin tasavaltalaisveljeskunta ("Irish Republican Brotherhood").
Amerikan feeniläisten toiminta oli aluksi vaatimatonta, mutta vuoteen 1865 mennessä järjestö oli kasvanut niin suureksi ja varakkaaksi, että se saattoi toimittaa sekä raha- että aselähetyksiä Irlannin sisarorganisaatiolleen. O’Mahony tuki haluttomasti feeniläisveljeskunnan suunnitelmaa tehdä hyökkäyksiä Yhdysvaltain rajan yli brittiläiseen Kanadaan. Tarkoituksena oli vallata alueita Kanadasta pantiksi, jolla voitaisiin käydä brittien kanssa kauppaa Irlannin itsenäisyydestä. O’Mahonyn uskottavuus kärsi, kun hänen johtamansa hyökkäys Campobellon saarelle New Brunswickissa päättyi epäonnistumiseen, ja hän luopui feeniläisveljeskunnan johdosta. Hänet kuitenkin kutsuttiin vuonna 1872 takaisin sen johtoon.
O’Mahony kuoli vuonna 1877 köyhyydessä. Hänet haudattiin Irlannin Glasneviniin. Hautajaisiin osallistui yli 70 000 ihmistä.
Parma (yritys)

Parma Oy on suomalainen rakennustarvikevalmistaja ja Suomen suurin betonielementtien valmistaja. Yritys työllistää noin 450 henkilöä (2024).
Parman taustalla ovat Lohjan Kalkkitehdas (nyk. Lohja) ja Paraisten Kalkki (nyk. Partek). Lohjan ja Partekin elementtitoiminnat yhdistettiin vuonna 1992 Partek Betonila Oy:ksi. Vuonna 1997 Partek Betonilan ja Rakennusliike Puolimatkan teollisuuden elementtitoiminnat yhdistettiin Parma Betonilaksi. Vuodesta 2003 lähtien yrityksen nimenä on ollut Parma Oy.
Yrityksen liikevaihto vuonna 2024 oli 95 miljoonaa euroa ja liiketulos −14 miljoonaa euroa.
Parma kuuluu kansainväliseen Consolis-konserniin, joka on Euroopan suurin betonitekniikkaan perustuvien ratkaisujen tuottaja ja betonisten valmisosien valmistaja. Consolis toimii 17 maassa ja sillä on lähes 10 000 työntekijää. Parman pohjoismaiset sisaryhtiöt ovat Ruotsissa Strängbetong Ab, Norjassa Spenncon ja Tanskassa Spaencom.
Piispajärvi

Piispajärvi on kylä Suomussalmella. Vuonna 2014 kylässä on vakituisia asukkaita 83. Piispajärven alueella sijaitsee kaksi järveä, Vellijärvi ja Piispajärvi. Piispajärvellä toimi vuoteen 2015 asti vuonna 1923 perustettu Piispajärven koulu . 
Piispajärven alueen rajaa etelässä Mustajoki ja pohjoisessa Perangan tienhaara. Kylään lasketaan etelästä päin luetellen Hallasenaho, Haapovaara, Mökinvaara, Alassalmi, Piispajärven ympärillä sijaitsevat tilat, Runtti, Vasarantien varsi (Piispajärven perukka), sekä Viitostien varsi Perangan tienhaaraan saakka. 
Nähtävyydet.
Piispajärvellä on ainoastaan yksi nähtävyys, Alassalmen muistomerkki. Muistomerkki on pystytetty talvisodassa kaatuneiden muistolle. Muistomerkki sijaitsee Valtatie viiden varrella.
Myytävänä elämä

Myytävänä elämä on Laura Malmivaaraan esikoisalbumi, joka julkaistiin 14. marraskuuta 2005.
Albumilta julkaistiin kaksi singleä. Lokakuussa 2005 julkaistu ensimmäinen single "Nukkumaan" sijoittui kahdeksi viikoksi Suomen viralliselle singlelistalle, parhaimmillaan sijalle 17. Alkuvuodesta 2006 albumin nimikappale "Myytävänä elämä" julkaistiin singlenä.
James Stephens

James Stephens (1825 Kilkenny – 29. maaliskuuta 1901 Blackrock, Dublin) oli irlantilainen vallankumouksellinen, joka perusti vuonna 1858 Irlannin feeniläisten maanalaisen keskusjärjestön, Irlannin tasavaltalaisveljeskunnan ("Irish Republican Brotherhood", IRB).
Stephensin varhaisista elämänvaiheista ei tiedetä paljoakaan. Osallistuttuaan vuoden 1848 epäonnistuneeseen kapinaan hän pakeni Pariisiin, jossa hän tutustui itseään kymmenisen vuotta vanhempaan John O’Mahonyyn ja vakuuttui siitä, että Irlantiin tarvittaisiin aseellista vallankumousta valmisteleva salaseura. Stephens palasi Irlantiin tammikuussa 1856, ja alkoi luoda yhteyksiä. Vuonna 1857 hän kirjoitti Yhdysvaltoihin muuttaneelle O’Mahonylle ja pyysi tätä keräämään varoja muistomerkkiin eräälle hiljattain kuolleelle irlantilaiselle kapinalliselle. O’Mahony vastasi tarjoamalla hänelle rahaa salaisen vallankumousjärjestön luomiseen. Sopimuksen synnyttyä Stephens ja eräät muut vallankumoukselliset perustivat Irlannin tasavaltalaisveljeskunnan hänen kotonaan Dublinissa 17. maaliskuuta 1858. O’Mahony loi puolestaan Yhdysvaltoihin vastaavan organisaation, jonka nimeksi tuli feeniläisveljeskunta. Salaseuran tavoitteena oli Irlannin aseellinen vapauttaminen Ison-Britannian vallasta. Vuosina 1858–1859 ja 1863–1864 Stephens kiersi Pohjois-Amerikassa keräämässä rahaa ja aseita sekä lujittamassa siteitä feeniläisiin.
Stephens ja Irlannin feeniläiset lupasivat amerikkalaisille tukijoilleen käynnistävänsä kansannousun Irlannissa 20. syyskuuta 1865, mutta liikkeen johtajat pidätettiin viisi päivää sitä ennen. Stephens vangittiin saman vuoden marraskuussa, mutta hän onnistui pakenemaan parin viikon kuluttua. Hän luopui joulukuussa 1866 IRB:n johdosta ja asui sen jälkeen useita vuosikymeniä Pariisissa työskennellen toimittajana ja kielenopettajana. Saatuaan vuonna 1891 armahduksen hän palasi asumaan Irlantiin. Kamppailussa Irlannin itsenäisyyden puolesta Stephens vastusti sekä Ison-Britannian parlamenttiin nojaavaa linjaa että terrorististen keinojen käyttöä.
Maria Ruotsala

Maria Ruotsala (s. 15. maaliskuuta 1961 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja. Ennen elokuvaohjaajan uraa ennen hän oli kuvataiteilija. 
Kuvataiteilijana Ruotsala on tehnyt muun muassa maalauksia, installaatioita ja videoita. Hänet nimettiin yhdeksi neljästä Vuoden nuoresta taiteilijasta vuonna 1990 yhdessä Eija-Liisa Ahtilan, Jarmo Kurjen ja Juha Saitajoen kanssa. Hänen töitään on hankittu muun muassa Kiasmaan ja Pariisin Pompidou-keskukseen.
Ruotsala opiskeli elokuvaohjaajaksi Lontoossa ja palkittiin Fuji-stipendillä parhaana ohjaajana 1992.
Ruotsala on ohjannut Yleisradiolle muun muassa kolmiosaisen televisioelokuvan Kreetta Onkelin romaanin "Ilonen talo" pohjalta.
Marja Pensala

Marja Pensala (o.s. Hautala, 3. lokakuuta 1944 Savonlinna – 31. elokuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen lyhyt- ja dokumenttielokuvien ohjaaja. 
Pensalan läpimurto oli sepitteellinen satiiri "Elsa", joka on yksi ulkomailla eniten esitetyistä suomalaisista lyhytelokuvista. Sitä seurasivat lyhytdokumentit "Hukkareissu" (1982) ja Kyllikki Virolaisesta kertova, yhdessä päivässä kuvattu "Hyvä elämä" (1983). 1990-luvulta alkaen Pensala ohjasi lähinnä puolipitkiä dokumenttielokuvia, kuten vuoden 1992 "Aunuksen kylillä" ja vuoden 1996 "Tallinnan tuhkimo", joka oli yhteistyö Pirjo Honkasalon kanssa. Tampereen elokuvajuhlilla Marja Pensala palkittiin neljästi, elokuvista "Hukkareissu" ja "Sielunpimennys" pääpalkinnolla. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2007.
Marja Pensalan isä oli professori Jouko Hautala. Hänen veljensä oli taidemaalari Jorma Hautala.
Satanahka

Satanahka Oy oli vuosina 1919–2003 Kiukaisissa toiminut nahkatehdas ja nahkapukineiden valmistaja. 
Historia.
Yhtiö sai alkunsa vuonna 1917 satakuntalaisten tilallisten perustamana ja se aloitti nahanvalmistuksen marraskuussa 1919 nimellä Satakunnan Nahkateollisuus Osakeyhtiö. Kiukaisten Eurakoskelle rakennetun nahkatehtaan suunnitteli tamperelainen rakennusmestari Heikki Tiitola. Aluksi se tuotti tilallisten omista vuodista parkkinahkaa heidän omiin tarpeisiinsa. 1920-luvulla tehdas alkoi valmistamaan nahkaa myös ulkopuolisille kuten esimerkiksi kenkäteollisuudelle. Vuonna 1932 yrityksen osake-enemmistön hankki Friitalan nahkatehtaan perustajan Arthur Hellmanin poika Aarne Hellemaa. Hänen aikanaan tehtaan koneita ja tuotantomenetelmiä modernisoitiin, työntekijöiden määrää lisättiin ja myös koko tuotanto suunnattiin kenkäteollisuudelle. Vuonna 1939 yrityksen liikevaihto oli 11,2 miljoonaa markkaa ja henkilöstöä oli 128. Vuonna 1942 yhtiön nimeksi vaihtui Satanahka Oy. 
1940-luvun aikana Satanahka aloitti raakanahan lisäksi omien nahkatuotteiden valmistuksen. Sen valikoimiin kuuluivat esimerkiksi nahkavaatteet, -käsineet ja -hatut sekä salkut ja laukut. Lisäksi Satanahka valmisti puolustusvoimille reppuja ja muita nahkaisia tarvikkeita sekä muun muassa pesäpalloräpylöitä. 1960–1980-luvuilla yhtiö tuli tunnetuksi nahka- ja mokkapuseroistaan, joita se valmisti myös tuotemerkillä Finn Fant. Ne ovat nykyään suosittuja vintage-harrastajien keskuudessa. Takavuosikymmeninä tehdas saastutti vieressä virtaavaa Eurajokea laskemalla siihen jätevetensä puhdistamattomana. Joen kerrotaan pahimmillaan 1950-luvulla löyhkänneen kuin viemärin. 
Vielä vuonna 1995 tehdas työllisti 155 henkilöä, mutta ajautui konkurssiin kahta vuotta myöhemmin. Sen jatkajana aloitti Sata Leather Oy vuonna 1998, joka kuitenkin joutui lopettamaan toimintansa 2003. Nahkatehtaan kiinteistö on siitä lähtien ollut tyhjillään. Nykyiset rakennukset ovat valmistuneet pääosin 1930- ja 1940-luvuilla. Nahkatehtaasta kertovia esineitä ja valokuvia on näytteillä Kiukaisten Eurakoskella sijaitsevassa Wanhassa Pappilassa.
Nälkäpeli – Matkijanärhi, osa 2

Nälkäpeli – Matkijanärhi, osa 2 "(The Hunger Games: Mockingjay – Part 2)" on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteis- ja seikkailuelokuva, jonka on ohjannut Francis Lawrence. Se perustuu Suzanne Collinsin samannimiseen romaaniin vuodelta 2010. "Matkijanärhi, osa 2" on "Nälkäpeli"-elokuvasarjan neljäs ja viimeinen osa. Se on elokuvien "Nälkäpeli", "Vihan liekit" ja "Matkijanärhi, osa 1" jatko-osa. Pääosissa ovat Jennifer Lawrence, Josh Hutcherson, Liam Hemsworth, Woody Harrelson, Elizabeth Banks, Julianne Moore, Sam Claflin, Jena Malone, Philip Seymour Hoffman ja Donald Sutherland.
Elokuvan ensi-ilta oli Suomessa 18. marraskuuta 2015 ja Yhdysvalloissa 20. marraskuuta 2015.
Tuotanto.
10. heinäkuuta 2012 Lionsgate ilmoitti jakavansa kirjasarjan viimeisen osan Matkijanärhen kahteen osaan. "Nälkäpeli – Matkijanärhi, osa 1" -elokuvan ensi-ilta oli 21. marraskuuta 2014 ja "Nälkäpeli – Matkijanärhi, osa 2" -elokuvan ensi-ilta oli 20. marraskuuta 2015. 
Kuvaukset.
Elokuvan kuvaukset alkoivat 23. syyskuuta 2013 Atlantassa. "Osa 1" ja "2" kuvattiin samanaikaisesti. 
Elokuvassa Plutarch Heavensbeeta näyttelevä Philip Seymour Hoffman löydettiin kuolleena kotoaan New Yorkissa 2. helmikuuta 2014. Tuotantoyhtiö Lionsgate julkaisi tiedotteen, jonka mukaan Hoffman oli kuvannut kaikki kohtauksensa "Osasta 1" ja hänellä oli viikko jäljellä "Osan 2" kuvauksista. Lionsgaten mukaan elokuvan ensi-iltaa ei jouduta siirtämään, koska suurin osa Hoffmanin kohtauksista oli saatu kuvattua.