tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Björn Ulvaeus

Björn Kristian Ulvaeus (s. 25. huhtikuuta 1945 Göteborg) on ruotsalainen muusikko, joka oli pop-yhtye Abban jäsen. Yhdessä Benny Anderssonin kanssa Ulvaeus on kirjoittanut useita populaarimusiikin tunnetuimpia klassikkosävellyksiä.
Ura ja elämä.
Ulvaeus syntyi Göteborgissa. Hänen perheensä muutti Västervikiin Björnin ollessa kuusivuotias.
1960-luvun alussa Ulvaeus kuului West Bay Singers -nimiseen yhtyeeseen, joka osallistui vuonna 1963 Ruotsin radion järjestämään kykyjenetsintäkilpailuun ”Plats på scen”. Samaan kilpailuun osallistui toinenkin tulevista Abban jäsenistä, 17-vuotias Anni-Frid ”Frida” Lyngstad.
Kilpailun myötä juuri perustetun levy-yhtiö Polarin tuottaja Stig Anderson ja hänen yhteistyökumppaninsa Bengt Bernhag kiinnostuivat yhtyeestä ja ottivat yhteyttä sen jäseniin. West Bay Singersin nimi muutettiin Hootenanny Singersiksi, ja siitä tuli pian 1960-luvun suosituimpia yhtyeitä Ruotsissa.
Vuonna 1966 Ulvaeus tapasi Benny Anderssonin, joka oli Ruotsin suosituimman The Hep Stars -yhtyeen kosketinsoittaja. Ulvaeus ja Andersson kirjoittivat ensimmäisen yhteisen sävellyksensä ”Isn’t It Easy to Say”.
Ulvaeus levytti 1960-luvulla neljä omaa singleä, mutta hänen soolouransa ei koskaan ottanut siipiä alleen, vaan hän jatkoi yhä tiiviimmin yhteistyötä Benny Anderssonin kanssa. Vuonna 1970 Ulvaeus ja Andersson ryhtyivät julkaisemaan levyjä kaksistaan. Ulvaeus tapasi Agnetha Fältskogin televisioesiintymisen yhteydessä vuonna 1969. He menivät naimisiin 6. heinäkuuta 1971. Heillä on liitosta kaksi lasta, Linda (s. 1973) ja Christian (s. 1977). Pari erosi 1979. Vuonna 1981 Ulvaeus meni naimisiin Lena Källersjön kanssa, ja tästä liitosta hänellä on kaksi lasta, Emma ja Anna. Ulvaeus erosi toistamiseen keväällä 2022. Ulvaeus alkoi keväällä 2022 seurustella Universal-levy-yhtiön tuotepäällikön, tanskalaisen Christina Sasin kanssa ja he avioituivat syyskuussa 2024. Sas on miestään 27 vuotta nuorempi. He asuvat Ulvaeuksen omistamassa luksusasunnossa Östermalmilla Tukholmassa. 
Ulvaeus nousi maailmanmaineeseen, kun Abba voitti vuonna 1974 Eurovision laulukilpailun kappaleella ”Waterloo”. Yhtyeen hajottua Ulvaeus on jatkanut musiikin tekemistä Benny Anderssonin kanssa. Kaksikko on kirjoittanut musikaalit "Chess" (1984), "Kristina från Duvemåla" (1995) (Vilhelm Mobergin kirjojen pohjalta) ja "Mamma Mia!" (2000), joista jälkimmäinen perustuu Abban tunnetuiksi tekemiin sävellyksiin.
Anni-Frid Lyngstad

Anni-Frid "Frida" Synni Lyngstad (s. 15. marraskuuta 1945 Ballangen, Norja) on ruotsalainen laulaja. Hänet tunnetaan erityisesti ruotsalaisen Abba-yhtyeen toisena solistina.
Lyngstadin isä oli saksalainen kersantti Alfred Haase, ja äiti oli norjalainen Synni Lyngstad. Synni Lyngstad kuoli 21-vuotiaana tyttärensä ollessa vasta kaksivuotias. Tämän jälkeen Lyngstadin isoäidistä tuli hänen huoltajansa. Joitakin vuosia myöhemmin he muuttivat Ruotsiin, mistä isoäiti sai töitä ompelijana. Lyngstad lopetti koulunkäyntinsä 13-vuotiaana ryhtyäkseen laulajaksi.
Lyngstad voitti laulukilpailun 1967, sai levytyssopimuksen EMI:ltä ja näkyvyyttä televisiossa. Hän julkaisi useita singlejä ja sitten albumin vuonna 1971.
Lyngstad oli toinen Abba-yhtyeen kahdesta laulajasta Agnetha Fältskogin kanssa. Hänen suurelta osin laulamiaan Abba-kappaleita ovat muun muassa "Fernando", "Knowing Me, Knowing You", "Money, Money, Money", "Super Trouper" ja "I Have a Dream". Lyngstadin mezzosopraano tulee oikeuksiinsa kappaleessa "The Day Before You Came", jonka instrumentaaliosissa hän laulaa taustalla stemmoja oopperamaisella tavalla. 
Abban lopetettua toimintansa vuonna 1982 Lyngstad palasi soolouralle. Hän on esiintynyt Suomessa kahdesti, Helsingissä vuosina 1984 ja 1996. Ensimmäinen esiintyminen oli osa "Shine"-albumin promootiokiertuetta, jälkimmäinen puolestaan Svenska Teaternin järjestämässä hyväntekeväisyysgaalassa.
Vuonna 2005 julkaistiin Lyngstadin 60-vuotispäivän kunniaksi DVD-boxi, joka esittelee laajasti muun muassa hänen televisioesiintymisiään ja soololevyt "Frida Ensam" -levystä alkaen.
Lyngstad suunnitteli uutta levyä hyvin menestyneen "Djupa andetag" -albumin jälkeen vuonna 1998, mutta traagiset tapahtumat saivat hänet muuttamaan mielensä. Joitakin demonauhoituksia on olemassa, mutta projekti jäädytettiin.
Lyngstad on myöhemminkin levyttänyt yksittäisiä kappaleita, mm. italialaisen Filippa Giordanon ja Deep Purple -yhtyeen Jon Lordin kanssa.
Yksityiselämä.
Lyngstad oli vuosina 1964–1969 naimisissa Ragnar Fredrikssonin kanssa. Heillä on kaksi yhteistä lasta, Hans Ragnar Fredriksson (s.26.1.1963) ja Ann Lise-Lotte Fredriksson (s. 25.2.1967). Abba-aikoina Lyngstad oli avo- ja avioliitossa Benny Anderssonin kanssa. Abban lopetettua hän muutti pois Ruotsista ensin Lontooseen ja myöhemmin Sveitsiin. Siellä hän tapasi viimeisimmän aviomiehensä, golfkenttäarkkitehti ruhtinas Ruzzo Reussin. Ruhtinas Reuss kuoli syöpään 49-vuotiaana vuonna 1999. Lyngstadin tytär Lise-Lotte kuoli auto-onnettomuudessa asuinmaassaan Yhdysvalloissa vuonna 1998. Lyngstad on läheinen ystävä Ruotsin hovin ja erityisesti kuningatar Silvian kanssa.
Kvartetti

Kvartetti on neljän soittajan tai laulajan ryhmä, joka esittää musiikkia. Vastaavasti kvartetto on sävellys, joka on kirjoitettu tällaista kokoonpanoa varten.
Tyypillinen kvartetti on jousikvartetti. Se muodostuu kahdesta viulusta, yhdestä alttoviulusta ja sellosta. Yksi ensimmäisistä jousikvartettojen säveltäjistä oli Joseph Haydn. Klassismin aikana jousikvartetot oli tarkoitettu amatöörien esitettäväksi eikä niitä julkaistu partituurina vaan jokainen soittaja näki vain oman stemmansa. Haydnin jousikvartettoihin kuuluvat esimerkiksi opus 33:en kuusi erityisen nokkelaa, kepeää ja melodista kvartettoa. Kvartettojen menuetit, jotka on nimetty scherzoiksi (ital. "vitsaillen"), pilailevat hovitanssin kustannuksella rikkomalla tanssin rytmikuvioita yllättävillä tauoilla. Opus 33:n muissakin osissa on paljon huumoria.
Toinen yleinen kvartettityyppi on pianokvartetti joka koostuu viulusta, alttoviulusta, sellosta ja pianosta. Myöhemmin taidemusiikin piirissä on sävelletty kvartettoja hyvin erilaisille kokoonpanoille. Esimerkiksi säveltäjä Olivier Messiaenin toisen maailmansodan aikana sotavankileirillä kirjoittama "Quatuor pour la fin du temps" ("Maailmanlopun kvartetto") on tehty viululle, klarinetille, sellolle ja pianolle. 
Jazz-musiikissa on torvisoitin-, kitara- ja saksofonikvartetteja.
Ympäristöliike

Ympäristöliike on ympäristökysymyksiin keskittynyt yhteiskunnallinen ja poliittinen liike joka toimii ympäristönsuojelun eteen. Suomessa ympäristöliikkeeseen liittyvinä kansalaisjärjestöinä voidaan pitää muun muassa Suomen luonnonsuojeluliittoa ja useita muita luontojärjestöjä. Rooman klubin vuonna 1972 julkaisemaa raporttia "Kasvun rajat" voidaan pitää yhtenä modernin ympäristöliikkeen syntyyn eniten vaikuttaneista dokumenteista.
Historiaa Suomessa.
Suomen luonnonsuojeluaatteen lähtölaukauksena on usein pidetty tutkimusmatkailija A. E. Nordenskjöldin kirjoitusta ”Ehdotus valtiopuistojen perustamiseksi Pohjoismaihin” vuodelta 1880. Nordenskjöldin jälkeen kasvitieteen professori J. P. Norrlin kirjoitti vuonna 1898 harvinaisten lajien suojelusta ja pienten yksityisten rauhoitusalueiden perustamisesta. Ensimmäiset suojeluyhdistykset oli kuitenkin jo perustettu ennen tätä. Muun muassa Sakari Topelius perusti Helsinkiin jo vuonna 1870 lintujen suojeluun pyrkineen yhdistyksen. Vuonna 1880 näissä yhdistyksissä oli jo 30 000 jäsentä. Topelius oli myös perustamassa vuonna 1874 Helsingin eläinsuojeluyhdistystä.
DDT:n kieltäminen.
DDT:n maine muuttui Rachel Carsonin vuoden 1962 kirjan Äänetön kevät (engl. "Silent Spring") myötä. Kirjassa Carson esitti joukon argumentteja, joiden pohjalta DDT kiellettiin varotoimenpiteenä.
Vihreät puolueet.
Vihreät puolueet nousivat parlamenttiin ensiksi Saksan liittotasavallassa, jossa myös vihreät-nimitys vakiintui. Suomessa vihreän puolueen alku sijoittuu vuoteen 1979, kun syntyi kansanliike Koijärven lintujärven suojelemiseksi. Löyhästi järjestäytynyt liike sai vuoden 1983 vaaleissa eduskuntaan kaksi kansanedustajaa. Osin eduskunnan vihreiden taustajärjestöksi perustettiin 1987 Vihreä liitto, joka rekisteröityi puolueeksi 1988.
Young Love (elokuva)

Young Love on Arto Lehkamon ohjaama, vuonna 2001 ensi-iltansa saanut elokuva, joka sijoittuu Helsingin esikaupunkialueelle. 
Juoni.
Elokuva kertoo 13-vuotiaan Jukan (Joonas Nordman) rakastumisesta malliksi haluavaan 19-vuotiaan Johannaan. Valokuvaamista harrastava Jukka auttaa Johannan mallikilpailun voittoon. Mallimailmassa itsenäisesti toimeentuleva Johanna kuitenkin hylkää Jukan, koska tämä on liian nuori.
Kansanperinne

Kansanperinteellä tarkoitetaan monenlaisia perinteitä ja kulttuurin muotoja, jotka liittyvät johonkin etniseen ryhmään. Kansanperinteisiin kuuluu tarinoita, kansansatuja, legendoja, uskomuksia, näkemyksiä, tapoja, käytäntöjä ja teknologioita. Kansanperinteeksi käsitetään yleensä myös ryhmän alkuperäiset muinaisuskonnot eli "etniset uskonnot", kuten myös suuriin maailmanuskontoihin liittyvät paikalliset perinteet. Tietyillä etnisillä ryhmillä on myös omia käsityöperinteitä, kuten romaneilla ja saamelaisilla.
Yleensä katsotaan, että kansanperinne on "elävää perinnettä", eli sukupolvelta toiselle kirjoitetun tekstin sijasta puheen ja toiminnan avulla siirtynyttä kulttuuria. 
Kansanperinne katsotaan usein luonnolliseksi ja alkuperäiseksi. Se on etnisen ryhmän "tavallisten" jäsenten omista lähtökohdistaan käsin ylläpitämää ja kehittämää perinnettä. Kansanperinnettä eivät ole oppi- tai keinotekoisesti luodut tai korkeamman auktoriteetin tai määräysvallan taholta ylläpidetyt perinteet. Poikkeukseksi kuitenkin nähdään usein oppineiden ja vallanpitäjien pyrkimykset elvyttää ja ylläpitää kansan omia alkuperäisiä perinteitä.
Kansanperinteessä on tietty rahvaanomaisuuden ja ei-yläluokkaisuuden leima. Kansanperinteeksi ei yleensä katsota esimerkiksi yläluokan, oppineiston tai vallanpitäjien omia perinteitä, joita tavallinen kansa ei jaa. Sen sijaan esimerkiksi työväestön oma perinne nähdään helpommin kansanperinteeksi.
Alan Dundesin tunnetun esseen mukaan kansanperinteeseen kuuluvat ainakin kansantarinat ja muu sanallinen perinne, musiikki, perinteiset esineet ja rakennukset, uskonto ja uskomukset sekä ruokaperinne.
Nykyajan uutta kansanperinnettä ovat muun muassa urbaanit legendat ja salaliittoteoriat.
Suomalainen kansanperinne.
Suomalaiseksi kansanperinteeksi voidaan katsoa esimerkiksi erilaiset ruisleivät, tapahtumien juhlistamiset, mytologia, kansantarinat sekä muinaisusko. Jotkut näistä ovat todellisuudessa tulleet jostain muualta, mutta ovat kuitenkin muotoutuneet suomalaisten omaksi kansanperinteeksi. 
Tapahtumia ovat esimerkiksi laskiaismäki, varpajaiset, kylvöjuhla ja sadonkorjuujuhla. Muinaisuskolla tarkoitetaan muun muassa Mikael Agricolan luettelemiin jumaliin perustuvaa uskoa. Näistä jumalista suurimmaksi sanotaan yleensä Ukko ylijumalaa, vaikkakin kyseessä voi olla myös "ylinen" eli taivaanjumala, jolloin Ukko ylijumalakin on/oli vain yksi jumala muiden joukossa.
Kansanperinteeseen kuuluvat myös tietyt ruoat kuten mämmi ja kalakukko. Kansantanssit, tavat rakentaa asumuksia, ja sauna ja siihen liittyvät riitit ovat kansanperinnettä.
Folkloristiikka.
Kansankulttuuria ja suullista perinnettä kutsuvaa tieteenalaa kutsutaan "folkloristiikaksi". Suomalainen folkloristiikka on monin tavoin ollut maailmanlaajuisestikin uraauurtavaa. Sen syntynä voidaan pitää 1830-luvun kansallisen heräämisen yhteydessä käynnistynyttä, mm. Kalevalan ja Kantelettaren laatimiseen johtanutta runonkeräystyötä.
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran perinnearkisto on nykyäänkin maailman suurin.
Joukkotuhoase

Joukkotuhoaseet ovat suurten ihmisjoukkojen tappamiseen suunniteltuja aseita. Niihin lasketaan tavallisesti kuuluviksi kemialliset aseet, biologiset aseet ja ydinaseet.
Joukkotuhoaseiden käyttö on ollut vähäistä, koska suuren tuhovoiman vuoksi niiden käyttö aiheuttaa todennäköisesti vielä tuhoisamman vastaiskun. Usein joukkotuhoaseet suunnataan siviiliväestöä kohtaan. Joukkotuhoaseita käytettäessä uhreja ei voi rajoittaa pelkästään siviileihin tai sotilaisiin.
Ensimmäisiä joukkotuhoaseita olivat kemialliset ja biologiset aseet. Niiden käyttö kiellettiin Geneven sopimuksella vuonna 1925, jota täydennettiin Bioasekonventiolla vuonna 1972. Kemiallisten aseiden kieltosopimus solmittiin 1995. 
Ydinaseita on käytetty sotatilanteessa kaksi kertaa: Hiroshiman ja Nagasakin pommituksissa elokuussa 1945. Ydinaseiden käyttö nosti joukkotuhoaseiden tuhoisuuden yleiseen keskusteluun.
Kylmän sodan aikana joukkotuhoaseiden uhka miellettiin lähinnä suurvaltojen mahdolliseksi iskuksi toisiaan vastaan ja siihen liittyvään vastaiskuun. Syyskuun 11. päivän iskut Yhdysvalloissa vuonna 2001 ja pernaruttokirjeet toivat puheisiin myös sellaiset joukkotuhoaseiskut, joihin ei voi tehdä vastaiskua. Huhu mahdollisista joukkotuhoaseista oli tärkein perustelu, jolla Yhdysvaltain johtama liittouma hyökkäsi Irakiin vuonna 2003.
Media

Media (monikko sanasta "medium"; ) tarkoittaa viestintäkanavia tai viestin välittäjiä. Sanaa käytetään toisinaan synonyyminä joukkotiedotusvälineille eli massamedialle, mutta media on käsitteenä laajempi, sisältäen myös niin sanotun sosiaalisen median. Asiayhteydestä riippuen media-sana voi tarkoittaa joko viestinnän kenttää yleisesti, tiettyä viestintämenetelmää (televisio, radio, sanomalehdet, internet), tiettyä viestimuotoa (teksti, kuva, ääni) tai yksittäistä media-alan yritystä tai hanketta. Media tarkoittaa viestinnässä myös viestintävälinettä ja tallennetta. Termistä "media" puhuttaessa viitataan usein "medioituneeseen", "välitteiseen" vuorovaikutukseen () erotuksena suorasta vuorovaikutuksesta.
Median historiasta.
Joukkotiedotusvälineenä median historiallisina vaiheina voidaan nähdä huhu, julkiset kuulutukset, julkiset kokoontumiset, kirjapainotaito, lehdistö, elokuvat, radio, televisio, satelliittitelevisio ja monen edellisten yhdentymisenä, internet. Laajemmin mediana voidaan nähdä muun muassa julkiset rakennukset ja hallitsijan kuvalla koristeltu raha. Muinaisen Persian pääkaupunki Persepolis nähdään kulissina (mediana) alamaisille (kohderyhmä), jotka tulivat ympäri laajaa Persiaa maksamaan vuosittaiset verot suurkuninkaalle. Samalla he joutuivat vakuuttumaan Persian suurkuninkaan ylivertaisesta mahtavuudesta, ja siis esimerkiksi kapinan mahdottomuudesta (viesti).
Media Suomessa.
Suomessa useimmat viestimet ovat suomenkielisiä, mutta joillakin paikkakunnilla ilmestyy myös ruotsinkielisiä sanomalehtiä, ja televisiossa ja radiossa on ruotsinkielistä ohjelmaa. Julkinen ja verorahoitteinen Yleisradio omistaa useita televisio- ja radiokanavia. Niiden lisäksi maassa toimii useita kaupallisia televisiokanavia. Useat televisiokanavat ovat ilmaisia.
Lehdistönvapaus takaa sen, että valtio ei Suomessa voi määrätä mitä tiedotusvälineissä sanotaan. Julkisen sanan neuvosto on Suomen tiedotusvälineiden itsesääntelyelin.
Portaali (internet)

Portaali internetistä puhuttaessa tarkoittaa verkkopalvelua, joka omien toimintojensa lisäksi tarjoaa pääsyn useisiin muihin verkkopalveluihin. Tällöin portaali-sanaan on yleensä lisätty etuliitteeksi määritelmä portaalin luonteesta.
Esimerkkejä internetportaaleista:
Erilaisia määritelmiä.
Portaali (portal) on tietojärjestelmä joka järjestää ja auttaa saamaan yhteyksiä eli kontakteja eri toimijoiden tai tahojen välille, esimerkiksi 
Portaali on liittymä eri tahoihin: yhden tai usean organisaation asiointipalveluihin, yhteyshenkilöihin, tietojärjestelmiin ja näiden tietopalveluihin, organisaatioiden tarjouksiin. Portaali toimittaa omille asiakkailleen yhden tai usean organisaation asiointipalveluja tai vain tietopalveluja.
On olemassa kaksi kilpailevaa määritelmää portaalin toiminnasta. Ensimmäinen painottaa portaalin olevan vain portti muihin palveluihin, jolloin portaalin oma palvelutarjonta olisi vain tarjota yhtenäinen aloituspiste muiden tahojen palveluihin. Toinen määritelmä näkee portaalin kokoavana verkkopalveluna jolloin portaali tarjoaisi yhtenäisen käyttöliittymän aikaisemmin erillisiin palveluihin. Useimmat verkkopalvelut joista käytetään nimitystä portaali yhdistävät kummankin määritelmän sisältöä, eli toimivat sekä linkittävänä portaalina että kokoavana palveluportaalina.
Portaali (tietokonegrafiikka)

Portaali tarkoittaa kolmiulottisessa tietokonegrafiikassa näkymää, joka rajaa osan polygoneista piilotetun pinnan poistossa. David Luebken ja Chris Georgesin vuonna 1995 julkaiseman artikkelin "Portals and mirrors" mukaan menetelmää voi laajentaa myös peilien toteutukseen. Aiemmin menetelmää on kuvattu Seth Tellerin vuonna 1992 esittelemässä menetelmässä, joka vaatii paljon esikäsittelyä.
Joukko algoritmeja nimeltä "portal culling" käyttää näkymäkartiota ("view frustum") ”portaalien” kohdalla kuten rakennuksen ovi tai ikkuna. Menetelmä on tyyppi "occlusion culling" menetelmästä ja voidaan sanoa olevan "view frustum culling" menetelmän laajennus.
Menetelmä esikäsittelee renderöitävää tilaa () jollakin tavalla: tila jaetaan "soluihin", jotka usein vastaavat huoneita tai käytäviä rakennuksessa. Ikkunat ja ovet jotka liittyvät vierekkäisiin huoneisiin ovat "portaaleja". Jokainen kappale solussa ja solun seinät tallennetaan tietorakenteeseen, joka liittyy soluun. Myös vierekkäisten solujen ja niiden portaalien tiedot talletetaan graafiin ("adjacency graph").
Menetelmä toimi hyvin vuonna 1992 jolloin se esiteltiin mutta nykyisiin monimutkaisiin tiloihin sen automatisointi on erittäin vaikeaa. Siksi solujen määrittely ja graafin luonti tehdään käsin.
Antiportaali on optimointiin tarkoitettu menetelmä, jossa asetetaan näkymättömiä esteitä piilottamaan geometriaa renderöijän näkökulmasta. Niitä voidaan käyttää yhdessä pelaajalle näkyvien esteiden kanssa.
Moottoriliikennetie

Moottoriliikennetie on yksinomaan moottoriliikenteelle tarkoitettu tie, joka ei kuitenkaan täytä moottoritien vaatimuksia. Se on tarkoitettu moottoritietä vähäisemmille liikennemäärille. Joskus moottoriliikenneteitä käytetään lyhyinä pätkinä myös liittymäteinä moottoritielle. Tavallisesti moottoriliikenneteillä on asetettu rajoituksia ajoneuvojen vähimmäisnopeudelle ja pysähtymiselle sekä korvattu tasoliittymät eritasoliittymillä.
Moottoritiestä eroten moottoriliikennetiellä ei tarvitse olla useampia samansuuntaisia kaistoja tai toisistaan fyysisesti erotettuja ajoratoja.
Moottoriliikennetiet Suomessa.
Suomen laissa "moottoriliikennetie" tarkoittaa tietä,
Vuoden 2021 alussa Suomessa oli moottoriliikenneteitä yhteensä 136 kilometriä.
Moottoriliikennetien yleinen nopeusrajoitus on 100 km/h, talvisin kuitenkin useimmilla tieosuuksilla 80 km/h. Moottoriliikennetiellä ei saa kuljettaa moottorikäyttöistä ajoneuvoa, jonka suurin sallittu tai rakenteellinen nopeus on enintään 70 kilometriä tunnissa. Vaatimusta ei kuitenkaan sovelleta puolustusvoimien ajoneuvoon tai erikoiskuljetuksessa käytettävään ajoneuvoon. Myös ajoneuvon hinaaminen köyttä, vaijeria tai muuta vastaavaa kytkentätapaa käyttäen on kiellettyä, lukuun ottamatta hinaamista seuraavaan poistumiskohtaan saakka.
Moottoriliikennetiet Ruotsissa.
Ruotsissa on runsaasti moottoriliikenneteitä, joista useat on varustettu keskikaiteella.
Itä-Uudenmaan maakunta

Itä-Uudenmaan maakunta () on entinen Suomen maakunta Etelä-Suomessa. Itä-Uudenmaan maakunta lakkautettiin ja liitettiin kokonaan Uudenmaan maakuntaan 1.1.2011. Aikaisemmin Itä-Uusimaa oli osa historiallista Uudenmaan maakuntaa, ja se oli vuoteen 1997 osa Uudenmaan lääniä ja läänilaitoksen lakkauttamiseen vuoteen 2009 se kuului Etelä-Suomen lääniin.
Valtioneuvosto päätti Itä-Uudenmaan maakunnan lakkauttamisesta 22. lokakuuta 2009. Kaikki Itä-Uudenmaan kunnat liittyivät Uudenmaan maakuntaan vuoden 2011 alussa. Maakunta- ja soteuudistuksen myötä entisen Itä-Uudenmaan maakunnan alue muodostaa Itä-Uudenmaan hyvinvointialueen, jonka ensimmäinen aluevaltuusto valittiin aluevaaleissa tammikuussa 2022.
Maakunnan maapinta-ala oli 1. tammikuuta 2010 2 701,84 km², ja väkiluku 93 966 henkeä.
Aluesuunnittelu ja maakuntakaava.
Ennen Itä-Uudenmaan maakunnan ja Itä-Uudenmaan maakuntaliiton muodostamista Itä-Uudenmaan aluekehitystä suunnitteli vapaaehtoisesti Itä-Uudenmaan seutusuunnitteluliitto ry 4. kesäkuuta 1959 – 31. joulukuuta 1965. Sen työn jatkaja, Itä-Uudenmaan seutukaavaliitto, perustettiin 1. joulukuuta 1966 ja lopetettiin 31. joulukuuta 1992.
Muualla Uudellamaalla toimivat Helsingin seutukaavaliitto, Länsi-Uudenmaan seutukaavaliitto ja Uudenmaan maakuntaliitto yhdistyivät valtioneuvoston päätöksellä 1. tammikuuta 1993. Muihin seutukaavaliittoihin kuuluneet Kirkkonummi, Mäntsälä ja Pornainen vaihtoivat Uudenmaan maakuntaliittoon, jossa oli tuolloin kaikkiaan 19 kuntaa. Uudenmaan liiton päätehtäviä olivat lakisääteinen seutukaavoitus ja kuntien alueelliset edunvalvontatehtävät. 1. tammikuuta 1994 Uudenmaan maakuntaliittoon liittyivät Läntisen Uudenmaan seutukaavaliiton kunnat, jolloin kuntamäärä oli yhteensä 21.
Lakisääteisen seutukaavan laatimisen lisäksi aluekehittämislaki siirsi 1. tammikuuta 1994 aluekehitysvastuun valtion lääninhallituksilta kuntien maakuntaliitoille. Tämä toi maakuntaliittoihin Euroopan aluekehitysrahaston, Euroopan sosiaalirahaston sekä muiden ohjelmien hallinnointitehtäviä 1. tammikuuta 1995 alkaen, kun Suomi oli liittynyt Euroopan unionin jäseneksi.
Uudenmaan lääni lakkautettiin lääniuudistuksessa 31. elokuuta 1997, Itä-Uusimaa liitettiin Etelä-Suomen lääniin ja muodostettiin Itä-Uudenmaan liitto, joka yhdistettiin Uudenmaan maakuntaliittoon 1. tammikuuta 2011.
Aluejako.
Kunnat.
Itä-Uusimaa jakaantui lakkauttamishetkellään seitsemään kuntaan, joista kaksi oli kaupunkeja. Itä-Uudenmaan maakuntakeskus oli Porvoo. Kunnista ainoastaan Askola ja Pukkila olivat yksikielisesti suomenkielisiä.
Entisiä kuntia Itä-Uudenmaan alueella olivat:
Toisiopalvelin

Toisiopalvelin (peilipalvelin, puhek. mirrori, engl. "mirror") on Internet-palvelin, joka esittää toisen palvelimen sisällön uudelleen. Tätä kutsutaan "toisintamiseksi" tai "peilaamiseksi" (puhekielessä usein myös "mirroroimiseksi").
Toisiopalvelimia käytetään monista syistä:
Jakelupaketti

Jakelupaketti (usein lyhyesti "jakelu", puhekielessä "distro") tarkoittaa tietotekniikassa konfiguroitua käännettyjen ohjelmien ja ohjelmakomponenttien (kirjastojen) kokoelmaa, joka soveltuu käyttöön otettavaksi loppukäyttäjälle.
Yhtenä määritelmänä jakelupaketilla tarkoitetaan BSD- tai Linux-käyttöjärjestelmien versioita.
Ohjelmiston jakeleminen.
Ohjelmistoja voidaan jakaa ja välittää vähittäismyynnissä, tietokoneen mukana tai verkossa digitaalisesti ladattavina, joista viimeinen on korvannut useita muita tapoja.
Verkossa ohjelmia jaetaan verkkokauppojen (omisteinen ohjelmisto) sekä pakettivarastojen kautta.
Terveydenhoito

Terveydenhoito on terveydenhuoltojärjestelmän resurssoima laaja toimenkuva, joka käsittää toimenpiteet sairauksien ennalta ehkäisemiseksi, hyvän elämänlaadun säilyttämiseksi ja parantamiseksi sekä sairauksien hoidoksi ja kuntoutukseksi. Eri valtioissa on kuitenkin toteutettu vaihtelevia ratkaisuja julkisen terveydenhoidon kautta, koska perintö- ja ympäristötekijät vaihtelevat, samoin psyykkiset tekijät ajatellen itsensä huoltoa sekä maiden välillä.
Suomessa ja muissa Pohjoismaissa on julkinen vastuuterveydenhoito yhdistettynä yksityisiin vakuutuksiin, Yhdysvalloissa tästä kiistellään siitä huolimatta, että siellä terveydenhoito on erityisen kallista. Kehitysmaissa terveydenhuolto on vaihtelevan puutteellista, mikä riippuu ainakin rahoituksen kohdentamisesta. Julkisen terveydenhuollon filosofinen perusta on kuitenkin siinä, että hyvinvointiyhteiskunnassa pidetään eettisesti oikeana antaa yhteisistä varoista rahoitusta esimerkiksi vammaisten, lasten ja vähävaraisten sekä psyykkisesti ja sosiaalisesti vajaavaltaisten henkilöiden huoltoon yhteisistä varoista. Ihmisethän eivät kuitenkaan voi vaikuttaa esimerkiksi perintötekijöihinsä, ja kovin vähän myös työoloihinsa.
Osa-alueet.
Terveydenhoidon piiriin kuuluu lukuisia erilaisia osa-alueita, joiden jakoperusteita on monenlaisia. Mahdollinen jakoperuste esitetään osittain professori Leo Noron mukaan:
Merenkulku

Merenkulku tarkoittaa vesitse tapahtuvaa tavaroiden ja henkilöiden kuljetusta.
Historia.
Jo antiikin Kreikassa argonauttien ja hellenismin kaudella rakennettiin suuria laivoja, joita käytettiin muun muassa kaupankäyntiin. Viikingit kuuluivat aikansa taitavimpiin merenkulkijoihin. Merenkulku liittyi myös löytöretkiin, joita Eurooppalaiset tekivät muun muassa Amerikan mantereille. Merenkulku on ollut olennainen osa myös napaseutujen tutkimuksessa.
Liikennöintityypit.
Linjaliikenteessä olevat laivat kulkevat tiettyjen etukäteen ilmoitettujen satamien välillä säännöllisin väliajoin riippumatta siitä, saadaanko täysi lasti vai ei. Esimerkkejä linjaliikenteestä ovat mm. matkustajalaivoilla ajettavat linjat.
Hakurahti- eli tramppiliikenne on taas sitä, että alus tilataan kulloinkin tietylle matkalle, ja liikennöinti riippuu siitä, saako alus lastia vai ei. Tramppiliikenteessä ei ole yleensä kiinteitä reittejä, vaan alus kuormataan lähtösatamassa ja rahdin määräsatamaan tuotuaan alus lähtee lastin purkamisen ja uuden lastin kuormaamisen jälkeen toiselle rahtausmatkalle, joka suuntautuu usein muualle kuin edelliseen lähtösatamaan.
Sopimusliikenteessä sovitaan tietyn tavaraerän kuljettamisesta ostajalle; kuten hiili, vilja, kontti, paperi tai selluloosa. Sopimusliikennettä voidaan pitää linjaliikenteen muotona, sillä lähtö- ja määräsatamat ovat aina samat. Tosin sopimusliikenteessä ei yleensä käytetä tiukkoja aikatauluja kuten linjaliikenteessä. Tramppiliikenteestä sopimusliikenne poikkeaa siten, että sopimusliikenne saattaa kestää pitkiäkin aikoja sitoen tietyt alukset samalle reitille.
Opintoviikko

Opintoviikko (lyhenne ov) oli Suomessa 1970-luvulta 2000-luvun puoleenväliin saakk opintojen laajuuden mitta, jolla yhtenäistettiin eri opintoalojen tutkintolaajuuksia. Opintoviikolla tarkoitettiin arvioitua keskimääräisen opiskelijan tekemää 40 tunnin työtä opintotavoitteiden saavuttamiseksi.
Opintoviikko oli Suomessa käytössä 1960-luvn lopulta korkeakoulututkintojen laajuuden mittana vuoteen 2005 asti, jonka jälkeen sen käytöstä luovuttiin korkea-asteella vuosina 2005–2010 osana Euroopan unionin korkeakoulupolitiikan yhtenäistämistä eli Bolognan prosessia.Opintoviikon korvasi opintopiste. Opintoviikkojärjestelmässä alemman korkeakoulututkinnon laajuus oli 120 opintovikkkoa, ylemmän tutkinnon laajuus 160 opintoviikkoa, alempi tutkinto mukaan lukien. Poikkuksena olivat teknillis–tieteellisen alan tutkinnot diplomi-insinööri ja arkkitehti, jotka olivat 180 opintoviikon laajuisia, seä eläinlääketieteen lisensiaatin tutkinto, jonka laajuus oli 220 opintoviikkoa. 
60 opintopistettä vastaa yhden vuoden täysipainoista opiskelua tai 1600 tuntia, eli periaatteessa yksi opintoviikko vastaa 1,5 opintopistettä. Käytännössä kertoimina on käytetty lukuja 1,5:n ja 2:n välillä silloin, kun eri mitoituksella olevia opintoja on yhdistetty samaan tutkintoon.
Ammatillisella asteella opintoviikot vaihtuivat osaamispisteiksi 1. elokuuta 2015.
Opiskelija

 
Opiskelija on varsinkin korkeakoulussa, kansanopistossa tai aikuisopiskelun piirissä opiskeleva henkilö. Aikaisemmin opiskelijoiksi sanottiin lähinnä yliopistoissa opintoja harjoittavia, mutta koulutusjärjestelmän laajeneminen ja yhteiskunnalliset muutokset ovat vaikuttaneet myös opiskelua koskeviin käsityksiin. Nykyään myös toisen asteen oppilaitoksissa olevat katsotaan opiskelijoiksi. Opiskelijoiden yhteenliittymillä, opiskelijajärjestöillä, on ollut keskeinen merkitys yhteiskunnallisessa ja kulttuurielämässä. Nämä järjestöt ovat 1960-luvulta lähtien saaneet yhä enemmän etujärjestöjen piirteitä.
Yleisesti peruskoulussa opiskelevaa henkilöä sanotaan oppilaaksi ja lukiossa tai muussa korkeammassa oppilaitoksessa opiskelevaa sanotaan opiskelijaksi, joskin oppilas-sanaa voidaan pitää yleiskäsitteenä.
Mielenterveys.
YTHS:n ylilääkärinä työskennellyt Kristina Kunttu sanoo, että Suomessa opiskelijat tuskin voivat entistä huonommin, nyt vain entistä useampi kehtaa sanoa kärsivänsä stressistä tai ahdistuksesta. Kyselyssä kolmannes korkeakouluopiskelijoista oli kärsinyt jostain sellaisesta, mutta Kuntun mukaan useissa tapauksessa vain lievistä, ja jo 1960-luvulla kolmannes yliopisto-opiskelijoista oli kärsinyt mielenterveyshäiriöistä. Vakavia ongelmat ovat suunnilleen 10-15 prosentilla, kuten muussakin väestössä.
Koulutuksen oikeudenmukaisuuden ja tasa-arvon apulaisprofessori Kristiina Brunila sanoo, että moni nuori reagoi vahvasti kohtaamiinsa vaikeuksiin, mutta nykyisessä "haavoittuvuuden eetoksessa" nämä reaktiot esitetään liiankin usein psykologis-terapeuttisen sanaston termein, vaikkei varsinaisista mielenterveysongelmista olisi kyse. Joskus taas oireiden syy onkin yksinäisyys, talousongelmat tai kiusaaminen.
Andrew Tanenbaum

Andrew Stuart ”Andy” Tanenbaum (s. 1944 Yhdysvallat) on tietojenkäsittelytieteen professori. Vuodesta 1971 lähtien hänen toimipaikkansa oli Amsterdamin vapaa yliopisto (Vrije Universiteit Amsterdam). Hän jäi eläkkeelle vuonna 2014.
Ura ja oppikirjat.
Parhaiten Tanenbaum tunnetaan tietotekniikka-alan kirjoistaan, joita käytetään laajalti oppikirjoina. 
Tanenbaumin tunnetuimpiin kirjoihin kuuluvat:
Vaikutus vapaiden ohjelmistojen taustalla.
Tanenbaum kehitti 1980-luvun alussa suljettuna lähdekoodina julkaistun Amsterdam Compiler Kit -kääntäjän. Kun yhdysvaltalainen Richard Stallman oli kiinnostunut sen käyttämisestä vapaissa ohjelmistoissa, Tanenbaum vastasi että se ei ole vapaa ohjelmisto. Tältä pohjalta Stallman alkoi keskittyä GNU C Compilerin kehittämiseen vapaita ohjelmistoja varten.
Tanenbaum myös kehitti Minix-käyttöjärjestelmän opetustarkoituksiin. Se oli Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä. Suomalaisen Linus Torvaldsin kurssikirjana oli yliopistossa Tanenbaumin kirja "Operating Systems: Design and Implementation" (1987). Kirja sisälsi yksityiskohtaisen kuvauksen toimivan Minix-käyttöjärjestelmän toiminnasta ja kirjan sisältämissä esimerkeissä Tanenbaum käytti 12 000 riviä Minixin lähdekoodia. Torvaldsin Linux-käyttöjärjestelmä sai vaikutteita Minixistä.
Minix Intelin suorittimissa.
Minix on yksi maailman suosituimmista ohjelmistoista, sillä se on sisältynyt Intel-yhtiön suorittimiin vuodesta 2008 alkaen. Jokainen Intelin suoritin vuodesta 2008 alkaen sisältää mikroprosessorin, jolla ajetaan Management Engine -nimistä toiminnallisuutta. Tämä toiminnallisuus on toteutettu avoimen lähdekoodin Minix 3:een pohjautuvalla suljetun lähdekoodin versiolla. Intel ei kertonut Tanenbaumille Minixin käytöstä eikä pyytänyt siihen erikseen lupaa, ja tiedon paljastuminen tuli myöhemmin Tanenbaumille yllätyksenä.
Uusklassismi

Uusklassismi on jonkin klassisen tyylin uudistunutta tai nykyaikaista muotoa. Uusklassismi vaikutti 1700- ja 1800-luvuilla, ja sen esikuvina olivat antiikin Kreikka ja Rooma. Tänä aikana pyrittiin yksinkertaisempaan ja tasapainoisempaan tyylikkyyteen. 
Suuntauksen keskuspaikka oli Ranska, kun aikaisemmin uudet tyylisuuntaukset olivat tulleet Italian kaupunkivaltioista. 
Uusklassismin huomattavin teoreetikko ja uusklassisen suuntauksen tiennäyttäjä oli Johann Joachim Winckelmann.
Uusklassismin eri osa-alueita ovat:
Leo III

Leo III Isaurialainen (675–741) oli Bysantin keisari vuosina 717–741. Hän oli Isaurialaiseksi tai Syyrialaiseksi kutsutun hallitsijasuvun kantaisä.
Leo, alkuperäiseltä nimeltään Konon, syntyi Germanikeian kaupungissa (nyk. Kahramanmaras, Turkki) silloisessa Syyrian provinssissa, Kommagenessa. Hän eteni sotilasuralla Justinianus II:n aikana, ja Anastasios II nimitti hänet Anatolikonin teeman sotilaskomentajaksi, "strategokseksi". Leo kapinoi keisari Theodosios III:a vastaan ja kukisti tämän helposti. 25. maaliskuuta 717 Leo kruunattiin keisariksi Hagia Sofiassa. Hänen vaimonsa Maria kruunattiin keisarinnaksi vuonna 718.
Samana vuonna kun Leosta tuli keisari arabien armeija ja laivasto saapuivat piirittämään Konstantinopolia. Bysanttilaiset voittivat kreikkalaisen tulen ansiosta, ja arabit joutuivat vetäytymään vuonna 718. Tämä oli viimeinen kerta, kun arabit piirittivät pääkaupunkia ja uhkasivat koko valtakunnan olemassaoloa. Vuodesta 726 eteenpäin arabit hyökkäilivät taas Vähään-Aasiaan, mutta Leo löi heidät Akroinonin taistelussa vuonna 740.
Leo pani alulle ns. ikonoklasmin kieltämällä ikonien kunnioittamisen. Leo vainosi myös juutalaisia ja montanolaisia ja pakkokäännytti heitä kristinuskoon.
Leon pojasta Konstantinoksesta oli tehty kruununperillinen jo vuonna 720, ja vuonna 733 hän meni naimisiin kasaarien kaanin tyttären kanssa. Kun Leo kuoli vuonna 741, Konstantinoksesta tuli keisari.
Konstantinos V

Konstantinos V Kopronymos (lisänimeltään , "Sontaniminen") (718–775) oli Bysantin keisari vuosina 741 ja 743–775.
Leo III teki pojastaan Konstantinoksesta kruununperillisen jo hänen ollessaan vain kaksivuotias ja Leon kuollessa vuonna 741 Konstantinoksesta tuli keisari. Konstantinos ehti olla keisari vain vuoden ennen kuin vallan kaappasi Artabasdos, joka oli auttanut Leoa kun hän oli havitellut keisarinkruunua. Konstantin oli johtamassa armeijaa arabeja vastaan kun Artabasdos hyökkäsi hänen kimppuunsa ja kukisti hänet.
Konstantinos joutui pakenemaan Anatolikonin teemaan jota hänen isänsä Leo oli hallinnut ennen keisariksi tulemistaan ja jossa hänellä oli kannattajia. Vuonna 743 Konstantinos palasi Konstantinopoliin ja valloitti sen 2. marraskuuta. Artabasdos ja hänen poikansa sokaistiin ja useita heidän kannattajistaan teloitettiin.
Konstantinos osoittautui taitavaksi kenraaliksi ja hän valloitti vuonna 746 Syyrian arabeilta. Suurempi uhka Bysantille oli kuitenkin Bulgaria. Vuonna 763 Bysantin armeija löi bulgarit täydellisesti ja vuonna 773 heidät lyötiin taas. 
Konstantinos kannatti isänsä tavoin ikonoklasmia ja Bysantin ja paavin välit huononivat entisestään. Vuonna 751 langobardit valloittivat Ravennan ja Bysantin viimeinen jalansija Pohjois-Italiassa hävisi. Bysantti ei enää voinut auttaa Roomaa langobardien uhkaa vastaan ja paavi löysikin nyt uuden suojelijan frankeista.
Konstantinos kuoli ollessaan sotaretkellä bulgaareja vastaan 14. syyskuuta vuonna 775.
Artabasdos

Artabasdos oli Bysantin keisari vuosina 742–743.
Artabasdos kaappasi vallan Konstantinos V:ltä tämän oltua keisarina vain noin vuoden. Hän teki vanhimmasta pojastaan kruununperillisen ja nuoremmasta pojastaan armeijan ylipäällikön. Artabasdos oli ikonoklasmin vastustaja, mutta se ei auttanut, koska Konstantinos oli parempi kenraali. Konstantinos löi Artabasdoksen armeijan kahteen eri otteeseen vuonna 743 ja valloitti Konstantinopolin 2. marraskuuta. Artabasdos ja hänen poikansa sokaistiin ja useita heidän kannattajistaan teloitettiin. Artabasdos vietti viimeiset vuotensa luostarissa.
Leo IV

Leo IV Kasaari (25. tammikuuta 750 – 8. syyskuuta 780) oli Bysantin keisari vuosina 775–780.
Leo oli Konstantinos V:n poika hänen ensimmäisestä avioliitostaan erään kasaariprinsessan kanssa. Leo oli ehkä ensimmäinen keisari joka syntyi keisarillisessa purppurakamarissa, jossa vain hallitsevan keisarin lapset saivat syntyä. 
17. joulukuuta 769 19-vuotiaana Leo meni naimisiin ateenalaisen Irenen kanssa. Morsiamen valinta oli hiukan yllättävä, tämä ei ollut kovin jalosukuisesta perheestä ja osoitti huolestuttavaa kiinnostusta ikoneihin.
Konstantinos V kuoli elokuussa 775 ja Leo, vanhimpana poikana ja hallitsijakumppana, julistettiin uudeksi keisariksi. Leon viisi velipuolta, joita yleensä kutsutaan "caesareiksi" heidän arvonimiensä perusteella, jäivät nuolemaan näppejään kun Leo julisti poikansa Konstantinos VI:n kruununperilliseksi ja hallitsijakumppanikseen pääsiäisenä 776. Leon vanhin velipuoli Nikeforos, yritti vallankaappausta mutta hänet kannattajineen karkotettiin Konstantinopolista.
Leon aikana ikonoklasmi jatkui, mutta ikonien kunnioittajia ei enää vainottu yhtä paljon kuin hänen isänsä Konstantinos V:n aikana, ja heitä nimitettiin jopa piispanvirkoihin. On arveltu että tähän vaikutti Leon vaimo Irene, harras ortodoksi. Valtakautensa viimeisinä vuosina Leo muutti kantaansa ja aloitti ikonien kunnioittajien vainot.
Leo puuttui bulgarialaisten keskenäisiin kiistoihin ja antoi yhdelle heidän johtajistaan, Telerigille, turvapaikan Konstantinopolissa. Tämä kastettiin ortodoksiksi ja meni naimisiin Irenen serkun kanssa.
Leo lähetti sotajoukkojaan Syyriaan taistelemaan arabeja vastaan vuonna 778. Muuten hänen sotilaspolitiikkansa perustui enemmän linnoitusten vahvistamiseen ja avoimen konfliktin välttämiseen. 
Kun Leo kuoli yllättäen 8. syyskuuta 780 hänen ja Irenen ainut lapsi Konstantinos VI oli vain kymmenvuotias ja todellinen valta siirtyi Irenen käsiin.
Konstantinos VI

Konstantinos VI (771–797) oli Bysantin keisari vuosina 780–797.
Konstantinoksesta tuli keisari vain kymmenvuotiaana, kun hänen isänsä Leo IV kuoli yllättäen. Tämän vaimo Irene otti vallan itselleen Konstantinoksen holhoojana. Leon velipuoli Nikeforos yritti kaapata vallan jo toiseen kertaan, mutta Irene sai kukistettua kapinan.
Konstantinoksen kasvettua täysi-ikäiseksi Irene ei halunnut luovuttaa valtaansa hänelle. Irenen ikonien kunnioitusta kannustava asenne sai aikaan sen, että ikonoklastit suosivat Konstantinosta. Irene vastusti Konstantinoksen yrityksiä ja yritti saada armeijan kannatuksen itselleen. Konstantinopolissa olevat yksiköt vannoivat valan Irenen nimeen, mutta Vähän-Aasian joukot vastustivat tätä ja julistivat Konstantinoksen yksinvaltiaaksi. Konstantinos kaappasi vallan itselleen ja syrjäytti äitinsä.
Vuonna 787 järjestettiin Nikean toinen kirkolliskokous, jossa ikonien kunnioittaminen julitettiin hyväksyttäväksi.
Käydessään sotaa bulgaareja vastaan vuonna 792 Konstantinos käyttäytyi pelkurimaisesti ja tästä syystä Konstantinoksen sedän Nikeforoksen kannattajat alkoivat taas suunnitella vallankaappausta. Konstantinos sai tietää tästä ja antoi sokaista Nikeforoksen ja Konstantinoksen kolmelta muulta sedältä leikattiin kielet irti. Konstantinos sokaisi myös Armenian strategoksen Aleksioksen, joka oli kannattanut Irenea. Sen seurauksena Armenia nousi kapinaan, jonka Konstantinos kukisti julmin ottein vuonna 793. 
Asioita ei parantanut se, että Konstantinos erosi vaimostaan Mariasta ja meni uusiin naimisiin rakastajattarensa Theodoten kanssa. Kansan vihasta huolimatta Theodotesta tehtiin keisarinna, Augusta. Konstantinos oli nyt vailla kannattajia, ja Irene antoi sokaista hänet ja syöksi hänet vallasta 15. elokuuta 797. Irenestä tuli ensimmäinen nainen, joka hallitsi Bysanttia olematta alaikäisen keisarin holhooja.
Kosntantinos sai kaksi tytärtä enimmäisen vaimonsa Marian kanssa, ja pojan toisen vaimonsa Theodoten kanssa. Poika kuoli vajaan vuoden ikäisenä.
Nikeforos I

Nikeforos I (kuoli 26. heinäkuuta 811) oli Bysantin keisari vuosina 802–811.
Nikeforos kaappasi vallan keisarinna Ireneltä 31. lokakuuta 802. Ennen keisariksi tulemistaan hän oli ollut "logothetes" eli valtiovarainministeri. Nikeforoksen ensimmäisinä toimenpiteinä olivatkin Bysantin raha-asioiden järjestämiset, mikä olikin tarpeen Irenen harjoittamien lahjoituksien ja veronkevennysten jälkeen. 
Nikeforoksen aikana tapahtui väestönsiirtoja Vähästä-Aasiasta Balkanille. Balkan jaettiin myös hallinnollisesti themoihin ja Bysantti sai nyt taas otteeseensa slaavien valtaamat alueet. 
Heti alkuunsa Nikeforoksen valtaa vastustivat Anatolikonin theman armeijat joita johti Bardanes Tourkos. 
Nikeforos oli taitavampi raha-asioissa kuin sotilaskomentajana. Hän hävisi arabeja vastaan vuosina 804–806 käydyn sodan ja seurannut rauha oli Bysantille erittäin nöyryyttävä. Bysantin onneksi arabien hyökkäykset laantuivat kalifi Harun al-Rashidin kuoltua vuonna 807. 
Vuonna 811 Nikeforos johti armeijaa bulgaareja vastaan. Hän oli alkuunsa menestyksekäs, mutta bulgaarit saivat bysanttilaiset yllätettyä ja tappoivat Nikeforoksen. Bulgaarien kaani Krumin sanotaan ottaneen Nikeforoksen pääkallon, josta hän teetti hopeisen juoma-astian.
Staurakios

Staurakios (k. 11. tammikuuta 812) oli Bysantin keisari lyhyen ajan vuonna 811.
Staurakios oli keisari Nikeforoksen poika. Hän haavoittui taistelussa bulgaareja vastaan ja hallitsi vain yhden kuukauden ajan. Staurakioksen lanko Mikael I julistautui keisariksi ja Staurakios vetäytyi luostariin, jossa hän kuoli viisi kuukautta myöhemmin.
Kreikkalainen tuli

Kreikkalainen tuli (, ”merituli") oli palava neste, jota käytettiin aseena Bysantissa. Sitä käytettiin ensimmäisen kerran keisari Konstantinos IV:n aikana vuonna 673 arabien laivastoa vastaan.
Toiminta.
Syyriasta paenneen kristityn arkkitehti Kallinikoksen sanotaan keksineen 671 aseen, jota käytettiin maalla ja erityisesti merellä. Tulta pystyttiin suihkuttamaan vihollislaivojen päälle ja sitä oli lähes mahdoton sammuttaa. Tästä syystä viholliset pelkäsivät Bysantin laivastoa. Voidaan sanoa Bysantin laivaston etulyöntiaseman olleen pitkälti kreikkalaisen tulen ansiota, koska vihollisalus ei voinut uskaltautua 50 metriä lähemmäksi. Sitä käytettiin lähinnä linnoituksissa, mutta erityisesti laivastossa, koska vihollisaluksilla ei ollut keinoja suojautua siltä. Vaikuttava aine syttyi tuleen joutuessaan veden kanssa kosketuksiin. Alkuaikoina sitä käytettiin myös jalkaväessä eräänlaisissa sotilaiden kantamissa liekinheittimissä.
Aluksi kreikkalaista tulta ammuttiin katapulteilla. Myöhemmin kehitettiin pumpulla toimiva liekinheitin (sifoni). Alusta, jossa oli liekinheitin, kutsuttiin nimellä "sifonoforos" (sifoninkantaja). Liekinheittimet olivat pronssia, ja ne oli usein muotoiltu leijonan tai lohikäärmeen pään muotoisiksi. On esitetty, että viikinkien laivojen lohikäärmeenpäät olisivat olleet imitaatiota bysanttilaisten laivojen sifoneista – moni viikinkialus kohtasi loppunsa Mustallamerellä taistelussa bysanttilaisia vastaan.
Kaikkein hurjin taistelu kreikkalaisen tulen avulla oli ilmeisesti ruseja vastaan käyty taistelu 11. kesäkuuta 941 Bosporinsalmen suulla Hieronissa. Tarkemman kuvauksen meritaistelusta jätti Liutprand Cremonalainen:
Muinaisvenäläinen "Nestorin kronikka" 1100-luvulta kertoi hurjasta taistelusta: ”Ikään kuin kreikkalaisilla olisi ollut hallussaan taivaallinen salama, sen he päästivät irti ja sillä he polttivat meidät. Siksi emme voittaneet heitä.” 
Kreikkalaisen tulen valmistukseen tarvitut ohjeet olivat erittäin salaisia, eikä sen tarkkaa koostumusta tiedetä vieläkään. Tämä ainakin maaöljyä, pikeä ja rikkiä sisältänyt palava neste ei sammunut vedellä, vaan sen sammuttamiseen jouduttiin käyttämään viiniä, hiekkaa tai virtsaa. Koostumus voidaan kuitenkin päätellä aineen ominaisuuksien ja tuolloin saatavilla olleiden raaka-aineiden pohjalta. Koska aine syttyi vedessä, siinä on ollut mukana kalsiumoksidia (sammuttamatonta kalkkia). Tahmeus on aikaansaatu kolofonihartsilla, piellä ja maaöljyllä. Savu ja myrkkyvaikutus on saatu aikaan rikillä ja piellä. Palavana ainesosana lienee ollut maaöljy. Koska aine paloi myös veden alla, siinä on ollut mukana hapetin, kuten kaliumnitraatti (salpietari). Tämä on saanut myös palavan aineen räiskymään ympäriinsä.
Viimeisen kerran kreikkalaista tulta käytettiin Konstantinopolin piirityksessä 1453, jolloin kaikki seoksen tunteneet kemistit ja teknikot kaatuivat.
Digitaalinen media

Digitaalinen media tarkoittaa digitaalisesti (numeerisesti koodattua) siirrettävää ääntä, kuvaa ja tekstiä. Digitaalinen media mahdollistaa hypertekstin ja multimedian käyttämisen.
Digitaalinen media voi olla vuorovaikutteista, jolloin siihen liittyy joukko tietotekniikan sovelluksia, joissa hyödynnetään tekstiä, grafiikkaa, kuvaa, ääntä, animaatioa ja videota. Koska edellä mainitut mediat voidaan esittää digitaalisessa muodossa, niitä voidaan siirtää nopeasti esimerkiksi Internetissä tietokoneelta toiselle.
Myös perinteisemmät mediat kuten TV, radio ja lehdet ovat vähitellen siirtyneet yhä enemmän digitaaliseen muotoon.
Digitaalinen media mediatekniikan opinnoissa.
Digitaalinen media on toinen mediatekniikan suuntautumisvaihtoehto, jossa keskeisessä asemassa on digitaalisen viestinnän erilaisten alustojen teknologioiden oppiminen sekä ohjelmointitaidot. Tärkeimmät osa-alueet on digitaalisen sisällön dokumentointi ja julkaiseminen, multimediatekniikka ja Internet-tekniikka. Lisäksi isona osana opiskelua on virtuaalitekniikka, interaktiiviset sovellukset televisio- ja videotekniikkaan, digitaaliset oppimisympäristöt, kaupalliset mediatuotannot ja lisääntyneet mobiilisovellukset.
Kesäpalatsi (Peking)

Kesäpalatsi (yksink.: 颐和园, perint.: 頤和園, pinyin: Yíhéyuán) on vanha keisarillinen lomapaikka ja puutarha-alue noin 15 kilometrin päässä Pekingistä. 
Historia.
Ensimmäinen palatsi alueelle rakennettiin Jin-dynastian alkuaikoina. Qing-dynastian aikana vuonna 1750 palatsi uudelleenrakennettiin ja uudelleennimettiin. Britannian ja Ranskan joukot tuhosivat sen toisen oopiumisodan päätteeksi 1860, mutta leskikeisarinna Cixi rakennutti sen jälleen 1888 30 miljoonan hopeataalerin hinnalla. Rahat oli tarkoitettu Kiinan laivaston uusimiseen, ja niiden käyttö palatsin rakentamiseen onkin selkeä esimerkki Qing-dynastian loppuaikojen korruptiosta. Uudelleenrakentaminen kesti noin vuoden, minkä päätteeksi Cixi antoi palatsille sen nykyisen nimen: Rauhan ja harmonian puutarha.
Boksarikapinan yhteydessä 1900 ulkomaalaiset hävittivät Kesäpalatsin jälleen, tuhoten lähes kaikki suuret temppelit ja hallit. Keisarinna Cixi aloitutti taas uudelleenrakennuksen palattuaan Pekingiin 1903.
Viimeinen Qing-dynastian keisari Puyi karkotettiin Kesäpalatsista 1924 ja palatsista tehtiin puisto, josta muodostui hyvin suosittu kesäinen retkikohde Pekingin asukkaille ja siellä käyville matkailijoille.
Kesäpalatsi valittiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 1998.
Alue.
Kesäpalatsi kattaa noin 294 hehtaarin alueen, josta kolme neljäsosaa on vettä. Merkittävimmät paikat ovat Pitkän iän kukkula ja Kunming-järvi. Puutarha-alueella sijaitsee hallintoalue, jossa Cixi hoiti valtion asioita. Lisäksi siellä on asuinalue puutarhoineen. Puutarhat yhdistävät eteläisen ja pohjoisen Kiinan puutarhansuunnitteluperinteitä.
Päärata

Päärata on maan tai alueen tärkein rataverkon osa. Yleensä päärata yhdistää suuria kaupunkeja toisiinsa. 
Radanvarsi muodostaa usein tiheän asutuksen, joka lisää pääradan toiminnan merkitystä.
Suomen päärata.
Suomen rautateiden keskinen päärata kulkee Suomen poikki etelä-pohjoissuunnassa reittiä Helsinki–Hämeenlinna–Tampere–Seinäjoki–Kokkola–Oulu. Tärkein pääradan osuus on Helsinki–Tampere. Osuutta Tampere–Oulu kutsutaan nimellä Pohjanmaan rata.
Pääradan osuus Helsinki-Tampere muodostaa nauhakaupungin ja maan tärkeimmän kasvukäytävän. Helsingin, Riihimäen, Hämeenlinnan, Etelä-Pirkanmaan ja Tampereen seutukuntien ketjun varrella asuu kolmannes suomalaisista.