tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
HMS Chaser (D32)

HMS Chaser (viirinumero D32) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Attacker-luokan saattuetukialus toisessa maailmansodassa. Yhdysvallat luovutti aluksen Britannialle lend-lease sopimuksen nojalla.
Valmistus.
Alus tilattiin Ingalls Shipbuildingilta, missä köli laskettiin 28. kesäkuuta 1941 kauppalaivana "MV Mormacgulf". Yhdysvaltain laivasto lunasti aluksen ja muutti sen saattuetukialukseksi. Alus laskettiin vesille 15. tammikuuta 1942 nimettynä "USS Bretoniksi" (runkonumero CVE-10). Alus luovutettiin 9. huhtikuuta 1943 lend-lease-sopimuksen mukaisesti Kuninkaalliselle laivastolle, joka nimesi aluksen Pascagoulassa palvelukseen otettaessa "HMS Chaseriksi".
Palvelus.
Alus saapui 23. huhtikuuta Norfolkin laivastontelakalle Virginiaan. Miehistönkoulutus aloitettiin 21. toukokuuta Chesapeakenlahdella. 845 laivueen Avengerit siirrettiin 23. kesäkuuta alukselle kuljetettavaksi Britteinsaarille, jonne alus lähti saattueessa HX245. Se saapui 6. heinäkuuta Clydeen, jossa "Chaserin" kattilahuoneessa tapahtui seuraavana päivänä räjähdys. Alus siirrettiin Rosythiin korjattavaksi. Alus määrättiin 29. lokakuuta läntisen reitin alaisuuteen ja miehistönkoulutus aloitettiin Clydessä. Aluksella olivat 835 laivueen Fairey Swordfish -torpedopommittajat ja Hawker Sea Hurricane -hävittäjät. Aluksella todettiin jälleen vakava vika 29. marraskuuta Clydessä.
Alus osallistui 21. helmikuuta 1944 operaatio FX:ään. Aluksella olivat 816 laivueen Swordfish ja F4F Wildcat -koneet, kun se suojasi saattueen JW57 Scapa Flow'sta Murmanskiin. Alus suojasi 2. maaliskuuta palaavaa saattuetta RA57. "Chaserin" Swordfish tunnuksella B osallistui 4. maaliskuuta 1944 Saksan laivaston sukellusveneen "U-472" upottamiseen. Seuraavana päivänä Swordfish tunnuksella F upotti kolmen tuuman raketeilla sukellusveneen "U-366" ja 6. maaliskuuta Swordfish tunnuksella X upotti sukellusveneen "U-973" samoin kolmen tuuman raketeilla.
Alus jäi ankkuristaan pohjaan 13. maaliskuuta, minkä seurauksena se ajautui maihin. Seuraavana päivänä alus hinattiin irti. Se siirrettiin 18. maaliskuuta Rosythin telakalle korjattavaksi, minkä jälkeen se siirrettiin Belfastiin muutettavaksi kuljetustukialukseksi. Alus määrättiin 4. helmikuuta 1945 Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon täydennystukialukseksi ja se lähti Gibraltarille osana saattuetta KMF41. Se jatkoi Suezin kanavan, Adenin, Cochinin ja Colombon kautta edelleen Sydneyyn, jonne se saapui toukokuussa. Alus jatkoi matkaansa Manuksen kautta Leytelle hakemaan lentokoneita. Alus lähti 14. toukokuuta Leyteltä koneiden kanssa ja toimitti Task Force 57:lle 18. toukokuuta kolme Supermarine Seafireä, kaksi F6F Hellcattiä, yhden Fairey Fireflyn, kaksitoista Avengeria ja yhden F4U Corsairin.
Alus palautettiin 12. toukokuuta 1946 Yhdysvaltain laivastolle, joka myi 20. joulukuuta sen kauppalaivaksi nimellä "MV Aagtekerk". Alus nimettiin 1967 uudelleen "MV E. Yungiksi". Aluksella syttyi tuhoisa tulipalo 3. joulukuuta 1972, minkä seurauksena se romutettiin pian tapahtuman jälkeen Kaohsiungissa Taiwanilla.
Elektrodipotentiaali

Elektrodipotentiaali on IUPACin määritelmän mukaisesti sähköisen kennon elektrodien välille syntyvä sähkömotorinen voima, kun vasempana elektrodina on standardivetyelektrodi, ja oikealla elektrodi, jonka elektrodipotentiaalia mitataan. Elektrodipotentiaalin tunnus on E ja yksikkönä käytetään volttia.
Elektrodipotentiaalin mittaus.
Yksittäisten elektrodien potentiaalia ei voi suoraan mitata, vaan arvo on aina verrattu standardivetyelektrodiin, jonka elektrodipotentiaaliksi on sovittu 0 V. Elektrodipotentiaalia mitattaessa tutkittavaan liuokseen asetetaan kolme elektrodia: työelektrodi, apu- eli vastaelektrodi ja vertailuelektrodi. Työelektrodilla tapahtuu se kemiallinen reaktio, jonka elektrodipotentiaalia halutaan mitata ja työelektrodin ja vertailuelektrodin välistä jännite-eroa mitataan. Virta ei saa kulkea vertailuelektrodin lävitse ja tämän vuoksi tarvitaan vastaelektrodi. 
Kennossa vertailuelektrodina olevalla standardivetyelektrodilla voi tapahtua vety-ionien pelkistymistä vetykaasuksi tai vedyn hapettumista vety-ioneiksi. Tällöin työelektrodilla tapahtuu vastaavasti hapettuminen tai pelkistyminen. Jos työelektrodilla tapahtuu hapettuminen, on elektrodipotentiaali positiivinen ja vastaa elektrodin ja vertailuelektrodin välistä sähkömotorista voimaa. Tätä kutsutaan elektrodin hapetuspotentiaaliksi. Vastaavasti elektrodin pelkistyspotentiaali on negatiivinen ja vastaa vertailuelektrodin ja työelektrodin välistä sähkömotorista voimaa.
Claudia Bassols

Claudia Bassols (s. 3. lokakuuta 1979 Barcelona, Espanja) on espanjalainen näyttelijä.
Hän opiskeli näyttelemistä muun muassa kotimaassaan Coco Comin musiikkiteatterissa ja Australian National Institute of Dramatic Artissa, sekä Pohjois-Carolinan yliopistossa.
Bassols esiintyi vuonna 2008 pääosassa yhdessä muun muassa Gwyneth Paltrow’n ja Mario Batalin kanssa dokumenttisarjassa "Spain... on the Road Again".
Impulssi- ja askelvaste

Signaalin käsittelyssä dynaamisen järjestelmän vaste kuvaa järjestelmän lähdön reagointia tulosignaalin muutokseen ajan funktiona. Vasteen kuvaajan avulla voidaan helposti nähdä järjestelmälle tärkeitä ominaisuuksia, kuten asettumisaika tai pysyvä poikkeama. Näiden avulla voidaan tehdä tarvittavia muutoksia säätöön, jotta saavutettaisiin haluttu lopputulos esimerkiksi yritettäessä pitää sähkömoottorin pyörimisnopeus vakiona kuorman muuttuessa. Vasteet ovat hyödyllisiä työkaluja suunniteltaessa sähköisien järjestelmien säätöä. Sähkötekniikassa vastetta käytettäessä järjestelmän lähtö Y(s) saadaan  usein siirtofunktion avulla muodossa
 formula_1
missä U(s) on tulosignaali ja G(s) kuvaa järjestelmän siirtofunktiota. Edellä esitetty yhtälö on Laplace-muunnettu yhtälön käsittelyn helpottamiseksi. Systeemin testauksessa ja suunnittelussa yleisimmin käytetyt tulosignaalit ovat impulssi- ja askelfunktio. Näiden lisäksi voidaan käyttää mm. ramppifunktiota. 
Askelvaste.
Askelvasteella tarkoitetaan järjestelmän vastetta, kun syötettävä signaali on askelfunktio. Askelfunktiolla tarkoitetaan askelmaista muutosta järjestelmän tulossa ajanhetkellä t. Askelfunktiona käytetään usein yksikköaskelfunktiota, jonka muutos on nollasta arvoon 1 ajanhetkellä t =0. Askelfunktio määritellään yhtälöllä
formula_2
Yksikköaskelvasteesta voidaan nähdä systeemin stabiilissa tapauksessa nopeus ja  vaimennus. Lisäksi nähdään onko järjestelmän siirtofunktion kertaluku 1 vai suurempi vasteen kuvaajan käyttäytymisen perusteella. Yksikköaskel Laplace-tasossa on formula_3.  
Ensimmäistä kertalukua olevien järjestelmien askelvasteen kuvaajasta voidaan muiden ominaisuuksien lisäksi määrittää myös aikavakio.
Impulssivaste.
Impulssivasteella  tarkoitetaan järjestelmän vastetta, kun tuloon syötetään yksikköimpulssi, joka on yksinkertaisin mahdollinen signaali. Tällaista äärettömän korkeaa ja kapeaa signaalia, jonka integraalin arvo on 1, kutsutaan myös Diracin deltafunktioksi. Diracin deltafunktio Laplace-tasossa on 1.
LTI-järjestelmän (lineaarinen ja aikainvariantti-järjestelmä) ominaisuuksia ja käyttäytymistä voidaan tarkastella impulssivasteen avulla syöttämällä järjestelmään erilaisia tuloja.
Järjestelmän lähtö y(t) voidaan määrittää seuraavasti konvoluutio-integraalin avulla mielivaltaiselle tulosignaalille g(t) kunhan järjestelmän yksikköimpulssivaste tiedetään
formula_4
missä formula_5 tarkoittaa järjestelmään syötettävää yksikköimpulssia.
Todellista yksikköimpulssia ei voida toteuttaa fysikaalisessa järjestelmässä. Sitä voidaan kuitenkin approksimoida lyhyellä suorakaiteella, jonka kestoaika on t ja korkeus 1/t. Mitä lyhyempi kestoaika on sitä paremmin approksimaatio vastaa matemaattisesti määriteltyä yksikköimpulssia. Impulssifunktio antaa hyvän ja pelkistetyn kuvan järjestelmän toiminnasta tutkittaessa lähdön vastetta.
Kultaa tai kunniaa (kappale)

Kultaa tai kunniaa on suomalaisen laulajan Jukka Kuoppamäen vuonna 1973 julkaistu kappale albumilta "Kultaa tai kunniaa". Kappale voitti samanvuotisen Syksyn sävel -laulukilpailun ja nousi listaykköseksi. Sävellys ja sanoitus on Kuoppamäen, sovitus Kari Hillon.
Kuoppamäki keksi laulun idean vuoden 1973 Sopotin laulufestivaaleilla, jossa hänen kantaa ottavat kappaleensa ”Pieni laulu vapaudesta” ja ”Siskot, veljet” saivat hyvän vastaanoton yleisöltä, mutta Moskovasta tulleen vaatimuksen vuoksi Kuoppamäki jätettiin palkintojenjaossa kokonaan huomioimatta. Kuoppamäki kirjoitti kappaleen kilpailun jälkeen huoneessaan tajuttuaan, että voitosta ja kunniasta saa vain toisen, ei molempia:
Kappaleen Syksyn sävel -televisioesityksessä nähtiin Jukka Kuoppamäen veljen, Mikko Kuoppamäen, soittama omarakenteinen instrumentti, hyppykeppi.
Oman versionsa kappaleesta on levyttänyt muun muassa Erkki Liikanen vuonna 1974.
Hachimantai

Hachimantai () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin luoteiskulmassa pääosin Ōuvuorten ylänköalueella. Merkittävimpiä vuorenhuippuja ovat kaupungille nimen antanut Hachimantai, Nishimorivuori ja kaupungin etelärajalla kohoava Iwatevuori. Lännessä kaupunki rajautuu Akitan prefektuuriin, pohjoisessa Aomorin prefektuuriin. Hachimantaissa on 24 851 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 862,30 neliökilometriä.
Hachimantai on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2005 liittämällä yhteen Ashiron ja Nishinen maaseutukaupungit sekä Matsuon kyläkunta. Pääosa kaupungin alueesta on metsäistä vuoristoa, joten metsätalous on tärkeä elinkeino. Alavilla alueilla kaupungin kaakkoiskulmassa viljellään riisiä, vihanneksia ja koristekukkia. 1970-luvun alkupuolelle saakka Matsuossa toimi Matsuon kaivos, joka tuotti rikkiä.
Hachimantai on suosittu matkailukohde, jonne turisteja houkuttelevat Iwatevuoren luonnonalueiden ja laskettelukeskusten lisäksi kuumat lähteet ("onsen"), kuten Matsukawa-onsen ja Tōshichi-onsen. Osa kaupungin alueesta kuuluu Towadan–Hachimantain kansallispuistoon. Hachimantaita palvelee JR Higashi-Nihonin Hanawa-linja.
Hanamaki

Hanamaki () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Kitakamijoen varrella. Kaupunki on rakentunut Kitakamin allaslaaksoon. Lännessä sen alue nousee Ōuvuorille, idässä Kitakamivuoriin kuuluvalle Hayachinevuorelle. Hanamakissa on 94 572 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 908,39 neliökilometriä.
Hanamaki kehittyi Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Moriokan daimiokuntaan kuuluvana linnanaluskaupunkina, Kitakamijoen satamana ja yhtenä Ōshū-kaidō-tiereitin postiasemista ("shukuba"). Sitä hallitsi Nanbu-klaani. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Hanamaki sai vuonna 1954, kun Hanamakin maaseutukaupunkiin liitettiin viisi kyläkuntaa. Kaupunkiin on sijoittunut elintarvike-, lannoite-, puu-, metalli-, elektroniikka- ja hienomekaanista teollisuutta. Ympäröivällä viljavalla maaseutualueella tuotetaan riisin lisäksi vihanneksia, hedelmiä, koristekukkia ja maitoa. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2006, kun siihen yhdistettiin Ishidoriyan, Ōhasaman ja Tōwan maaseutukaupungit.
Hanamakin nähtävyyksiä ovat muun muassa lastenkirjailija Kenji Miyazawan synnyinkoti ja museo sekä kuvanveistäjä Kōtarō Takamuran vuoristohuvila (Takamura-sansō) ja museo. Alueella säilynyt kagura-tanssiperinne Hayachine-kagura on liitetty Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Kaupungin luoteisosassa toimii Hanamakin onsen-kylä. Hayachinevuoren ympäristö kuuluu vuorostaan Hayachinen puolikansallispuistoon. Hanamakia palvelevat JR Higashi-Nihonin suurnopeusjunayhteys Tōhoku Shinkansen, Tōhoku-päälinja ja Kamaishi-linja sekä Hanamakin lentoasema.
Ichinoseki

Ichinoseki () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin eteläosassa Kitakamijoen ja sen sivujokien varrella. Kaupunki on rakentunut Kitakamin allaslaakson eteläreunalle. Idässä sen alue nousee Kitakamivuorille, lännessä Ōuvuoriin kuuluvalle Kurikomavuorelle. Etelässä kaupunki rajautuu Miyagin prefektuuriin, lännessä Akitan prefektuuriin. Ichinosekissa on 113 808 asukasta (marraskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 1 256,42 neliökilometriä.
Ichinoseki kuului 1600-luvun alusta lähtien Sendain daimiokuntaan ja kehittyi vuodesta 1681 linnanaluskaupunkina Tamura-klaanin hallinnassa. Kaupungin kautta kulki myös Ōshū-kaidō-tiereitti, ja se oli tärkeä satamapaikka Kitakamijoen vesireitillä. Ne menettivät merkityksensä rautatien valmistumisen myötä 1890-luvulla. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Ichinosekille myönnettiin kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1948. Nykyisin kaupunki on paikallinen talous-, logistiikka- ja kulttuurikeskus, jonka vaikutusalue ulottuu Miyagin prefektuurin puolelle. Kaupunkiin on sijoittunut muun muassa metalli-, kone- ja elektroniikkateollisuutta. Ichinoseki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Daitōn, Hanaizumin, Higashiyaman ja Senmayan maaseutukaupungit sekä Kawasakin ja Muronen kyläkunnat. Vuonna 2011 Ichinosekiin yhdistyi myös Fujisawan maaseutukaupunki.
Ichinosekin nähtävyyksiä ovat esimerkiksi Iwaijoen varrella sijaitseva Genbin laakso ja Satetsujoen varrelle muodostunut Geibin laakso. Kurikomavuoren juurella toimivat Shin’yu-onsenin ja Sukawa-kōgen-onsenin kuumat lähteet. Vuoren ympäristö kuuluu Kurikoman puolikansallispuistoon. Ichinosekia palvelevat JR Higashi-Nihonin suurnopeusjunayhteys Tōhoku Shinkansen, Tōhoku-päälinja ja Ōfunato-linja.
Erikoisryhmä Stuttgart

Erikoisryhmä Stuttgart () on saksalainen, vuodesta 2009 asti esitetty rikossarja. Sarjassa rikokset tapahtuvat Stuttgartin maisemissa. Sarja on osa ZDF:n ja ORF:in "SOKO"-sarjaa, joka sisältää saksalaisissa ja itävaltalaisissa kaupungeissa kuvattuja rikossarjoja.
Saksan kuudenneksi suurimman kaupungin kaduille mahtuu monenlaista rikollisuutta, mutta ilman kiinnijäämistä sielläkään eivät pahantekijät voi mellastaa, sillä rikosylikomisario Martina Seiffert (Astrid M. Fünderich) johtaa Stuttgartin murharyhmää vastuullisesti ja rauhallisin ottein. Seiffert ei menetä malttiaan kiperissäkään tilanteissa, mutta rikoskomisario Joachim "Jo" Stoll (Peter Ketnath) on toista maata. Hän on nopea reagoimaan ja valmis venyttämään lain kirjainta jos siihen on tarvetta. 
Tutkijapari tulee hyvin juttuun ja täydentävät hyvin toisiaan. Heillä on myös apunaan psykologiaan erikoistunut älykkö komisario Anna Badosi (Nina-Friederike Gnädig) ja tietoteknisen puolen hyvin hallitseva Rico Sander (Benjamin Strecker). 
Osasto raportoi toiminnastaan rikospoliisin ylimmälle johdolle, johtaja Michael Kaiserille (Karl Kranzkowski), joka on luotettava henkilö.
Saksassa Erikoisryhmä Stuttgartia tuottaa Bavaria Film ja ZDF. Suomessa sarjaa on esittänyt Yle TV2, lauantai-iltaisin kello 20.50. Yhden jakson pituus on n. 50 minuuttia.
Astrid M. Fünderich

Astrid Margarethe Fünderich (s. 27. syyskuuta 1963 Düsseldorf, Länsi-Saksa) on saksalainen näyttelijä, joka tunnetaan tv-rooleistaan. Fünderich esittää tällä hetkellä yhtä pääroolia rikossarjassa "Erikoisryhmä Stuttgart", hänen roolihenkilönsä sarjassa on rikosylikomisario Martina Seiffert. 
Hän on näytellyt myös tv-sarjoissa "Fuerengel", "Hallo, Onkel Doc!", "Mobbing Girls", "Ajo Päällä", "Die Cleveren", "Sabine!!", "Kettu", "Kahden keikka", "Tatort" ja "SOKO 5113".
Şərurin piirikunta

Şərurin piirikunta (, ) on paikallishallintoalue Azerbaidžaniin kuuluvassa Nahitševanin autonomisessa tasavallassa. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 852 neliökilometriä. Asukkaita on 103 400 henkeä (vuonna 2010).
Şərurin piiri sijaitsee Nahitševanin pohjoisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Armeniaan, kaakossa Kəngərlin piiriin, lounaassa Iraniin ja lännessä Sədərəkin piiriin. Iranin vastaisella rajalla virtaa Araksjoki.
Piirin keskus on Şərurin kaupunki (vuoteen 1991 saakka "Iljitšovsk"). Kuntia on yhteensä 64 ja kyliä 65. 
Piirin kautta kulkee Nahitševanin ja Sədərəkin välinen maantie ja rautatie. Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut karjanhoitoon sekä viljan, sokerijuurikkaan ja hedelmien viljelyyn. Lisäksi on elintarviketeollisuutta ja muovitehdas.
Peter Ketnath

Peter Ketnath (s. 6. kesäkuuta 1974 München, Länsi-Saksa) on saksalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan hyvin tv-sarjasta "Erikoisryhmä Stuttgart", jossa hän näyttelee komisario Joachim Stollia. Hän on näytellyt myös tv-sarjoissa "Pè na Jaca", "Klinikum Berlin Mitte - Leben in Bereitschaft", "Die Gerichtsmedizinerin", "Derrick" ja "Tatort".
Hän osaa puhua portugalia ja englantia.
Lauantaiprojekti

Lauantaiprojekti oli suomalainen viihdeohjelma, jota esitettiin Yle TV1:llä vuosina 2011 – 2012. Live-yleisön edessä tapahtuvan tarinoinnin lisäksi ohjelmassa nähdään vieraan kanssa yhdessä tehtyjä sketsejä ja tietovisailua.
Lauantaiprojekti perustuu Princess Productions -yhtiön formaattiin "The Sunday Night Project".
Ensimmäinen tuotantokausi.
Ohjelman vakiovetäjinä toimivat ensimmäisellä kaudella Sami Hedberg ja Joona Kortesmäki. Ensimmäisellä kaudella juontajina nähtiin Linda Lampenius, Danny, Juhani Tamminen, Hans Välimäki, Pamela Tola, Eva Wahlström, Anna Puu, Jukka Puotila ja Arman Alizad. Ohjelman ensimmäinen tuotantokausi esitettiin Yle TV1:ssä 2.4. – 4.6.2011.
Toinen tuotantokausi.
Lauantaiprojektin toinen tuotantokausi alkoi lauantaina 5.11.2011 klo 19.10. Kanavaksi vaihtui Yle TV2. Samalla myös ohjelman kesto kasvoi 28 minuutista 40 minuuttiin. Toinen kausi toi mukanaan myös miehistönvaihdoksen, kun Arman Alizad hyppäsi Joona Kortesmäen viereen sohvalle korvaten Sami Hedbergin. Ohjelman musiikista vastasi myös toisella kaudella Osmo Ikonen.
H’otsimsk

H’otsimsk () eli Hotimsk () on kaupunkityyppinen taajama ja koko Valko-Venäjän ja sen Mahiljoun maakunnan itäisin hallintopiiri (). H’otsimskin kaupunkimaisessa taajamassa asui vuoden 2009 lokakuussa 7 084 ja koko piirissä 13 057 henkeä (väestönlaskenta 2009).
Sijainti ja liikenneyhteydet.
H’otsimskin kaupunkimainen taajama sijaitsee linnuntietä lähes 160 kilometriä Mahiljousta itään. Lännessä hallintopiirin naapureina ovat Mahiljoun alueen Kastsjukovitšy ja Klimavitšy. Venäjä on naapurina niin pohjoisessa, idässä kuin etelässäkin: Smolenskin alueelle pohjoisessa on linnuntietä alle 10 kilometrin matka keskustaajamasta samoin kuin Venäjän Brjanskin alueelle etelässä.
Liikenneyhteyksiensä puolesta hallintopiiri on melko syrjässä. Maantieyhteyksistä tärkeimpiä ovat H’otsimskin piirin keskustaajamasta länteen vievä P75-kantatie ja länsiluoteeseen kulkeva P139-kantatie. Piiriin ei ulotu rautatietä eikä suuria valtateitä tai kansainvälisiä rajanylityspaikkoja Venäjän suuntaan.
Tšernobylin vaikutus.
Hallintopiiri säästyi Tšernobylin onnettomuuden radioaktiiviselta laskeumalta, josta ei osunut merkittäviä määriä hallintopiirin alueelle.
Kamaishi

Kamaishi () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin kaakkoisosassa. Kaupungin rannikko kuuluu Sanrikun rannikkoseutuun, sisämaassa kaupungin alue nousee Kitakamivuorille. Kaupungin keskusta satamineen on rakentunut Kamaishinlahden pohjukkaan. Kamaishissa on 32 297 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 440,34 neliökilometriä.
Kamaishi on Japanin modernin raudanvalmistuksen syntysija: sieltä löydettiin magnetiittia 1700-luvun alkupuolella, ja raudantuotanto masuunilla siellä aloitettiin vuonna 1857. Meiji-restauraation jälkeen se kasvoi nopeasti kalastajakylästä teollisuuskaupungiksi. Kaupunkioikeudet Kamaishi sai vuonna 1937. Kaupunkia tuhosivat pahoin sekä vuosien 1896 ja 1933 tsunamit että pommitus toisessa maailmansodassa, mutta suurempia vaikeuksia aiheutti terästeollisuuden alasajo 1980-luvulta lähtien: 1960-luvulta 2010-luvulle kaupungin väkiluku laski yli 40 000 hengellä. Kalastus on edelleen merkittävä elinkeino, ja kaupunkiin onkin sijoittunut myös kalastukseen liittyvää elintarviketeollisuutta. Vuonna 2011 Tōhokun maanjäristys ja tsunami aiheuttivat kaupungissa 994 ihmisen kuoleman, ja 2 957 asuinrakennusta tuhoutui kokonaan.
Kamaishin nähtävyyksiin kuuluu terästeollisuuden jälkeensä jättämä rakennusperintö, josta Hashinon masuunin jäänteet on valittu vuonna 2015 Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ””. Osa kaupungin rannikkoalueesta kuuluu Sanriku-fukkyōn kansallispuistoon. Kamaishia palvelevat JR Higashi-Nihonin Kamaishi-linja ja Sanriku-rautateiden Rias-linja.
Kitakami

Kitakami () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin eteläosassa Kitakamin allaslaakson keskellä. Kaupungin läpi virtaavat Kitakamijoki ja sen sivujoki Waga. Idässä kaupungin alue nousee Kitakamivuorille, lännessä Ōuvuorille. Kitakamissa on 92 378 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 437,55 neliökilometriä.
Kitakamin kaupunki perustettiin vuonna 1954, kun Kurosawajirin maaseutukaupunkiin liitettiin kuusi kyläkuntaa. Kurosawajiri kehittyi historiallisesti Kitakamijoen satamana ja yhtenä pohjoiseen johtaneen Ōshū-kaidō-tiereitin postiasemista ("shukuba"). Kaupunkiin on sijoittunut monipuolista teollisuutta, kuten paperin, sementin, metallin, koneiden ja elektroniikan tuotantoa. Vuonna 1991 kaupunki laajeni huomattavasti , kun siihen yhdistettiin Wagan maaseutukaupunki ja Ezurikon kyläkunta.
Kitakamin nähtävyyksiin kuuluu kirsikankukistaan tunnettu Tenshōchin puisto. Sen alueella toimii Michinokun ulkomuseo, jossa esitellään alueen perinteistä arkkitehtuuria. Kaupunki tunnetaan myös "onikenbai"-tanssiperinteestään, jota voi nähdä elokuisin järjestettävässä Michinoku geinō-matsuri -festivaalissa. Kitakamia palvelevat JR Higashi-Nihonin suurnopeusjunayhteys Tōhoku Shinkansen, Tōhoku-päälinja ja Kitakami-linja.
Kuji

Kuji () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin koillisosassa. Kuji kuuluu Sanrikun rannikkoalueeseen. Kaupungin keskusta on rakentunut Kujijoen suulle Kujinlahden pohjukkaan. Sisämaassa kaupunkiin kuuluu laajoja alueita Kitakamivuorilta. Kujissa on 34 144 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 623,50 neliökilometriä.
Kuji kehittyi Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla linnanaluskaupunkina Tyynenmeren rannikkoa seurailevalla tiereitillä. Sitä hallitsi Kuji-klaani. Historiallisesti alueella tuotettiin magnetiittia, kultaa ja mereneläviä. Perinteisiä tuotteita ovat myös Kokuji-keramiikka ja meripihka. Kalastus on edelleen merkittävä elinkeino, ja sen lisäksi Kujin satamaa käytetään puutavaran ja muiden raaka-aineiden vientiin. Alueen maanviljely kärsii kylmästä "yamase"-tuulesta, jonka vaikutuksia yritetään vähentää muun muassa kasvihuoneiden avulla. Kaupunkioikeudet Kuji sai laajan kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1954. Vuonna 2006 kaupunkiin liitettiin Yamagatan kyläkunta.
Kujin nähtävyyksiin kuuluu kaupungissa syntyneen judo-opettajan Kyūzō Mifunen muistomuseo. Kosoden kylä tunnetaan Japanin pohjoisimmista "ama"-naissukeltajista. Osa kaupungin rannikkoalueesta kuuluu Sanriku-fukkyōn kansallispuistoon. Kujia palvelevat JR Higashi-Nihonin Hachinohe-linja ja Sanriku-rautateiden Rias-linja.
Kəngərlin piirikunta

Kəngərlin piirikunta (, ) on paikallishallintoalue Azerbaidžaniin kuuluvassa Nahitševanin autonomisessa tasavallassa. Vuonna 2004 perustetun piirin pinta-ala on 682 neliökilometriä. Asukkaita on 27 900 henkeä (vuonna 2010).
Kəngərlin piiri sijaitsee Nahitševanin pohjoisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Armeniaan, idässä Babəkin piiriin, etelässä Iraniin ja lännessä Şərurin piiriin. Iranin vastaisella rajalla virtaa Araksjoki.
Piirin keskus on Qıvraqin taajama. Kuntia on yhteensä 11 ja kyliä 10. 
Piirin kautta kulkee Nahitševanin ja Sədərəkin välinen maantie ja rautatie. Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut karjanhoitoon sekä viljan, vihannesten, sokerijuurikkaan, perunan ja rehukasvien viljelyyn. Lisäksi on pienimuotoista elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta.
Nähtävyyksiin kuuluvat 1300-luvulla rakennettu Qarabağlarin kylän mausoleumi, Qıvraqin 1700-luvun alusta peräisin oleva moskeija ja 1800-luvun sauna, Çalxanqalan ja Şahtaxtı Govurin muinaisten linnoitusten rauniot sekä Çalxanqalan mausoleumi.
Miyako (Iwate)

Miyako () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin keskiosassa. Kaupunki kuuluu Sanrikun rannikkoalueeseen. Sen keskusta on rakentunut Miyakonlahdelle Heijoen suulle. Sisämaassa kaupunkiin kuuluu laajoja alueita Kitakamivuorilta, huomattavimpana Hayachinevuori. Miyakossa on 50 676 asukasta (marraskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 1 259,15 neliökilometriä.
Miyako on vanha satamakaupunki, jossa kaupattiin etenkin meren antimia. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla siellä sijaitsi Moriokan daimiokunnan paikallinen hallintokeskus. 1930-luvulla kaupungin satama-alueelle alkoi rakentua teollisuutta, ja kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Miyakolle myönnettiin vuonna 1941. Nykyisin kaupungissa on kalastukseen ja vesiviljelyyn liittyvän elintarviketeollisuuden lisäksi puu-, lannoite-, metalli- ja elektroniikkateollisuutta. Sisämaassa viljellään kasviksia ja hedelmiä. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen liitettiin Tarōn maaseutukaupunki ja Niisaton kyläkunta, ja vuonna 2010, kun siihen yhdistyi Kawain kyläkunta. Vuonna 2011 Tōhokun maanjäristys ja tsunami aiheuttivat Miyakossa pahoja vahinkoja, kun 475 ihmistä sai surmansa ja 2 677 asuinrakennusta tuhoutui kokonaan.
Miyakon nähtävyyksiä ovat Sanrikun rannikon kauniit maisemat ja luonnonmuodostelmat, kuten Jōdogahaman hiekkaranta, Todogasakin niemi – koko Honshūn itäisin piste – ja Hidejiman saari. Osa kaupungin rannikkoalueesta kuuluu Sanriku-fukkyōn kansallispuistoon, Hayachinevuoren ympäristö Hayachinen puolikansallispuistoon. Miyakoa palvelevat JR Higashi-Nihonin Yamada-linja ja Sanriku-rautateiden Rias-linja.
Krasnapolle

Krasnapolle () eli Krasnopolje () on kaupunkityyppinen taajama ja hallintopiiri () Valko-Venäjän ja sen Mahiljoun maakunnan itäosissa. Krasnapollen kaupunkimaisessa taajamassa asui vuoden 2009 lokakuussa 6 123 ja koko piirissä 11 176 henkeä.
Tšernobylin saasteet vaikuttavat yhä.
Krasnapolle sijaitsee noin 230 kilometriä Tšernobylistä pohjoiskoilliseen. Siitä huolimatta hallintopiiri kuuluu siihen kolmannekseen Valko-Venäjän Mahiljoun maakunnasta, jonne kulkeutui runsaasti radioaktiivista laskeumaa Tšernobylin ydinkatastrofin yhteydessä keväällä 1986. Oheisessa kartassa on esitetty erään keskeisen radioaktivisen ainesosan, maastoon ilmavirtojen mukana levinneen, puoliintumisajaltaan pitkäkestoisen cesium-137:n kaukokulkeuma YK:n aktiivisuusasteikon mukaan.
Chauchat m1915 (pikakivääri)

 
Chauchat m1915 ("Le fusil-mitrailleur de 8 mm CSRG modèle 1915") on ranskalainen ensimmäisen maailmansodan aikainen pikakivääri. Aseesta on käytetty lyhennettä CSRG, aseen konstruktion hyväksyneen komitean jäsenten (Chauchat, Suterre ja Ribeyrolle) sekä valmistajan (Gladiator) mukaan. Chauchat'n alkuperäinen kaliiperi on 8 x 50mmR (8 mm Lebel). Yhdysvaltain markkinoille sitä valmistettiin kaliiperissa .30-06. 
Noin kymmenen kiloa painavan lähitukiaseen toiminta perustuu pitkärekyyliperiaatteeseen. Ammuttaessa koko piippu peräytyy jousen vaimentamana. Rekyylin aikana piippu irtautuu lukosta, joka jatkaa liikettään. Tässä vaiheessa käytetty hylsy poistuu ja piippu palaa alkuasentoon. Aseessa on 20:n patruunan kaarilipas. 
Rintamakäytössä ase osoittautui likaantuessaan epäluotettavaksi, esimerkiksi hylsynpoistossa oli usein ongelmia. Siitä haluttiinkin eroon myynnein ja lahjoituksin. 
Suomeen Ranska lahjoitti talvisodan aikana 5 000 kpl Chauchat’eja. Suomen puolustusvoimat käytti aseesta nimitystä 8,00 pk/15. Tätä ennen aseita oli päätynyt Suomeen pieni erä vuonna 1918.
Ninohe

Ninohe () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Mabechijoen varrella. Idässä kaupungin alue nousee Kitakamivuorille, lännessä Ōuvuorille. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Aomorin prefektuuriin. Ninohessa on 26 199 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 420,42 neliökilometriä.
Ninohen kaupunki perustettiin vuonna 1972 liittämällä yhteen Fukuokan maaseutukaupunki ja Kindaichin kyläkunta. Fukuoka oli historiallisesti Kunohe-klaanin tukikohta, ja siellä sijaitsee Kunohen linnan raunio. Kunohe-klaanin tuhosi Nanbu Nobunao vuonna 1591, minkä jälkeen kaupunkia hallitsi Nanbu-klaani. Ninohe on maaseutumaista aluetta, jossa viljellään vihanneksia, humalaa, tupakkaa ja omenoita sekä tuotetaan lihaa. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2006, kun siihen yhdistettiin Jōbōjin maaseutukaupunki. Perinteinen elinkeino Jōbōjissa on "urushi"-lakan valmistus.
Ninohen nähtävyyksiä ovat esimerkiksi Basenin rotko kalliomuodostelmineen ja Kindaichi-onsenin kuuma lähde. Kaupunkia palvelevat JR Higashi-Nihonin suurnopeusjunayhteys Tōhoku Shinkansen ja IGR Iwate ginga -rautatien Iwate ginga -rautatielinja.
Retale

 &lt;ns&gt;0&lt;/ns&gt;
 &lt;revision&gt;
 &lt;parentid&gt;21015696&lt;/parentid&gt;
 &lt;timestamp&gt;2023-05-22T10:18:55Z&lt;/timestamp&gt;
 &lt;contributor&gt;
 &lt;username&gt;Ipr1Bot&lt;/username&gt;
 &lt;/contributor&gt;
 &lt;minor /&gt;
 &lt;comment&gt;Lisätään auktoriteettitunnisteet -malline&lt;/comment&gt;
 &lt;origin&gt;21574846&lt;/origin&gt;
 &lt;model&gt;wikitext&lt;/model&gt;
 &lt;format&gt;text/x-wiki&lt;/format&gt;
Retale on helsinkiläinen rap-artisti. Hänen ensimmäinen studioalbuminsa "Mindfuck" julkaistiin Karma Musiikin kautta 8. kesäkuuta 2011. Albumin kappaleesta "Prepaidjäbä" on julkaistu musiikkivideo. Retale kertoi hip hop -sivusto Redrum-187:n videohaastattelussa, että hän ja Steen1 julkaisevat yhteislevyn.
Emesis

Emesis on suomalainen rap-duo. Sen muodostavat Aisti &amp; Emeto -rap-duosta tuttu Emeto (Henri Christiansson) ja dubstepiin erikoistunut tuottaja Katu-Mikko. Emesiksen debyyttialbumi "Univelka" julkaistiin 1. kesäkuuta 2011 Ähky Recordsin kautta. Albumin kappaleesta "Minä-maailma" julkaistiin musiikkivideo syyskuussa 2011. Uusi musiikkivideo kappaleesta "Tellus taskus" julkaistiin huhtikuussa 2013.
Urko Vera

Urko Vera Mateos (s. 14. toukokuuta 1987 Barakaldo, Vizcayan maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa pelaavaa bilbaolaista Athleticia.
Ura.
Vera edusti juniorina Santutxua, Athleticia ja Lezamaa. Ensiesiintymisensä aikuisten sarjoissa hän teki Espanjan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Tercera Divisiónissa pelanneessa Santutxussa kaudella 2006–2007, ja tämän jälkeen hän kiersi läpi useita baskiseuroja.
Kauden 2010–2011 Vera aloitti Segunda División B:n Lemonassa, jossa hän kiinnitti pääsarjaseurojen huomion. Tammikuussa 2011 hän johti Segunda B:n kakkoslohkon maalitilastoa 13 maalillaan. Kuun lopulla hän siirtyi juniorinakin edustamaansa Baskimaan suurseuraan Athleticiin, jonka kanssa hän teki 2,5-vuotisen sopimuksen. Vera rekisteröitiin seuran B-joukkueeseen, mutta hän sai pian vastuuta myös Joaquín Caparrósin valmentamassa edustusjoukkueessa. Hän debytoi Espanjan korkeimmalla sarjatasolla Primera Divisiónissa 5. helmikuuta 2011 ottelussa Sportingia vastaan ja teki ensimmäisen maalinsa kolmannessa ottelussaan 14. maaliskuuta 2011 Getafea vastaan.
Atea

Atea on vuonna 1968 alkunsa saanut norjalainen it-infrastruktuuriratkaisujen, -tuotteiden ja -palveluiden kokonaistoimittaja, joka toimii erityisesti Pohjoismaissa ja Baltiassa. Yhtiöllä on palveluksessaan noin 6800 henkeä yhteensä 89 eri toimipisteessä Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Virossa, Liettuassa ja Latviassa. Atea-konserni on listattu Oslon pörssissä (yhtiötunnus ATEA)m ja sen liikevaihto vuonna 2016 oli noin 3,4 miljardia euroa (31 miljardia Norjan kruunua)
Atea Finland.
Atean tytäryrityksellä, Atea Finland Oy:llä, on Suomessa maanlaajuinen myynti- ja palveluorganisaatio ja noin 350 työntekijää. Vuonna 2016 Atea Finland Oy:n liikevaihto oli noin 226 miljoonaa euroa.
Liiketoiminta.
Atean asiakkaita ovat yksityisen sektorin ja julkishallinnon keskisuuret ja suuret organisaatiot ympäri Suomen. Pienyrityksiä varten Atealla on verkkokauppa Atea eSHOP. Atea toimittaa asiakkailleen it-järjestelmien kokonaisratkaisuja. 
Atean tarjonta jakautuu viiteen it-infrastruktuurin osa-alueeseen: työpiste, konesali- ja pilvi, verkko- ja tietoturva, tuottavuus sekä ohjelmistot ja lisensointi. Atean ydinosaamista ovat virtualisointiratkaisut, yhdistetyn viestinnänratkaisut, elinkaariratkaisut sekä hankintaratkaisut.
Atealla on ollut sekä ympäristösertifiointi (ISO 14001) että laatusertifiointi (ISO 9001) vuodesta 2002.
Synnin enkelit

Synnin enkelit ("Les anges du péché") oli ranskalaisen elokuvaohjaajan Robert Bressonin ensimmäinen täyspitkä elokuva. Se valmistui vuonna 1943.
"Synnin enkelit" pohjautuu Ranskan vastarintaliikkeeseen kuuluneen Raymond Léopold Bruckbergerin ideaan. Hän halusi tuoda julkisuuteen dominikaanisen Bethanyn sisarten työn vankilasta vapautuneiden naisten hyväksi. Elokuvan tarina perustui tositapahtumiin. Elokuvan kirjoittivat Bresson, Bruckberger ja näytelmäkirjailija Jean Giraudoux. Bresson syventyi aiheeseen tutustumalla Bruckbergerin suosituksesta Père Lelongin aiheesta kirjoittamaan kirjaan, ja hän keräsi aineistoa myös nunnilta suoraan. Ranska oli elokuvan kuvausten aikana Saksan valtaama, ja siksi se kuvattiin pääosin yöllä, vaikka elokuva ei käsitellytkään poliittisesti arkaa aihetta.
"Synnin enkelit" on Bressonin ohjaustyöksi melko perinteinen elokuva, ja siinä Bresson käytti monia perinteisiä elokuvakerronnan keinoja ja ammattinäyttelijöitä. "Synnin enkelit" oli myös visuaalisesti ylellisempi kuin hänen myöhemmät elokuvansa. Musiikin elokuvaan sävelsi Jean-Jacques Grünenwald. Bresson käytti vain harvoissa elokuvissaan perinteistä elokuvamusiikkia. Monet elokuvan teemoista ovat kuitenkin tuttuja Bressonin myöhemmissäkin töissä. Hän tarkasteli "Synnin enkeleissä" muun muassa syntiä ja pelastuksen tarpeellisuutta.
Annie mestariampuja (elokuva)

Annie mestariampuja ("Annie Get Your Gun") on George Sidneyn ohjaama yhdysvaltalainen elokuvamusikaali vuodelta 1950. Elokuva pohjautuu Irving Berlinin samannimiseen musikaaliin. Elokuvan päärooliin oli alun perin suunniteltu Judy Garlandia, mutta tämän sairastuttua roolin sai Betty Hutton. Useimmat alkuperäisen Broadway-musikaalin kappaleista esitettiin myös elokuvassa.
"Annie mestariampuja" palkittiin Oscarilla parhaasta alkuperäisestä musikaalisävellyksestä. Lisäksi se oli palkintoehdokkaana parhaasta kuvauksesta, lavastuksesta ja leikkauksesta.
Ara Güler

Ara Güler (16. elokuuta 1928 Istanbul, Turkki – 17. lokakuuta 2018) oli turkkilainen kuvajournalisti. Güler tapasi Henri Cartier-Bressonin ja Marc Riboudin, ja liittyi myöhemmin Magnum Photos -kuvatoimistoon. Gülerin kuvia on julkaissut muun muassa "Time, Life, Horizon" ja "Newsweek". Güler on kuvannut Turkin lisäksi muun muassa Iranissa, Kazakstanissa, Afganistanissa, Pakistanissa, Intiassa, Keniassa ja Uudessa-Guineassa.
Güler on kuvannut muun muassa seuraavia henkilöitä: Winston Churchill, Indira Gandhi, Maria Callas, John Berger, Bertrand Russell, Willy Brandt, Alfred Hitchcock, Ansel Adams, Imogen Cunningham, Marc Chagall, Salvador Dalí ja Pablo Picasso.
Formula Rossa

Formula Rossa on maailman nopein vuoristorata, jonka on valmistanut sveitsiläis-liechenstanilainen Intamin. Se sijaitsee Ferrari World Abu Dhabissa, Abu Dhabissa, Arabiemiirikunnissa, ja se avattiin 4. marraskuuta 2010. Formula Rossan huippunopeus on 240 km/h, johon se kiihtyy nollasta 4,9 sekunnissa. Radan pituus on 2 074 metriä ja korkeus 52 metriä. Ajon aikana koetaan 4,8 G:n voima.
Pikkurantasappi

Pikkurantasappi eli pikkusappi ("Centaurium pulchellum", "Centaurium candelabrum") on pienikokoinen, punakukkainen kasvilaji. Suomessa laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi ja kansainvälisesti se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ulkonäkö ja koko.
Yksivuotinen pikkurantasappi kasvaa 3–15 cm korkeaksi. Varsi on hento, kalju ja haaraton tai yläosastaan runsashaarainen. Lehtiruusuke puuttuu. Varsilehtien lapa on kolmisuoninen ja kapeansoikea. Alimmat lehdet ovat usein muita pienempiä. Kukinto on harsu tai tiheä huiskilo. Ruusunpunaiset, melko pitkäperäiset kukat ovat usein yksittäin tai pareittain. Halkaisijaltaan kukka on noin 6 mm. Verhiönliuskat ovat lähes tyveen asti erillisiä ja kapeita. Teriö on viisiliuskainen ja ahdastorvinen, verhiö on selvästi teriöntorvea lyhempi. Heteiden ponnet tulevat selvästi esille teriöntorvesta. Pikkurantasappi kukkii Suomessa heinä-elokuussa.
Pikkurantasappi muistuttaa suuresti isorantasappea ("Centaurium littorale"). 
Levinneisyys.
Pikkurantasapen levinneisyysalue kattaa suurimman osan Eurooppaa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Lajin pohjoinen levinneisyysraja kulkee Britteinsaarten keskiosista Etelä-Norjaan, Keski-Ruotsiin, Etelä-Suomeen ja Baltiaan. Fennoskandiassa. Baltiassa laji on kuitenkin merenrantojen kasvi, jota ei juuri tavata sisämaassa. Idässä pikkurantasapen levinneisyysalue kattaa Länsi-Venäjän Kaukasukselle saakka, etelässä se jatkuu Välimeren eteläpuolelle Pohjois-Afrikkaan. Lisäksi lajia kasvaa monin paikoin Turkissa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Pohjois-Amerikasta siitä on tehty muutamia havaintoja, mutta siellä laji ei kuulu alkuperäislajistoon. Suomessa pikkurantasapen lähes yhtenäinen esiintymisalue ulottuu Porista Ahvenanmaalle ja edelleen Suomelahden rannikolla itärajalle saakka. Saaristomerellä laji on kuitenkin suuresti harvinaistunut tai monin paikoin hävinnyt.
Elinympäristö.
Pikkurantasappi on Fennoskandiassa merenrantojen laji, joka viihtyy hiesuisilla ja savisilla rannoilla. Muualla levinneisyysalueellaan laji on myös tyypillinen sisämaan kasvilaji.
Käyttö.
Pikkurantasappi on vanha rohdoskasvi, josta on valmistettu rohtoja vatsa-, munuais- ja kuukautisvaivoihin.
Deborah Richter

Deborah Richter (s. syyskuu 1957 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi pääosin urallaan draamasarjoissa ja elokuvissa.
Ura.
Richter kruunattiin vuonna 1975 Miss Kaliforniaksi, jonka jälkeen hän siirtyi näyttelijäksi. Richter esiintyi ensi kerran televisiossa vuonna 1977 televisiosarjassa Waltonin perhe. Samana vuonna hän vieraili myös Baretta-sarjassa, sekä esiintyi ensi kerran elokuvaroolissa Yhden miehen pelissä. Vuonna 1979 Richter vieraili yhden jakson verran Charlien enkeleissä. Hän nousi lopulta tunnetuksi vierailevasta roolistaan televisiosarjassa Hill Street Blues, jossa hän esitti Charles Haidin näyttelemän Andrew Renkon vaimoa vuosina 1982–1987. Vuonna 1989 Richter esiintyi Jean-Claude Van Dammen kanssa pääosassa elokuvassa Cyborg.
Richterin viimeiseksi elokuvaksi jäi Cahoots vuonna 2001.
Tepco

Tepco (, ) on japanilainen sähköyhtiö. Se on Aasian suurin ja maailman neljänneksi suurin sähköyhtiö. Yhtiö perustettiin vuonna 1951.
Ydinvoimalat.
Yhtiöllä on seuraavat ydinvoimalat:
Yhtiön Fukushima I -ydinvoimalaitoksessa tapahtui vuonna 2011 Fukushiman ydinvoimalaonnettomuus, joka pysäytti myös muut yhtiön ydinvoimalat. Fukushima II -ydinvoimalaitosta ei koskaan uudelleenkäynnistetty onnettomuuden jälkeen, vaan päätös sen lopullisesta käytöstäpoistosta tehtiin vuonna 2019. Yhtiö on yrittänyt saada käynnistyslupaa Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitokselle, mutta ydinvoimaviranomainen ei ole vielä kymmenenkään vuoden jälkeen (2021) myöntänyt lupaa turvallisuuspuutteisiin vedoten.
Skandaalit ja onnettomuudet.
Maaliskuussa 2007 julkistetun yhtiön sisäisen raportin mukaan Tepco oli salannut 29 vuotta onnettomuuden, jossa viisi jarruttavaa kontrollisauvaa oli pudonnut paikoiltaan seitsemän ja puolen tunnin ajaksi Fukushima I -ydinvoimalan reaktorissa vuonna 1978. Vastaava onnettomuus tapahtui viitosreaktorissa helmikuussa 1979 ja kakkosreaktorissa syyskuussa 1980. Yhdestäkään onnettomuudesta ei kerrottu viranomaisille. Fukushiman kakkosreaktorissa kaksi sauvaa valui paikaltaan kesäkuussa 1993 ja Niigatan voimalassa huhtikuussa 2000. 
Vuonna 2002 yhtiö jäi kiinni turvallisuusraporttien väärentämisestä yli vuosikymmenen ajan. Yhtiö joutui väliaikaisesti sulkemaan kaikki 17 voimalaansa.
Vuonna 2007 yhtiö joutui sulkemaan maanjäristyksessä vaurioituneen Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitoksen.
Vuonna 2011 yhtiön Fukushima I -ydinvoimalaitoksessa tapahtui maanjäristyksen ja tsunamin seurauksena INES-luokan 7 ydinvoimalaonnettomuus. Onnettomuus pysäytti kaikki Japanin ydinvoimalat, joista suuri osa ei ole edellenkään (2021) käytössä.
Yhtiön tilanne.
Fukushiman ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen yhtiön markkina-arvo on pienentynyt noin 80 prosenttia. Yhtiön tilanne on herättänyt keskustelua mahdollisesta pelastuspaketista, joka saattaisi johtaa yhtiön kansallistamiseen. Yhtiö joutuu maksamaan merkittävästi korvauksia onnettomuudesta, ydinvoimalan korjaus ja jälkihoito maksavat myös valtavasti. Tepco tuotti ennen onnettomuutta noin kolmanneksen Japanin sähköstä.
Astravets

Astravets () eli Ostrovets (; ; ) on keväästä 2012 kaupunki ja samanniminen piiri Hrodnan alueen pohjoisosissa Valko-Venäjällä, lähellä Liettuan rajaa.
Astravetsin keskustaajaman väkiluku oli lokakuun 2009 väestönlaskennassa 8 285 ja koko maaseutuvaltaisen hallintopiirin 24 266. Kaupungin ja koko piirin väkiluvun odotetaan kasvavan ydinvoimalan rakennushankkeen myötä.
Kaupungiksi.
Osana Valko-Venäjän ydinvoimalan rakennushankkeen virittämää toimeliaisuutta, uusien asuinalueiden ja infrastruktuurin rakentamista ja kasvavaa kuntaa, Astravetsin keskustaajamalle myönnettiin 27. maaliskuuta 2012 kaupungin status.
G-luokka (hävittäjä, 1944)

G-luokan piti olla Britannian kuninkaallisen laivaston kahdeksan hävittäjän muodostama alusluokka, jonka alukset tilattiin 1944. Tilaukset peruutettiin joulukuussa 1945 sotatoimien loputtua. Luokan alusten piti olla paranneltuja Weapon-luokan aluksia ja sitä on kutsuttu myös Gael- tai Gallant-luokaksi.
Hastings-luokka (sluuppi)

Hastings-luokka eli Folkestone-luokka oli Britannian kuninkaalliselle laivastolle ja Intian laivastolle viiden maailmansotien välillä valmistetun sluupin muodostama alusluokka toisessa maailmansodassa. Aluksista yksi tuhoutui sodan aikana ja loput neljä romutettiin sodan päätyttyä.
Suunnittelu.
Luokan alusten suunnittelu perustui edeltäneestä Bridgewater-luokasta saatuihin kokemuksiin ja siten se toteutti ensimmäisen maailmansodan saattuetaisteluista saatuja oppeja. Ne oli varustettu miinanraivauskalustolla, mikä monipuolisti niiden käyttöä.
Alusten propulsiojärjestelmän muodostivat kahteen akseliin kiinnitetyt turbiinimoottorit, jotka tuottavat 2 000 hevosvoimaa. Alusten maksiminopeus oli 16 solmua.
J. G. Dahlman

Johan Gustav Dahlman (1838 – 1876) oli suomalainen Tampereella asunut boheemirunoilija ja arkkiveisujen tekijä. 
Dahlmanin syntymäkoti oli Kyttälän kaupunginosassa Sorinahteen luona sijainnut mökki. Hänen runolliset lahjansa tulivat esiin jo varhain mutta köyhiin oloihin syntyneenä hän ei päässyt kehittämään niitä. Dahlmanin runoja julkaistiin paikallisissa sanomalehdissä muun muassa Tampereen Sanomissa mutta pääasiassa hän oli elinaikanaan tunnettu pilkkarunoja kirjoittaneena kapakkarunoilijana joka laati säkeitään usein oluttuoppi palkkanaan. Dahlmanin pilkkarunoissa kuvattiin paikallisia tapahtumia ja arvosteltiin tamperelaista porvaristoa. Hänen lehdissä julkaistut runonsa olivat sen sijaan ihanteellisia ja saivat aiheensa usein luonnosta. Dahlmanin runojen esikuvina olivat uudemmat suomalaiset kansanlaulut, Oksasen ja Suonion runot sekä ruotsalaiset muun muassa Carl Michael Bellmanin sepittämät juomalaulut.
Dahlmanin runot olivat hänen eläessään tunnettuja Tampereella mutta myöhemmin ne ovat paljolti painuneet unohduksiin.
Ōfunato

Ōfunato () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin kaakkoisosassa. Ōfunato kuuluu Sanrikun rannikkoseutuun. Kaupungin keskusta on rakentunut Sakarijoen suulle Ōfunatonlahden pohjukkaan. Ōfunatossa on 35 205 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 322,50 neliökilometriä.
Ōfunaton kaupunki perustettiin vuonna 1952 liittämällä yhteen Ōfunaton ja Sakarin maaseutukaupungit sekä viisi kyläkuntaa. 1950-luvulta lähtien kaupungin satama-alueelle on sijoittunut puu-, sementti- ja elintarviketeollisuutta. Tärkeitä elinkeinoja ovat myös kalastus sekä kalkkikiven ja serpentiniitin louhinta. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2001, kun siihen yhdistettiin Sanrikun maaseutukaupunki. Vuonna 2011 Ōfunato kärsi pahoin Tōhokun maanjäristyksestä, kun sen aiheuttama yli kahdeksan metriä korkea tsunami surmasi 422 ihmistä ja tuhosi 2 791 asuinrakennusta kokonaan.
Ōfunaton nähtävyyksiä ovat Sanrikun rannikon kauniit luonnonalueet, kuten Goishin rannikkoseutu ja Sangojiman saari. Osa kaupungin rannikkoalueesta kuuluukin Sanriku-fukkyōn kansallispuistoon. Ōfunatoa palvelevat JR Higashi-Nihonin Ōfunato-linja ja Sanriku-rautateiden Rias-linja.
Ōshū

Ōshū () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin eteläosassa Kitakamijoen varrella. Kaupunki on rakentunut Kitakamin allaslaaksoon. Idässä kaupungin alue nousee Kitakamivuorille, lännessä se ulottuu Ōuvuorille ja rajautuu Akitan prefektuuriin. Ōshūssa on 114 811 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 993,30 neliökilometriä.
Ōshū on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2006 liittämällä yhteen Esashin ja Mizusawan kaupungit, Isawan ja Maesawan maaseutukaupungit sekä Koromogawan kyläkunta. Nimensä kaupunki otti entiseltä Mutsun eli Ōshūn provinssilta. Kaupungin keskusta sijaitsee Mizusawassa, jonne Sakanoue no Tamuramaro perusti Isawan linnan jo vuonna 802, kun japanilaiset yrittivät valloittaa aluetta emisheiltä. Sittemmin Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla se kuului Sendain daimiokuntaan, ja siellä sijaitsi myös yksi Ōshū-kaidō-tiereitin postiasemista ("shukuba"). Perinteisiä elinkeinoja alueella ovat esimerkiksi valurautaisten astioiden ("Nanbu-tekki") ja keisaripuisten lipastojen valmistus. Kaupunkiin on sijoittunut erityyppistä teollisuutta. Ympäröivällä viljavalla maaseutualueella tuotetaan riisiä, soijapapuja, vihanneksia, omenoita, naudanlihaa ja maitoa.
Ōshūn rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat muun muassa Kokuseki-jin ja Shōbō-jin buddhalaiset temppelit sekä Hitaka-jinjan ja Atago-jinjan šintolaiset pyhäköt. Kokuseki-ji ja Hitaka-jinja tunnetaan festivaaleistaan. Kaupungissa toimii Edo-kauden "rangaku"-oppineen Takano Chōhein muistomuseo. Osa kaupungin vuoristoalueesta kuuluu Kurikoman puolikansallispuistoon. Ōshūta palvelevat JR Higashi-Nihonin suurnopeusjunayhteys Tōhoku Shinkansen ja Tōhoku-päälinja.
Rikuzen-Takata

Rikuzen-Takata () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Iwaten prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin kaakkoisosassa. Rikuzen-Takata kuuluu Sanrikun rannikkoseutuun. Kaupungin keskusta on rakentunut Hirotanlahden pohjukkaan, jossa mereen laskee Kesenjoki. Sisämaassa siihen kuuluu alueita Kitakamivuorilta. Etelässä kaupunki rajautuu Miyagin prefektuuriin. Rikuzen-Takatassa on 18 702 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 231,94 neliökilometriä.
Rikuzen-Takatan kaupunki perustettiin vuonna 1955 liittämällä yhteen Takatan, Hirotan ja Kesenin maaseutukaupungit sekä viisi kyläkuntaa. Vanhastaan alue tunnettiin kultakaivoksistaan. Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Takata kuului Sendain daimiokuntaan ja kehittyi kauppapaikkana. Perinteisiä elinkeinoja Hirotanlahdella ovat kalastus sekä "wakame"-merilevän, osterien ja kampasimpukoiden ("Mizuhopecten yessoensis") vesiviljely, sisämaassa harjoitetaan riisin, vehnän, vihannesten ja hedelmien viljelyä. Vuonna 2011 Rikuzen-Takata kärsi huomattavia vahinkoja Tōhokun maanjäristyksen aiheuttamassa tsunamissa, kun 1 604 ihmistä sai surmansa ja 3 807 asuinrakennusta tuhoutui kokonaan. Samalla 1600-luvulla istutetusta Takata-matsubaran mäntymetsästä kaatui noin 70 000 puuta.
Rikuzen-Takatan nähtävyyksiä ovat Sanrikun rannikon kauniit luonnonalueet, kuten Jagasakin niemi ja Kurosaki-senkyō. Osa kaupungin rannikkoalueesta kuuluukin Sanriku-fukkyōn kansallispuistoon. Rikuzen-Takataa palvelee bussimetrolinjaksi muutettu JR Higashi-Nihonin Ōfunato-linja.