Karl August von Hardenberg

Karl August von Hardenberg (31. toukokuuta 1750 Essenroden kartano, lähellä Gifhornia, Braunschweig-Lüneburgin herttuakunta, Ala-Saksi – 26. marraskuuta 1822 Genova, Sardinian kuningaskunta) oli saksalainen aatelinen, preussilainen ruhtinas ja valtiomies, joka toimi Preussin ulkoministerinä vuosina 1804–1806 sekä pääministerinä vuosina 1807 ja 1810–1822. 
Hän oli maansa merkittävä johtaja Napoleonin sotien aikana ja osallistui Wienin kongressiin vuosina 1814–1815. Hardenberg toteutti Preussissa sisäisiä uudistuksia, jotka liberalisoivat maan taloutta ja yhteiskuntaa.
Suku, koulutus.
Karl Augustin isä Christian Ludwig von Hardenberg (1700−1781) oli hannoverilaiseen aateliseen maanomistajasukuun kuulunut sotamarsalkka. Christian Ludwig von Hardenberg oli hannoverilainen eversti, josta tuli kenttämarsalkka ja Hannoverin armeijan ylipäällikkö vaaliruhtinas Yrjö III:n alaisuudessa. Hänen äitinsä oli Anna Sophia Ehrengart von Bülow. 
Hän syntyi yhtenä kahdeksasta lapsesta Essenroden kartanossa lähellä Hannoveria Hannoverin vaalipiirissä, äidinpuoleisen isoisänsä tilalla. Hardenbergin ritarien esi-isien koti on Hardenbergin linna Nörten-Hardenbergissä, jonka perhe hankki omistukseena vuonna 1287 ja joka omistaa sen edelleen. Heistä tehtiin paroneja eli vapaaherroja ja vuonna 1778 kreivejä.
Karl August varttui jonkin aikaa setänsä, Hannoverin salaneuvos ja sotapresidentti Friedrich Carl von Hardenbergin hoivissa. Hänen valistuksen aikaista koulutustaan ​​valvoivat kotona yksityisopettajat kielissä, historiassa ja maantieteessä. Hän kävi myös arvostettua Ludwig Wilhelm Ballhornin yksityislyseota Hannoverissa vuoden ajan 1762–1763.
Syksyllä 1766 hän ilmoittautui Göttingenin yliopistoon, jossa hän muun muassa suoritti matematiikan yksityiskurssin Lichtenbergin johdolla. Hänen muita opettajiaan Göttingenissä olivat Gatterer ja Heyne. Vuonna 1768 Hardenberg muutti Leipzigiin, jossa hän osallistui Gellertin luentoihin, kuunteli luentoja arkeologiasta, historiasta, kirjallisuudesta, matematiikasta, luonnontieteistä ja taloustieteestä. Hän otti myös oppitunteja piirustuksesta ja musiikista sekä tapasi opiskelutoverinsa J. W. Goethen. Vuosina 1769–1770 Hardenberg suoritti opintonsa Göttingenissä harjoitellen lakiasioita Pütterin johdolla. Hänen pääalanaan oli oikeustiede, jossa Göttingen tarjosi Saksan parasta opetusta – usein tasoittaen tietä nimitykseen keisarilliseen virkamiehiin tai jonkin Saksan osavaltion virkamiehiin.
Virkauran alku.
Hän sai vuonna 1770 viran Hannoverin vaaliruhtinaskunnan oikeusministeriöstä. Vuonna 1771 Hardenberg aloitti työt Hannoverin vaaliruhtinaskunnan toimistossa, mutta siirtyi samana vuonna kauppakamariin tilintarkastajaksi. Hän matkusti vuosina 1772–1773 eri puolilla Saksaa ja kävi Englannissa, jossa hänet esiteltiin kuningas Yrjö III:lle. Vuonna 1772 hän aloitti Grand Tourinsa, joka vei hänet muun muassa keisarillisten paronien vom Steinin suvun kartanoon Nassaussa. Wetzlarissa hän tutustui keisarilliseen kamarioikeuteen, vieraili Regensburgissa, Wienissä, Dresdenissä ja Berliinissä sekä vuonna 1773 Alankomaissa, Ison-Britannian Yrjö III:n hovissa ja Hannoverissa. 
Kuningas nimitti hänet Hannoveriin raatimieheksi. Vuonna 1773 hänet nimitettiin kamarineuvokseksi. Hardenbergin isä oli sillä välin ostanut Löhrstorfin kartanon läheltä Heiligenhafenia Itä-Holsteinissa. Hän avioitui vuonna 1774 isänsä neuvosta 15-vuotiaan tanskalaisen kreivitär Juliane von Reventlowin (1759–1793) kanssa, jolla oli myös maaomistuksia Holsteinissa. Hänestä tuli Tanskan kuninkaan kamariherra, ja hän otti käyttöön kaksoisnimen Hardenberg-Reventlow. Hardenbergillä oli nyt käyttöoikeus omaisuuteensa, ja hänellä oli muun muassa Krenkerupin linna Lollandissa, jossa hän usein vietti kesän ja kävi metsästämässä. Vuonna 1781 Hardenberg muutti vaimoineen Lontooseen ja Windsoriin pidemmäksi aikaa toivoen uraa Britannian palveluksessa. Sen sijaan Hardenbergien ja Walesin prinssi Georgen (Yrjö IV) ympärille syntyi skandaali, koska tämä oli osoittanut kiinnostusta nuorta vaimoa kohtaan. 
Aviovaimon suhde Walesin prinssi Georgeen aiheutti skandaalin, jonka seurauksena tuli asumusero vuonna 1782 ja Hardenberg siirtyi Hannoverista Braunschweigin herttua Karl Wilhelm Ferdinandin palvelukseen. Hän ei kuitenkaan saavuttanut uudessakaan tehtävässään menestystä. Avioeronsa vuonna 1787 takia ja uuden avioliittonsa vuonna 1788 eronneen Sophie von Lenthe kanssa vuoksi jälleen juoruilun kohteeksi, hän siirtyi uuteen virkaan Preussiin.
Hardenberg nimitettiin vuonna 1790 Preussiin liitettyjen Ansbachin ja Bayreuthin ministeriksi, ja hän onnistui hyvin alueen kehittämisessä. Hän johti Preussin valtuuskuntaa vuoden 1795 rauhanneuvotteluissa Ranskan kanssa ja allekirjoitti maansa edustajana Baselin rauhansopimuksen. Vuodesta 1798 lähtien hän toimi kuningas Fredrik Vilhelm III:n luottomiehenä Berliinissä.
Ulkoministerikausi.
Hardenberg oli Preussin ulkoministerinä vuosina 1804–1806. Hän kannatti puolueettomuutta Ranskan suuntaan. Hän halusi laajentaa Preussin aluetta liittämällä siihen Englannin omistuksiin kuuluneen Hannoverin, ja neuvotteli asiasta vuoden 1805 alussa Ranskan keisari Napoleonin kanssa. Ennen sopimuksen syntymistä kuningas Fredrik Vilhelm III, joka oli tuohtunut Ranskan joukkojen Ansbachissa suorittamasta Preussin alueen loukkauksesta, päättikin solmia marraskuussa 1805 Napoleonin-vastaisen liiton Venäjän kanssa. Tappiollisen Austerlitzin taistelun jälkeen Preussi joutui solmimaan 15. joulukuuta Schönnbrunnin sopimuksella liiton Ranskan kanssa ja luopumaan useista alueistaan vastineena Hannoverista. Napoleonin vaatimuksesta Hardenbergin oli jätettävä ministerinpaikkansa huhtikuussa 1806.
Hallituksen johdossa.
Hardenberg osallistui tämän jälkeen Venäjän kanssa käytyihin neuvotteluihin, jotka johtivat neljännen liittokunnan syntyyn ja uuden sodan syttymiseen Ranskaa vastaan. Hänet nimitettiin Preussin hallituksen johtoon 10. huhtikuuta 1807, mutta Preussin sotilaallisen tappion seurauksena hän joutui eroamaan jo saman vuoden heinäkuussa, sillä Napoleon asetti sen ehdoksi rauhanneuvotteluissa. Ollessaan seuraavat kolme vuotta syrjässä Preussin johdosta Hardenberg asui tilapäisesti Riiassa ja suunnitteli kuningas Fredrik Vilhelm III:n pyynnöstä uudistusohjelman Preussille.
Kun Preussi ei vuonna 1810 taloudellisten vaikeuksiensa vuoksi kyennyt enää maksamaan sotakorvauksiaan Ranskalle, Napoleon hyväksyi Hardenbergin nimityksen johtavaksi ministeriksi ("leitender minister"), jotta tämä voisi elvyttää maan valtiontalouden. Hardenberg toimi samalla myös valtiovarainministerinä. Pääministerinä Hardenberg jatkoi edeltäjänsä Karl vom Steinin aloittamia uudistuksia, tavoitteenaan säilyttää absoluuttinen monarkia mutta samalla modernisoida hallintoa tasavaltaisen Ranskan esimerkin mukaisesti. Uudistusten toteuttamisessa Hardenberg oli paljon heikompi ja kuuliaisempi kuin vom Stein, ja lisäksi hän oli menestyksen ja imartelun hemmottelema mies, jolla oli erittäin kehittyneitä epikurolaisia ​​taipumuksia.
Hardenbergin vuosina 1810–1812 toteuttamiin uudistuksiin kuuluivat hallinnon tehostaminen, kaupan vapauttaminen kiltalaitoksen rajotuksista, henkilökohtaisten erivapauksien ja monopolioikeuksien lakkauttaminen, verotuksen uudistaminen tasavertaieksi kaikille yhteiskuntaluokille, maiden lunastaminen talonpojille suurtilojen maaomaisuudesta ja tasa-arvoisten kansalaisoikeuksien myöntäminen juutalaisille. Hän suunnitteli myös neuvoa-antavan kansalliskokouksen koollekutsumista saadakseen kansalaisten tuen uudistuksille, mutta tämä ei toteutunut hänen elinaikanaan. Varsinkin maanomistaja-aateli vastusti Hardenbergin uudistuksia, ja vuoden 1815 jälkeen maatalouden uudistaminen jouduttiin keskeyttämään.
Vuoden 1812 alussa Preussi joutui allekirjoittamaan liittosopimuksen Ranskan kanssa. Napoleonin tuhoisan Venäjän-sotaretken jälkeen Hardenberg alkoi etsiä tilaisuutta liiton purkamiselle ja lisäsi salassa varustelua. Hänen neuvostaan kuningas liittoutui ensin Venäjän kanssa helmikuussa 1813 solmitulla Kaliszin sopimuksella ja katkaisi vasta sen jälkeen yhteistyön Ranskan kanssa. Napoleonin kukistuttua Hardenberg osallistui Pariisin rauhanneuvotteluihin ja Wienin kongressiin, jossa hän esiintyi sovittelevasti. Wienissä Venäjä ehdotti Saksin liittämistä Preussiin vastineena Puolan yhdistämisestä kokonaan Venäjään. Englanti ja Itävalta vastustivat ajatusta, jolloin Hardenberg suostui luopumaan siitä ja pyrki lähentämään pääkiistakumppaneiksi muodostuneita Englantia ja Venäjää.
Yleisen käsityksen mukaan Hardenberg jäi Wienin kongressissa Itävallan taitavan ulkoministerin Klemens von Metternichin varjoon. Jo Wienin kongressissa Hardenberg toimi perustuslaillisten instituutioiden kiihkeänä puolustajana; hänen vaikutuksensa alaisena annettiin 22. toukokuuta 1815 annettu kuninkaallinen edikti, jossa kansalle luvattiin edustukselliset instituutiot; mutta silloin hänellä ei ollut tarpeeksi tahdonvoimaa vastustaa Metternichin vaikutusta, ja hän lakkasi olemasta hallitsevassa roolissa Preussin valtioelämässä, vaikka hän pysyikin hallinnon johdossa. Vain ulkoministeriö pysyi hänen suorassa valvonnassaan.
Hardenberg asettui vuonna 1815 kannattamaan konservatiivista Pyhää allianssia. Vuonna 1821 hän jätti jälleen kuninkaalle muistion perustuslain tarpeesta, mutta Wienin kongressin aikakaudella tämä muisttio oli väistämättä häviävä jäljettömiin, varsinkin kun valtiovarainministerin valta, jota sekä yleisten tapahtumien kulku että hänen oman kotielämänsä ongelmat horjuttivat, oli tuolloin lähes nimellinen. Muilla hallinnonaloilla toiminta ei lakannut kokonaan Hardenbergin aikana: vuonna 1818 säädettiin tullilaki, joka oli ensimmäinen askel kohti Saksan tulliliiton muodostamista; vuonna 1820 toteutettiin verouudistus ja laadittiin suunnitelmia uudesta maakunta-, piiri- ja yhteisöjärjestelmästä. Vuonna 1822 voimatasapaino siirtyi lopulta hänen vastustajiensa puolelle; yksi heistä, Voss, nimitettiin jopa ministerineuvoston varapuheenjohtajaksi eli Hardenbergin sijaiseksi.
Myöhemmin hänen arvostuksensa kotimaassa väheni. Vaikka hän oli kannattanut uutta perustuslakia, liberaalien silmissä hän oli liian sovitteleva vanhoillisuuden suuntaan. Myöhempi saksalainen historiankirjoitus esitti hänet valtiomiehenä, joka pelasti Preussin täydeltä romahdukselta Napoleonin sotien aikana.
Hardenberg oli alun perin aatelisarvoltaan paroni eli vapaaherra, kuningas Fredrik Vilhelm III korotetti hänet vuonna 1814 ruhtinaaksi. Wienin kongressissa 11. marraskuuta 1814 kuningas korotti hänet perinnölliseen Quilitzin, Rosenthalin ja entisen Lietzenin komennuskunnan kartanoiden herran arvoon, jotka yhdistettiin nimellä Neuhardenberg. Karl Friedrich Schinkelin toimiessa arkkitehtina ja hänen vävynsä, kreivi Pückler-Muskau puutarhasuunnittelijana Hardenberg muutti kartanonsa myöhemmin uusklassisen arkkitehtuurin helmeksi.
Pohjois-Italian-matkansa aikana, palatessaan Veronan konferenssista, hän sairastui äkillisesti Paviassa ja kuoli 72-vuotiaana Genovassa 20. marraskuuta 1822.
Avioliitot ja jälkeläiset.
Hän oli naimisissa kolme kertaa ja kaikki hänen avioliittonsa päättyivät avioeroon.
Hän avioitui vuonna 1774 kreivitär Christiane Friederike Juliane von Reventlowin (1759–1793) kanssa, joka oli tanskalaisen kamariherra Christian Detlev von Reventlowin ja Ida Lucia Scheel von Plessenin tytär. Tällä oli maaomistuksia Holsteinissa.
Hät teki asumuseron puolisostaan vuonna 1782 ja avioeron vuonna 1787, tämän suhteen Walesin prinssi Georgeen vuoksi.
Heille syntyi kaksi lasta:
Avioeronsa jälkeen vuonna 1787 hän avioitui vuonna 1788 lapsuudenystävänsä Sophie von Hasberg Lenthen (1757–1835) kanssa, joka oli Hannoverin valtio- ja valtiovarainministeri Georg Albrecht von Hasbergin ja paronitar Hedwig Dorothea Friederike Löw von Steinfurthin tytär. Tämä oli ollut naimisissa Hannoverin valtio- ja konferenssiministeri Ernst von Lenthen kanssa ja eronnut tästä jo aiemmin, voidakseen mennä naimisiin Hardenbergin kanssa. Karl August ja Sophie erosivat vuonna 1800, koska aviomies oli ottanut rakastajattarensa asumaan saman katon alle.
Hän avioitui kolmannen kerran 17. kesäkuuta 1807 laulajatar Charlotte Schöneknechtin (Schönemann, 1772–1854) kanssa, joka oli kangasvalmistaja Johann Friedrich Schöneknechtin ja Eleonore Maria Schlichtingin tytär. Vuonna 1816 alkaneen Friederike Hähnel von Kimskyyn (1792−1872) vuoksi avioliitto kärsi ja 24. kesäkuuta 1821 aviovaimo jätti miehensä lopullisesti. 
Hardenbergin suhdetta lapsiinsa leimasi kiintymys. Kirje hänen pojalleen Christianille vuodelta 1807 heijastaa tätä. Lapset pyysivät häneltä usein taloudellista tukea.
Perintö.
Hardenbergin maalleen tekemät palvelukset olivat suuret. Karl vom Steinin ohella Preussi on kiitollisuudenvelassa hänelle armeijajärjestelmänsä parannuksista, maaorjuuden ja feodaalisten rasitteiden lakkauttamisesta, virkamieskunnan avaamisesta kaikille yhteiskuntaluokille ja koulutusjärjestelmän täydellisestä uudistamisesta. 
Karl August von Hardenbergin muistelmat vuosilta 1801−1807 pidettiin salassa viidenkymmenen vuoden ajan, ja sen jälkeen historioitsija Leopold von Ranke toimitti ne elämäkerran kera, "Denkwürdigkeiten des Fürsten von Hardenberg" (5 osaa, Leipzig, 1877).