Heinz Kohut

Heinz Kohut (3. toukokuuta 1913 Wien – 8. lokakuuta 1981 Chicago) oli itävaltalaissyntyinen yhdysvaltalainen neurologi (1947), psykiatri (1950) ja psykoanalyytikko (1950), joka kehitti self-psykologiaksi nimittämäänsä teoriaa, joka on sittemmin muodostanut merkittävän koulukunnan psykodynaamisen ja psykoanalyyttisen ajattelun piirissä, ja hän on siten edistänyt analyyttisten ja dynaamisten hoitotapojen kehittymistä.
Kohut toimi 1964–65 Amerikan psykoanalyyttisen yhdistyksen puheenjohtajana ja 1965–73 Kansainvälisen psykoanalyyttisen yhdistyksen varapuheenjohtajana. Erityisesti 1960-luvulla hän edusti niin voimakkaasti ja näkyvästi perinteistä psykoanalyyttista näkemystä, joka oli vallalla Yhdysvalloissa, että hän leikillisesti nimitti itseään “herra Psykoanalyysiksi”.
Varhaisvaiheet.
Kohut syntyi 3.5.1913 Wienissä, Itävallassa. Hänen vanhempansa olivat Felix Kohut ja Else Kohut (o.s. Lampl). Hän oli heidän ainoa lapsensa. Kohutin vanhemmat olivat assimiloituneita juutalaisia, jotka asuivat Alsergrundissa eli 9. kaupunginosassa, ja he olivat menneet naimisiin kaksi vuotta aikaisemmin. Felix Kohut oli haaveillut konserttipianistin urasta, mutta hän joutui luopumaan siitä traumatisoiduttuaan ensimmäisessä maailmansodassa. Hän oli siirtynyt liike-elämään, ja perustanut yhtiön Paul Bellak -nimisen miehen kanssa. Kohutin äiti avasi oman liikkeen sodan jälkeen, mikä oli harvinaista wieniläiselle naiselle noina aikoina. Elsen suhdetta poikaansa voidaan kuvata sanoen hänen “kietoutuneen narsistisella ja patologisella tavalla yhteen tämän kanssa”.
Kohut pantiin kouluun vasta viidennelle luokalle. Sitä ennen häntä opetti useampi tuutori. Erityistä painoa pantiin sille, että hän oppisi ranskan kielen. Vuodesta 1924 lähtien hän opiskeli Döblinger Gymnasium -oppikoulussa Grinzingissä eli 19. kaupungiosassa, minne Kohutit sittemmin rakensivat oman talon. Kouluaikoina Kohutilla oli vielä yksi tuutori, mutta tämän rooli näyttää rajoittuneen siihen, että he kävivät oppineita keskusteluja, ja tuutori myös vei häntä museoihin, gallerioihin ja oopperaan. Mies oli hänen elämänsä ensimmäinen ystävä. Sitä ennen Kohutin äiti eristi hänet kaikista hänen ikätovereistaan.
Koulussa erityistä painoa pantiin klassiselle kreikan kielelle ja latinan kielelle sekä Kreikan ja Rooman kirjallisuudelle. Kohut tuli myös arvostamaan Goetheä, Thomas Mannia ja Robert Musilia.
Vuonna 1929 Kohut vietti kaksi kuukautta Saint-Quay-Portrieux’ssä Bretagnessa opiskellen ranskan kieltä. Koulussa hän kirjoitti tutkielman Euripideen näytelmästä "Kyklooppi". Hänen opettajansa, joka oli antisemiitti ja myöhemmin osallistui Itävallan natsiliikkeeseen, syytti häntä sanoen hänen tutkielmansa olevan plagiaatti. Tutkielma hyväksyttiin vasta, kun Kohutin isä puuttui asiaan.
Kohut hyväksyttiin Wienin yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan vuonna 1932. Hän opiskeli kuuden vuoden ajan ja suoritti harjoittelun Pariisissa, ensin Hôtel-Dieussä ja sitten Hôpital Saint-Louis’ssa. Viimeksimainittu oli erikoistunut syfiliksen hoitoon, ja siellä Kohut sai nähdä šokeeraavia potilastapauksia. Pariisissa hän tutustui Jacques Palaci -nimiseen Istanbulista kotoisin olleeseen juutalaiseen lääketieteen opiskelijaan, ja vieraili tämän luona vuonna 1936. Seuraavana vuonna Kohutin isä kuoli leukemiaan. Jonkin aikaa tämän jälkeen Kohut aloitti psykoterapian Walter Marseilles -nimisen miehen kanssa. Alkuvuodesta 1938 Kohut aloitti psykoanalyysin August Aichhornin potilaana. Tämä oli Sigmund Freudin läheinen ystävä.
Kun Hitlerin Saksa liitti Itävallan Saksaan 12.3.1938, tilanne aiheutti vaikeuksia Kohutille, sillä hänellä oli vielä suorittamatta lääketieteellisen tiedekunnan loppukokeet. Lopulta hän sai suorittaa ne sen jälkeen, kun juutalaiset professorit oli siivottu pois yliopistolta. Natsit takavarikoivat lähes kaikkien juutalaisten omaisuuden; osittain juutalaiset joutuivat myymään omaisuutensa, paljon käypää hintaa alemmilla hinnoilla, ja kauppahinnoista valtio otti itselleen suuren osuuden veroina. Kohut lähti Itävallasta ja saapui pakolaisleirille Englannin Kentiin. Monet hänen sukulaisistaan, jotka jäivät Itävaltaan, tulivat surmatuiksi holokaustissa.
Vuoden 1940 helmikuussa Kohutin sallittiin matkustaa brittiläisessä saattueessa Bostonin, mistä hän matkusti linja-autolla Chicagoon. Eräs hänen Wienin ystävistään, Siegmund Levarie, joka oli aiemmin siirtynyt setänsä luo Chicagoon, järjesti Kohutille viisumin ja kutsui hänet luokseen. Levariesta tuli sittemmin tunnettu musiikkitieteilijä. Myös Kohutin äiti Else muutti Chicagoon, matkustaen sinne Italian kautta. Hän salakuljetti mukanaan rahaa, jonka avulla hän avasi Chicagoon kaupan nimeltä “De Elsie’s”.
Varhaiset vaiheet Chicagossa.
Kohut sai työpaikan Chicagon South Shore Hospital -sairaalasta, ja vuonna 1941 hän sai neurologian harjoittelupaikan Chicagon yliopiston Billings-sairaalasta, missä työskenteli ja asui vuoteen 1948 saakka. Hän saattoi päätökseen erikoistumisensa neurologiaan vuonna 1947. Noihin aikoihin hän näyttää omaksuneen kristityn identiteetin, ja hän valitsi kirkokseen unitaarisen kirkon.
Kohut ei kuitenkaan viihtynyt neurologin työssä. Liikaa aikaa kului laboratoriossa, ja työssä oli liian vähän kontakteja ihmisiin ja heidän tunteisiinsa.
Ura psykoanalyytikkona.
Siirtyminen psykiatriaan ja psykoanalyysin pariin.
Vuoden 1942 lopulla Kohut kirjoitti anomuksen päästä Chicagon psykoanalyyttiseen instituuttiin, jonka oli perustanut Franz Alexander vuonna 1932 Berliinin psykoanalyyttinen instituutti esikuvanaan. (Viimemainittu oli perustettu 1920-luvulla.) Kohutia ei hyväksytty, mutta hylkäys ei ollut ehdoton. Syy jäi epäselväksi, mutta Kohutin ei edes sallittu aloittaa koulutusanalyysia. Hän kuitenkin keksi kiertotien aloittamalla analyysin Ruth Eisslerin potilaana vuoden 1943 maaliskuussa. Eissler oli myös kotoisin Wienistä ja hän oli myös ollut August Aichhornin analyysipotilaana ja oli Chicagon instituutin koulutusanalyytikko. Lisäksi Ruth Eisslerin aviomies Kurt Eissler oli psykoanalyytikko, jota Aichhorn piti lupaavimpana johtamaan psykoanalyysia Yhdysvalloissa.
Vuonna 1944 Kohut päätti jättää neurologian ja siirtyä psykiatriaan, ja vuonna 1947 hänet nimitettiin psykiatrian apulaisprofessoriksi Chicagon yliopistossa. Hän sai erikoistumisensa psykiatriaan valmiiksi vuonna 1949.
Vuoden 1946 syksyllä Kohut hyväksyttiin Chicagon psykoanalyyttiseen instituuttiin, ja hän ryhtyi heti käymään kursseilla. Vuoden 1947 kesällä hänelle annettiin kaksi ensimmäistä “kontrollipotilasta”, ja pian myös kolmas ja neljäs vuoden 1948 alkupuolella. Hän alkoi ottaa vastaan potilaita vakituisesti vuonna 1949. Vuonna 1950 hän suoritti kirjalliset kokeet ja näin hänestä tuli virallisesti psykoanalyytikko. Hänestä tuli myös koulutusanalyytikko ja instituutin henkilökunnan jäsen vuonna 1953.
Toisin kuin Franz Alexander, joka oli yrittänyt lyhentää analyyseja, Kohut käytti potilaisiin aikaa niin paljon kuin he vain vaativat. Hoidon agenda tuli täysin potilaan suunnalta, tämän tehtävänä oli sanoa, mitä hänelle vain tuli mieleen. Hän sanoi eräälle potilaalleen: “Teen mitä vain voin voidakseni auttaa sinua ymmärtämään itseäsi.”
Kohut otti potilaansa vastaan instituutin tiloissa. Hänen potilaidensa on kerrottu pitäneen häntä suuressa arvossa, vaikka uransa alussa hänellä oli tapaus, jonka suhteen hän epäonnistui pahasti. Uransa alussa hän myös saattoi saada aikaan vaihtelevia tuloksia.
Kohut analysoi useita henkilöitä, jotka olivat jo itse analyytikkoja, mutta jotka kokivat, ettei heidän koulutusanalyysinsa ollut auttanut heitä niin paljon kuin he olisivat toivoneet. Jotkut tulevat analyytikot kävivät hänellä koulutusanalyysissa. Näitä olivat Peter Barglow, Michael Franz Basch, George Klumpner ja Paul Tolpin.
Psykoanalyysin opettajana.
Opetustyö Chicagon instituutissa muodostui Kohutille kaikkein tärkeimmäksi työmaaksi. Hän sai pian maineen Chicagon instituutin lahjakkaimpana ja luovimpana analyytikkona. Yhdessä Louis Shapiron ja Joan Flemingin kanssa hän suunnitteli instituutin opetusohjelman ja hän opetti instituutin kahden vuoden kurssia vuosikymmenen ajan. Kyseessä ei ollut psykoanalyysin historian kurssi vaan “psykoanalyyttista psykologiaa esitettynä historiallisten periaatteiden kautta”. Kurssi oli freudilainen, eikä siinä ollut viitteitä siitä, mihin suuntaan Kohutin teoreettinen ajattelu tulisi kehittymään. Näillä luentoilla Kohut näyttäytyi metapsykologian asiantuntijana.
Myöhemmin hän luovutti kurssin Philip Seitzille, joka oli kuunnellut kurssin tehden muistiinpanoja, joista keskusteli Kohutin kanssa. Hän laajensi muistiinpanojaan keskustelujen perusteella. Tämä johti heidän yhdessä kirjoittamaansa artikkeliin “Psykoanalyysin käsitteet ja teoriat: metodin ja teorian välinen suhde. Seitz julkaisi muistiinpanonsa yli 30 vuotta myöhemmin kirjana.
Kohutin sanotaan olleen säkenöivä opettaja, mutta samalla hän jätti kuulijat varjoonsa. Paul Ornsteinin mukaan (hän kuunteli tuon kurssin), Kohutin tyyli oli pedagogiselta kannalta huono. Muut kommentoijat ovat sanoneet, että Kohutin loistokkuus sai kuulijat passiivisiksi, eikä hän rohkaissut näitä ajattelemaan itse.
Kohut koki, että analyytikkojen tulisi olla tiedemiehiä eikä teknikkoja, jotka vain soveltaisivat joitakin sääntöjä työhönsä. Jos viimemainitusta tulisi alan tapa, psykoanalyysi tulisi assimiloitumaan dynaamiseen psykiatriaan ja olisi tuomittu katoamaan kokonaan.
Ura hallintotehtävissä psykoanalyysin piirissä.
Kohut oli aktiivinen Amerikan psykoanalyyttisessa yhdistyksessä 1950-luvulta lähtien. Hän toimi myös yhdistyksen lehden ("Journal of the American Psychoanalytic Association") toimitusneuvostossa, sekä useissa yhdistyksen komiteoissa. 1960-luvulla hän nousi yhdistyksen johtotehtäviin. Vuosina 1961–62 hän toimi sen sihteerinä, vuosina 1962–63 hänen nimikkeenään oli “tuleva puheenjohtaja”, ja lopulta hän toimi puheenjohtajana vuosina 1964–65. Näihin aikoihin hänen ystävyytensä Kurt ja Ruth Eisslerin kanssa vahvistui. Kurt Eissler oli tuolloin New Yorkin psykoanalyyttisen yhdistyksen &amp; instituutin johtavia hahmoja. Hän myös ystävystyi Heinz Hartmannin kanssa, josta tuli merkittävä hahmo hänen kannaltaan.
Puheenjohtajana toimiminen tarkoitti valtavaa työmäärää, kun oli valmisteltava kokouksia ja työskenneltävä komiteoissa, samoin kuin sammutettava erilaisia pensaspaloja yhdistyksen piirissä. Oli ratkaistava mm. kysymys siitä, saivatko tai voisivatko analyytikot ilmaista julkisesti näkemyksiään Barry Goldwaterin mielenterveydestä.
Tuohon aikaan Kohut edusti perinteistä freudilaista analyysia, ja hän varoi tarkkaan sanomasta tai tekemästä mitään, mikä olisi voitu tulkita poikkeamiseksi perinteisistä näkemyksistä. Hän varoi mainettaan, jonka mukaan hän oli “valittu johtamaan seuraavaa psykoanalyytikkojen sukupolvea”. Myöhemmin hän vitsaili tästä ja sanoi, että hänen nimikkeensä 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa oli “Mr. Psykoanalyysi”.
Noina aikoina Kohut tutustui kaikkiin, joilla oli merkitystä psykoanalyysin puitteissa. Tärkein hahmo hänelle oli Anna Freud. Hän tapasi tämän ensi kerta kokouksessa Princetonissa vuonna 1964. Tämän jälkeen he olivat jatkuvassa kirjeenvaihdossa keskenään.
Vuoden 1966 syksyllä Chicagon yliopisto myönsi Anna Freudille kunniatohtorin arvon. Kohut on saattanut olla niiden joukossa, jotka tätä ehdottivat, ja kun Freud saapui Chicagoon tilaisuutta varten, hän asui Kohutien luona näiden kerrostaloasunnossa. Freudille järjestettiin ohjelmaa, ja Kohutin kannalta vierailu oli suuri menestys.
Kohutista alkoi tuntua, että hänen tehtävänsä puheenjohtajana veivät liikaa energiaa ja estivät häntä kehittämästä ajatteluaan. Hänellä alkoi myös olla ambivalentteja tunteita klassisen psykoanalyysin suhteen. Lisäksi hän joutui olemaan tekemisissä ihmisten kanssa, jotka olivat itsekeskeisiä, täynnä itseään ja narsistisia termin pahimmassa mielessä. Hän koki, että itse psykoanalyysissa ei tieteenä ollut vikaa, mutta ongelma oli sen parissa toimivissa ihmisissä, “jotka tekevät työtään näiden ajatusten pohjalta”. Voidaan sanoa, että tässä hän sai saada osakseen korkeampaa koulutusta narsismiin liittyvissä asioissa.
Kohut jätti tehtävänsä Amerikan psykoanalyyttisessa yhdistyksessä, mutta hänet valittiin Kansainvälisen psykoanalyyttisen yhdistyksen (IPA) varapuheenjohtajaksi. Vuonna 1968 Anna Freud ja Eisslerit rohkaisivat häntä pyrkimään puheenjohtajaksi, sillä vuonna 1969 oli amerikkalaisten vuoro saada tehtävä itselleen. Lopulta eurooppalaiset kannattivat Leo Rangellia, ja Kohutilla ei ollut menestymisen mahdollisuuksia. Anna Freud neuvoi Kohutia, että hänen ei tulisi lähteä kilpaan hävitäkseen, ja niin hän vetäytyi tästä kisasta. Hän selitti asian kollegoilleen sanoen, että puheenjohtajuus olisi haitannut hänen luovaa työskentelyään, joka oli hänen itsensä keksimä myytti mutta jonka kollegat hyväksyivät selitykseksi. Jos Kohut olisi valittu tehtävään, olisi ollut todennäköistä, että hänen ensimmäinen monografiansa "The Analysis of the Self", olisi jäänyt hänen ainoaksi merkittäväksi kontribuutioksi psykoanalyysin teoriaan.
Kirjoittajana psykoanalyysin alueella.
Varhaiset artikkelit.
Vuodesta 1946 lähtien Kohutin ystävä Siegmund Levarie järjesti sarjan konsertteja Chicagon yliopistolla. Vuonna 1947 yleisön reaktiot erääseen kappaleeseen, jonka oli säveltänyt Béla Bartók saivat Kohutin kirjoittamaan artikkelin musiikin psykologiasta. Se julkaistiin vuonna 1950 aikakauskirjassa "Psychoanalytic Quarterly" otsikolla “On the Enjoyment of Listening to Music”. Samoin vuonna 1947 Kohut alkoi pohtia Thomas Mannin novellia "Kuolema Venetsiassa". Vuonna 1950 hän kirjoitti lopullisen version tekstistä ja jätti sen hyväksyttäväksi tutkielmanaan psykoanalyytikon tutkintoaan varten. Hän ei kuitenkaan halunnut julkaista sitä niin kauan, kuin Mann oli vielä elossa. Artikkeli näki lopulta päivänvalon vuonna 1957 aikakauskirjassa "Psychoanalytic Quarterly", kaksi vuotta Mannin kuoleman jälkeen.
Empatiasta.
Kohutin ensimmäinen varsinainen tieteellinen kontribuutio on hänen vuoden 1959 artikkelinsa empatiasta, otsikolla "Introspection, Empathy, and Psychoanalysis: An Examination of the Relationship Between Mode of Observation and Theory" (‘Introspektio, empatia ja psykoanalyysi. Havainnointimetodin ja teorianmuodostuksen välisestä suhteesta’), jonka hän kirjoitti Chicagon instituutin 25-vuotisjuhliin, jotka pidettiin marraskuussa vuonna 1957. Kohut esitti tekstin myös Pariisissa pidetyssä psykoanalyyttisessa kongressissa samana vuonna.
Teema liittyy psykoanalyysin perustaan, ihmisen kykyyn saada kosketus toisen ihmisen psykologisiin tiloihin. Sigmund Freud viittasi ilmiöön kirjoituksissaan vain kerran alaviitteessä (“On olemassa tie samaistumisesta imitaation kautta empatiaan, toisin sanoen sen mekanismin ymmärtämiseen, jonka avulla me voimme saada kosketuksen toisen sielun elämään. Kohut kirjoitti perusteellisen selvityksen aiheesta, esittäen minkälaisia asioita voidaan lähestyä empatian avulla ja millaisia ei. Hänen mukaansa empatia metodina määrittelee sen kentän, mitä sillä voidaan havainnoida. 
Kirjoituksen perusväite on, että ilmiöitä, joita voidaan lähestyä empatian avulla, voidaan kutsua psykologisiksi ilmiöiksi (t. s. ilmiöiksi, jotka liittyvät ihmisen sisäiseen elämään), ja ilmiöitä, joita ei voida sen avulla lähestyä, on kutsuttava ei-psykologisiksi eli fyysisiksi ilmiöiksi, joita on lähestyttävä meidän aistinelimillämme. Kohutin lähestymistapa on näin ollen epistemologinen.
Vaikka kirjoitus sai lämpimän vastaanoton Chicagossa, aikakauslehti "Journal of the American Psychoanalytic Association" aluksi hylkäsi sen sillä perusteella, että se ei ollut riittävän psykoanalyyttinen teksti, ja että se oli liian alkukantainen. Kun Max Gitelson puutti asiaan, toimituskunta pohti asiaa uudelleen ja päätti julkaista tekstin vuonna 1959. Gitelson argumentoi, että lehden ei ole syytä harjoittaa ideologista sensuuria.
Soveltavaa psykoanalyysia.
Vuonna 1960 Kohut julkaisi aikakauslehdessä "Journal of the American Psychoanalytic Association" artikkelin “Beyond the Bounds of the Basic Rule. Some Recent Contributions to Applied Psychoanalysis” (‘Perussäännön tuolla puolen. Eräitä viimeaikaisia puheenvuoroja soveltavan psykoanalyysin alueella’). Siinä hän käsittelee neljää tuolloin tuoretta psykoanalyyttista elämäkertaa.
Kun käytetään psykoanalyyttista lähestymistapaa tutkittaessa taideteoksia ja taiteilijoiden elämää, Kohut näkee kolme ongelmaa:
Rohkeudesta.
Kohut kirjoitti 1960-luvulla artikkelin otsikolla “Rohkeudesta”, mutta se julkaistiin postuumisti, vasta vuonna 1985. Siitä on sanottu, että se on Kohutin kirjoituksista henkilökohtaisin, ellei oteta huomioon artikkelia “Hra Z:n kaksi analyysia”. Hän kirjoittaa tässä artikkelissa Franz Jägerstätteristä ja Hans ja Sophie Schollista Hitlerin valtakaudella ja siitä, kuinka he ottivat kuoleman vastaan ainoana palkintonaan. Kohutin mukaan nämä ihmiset eivät olleet hulluja, vaan “he edustivat korkeampaa ja syvällisempää totuutta, jonka he saavuttivat tekojensa kautta”. Heidän arvonsa eivät jättäneet heille mitään muuta vaihtoehtoa kuin kieltäytyä mukautumasta natsihallinnon vaatimuksiin.
Puhe Alexander Mitscherlichin kunniaksi.
Kohut kutsuttiin Saksaan Frankfurt am Mainin puhumaan Alexander Mitscherlichin kunniaksi järjestettyyn tilaisuuteen vuoden 1969 lokakuussa. Saksan kustannusyhdistys oli päättänyt myöntää Mitscherlichille palkinnon tuona vuonna. Kohut oli tuntenut Mitscherlichin 1950-luvulta lähtien. Tämä oli lääkäri ja psykoanalyytikko, joka oli kirjoittanut useita kirjoja käsitellen niissä Saksan syyllisyyttä toiseen maailmansotaan ja holokaustiin. Kohutin pääteesi oli, että Mitscherlich oli soveltanut “analyyttista periaatetta yksilön paranemisesta koko kansakunnan terapeuttiseen transformaatioon”. Yleisön joukossa oli mm. Saksan liittopresidentti Gustav Heinemann, ja puhe lähetettiin radiossa. Kuulijoita arvioidaan olleen 20–30 miljoonaa.
Selfpsykologia-liike.
Alku.
Lukuun ottamatta mm. Louis Shapiroa ja Jerome Kavkaa Kohutin ikätoverit eivät olleet vastaanottavaisia hänen ajatustensa suhteen. Sen sijaan nuoremmat analyytikot, kuten Arnold Goldberg, Michael Franz Basch, Paul Ornstein, Anna Ornstein, Paul Tolpin, Marian Tolpin ja Ernest Wolf sekä alkuvaiheissa John Gedo olivat kiinnostuneita hänen työstään, ja myös David Marcus oli siitä kiinnostunut jonkin aikaa.
Ajan myötä Goldbergistä tuli ryhmän keskeinen hahmo, kun taas Paul Ornstein lopulta toimitti Kohutin valikoidut kirjoitukset julkaisua varten. Basch oli ryhmän originellein henkilö, mutta hän päätti pysyä ainoastaan sen laitamilla.
Ryhmä tapasi Kohutin asunnossa keskustellakseen käsikirjoituksesta, josta muodostui teos "The Analysis of the Self". Kevään ja kesän aikana 1969 tapaamisia oli yhdeksän. Käsikirjoitus osoittautui vaikeaksi ryhmälle, ja kommenttien perusteella Kohut kirjoitti teokselle uuden alun. Tästä muodostui ensimmäinen luku “Introductory Considerations” (‘Alustavia ajatuksia’). Joidenkin mukaan kuitenkin tämän vuoksi kirjasta saattoi tulla entistä vaikeampi lukea.
"The Analysis of the Self".
"The Analysis of the Self" on Heinz Kohutin ensimmäinen monografia, joka julkaistiin vuonna 1971. Kyse on ns. self-psykologian perusteoksesta. Se käsittelee narsistisia persoonallisuushäiriöitä ja sitä, miten niitä hoidetaan psykoanalyysin puitteissa.
Kohut ottaa lähtökohdakseen Heinz Hartmannin tekemän erottelun "minän" ja "itsen" (engl. "ego" vs. "self"; saks. "das Ich" vs. "das Selbst") välillä. Siinä missä "minä, yliminä" ja "“id”" ovat sielullisen apparaatin jäseniä, "itse" ei ole sielullisen apparaatin jäsen siinä mielessä, että se olisi sielullinen "agenssi" eli toimija, mutta se on kuitenkin sielullisen apparaatin piirissä oleva struktuuri.
"Itseen" kuuluu sen varhaisemmissa kehitysvaiheissa kaksi osastruktuuria, "grandioosi itse" ja "omnipotentti objekti". Nämä ovat kaikkien ihmisten, niin terveiden kuin häiriintyneidenkin, varhaisessa kehitysvaiheessa tavattavia psyykkisiä struktuureja. Niillä on oma kehityslinjansa, joka Kohutin näkemyksen mukaan oli erillinen objektisuhteiden kehityksestä. Narsistisesti häiriintyneillä potilailla näiden struktuurien kehitys on jäänyt kesken ja ne ovat tyypillisesti joutuneet torjuttuun tilaan, jolloin niihin sitoutunut psyykkinen energia ei ole ihmisen käytettävissä. Seurauksena on huono itsetunto sekä monenlaisia diffuuseja oireita, muun muassa perversiota.
Analyysin puitteissa narsistiset struktuurit tulevat aktivoiduiksi ja potilas kykenee työstämään niitä. Toisilla dominoivaksi osoittautuu "grandioosi itse", jolloin potilas toivoo saavansa ihailua analyytikoltaan, ja tällöin esiin nousevaa transferenssia nimitetään peilitransferenssiksi. Toisilla taas dominoivana on "omnipotentti objekti", jolloin potilas kohdistaa idealisoivan asenteen analyytikkoonsa. Tällöin esiin nousevaa transferenssia nimitetään idealisoivaksi transferenssiksi.
Normaalissa lapsuudessa samoin kuin analyysin puitteissa nämä aktivoituneet struktuurit joutuvat muuntavan sisäistämisen prosessin kohteiksi, jolloin grandioosista itsestä kehittyvät ihmisen ambitiot ja omnipotentista objektista kehittyvät ihmisen ideaalit.
Erilaisten ihmissuhteiden toisia osapuolia, esim. psykoanalyytikkoa, nimitetään kokijan selfobjekteiksi, koska ne koetaan osaksi itseä ja sen organisaatiota.
Kohut esitti teoriansa viettiteorian kanssa rinnakkaiseksi teoriaksi, ts. hän ei esittänyt, että hänen teoriansa korvaisi viettiteorian ja siihen kuuluvan teorian oidipuskompleksista. Tarkoitus oli esittää teoria potilastyypistä, jonka psyykkinen häiriö oli syntynyt ennen oidipuskompleksin kehittymistä. Perinteisesti oli ajateltu, että nämä potilaat olivat liian häiriintyneitä, jotta heitä olisi voitu hoitaa psykoanalyyttisesti. Kohutin teorian myötä psykoanalyysi hoitomuotona voitiin ulottaa myös näihin aiemmin liian häiriintyneinä pidettyihin potilaisiin.
"Analysiksen" ja "Restorationin" välissä.
Vuonna 1971, juuri kun "The Analysis of the Self" oli julkaistu, Kohutilla diagnosoitiin lymfooma eli imusolmukesyöpä. Syöpä levisi hitaasti, ja se saatiin pidettyä aisoissa vuoteen 1977 saakka. Juuri kun Kohut sai nautti suurimmasta maineesta, hän joutui sairastui tautiin, johon hänellä ei ollut juuri kontrollia. Syövän takia hän kieltäytyi useimmista kutsuista tulla eri tilaisuuksiin puhumaan, esim. Harvardin yliopistossa, taikka tilaisuudesta pitää Freud-luento Wienissä. Hän myös kieltäytyi puhumasta Princetonin yliopistossa, mutta hän kävi säännöllisesti puhumassa Cincinnatin yliopistossa, jolta hän sai kunniatohtorin arvon marraskuussa 1973.
Vuonna 1973 Kohutin 60-vuotispäivän kunniaksi järjestettiin banketti, ja tilaisuudesta tuli ensimmäinen selfpsykologian konferenssi. Osanottajien joukossa olivat Alexander Mitscherlich Frankfurt am Mainista, Paul Parin Zürichistä, Jacques Palaci Pariisista, samoin kuin monia psykoanalyytikoita Yhdysvalloista, mukaan lukien René Spitz Denveristä. Ansioitunut Wienin historioitsija Carl Schorske Princetonista oli yksi puhujista. Banketin kohokohta oli John Gedon puhe. Kohut vastasi omalla puheellaan, jota oli valmistellut kuukausien ajan ja jonka hän oli opetellut ulkoa ikään kuin spontaanina vastauksena Gedolle. Se julkaistiin myöhemmin otsikolla “The Future of Psychoanalysis” (‘Psykoanalyysin tulevaisuus’).
Elämäkerturi Strozierin mukaan Kohutin sairaus pakotti hänet ajattelemaan omin aivoin, mistä oli seurauksena useita läpimurtoja psykoanalyysin teoreetikkona. Kohutin mielestä monet analyytikot olivat häpäisseet potilaitaan esittäessään muka tulkintojaan, että neuroottinen patologia oli usein vain savuverho, joka kätki taakseen narsismiin liittyneitä ongelmia; että idealisaatio ei ole defenssin muoto; että peilitransferenssiin liittyvät tarpeet ovat läsnä jokaisessa ihmisessä; että raivo on vain sivutuote itsen fragmentoituessa. Hän irtautui klassisesta metapsykologiasta ja muodosti oman, yleisen psykologiansa, jossa itse oli keskipisteessä. Tämä teoria tuli tunnetuksi self-psykologiana sen laajassa mielessä.
Kohut tiesi, että ravisteli psykoanalyysin ytimiä, ja hän pelkäsi, ettei pystyisi viemään vallankumoustaan loppuun asti. Hän lähestulkoon lopetti psykoanalyyttisen kirjallisuuden lukemisen, sanoen joko, että muut olivat sanoneet asiat paremmin kuin hän tai sitten että he kirjoittivat sellaista, millä ei ollut mitään arvoa. Hän omisti aikansa kirjoittamiselle, musiikin kuuntelulle ja taidetta koskevan kirjallisuuden lukemiselle.
Narsistisesta raivosta.
Kirjassaan "The Analysis of the Self" Kohut sanoo, että hän tulee käsittelemään narsistista raivoa erillisessä kirjoituksessa. Tämä tapahtui artikkelissa “Thoughts on Narcissism and Narcissistic Rage” (‘Ajatuksia narsismista ja narsistisesta raivosta’), jonka hän julkaisi vuonna 1972. Tässä hän mahdollisesti laski väärin, sillä hänen olisi pitänyt kirjoittaa tästä jossain monografioistaan, joita ihmiset lukivat enemmän kuin artikkeleita. Hän sai osakseen kritiikkiä: sanottiin, että hänen ajatuksensa aggressiosta ja raivosta oli epäadekvaattia ja naiivia, ja parhaimmillaankin vain pinnallista.
Freudille raivo oli biologista ja annettua, jotain joka oli opittava pitämään aisoissa. Hänelle sodat, suvaitsemattomuus ja vainot olivat seurausta regressiosta viettien primitiivisemmälle tasolle, josta meidän minäämme erotti vain sivistyksen ohut kerros. Kohutin mielestä sen paremmin historiaa kuin ihmissieluakaan ei voitu selittää tällaisilla reduktionistisilla kaavoilla. Hänelle raivo oli itsen disintegraation sivutuote. Ihminen, joka on raivon täyttämä, ei koe mitään empatiaa sitä ihmistä tai niitä ihmisiä kohtaan, jotka ovat syyllistyneet loukkaukseen.
Kohutin mukaan,
Kypsä aggressio sen sijaan on päämäärätietoista ja määrältään rajallista. Raivo puolestaan koostuu epätoivoisesta tarpeesta saada kostaa, leppymättömästä raivosta, jonka päämääränä on oikaista vääryys, ja sitä esiintyy silloin, kun ihmisen itse on disintegroitunut koettuaan loukkauksen.
Vuonna 1976 Kohut julkaisi toisen merkittävän artikkelin, otsikolla “Creativeness, Charisma, Group Psychology. Reflections on the Self-Analysis of Freud” (‘Luovuus, karismaattisuus ja ryhmien psykologia. Ajatuksia Freudin itseanalyysista’). Hän aloittaa esittämällä muutaman kommentin koskien psykoanalyytikkojen yhteisöä, ja siirtyy käsittelemään Freudin itseanalyysia ja tämän suhdetta Wilhelm Fließiin. Lopuksi hän kirjoittaa karismaattisista ja messiaanisista persoonallisuuksista, joiden esimerkkitapaukset ovat Hitler ja Churchill.
Artikkelin tärkein käsite on ryhmäitsen käsite, jonka Kohut esittää varovaisena ehdotuksena, “potentiaalisesti hedelmällisenä käsitteenä”.
Karismaattiset ja messiaaniset persoonallisuudet kehittyvät lapsuuden tilanteista, joissa lapsi on aluksi saanut osakseen empatiaa mutta joissa peilaavat ja idealisoidut hahmot ovat sitten aiheuttaneet “yht’äkkisiä ja ennalta arvaamattomia turhautumisia”. Tämän seurauksena lapsi on ottanut itse hoitaakseen selfobjektien tehtäviä ja kehittynyt superempaattiseksi itseään kohtaan, samalla kun hänessä on lähes olematon määrä empatiaa ja suuri määrä raivoa muuta maailmaan kohtaan. Hän on alkanut elää arkaaisessa maailmassa, joka on täynnä raivoa, koska on joutunut kokemaan kärsimyksiä varhaisten selfobjektiensa taholta. Hän kokee itsensä täydelliseksi, hän tuo tämän täydellisyyden tunteen esiin omahyväisenä, ja vaatii, että hän saa kontrolloida muita ihmisiä, jotka siten tulevat sijaisina säätelemään hänen itsetuntoaan. Tällaisilla ihmisillä on erityisiä kykyjä olla herkkiä,
Selfpsykologian ryhmä kokoontuu uudelleen.
Kun "The Analysis of the Self" oli julkaistu, Kohutin välit Anna Freudiin ja Kurt Eissleriin alkoivat viiletä, kun nämä ymmärsivät, mitä implikaatioita Kohutin työllä oli. Tämä oli yleinen kehitys suhteessa vanhempiin analyytikoihin. Kohutin ikätovereiden kohdalla poikkeuksia olivat René Spitz ja Jerome Kavka. Suurin osa hänen vanhoista ystävistään alkoi vältellä häntä. Esimerkiksi Martin Stein New Yorkista kirjoitti sättivän arvostelun Kohutin vuoden 1977 monografiasta aikakauskirjaan "Journal of the American Psychoanalytic Association". Kohutia ei enää valittu Chicagon instituutin johtokuntaan.
Vuonna 1973 Kohut kokosi uudelleen nuorten seuraajiensa ryhmän, joka ei ollut toiminut sitten vuoden 1969. Ajatus oli, että he kirjoittaisivat yhdessä kirjan, joka koostuisi tapausselostuksista. Kirjan nimeksi tuli "The Psychology of the Self: A Casebook". Joukkoon kuuluivat John Gedo, Arnold Goldberg, Michael Franz Basch, Paul Ornstein ja Anna Ornstein, Paul Tolpin ja Marian Tolpin, Ernest Wolf, David Marcus ja Meyer Gunther. Gedo kuitenkin jätti ryhmän pian.
Ajatus oli, että Kohutin opetuslapset kirjoittaisivat tapausselostuksia potilaista, joiden analyyseja Kohut oli ohjannut, ja että Kohut kirjoittaisi omat kommenttinsa. Kirjan toimittajana toimi Arnold Goldberg. John Gedo jätti ryhmän jo seuraavana vuonna, ja samoin Kohut itse lakkasi työskentelemästä ryhmässä nopeasti, vaikka kirjan kannessa lukee, että se on kirjoitettu “yhteistyössä Heinz Kohutin kanssa”. Kohut valitsi pienemmän ryhmän, joka kokoontui jäsenten kodeissa. Myös ihmisiä Chicagon ulkopuolelta kutsuttiin mukaan. Vuonna 1978 ryhmä muotoutui vuosittain pidettäviksi selfpsykologian konferensseiksi.
"The Restoration of the Self".
Heinz Kohutin toisen monografian nimi on "The Restoration of the Self". Se julkaistiin vuonna 1977.
Kohut aloitti kirjan kirjoittamisen Kalifornian Carmelissa kesälomallaan vuonna 1974. Helmikuuhun 1975 tultaessa hänen kirjastaan oli noin “kolme neljäsosaa valmiina”, kesäkuuhun tultaessa se oli “pian tulossa valmiiksi”. Työnimi oli "The Rehabilitation of the Self: Thoughts About the Termination of Analyses and the Concept of Cure" (‘Itsen rehabilitaatio. Ajatuksia analyysien päättämisestä ja parantumisen käsitteestä.’) Kesän 1975 jälkeen Kohut puhui kirjastaan jo valmiina. Lokakuussa 1975 hän päätyi lopulliseen nimeen, "The Restoration of the Self". Hän kuitenkin jatkoi kirjan parissa koko seuraavan vuoden, ja luopui kömpelöstä alaotsikosta. Kirja julkaistiin keväällä 1977, ja se oli välitön menestys: kesäkuulle tultaessa sitä oli myyty 11,500 kappaletta.
"The Restoration of the Self" on Kohutin helpoimmin lähestyttävä kirja. Hän pyrki parhaansa mukaan välttämään viettiteorian kieltä ja sen termejä samoin kuin psykoanalyyttista metapsykologiaa, jotka tekevät hänen ensimmäisestä kirjastaan "The Analysis of the Self" vaikean luettavan.
Kohut oli päättänyt tehdä uudesta kirjastaan helppolukuisemman, ja hän teki yhteistyötä kustantajansa edustajan Natalie Altmanin kanssa, joka editoi ja kommentoi hänen tekstiään. Työ jatkui koko vuoden 1976 ajan.
"Restorationista" tuli Kohutin läpimurtoteos. Hän oli luopunut viettiteoriasta ja sen kielestä, eikä hänellä enää ollut paluuta psykoanalyysin valtavirtaan. Tulilinjalle joutuivat melkeinpä kaikki psykoanalyyttiseen tekniikkaan liittyvät periaatteet, jotka periytyvät Freudilta asti: viettiteoria, infantiilin seksuaalisuuden keskeinen rooli, oidipuskompleksi; konfliktien, defenssien ja resistanssien välillä vallitseva tiivis yhteys, asioiden läpityöskentely. Kohut tekee tarkan ja selkeän pesäeron Freudin ajatteluun.
Kohut sanoo, ettei "The Restoration of the Self" ole “tekninen tai teoreettinen monografia, jonka kirjoittaja viileän rauhallisesti, tunteisiinsa etäisyyttä ottaen pyrkisi saamaan jonkin vakiintuneen tieteenalan piirissä kerääntyneen tietomäärän kognitiivisesti hallintaansa”. Päinvastoin, se on “raportti erään analyytikon yrityksistä pyrkiä kohti suurempaa selkeyttä sellaisella alueella, jota hän ei ole, vuosikausia kestäneistä tunnollisista yrityksistä huolimatta, kyennyt ymmärtämään olemassaolevan psykoanalyyttisen teorian puitteissa”. Hän sanoo kahlaavansa ristiriitaisten, huonosti perusteltujen ja usein hyvin epämääräisten teoreettisten spekulaatioiden suossa”, ja ainoa tie eteenpäin oli palata “kliinisten ilmiöiden suoraan havainnointiin ja sellaisten uusien hypoteesien muotoiluun, jotka voisivat selittää havaittuja ilmiöitä”. Hän oli kyllä yrittänyt integroida omat ajatuksensa aiempien ajattelijoiden ajatuksiin, mutta se
Kohut jättää vaille huomiota suurimman osan psykoanalyyttisista kirjoittajista, mutta ei Freudia. Hän pysyy jatkuvassa dialogissa tämän kanssa ja päätyy usein ristiriitaan tämän kanssa: Freud ei enää ole historiallisesti, käsitteellisesti, terapeuttisesti eikä filosofisesti relevantti ajattelija.
Kohut kirjoittaa Traagisesta ihmisestä (hänen ihmiskuvastaan) ja Syyllisyyttä potevasta ihmisestä (Freudin ihmiskuva), ja Freud tuntuu lähestulkoon tukehduttavan Kohutin hengiltä. Kohut kamppailee pystyäkseen hengittämään ja joutuu “selkiyttämään ajatuksiaan tavalla, joka sitten muutti koko tämän tieteenalan ikuisiksi ajoiksi eteenpäin”.
Freudille psykoanalyysi oli sitä, että “neuroottinen tuska tuli muuntaa tavanomaiseksi kärsimykseksi”, ja tiedostamaton tuli tehdä tietoiseksi, torjuntamuurit oli murrettava, tietoisuuden valon oli annettava langeta halujen noidankattilaan, totuus on kohdattava kasvoista kasvoihin, seurasipa siitä mitä tahansa. Mutta Kohutille Freudin ajatus siitä, että psyyke kykenisi muuntautumaan jollain tapaa täysin uudeksi, oli “täysin vieras ja kertakaikkiaan naiivi ajatus”.
“Kohut argumentoi sen näkemyksen puolesta, että Freudin varhainen työskentely hysteriatapausten kanssa ja tämän menestys näitten potilaitten suhteen perustui lähinnä suggestioon ja siihen valtavaan voimaan, joka sisältyi Freudin uskoon itseensä ja ajatustensa totuuteen ja paikkansapitävyyteen,” kirjoittaa Strozier. Parantuminen ei ollut Freudin pointti. “Freudin arvot eivät koskeneet ensisijaisesti terveyttä”, Kohut sanoo. Kuitenkin Kohutin mielestä Freudin ansio oli, ja se pysyy ikuisesti, se, että hän loi syvyyspsykologian.
Kohut halusi perustavalla tavalla asettaa kyseenalaiseksi freudilaisen viettiteorian, ja hän ymmärsi, että samalla hänen olisi kyseenalaistettava freudilaisten analyytikkojen päämäärät: infantiilien viettien saaminen kontrollin alaisiksi yhteiskuntaan paremmin sopivien ylevöittämisprosessien kautta, tiedostamattoman materiaalinen tuominen tietoiseksi, minän vaikutusalueen laajentaminen ja sen toiminnan vapauttaminen. Hyvin harvat hänen aikalaisensa ymmärsivät, että nämä päämäärät olivat peräisin juuri viettiteoriasta. Tämän paradigman haastaminen merkitsi psykoanalyysin ytimeen kohdistuvaa hyökkäystä.
Hra Z:n kaksi analyysia.
Vuonna 1977, ollessaan 64-vuotias, Kohut kirjoitti artikkelin, jonka otsikko oli “The Two Analyses of Mr. Z” (‘Hra Z:n kaksi analyysia’). Teksti oli alun perin tarkoitettu "The Restoration of the Selfin" saksankieliseen editioon, jossa se korvasi tapausselostuksen hra X:stä. Kyseessä on eräänlainen omaelämäkerta, vaikkakaan Kohut ei koskaan myöntänyt tämän olevan totta.
“Hra X.” oli alun perin ollut tapausselostus, jonka oli eräästä potilaastaan kirjoittanut saksalainen psykoanalyytikko Anita Eckstaedt. Hra X. oli saksalainen teologian ylioppilas, mutta Kohut muutti tapauksen yksityiskohtia niin, että kysyeessä oli yhdysvaltalainen nuori mies, joka oli pyrkinyt Peace Corps -järjestön vapaaehtoiseksi, mutta oli tullut hylätyksi. Kohutin version mukaan hänet oli analysoinut Kohutin nuorempi kollega, joka oli saanut Kohutilta työnohjausta.
Kun "Restorationin" saksankielinen versio oli työn alla, Eckstaedt kirjoitti Kohutille ja esitti kaksi vaatimusta: (1) hra X:n tapaus piti naamioida huolellisemmin, ja (2) Eckstaedtin täytyi saada suurempi tunnustus osuudestaan. Nämä vaatimukset olivat ristiriidassa toistensa kanssa, aiheuttaen dilemman, jonka Kohut ratkaisi siten, että jätti hra X:n kokonaan pois ja toi tämän tilalle "hra Z:n". Saksankielinen versio kirjasta ilmestyi vuonna 1979. Samana vuonna Kohut julkaisi artikkelin “The Two Analyses of Mr. Z” aikakauskirjassa "International Journal of Psycho-Analysis". Tekstin oli editoinut Natalie Altman.
Kohut esittelee Z:n potilaana, jota hän on kahteen kertaan analysoinut, kummallakin kerralla neljän vuoden ajan. Ensimmäinen analyysi suoritettiin freudilaisen viitekehyksen puitteissa, ja uusi analyysi suoritettiin viiden vuoden tauon jälkeen Kohutin uuden selfpsykologian viitekehyksen puitteissa.
Kohut ei koskaan keskustellut hra Z:sta vaimonsa Elizabethin tai poikansa Thomasin kanssa, eikä hän koskaan lukenut Z:aa koskevaa artikkeliaan heille, kuten hän yleensä teki kaikkien kirjoitustensa kanssa. Elizabeth ja Thomas eivät lukeneet artikkelia kunnolla ennen kuin Kohutin kuoleman jälkeen.
Hra Z:n elämän monet yksityiskohdat ovat samoja kuin Kohutin elämässäkin, esimerkiksi seuraavat: Hän oli ainoa lapsi, hänen äitinsä luonteenpiirteet olivat samat kuin Else Kohutin, mukaan lukien tämän kiinnostus maalaustaidetta ja runoutta kohtaan. Hänen isänsä oli poissa muutaman vuoden ajan, ennen kuin poika oli täyttänyt viisi vuotta. Kertomus hiihtolomasta ja sen hotellista ovat samanlaisia. Hänelle luetaan "Setä Tuomon tupaa" varhaisessa vaiheessa. Tarinassa esiintyy leiriohjaaja, joka muistuttaa Kohutin tuutoria. Vanhemmat ovat etäisiä toisilleen. Muutamia yksityiskohtia on kuitenkin muutettu. Isä liittyy hetkeksi pienen yhtyeen mukaan hiihtolomalla ja laulaa heidän kanssaan. Todellisuudessa Felix Kohut oli taitava pianisti.
Ei ole lopullista tietoa siitä, että Kohut oli hra Z., mutta Strozier argumentoi voimakkaasti sen puolesta, kuten tekee myös Cocks. Strozier sanoo, että koska kyseessä oli niin merkittävä tapausselostus selfpsykologian kannalta, olisi erittäin epätodennäköistä, että Kohut ei olisi käyttänyt tapausta esimerkkinään ennen kuin vasta vuonna 1977, kun hän oli jo kirjoittanut kaksi kirjaa uudesta teoriastaan.
Kernberg vs. Kohut.
Otto Kernberg ja Heinz Kohut voidaan molemmat katsoa teoreetikoiksi, jotka ovat merkittävästi vaikuttaneet menneeseen ja nykyiseen psykoanalyyttiseen ajatteluun. Molemmat keskittyivät sellaisten potilaiden havainnointiin ja hoitoon, joita aiemmin pidettiin sopimattomina analyyttiseen terapiaan. Heidän pääasiallinen työnsä liittyi narsistiseen, rajatilaiseen ja psykoottiseen psykopatologiaan. Silti heidän näkemyksensä näiden häiriöiden syistä, psyykkisestä rakenteesta ja hoidosta erosivat toisistaan huomattavasti.
Yleisesti ottaen Kohutia pidetään minäteorian (self psychology) edustajana, joka irtautui radikaalisti Sigmund Freudin spekulatiivisista käsitteellisistä malleista, keskittyen ennen kaikkea ihmisen tarpeeseen minän järjestäytymiseen ja itsensä ilmaisemiseen. Kernberg sen sijaan pysyi uskollisena freudilaiselle metapsykologialle ja keskittyi enemmän ihmisen sisäiseen ristiriitaan rakkauden ja aggression välillä.
Kohutin ja Kernbergin näkemykset toistensa lähestymistavoista.
Sekä Kohut että Kernberg pitivät toistensa lähestymistapoja haitallisina. Kohutin näkökulmasta Kernbergin systemaattinen tulkitseva lähestymistapa koetaan narsistisesti haavoittuvan potilaan taholta hyökkäyksenä, mikä laukaisee voimakkaan narsistisen raivon. Koska Kernberg kuitenkin suosittelee juuri tätä lähestymistapaa, minäpsykologian näkökulmasta Kernberg ei hoida narsismia vaan pikemminkin pahentaa sitä.
Kernberg puolestaan näkee Kohutin lähestymistavan johtavan umpikujaan. Potilaan harhakuvien kritiikitön hyväksyminen siinä oletuksessa, että ne lopulta heikentyvät itsestään, merkitsee potilaan puolustusmekanismien hiljaista tukemista. Näin analyyttinen prosessi vääristyy, eikä analyytikko koskaan nouse sellaiseksi hahmoksi, joka voisi aidosti auttaa potilasta.
Henkilökohtainen elämä.
Vuonna 1948 Kohut esitti tapausselostuksen Chicagon instituutin eräässä seminaarissa, ja yksi kuulijoista oli instituutin sosiaalityöntekijä Elizabeth Meyer. He rakastuivat toisiinsa välittömästi. Kohutille ratkaiseva tekijä oli Meyerin henkilökohtainen suhde Wieniin. Tämä oli viettänyt jonkin aikaa tuossa kaupungissa, ja oli käynyt jonkin aikaa analyysissa Jenny Waelderin potilaana ja oli samoin ollut Aichhornin oppilaana. He menivät naimisiin 9.10.1948. He saivat yhden pojan, Thomas August Kohutin (ensimmäinen etunimi viittasi Thomas Manniin, toinen puolestaan Aichhorniin. Thomasin syntymän jälkeen Elizabeth Kohut luopui päivätyöstään, johon hän palasi vasta vuonna 1961, tehden tuolloin puolikkaita päiviä. Kohutit myös adoptoivat epävirallisesti erään kuolleen kollegan pojan. Tämän äiti oli tehnyt itsemurhan.
Thomas Kohut kävi koulua Chicagon yliopiston Lab Schoolissa, ja aikuisena hän kouluttautui psykoanalyytikoksi, mutta hän päätti sitten ryhtyä historiantutkijaksi ja psykohistorioitsijaksi.
Kohutit kävivät mielellään Euroopassa, usein psykoanalyyttisissa tapahtumista, mutta heidän lempipaikkansa lomien viettoon oli Carmel Kaliforniassa. Vuodesta 1951 lähtien he viettivät siellä kaksi kuukautta vuodessa, heinäkuun puolestavälistä syyskuun puoliväliin. Näin he pääsivät pois Chicagon kuumista ja kosteista kesistä, jotka aiheuttivat Kohutille ongelmia hänen allergioittensa vuoksi. He vuokrasivat aina saman talon, jonka omisti eräs englantilainen pariskunta, joka halusi viettää kesät kotimaassaan. Carmelin talossa Kohut suoritti suurimman osan kirjoitustyöstään.
Tämän lomapaikkansa lisäksi Kohuteilla oli talo maalla Wisconsinissa, missä he viettivät viikonloppuja, usein myös talvisin.
Kohut ei kyennyt vierailemaan Wienissä ennen kuin vuonna 1957. Silloin hän vieraili enonsa Hans Lamplin luona, joka oli saanut takaisin vanhan paikkansa Leykam-Josefsthal A.G:n paperiyhtiön johtajaa. Lampl tarjosi Kohuteille illallisen ja käytti yhteyksiään ja järjesti siten erityisen lahjan sisarensa pojanpojalle.
Kohutin äiti Else muutti myös Chicagoon, missä hän asui melko lähellä Kohutien asuntoa. 1950- ja 1960-luvuilla hän kävi usein Kohutien luona, etenkin illallisilla ja suurimpina juhlapyhinä. Sanotaan, että hän oli ainoa ihminen, joka kykeni pääsemään Kohutin ihon alle. Ilmeisesti kukaan perheessä ei pitänyt Else Kohutista. Hän oli tunkeilevainen ja aggressiivinen, hän puhui suoraan vasten toisten naamaa ja tökki näitä etusormellaan.
Vuoden 1965 jälkeen, kun Else oli lähestulkoon 75-vuotias, hänellä alkoi olla paranoideja harhoja. Myös hänen fyysinen terveytensä alkoi heiketä, ja vuonna 1970 Kohutin oli pakko sijoittaa hänet vanhainkotiin. Kohutin kannalta oli vapauttavaa, että hänen äitinsä oli osoittautunut mieleltään vähemmän terveeksi. Hän ymmärsi nyt, että hän oli koko elämänsä ajan yrittänyt päästä vapaaksi latentisti psykoottisesta äidistä. Hän saattoi nyt myös ymmärtää, miksi hänen isänsä oli ollut poissa hänen lapsuutensa aikana. Strozier argumentoi, että Elsen hulluus vapautti Kohutin luovuuden ja teki hänelle mahdolliseksi tutkia erittäin regredoituneita tiloja ja niiden syvempiä merkityksiä ja näin ollen kirjoittaa ensimmäisen ja tärkeimmän monografiansa "The Analysis of the Self". Else Kohut kuoli loppuvuodesta 1972.
Poliittiset näkemykset.
Kohut ei ollut poliittinen henkilö. Elämäkerturinsa Strozierin mukaan Kohut tuskin huomasi sitä, että natsit ottivat vallan Wienissä.
Amerikassa häntä pidettiin liberaalina, ja hänen mielestään valtion olisi pitänyt säädellä aseiden hallussapitoa. Hän piti Vietnamin sotaa epämoraalisena ja tyhmänä, mutta kuitenkaan hän ei aluksi ymmärtänyt oman poikansa sodanvastaista ajattelua. Thomas Kohut oli tuolloin opiskelemassa Oberlin Collegessa, jolla oli pitkä historia erilaisten sosiaalisten epäkohtien vastustamisessa, alkaen orjuuden vastustamisesta. Se oli myös ollut eräs Underground Railroadin merkittäviä asemia. Ajan myötä Kohut tuli ymmärtämään poikansa näkemyksiä, ja oletettavasti heidän Nixonin vastaiset mielipiteensä yhdistivät heitä jossain määrin.
Kuolema.
Viimeisen elinviikkonsa aikana, tietäen, että hänen aikansa oli lopussa, Kohut vietti perheensä ja ystäviensä kanssa niin paljon aikaa kuin mahdollista. Hän vaipui koomaan illalla 7. lokakuuta 1981 ja kuoli syöpään Chicagossa seuraavan päivän aamuna.