tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Teemu Hirvilammi

Teemu Hirvilammi (15. marraskuuta 1955 Helsinki – 6. maaliskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen runoilija.
Hirvilammi debytoi runoilijana vuonna 1977 omakustanteisella teoksellaan "Aika tallaa torakat". Hänen ensimmäinen kustannettu runokokoelmansa "Niille jotka dallaa sateessa" ilmestyi vuonna 1981 WSOY:n kustantamana. Hänen viimeiseksi teoksekseen jäi vuonna 2008 ilmestynyt "Vulkaaniset vuodet". Hirvilammilta ilmestyi yhteensä 14 teosta.
Hirvilammen runokokoelma "Pyramidipipo" oli Runeberg-palkintoehdokkaana vuonna 2000.
Hirvilammi julkaisi kaksi runomusiikkialbumia yhdessä Ari Taskisen kanssa. Asfalttia Ja Ruohoa - Runomusiikkia 1984 - 2001 -albumin julkaisi Kustannusosakeyhtiö Sammakko vuonna 2001. II-albumin julkaisi Sumuinen Gorilla vuonna 2012.
Niina Suominen käytti Hirvilammin ja Taskisen kappaletta Kutsun itseäni terveeksi samannimisen kokeellisen lyhytelokuvansa taustamusiikkina vuonna 2010.
Tilinumero

Tilinumero on koodi, joka identifioi pankkitilin. 
Suomessa oli vuoteen 2010 asti käytössä kansallinen BBAN-tilinumerojärjestelmä. Kansainvälinen IBAN-tilinumerojärjestelmä on korvannut kansalliset tilinumerot. Suomalaiset BBAN-tilinumerot on mahdollista muuntaa IBAN-tilinumeroiksi sopivalla laskurilla, sillä IBAN-numero muodostetaan BBAN-numeron pohjalta.
Suomalainen pankkitilin numero.
Suomalaisen BBAN-tilinumeron rakenne on seuraava:
codice_1
Tilinumeron ensimmäiset 1–3 numeroa tarkoittavat pankkia tai pankkiryhmää seuraavasti:
Tämän jäljessä ennen väliviivaa olevat numerot tarkoittavat pankin konttoria.
Väliviivan jäljessä on asiakaskohtainen tilinumero. Esimerkiksi lainat alkavat yleensä omalla numerosarjallaan.
Tilinumeron viimeinen merkki on Luhnin algoritmilla muodostettu tarkistusmerkki.
Shahbaz Bhatti

Shahbaz Bhatti (9. syyskuuta 1968 Lahore, Punjab – 2. maaliskuuta 2011 Islamabad) oli pakistanilainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Pakistanin kansanpuolue, jonka jäseneksi hän liittyi vuonna 2002.
Bhatti toimi marraskuusta 2008 alkaen maansa vähemmistöministerinä, kunnes kuoli maaliskuussa 2011 salamurhan uhrina. Murhan järjestäjäksi ilmoittautui Pakistanin Taliban-liike. Bhatti, joka oli uskonnoltaan roomalaiskatolilainen, ja näin hallituksen ainoa kristitty ministeri, oli vaatinut pitkään muutoksia Pakistanin jumalanpilkkalakiin, jonka mukaan islamin tai profeetta Muhammadin pilkkaamisesta voidaan tuomita kuolemaan. Aiemmin samana vuonna oli murhattu samaa lakia arvostellut Punjabin maakunnan kuvernööri Salmaan Taseer. Ennen ministeriyttään Bhatti oli aloittanut aiemmin vuonna 2008 maansa parlamentin, Majlis-e-Shooran, alahuoneen jäsenenä.
Bhatti oli perustamassa vuonna 1985 ihmisoikeusjärjestö APMAa (All Pakistan Minorities Alliance), jonka tavoitteena on valvoa ja suojella Pakistanin uskonnollisten vähemmistöjen oikeuksia. Hän toimi APMAn, kuten myös CLF-järjestön (Christian Liberation Front), johdossa. Bhatti palkittiin ihmisoikeustyöstään muun muassa Yhdysvaltain kansainvälisen uskonnollisen vapauden komission (USCIRF) mitalilla vuonna 2009.
John H. Hodgson

John H. Hodgson (24. syyskuuta 1913 Toronto – 8. tammikuuta 2011 Ottawa) oli kanadalainen historioitsija.
Hodgson oli instituutin johtaja Syracuse Universityssä New Yorkissa. Hän oli spesialisti Venäjän kommunismitutkimuksessa, ja tutki varsinkin Pohjoismaiden kommunismia. Hänen kirjansa "Communism in Finland" lasketaan yhdeksi paremmiksi teoiksi Pohjolan poliittisesta historiasta. Hän on myös kirjoittanut teoksen Otto Ville Kuusisesta.
Christian Frei

Christian Frei (s. 1959) on sveitsiläinen elokuvaohjaaja. Hänen tunnetuimmat elokuvansa ovat "Sotakuvaaja" ("War Photographer", 2001) ja "The Giant Buddhas" (2005).
"Sotakuvaaja" on osa Yleisradion Dokumenttiprojektin kolmasulottuvuus.fi-ohjelmistoa sekä myös Docventuresin ohjelmistoa.
Suomenlahden merivartiosto

Suomenlahden merivartiosto () on Rajavartiolaitoksen hallintoyksikkö, joka vastaa rajavalvonnasta, rajatarkastuksista sekä meripelastuspalvelusta Uudenmaan ja Kymenlaakson maakuntien alueella sekä niiden edustan talousvyöhykkeellä. 
Organisaatio.
Suomenlahden merivartioston esikunta sijaitsee Helsingin Sörnäisissä. Vartiostolla oli 2021 kahdeksan merivartioasemaa ja yksi ulkovartiolaiva, VL Turva. Merivartioasemilla on käytössään 26 vartiovenettä, 2 ilmatyynyalusta ja 4 kelirikkokulkuneuvoa. Suomenlahden merivartiostoon kuuluu myös Helsingin rajatarkastusosasto, joka vastaa rajatarkastuksista ja rajavalvonnasta Helsingin lentoasemilla. 
Tämän lisäksi organisaatiossa toimivat vielä Rikostorjuntayksikkö, jonka vastuualueena on rikosten torjunta ja tutkinta, sekä Sataman rajatarkastusyksikkö. Sataman rajatarkastusyksikkö vastaa rajatarkastuksista ja rajavalvonnasta Suomenlahden alueen satamissa, päävastuualueenaan Helsingin satama. Organisaatioon kuuluu myös valmiusjoukkue, jonka tehtävänä on toimia sellaisissa vaativissa tehtävissä, joihin normaalin rajavartijan koulutus ja käytettävissä oleva välineistö eivät ole riittäviä. Tällaisia ovat esimerkiksi henkilönsuojaukseen, erityisen vaarallisen henkilön kiinniottoon ja terrorismin torjuntaan liittyvät tehtävät. 
Merivartioasemat.
Suomenlahden merivartiostolla on kahdeksan merivartioasemaa. 
Glousholmin, Orrergundin, Pirttisaaren ja Jussarön merivartioasemat on lakkautettu. 
Johto.
Vartioston komentajana on 24. heinäkuuta 2024 alkaen kommodori Mikko Simola. Vuosina 2020 -2024 komentajana oli kommodori Risto Jääskeläinen ja vuosina 2015–2019 kommodori Tom Hanén. Komentajan apuna on apulaiskomentaja.
Kopparberg (Ljusnarsberg)

Kopparberg on Ljusnarsbergin kunnan keskustaajama Ruotsissa Örebron läänissä, Västmanlandin maakunnassa. Taajamaan kuuluvaksi lasketaan myös läheinen Bångbron alue. 
Nimi Kopparberg (kuparivuori) juontaa juurensa alueen kuparilöytöihin 1600-luvulla; aikaisemmin alueesta käytettiin nimeä Lindesås finnmark. Vuonna 1634 nimeksi tuli ensin Nya Kopparberget (uusi kuparivuori) erotukseksi Falunin Stora Kopparbergetistä. Myöhemmin nimi lyhentyi nykyiseen muotoonsa. 
Taajamassa sijaitsee Ljusnarsbergin kirkko.
Kopparbergissä on leimattu maailman toiseksi arvokkain postimerkki kolmen killingin keltainen vuonna 1857.
Laurie Gwen Shapiro

Laurie Gwen Shapiro on yhdysvaltalainen kirjailija ja elokuvantekijä. Hänen yhteistyössä veljensä David Shapiron kanssa tekemänsä Kannibaalitarina (, 2001) on osa Yleisradion Dokumenttiprojektin kolmasulottuvuus.fi-ohjelmistoa.
Kannibaalitarina on palkittu monilla elokuvafestivaaleilla:
Roskisprinssi

Roskisprinssi on Tuija Lehtisen kirjoittama, Otavan vuonna 1991 julkaisema nuortenromaani. Kirjasta tehty Raimo O. Niemen ohjaama samanniminen elokuva ilmestyi kesällä 2011. Kirja on myös käännetty ruotsiksi vuonna 2002 nimellä "Sopåkarprinsen", ruotsinnoksen kustansi "Idun"-kustantamo.
"Roskisprinssi" kertoo nimeä Jed käyttävästä pojasta, joka jättää 17-vuotissyntymäpäivänään entisen elämänsä taakseen ja lähtee kokeilemaan siipiensä kantavuutta.
Tapio Pohtinen

Yrjö Tapio ”Taape” Pohtinen (s. 9. syyskuuta 1950 Tohmajärvi) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Pohtinen pelasi aktiiviurallaan kasvattajaseurassaan Jokipojissa vuosina 1966–1986, joista yhden kauden SM-sarjassa sekä kolme kautta SM-liigassa. Peliuransa jälkeen Pohtinen on toiminut juniorivalmentajana. Pohtisen pelipaita jäädytettiin Joensuun jäähallissa 13. helmikuuta 2010.
Pohtisen seurat olivat Joensuun Kiekko-Pojat ja Joensuun Palloseura. Aikaisempi seura on ollut Kiekko-Karhut. Mestaruussarjassa hän pelasi kauden 1971/1972. Jalkapallossa Pohtinen saavutti kaksi piirinmestaruutta. Hän on kilpaillut myös maastojuoksussa ja suunnistuksessa. Pohtisen ammatti oli merkantti. Hänen kotikuntansa on Joensuu.
Seututie 162

Seututie 162 on seututie Uudellamaalla. Se johtaa Mäntsälän Sääksjärveltä Pukkilan kautta Myrskylään. Seututie 162:n eri osuuksilla on useita eri osoitenimiä. Pukkilan kunnanhallitus teki vuonna 2021 Uudenmaan ely-keskukselle aloitteen huonokuntoisen tien kunnostamisesta.
Ida Ingemarsdotter

Ida Maria Erika Ingemarsdotter (s. 26. huhtikuuta 1985 Sveg) on ruotsalainen uransa lopettanut hiihtäjä. Hän edusti seuratasolla Åsarna IK:ta.
Ingemarsdotter lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2019.
Arvokilpailut.
Ingemarsdotter osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuonna 2010. Tuolloin hän kilpaili neljässä lajissa ja sai parhaan sijoituksensa viestistä, jossa Ruotsi oli viides. Ingemarsdotter voitti yhdessä Charlotte Kallan kanssa kultaa parisprintistä Oslon MM-kisoissa 2011. Samojen kisojen 4 × 5 kilometrin viestissä hän hiihti avausosuuden Ruotsin hopeajoukkueessa.
Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Ingemarsdotter saavutti hopeaa perinteisen hiihtotavan sprintissä. Myös parisprintistä Ingemarsdotter voitti hopeaa. Hänen parinaan hiihti Oslon tapaan Charlotte Kalla. Hän voitti hopeaa myös viestistä Ruotsin joukkueen kanssa. Sotšin olympialaisissa 2014 Ingemarsdotter hiihti avausosuuden Ruotsin olympiakultaa saavuttaneessa joukkueessa. Hän voitti samoissa kisoissa myös pronssia perinteisen parisprintissä. Vapaan hiihtotavan sprintissä hän oli viides. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sai Stina Nilssonin kanssa hopeaa vapaan hiihtotavan parisprintissä ja oli perinteisen hiihtotavan sprintissä kahdestoista. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä viidenneksi ja perinteisen parisprintissä neljänneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli perinteisen sprintissä kolmastoista. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 11:nneksi ja 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 13:nneksi.
Maailmancup.
Ingemarsdotter on kilpaillut maailmancupissa vuodesta 2004 lähtien. Hän sijoittui toiseksi Düsseldorfin parisprintissä 2009 ja Canmoren sprintissä 2010 sekä kolmanneksi Roglan sprintissä 2011. Hän voitti sekä henkilökohtaisen että parisprintin Milanossa 2012. Samalla kaudella hän voitti Szklarska Poręban sprinttikilpailun. Kaudella 2012–2013 hän oli kolmas Quebecin sprintissä ja toinen Liberecin parisprintissä. Kaudella 2014–2015 hän voitti Otepään ja kaudella 2015–2016 Planican parisprintin. Kaudella 2016–2017 hän sijoittui toiseksi Toblachin parisprintissä. Kaudella 2017–2018 hän voitti Dresdenin parisprintin. Kaudella 2018–2019 hän oli kolmas Rukan perinteisen hiihtotavan sprintissä, toinen Dresdenin parisprintissä ja voittaja Lahden parisprintissä.
Epsilon (albumi)

Epsilon on Dreamtalen viides studioalbumi, joka julkaistiin Suomessa 11. toukokuuta 2011 ja Japanissa 20. huhtikuuta 2011. Bändi järjesti kilpailun, jonka voittaja saisi oman suunnittelemansa kansitaiteen albumin kanteen. Yhtyeen kotisivuille pantiin pieniä pätkiä jokaisesta kappaleesta ennen julkaisua.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt Rami Keränen sekä sanoittanut Erkki Seppänen, ellei toisin mainittu.
Ostarikyttä

Ostarikyttä on vuonna 2009 ensi-iltaan tullut amerikkalainen komediaelokuva, jonka pääosassa on Kevin James. Elokuvan on ohjannut Steve Carr.
Juoni.
Elokuva kertoo ostoskeskuksessa työskentelevästä vartijasta, Paul Blartista, joka asuu äitinsä ja tyttärensä kanssa. Eräänä perjantaina ostoskeskus ajautuu panttivankidraamaan, ja Paul Blart on valmis pelastamaan ihastuksensa Amyn, tyttärensä Mayan, sekä koko muun panttivangeiksi jääneen ostoskeskuksen henkilökunnan.
Vincas Mickevičius-Kapsukas

Vincas Mickevičius-Kapsukas (7. huhtikuuta 1880, Būdviečiai, Vilkaviškisin kunnallispiiri - 17. helmikuuta 1935, Moskova) oli liettualainen poliitikko ja kommunisti. Hän oli Liettuan kommunistisen puolueen perustajia ja Liettuan neuvostotasavallan johtaja. 
Mickevičius syntyi vauraan maanviljelijän perheeseen ja opiskeli Marijampolėn gymnasiumissa vuosina 1890-1897. Valmistumisensa jälkeen Mickevičius liittyi Sejnyn pappisseminaariin, mutta vuoden päästä hänet erotettiin johtuen Venäjän keisarikunnan vastaisesta toiminnasta. Mickevičius toimi Liettuan kansallisen heräämisen puolesta edistämällä ja painattamalla viikoittain ilmestyneitä lehtiä Varpasia ja Ūkininkasia. Lisäksi hän levitti laitonta kirjallista aineistoa Liettuan lehdistökiellon aikana. Tuohon aikaan hän otti toiseksi sukunimekseen nimimerkin "Kapsukas", joka on väännös Varpasin perustajan Vincas Kudirkan nimimerkistä "Kapsas". 1900-luvun alussa Mickevičius-Kapsukasin poliittinen ideologia muuttui vähitellen sosialistiseksi ja hän alkoi vastustaa Liettuan itsenäisyyspyrkimyksiä. 
Vuonna 1904 hän perusti Sosiaalidemokraattisen työläisten puolueen, joka kuitenkin yhdistettiin pian Liettuan sosiaalidemokraattiseen puolueeseen.Huolimatta siitä että Kapsukas oli bolševikkien keskuskomitean jäsen, hän ei suostutellut puoluetta liittymään Venäjän bolševikkeihin. Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen aikana Kapsukas organisoi työläislakkoja Suwałkin alueella. viranomaiset pidättivät ja karkottivat hänet vuodesta 1907 lähtien useita kertoja. Vuonna 1913 Kapsukas pakeni Venäjän keisarikunnan alueelta. Pakomatkallaan hän liittyi kommunistiseen liikkeeseen ja tapasi Vladimir Leninin. 
Vuonna 1918 Kapsukas lähetettiin perustamaan ja johtamaan lyhytikäistä Liettuan sosialistista neuvostotasavaltaa, joka vuonna 1919 yhdistettiin Valko-Venäjän neuvostotasavallan kanssa Liettualais-valkovenäläiseksi neuvostotasavallaksi. Neuvostotasavallan hajottua epäonnistuneen politiikan johdosta, Kapsukas lähti Neuvosto-Venäjälle, jossa hän jatkoi liettualaisen kommunismin johtamista ja Kominternissa työskentelyä. Kapsukas kuoli epäselvissä olosuhteissa vieraillessaan Moskovassa tavatakseen Neuvostoliiton johtajan Josif Stalinin vuonna 1935.
Neuvostoliiton miehitettyä Liettuan toisessa maailmansodassa Kapsukasin oppilaana toiminut Antanas Sniečkusista tuli uuden Liettuan neuvostotasavallan johtaja. Valta-aikanaan Sniečkus aloitti henkilökultin luomisen Kapsukasin kunniaksi. Vuosina 1956-1989 Marijampolėn kaupunki oli nimetty "Kapsukasiksi" ja vuosina 1955-1990 Vilnan yliopisto oli nimetty hänen mukaansa. Kaksi suurta Kapsukasia kuvaavaa patsasta pystytettiin; yksi Vilnan raatihuoneen eteen (vuonna 1962) ja toinen Kapsukasia Leninin kanssa kuvannut patsas Antakalnisiin (1979).
Suolasolmukki

Suolasolmukki ("Spergularia marina", syn. "S. salina", "Spergula salina") on pienikokoinen merenrantojen ja suolaisten maiden kasvi. Suomessa laji on rannikoilla tavanomainen.
Ulkonäkö ja koko.
Matalakasvuinen suolasolmukki kasvaa 5–20 cm korkeaksi. Varsi on rento tai koheneva, kalju tai yläosastaan hieman nystykarvainen ja enintään aivan tyvestä puutunut. Kasvin pääjuuri on hoikka. Väriltään kasvi on vaaleanvihreä. Lehdet ovat tasasoukkia, möyheähköjä ja tylppiä tai lyhytotaisia. Kalvomaiset korvakkeet ovat leveän kolmiomaisia ja ovat yhdiskasvuisia niveltä ympyröiden. Lehtihangoissa on lyhytnivelvälisiä haaroja. Kukat ovat punertavia, verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Vaaleanpunainen teriö on noin verhiön pituinen tai usein hieman lyhyempi. Verholehdet ovat soikeita, tylppiä ja 3–4,5 mm pitkiä. Terälehdet ovat vaaleanpunaisia, valkotyvisiä ja kooltaan 2,5–5 mm pitkiä. Suolasolmukki kukkii Suomessa kesä-syyskuussa. Kasvin siemenet kypsyvät kolmiliuskaisesti aukeavissa kodissa. Siemen on siipipalteeton tai sen siipipalje on risa- tai liuskalaitainen. Suolasolmukki on yksi-, kaksi- tai monivuotinen kasvi.
Suolasolmukki muistuttaa läheisesti Suomessa hyvin harvinaista merisolmukkia ("S. media").
Levinneisyys.
Suolasolmukkia tavataan toisaalta merien rannikoilla, toisaalta sisämaan aroalueilla. Euroopassa laji on yleinen kaikkialla rannikoilla Jäämeren rannikkoa lukuun ottamatta. Länsi-, Keski- ja Etelä-Euroopassa sitä tavataan myös paikoitellen sisämaassa. Idempänä yhtenäinen sisämaan esiintymisalue alkaa Ukrainasta ja jatkuu läpi Venäjän aroalueen Keski-Aasiaan saakka. Suolasolmukkia tavataan myös Pohjois-Afrikan rannikolla, Välimeren itäosissa, Japanissa, Kiinassa sekä paikoitellen Pohjois-Amerikassa rannikoilla sekä sisämaassa. Suomessa suolasolmukkia tavataan koko rannikkoalueella Oulun korkeudelle saakka. Laji on kuitenkin harvinaistunut Saaristomerellä ja monin paikoin Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan rannikolla.
Elinympäristö.
Suolasolmukki kasvaa savisilla, lietteisillä ja hiekkaisilla merenrannoilla, rantakallioiden raoissa ja suolamailla. Laji kestää hyvin aallokon kulutusta sekä ajoittaista veden alle jäämistä.
Idänhopeapensas

Idänhopeapensas ("Elaeagnus angustifolia") on Euraasiasta kotoisin oleva monivuotinen, kesävihanta, piikikäs pensas, joka kuuluu hopeapensaiden sukuun ja hopeapensaskasvien heimoon.
Ulkonäkö ja koko.
Idänhopeapensas on epäsäännöllisen pallon muotoinen iso pensas tai pieni puu, jolla on monihaarainen runko, riippuvat oksat sekä pyöreä ja avoin latvus. Se on nuorena nopeakasvuinen ja kasvaa enintään 12 metriä korkeaksi. Nuorilla yksilöillä on harmaa, sileä kaarna ja hopeanhohtoiset, hilseilevät, piikikkäät oksat. Kasvin ikääntyessä kasvu hidastuu ja kaarna muuttuu epätasaiseksi ja ryppyiseksi ja oksat kiiltäviksi ja vaaleanruskeiksi.
Idänhopeapensaan silmut ovat melko pienet, pyöreät, hopeisenruskeat ja suomujen peittämät. Lehdet ovat varrella kierteisesti, ja niissä on ehyt lehtilapa, joka on 2–8 senttimetriä pitkä, sentin leveä ja soikean tai suikean muotoinen. Lehden pinta on hilseilevät ja väriltään sameanvihreä tai harmaa ja alapuolelta hopeanhohtoinen.
Idänhopeapensas kukkii tuoksuvin, keltaisin kukin touko–kesäkuussa ja kantaa hedelmää elo–lokakuussa. Sen hedelmät ovat reilun sentin mittaisia marjoja, jotka ovat raakana keltaisia ja kypsänä punaisia ja pysyvät pensaassa pitkälle talveen. Ne kelpaavat myös ihmisravinnoksi ja ovat maultaan makeita ja koostumukseltaan kuivia ja jauhoisia. Kukkiensa ja hopeanharmaiden, pajumaisten lehtiensä vuoksi idänhopeapensas sekoitetaan herkästi hopeapäärynään.
Levinneisyys.
Idänhopeapensaan luontaiseen levinneisyysalueeseen kuuluvat Aasian lauhkeat länsiosat (Afganistan, Armenia, Azerbaidžan, Kiina, Georgia, Iran, Kazakstan, Mongolia, Venäjä, Tadžikistan, Turkmenistan ja Uzbekistan), Aasian tietyt trooppiset alueet (Luoteis-Intia ja Koillis-Pakistan) sekä Kaakkois-Eurooppa (Valko-Venäjä ja Moldova). Se vietiin koristekasviksi 1800-luvun lopussa myös Yhdysvaltoihin, missä se on karannut luontoon ja yleistynyt haitalliseksi asti.
Elinympäristö.
Idänhopeapensas viihtyy etenkin jokien ja purojen rannoilla mutta kasvaa myös tulvatasangoilla, soilla sekä pelloilla ja muilla aukeilla alueilla. Se on vaatimaton lämpötilan, valon määrän ja maaperän suhteen ja sietää hyvin suolaa ja kuivuutta. Se pystyy sitomaan typpeä juuriinsa, minkä ansiosta se selviää hyvin karussa ympäristössä ja syrjäyttää usein muuta rantakasvillisuutta. Idänhopeapensaan marjoja syövät linnut ja muut pieneliöt levittävät sen siemeniä tehokkaasti. Siemenet kestävät hyvin eläinten ruoansulatusnesteitä ja säilyvät itämiskykyisinä jopa kolme vuotta.
Käyttö.
Idänhopeapensasta on viljelty jo pitkään koriste- ja aitakasvina, sillä sen tiheä lehvästö on kauniin hopeanhohtoinen ja antaa hyvän näkösuojan. Sitä on käytetty myös hunajakasvina ja mehujen valmistuksessa sekä eroosion estämisessä ja ympäristörakentamisessa. Monet linnut ja nisäkkäät syövät sen marjoja ja pesivät sen oksilla.
Vuoden 1909 Atlantin hurrikaanikausi

Vuoden 1909 Atlantin hurrikaanikauden aikana Atlantilla muodostui 11 trooppista myrskyä, joista kuusi kehittyi hurrikaaneiksi. Kausi alkoi varsin aikaisin; kesäkuussa oli kaksi trooppista myrskyä ja yksi hurrikaani.
Myrskyt.
Trooppinen myrsky 1.
Kauden ensimmäinen trooppinen sykloni havaittiin matalapaineena Nicaraguan rannikolla 15. kesäkuuta ja se kehittyi myrskyksi 12 tunnin sisällä.
Hurrikaani 2.
Kauden toinen sykloni muodostui kesäkuun lopulla lähellä Florida Keysiä. Suunnattuaan ensin luoteeseen kohti Louisianaa päivän ajan se kääntyi jyrkästi kohti Texasin rannikkoa. Hieman ennen rantautumistaan Brownsvilleen se saavutti tuulen nopeuden 155 km/h, mikä tarkoittaa sen olleen luokan 2 hurrikaani. 30. kesäkuuta se oli heikentynyt myrskyksi ja mennyt pohjoiseen Meksikoon, minkä jälkeen se haihtui muutaman tunnin sisään. Vaikka yhtään ihmishenkeä ei menetetty, aineelliset vahingot, enimmäkseen tuhoutuneita rautateitä Meksikossa, kohosivat 1,3 miljoonaan dollariin.
Trooppinen myrsky 3.
Kauden kolmas myrsky muodostui 26. kesäkuuta Haitin pohjoispuolella, rantautui Miamin lähellä 1. heinäkuuta ja haihtui Atlantilla 4. heinäkuuta.
Hurrikaani 4.
Pienten Antillien eteläpuolella havaittiin 13. heinäkuuta trooppinen matalapaine, joka vahvistui hurrikaaniksi lähellä Kuuban länsikärkeä. 21. heinäkuuta se oli noin 30 mailia Galvestonista kaakkoon ja rantautui seuraavana päivänä Rio Granden lähellä. 41 ihmistä kuoli ja aineellisten vahinkojen määräksi arvioitiin kaksi miljoonaa dollaria.
Hurrikaani 10.
Kauden kymmenes myrsky muodostui eteläisellä Karibianmerellä 6. lokakuuta ja rantautui Kuubaan 11. lokakuuta. Havannassa viisi ihmistä kuoli ja omaisuudelle aiheutui noin miljoonan dollarin vahingot. Key Westissä ja Miamissa tuhoutui lisäksi joitakin taloja.
IPad 2

iPad 2 on Applen taulutietokone, joka julkaistiin 2. maaliskuuta 2011. Laite sisältää kamerat etu- ja takapuolella sekä Apple A5 -tuplaydinsuorittimen. iPad 2 on saatavilla mustana tai valkoisena. iPadiin saa "Smart cover" -nimisen suojakannen, joka toimii näytön suojana, ja kun sen taittaa kolmion muotoiseksi, se pitää iPadia pystysuunnassa. "Smart cover" tarrautuu iPadiin magneeteilla, ja kun sillä peittää näytön, niin iPad menee automaattisesti lepotilaan ja päinvastoin.
Lähteet.
Applen kotisivu
Että

Että on suomen kielen konjunktio. Sitä käytetään pää- ja sivulauseiden yhdistämiseen.
Sanan alkuperästä.
Lauri Hakulisen mukaan konjunktiot ovat suhteellisen nuorta alkuperää. On oletettu, että kantasuomeen saakka ulottuvia konjunktioita on vain kolme: "ku(i)n", "että" ja "jos". "Että" on muodostunut pronominivartalosta "e–", jonka merkitys on luultavasti ollut 'tämä'. Johtimena on ollut sama kuin sanassa "jotta", joka on muodostunut demonstratiivisesta "jo"-vartalosta. Ilmaus "Hän sanoi että" on alkujaan tarkoittanut "Hän sanoi näin".
Sanan käyttö.
"Että" on konjunktiona monikäyttöinen. Sitä voidaan käyttää muun muassa seuraavasti:
Muuta.
Puhekielessä "että" lyhennetään usein muotoon "et". Samoin yleiskielessä "että"-sanaa voidaan käyttää "jotta"-sanan asemesta, kuten lauseessa "Delfiinit syövät, että ne pysyisivät hengissä".
Savolaismurteissa ja eteläpohjalaisessa murteessa sanaa "että" korvataan – perinteisesti yksinomaan – muodolla "jotta". Kaakkoismurteissa sen vastine on – ohessa käytetyn nykyisen puhekielenkin lyhentymän "et" lisäksi – muoto "jot".
MacDonald, Dettwiler and Associates

MacDonald, Dettwiler and Associates Ltd. on Richmondissa, Brittiläisessä Kolumbiassa toimiva kanadalainen avaruusteknologiayritys, jonka perustivat vuonna 1969 John S. MacDonald ja Werner Dettwiler. Sen liikevaihto on noin 1 052 miljoonaa Kanadan dollaria, ja sillä on yli 3 000 työntekijää. 
Vuonna 1995 MDA joutui yhdysvaltalaisen Orbital Sciences Corporation -yhtiön omistukseen vain 67 miljoonalla dollarilla. Yhtiö teki lukuisia yritysostoja ja sen omistus muuttui. Rahoitusyhtiömistajat olivat myymässä yhtiötä vuonna 2008 ATK-yritykselle, mutta Kanadan hallitus kielsi myynnin. 
Yrityksen toimintaan kuuluvat
Vuoden 2011 alussa yhtiön Kanadan hallituksen tilaukset ovat vähenemässä - satelliittitilauksia ei ole tullut Kanadan avaruusjärjestöltä yhtiön toivomaan tahtiin ja Kanada vetäytyy Afganistanin sodasta kesällä 2011 (MDAlle UAV-alusten operointi siellä toi 50 miljoonaa dollaria vuodessa) jne. Yhtiö on alkanut myydä tietoliikenne-elektroniikkaa venäläisiin satelliitteihin. Yhtiöllä on kuitenkin varakas kassa, koska se myi kiinteistöihin liittyvän tietopalveluosastonsa. 
Vuoden 2011 toukokuussa yhtiö ilmaisi aikeensa tehdä satojen miljoonien dollarien arvosta yritysoston tai -ostoja Yhdysvalloista. Kesäkuussa 2012 yhtiö osti yhdysvaltalaisen SS/Loral-yhtiön 875 miljoonan dollarin hintaan. Space Systems/Loral on vuonna 2012 maailman suurin tietoliikennesatelliittien valmistaja.
Merisolmukki

Merisolmukki ("Spergularia media", myös "S. maritima", "S. marginata", "Spergula maritima") on Euroopassa ja Afrikassa kasvava pienikokoinen merenrantojen ja suolamaiden kasvi. Koko levinneisyysalueella katsottuna laji on elinvoimainen, mutta Suomessa laji on erittäin harvinainen ja luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Vankkajuurinen merisolmukki kasvaa 5–20 cm korkeaksi. Tyvestään melko pitkälti puutunut varsi on yläosastaan nystykarvainen. Vastakkain olevat lehdet ovat tasasoukkia, möyheitä ja lyhytotaisia. Kalvomaiset korvakkeet ovat leveän kolmiomaisia ja lyhytkärkisiä. Kukkien väri vaihtelee vaaleanpunaisesta valkoiseen, verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Punainen teriö on noin verhiön pituinen. Terälehdet ovat 5–6,5 mm pitkiä, verholehdet ovat soikeita, tylppiä ja kooltaan 4,5–6 mm pitkiä. Merisolmukki kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Kota on kolmiliuskaisesti aukeava ja 5,5–8 mm pitkä. Kasvi on yksi-, kaksi- tai monivuotinen.
Kasvupaikasta riippuen merisolmukin siemenissä on joko ehytlaitaiset siipipalteet tai ne puuttuvat kokonaan. Laji sopeutuu hyvissä kasvuolosuhteissa tuottamaan siivellisiä siemeniä, kun taas epävakaissa olosuhteissa siemenet ovat siivettömiä.
Merisolmukki muistuttaa läheisesti Suomessa yleistä suolasolmukkia ("Spergularia marina").
Levinneisyys.
Merisolmukkia tavataan Euroopassa rannikoilla Norjan keskiosista Turkkiin ja Mustallemerelle saakka. Itämerellä lajia esiintyy harvinaisena Keski-Ruotsin korkeudelle saakka. Sisämaassa laji on Euroopassa harvinainen. Merisolmukin vahvin esiintymisalue on Afrikassa, jossa lajia kasvaa varsinkin Välimeren rannikkoseuduilla Marokosta Egyptiin saakka. Aasiassa lajia tavataan Kaspianmeren rannoilla sekä paikoitellen sisämaassa aroilla. Suomessa merisolmukkia kasvaa ainoastaan kolmella rannalla Hammarlandissa Ahvenanmaalla, jossa laji on ilmeisesti alkuperäinen. Ahvenanmaalta laji löydettiin 1970-luvulla. Merisolmukista tunnetaan myös muutama 1800-luvun lopun satunnaislöytö Turusta ja Porvoosta. Suomea lähimmät pysyvät esiintymät ovat Gotlannissa ja Öölannissa.
Elinympäristö.
Merisolmukki kasvaa pääasiassa merenrantojen niityillä, kallionraoissa ja suolamailla. Suomessa lajin uhkana on populaation pienuus, joka on helposti alttiina kasvupaikkojen tuhoutumiselle tai umpeenkasvulle.
Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys

Jaan Tõnisson ja Viron itsenäisyys on Erkki Tuomiojan kirjoittama virolaisen toimittajan ja valtiomiehen Jaan Tõnissonin elämäkerta. Teoksen on julkaissut Tammi vuonna 2010. Tuomioja limittää teoksessa Tõnissonin vaiheisiin ja Viron poliittisen historiaan samalta ajalta Suomen tapahtumia ja poliittisia ratkaisuja.
Tõnisson ja Konstantin Päts olivat maailmansotien välisen ajan Viron itsenäisyyden suuria hahmoja. Vasemmistoradikaalista Pätsistä tuli diktaattori, oikeistolaisesta Tõnissonista liberaalin opposition johtaja. Kirjassa kuvataan näiden voimahahmojen välistä jännitettä.
Tuomiojan teos on ensimmäinen Tõnissonista kirjoitettu elämäkerta. Tuomioja oli Tieto-Finlandialla palkitussa teoksessaan "Häivähdys punaista" kertonut Tõnissonin olleen Hella Wuolijoen elämässä hyvin tärkeä ihminen, jonka kanssa Wuolijoella syntyi elinikäinen ystävyys. Viron historiasta myös kirjoittaneen Martti Turtolan mukaan hänet ja Tuomioja on kirjoittelunsa vuoksi Virossa leimattu KGB:n agenteiksi, samaan tapaan kuin aikoinaan torjuttiin Suomen historian vaikeista vaiheista ensimmäisinä kirjoittaneet ulkomaiset historioitsijat, kuten Anthony F. Upton.
Teos on käännetty myös viroksi ja ilmestynyt Virossa helmikuussa 2011 nimellä "Jaan Tõnisson ja Eesti iseseisvus".
American Civil Liberties Union

American Civil Liberties Union (ACLU) on yhdysvaltalainen on vuonna 1920 perustettu järjestö, joka puolustaa perustuslain takaamia kansalaisoikeuksia ja -vapauksia.
ACLU antaa lakiapua tapauksissa, joissa se katsoo kansalaisvapauksien olevan vaarassa. Useat sen oikeusjutut ovat olleet merkittävässä osassa vaikuttamassa Yhdysvaltain perustuslain tulkintaan.
Järjestön pääperustajat olivat Roger Baldwin, Crystal Eastman ja Albert DeSilver. Roger Nash Baldwin nousi vuonna 1917 National Civil Liberties Bureaun (NCLB) johtoon. NCLB oli kasvanut American Union Against Militarism -järjestöstä, joka vastusti osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan. NCLB avusti aseistakieltäytyjiä ja vakoilulakien ja valtion arvostelun kieltävän lain (Sedition Act of 1918) perusteella tuomittuja. Vuonna 1920 NCLB muutti nimensä ACLU:ksi.
Järjestön merkittäviä tapauksia olivat Scopesin oikeudenkäynti, anarkistien Sacco ja Vanzetti puolustus sekä pyrkimys kumota James Joycen "Odysseus"-romaanin kielto.
Baldwin oli kommunisti. Hän vieraili 1927 Neuvostoliitossa ja kirjoitti kirjan "Liberty Under the Soviets". Myöhemmin hän alkoi arvostella Neuvostoliittoa ja vuonna 1940 ACLU puhdisti riveistään kaikki kommunistit. Kielto kumottiin 1967. Baldwin jätti järjestön johdon 1950.
Republikaanit ja konservatiivit ovat usein arvostelleet järjestöä. Vuoden 1988 presidentinvaaleissa George H. W. Bush leimasi Michael Dukakisin laitavasemmistolaiseksi hänen ACLU-jäsenyytensä vuoksi.
Syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen säädetyn Patriot Act -lain tultua voimaan ACLU:n jäsenmäärä kasvoi viidenneksellä 330 000 jäseneen. Järjestön jäsenmäärä jatkoi nopeasti kasvuaan ja oli elokuussa 2008 yli puoli miljoonaa, jonka jälkeen jäsenmäärän nousu tasaantui.
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari Ruth Bader Ginsburgin kuoleman ensimmäisenä vuosipäivänä ACLU julkaisi viestin, jossa ylistettiin häntä abortin ja sukupuolten tasa-arvon esitaistelijaksi.
ACLU oli kuitenkin muuttanut Ginsburgin sanoja siten, että niistä poistettiin sana "nainen" (woman) ja kaikki pronominit korvattiin sukupuolineutraalilla they-pronominilla.
Tavoitteet.
ACLU ilmoittaa suojelevansa:
Se pyrkii myös laajentamaan naisten, vähemmistöjen, ja vammaisten oikeuksia.
ACLU tukee valtion ja kirkon eroa, ja siten vastustaa valtiollisia uskonnollisia seremonioita, virallisia rukoustilaisuuksia ja uskonnollisia symboleja julkisissa rakennuksissa. Se tukee aborttia ja vastustaa kuolemanrangaistusta.
Jotkin ACLU:n ajamat tapaukset ovat herättäneet kiistaa. ACLU on esimerkiksi puolustanut eräiden uusnatsiryhmien ja Westboron baptistikirkon sananvapautta, ja se edusti poikien seksuaalisen hyväksikäytön laillistamista ajavaa Nambla -järjestöä, kun järjestön internetsivujen sisällön väitettiin yllyttäneen lapsen murhaan. ACLU:n mukaan Nambla ei kehota laittomaan toimintaan, ja vaikka se niin tekisikin, niin sekin olisi Yhdysvaltain perustuslain turvaamaa sananvapautta.
ACLU asettui 2016 presidentti Obaman hallinnon määräämän vessa-asetuksen taakse, jonka mukaan transsukupuolisilla on oikeus käyttää sukupuoli-identiteettiään vastaavia WC:itä julkisesti rahoitetuissa kouluissa.
Gabriel Tarde

Jean-Gabriel De Tarde tai Gabriel Tarde (12. maaliskuuta 1843 Sarlat – 13. toukokuuta 1904 Pariisi) oli ranskalainen sosiologi, kriminologi ja sosiaalipsykologi.
Tarde toimi 1869–1894 tuomarina kotiseuduillaan Dordognessa. Hän oli vuodesta 1894 Pariisissa oikeusministeriön tilastollisen osaston päällikkönä, vuodesta 1895 sen ohessa nykyaikaisen filosofian professorina Collège de Francessa. Tarde on julkaissut aikanaan arvostettuja tutkimuksia rikollisuuden sosiologisista edellytyksistä ja muista sosiologian kysymyksistä, muun muassa "La criminalité comparée" (1886), "Les lois de l’imitation" (1890), "Études de psychologie sociale" (1898). Hänen kuolemansa jälkeen ilmestyi utopinen tulevaisuudenkuvaus "Fragments d’histoire future".
Murskattu mies

Murskattu mies () on Alfred Besterin vuonna 1953 ilmestynyt tieteisromaani. Kirja on rikostarina, joka sijoittuu tulevaisuuden yhteiskuntaan jossa telepatia on yleistä. Harkittua murhaa ei ole tehty seitsemäänkymmeneenyhdeksään vuoteen, koska murha-aikeita ei voi salata telepaateilta eli espereiltä.
Teos on voittanut Hugo-palkinnon.
Kurun kirkko

Kurun kirkko valmistui vuonna 1781. Kirkon suunnittelusta ja rakentamisesta vastasi eräjärveläinen Matti Åkerblom. Kirkko on muodoltaan länsipäätytornillinen pitkäkirkko, jonka runkohuoneen sivuilla on kaksi matalampaa kylkiäistä. Kylkiäisten alkuperäinen funktio oli toimia sakaristona ja eteisenä, mutta vuoden 1846 remontissa sakaristo siirrettiin alttarin taakse kirkon itäpäätyyn rakennettuun uuteen ulkonemaan. Remontin piirustukset laadittiin Yleisten rakennusten intendentinkonttorissa. Kirkon kellotapuli on kolmiosainen, ja siinä on runsasmuotoinen barokkipääte ja ylimpänä sipulikupoli. Sekä runkohuone että kylkiäiset ovat satulakattoiset. Sisäkatteena on laudoista tehty tynnyriholvi, ja rakenteita tukevat kahteen suuntaan kulkevat parrut. Kirkon sanotaan olevan arkkitehtonisesti 1700-luvun lounaissuomalaisen pitkäkirkkotyypin tyylipuhtaimpia edustajia. Kirkossa on istumapaikat 700 henkilölle.
Kirkon 11-äänikertaiset urut on rakentanut Bror Axel Thulé vuonna 1894. Alttaritauluna on J. Z. Blackstadiuksen vuonna 1852 maalaama "Ristiinnaulittu". Kirkon kahdesta kellosta yksi on vuodelta 1782, mutta toisen valuvuosi ei ole tiedossa.
Winter’s Bone

Winter’s Bone on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut Debra Granikin ohjaama ja käsikirjoittama draamaelokuva. Se perustuu Daniel Woodrellin samannimiseen romaaniin vuodelta 2006. Elokuvan pääosassa näyttelee Jennifer Lawrence. "Winter’s Bone" käsittelee perhesiteitä ja sukulaisuussuhteita, juorun voimaa, patriarkaattia ja Yhdysvaltain syrjäseutujen asukkaiden sinnikkyyttä ja selviytymisen taitoa. 
Elokuvan ensi-ilta oli Sundancen elokuvajuhlilla vuonna 2010, jossa se palkittiin Grand Jury Prizella draamasarjassa. "Winter's Bone" sai neljä Oscar-ehdokkuutta parhaasta elokuvasta, sovitetusta käsikirjoituksesta, naispääosasta (Lawrence) ja miessivuosasta (John Hawkes).
Vastaanotto.
Arvostelut.
Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 161 arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 94 prosenttia oli positiivisia.
Sammaljoen kirkko

Sammaljoen kirkko on Ilmari Launiksen suunnittelema puukirkko Sastamalan Sammaljoella. Kirkko valmistui vuonna 1924. Se on Sammaljoen kylän järjestyksessään toinen kirkko.Kirkko sijaitsee keskellä Sammaljoen kylää olevalla mäellä Vammalasta Urjalaan kulkevan maantien varrella.
Kirkko on puinen, päätytornillinen pitkäkirkko, jossa runkohuoneen keskiosa kohoaa sivulaivoja korkeammalle. Alttaripäädystä erkanee sivulaivojen takana vielä kapeampi rakennusosa, jossa sijaitsee kirkon sakaristo sekä seurakuntasali. Runkohuoneen keskilaivassa on alttaripäädystä aumattu katto ja sivulaivoissa pulpettikatot. Keskilaivan yläikkunat ovat muodoltaan kahdeksankulmaiset. Kirkon sisäkatto on kauttaaltaan tasakatto. Kirkko on peruskorjattu vuonna 1950. Alttarilla on Paavo Hakalan veistos "Kristus ristillä". Kirkon kellot ovat peräisin Hämeenlinnan venäläisestä varuskuntakirkosta.
Urut.
Kirkon urut hankittiin vuonna 1966 peruskorjauksessa. Ne ovat 9-äänikertaiset Kangasalan urkurakentamon urut.
Aikaisemmat kirkot.
Turun tuomiokapituli ja Suomen senaatti myönsivät sammaljokelaisille luvan oman saarnahuonekunnan perustamiseen vuonna 1829 ja päätöstä ryhdyttiin toteuttamaan viipymättä. Ensimmäinen kirkko oli 1834 rakennettu puinen, keskeisesti korostettu empiretyylinen ristikirkko, joka paloi vuoden 1918 sodassa. Kirkko rakennettiin silloisen Tyrvään seurakunnan Sammaljoen ja muiden lähikylien kirkoksi, koska matka Tyrvään kirkolle Kallialaan oli pitkä. 1800-luvun lopulla heräsi ajatus Sammaljoen muodostamiseksi itsenäiseksi seurakunnaksi, mutta hanke kariutui Tyrvään seurakunnan vastustukseen ja tuomiokapitulin hylkäävään päätökseen. Tuomiokapituli määräsi kuitenkin Tyrvään seurakunnan perustamaan Sammaljoelle kappalaisen viran, mikä toteutui vuonna 1931. Sammaljoen kirkko ja hautausmaa siirtyivät Tyrvään seurakunnan omistukseen vuonna 1946, jolloin Sammaljoen saarnahuonekunta lakkautettiin. Tyrvään seurakunta yhdistyi vuonna 2004 Vammalan seurakuntaan, joka 2009 liittyi osaksi uutta Sastamalan seurakuntaa.
Kirkon sankarihautausmaan muistomerkki on arkkitehti Tarja Salmio-Toiviaisen teos vuodelta 1947.
Salokunnan kirkko

Salokunnan kirkko on arkkitehti Timo Penttilän suunnittelema Sastamalan seurakunnan kirkkorakennus Sastamalan Kärppälässä, entisen Karkun kunnan alueella.
Kirkon historia.
Kirkon raketamista ryhdyttiin suunnittelemaan jo 1910-luvulla ja päätös sellaisen rakentamisesta tehtiin vuonna 1940. Kirkko valmistui kuitenkin vasta vuonna 1960. Kirkon vihki käyttöön arkkipiispa Ilmari Salomies.
Rautaveden kaakkoisrannalla asuneet karkkulaiset olivat toivoneet itselleen omaa kirkkoa Karkun kirkon valmistumisesta vuonna 1913 saakka. Kaarlo Ryömä lahjoitti kirkon tontin silloiselle Tyrvään seurakunnalle ja Salokunnan kirkko valmistui 1960 tiilestä ja puusta.
Nykyisin Salokunnan kirkko ja viereinen hautausmaa kuuluu Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Arkkitehtuuri.
Rakennuksessa on pulpettikatto. 
Kirkkosali on kiilamainen: se kapenee toispuolisesti alttaripäätyä kohti. Punatiilellä verhoillussa kirkkosalissa on puinen viistokatto, jossa kattotuolit ovat näkyvissä. Alttaritaulun sijaan alttariseinällä on pelkistetty puinen risti. Alttariseinä on seinän puolivälistä ylös asti lasiseinää, joka ulottuu myös toiselle sivuseinälle. Vastakkaisella sivuseinällä monijakoinen ikkuna ulottuu lattiasta kattoon. Kirkon 10-äänikertaiset urut on rakentanut Hämeen Urkutehdas vuonna 1984.
Kirkon runkohuoneesta erkanee matala siipirakennus, jossa sakariston lisäksi on seurakunnallisia työtiloja sekä asuinhuoneistoja.
Vesa Rantanen (toimittaja)

Vesa Rantanen on suomalainen urheilutoimittaja, joka on erikoistunut jääkiekkoon.
Rantanen aloitti vuonna 1996 "Veikkaaja"-lehden palveluksessa, mitä ennen hän oli työskennellyt vuonna 1995 "Ilta-Sanomien" kesätoimittajana. Hän toimi "Veikkaaja"-vuosinaan muun muassa lehden jääkiekko-osaston vetäjänä ja uutispäällikkönä sekä kolmesti lehden NHL-kirjeenvaihtajana Kanadassa. Huhtikuussa 2013 Veikkaajan nimeksi vaihdettiin "Urheilusanomat" ja Rantanen nimitettiin uudistuneen lehden toimituksen esimieheksi. Esimiesaikansa jälkeen hän toimi lehdessä jääkiekon sisältöpäällikkönä. Vuonna 2017 Sanoma osti "Urheilulehden" A-lehdiltä ja "Urheilusanomien" nimeksi tuli "Urheilulehti".
Rantanen on tehnyt vuodesta 2008 yhdessä Tuomas Nyholmin kanssa "Ilta-Sanomien" verkkosivuilla julkaistavaa jääkiekkoaiheista netti-tv-ohjelmaa "Videotuomarit". Syksyllä 2013 he alkoivat juontaa radio-ohjelmaa "Total Hockey Forever", jota esitettiin aluksi Radio Helsingissä. Syksyllä 2014 ohjelma siirtyi Radio Rockille. Keväästä 2016 Rantanen ja Nyholm ovat työskennelleet yhdessä myös Nelonen Median SM-liigalähetyksissä, Rantanen asiantuntijana ja Nyholm studioisäntänä. Rantanen toimii myös lähetysten sisältöpäällikkönä. 
Rantaselta on ilmestynyt yksi kirja, jääkiekkoaiheinen romaani "Ammattilainen" vuodelta 2001. Kirjan julkaisi Kustannusosakeyhtiö Revontuli.
Krysotiili

Krysotiili eli valkoinen asbesti on yleisimpiin asbestilajeihin kuuluva serpentiiniryhmän kalliota muodostava hienokuituinen mineraali, jota tavataan asbestijuonina ultraemäksisissä kivilajeissa. Krysotiilin kemiallinen kaava on Mg3Si2H4O9 ja rakennekaava Mg3(Si2O5)(OH)4, moolimassa 277 g/mol sekä CAS-numero 12001-29-5.
Ennen asbestin kieltämistä krysotiilia on käytetty kitkapinnoissa, kuten jarruissa, ja tiivisteissä sekä myös
asbestisementtituotteissa, esimerkiksi mineriitti- ja lujalevyissä. Tulelta ja kuumuudelta suojaavissa tuotteissa, kuten käsineissä, suojavaatteissa ja hitsaussuojissa, sen tilalla käytetään nykyisin muita kuituja, kuten lasi-, hiili- ja keraamisia kuituja sekä lämpöä kestäviä aramidi- ja teflonkuitua.
Eräille krysotiilia sisältäville tuotteille on säädöksissä annettu lisäaikaa.
Tolvanen

Tolvanen on sukunimi. Nimi on Suomessa 3 882 henkilöllä. Nimen tunnettuja kantajia ovat:
Sillihait

Sillihait (Lamnidae) on sillihaikaloihin kuuluva valtamerissä elävä kalaheimo.
Lajit.
Vanhimmat sillihaifossiilit on ajoitettu myöshäisliitukaudelle. Fossiileihin kuuluu muun muassa pleistoseenikaudella elänyt "Carcharodon megalodon", joka kasvoi jopa 20 metriä pitkäksi. Nykyään sillihailajeja elää viisi ja ne jaetaan kolmeen sukuun. Lajit ja suvut ovat:
Anatomia.
Sillihait ovat kookkaita kaloja ja suurin laji valkohai voi kasvaa jopa 6,4 metriä pitkäksi. Selkäeviä on kaksi, joista etummainen on kolmionmuotoinen tai hieman pyöristynyt ja korkea ja takimmainen hyvin pieni. Kidusaukot ovat sillihailajeilla suuret. Hampaita on molemmissa leuoissa alle 40 riviä. Hampaat ovat suuret ja tikarimaiset tai sahalaitaiset kuten valkohailla. Sillihait ovat lämminverisiä ja niiden lämpötila on korkeampi kuin ympäröivän meriveden. Tämän vuoksi ne elävät myös kylmissäkin merissä.
Levinneisyys.
Sillahaita tavataan kaikissa maailman valtamerissä. Valkohait elävät trooppisia alueita lukuun ottamatta kaikkien valtamerien rannikkoseuduilla. Isusurs-suvun lajit makrillihai ja makohai ovat enemmän trooppisten merien lajeja. Lohihai ja sillihai viihtyvät viileiden vesien ulapoilla ja niitä tavataan Atlantin pohjoisosista ja Tyynenmeren pohjoisosista.
Elintavat.
Sillihaiden heimon lajit ovat voimakkaita uimareita ja aktiivisia saalistajia. Niiden ravinto koostuu kaloista, vesinisäkkäistä, merikilpikonnista, mustekaloista, merilinnuista ja äyriäisistä. Lajit ovat ovovivipaarisia eli munat kuoriutuvat naaraan kohdussa ja naaras synnyttää eläviä poikasia. Poikaset syövät kohdussa ruskuaista ja voivat syödä myös pienempiä sisaruksiaan.
Sillihait ja ihminen.
Sillihait ovat aggressiivisia ja eräiden lajien tiedetään hyökänneen myös surfaajien tai uimarien kimppuun. Ihmiselle vaarallisina lajeina pidetään valkohaita ja makrillihaita ja suurin osa ihmisten kimppuun käyneistä haista ovat valkohaita.
Sillihailajeja kalastetaan pitkäsiimakalastuksella. Vuonna 2004 sillihailajeja kalastettiin arviolta 6 500 tonnia ja tästä suurin osa oli makrillihaita ja sillihaita, joita kalastetaan erityisesti niiden lihan vuoksi. Pohjois-Atlantilla elävän lohihain kanta on ylikalastettu. Sitä kalastetaan erityisesti, koska sitä pidetään vähäarvoisena tuhoeläimenä, joka syö arvokkaita kaloja kuten lohia. Makohai ja makrillihai ovat myös haluttuja urheilukalastuksen saaliita.
Bucellarius

Bucellarius (monikko "bucellarii", sananmukaisesti keksinsyöjät, ) olivat myöhäisen Rooman ja varhaisen Bysantin valtakunnan sotilaita, jotka kuuluivat komentajansa omaan talouteen. Komentaja, joka oli yleensä rikas virkamies tai sotapäällikkö, maksoi itse heidän palkkansa ja ylläpiti heitä, ja heitä pidettiin usein yksityisinä henkivartijoina. Nimi bucellarius tuli armeijan näkkileivästä tai keksistä ("bucellatum") ja se korosti komentajan velvollisuutta pitää miehensä asianmukaisesti ruokittuina. Näissä joukoissa oli yleensä sekä roomalaisia että ulkomaalaisia sotilaita. Bucellariukset olivat 500-luvulla usein keskeisessä asemassa sotaretkien aikana ja miehet, jotka palvelivat näissä joukoissa nousivat usein korkeisiin asemiin. Nämä sotilaat olivat 500-luvulla raskasta ratsuväkeä: ratsastaja, mutta luultavasti ei hevonen, oli varustettu haarniskalla, ja aseinaan heillä oli komponenttirakenteiset jouset, ja pistokeihäs tai kahden käden peitsi. Bucellarius-joukot olivat käytössä 300-luvun lopulta 500-luvulle asti. 
Bucellariukset muodostivat sotapäällikön henkilökohtaisten joukkojen eli "comitatuksen" ytimen. Comitatus oli sotapäälliköiden henkilökohtainen armeija ja niitä käyttivät keisari Justinianus I ja hänen sotapäällikkönsä Belisarius ja Narses. Käytantö oli alun perin lainattu germaanien kuninkailta 200-luvulla. Comitatus koostui valiosotilaista, joiden värväysaika oli pitkäaikainen, ja he muodostivat armeijoiden ytimen. Comitatus ja bucellariukset olivat uskollisia vain sotapäällikölle, joka oli värvännyt heidät, eikä keisarille tai keisarikunnalle.
Bysantin valtakunnan Vähässä-Aasiassa sijainnut ja 700-luvulla perustettu thema Boukellarion sai nimensä bucellariusten mukaan.
Delictum

Delictum ( &lt; prepositio "de" ja "linquo," hylkään) tarkoittaa rikosta eli deliktiä. Sana esiintyy seuraavien nimitysten osana:
Abydoksen kuningasluettelo

Abydoksen kuningasluettelo on Seti I:n rakennuttamassa temppelissä Abydoksessa, Egyptissä kiveen hakattu luettelo, jossa on Egyptin siihenastisten 76 faaraon nimet. Nimet on sijoitettu kolmeen riviin, joista kussakin on 38 kartussia. Kahdessa ylemmässä rivissä on aikaisempien faaraoiden nimet, kolmannella ainoastaan Seti I:n nimi ja hänen monet hallitsijanimensä.
Luetteloa on pidetty arvokkaana historiallisena lähteenä. Kuitenkin Vanhan valtakunnan aikaiset hallitsijat ovat siinä osittain väärässä järjestyksessä. Sen sijaan se on ainoa lähde, josta useiden 7. ja 8. dynastian hallitsijoiden nimet tunnetaan. 
Luettelosta on myös poliittisista ja uskonnollisista syistä jätetty pois joitakin faaraoita, joiden muistoa ei haluttu kunnioittaa. Sellaisia olivat kaikki hyksohallitsijat (14. - 17. dynastiat) sekä 18. dynastian faaraoistakin naishallitsija Hatšepsut sekä vain muutamia vuosikymmeniä ennen Seti I:n aikaa hallinnut uskonnollinen uudistaja Akhenaten ja hänen seuraajansa Smenkhkare, Tutankhamon ja Ay.
Varjoja Kannaksella

Varjoja Kannaksella on suomalainen elokuva vuodelta 1943. Toisen maailmansodan kynnykselle ajoittuva elokuva kertoo Karjalankannaksen linnoitustöihin liittyvistä juonitteluista, joita insinööri Teräs ja vastavakoilu alkavat ruotia.
Elokuva on Fenno-Filmin vakoilutrilogian toinen osa, ensimmäinen on "Salainen ase" ja kolmas "Hiipivä vaara".
Juoni.
On kesä 1939, ja Karjalankannaksella tehdään linnoitustöitä, joita johtaa insinööri Aarno Teräs. Töitä sabotoidaan, ja Teräs alkaa selvittää tihutyötä. Läheiseen Runolinnan täysihoitolaan saapuu Aarnon rakastettu Birgit Lahti. Kun Aarno saapuu vastaanottamaan morsiantaan asemalle, hän kohtaa sattumalta myös entisen rakastettunsa Veronica Sorrenton. Birgitin epäilyt Aarnon ja Veronican suhteen laadusta alkavat horjuttaa hänen ja Aarnon rakkautta. Sabotöörien majapaikkana toimii Tuomen romukauppa. Tuomi apureineen suunnittelee haurastuttavan aineen lisäämistä betoniseokseen.
Vastavakoilu ryhtyy ottamaan selvää Runolinnan epämääräisistä asukkaista. Kirjailija Someron kautta saa alkunsa huhu, että linnoitustöiden piirustukset ovat Aarno Teräksen salkussa. Rosvot varastavat salkun, mutta sieltä löytyy ainoastaan roskapaperia. Niinpä konnat päättävät kidnapata Birgitin saadaakseen piirustukset Teräkseltä. Somero osoittautuu vastavakoilun luutnantiksi. Rosvojen pääjehu Kausalainen toimittaa Veronican avulla Birgitille väärennetyn kirjeen, jossa sovitaan Birgitin ja Aarnon tapaamisesta huvimajalla. Aarno saa saman viestin. Hän ja Birgit joutuvat rikollisten ansaan, mutta Somero pelastaa heidät.
Birgit ja Aarno tekevät vihdoin sovinnon. Somero saa vakoilurenkaan päällikön satimeen, ja paljastuu, että tämä on Runolinnassa asustellut leskirouva Berg.
Tuotanto.
"Varjoja Kannaksella" kuvattiin kesällä 1943. Ulkokuvat otettiin Helsingin maalaiskunnan Herttoniemessä ja Vuosaaressa sekä Munkkiniemen uimarannalla. Studiokuvakset tehtiin Teknillisen Korkeakoulun ylioppilaskunnan talossa Polilla Helsingin Lönnrotinkadulla.
Vastaanotto.
"Varjoja Kannaksella" menestyi ensi-iltavuotensa keskitasoa heikommin. Se tuotti voittoa vain 179 790 markkaa. 
"Varjoja Kannaksella" ei jäänyt vaille aikalaiskriitikoiden kiitoksia, mutta se arvioitiin heikommaksi kuin Fenno-Filmin aiempi vakoiluelokuva "Salainen ase". Juonta pidettiin jännittävänä ja vauhdikkaana. Elokuvan rakkausjuoni sen sijaan teilattiin ”väkisin liitetyksi”.
Huomioita.
Jatkosodan jälkeen "Varjoja Kannaksella" -elokuvan nimi lyhennettiin sotasensuurin vaatimuksesta muotoon "Varjoja". Kaikki viittaukset juonittelijoiden yhteyksistä Neuvostoliittoon poistettiin. Elokuvan viimeinen niin sanottu avainkaupunkiesitys oli Vaasassa 1948. 
Elokuva on julkaistu myös DVD:nä.
Pertti Rannikko

Pertti Rannikko (s. 1952 Parainen) on Itä-Suomen yliopiston ympäristöpolitiikan emeritusprofessori. Hänen erikoisalojaan ovat luonnonvarojen paikallinen hallinta, metsäsosiologia ja maaseutupolitiikka. Rannikko kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta 1971, suoritti valtiotieteiden kandidaatin tutkinnon Turun yliopistossa 1976, sekä valtiotieteiden lisensiaatin tutkinnon Turun yliopistossa 1982. Yhteiskuntatieteiden tohtorin tutkinnon Rannikko suoritti 1989 Joensuun yliopistossa.
Ura.
Rannikko työskenteli Joensuun yliopiston Karjalan tutkimuslaitoksen assistenttina 1977-1990 ja erikoistutkijana 1990-2000. Maaseutu- ja ympäristöntutkimuksen dosenttina hän on ollut Joensuun yliopistossa vuodesta 1995 lähtien. Vuosina 2000-2002 Rannikko toimi Joensuun yliopistossa määräaikaisena ympäristöpolitiikan professorina ja vuodesta 2002 alkaen Joensuun yliopistossa ja sittemmin Itä-Suomen yliopistossa ympäristöpolitiikan professorina. Rannikko on toiminut kymmenen Suomen Akatemian tutkimusprojektin johtajana, sekä varttuneena tieteenharjoittajana 1995-1996 ja 2007-2008. Rannikko oli Maaseudun uusi aika -lehden päätoimittajana vuosina 1993-1995. Vuonna 2008 Tieteentekijöiden liitto valitsi Pertti Rannikon vuoden tieteentekijäksi.