tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Monimiaceae

Monimiaceae on siemenkasviheimo koppisiemenisten Laurales-lahkossa, jonka tunnetuin heimo on laakerikasvit (Lauraceae).
Tuntomerkit.
Monimiaceae-heimon kasvit ovat puita, pensaita tai liaaneja. Lehdet ovat vastakkaisia, tavallisesti sahalaitaisia, harvoin ehytlaitaisia; suonitus on huomiota herättävä lavan alapinnalla, ja sivusuonet yhtyvät lavan reunalla. Kukat ovat keskikokoisia ja yksineuvoisia, kasvit yksi- tai kaksikotisia. Kukkapohjus on maljamainen hypanthium. Heteitä on kolme tai enemmän, ja ne ovat vaihtelevissa määrin palhottomia tai palhot ovat melko ohuita. Erillisiä emejä on tavallisesti monta, joskus muutama tai vain yksi. Vartalot ovat lyhyitä tai puuttuvat, luotti on leveä. Kustakin hedelmöityneestä emistä kehittyy pieni luumarja, ja luumarjat sijaitsevat hyvin kehittyneen hypanthiumin sisäpinnalla; hypanthium on toisinaan mehevä ja sulkee sisäänsä luumarjat ja halkeilee epäsäännöllisesti kypsyttyään.
Levinneisyys.
Heimon lajit kasvavat eteläisen pallonpuoliskon trooppisilla alueilla, erityisesti Australiassa.
Luokittelu.
Monimiaceae kuuluu samaan Laurales-lahkon kehityslinjaan Hernandiaceae-heimon ja laakerikasvien (Lauraceae) kanssa. Kehityslinjan ominaisuuksia ovat eräät alkaloidit, solujen pienet oksalaattikiteet, kiehkurainen hetiö, tietynlainen siitepölyn seinämän rakenne ja kärki-istukallinen, riippuva siemenaihe.
Monimiaceae-heimossa on 22 sukua ja 200 lajia kolmessa alaheimossa:
1. Monimioideae Raf. Liaaneja, pensaita tai puita; usein tähtikarvoja; kaksikotisia; kehälehtiä enintään 12, sisimmät terämäisiä; hedekukissa joutoheteitä; hedelmävaiheessa hypanthium halkeilee epäsäännöllisesti tai on kansiluomainen. Sukuja kolme, lajeja 19 hajanaisesti levinneinä Chileen, Maskareeneille, Itä-Australiaan ja Uuteen-Guineaan. Runsaslajisin suku on 15-lajinen "Palmeria".
2. Hortonioideae Thorne &amp; Reveal. Pensaita; tähtikarvoja; kukat kaksineuvoisia, noin kolmen cm:n levyisiä; kehälehtiä paljon spiraalimaisesti, sisimmät terämäisiä; joutoheteitä. Vain yksi kolmilajinen "Hortonia"-suku Sri Lankassa.
3. Mollinedioideae Thorne. Liaaneja, pensaita tai puita; yksikotisia; kehä erilaistumaton, usein huomaamaton tai puuttuu; mesiäiset tavallisesti puuttuvat. Sukuja 18, lajeja 180 eteläisen pallonpuoliskon trooppisissa osissa, erityisesti Australiassa. Runsaslajisimmat suvut ovat "Mollinedia" (90, mahdollisesti vain 20 lajia), "Tambourissa" (45 lajia) ja "Kibara" (45 lajia).
Suvut.
Monimiaceae-heimon suvut:
Tunnetuin heimon suvuista on boldopuut ("Peumus").
M-Sport

M-Sport on vuonna 1979 perustettu brittiläinen moottoriurheiluun ja erityisesti ralliautoiluun erikoistunut yritys. Yrityksen perustaja ja johtaja on entinen ralliautoilija Malcolm Wilson. M-Sportin päämaja sijaitsee Cockermouthissa, Cumbrian kreivikunnassa Luoteis-Englannissa.
M-Sport vastasi vuosina 1997–2012 Fordin virallisen tehdastallin toiminnasta rallin MM-sarjassa. Vuonna 2006 talli voitti valmistajien mestaruuden ensimmäistä kertaa 25 vuoteen. Sittemmin M-Sport on ajattanut Ford Fiesta RS WRC -autoja yksityistallina tehtaan osittaisella tuella "M-Sport World Rally Team" -nimellä.
Vuosina 2014-2019 talli toimi Bentley Motorsportin kanssa GT World Challenge Europe Endurance Cup -sarjassa (ent. Blancpain Endurance Series). Bentleyn aikomuksena oli osallistua Intercontinental GT Challenge -sarjaan M-Sportin kanssa, mutta perui aikomuksensa joulukuussa 2020.
Vuonna 2023 M-Sport osallistui ensi kertaa erämaaralliin Baja Aragón -kilpailussa.
Linda Sipilä

Linda Sipilä (s. 1981) on suomalainen vaatesuunnittelija, joka tuli tunnetuksi voitettuaan vuonna 2011 MTV3-kanavan "Muodin huipulle" -kilpailun.
Sipilä opiskeli Seinäjoen ammattikorkeakoulussa vaatetusalan artenomiksi ja jatkoi opintojaan Lontoossa. Hän piti Seinäjoella äitinsä Aliisa Sipilän kanssa omaa liikettä Boutique Sipilä, jossa myi omaa klassisen tyylikkääksi luonnehdittua Sipilä-mallistoaan. Vuonna 2013 hän myi yrityksen pois ja sanoi keskittyvänsä vaatesuunnitteluun. Syksyllä 2014 hän kertoi lopettavansa myös vaatemallistonsa teon ja muuttavansa perheineen Pariisiin.
Elina Arlin

Elina Arlin (o.s. Orkoneva) on suomalainen laulaja ja lauluntekijä. Hän osallistui vuonna 2013 Uuden Musiikin Kilpailuun kappaleella "He's Not My Man". Arlin eteni kilpailussa finaaliin, jossa sijoittui kuudenneksi. Arlinin sooloalbumi "New Name" julkaistiin elokuussa 2014. Arlin on itse sanoittanut ja säveltänyt kaikki sen kappaleet. Oman sooloprojektinsa lisäksi hän on laulanut eri kokoonpanoissa, kuten Einoa, Local Voices ja Megasakki. Arlin sävelsi Einoa-yhtyeelle albumillisen Eino Leinon runoihin sävellettyä musiikkia, jonka julkaistiin vuonna 2022. Einoa-yhtyeessä Arlin toimii laulajana ja kitaristina. Hämeenlinnasta lähtöisin oleva Arlin on koulutukseltaan musiikin maisteri ja toimii laulunopettajana Sibelius-Akatemiassa.
Hernandiaceae

Rakkomarjakasvit (Hernandiaceae) on siemenkasviheimo koppisiemenisten Laurales-lahkossa. Lähin sukulaisheimo on laakerikasvit (Lauraceae).
Tuntomerkit.
Rakkomarjakasvit käsittää puu- ja liaanilajeja, joiden nivelten sisärakenteessa näkyy yksi lehtiaukko keskuslieriössä ja siitä lähtevät 3–9 johtojännettä, jotka kulkevat lehteen. Lehdet ovat enemmän tai vähemmän kourasuonisia. Kukat ovat hyvin vaihtelevia, tavallisesti neli- tai viisilukuisia, harvoin kolmilukuisia. Kehälehtiä on kolmesta kymmeneen, heteitä tavallisesti kolmesta viiteen, harvoin kuusi tai seitsemän. Kukassa on tavallisesti mesiäinen. Sikiäin on kehänalainen, luotti kilpimäinen. Hedelmä on kuiva, joskus samara.
Heimo on kooltaan pieni, mutta jo kasvullisilta osiltaan melkoisen monimuotoinen. Rakkomarjat ("Hernandia") ovat puita, "Illigera"-lajit kiipeileviä köynnöksiä, joiden lehdet ovat sormilehdykkäisiä; ruodit toimivat kiipeilyeliminä ja kiertyvät tuen ympärille; vaikutelma muistuttaa yksisirkkaisia jamsseja ("Dioscorea"). "Sparattanthelium"-suvun lajit ovat myös köynnöksiä, mutta ne kiipeilevät varsissa olevien koukkujen avulla.
Levinneisyys.
Heimo on levinnyt tropiikkiin.
Luokittelu.
Heimossa on viisi sukua ja 55 lajia kahteen alaheimoon kuuluvina:
1. Hernandioideae Miquel. Puita, joskus lehtiruotien avulla kiipeileviä köynnöksiä; lehden päällysketossa erityskarvoja; kasvit kukkivat siten, että yksien kukkien ollessa hedevaiheessa toiset ovat emivaiheessa, jonka jälkeen tilanne vaihtuu päinvastaiseksi (heterodikogamia); kukinto on röyhymäinen; ponnet avautuvat läpillä; hedelmävaiheessa kukan tukilehdet tavallisesti laajentuneita. Sukuja kolme, lajeja 44 tropiikissa, erityisesti Madagaskarilla ja Etelä-Aasiassa.
2. Gyrocarpoideae J. H. Balfour. Litokysti-soluja esiintyy; kukinto kaksihaarainen viuhko; kukat hyvin pieniä; kehä yksikiehkurainen. Sukuja kaksi, lajeja kymmenen tropiikissa, erityisesti Amerikassa.
Heimoon kuuluvat suvut "Gyrocarpus", "Hernandia", "Illigera" ja "Sparattanthelium".
Inga-Brita Castrén

Inga-Brita Castrén (26. maaliskuuta 1919 Helsinki – 31. joulukuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen teologian ja filosofian maisteri. Hän sai Helsingin yliopiston teologian kunniatohtorin arvon vuonna 2000.
Helsingin Sanomien nekrologi luonnehti Inga-Brita Castrénia 1900-luvun ekumeenisen liikkeen uranuurtajiin kuuluvaksi henkilöksi, joka oli pitkän uransa aikana mukana muovaamassa kirkon ja kristittyjen yhteyspyrkimyksiä ja niitä palvelevia järjestöjä. 
Castrén toimi 1950-luvulla Suomen kristillisen ylioppilasliiton (SKY) naistyön ja ulkoasiain sihteerinä vuosina 1943–1953. Sen jälkeen hänen uransa johti merkittäviin kansainvälisiin tehtäviin. Hän toimi Genevessä ylioppilaiden kristillisen maailmanliiton WSCF:n Afrikan työn sihteerinä 1959–1962, NNKY:n maailmanliiton ekumeenisen työn sihteerinä 1962–1969 sekä Kirkkojen maailmanneuvoston lähetyskasvatussihteerinä 1969–1973. Suomessa hän toimi Seurakuntaopiston konferenssitoiminnan sihteerinä ja Suomen ekumeenisen neuvoston (SEN) pääsihteerinä 1974–1984. 
Hänen isänsä oli korkeimman hallinto-oikeuden presidentti, pääministeri Urho Castrén.
Kouvolan seudun ammattiopisto

Kouvolan seudun ammattiopisto (KSAO) oli Kouvolan seudulla toimiva monialainen toisen asteen oppilaitos, jossa voi opiskella lähes viittäkymmentä perus-, ammatti- ja erikoisammattitutkintoa. Opiskelijoita KSAO:lla oli lähes 3 150, joista noin 2 100 nuorta opiskelee KSAOn seitsemässä eri toimipisteessä, noin 800 KSAO Aikuisopistossa sekä noin 500 oppisopimuksella. Henkilökuntaa KSAO:lla oli yhteensä noin 250.
Kouvolan seudun Ammattiopisto KSAO ja Aikuiskoulutus Taitaja yhdistyivät vuoden 2022 alussa Kouvolan Ammattiopisto Oy, EduKoksi. 
Opintoalat.
KSAO:n seitsemältä eri koulutusalalta löytyi lähes 40 eri perustutkintomahdollisuutta. Opintoaloja olivat luonnontieteiden ala, tekniikan ja liikenteen ala, kulttuuriala, luonnonvara- ja ympäristöala, sosiaali-, terveys- ja liikunta-ala, yhteiskuntatieteiden, liiketalouden ja hallinnon ala, matkailu, ravitsemus ja talousala.
Toimipisteet.
Kauppakatu 1–3, 45700 Kuusankoski
Utinkatu 44, 45200 Kouvola
Utinkatu 44–48, 45200 Kouvola
Utinkatu 44–48, 45201 Kouvola
Utinkatu 85, 45200 Kouvola
Kopterikuja 65, 45410 Utti
Tiilitie 5, 45200 Kouvola
Lakkautetut toimipisteet.
Salpausselänkatu 57 (PL 22), 45101 Kouvola
Viitakummuntie 2, 45200 Kouvola
Salpausselänkatu 57 (PL 22), 45101 Kouvola
Ankkapurhantie 5, 46910 Anjala
Ankkapurhantie 10, 46910 Anjala
Aleksis Kiven katu 17A, 00510 Helsinki
Uimahallintie 3, 45700 Kuusankoski
Mahra

Mahran maakunta ( , Al Mahrah) on Jemenin itäisin maakunta. Maakuntaa rajaavat Adeninlahti, Hadramautin maakunta ja Omanin valtio. Mahran pinta-ala on 67 000 neliökilometriä ja vuonna 2012 sen asukasluku oli 111 200, mikä tekee siitä asukasluvultaan maan pienimmän maakunnan. Maakunnan hallinnollinen keskus on Al-Ghaida.
Mahran maakunnassa asuu Jemenin etninen vähemmistöryhmä mahrat. Maakunta on syrjäinen ja harvaanasuttu. Mahran maaperä on vuoristoinen ja ilmasto kuiva. Syysmonsuuni tuo vuosittaiset rankkasateet maakunnan rannikolle.
Historia.
Mahran alue oli osa Omania historiallisella ajalla. Vuonna 1549 alueelle perustettiin Mahran sulttaanikunta, josta tuli Ison-Britannian protektoraatti vuonna 1886. Vuonna 1963 sulttaanikunta liitettiin Etelä-Arabian protektoraattiin, joka lakkautettiin vuonna 1967, kun Etelä-Jemen itsenäistyi ja otti alueen haltuunsa. Etelä-Jemen perusti samana vuonna nykyisen Mahran maakunnan.
Vuodesta 1990 lähtien Mahra on ollut osa yhdistynyttä Jemeniä. Pitkään jatkuneet Etelä-Jemenin levottomuudet ovat saaneet alueen haluamaan itsenäisyyttä.
Piirikunnat.
Maakunta jakautuu yhdeksään piirikuntaan:
Raimo Lehtinen

Raimo Esa Lehtinen (29. joulukuuta 1931 Paimio – 4. marraskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen ammattiyhdistysjohtaja. 
Lehtinen oli varatuomari, hän oli vakuutusoikeuden vakuutustuomari vuodesta 1973 ja Akavan puheenjohtaja vuodesta 1982.
Aleksandr Utkin

Aleksandr Utkin (; s. 17. elokuuta 1986) on venäläinen maastohiihtäjä.
Utkin debytoi maastohiihdon maailmancupissa helmikuussa 2011 Rybinskissä ollen 20 kilometrin takaa-ajokilpailussa sijalla 11. Näin ollen Utkin saavutti heti myös uransa ensimmäiset maailmancupin pisteensä. Tuo sijoitus on myös Utkinin tähänastisen uran paras maailmancupissa.
Sébastien Morissette

Sébastien Morissette (s. 26. tammikuuta 1983 Donnacona, Quebec) on kanadalainen alamäkiluistelija. Hän sijoittui lajin MM-sarjan Red Bull Crashed Icen yhteispisteisä toiseksi vuonna 2008. Samana vuonna käydyssä toisessa Red Bull Crashed Ice -mestaruuskilpailussa Morissette oli kolmas. Morissette on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 91 kilogrammaa. 
Morissette pelasi myös jääkiekkoa vuosina 1999-2013. Pelipaikaltaan hän oli vasen laitahyökkääjä.
Artemide

Artemide S.p.A. on italialainen valaisinvalmistaja, joka on erikoistunut tunnettujen muotoilijoiden ja arkkitehtien suunnittelemiin valaisimiin. Artemide on Italian suurimpia valaisinvalmistajia. Aiemmin Artemiden tuotevalikoimaan kuuluivat myös erityisesti muovista valmistetut huonekalut ja sisustusesineet.
Yrityksen perustivat 1950–1960-lukujen vaihteessa Ernesto Gismondi ja Sergio Mazza. Vuonna 1967 yritys voitti ensimmäisen Compasso d'Oro -muotoilupalkintonsa Vico Magistrettin suunnittelemalla "Eclisse"-valaisimella. Vuonna 1972 syntyi Richard Sapperin "Tizio"-valaisin, josta tuli eräänlainen modernin valaisinsuunnittelun symboli vuosikymmeniksi. Vuonna 1987 Artemide lanseerasi Michele De Lucchin ja Giancarlo Fassinan suunnitteleman "Tolomeo"-työvalaisimen, joka on sittemmin kasvanut myös seinä- ja kattovalaisimia käsittäväksi tuotesarjaksi.
Muita Artemidelle suunnitelleita nimiä ovat Mario Botta, Norman Foster, Ettore Sottsass, Enzo Mari, Neil Poulton, Karim Rashid, Herzog &amp; de Meuron, Naoto Fukasawa ja Luigi Serafini. Monet Artemiden valaisimet on palkittu arvostetuilla muotoilupalkinnoilla kuten Compasso d'Oro ja Red Dot Design Award. Yhtiön valaisimia on muun muassa Galleria Nazionale d’Arte Modernan, Museum of Modern Artin (MoMA) ja Metropolitan Museum of Artin kokoelmissa.
Artemiden nykyinen tuotevalikoima kattaa niin teknisiä sisä- ja ulkovalaisimia kuin sisustusvalaisimiakin. Artemiden tuotteita myydään 83 maassa. Yrityksellä on tehtaita Italian lisäksi Unkarissa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa ja työntekijöitä noin 700. Vuonna 2008 Artemide osti Firenzen lähellä toimivan, LED-valaistustekniikkaan erikoistuneen Nord Lightin.
Suomeen Artemide Group SpA:n valaisimia tuo Teclux Oy. Niiden vähittäismyyjinä ovat aiemmin toimineet ainakin Décembre, Funktio ja Vepsäläinen.
Württemberginseisoja

Württemberginseisoja ("Württemberger Vorstehhund") on sukupuuttoon kuollut saksalainen koirarotu, joka oli nimensä mukaisesti kotoisin Württembergistä, joka kuuluu nykyisin Baden-Württembergin osavaltioon.
Ulkomuoto.
Württemberginseisoja oli kookas, vankkarunkoinen ja raskasrakenteinen. Sillä oli epätavallisen suuret korvat. Säkäkorkeus oli 69 cm. Lyhyen karvapeitteen pääväri oli valkoinen; päässä ja selässä oli tiikeriraitaiset merkit; silmien yläpuolella, poskissa ja raajojen yläosissa oli vaaleat tan-merkit. Valkoinen alue oli täynnä ruskeita täpliä samaan tapaan kuin ruskea päistärikkö -värisellä saksanseisojalla. Rotu muistutti enemmän ajokoiraa kuin tyypillistä seisojaa, ja se oli nykyistä lyhytkarvaista saksanseisojaa vankkarakenteisempi.
Alkuperä.
Alun perin kaikki lyhytkarvaiset saksalaiset seisojat luettiin samaan rotuun lyhytkarvaisen saksanseisojan kanssa. Myös weimarinseisoja rekisteröitiin tämän rotunimen alle aina vuoteen 1922 asti, jolloin se jaoteltiin omaan erilliseen B-luokkaan. Württemberginseisoja rekisteröitiin niin ikään omaan C-luokkaansa erotuksena kahteen edellä mainittuun.
Rotua käytettiin jäniksen ja lintujen noutamiseen. Se kuoli sukupuuttoon 1900-luvun alussa, mutta oli sitä ennen levinnyt laajalle alueelle Lounais-Saksaa.
Keskisen Kello

Keskisen Kello Oy on suomalainen verkkokauppayritys, joka toimii kello- ja korualalla. Yrityksellä on kivijalkaliike ja oma varasto Tuurin kylässä Alavuden kunnassa Etelä-Pohjanmaalla.
Keskisen Kellon edustamiin tavaramerkkeihin kuuluu sekä kotimaisia että ulkomaisia brändejä, kuten Garmin, Polar, Suunto, Apple ja Samsung. Muita suosittuja brändejä ovat muun muassa Casio, Gant, Michael Kors, Seiko, ja Tommy Hilfiger. Tunnetuimpiin korumerkkeihin kuuluvat muun muassa Lykka, Kohinoor, Festive, Lumoava, Thomas Sabo, Gant, Nomination ja Efva Attling. Tämän lisäksi mallistosta löytää oheistuotteita kuten kellon ja korujen hoitotarvikkeita sekä lompakoita ja kalvosinnappeja.
Historia ja toiminta.
Keskisen Kellon perusti Matti Keskinen vuonna 1982 ja siitä on kasvanut Suomen suurin kello- ja korualan myyjä. Vuonna 2020 mediatalo A-lehdet osti Keskisen Kellon osake-enemmistön ja vuonna 2023 yrityksen toimitusjohtajana aloitti Janne Sorakivi. Keskisen suvun Jari- ja Marko Keskinen toimivat edelleen yrityksen taustalla. Vuonna 2023 yritys työllistää yli 30 ihmistä. 
Keskisen Kellon pääkonttori sijaitsee Helsingin Kulosaaressa A-lehtien tiloissa. Tuurin Kivijalkamyymälässä on mahdollista nähdä verkkokaupan mallistoa niin korujen että myös kellojen muodossa.. Täysi valikoima löytyy kuitenkin yrityksen nettikaupasta. Tuurin varastosta käsin hoidetaan verkkokaupan logistiikkaa. Yli 90% tuotteista tulee suoraan yrityksen omalta varastolta, jonka takia tuotteille annetaan normaalisti 1-2 arkipäivän toimitus. Tämän lisäksi Keskisen Kello tarjoaa ilmaista toimitusta, 60 päivän palautusoikeutta ja ilmaista kaiverrusta. Yli 40 vuotta alalla toimineella verkkokaupalla on yli 300 000 tyytyväistä asiakasta
Charles Crichton

Charles Crichton (6. elokuuta 1910 Wallasey, Merseyside – 14. syyskuuta 1999 South Kensington, Lontoo) oli brittiläinen elokuvaohjaaja ja -leikkaaja, joka teki yli 40 vuotta kestäneen uran elokuvateollisuuden parissa.
Lähes 80-vuotiaana Crichton sai kaksi Oscar-ehdokkuutta vuoden 1988 elokuvasta "Kala nimeltä Wanda" kategorioissa paras ohjaus ja paras alkuperäinen käsikirjoitus. Hänen aiempia tunnettuja ohjauksiaan ovat "Kuolema saapuu yöllä" (Dead of Night, 1945), "Pojat dekkareina" (Hue and Cry, 1947), "Varastin miljoonan" (The Lavender Hill Mob, 1951) ja "Tulva" (Floods of Fear, 1958).
Sentosa

Sentosa on yksi Singaporen saarista. Se sijaitsee Singaporen pääsaaren eteläpuolella. Saari on yhteydessä pääsaareen kapealla pengertiellä.
Sentosa on lomakohde, jossa on useita hiekkarantoja, kylpylöitä, viihdekeskus, kaksi golfrataa ja suuri vesipuisto. Siellä on myös Universal Studios -teemapuisto.
Saari on aikoinaan tunnettu merirosvojen majapaikkana. Vuonna 1840 siellä kuoli monia ihmisiä malariaan.
Vuonna 1942 japanilaiset pitivät saarella brittiläisiä ja australialaisia sotavankeja.
Herthapointteri

Herthapointteri ("Herthapointer") on tanskalainen koirarotu, joka tunnettiin aiemmin nimellä "herthahund". Sitä ei tunneta kotimaansa ulkopuolella, mutta se kasvattaa yhä enemmän suosiota maan rajojen sisällä.
Ulkomuoto.
Herthapointteri muistuttaa pointteria. Se on keskikokoinen, atleettinen ja vankkarakenteinen. Lyhyt ja sileä karvapeite on punaruskea, jossa on pienet valkoiset merkit. Säkäkorkeus on 58,7–65 cm ja paino 20–27 kg.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu on älykäs, eloisa ja erinomainen metsästyskoira. Se on myös helposti koulutettavissa työhönsä.
Alkuperä.
Vuonna 1864 Toisesta Saksan-Tanskan sodasta Tanskaan palaavat sotilaat kohtasivat kotireissullaan nälkiintyneen, kauniin oranssin seisojatyyppisen narttukoiran, joka muistutti ulkonäöltään enemmän mannermaisia kanakoiria kuin englantilaista pointteria. Eläin alkoi ruokkimisen toivossa seurata heitä, minkä vuoksi he antoivat sen nimeksi Hertha ja myivät sen paikalliselle harrastelijametsästäjälle. Tämä antoi sen lahjaksi jyllantilaiselle ammattilaismetsästäjälle, ja se päätyi Alsin saarelle.
Hertha astutettiin sittemmin Alsissa pointtereita kasvattaneen Austenborgin herttuan, Frederik Christianin, oranssilla Englannin tuonti -uroksella nimeltä Sport. Herttuan kasvattama linja tunnettiin siitä, että niillä kaikilla oli Herthan tapaan oranssi karvapeite, jossa oli pienet valkoiset merkit. Tämä oltiin saatu aikaan systemaattisella sisäsiitoksella. Kyseinen yhdistelmä periytti edelleen samaista väriä, ja pentueesta tuli täten perusta nykyiselle rodulle. 1800-luvun lopulla perustettiin rotujärjestö ja ensimmäinen rotumääritelmä kirjoitettiin vuonna 1897.
Rodulla on pidempi ja puhtaampi sukutaulu kuin tanskalaisilla pointtereilla, koska jälkimmäisten metsästysominaisuuksia pyrittiin parantamaan useaan otteeseen rotujen jo eriydyttyä toisistaan herthapointteri-risteytyksillä. Vastaavasti taas herthapointteri on pidetty täysin puhtaana aina siitä lähtien kun sitä alettiin jalostaa erillisenä rotuna.
Tästä huolimatta vuonna 1982 Tanskan kennelliitto hylkäsi Hertha-yhdistyksen pyynnön tunnustaa rotu virallisesti, sillä sen mielestä kyse on vain pointterilinjasta. Monet kynologit kuten Desmond Morris pitävät sitä kuitenkin täysin omana rotunaan, koska sitä on jalostettu jo pitkään ja systemaattisesti puhtaasti erillään kantarodustaan ja se on kehittynyt siitä riittävän erilaiseksi.
Karin Knapp

Karin Knapp (s. 28. kesäkuuta 1987 Bruneck) on italialainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 33 elokuussa 2015. Hän on voittanut urallaan kaksi WTA-turnausta ja viisi ITF-turnausta kaksinpelissä.
Grand Slam -turnauksissa hän on päässyt parhaimmillaan neljännelle kierrokselle Wimbledonissa 2013. Ranskan avoimissa 2007 hän hävisi kolmannella kierroksella Patty Schnyderille ja vuonna 2008 ykköseksi sijoitetulle Marija Šarapovalle.
Knapp on kotoisin saksankielisestä Etelä-Tirolin maakunnasta.
Belgianseisoja

Belgianseisoja () on sukupuuttoon kuollut belgialainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Belgianseisoja oli seisojaksi vankkarakenteinen ja voimakas eikä yhtä nopea kuin moni kevyempi seisoja. 
Sen häntä typistettiin, mutta luonnolliseen tilaan jätettynä häntä oli kohtalaisen pitkä. Karvapeite oli lyhyt, sileä ja tiheä, ja valkoinen suurin ruskein merkein. Kuten ruskeapäistäriköllä saksanseisojalla, myös tällä rodulla väritykseen liittyi ruskea täplitys valkoisilla alueilla, joka antoi karvapeitteen valkoiselle alueelle harmaan vivahteen. Keskimääräinen säkäkorkeus oli 65 cm ja paino 25 kg.
Alkuperä.
Belgianseisoja polveutui vanhasta tanskankanakoirasta ja isogascognenajokoirasta. Sen uskotaan olleen läheisintä sukua ranskalaisille seisojille. 1800-luvulla se oli kotimaassaan suosittu, mutta saksanseisojan ja ranskalaisten seisojien alkaessa saavuttaa suosiota ja metsästysalueiden vähetessä sen lukumäärä alkoi pienentyä. Jo vuonna 1960 se listattiin belgialaisia rotuja käsittelevässä kirjassa erittäin harvinaiseksi, ja 11. syyskuuta 1984 Belgian kennelliitto Société Royale Saint-Hubert lähetti FCI:lle kirjeen, jossa se ilmoitti rodun kuolleen sukupuuttoon. Kuitenkin vielä vuonna 1989 se oli virallisesti FCI:n listoilla "väliaikaisesti" poistettuna rotuna, ja se poistettiin virallisesta rotuluettelosta kokonaan vasta myöhemmin.
Gangnam

Gangnam eli Gangnam-gu on yksi Etelä-Korean pääkaupungin Soulin 25 hallinnollisesta alueesta, joita kutsutaan nimellä "gu". Vuonna 2025 siellä oli 556 492 asukasta.
Gangnamin nimi tarkoittaa "joen eteläpuolella". Alue tunnetaan erityisesti asuntojen kalleudesta ja vilkkaasta yöelämästä. Se on myös teknologiakeskus, jossa toimivat muun muassa Google ja IBM. PSY:n supersuosittu kappale "Gangnam Style" viittaa kyseiseen kaupunginalueeseen. Fraasilla "Gangnam Style" viitataan Etelä-Koreassa paikalliseen stereotypiaan, jonka mukaan alueen asukkaat elävät leveästi. Aluetta voidaan verrata New Yorkin Manhattaniin tai Los Angelesin Beverly Hillsiin.
La Futura

La Futura on yhdysvaltalaisen blues rock-yhtye ZZ Topin viidestoista ja toistaiseksi tuorein studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2012.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan neljänneksi ja pysyi listalla 14 viikkoa.
Charlesinseisoja

Charlesinseisoja ("Braque Charles X") on sukupuuttoon kuollut ranskalainen koirarotu, joka on saanut nimensä Kaarle X:stä. Myös saint-germaininseisojaa kutsuttiin jonkin aikaa samalla nimellä, minkä vuoksi rodut yhä sekoitetaan virheellisesti keskenään.
Ulkomuoto.
Charlesinseisoja oli raskasrakenteinen ja antoi kömpelön, hitaan, jalostamattoman ja karskin vaikutelman. Sen korvat olivat seisojaksi poikkeuksellisen pitkät. Sen häntä typistettiin puoleen alkuperäisestä pituudestaan. Väritys oli maksanruskea-valkoinen.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu oli tasapainoinen ja tarkkavainuinen.
Alkuperä.
Charlesinseisojaa pidetään molempien ranskanseisojien, sekä pyreneläisen että gascognelaisen tyypin, kantarotuna.
Potsdaminvinttikoira

Potsdaminvinttikoira ("Levriero di Potsdam") on sukupuuttoon kuollut italialainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Potsdaminvinttikoira oli kookkaampi kuin italianvinttikoira, mutta pienempi kuin whippet. Se oli keskikokoinen, piirteiltään elegantti ja siro. Sen karvapeite oli lyhyt, sileä ja erittäin hienolaatuinen. Väritys oli joko fawn, pronssi, sininen, hopeanharmaa tai musta. Säkäkorkeus oli noin 45 tai 51 cm.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotu oli ihanteellinen seura- ja perhekoira. 
Alkuperä.
Rotu oli sukua kotimaansa toiselle vinttikoirarodulle italianvinttikoiralle, ja toisin kuin kookkaammat vinttikoirat, se jalostettiin jo alun perin yksinomaan seurakoiraksi. Fredrik II Suuri kasvatti sitä Sanssoucin kesäpalatsissaan Potsdamissa, mistä virheelliseen alkuperään viittaava nimi on lähtöisin. Hän oli potsdaminvinttikoirien innokas harrastaja ja hänen koirillaan oli muun muassa omat ruokalautaset ja omat palvelijat. Hän piti rotua yksinoikeudella palatsissaan eikä antanut viedä sitä sen ulkopuolelle.
Kaksi Fredrik Suuren potsdaminvinttikoiraa pelasti kerran hänen henkensä. Kävi ilmi, että kaakao jota hän tarjosi ensin kahdelle suosikkikoiralleen oli myrkytettyä, ja koska koirat kuolivat pian sen juotuaan hän ei itse erehtynyt juomaan sitä. Pian selvisi että hänen itävaltalaiset vihollisensa olivat lahjoneet hänen ranskalaisen kokkinsa salamurhaamaan hänet.
Fredrikin kuoleman jälkeen kreivitär Marie Münster hankki itselleen kaksi jäljellä ollutta yksilöä. Hänen kasvatustyönsä ansiosta rotu levisi hetkeksi jopa Englantiin ja Irlantiin. Viimeiset tunnetut yksilöt elivät 1900-luvun alkupuolella, mutta ensimmäinen maailmansota tappoi nekin sukupuuttoon.
Ceyloninkarvatonkoira

Ceyloninkarvatonkoira on sukupuuttoon kuollut srilankalainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Ceyloninkarvatonkoira muistutti whippetiä karvattomuuttaan lukuun ottamatta. Se oli hoikkarakenteinen ja puolipystykorvainen. Kiinanharjakoiran tapaan silläkin oli päässään harja ja hännänpäässä töyhtö. Keskimääräinen säkäkorkeus oli 48 cm. Karvapeite oli joko vaalea tai tumma. Tummia pidettiin parhaina "parantajina", kun taas vaaleiden uskottiin tuovan huonoa onnea niille ihmisille, joiden taloihin se astui (mikäli kyse ei ollut omistajan talosta).
Alkuperä.
Rodun alkuperäinen käyttötarkoitus oli toimia "parantajana" tai "lämpötyynynä": uskottiin, että pitämällä sitä särkevää kehonosaa vasten se kykeni parantamaan kivun. Tämä selittyy karvattomien koirien tyypillisellä kuumalla iholla. Toisin kuin moni latina-amerikkalainen karvatonkoira, se ei toiminut paikallisten vararavintona.
Mayojenkarvatonkoira

Mayojenkarvatonkoira on sukupuuttoon kuollut keskiamerikkalainen koirarotu.
Ulkomuoto.
Mayojenkarvatonkoira oli pieni ja hoikkarakenteinen, 38–41 cm korkea. Iho oli pään alueella hieman ryppyinen ja päässä, raajoissa ja hännänpäässä oli kiinanharjakoiran tapaan töyhtomäistä karvaa. Väritys oli vaalea.
Alkuperä.
Mayojenkarvatontakoiraa käytettiin öisin lämmittävänä kuumavesipullona ja päivisin parantavana lämpötyynynä: se painettiin ihon kipukohtaa vasten ja ihon hohkaama kuumuus lievitti särkyä. 800–900-luvuilla jaa. se oli mayojen keskuudessa suosittu, koska muut keinot pysyä lämpiminä olivat hyvin alkeellisia.
Lokki-lava

Lokki-lava on Porin Kirjurinluodossa sijaitseva konserttilava. Se rakennettiin Pori Jazz -festivaalin käyttöön. Nimensä lava on saanut linnun siipiä muistuttavasta kattorakenteestaan. Porilaisen arkkitehti Michael Kuttnerin suunnitteleman lavan vihkiäiset olivat 12.7.1989. . Samalla paikalla oli 70-luvulla rakennettu lava, jossa Jazzjuhlien alkuvuosien konsertit pidettiin.
Lava toimi Pori Jazzin pääesiintymispaikkana aina 2000-luvun alkuun saakka, jonka jälkeen sen korvasi pääareenana vuonna 2001 valmistunut Kirjurinluoto Arena. Lavan yleisöennätys tehtiin vuonna 1998, kun muun muassa Phil Collinsia saapui kuuntelemaan yli 25 000 ihmistä.
Vuonna 2010 Lokki-lava kunnostettiin perusteellisesti. Nykyään lavalla järjestetään useita konserttitapahtumia vuosittain. Sitä käyttävät muun muassa Pori Jazz Kids Festival -lastenmusiikkitapahtuma sekä Porispere -rockfestivaali. Lava toimii myös Jazztapahtuman ns. kakkoslavana.
Our True Story

Our True Story on kokoelma yhdysvaltalaisen The Jive Five -lauluyhtyeen monofonisista levytyksistä vuosilta 1961, 1962 ja 1963. Yhtye oli tuolloin Les Cahanin Beltone Recordsin palveluksessa. Tämän myöhemmän kokoelman on julkaissut Ace Records.
Kappaleet.
Kappaleet:
Kappaleiden oikeuksista vastaa Copyright Control.
Kappaleista neljä on aikaisemmin julkaisemattomia.
Tuotantotiedot.
Jameison antaa tunnustusta Donn Filetin tekemälle tutkimustyölle ja kiittää lisäksi Ian Wentia, Jess Birdshallia ja Pete Donaghya.
The Jive Five

The Jive Five oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -yhtye, joka oli parhaimmillaan 1960-luvun alkuvuosina.
Historia.
Yhtyeen ensimmäinen singlejulkaisu "My True Story" jäi sen suosituimmaksi. Se oli korkeimmillaan Cashboxin Hot 100 -listalla sijalla kuusi syyskuussa 1961.
Yhtye oli kotoisin Brooklynistä Bedfordin–Stuyvesantin alueelta. Sen jäsenet tutustuivat toisiinsa Public School 54 -nimisessä oppilaitoksessa. Heidän esikuviaan olivat sellaiset lauluyhtyeet kuin The Heartbeats, The Moonglows ja The Spaniels ja Jive Five sai näiltä vaikutteita tuleviin levytyksiinsä.
Vuonna 1961 Les Cahan kiinnitti yhtyeen vastaperustamalleen Beltone-levymerkille. Ensisinglen "My True Story" nimikappaleen teki yhtyeen soololaulaja Eugene Pitt, ja hän on kertonut, että kappaleen sanoitus perustuu hänen omiin kokemuksiinsa, kun hän oli menettänyt tyttöystävänsä parhaalle ystävälleen. Kappaleen on myöhemmin levyttänyt ainakin Darts-yhtye albumilleen "Everyone Plays Darts".
Ensisinglen menestyksen myötä yhtye pääsi Dick Clarkin Caravan of Stars -kiertueelle, jonka muita esiintyjiä olivat twistin "isä" Chubby Checker, Paul Anka, Duane Eddy, The Shirelles ja Clarence "Frogman" Henry.
Yhtyeen toinen single "Never Never" ei menestynyt edeltäjänsä tavoin, mutta nousi kuitenkin kansalliselle listalle.
Vuoden 1962 puolella ilmestyi kolmas single "No Not Again". Se ei kuitenkaan menestynyt, koska sen tyylilaji oli ostavan yleisön mielestä vanhentunut modernimman soul-tyylin vallatessa alaa.
Seuraava single "What Time Is It" menestyi hieman paremmin, ja nimikappale oli myöhemmin suosittu oldies-konserttien yhteydessä jo nimensäkin perusteella.
Single "These Golden Rings" nousi vain R&amp;B-listalle, vaikka sen nimikappale on useiden keräilijöiden mielestä yhtyeen paras esitys. Kappale alun perin King Recordsille levyttäneen The Strangers -yhtyeen tuotantoa.
Vuonna 1963 ilmestyivät singlet "Johnny Never Knew" ja "Rain".
Cahanin Beltone Records lopetti toimintansa vuonna 1964, koska Cahan ei enää saanut uutta menestyslevyä ja hänellä oli kolmen miljoonan dollarin oikeusjuttu jakelijansa King Recordsin kanssa.
Beltone Recordsin arkistoihin jäi neljä julkaisematonta laulua: "Hurry Back", "You Know What I Would Do", "The Girl with the Wind in Her Hair" ja "I Don't Want to Be without You Baby". Kaksi viimeksi mainittua Les Cahan antoi kuitenkin The Corsairs -yhtyeen levytettäväksi Leopard-sivumerkilleen. Jive Fiven tulkitsemina kaikki neljä kappaletta julkaistiin vuonna 1983.
Beltone Recordsin kaaduttua ns. britti-invaasio The Beatles -yhtyeen johdolla oli alkamassa ja tämä söi Jive Fivenkin suosiota. Yhtye levytti kuitenkin vanhalla doo-wop-tyylillään kappaleet "Kiss, Kiss, Kiss" ja "United". Jälkimmäinen oli alun perin The Love Notesin tuotantoa. Jive Fiven tyyli muuttui tämän jälkeen soulin suuntaan, ja menestyneimpiä kappaleita olivat "I'm a Happy Man", "Sugar" ja "I Want You to Be My Baby". Levy-yhtiöinä olivat tällöin United Artists, Musicor ja Decca.
Sopimuksellisista syistä yhtye joutui sitten muuttamaan nimensä The Jyve Fyveksi.
Man-saaren tuomari

Man-saaren tuomari ("The Manxman") on Alfred Hitchcockin ohjaama mykkäelokuva vuodelta 1929. 
Elokuvan tarina on kolmiodraama, jossa lapsuudenystävät, köyhä kalastaja Pete ja juristi Philip, rakastuvat pubin pitäjän tyttäreen Kateen. Kate lupautuu Petelle, kun tämä lähtee Afrikkaan hankkimaan omaisuutta, mutta unohtaa lupauksensa ja lämpenee Philipille. Kriitikko Harri Römpötti arvioi tarinan koskettavaksi.
Elokuva on entisöity viimeisenä British Film Instituten (BFI) Hitchcockin mykkäelokuvien entisöintihankkeen yhteydessä, jossa kaikki yhdeksän säilynyttä elokuvaa kunnostettiin. Sen sanotaan näyttävän uunituoreelta. Alkuperäinen negatiivi oli säilynyt, ja se entistettiin digitaalisella tekniikalla. Entistetyn elokuvan ensi-ilta oli Lontoossa Empire-teatterissa, jossa aikoinaan 1896 pidettiin Britannian ensimmäinen elokuvaesitys. Elokuvaan on tehnyt uuden musiikin Stephen Horne, joka on toiminut BFI:ssä säestäjänä 1990-luvun alkupuolelta.
Elokuva on esitetty aiemmin Suomessa ainoastaan vuonna 1929 Helsingin Kino-Palatsissa. KAVA esitti koko entistetyn sarjan Orion-teatterissa vuonna 2013.
Tšingis-kaanin ratsastajapatsas

Tšingis-kaanin ratsastajapatsas on vuonna 2008 paljastettu 40 metriä korkea ruostumattomasta teräksestä valmistettu veistos Tšingis-kaanin kunniaksi. Se sijaitsee Tuul-joen vieressä 54 kilometrin päässä Mongolian pääkaupungista Ulan Batorista.
Kuvaus.
Veistoksen on veistänyt mongolialainen kuvanveistäjä D. Erdenebileg. Veistokseen on käytetty ruostumatonta terästä noin 250 tonnia ja se on 40 metriä korkea. Onton veistoksen korkeus on 30 metriä ja sen alla on jalustana 10 metriä korkea museorakennus jonka on suunnitellut mongolialainen arkkitehti J. Enkhjargal. Museorakennus on pohjapiirustukseltaan ympyrä ja sen seinissä on 36 pilaria jotka edustavat mongolien 36 kaania. Rakennuksessa on näyttely jossa esitellään Mongolian historiaa pronssikauden ja xiongnuiden ajan arkeologisissa kaivauksissa löydettyjä esineitä. Veistos maksoi 4,1 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Veistoksen ympärillä on hevosenkengän muotoon järjestetty 200 jurtan leiri.
Adolf von Bonsdorff

Adolf von Bonsdorff (14. lokakuuta 1862 Helsingin maalaiskunta – 31. maaliskuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen koulumies ja poliitikko. 
Henkilöhistoria.
Bonsdorff oli Helsingin ruotsalaisen reaalilyseon rehtori 1893–1901, mutta hänet erotettiin poliittisista syistä. Sitten 1902–1908 hän oli Helsingin kansakoulujen tarkastaja, suojelukasvatuksen va. tarkastaja 1909–1924, kouluhallituksen lastensuojeluosaston päällikkö 1918–1924 ja sosiaaliministeriön lastensuojelun ylitarkastaja vuodesta 1924. Hänen toiminnalleen perustui uusi lastensuojelulaki.
Hän oli aatelissäädyssä sukunsa edustaja valtiopäivillä 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli Kagaalin jäsen ja järjesti passiivista vastarintaa 1900–1905, kuului jääkäriliikkeen tukemiseksi perustettuun komiteaan ja oli 1916–1917 ulkomaanvaltuuskunnan puheenjohtaja, jossa tehtävässä hän pyrki herättämään Saksassa ja Ruotsissa ymmärtämystä Suomen itsenäisyydelle.
Bonsdorff kannatti rotuhygieniaa ja oli huolissaan esimerkiksi siitä, että kehitysvammaisilla oli oikeus lisääntyä. Keväällä 1926 hallitus nimitti hänen aloitteestaan komitean tutkimaan "degeneroituneiden" ihmisten steriloimisen mahdollisuutta ja tekemään asiasta lakiehdotuksen. Komitean mietintö ei sellaisenaan edennyt, mutta eduskunta sääti Bonsdorffin jo kuoltua pakkosterilointilain.
Von Bonsdorffin vanhemmat olivat virka- ja valtiopäivämies Hjalmar Erik Gabriel von Bonsdorff ja Matilda Johanna Margareta Tams. Lääkintäkenraalimajuri, professori Hjalmar Gabriel von Bonsdorff oli hänen velipuolensa.
Axel Edvard Bonsdorff

Axel Edvard Bonsdorff (Аксель Робертович Бонсдорф 21. joulukuuta 1839 – 25. heinäkuuta 1919) oli suomalainen geodeetti ja kenraali. 
Axel Bonsdorff syntyi Haminassa, jossa hänen isänsä Nils Robert Bonsdorff (k. 1859), sittemmin Hartolan kirkkoherra, oli Haminan kadettikoulun matematiikan opettajana. Bonsdorff kävi itsekin Haminan kadettikoulun ja aloitti palvelusuransa Venäjän armeijassa aliluutnanttina Astrakanin krenatöörirykmentissä 1858. Hän suoritti vuosina 1860–62 Pietarin Tykistöakatemian ja vuosina 1866–70 Yleisesikunta-akatemian kurssin. Bonsdorff johti geodeettisia töitä mm. Turkestanissa ja perusti Tashkentiin tähtitieteellisen observatorion. Vuonna 1884 Bonsdorff siirrettiin johtamaan sotilastopografisia ja -geodeettisia töitä Suomeen. Tässä tehtävässä hän oli vuoteen 1903. Tämän jälkeen, vuosina 1904-1913, hän johti hanketta nimeltä "Venäjän läntisten raja-alueiden trigonometrinen mittaus". Tuossa tehtävässä hänen alaisuutensa kuuluivat kaikki geodeettiset työt Venäjän länsirajan lähiseuduilla, Suomi mukaan lukien. Bonsdorff yleni sotilasarvoissa aina kenraalimajuriksi 1888 ja kenraaliluutnantiksi vuonna 1901. Kun hän erosi palveluksesta vuonna 1913, hänelle myönnettiin jalkaväenkenraalin arvo.
Bonsdorff julkaisi lukuisia tutkimuksia geodesiasta, tähtitieteestä ja pallotrigonometriasta; hän mm. johti venäläis-skandinaavisesta astemittauksesta maaellipsoidin vakiot ja selvitti Encken komeetan radan häiriöitä. Suomen maantieteellisen seuran Fennia-aikauskirjassa hän julkaisi Suomen rannikon maankohoamista käsitteleviä tutkimuksia.
Axel Bonsdorffin isänisä oli teologian professori Jacob Bonsdorff (1763–1831). 
Axel Bonsdorff kuoli Hangossa 1919.
Axel von Bonsdorff

Axel Robert von Bonsdorff (17. syyskuuta 1869 Kangasala – 14. joulukuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, joka toimi Nummelan parantolan ylilääkärinä sen perustamisesta 1903 alkaen. 
Von Bonsdorffin vanhemmat olivat piirilääkäri Karl Edvard von Bonsdorff ja Hilda Fredrika Dahl. Von Bonsdorff valmistui ylioppilastutkinnon suoritettuaan filosofian maisteriksi 1890 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1896, lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1913. Von Bonsdorff oli merkittävä henkilö taistelussa tuberkuloosia vastaan Suomessa. Hän oli Helsingin yliopiston dosentti 1925–1929, ja hän sai professorin arvonimen 1928. Von Bonsdorffin puoliso vuodesta 1897 oli taiteilija Anna Matilda Bremer; heillä oli ottolapsi Robert von Bonsdorff (s. 1907). 
Bonsdorff toimi aluksi lääkärinä Tampereella ja Helsingissä. Hänet oli Marian sairaalan kulkutautiosaston lääkärinä 1897–1902, jolloin hän enimmäkseen oleskeli Sveitsin parantoloissa, hän oli muun muassa apulaislääkärinä Schatzalpin parantolassa. Suomeen paluun jälkeen Bonsdorff nimitettiin Nummelan parantolan ylilääkäriksi 1903. Vuosina 1922–1925 sekä 1932 Bonsdorff luennnoi yliopiston konsistorin määräyksestä keuhkotaudista. 
Von Bonsdorff toimi vuodesta 1907 lähtien Tuberkuloosin Vastustamisyhdistyksessä, ja oli yhdistyksen varapuheenjohtajana. Hän oli myös pitkään Suomen Tuberkuloosilääkärien Yhdistyksen johtokunnan puheenjohtajana. 
Von Bonsdorff oli aatelissäädyn edustaja valtiopäivillä 1899.
Hjalmar von Bonsdorff

Hjalmar von Bonsdorff (26. marraskuuta 1869 Helsinki – 5. huhtikuuta 1945 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen kontra-amiraali.
Von Bonsdorffin vanhemmat olivat alikapteeni Viktor Emil von Bonsdorff ja Louise Adelaide Munck. Pietarissa meriupseeriksi kouluttautunut Von Bonsdorff palveli Venäjän keisarikunnan laivastossa vuosina 1891–1898. Siirryttyään Suomen luotsilaitoksen palvelukseen hän oli sen merikarttalaitoksen päällikkönä 1899–1904. Hän osallistui Venäjän–Japanin sotaan 1904–1905 vanhempana luutnanttina ja laivan päällikkönä. Sen jälkeen von Bonsdorff palasi Suomeen, jossa hän toimi Oulun luotsauspiirin päällikkönä ja Suomen luotsilaitoksen everstiluutnanttina vuosina 1908–1910. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua 1914 hänet ylennettiin kapteeniksi ja kutsuttiin takaisin palvelukseen. Hän vastasi muun muassa Tonavan suiden ja niemekkeiden rannikkopuolustuksesta Mustallamerellä.
Von Bonsdorff oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1900.
Suomen itsenäistyttyä von Bonsdorff otettiin Suomen valkoiseen armeijaan everstinä. Suomen sisällissodan alkuvaiheessa hän toimi Mikkelin suojeluskunta-alueen esikuntapäällikkönä sekä Savon rintaman päällikkönä, kunnes sai keväällä 1918 nimityksen Ahvenanmaan sotilaskuvernööriksi ja vt. maaherraksi. Hän sai tehtäväkseen kukistaa ahvenanmaalaisten separatistiset pyrkimykset. Hän myös pidätytti neuvostojohtaja Lev Kamenevin tämän yrittäessä matkustaa maaliskuussa 1918 Ahvenanmaan ja Suomen läpi Neuvosto-Venäjälle. Von Bonsdorff sai samana vuonna kenraalimajurin arvon. Vuonna 1919 hän oli jonkin aikaa Suomen laivaston esikuntapäällikkö ja maaliskuusta heinäkuuhun laivaston vt. päällikkö. Hän erosi palveluksesta samana vuonna, jolloin hän sai kontra-amiraalin arvon. Sen jälkeen hän keskittyi pääasiassa hoitamaan Sipoossa omistamaansa Söderkullan kartanoa. Talvi- ja jatkosodan aikana hän oli ylipäällikön erikoistehtävissä, lähinnä jakaen haavoittuneille kunniamerkkejä sairaaloissa.
Von Bonsdorff tunnettiin avoimena kansallissosialismin ja antisemitismin kannattajana. Hän oli perustamassa Isänmaallista Kansanpuoluetta vuonna 1932 ja kuului myös Suomen Kansan Järjestöön sekä toimi lyhyen aikaa kansallissosialistisen "För frihet och rätt" -lehden päätoimittajana. Vuosina 1940–1942 hän oli suomenruotsalaisten kansallissosialistisen järjestön Samfundet Folkgemenskapin puheenjohtaja. Jatkosodan päätyttyä hän pakeni syyskuussa 1944 Ruotsiin ja kuoli siellä seuraavana keväänä.
Von Bonsdorffin puoliso oli vuodesta 1899 Dagmar ”Lilli” Standertskjöld-Nordenstam, jonka isä oli Herman Standertskjöld-Nordenstam.
Sipoon Söderkullassa on von Bonsdorffin kunniaksi nimetty kaksi katua: Amiraalintie ja Amiraalinkuja. Vasta keväällä 2015 Sipoon kunnan nimistötoimikunta sai tietää von Bonsdorffin kansallissosialistisesta taustasta.
Hjalmar Gabriel von Bonsdorff

Hjalmar Gabriel von Bonsdorff (12. heinäkuuta 1858 Helsinki – 5. maaliskuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Von Bonsdorffin vanhemmat olivat tilanomistaja, vapaaherra Hjalmar Erik Gabriel von Bonsdorff (1826–1905) ja Ulrika Karolina Wasenius. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1876 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1879, filosofian maisteriksi ja lääketieteen kandidaatiksi 1882 sekä lääketieteen lisensiaatiksi 1886. Von Bonsdorff väitteli Helsingin yliopistossa lääketieteen tohtoriksi 1889, sai dosentuurin 1891 ja toimi kirurgian ylimääräisenä professorina Helsingin yliopistossa 1902–1918. Vuonna 1919 hänestä tuli lääkintäkenraalimajuri. Hänen merkittävin työuransa oli Helsingin Diakonissalaitoksen kirurgisen (1897–1918) ja lastenosaston (1906–1914) ylilääkärin tehtävät. Hän oli myös 1919–1926 Suomen armeijan ylilääkäri ja 1928–1932 suojeluskuntien ylilääkäri. Hän oli kiinnostunut myös esimerkiksi tapaturmavakuutus- ja sairaanhoitajaopetuskysymyksistä.
Von Bonsdorff osallistui aatelissäädyssä valtiopäville 1904–1905 ja 1905–1906. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1903–1905.
Hän oli naimisissa vuodesta 1886 Julia Maria Sofia Hirnin kanssa ja oli Adolf von Bonsdorffin velipuoli. Hänen poikiaan olivat jääkäriliikkeessä vaikuttaneet Gabriel von Bonsdorff ja Per von Bonsdorff. Kai Otto Donner, Joakim Donner ja Jörn Donner oli hänen tyttärenpoikansa.
Ilmari Bonsdorff

Toivo Ilmari Bonsdorff (Ильмари Владимирович Бонсдорф, 15. helmikuuta 1879 Hämeenlinna – 17. lokakuuta 1950 Lahti) oli suomalainen geodeetti ja tähtitieteilijä.
Ilmari Bonsdorffin vanhemmat olivat yliopettaja, professori Ernst Jakob Valdemar Bonsdorff ja Ida Charlotta Forssell. Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1902, filosofian lisensiaatiksi 1905 sekä filosofian maisteriksi ja tohtoriksi 1907. Opiskeluaikanaan hän otti 1900–1901 osaa painovoimahavaintoihin ja 1902 tähtitieteellisiin paikanmääräyksiin Suomessa.
Bonsdorff oli Helsingin yliopiston tähtitieteen ja geodesian dosenttina 1906–1918. Vuodesta 1908 hän toimi Pulkovan tähtitornin vakinaisena astronomina. Bonsdorff kutsuttiin jo vuonna 1904 osallistumaan Pulkovan tähtitornin tieteellisiin töihin ja hän perehtyi Pulkovossa myös geodeettisiin kysymyksiin, joista hän kirjoitti väitöskirjansa Huippuvuori-retkikunnan geodeettisen havaintoaineiston pohjalta. Bonsdorff oli työssä Pulkovossa vuoteen 1917 saakka. Pulkovossa ollessaan Bonsdorff tutki geodesian puolella tasoituslaskua, laski kolmiopisteiden koordinaatteja, muokkasi painovoimahavaintoja ja otti osaa perusviivan mittauksiin, tarkkavaakitukseen ja kolmiomittauksiin. Tähtitieteen puolella hän tutki havaintokoneiden ja erilaisten havaintokeinojen aiheuttamia virhelähteitä, maan navan liikkeitä (napavariaatiot, refraktioilmiöt ym.) ja suoritti tähtien deklinaatiomäärityksiä. Vuonna 1911 Bonsdorff kutsuttiin Argentiinaan Cordoban tähtitornin johtajaksi mutta hän ei ottanut tehtävää vastaan. 
Suomen itsenäistymisen jälkeen Bonsdorff oli Helsingin geodeettisen laitoksen ensimmäisenä johtajana 1918–1949. Hän edusti Suomea Balttisessa geodeettisessa komissiossa ja oli sen yleissihteeri 1924–1948. Bonsdorffin aloitteesta Suomen hallitus kutsui vuonna 1924 Helsinkiin Itämeren ympärillä olevista maista osanottajia geodeettiseen konferenssiin, jossa perustettiin balttinen geodeettinen komissio, jonka päämääränä oli yhteisen geodeettisen pohjan luominen näiden maiden kartastotöille ja tieteellisenä tehtävänä maankuoren rakenteen tutkiminen Itämerta ympäröivillä alueilla. Bonsdorff oli melkein kaikkien Suomen ja Neuvostoliiton välisten rajankäyntikomissioiden puheenjohtajana vuosina 1921–1947. Petsamon rajankäynti vuonna 1921 suoritettiin ilman kolmiomittausta pelkkien tähtitieteellisten havaintojen perusteella. Bonsdorff osallistui myös Suomen ja Norjan välisen rajan selvittelyyn. Bonsdorff oli lisäksi Henkivakuutusyhtiö Pohjan päämatemaatikkona vuodesta 1923 alkaen ja hän kuului myös yhtiön perustajiin. Bonsdorff oli Kaunasin teknillisen korkeakoulun sekä Marburgin yliopiston kunniatohtori.
Bonsdorff tutki painovoiman ja luotiviivan poikkeamia, napavariaatiota ja absoluuttisia deklinaatioita. Hän kehitti auringonpimennyksen avulla menetelmän, jolla voitiin mitata valtamerien yli ulottuvia välimatkoja.
Ilmari Bonsdorff oli naimisissa vuodesta 1908 Anna Parskyn kanssa.
Pikkuplaneetta 1477 Bonsdorffia on nimetty Ilmari Bonsdorffin mukaan.
Maire Ojonen

Elsa Maire Ojonen (o.s. Valtonen; 17. kesäkuuta 1916 Tuprova – 14. tammikuuta 1995 Kotka) oli suomalainen kuvataiteilija ja laulaja, joka tunnetaan parhaiten Harmony Sisters -yhtyeen jäsenenä.
Ojonen oppi laulamaan ja soittamaan kitaraa lapsena Kotkan Pelastusarmeijassa äitinsä kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kotka Svenska Samskolanista ja opiskeli myös Ateneumissa. 
Maire Ojonen teki ensimmäisen soololevynsä "Pieni sydän" vuonna 1939 salanimellä Laulusirkka. Vuonna 1945 hän levytti useita Harry Bergströmin tai Toivo Kärjen sovittamia amerikkalaisia evergreenejä sekä kaksi Kärjen sävellystä, tangon "Kuutamoyö Volgalla" ja valssin "Tämän illan sun luonasi istuisin" . Seuraavana vuonna vielä pari Kärjen evergreen-sovitusta . Seurasi muutaman vuoden tauko, vuonna 1950 hän jatkoi soololaulajan uraa , menestyskappaleinaan muun muassa ”Domino”, ”Kuolleet lehdet”, ”Joet tulvimaan itke” (Cry Me a River) ja ”C’est si bon”.
Ojonen muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1957 Harmony Sistersin hajoamisen jälkeen. Asuttuaan muutaman vuoden Suomessa hän muutti vuonna 1992 uudelleen Chicagoon, mutta juuri ennen kuolemaansa 78-vuotiaana hän muutti takaisin Kotkaan.
Jakob Bonsdorff

Jakob (Jacob) Bonsdorff (1763–1831) oli suomalainen teologi. Hän oli itämaisen kirjallisuuden dosentti Turun akatemiassa 1786, teologian dosentti 1788 ja professori 1807–1829. Hän oli vuoden 1817 virsikirja- ja kirkkokäsikirjakomiteoiden jäsen. Häntä on pidetty aikansa oppineimpana ja lahjakkaimpana teologina. Hän julkaisi myös ruotsinnoksia ja huomautuksia oman aikansa raamatunkäännökseen. Myös hänen runouttaan on arvostettu.
Hänen veljensä oli teologi Johan Bonsdorff (1772–1840).
Johan Bonsdorff

Johan Bonsdorff (1. huhtikuuta 1772 Porvoo – 8. heinäkuuta 1840 Turku) oli suomalainen teologi ja itämaisten kielten ja kreikan sekä kreikkalaisen kirjallisuuden professori. 
Johan Bonsdorffin vanhemmat olivat Hauhon kirkkoherra, teologian kunniatohtori Petter Bonsdorff (1719–1803) ja hänen toinen puolisonsa Katarina Haartman. Hän kävi Porvoon lukiota ja tuli ylioppilaaksi Turussa 1788.
Bonsdorff valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi 1792 Porthanin oppilaana ja opiskeli itämaisia kieliä Uppsalan yliopistossa. Hän toimi vuodesta 1794 kyseisten aineiden dosenttina Turun akatemiassa. Vuodesta 1802 hän oli yliopiston kirjaston kirjastonhoitajana. Vuodesta 1807 hän oli itämaisten kielten ja kreikan professori ja vuodesta 1812 kreikan kirjallisuuden professori. Häntä on pidetty rationalistisena teologina, ja hän osoitti vapaamielisyyttä myös valtiollisissa kysymyksissä puolustamalla esimerkiksi Arwidssonia, ja siksi häntä kehotettiin pyytämään virkavapautta, minkä hän sai 1823, kuitenkin täysin eduin. Hän jäi täysin palvelleena eläkkeelle 1832.
Johan Bonsdorff oli naimisissa vuodesta 1802 Erika Emerentia Waszin (k. 1855) kanssa. Heidän poikiaan olivat Jokioisten kappalainen Erik Napoleon Bonsdorff (1805–1870), anatomian ja fysiologian professori, arkkiatri Evert Julius Bonsdorff (1810–1898) ja merikapteeni Johan Bonsdorff (1817–1893). Johan Bonsdorffin veli oli teologi Jakob Bonsdorff (1763–1831).