tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Elefantin matka

Elefantin matka ("A viagem do elefante") on José Saramagon kirjoittama teos, joka ilmestyi alkujaan portugalin kielellä 2008. Teoksen on suomentanut Sanna Pernu, ja suomennoksen on vuonna 2011 julkaissut Tammi.
"Elefantin matka" on vuonna 2010 kuolleen portugalilaisen Nobel-kirjailijan José Saramangon toiseksi viimeinen romaani. Sen jälkeen ilmestyi vielä "Caim", jota ei ole toistaiseksi suomennettu. 
"Elefantin matka" perustuu tositapahtumiin 1500-luvulta. Portugalin kuningas Juhana III haluaa antaa Intiasta tuottamansa norsun kihlajaislahjaksi vaimonsa serkulle, Itävallan arkkiherttua Maksimilianille. Lian peittämät norsu Salomo suitaan ensin kuntoon, sen intialainen hoitaja Subhro puetaan edustaviin asuihin, ja heidät lähetetään seurueen saattelemana matkaan kohti Wieniä. Tästä matkasta kirja kertoo. Matkan varrella norsu saa osakseen huomiota, pääasiassa ihmetystä, ihastusta ja auttamisen halua, mutta ihmiset myös pelkäävät sitä taikauskoisesti. Norsun intialaisen hoitajan Subhron kautta Saramago kuvaa matkan vaiheita, ja tämän välityksellä kirjailija saa irvailla katolista kirkkoa, kuninkaallisten oikkuja ja politiikan kiemuroita.
Hauska tarina kuljettaa matkalaisia monen mutkan kautta. Tositarinan päälle Saramago lisää omiaan, on kertojana aktiivisesti läsnä hauskuttamassa lukijaa karnevalistisin keinoin. Myös Saramagon kieli on tuttuun tyyliin omintakeista, lauseet ovat pitkiä, näennäisen koukeroisia mutta silti helppolukuisia, erisnimet kirjoitettu pienellä, ja virtuoosimainen kirjoitussääntöjä rikkova tarina etenee yhtä hitaasti kuin matkanteko. Joskin joku kriitikko pienikirjaimisesta tyylistä hiukan ärtyykin.
Kirjaa on kritiikeissä luonnehdittu niin veijariromaaniksi, road movieksi kuin viihdyttäväksi lukuromaaniksikin. 
Saramagoa ensimmäisen kerran suomentava Sanna Pernu saa kriitikoilta kiitokset taidosta pysyä mukana alkuteoksen kielen ja tyylin ilmeisen vanhastavien koukeroiden synnyttämässä pyörityksessä.
The Last Waltz

The Last Waltz on The Band -yhtyeen yhdysvaltalaisena kiitospäivänä, 25. marraskuuta 1976, Winterland Ballroomissa San Franciscossa pitämän rockkonsertin taltioinut dokumenttielokuva. Itse esiintyminen kantoi nimeä "The Last Waltz". Nimitys "viimeinen valssi" viittaa konsertin ennakkomaineeseen The Bandin kiertueuran loppuna .
Konsertissa The Bandin kanssa soitti useita vierailevia tähtiä kuten Paul Butterfield, Eric Clapton, Neil Diamond, Bob Dylan, Emmylou Harris, Ronnie Hawkins, Dr. John, Joni Mitchell, Van Morrison, Ringo Starr, Muddy Waters, Ronnie Wood, Bobby Charles ja Neil Young.
Arvioita.
Ilta-Sanomien Timo Malmin mukaan kuvaajat ovat tallentaneet dokumentin rauhallisella, kikkailemattomalla tavalla. Myös haastattelut on toteutettu harkiten ja osana kokonaisuutta. "The Last Waltz" henkii Malmin mukaan rockin 1960-luvun ja 1970-luvun alun huippukautta. "Scorsesen seitsentuntisesta konsertista kokoama dokumentti on kuin rockin erään aikakauden elokuvallinen joutsenlaulu.", hän kirjoittaa.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "The Last Waltzin" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Why Don’t You Do Right?

”Why Don’t You Do Right?” on Joe McCoyn säveltämä ja sanoittama blueskappale. McCoy kirjoitti laulun Lil Greenille, joka nauhoitti sen 23. huhtikuuta 1941 Big Bill Broonzyn säestämänä.
Peggy Lee nauhoitti kappaleen Benny Goodmanin yhtyeen kanssa vuonna 1942. Leen versio kuullaan saman vuoden elokuvassa "Tähtien kanttiini" ja toi nuorelle laulajalle ensimmäisen kerran huomiota kansallisella tasolla. Lee nauhoitti kappaleen uudelleen vuonna 1947 aviomiehensä, Goodmanin entisen kitaristin Dave Barbourin kanssa. Kappaleen ovat nauhoittaneet myös muun muassa Amos Milburn ja Johnny Otis.
Työ (1927–1930)

Työ oli Viipurissa vuosina 1927–1930 ilmestynyt kommunistinen sanomalehti.
Etelä-Karjalan kommunistien maakuntalehtenä ilmestyneen "Työn" sisältö oli paljolti sama kuin tamperelaisessa "Työväen Lehdessä" ja suuntauksen päälehdessä "Työväenjärjestöjen Tiedonantajassa". Jälkimmäisen ollessa lakkautettuna se muutettiin päälehteä muistuttavaksi ja jaettiin sen tilaajille. Virallisina julkaisijoina toimivat yksityishenkilöt, joiden takana oli helsinkiläinen Oy Työ. Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Huvi Luotonen (1927), Martti Koivisto (1927) ja Aleksanteri Huhtala (1928–1930). Viranomaiset lakkauttivat "Työn" kesäkuussa 1930 yhdessä muiden äärivasemmiston lehtien kanssa.
Työ (1921)

Työ oli Viipurissa vuonna 1921 ilmestynyt Suomen sosialistisen työväenpuolueen sanomalehti.
Lehti ilmestyi säännöllisesti vain neljän viikon ajan lokakuussa 1921. Sen päätoimittajina työskentelivät Viljo Nokireki (näytenumero), Matti Peräkylä ja S. Kutvonen. Kuudesti viikossa ilmestynyt "Työ" jäljitteli ulkoasultaan samannimistä vanhan työväenliikkeen lehteä. Lehtihanke osoittautui taloudellisesti täysin epäonnistuneeksi.
Emiliano Armenteros

Emiliano Daniel Armenteros Volante (s. 18. tammikuuta 1986 Monte Grande, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Osasunaa ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura.
Armenteros siirtyi kotimaastaan espanjalaisseura Sevillaan vuonna 2007. Hän pelasi kauden 2007–2008 seuran reservijoukkueessa Sevilla Atléticossa. Kauden 2009–2010 hän pelasi lainasopimuksella Xerezissä.
15. heinäkuuta 2010 Armenteros siirtyi jälleen lainalle, tällä kertaa madridilaisseura Rayo Vallecanoon. Hän palasi kesällä 2011 Sevillaan, mutta vähäisen peliajan johdosta hän siirtyi tammikuussa 2012 loppukauden kestävällä lainasopimuksella Rayo Vallecanoon.
Whitehurstin tarkkuusaurinkokello

Whitehurstin tarkkuusaurinkokello on erityisen tarkka aurinkokello, joka ilmaisee ajan minuutin tarkkuudella. Kello mittaa paikallista aurinkoaikaa, ja siinä on mukana muunnosasteikko josta voi tarkistaa valtakunnan virallisen ajan. Sen kehitti 1800-luvun alussa Whitehurstin perheyritys Englannin Derbyssä.
Valmistaja.
Whitehurstin perhe tunnettiin Derbyssä lahjakkaina mekaanikkoina. John Whitehurst (1713–1788) perusti Derbyyn kellosepänliikkeen. Kun hän sai viran Lontoosta, hänen veljenpoikansa jatkoi yritystä nimellä Whitehurst &amp; Son.
Rakenne.
Aurinkokellossa osoittimen varjon muoto riippuu paitsi kellonajasta, myös päivämäärästä ja leveys- ja pituusasteesta. Leveysaste vaikuttaa varjon pituuteen: päiväntasaajalla varjo on lyhyempi kuin lähempänä napoja. Kun kellon asteikko muotoillaan osoittamaan paikallista aurinkoaikaa, siten että keskipäivällä varjo on lyhyimmillään, ei pituusasteella ole väliä. Muunnos valtakunnanaikaan lasketaan jokaista sijaintipaikkaa varten erikseen. Lisäksi, koska maa kiertää aurinkoa ellipsinmuotoisella radalla, aurinkokellon mittaama päivän pituus vaihtelee standardiaikaan nähden, ja aurinkoajan ja standardiajan erotus riippuu myös kalenterista. Helmikuussa aurinkokello jätättää eniten, 14 minuuttia, kun taas marraskuussa aurinkokello on 16 minuuttia seinäkelloa edellä. Whitehurstin kellossa standardiaika on esitetty toisella asteikolla, johon on merkitty "Watch slower" ja "Watch faster" sen mukaan edistääkö vai jätättääkö aurinkokello taskukelloon verrattuna.
Bryan Ruiz

Bryan Ruiz González (s. 18. elokuuta 1985 Alajuela, Costa Rica) on costaricalainen jalkapalloilija. Ruiz on hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Ruiz aloitti uransa costaricalaisessa Alajuelensessa vuonna 2003, josta hän siirtyi belgialaiseen Gentiin 2006. Ruiz pelasi alankomaalaisessa Twentessä 2009–2011 tehden 61 ottelussa peräti 39 maalia. Elokuussa 2011 Valioliigassa pelaava Fulham hankki Ruizin nelivuotisella sopimuksella.
Ruiz pelaa myös Costa Rican jalkapallomaajoukkueessa.
Martin Gruber

Martin Gruber (s. 16. toukokuuta 1970 München) on saksalainen näyttelijä, joka näytteli muun muassa sarjassa "Lemmen viemää" monen tuotantokauden ajan. Hän oli neljännellä tuotantokaudella pääparina Ivanka Brekalon kanssa (sarjassa Emma Strobl).
Lummen

Lummen on kunta Belgian Flanderin alueella Limburgin maakunnassa lähellä Hasseltia. Siellä on arviolta 14 603 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 53,4 neliökilometriä. 
Lummenissa on monia nähtävyyksiä, mm. 1500-luvulla rakennettu linna.
Lissabonin viiltäjä

Lissabonin viiltäjä oli Lissabonissa Portugalissa vuosina 1992–1993 toimineesta sarjamurhaajasta käytetty nimitys. Viiltäjä murhasi 31. heinäkuuta 1992 ja 15. maaliskuuta 1993 välisenä aikana kolme HIV-positiivista naispuolista prostituoitua terävällä esineellä viiltämällä. 
Hänen henkilöllisyytensä on tuntematon. Vuonna 2011 Joel Guedes, 21, väitti isänsä José Pedro Guedesin, 46, olevan Lissabonin viiltäjä. Guedes on todettu kuitenkin syyttömäksi.
Samankaltaisia murhia esiintyi ympäri Eurooppaa 1993-1997. Murhat tapahtuivat Alankomaissa, Tšekissä, Belgiassa ja Tanskassa. Koska murhia ei ole ikinä selvitetty, ei voida tietää onko niiden tekijä sama.
Herman J. Mankiewicz

Herman J. Mankiewicz (7. marraskuuta 1897 New York, New York – 5. maaliskuuta 1953) oli yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän opiskeli Columbian yliopistossa ja Berliinissä, jossa ollessaan hän toimi myös Chicago Tribunen kirjeenvaihtajana. Palattuaan Yhdysvaltoihin Mankiewiczista tuli The New York Timesin ja The New Yorkerin teatteritoimittaja. Hän muutti Hollywoodiin vuonna 1926, jossa hän toimi käsikirjoittajana, jonka lisäksi hän satunnaisesti myös tuotti muun muassa Marx-veljesten elokuvia.
Mankiewicz sai parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinnon elokuvasta "Citizen Kane" (1941). Lisäksi hän oli ehdokkaana elokuvasta "Sankaritekojen mies" (1942). Mankiewiczin nuorempi veli oli elokuvaohjaaja ja -tuottaja Joseph L. Mankiewicz.
Koivulehtomittari

Koivulehtomittari, vanhalta nimeltään valkeanvihreä lehtomittari ("Jodis lactearia") on vihermittareihin kuuluva pienehkö vihreä perhoslaji, joka on levinnyt laajalle alueelle Euraasiassa. Laji lentää lehdoissa sekä lehtomaisissa metsissä yleensä illansuussa ja yöllä, ja sen lentoaika ajoittuu touko-heinäkuulle. Koivulehtomittarin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja, mutta toukkia on tavattu myös monilla muilla lehtipuilla. Yksivuotinen laji talvehtii kotelona.
Koko ja ulkonäkö.
Koivulehtomittari on pienehkö perhonen. Sen siipien kärkiväli on noin 19–24 millimetriä. Laji on rakenteeltaan hoikka ja sen siivet ovat suhteellisen leveät. Siipien yläpinnan väri on hennon vaalean vihreä, alapuolelta siivet ovat lähes valkoiset. Vanhemmiten siipien väri haalistuu lähes valkoiseksi.
Koivulehtomittarin kanssa lähes saman näköinen laji on samaan sukuun kuuluva mustikkalehtomittari. Jälkimmäisestä lajin erottaa kuitenkin siitä, että koivulehtomittarilla siipien poikkiviirut ovat muodoltaan lähes hampaattomat. Samoin lajin vaalean ruskea otsa on alareunastaan ja sivuiltaan valkeahko, toisin kuin mustikkalehtomittarilla. Lähisukuisesta kanervamittarista lajin puolestaan erottaa takasiiven sisäänpäin kääntyvästä kaarijuovasta sekä koiraan kaksoiskampahampaisista tuntosarvista.
Levinneisyys.
Koivulehtomittari on levinnyt lähes koko Euraasiaan: sitä tavataan lännessä Irlannista keskisen Euroopan yli Venäjälle. Idässä levinneisyysalue ulottuu Sahalinille, Kiinaan ja Japaniin. Venäjän pohjoisosista laji puuttuu. Suomessa koivulehtomittari on jokseenkin yleinen Etelä- ja Keski-Suomen laji.
Elinympäristö ja elintavat.
Koivulehtomittari on elinympäristönsä suhteen melko vaativa, eikä sitä tavata useinkaan lennossa kuin yksitellen. Lajin parhaimpia elinalueita ovat lehdot sekä lehtomaiset, avoimehkot metsät. Lajia tavataan myös edellä mainittujen metsien laidoilla, sekä puistoissa että puutarhoissa.
Lajin lentoaika alkaa Suomessa touko-kesäkuun vaihteessa ja jatkuu heinäkuun alkuun, Britanniassa lentoaikaa on touko-kesäkuu. Runsaimmillaan laji on lennossa illansuussa ja yöllä. Koivulehtomittarin toukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa koivuja, mutta niitä tavataan myös monilla muilla lehtipuulajeilla, kuten pihlajalla, omenapuulla, tammella ja lehmuksella. Toukkia on joissain harvoissa tapauksessa havaittu myös juolukalla. Koivulehtomittari talvehtii kotelona.
Mustikkalehtomittari

Mustikkalehtomittari, vanhalta nimeltään hammasviiruinen lehtomittari ("Jodis putata") on vihermittareihin kuuluva pienehkö vihreä perhoslaji, joka on levinnyt laajalle alueelle Euraasiassa. Laji lentää tuoreissa mustikkatyypin kuusimetsissä sekä korvissa että rämeillä yleensä illansuussa ja iltahämärissä, ja sen lentoaika ajoittuu touko-heinäkuulle. Mustikkalehtomittarin toukat käyttävät ravinnokseen mustikkaa ja juolukkaa. Yksivuotinen laji talvehtii kotelona.
Koko ja ulkonäkö.
Mustikkalehtomittari on pienehkö perhonen. Sen siipien kärkiväli on noin 18–23 millimetriä. Laji on rakenteeltaan hoikka ja sen siivet ovat suhteellisen leveät. Siipien yläpinnan väri on vaalean vihreä, alapuolelta siivet ovat lähes valkoiset. Vanhemmiten siipien väri haalistuu lähes valkoiseksi.
Mustikkalehtomittarin kanssa lähes saman näköinen laji on samaan sukuun kuuluva koivulehtomittari. Jälkimmäisestä lajin erottaa kuitenkin siitä, että mustikkalehtomittarilla siipien poikkiviirut ovat muodoltaan selvästi mutkittelevat ja takasiiven ulkoreunan kulma ei ole yhtä selvä. Samoin lajin otsa on kauttaaltaan vaalean ruskea ja siipien väri on kenties tummemman vihreä. Lähisukuisesta kanervamittarista lajin puolestaan erottaa takasiiven sisäänpäin kääntyvästä kaarijuovasta sekä koiraan kaksoiskampahampaisista tuntosarvista.
Levinneisyys.
Mustikkalehtomittari on levinnyt lähes koko Euraasiaan: sitä tavataan lännessä Pohjois- ja Keski-Euroopan alueelta, joka rajoittuu lounaassa Ranskaan ja Pohjois-Italiaan. Idässä levinneisyysalue jatkuu Venäjälle Uralia ja Siperiaa myöten. Amurilta Korean niemimaalle, Kiinaan ja Japaniin ulottuvalla alueella lentää alalaji "J. p. orientalis". Suomessa mustikkalehtomittari on melko yleinen perhonen, jota tavataan maassa lähes pohjoisinta Lappia myöten.
Elinympäristö ja elintavat.
Mustikkalehtomittari on elinympäristöissään usein melko runsas. Lajin tyypillisintä elinympäristöä ovat tuoreet mustikkatyypin kuusimetsät sekä korvet että rämeet. Yleisyydestään johtuen lajia tavataan kuitenkin myös useissa muissakin elinympäristöissä.
Lajin lentoaika alkaa Suomessa touko-kesäkuun vaihteessa ja jatkuu heinäkuulle. Mustikkalehtomittari on lennossa myös päivällä, mutta runsaimmillaan laji on lennossa illansuussa ja iltahämärissä. Mustikkalehtomittarin toukat käyttävät ravinnokseen mustikkaa ja juolukkaa. Laji talvehtii kotelona.
Skeiðará

Skeiðará on Islannissa sijaitseva noin 30 kilometrin pituinen jäätikköjoki. Se lähtee Skeiðarárjökull-jäätiköltä, joka on yksi Vatnajökull-jäätikön eteläisistä haaroista Islannin eteläosassa. Huolimatta joen suhteellisen lyhyestä pituudesta sillä on paha maine. Sitä on erityisesti pelätty usein sattuvien jökulhlauppien eli jäätikön patoaman järven purkaustulvien takia.
Skeiðará tulvi säännöllisesti geotermisten alueiden ollessa aktiivisia ja tulivuorenpurkauksia esiintyessä Grímsvötnissä, joka sijaitsee Vatnajökullin jäätiköllä. Kun Skeiðará-joki tulvi, valtava vesimäärä peitti koko Skaftafellin kansallispuiston itäpuolella sijaitsevan mustan hiekkatasangon ja ulottui aina Hofin maatilalle Öræfiin asti.
Skeiðará on muodostanut Skeiðarársandurin Skaftafellin kansallispuiston ja meren väliin. Se on maailman suurin sanduri. Se muodostaa mustaa laavahiekkaa ja tuhkaa sisältävän, lukuisia jokiuomia sisältävän suistoalueen, joka on kooltaan 56 kilometriä pitkä ja 30 kilometriä leveä alue.
Skeiðarán viimeisin jökulhlaup tapahtui vuonna 1996 ja se tuhosi osan Hringvegurin kehätiestä. Skeiðarán ylittävä, 880 metriä pitkä silta vaurioitui. Vaikka tukeva silta oli suunniteltu kestämään huomattavia tulvavesiä, tulvien kuljettamat talon kokoiset jäävuoret tuhosivat osan siitä. MSkeiðarárjökull-jäätikön vetäytyessä ilmastonmuutoksen takia Skeiðará-joki muutti äkillisesti uomaansa ja yhdistyi jäätikön alla Gígjukvísl-jokeen, ja sitten Sæluhúsavatn seurasi perässä. Pitkä ja mahtava Skeiðarán ylilttävä silta jäi tarpeettomaksi.&lt;rerf name="FS"/&gt;
Vuodne 19996 jökulhlaupin huipussa vettä virtasi 45 000 m³/s (vertailun vuoksi Jangtse-joen virtaama on 31 900 m³/s). Kukaan ei vahingoittunut, koska tulvan aiheuttanutta Vatnajökullin alla sijaitsevan Grímsvötn-tulivuoren purkausta tarkkailtiin.
Vihermittarit

Vihermittarit (Geometrinae) on mittarien alaheimo. Sen Suomessa tavattavat lajit ovat kaikki väriltään vihreitä, mutta alaheimoon kuuluu myös muun värisiä perhosia.
Suomessa tavatut lajit.
Suomessa on tavattu kahdeksan alaheimon lajia, jotka ovat kaikki väriltään vihreitä:
Anamur

Anamur on kaupunki eteläisessä Turkissa Mersinin maakunnassa Välimeren rannalla.
Historia.
Anamurista on näköyhteys (70 kilometriä) Kyprokselle ja se on täten hyvä paikka linnoitukselle. Ristiretkeläiset perustivat Mamuren linnan Anamuriin. Linna siirtyi islamilaisten hallintaan vuonna 1221, ja he rakensivat linnan keskelle moskeijan, joka on edelleen olemassa.
Luonto.
Mamuren linnan vieressä olevalle hiekkarannalle saapuu keväisin merikilpikonnia munimaan.
Tumman veden päällä

Tumman veden päällä on Peter Franzénin omaelämäkerrallinen esikoisromaani. Kirja ilmestyi Tammen kustantamana vuonna 2010.
Kirjaan pohjautuva, Franzénin itsensä ohjaama elokuva valmistui syksyllä 2013.
Iyon provinssi

Iyo () oli provinssi Shikokussa, Japanissa, ja kattoi nykyisen Ehimen prefektuurin alueen. Sen rajanaapureita olivat Awan, Sanukin ja Tosan provinssit.
Provinssin muinainen pääkaupunki oli lähellä nykyistä Imabaria. Sengoku-kaudella provinssi jakaantui useisiin läänityksiin, joista suurita hallittiin Matsuyaman linnasta käsin. Chōsokabe-klaani yhdisti provinssin vähäksi aikaa, mutta se hajosi jälleen Toyotomi Hideyoshin vallattua Shkikokun vuonna 1584. Edo-kaudella provinssia hallitsi pisimpään Date-klaani.
Alueen väestö puhui japania Iyon murteella.
Jaavanvarpuspöllö

Jaavanvarpuspöllö ("Glaucidium castanopterum") on pöllöihin kuuluva lintu, jota tavataan Indonesiassa.
Linnun maailmanlaajuista kantaa ei ole tutkittu, mutta sen esiintymisalue on laaja ja paikallisesti se on yleinen.
Sen luontaista elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat ja vuoristometsät.
Rakkaus kahleissa

Rakkaus kahleissa on William Markuksen ohjaama mustavalkoinen suomalainen elokuva vuodelta 1955. Se on Markuksen kolmas ohjaustyö. 
Elokuvan päähenkilöinä ovat lukkotehtaalla työskentelevät veljekset Pertti ja Martti, jotka ovat sortuneet rikoksien poluille mutta heränneet katumaan tekojaan, sekä heidän tyttöystävänsä Verna ja Milja, joista Milja ajautuu murtojengiin. 
Arviot.
Aikalaisarvioissa elokuva sai niin kritiikkiä kuin kiitostakin. Kuvausta pidettiin elokuvan parhaana puolena, joskin esimerkiksi Vaastin kohdalla Juha Nevalainen katsoi, että kuvauksen vuoksi kasvot näyttävät usein tylyiltä ja paljailta. Aiheasetelma todettiin lupaavaksi, mutta sitä ei ole onnistuttu täysin hyödyntämään.
Tv-esitysten aikaan elokuvaa on luonnehdittu melodraamaksi, mutta myös jännityselokuvaksi. Sitä on sanottu tosikkomaiseksi ja hitaaksi. Nuoriso-ongelmia kuvaavien elokuvien lajityypissä se ei erään kriitikon mukaan kuitenkaan ole pahimpia sormi ojossa moralisoivia.
"Ohjaaja William Markuksella on ollut kokonaisnäkemys esitettävästä kertomuksesta ja siksi kohtaukset yleensä liittyvät toisiinsa hyvin", totesi Inkeri Lius, "Suomen Sosialidemokraatti" 28.8.1955.
Jääkiekon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1996

Jääkiekon naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 1996 olivat viidennet ja toistaiseksi viimeiset naisten Euroopan-mestaruuskilpailut jääkiekossa. A-sarjan turnaus pelattiin Jaroslavlissa Venäjällä 23.–29. maaliskuuta, ja B-sarjaa isännöi Slovakia. Ruotsi voitti ensimmäisen mestaruutensa, ja emäntäjoukkue Venäjä sai hopeaa. Nelinkertainen Euroopan-mestari Suomi sai pronssia.
A-sarja.
Viisi parasta joukkuetta pääsi vuoden 1997 maailmanmestaruuskilpailuihin.
Ottelut pelattiin seuraavina päivinä:
Festroian elokuvafestivaalit

Festroian elokuvafestivaalit () on vuodesta 1985 Portugalin Setúbalissa järjestetty vuosittainen elokuvajuhla. Pääpalkintona on Kultainen delfiini ().
Kultaisen delfiinin saajat.
Lähde (1985–2012)
Suomalaiset festivaaleilla.
Festivaaleilla on nähty useita suomalaisia elokuvia. Pääpalkinnon ovat voittaneet Olli Saarelan ohjaama "Rukajärven tie" vuonna 2000 ja Dome Karukosken "Kielletty hedelmä" vuonna 2009.
Festivaaleilla ovat kilpailleet erilaisissa sarjoissa myös elokuvat "Menolippu Mombasaan" (2003), "Pahat pojat" (2004), "Lapsia ja aikuisia" (2005), "Koirankynnen leikkaaja" (2005), "Kohtaamisia" (2010) ja "Vähän kunnioitusta" (2010). Vuonna 2011 festivaaleilla palkittiin Dome Karukosken ohjaama elokuva "Napapiirin sankarit" hopeisella delfiinillä parhaasta kuvauksesta sekä Arto Halosen ohjaama "Prinsessa" tuomariston kunniamaininnalla.
Työväen Lehti (Tampere)

Työväen Lehti oli Tampereella vuosina 1927–1930 ilmestynyt kommunistinen sanomalehti.
Hämeen ja Satakunnan kommunistien maakuntalehdeksi tarkoitettua "Työväen Lehteä" painettiin aluksi Oy Työn kirjapainossa Helsingissä, myöhemmin "Työn Äänen" painossa Vaasassa ja loppuvaiheessa Oulussa. Aluksi sen sisältö oli paikallista aineistoa lukuun ottamatta samaa kuin viipurilaisessa "Työssä". Vaasassa "Työväen Lehti" ja "Työn Ääni" ilmestyivät vuoropäivinä ja toimivat toistensa korvikkeina toisen niistä ollessa lakkautettuna.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden julkaisijana toimi Hämeen ja Satakunnan Työväen Sanomalehti Oy. Päätoimittajina työskentelivät Lassi Hulkkonen (1927–1929), Oskar Kujala (1929–1930) ja vastaavana toimittajana Arvi Laakso (1928).
Ahti Herrala

Erkki Julius Niini, sukunimi aik. "Lind", kirjailijanimi Ahti Herrala (3. toukokuuta 1896 Pori – 18. huhtikuuta 1969 Jyväskylä) oli suomalainen nuortenkirjailija.
Erkki Niinin vanhemmat olivat kirvesmies, talonomistaja Johan Kustaa Lind ja Sofia Amanda Naski.
Teoksia.
Omalla nimellä :
Nimimerkillä "Ahti Herrala":
Työväen Lehti (Kajaani)

Työväen Lehti (muita nimiä "Kainuun Työväen Lehti" 1920–1921, "Työn Voitto" 1921, "Kainuun Sosialistisen Piiritoimikunnan Tiedonantoja" 1921 ja 1922, "Työn Valta" 1921, "Toveri" 1922, "Kainuun Kansa" 1922 ja "Kainuun Työmies" 1922–1923) oli Kajaanissa vuosina 1919–1923 ilmestynyt Suomen sosialistisen työväenpuolueen sanomalehti.
"Työväen Lehti" edusti aluksi sosialidemokraattisen puolueen vasemmistoa. Työväenliikkeen jakautuessa se siirtyi SSTP:n ryhmään. Lehti sai viranomaisilta lukuisia painokanteita, määräaikaisia lakkautuksia sekä toimittajien vankila- ja sakkotuomioita. Lakkautusten takia se joutui ilmestymään useilla eri nimillä. Niistä pitkäaikaisimpia olivat ensimmäinen, "Työväen Lehti", ja viimeinen, "Kainuun Työmies". Taloudellisesti kannattamaton lehti lakkasi ilmestymästä juuri ennen kuin viranomaiset lakkauttivat koko SSTP:n lehtiryhmän.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden julkaisijana toimi Kainuun Työväen Kirjapaino Oy. Vuonna 1923 sen levikki oli 1 600 kappaletta. Päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Vilho Niemi (1919), Hannes Pulkkinen (1920), Emil Hallikainen (1920), Kalle Tervonen (1920–1921), Nikke Karjalainen (1921), K. J. Hynynen (1921), Frans O. Vuolasvirta (1921 ja 1922), Olga Tikkanen (1922), Antti J. Nahkala (1922), Aapeli Ritvanen (1922–1923) ja Eikka Mäkinen (1923).
Estadio de Vallecas

Estadio de Vallecas on jalkapallostadion Espanjan pääkaupungissa Madridissa. Se toimii Rayo Vallecanon kotistadionina.
Stadion avattiin vuonna 1976 nimellä Nuevo Estadio de Vallecas samalle paikalle, jolla oli vajaa neljä vuotta aikaisemmin purkutuomion saanut seuran vanha stadion. Uuden stadionin alkuperäinen kapasiteetti oli 20 000, mutta se pieneni 15 500:aan seisomakatsomojen poistamisen yhteydessä vuonna 1996 ja edelleen 14 708:aan, kun pelikenttää ja katsomoa erottava aita purettiin vuonna 2011. Vuonna 1999 stadion nimettiin jäsenäänestyksessä seuran silloisen puheenjohtajan mukaan Teresa Riveroksi. Vuosina 1994–2011 seuraa johtanut Rivero oli Primera Divisiónin ensimmäinen naispuheenjohtaja. Vuonna 2011 stadionin nimeksi vaihdettiin Estadio de Vallecas.
Stadion sijaitsee Puente de Vallecasin alueella Avenida de la Albuferan, Calle del Payaso Fofón, Calle del Arroyo del Olivarin ja Calle del Teniente Muñoz Díazin rajaamalla pienehköllä tontilla. Stadionin suuret sivukatsomot ovat katettuja. Matalampi ja kattamaton lännenpuoleinen päätykatsomo on Rayon Bukaneros-kannattajaryhmän aluetta. Stadionin idänpuoleisessa päädyssä ei ole lainkaan katsomoa, vaan muuri, jonka takana kohoaa asuinkerrostaloja. Stadionin tiloissa sijaitsevat myös seuran ja seuran säätiön toimistot sekä kannattajatuotekauppa.
Kansallisten kilpailuidensa ohella Rayo on pelannut stadionilla UEFA-cupin otteluita kaudella 2000–2001. Seuran naisjoukkue puolestaan on pelannut stadionilla Mestarien liigan otteluita kaudesta 2009–2010 alkaen. Vuonna 2009 stadionilla pelattiin rugbyn Superibérica-liigan loppuottelut, ja se on toiminut myös vuodesta 1964 alkaen uudenvuodenaattona kilpaillun 10 kilometrin San Silvestre Vallecana -juoksun maalina. Urheilutapahtumien lisäksi stadionilla on järjestetty konsertteja; muun muassa Bob Dylan esiintyi stadionilla vuonna 1980 ja Metallica vuonna 1992.
Stadionia lähin Madridin metron asema on linjaan 1 kuuluva Portazgo, jonka sisäänkäynti on stadionin vieressä. Myös EMT Madridin linja-autot liikennöivät stadionin ohi.
Paavo Korven-Korpinen

Paavo Korven-Korpinen (sukunimi vuoteen 1911 "Korpinen"; 3. huhtikuuta 1884 Janakkala – 22. maaliskuuta 1969) oli suomalainen opettaja, suojeluskuntien valistusupseeri ja kirjailija. 
Korven-Korpisen vanhemmat olivat tilanomistaja Juho Ylöstalo ja Vilhelmina Adamintytär. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1905, opiskeli teologiaa ja historiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui opettajakandidaatiksi 1912. 
Korven-Korpinen toimi aluksi Räisälän kansanopiston rehtorina. Suomen sisällissodan aikana hän oli valkoisten joukoissa ja osallistui muun muassa Raudun taisteluun. Sodan jälkeen Korven-Korpinen oli Hämeenlinnan vankileirin apulaisjohtajana ja johtajana. Hänen aikanaan leirillä kuoli yli tuhat punavankia. 
Korven-Korpinen suoritti 1920 suojeluskuntien päällystökurssin ja toimi sitten suojeluskuntien valistusohjaajana eri puolilla Suomea muun muassa Varsinais-Suomessa ja Lapissa. 1930-luvulla hän oli Viipurin suojeluskuntapiirin valistusohjaajana. Korven-Korpinen käynnisti 1936 Vapaussodan arkistot kokoon!-kampanjan jolla kerättiin paikallisten suojeluskuntien vuoden 1918 arkistoja talteen ja kesällä 1937 hän osallistui Vapaussodan Rintamamiesten Liiton sotamuistokeräykseen haastatelleen lähinnä Raudun taisteluun osallistuneita. 
Korven-Korpinen oli talvi- ja jatkosodan aikana propagandatehtävissä. Sotien jälkeen hän keskittyi lakkautetun suojeluskuntajärjestön historian tutkimiseen keräten aineistoa entisiltä suojeluskuntalaisilta. Korven-Korpinen avusti myös Niilo Hersaloa suojeluskuntien historian kirjoittamisessa. 
Teoksia.
Nimellä "P. Korven-Korpinen":
Nimellä "Paavo Korven-Korpinen":
Keimo Hirvonen

Keimo Hirvonen (s. 7. elokuuta 1959 Helsinki) on suomalainen rumpali, joka on soittanut lukuisten suomalaisten rock- ja jazzyhtyeiden ja muusikoiden kanssa. Näitä ovat muun muassa J. Karjalainen, Rinneradio, Hector ja Pekka Pohjola.
Hirvosen rumpaliura alkoi Maukka Perusjätkän uuden aallon yhtyeissä 1970-luvun lopulla. Hirvonen soitti rumpuja Maukka Perusjätkän albumeilla "Säpinää" (1979) ja "Ennen kolmatta maailmansotaa" (1980). Hirvonen soitti rumpuja myös Hanoi Rocksin ensisinglellä ”I Want You” vaikkei kuulunutkaan yhtyeen kokoonpanoon. Tämän jälkeen hän työskenteli muun muassa Pave Maijasen ja Räkä Malmin yhtyeissä kunnes hän aloitti yhteistyön J. Karjalaisen kanssa, jonka "J. Karjalainen ja Mustat lasit" -albumilla hän on mukana. Myöhemmin Hirvonen oli rumpalina Karjalaisen Electric Sauna -kokoonpanossa 1990-luvulla.
1980-luvun alussa Hirvonen soitti Hefty Loadissa sekä Pekka Pohjolan ja Sakari Kuosmasen yhtyeissä. Hän sai nimeä myös jazzpiireissä ja soitti rumpuja Instinct- ja The Bullworkers-yhtyeissä. 1990-luvulla Hirvonen oli mukana Rinneradiossa ja Cool Sheiksissa. Sittemmin Hirvonen on soittanut muun muassa Ismo Alangon ja Hectorin taustalla. Studiossa Hirvonen on soittanut muun muassa Jimi Sumenin, Esa Saarisen, Kirkan, Mari Rantasilan, Riki Sorsan, Kari Riipisen, Neumannin ja Andy McCoyn levyillä. 
Keimo Hirvonen oli mukana Kojon vuoden 1982 Euroviisujen kappaleen "Nuku pommiin" taustayhtyeessä.
Comité régional d’action viticole

Comité régional d’action viticole eli CRAV ("Viininviljelyperäisen toiminnan alueellinen komitea") on ranskalaisten viininviljelijöiden muodostama radikaali järjestö, joka on tehnyt useita väkivaltaisiakin iskuja ja jonka toimintaa on kutsuttu ”viiniterrorismiksi”. Järjestön pääalue on Languedoc-Roussillonin viinialue Etelä-Ranskassa. Se on perustettu vuonna 1976, ja sillä on noin tuhat jäsentä.
Historia.
Comité régional d’action viticolen historia ulottuu eri järjestöjen kautta vuoteen 1907, jolloin ranskalaiset viininviljelijät kärsivät viinikirvaepidemiasta, joka tuhosi suuria määriä viiniköynnöksiä. Vuoden 1907 viinimellakoihin osallistui 600 000–800 000 henkilöä. Niiden aikana kuoli kuusi henkilöä sotilaiden avattua tulen väkijoukkoon. Mellakat saatiin lopulta loppumaan. Samana vuonna oli perustettu CRAV:n edeltäjä nimeltä "Comité du salut viticole". Comité régional d’action viticole -nimellä järjestö alkoi toimia 1970-luvulla, jolloin ranskalaista viinintuotantoa haittasivat halvat ulkomailta tuodut viinit ja yleinen viininjuonnin väheneminen Ranskassa. Järjestö perustettiin virallisesti vuonna 1976, ja samana vuonna sen katsotaan olleen vastuussa väkivaltaisista yhteenotoista poliisin ja mellakoineiden viininviljelijöiden välillä Narbonnessa. Järjestö on sittemmin tehnyt erilaisia iskuja, kun paikalliset viininviljelijät ovat tunteneet itsensä uhatuiksi. Iskut ovat sisältäneet erilaisia pommi- ja tuhopolttoiskuja.
Viimeaikaiset iskut.
Vuonna 2005 järjestön edustajat tuhosivat espanjalaisen viiniä kuljettaneen tankkerin ja sen noin 30 000 pulloa sisältäneen espanjalaisen viinilastin Clermont l’Hérault’n kylässä lähellä Béziers’tä. Iskujen kohteeksi joutuivat myös rautatiet, joita vandalisoitiin useissa eri paikoissa. Yhteensä vahinkoa tehtiin noin 3 miljoonan euron edestä. Vuonna 2008 järjestö poltti puhelinverkkokeskittimen ja tuhosi pommeilla kaksi nopeuskameraa. Vuonna 2007 järjestö julkaisi Ranskan presidentti Nicolas Sarkozylle osoitetun videon, jolla esiintyneet miehet uhkailivat häntä hänen vaalilupauksiaan taloudellisesta tuesta viininviljelijöille. Videolla järjestö vertasi itseään vastarintaliikkeeseen ja teki viittauksia vuoden 1907 mellakoihin. Järjestö teki jälleen iskuja vuonna 2009, kun se poltti pullotuslinjan Maureilhanissa ja sytytti palamaan 50 tynnyriä esittelytarkoitukseen varattua viiniä Clermont l’Herault’ssa.
Iina Kangasharju

Iina Kangasharju (s. 1999) on suomalainen laulaja. Hänen esikoisalbuminsa "Kaunokirjaimin" ilmestyi 2011.
Ura.
Kangasharju voitti ensimmäisen Piippolan vaarin lastenlaulukilpailun vuonna 2009. Hän osallistui Talent Suomi -kisaan vuonna 2009 ja tuli toiseksi.
Yhteistyössä laulaja-lauluntekijä Jari Uutelan kanssa tehty Kangasharjun esikoisalbumi "Kaunokirjaimin" ilmestyi vuonna 2011. Levyllä vaikuttivat Jari Uutelan lisäksi myös lauluntekijät Hanna Marsh, Jussi Rasinkangas, Risto Joutjärvi ja Samuli Koivulahti.
Levyltä julkaistu singlekappale, Jari Uutelan ja Hanna Marshin tekemä ”Unten kaivo” oli vuonna 2011 Radio Suomen neljänneksi soitetuin.
Vuoden 2012 lokakuussa Iina Kangasharju esitti Jari Uutelan säveltämän ja Samuli Koivulahden sanoittaman "Taivaanrannanmaalarin" Plan Ilta Lapselle -konsertissa.
Kangasharju osallistui vuonna 2013 The Voice Kids -laulukilpailun ensimmäiselle kaudelle.
Nykyään Kangasharju on keskittynyt musiikkiuran ohella työskentelemään tv-sarjojen taustalla runnerina.
Turvallisuusviestintä

Turvallisuusviestinnän tavoitteena on, että ihmiset ja yhteisöt osaavat ympäristöissään ja toiminnoissaan ehkäistä tulipaloja ja muita onnettomuuksia.
Neuvonta.
Pelastustoimessa turvallisuusneuvonta tarkoittaa muun muassa puhelinneuvontaa (esim. päivystävä palotarkastaja tai internet-sivujen avulla annettu palaute) ja palotarkastuskäynnillä tapahtuvaa neuvontaa. Lisäksi jokainen pelastusalan ammattilainen antaa yksityiselämässään turvallisuusneuvontaa jatkuvasti. Turvallisuusneuvontaa on myös poistumisharjoitusten seuranta/valvonta, mikäli tilaisuudessa ei tapahdu pelastuslaitoksen antamaa koulutusta. Pelastustoimen turvallisuusneuvonta on satunnaista, yksittäiselle ihmiselle suunnattua, lyhyt aikaista ja kohdentuu tiettyyn asiakaslähtöiseen tarpeeseen.
Turvallisuusviestintää tekevät myös pelastusalan eri järjestöt, kuten Suomen Palopäällystöliitto. Erilaiset kampanjat joita viranomaiset tekevät yhdessä järjestöjen kanssa.
Koulutus.
Pelastustoimen turvallisuuskoulutus sisältää tietylle kohderyhmälle annettavan turvallisuusaiheisen luennon, oppitunnin, opetustuokion tai harjoituksen. Pelastustoimen turvallisuuskoulutus on suunnitelmallista ja tavoitteellista. Turvallisuuskoulutusta ovat muun muassa kouluille, yrityksille ja yhdistyksille annettavat turvallisuusluennot, turvallisuuskävelyt, alkusammutuskoulutus, poistumisharjoitus on koulutusta silloin, kun pelastuslaitos järjestää sen.
Yleisötilaisuudet.
Pelastustoimessa yleisötilaisuuksilla tarkoitetaan muun muassa messuja ja erilaisia teemapäiviä, jossa yleisön kohtaaminen ei ole aina määrämuotoista ja ennakoitavaa.
Joukkoviestintä.
Pelastustoimessa joukkoviestintä tarkoittaa turvallisuusaiheisten viestien välittämistä joukkoviestimillä (radio, tv, elokuvat, www-sivut, lehdistö ja sosiaalinen media).
Turvallisuusviestinnän suoritteet.
Turvallisuusviestinnällä tavoitetaan vuosittain 20% kansalaisista niin, että tilastoitavia suoritelukuja tulee turvallisuusneuvonnasta, turvallisuuskoulutuksesta ja yleisötilaisuuksista. Joukkoviestintä merkitään Pelastustoimen resurssi- ja onnettomuustilasto (PRONTO) -seurantaan, mutta se ei vaikuta turvallisuusviestinnän tavoitelukuihin.
Tupa-Uuno

Tupa-Uuno (oik. Uuno Ilmari Tupasela, 18. heinäkuuta 1902 Artjärvi – 4. syyskuuta 1983) oli suomalainen kuplettilaulaja ja sanoittaja. Hänen humoristisiin kuplettiesityksiinsä kuuluivat eri ammattikuntia ja kuten posetiivareita, palokuntalaisia, merimiehiä ja hupsuja herrasväen edustajia parodioivat hahmot. Ennen sotia ja niiden jälkeen Tupa-Uuno oli suosittu viihdyttäjä muun muassa tivoleissa. "Olet sinä sentään aika uuno..." oli eräs hänen tunnetuimmista lausahduksistaan. 
Eräs tunnetummista Tupa-Uunon sanoittamista kappaleista on "Jätkän humppa". Mutkattomat-yhtyeen laulusolistinaan Erkki ”Eki” Jantunen vuonna 1976 levyttämä versio Tupa-Uunon sanoittamasta kappaleesta on jatkuvasti ollut Suomen soitetuimpia kappaleita. Kappaleesta on tehty yli 20 versiota ja sitä on myyty yli miljoona kappaletta.
Uuno Tupasela asui Lahdessa ja oli ammatiltaan talonmies. Tupaselan puoliso oli sanoittaja Hilja Tupasela (s. 1917).
Santamartamys rufodorsalis

Santamartamys rufodorsalis, jota on kutsuttu myös nimityksellä ”punapäinen puurotta”, on piikkirottien heimoon kuuluva jyrsijälaji. Sen luultiin kuolleen sukupuuttoon jo 1800-luvun lopussa, mutta tutkijat löysivät lajin uudelleen vuonna 2011 Kolumbiasta El Doradon luonnonpuistosta. Edellisen kerran lajia oli tavattu samalta seudulta 113 vuotta aikaisemmin vuonna 1898. Laji luettiin aikaisemmin sukuun "Diplomys", mutta vuonna 2005 se sijoitettiin sukuun Santamartamys, jossa ei ole muita lajeja kuin tämä "S. rufodorsalis".
Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008, että lajin suomenkieliseksi nimeksi otettaisiin ”harjapiikkirotta”.
Yösoittoja

Yösoittoja on Kazuo Ishiguron viiden tarinan laajuinen novellikokoelma. Teos on Ishiguron ensimmäinen novellikokoelma kuuden romaanin jälkeen.
Alkuteos "Nocturnes: Five Stories of Music and Nightfall" ilmestyi vuonna 2009. Teos ilmestyi Helene Bützowin suomentamana Tammen Keltaisessa kirjastossa vuonna 2011. 
Kertomukset.
Tarinoiden yhteisenä kantavana tekijänä ovat musiikki, muusikot ja iltahämärä. Teemana tarinoissa ovat toteutumattomat mahdollisuudet, ja niitä sävyttää sen aiheuttama surumielinen tunnelma. Toinen ja neljäs tarina sisältävät koomista pohjavirettä, ensimmäisessä ja viimeisessä tarinassa keskeisinä hahmoina ovat kahvilamuusikot, ensimmäisessä ja neljännessä on yhteinen päähenkilö. Tarinat on kerrottu minä-muodossa, ja jokaisessa viidessä kertomuksessa on kertojana mies, joka tarkastelee tilanteita sammakkoperspektiivistä.
Vastaanotto.
Sanomalehti The Independentin mukaan teos on kaunis ja nokkela kirja ajan kulumisesta.
Ilkan kriitikko Pentti Orhanen miettii, onko kiinteä "Yösoittoja" edes perinteinen novellikokoelma, sillä kertomukset ilmaisevat enemmän osana kokonaisuutta kuin itsenäisinä tarinoina. "Mutta – laatutaiteen ystäville, Ishiguroa haarukkapaloina, olkaa hyvä!" tarjoaa Helsingin Sanomissa Matti Mäkelä.
ARA Nueve de Julio (1892)

ARA Nueve de Julio oli Argentiinan laivaston vuonna 1892 vesillelaskettu panssarikansiristeilijä.
Suunnittelu.
Philips Wattsin suunnittelema alus oli paranneltu versio panssarikansiristeilijä "ARA Veinticinco de Mayosta", jossa apuaseet oli vaihdettu etu- ja takakansille sijoitettuihin kuuden tuuman Armstrongin valmistamiin 40 pituuskaliiperin pikatykkeihin. Aluksen valmistusta viivästytti 14 tuuman torpedoputkien vaihtaminen 18-tuumaisiin.
Lisäksi aluksen savuhormit oli pidennetty. Aluksella oli teräsrunko ja kaksinkertainen pohja lukuun ottamatta kattila- ja konehuoneita, joissa rungon syvyys ei mahdollistanut pohjaratkaisun toteuttamista. Sen voimanlähteenä oli kahteen akseliin kytketty Humphrys Tennantin toimittamat kaksi VTE-moottoria, joihin oli kytketty kahdeksan höyrykattilaa. Aluksen suojana oli 4,5-3,5 tuuman panssarikansi.
Valmistus.
Alus tilattiin Armstrongin Elswickin telakalta ja sen köli laskettiin helmikuussa 1891 telakkanumerolla 570. Alus laskettiin vesille 26. heinäkuuta 1892 ja se otettiin palvelukseen 27. tammikuuta 1893.
Palvelus.
Aluksen palvelus oli pääosin tapahtumaköyhää lukuun ottamatta vuoden 1893 kapinan tukahduttamista valtaamalla kapinallisten hallussa olleen torpedovenetukikohdan Tigressä.
Parikkalan patsaspuisto

Parikkalan patsaspuisto on ITE-taiteilija Veijo Rönkkösen perustama veistospuisto Parikkalassa, Etelä-Karjalassa. Ensimmäinen Rönkkösen tekemä varsinainen veistos oli betonista vuonna 1961 valettu ”Irvikuvamainen mies”. Seuraavana vuonna eli 1962 syntyivät ”Kaislahametyttö”, ”Käärmeentappaja” ja ”Reikäenkeli”. Patsaita syntyi vuosien mittaan niin, että niistä muodostui kokonainen puisto, viimeisenä kesänäkin 15 patsasta. 
Rönkkösen patsaspuistosta Valtatie 6:n varressa Parikkalassa tuli nähtävyys, jossa vilkkaimpina kesinä vieraili lähes kolmekymmentätuhatta ihmistä, nyttemmin parikymmentätuhatta. Taideteokset ja puutarha muodostavat ainutlaatuisen kokonaisuuden. Vaikka Rönkkönen asui keskellä luomaansa taiteellista maailmaa, hänellä ei ollut suhdetta vierailijoihin tai patsaspuiston läheisyydessä olevan kuutostien levähdyspaikan matkailuyrittämiseen, muuten kuin että kävijöitä pyydettiin kirjoittamaan nimensä vieraskirjaan. Vuoteen 2007 mennessä vieraskirjoja oli kertynyt yli sata, jokaisessa nelisentuhatta nimikirjoitusta. Veistosten ohella Veijo Rönkkönen harrasti kokeellista valokuvausta. Joitakin valokuvia on julkaistu, mutta pääosin ne olivat taiteilijan omissa kätköissä.
Rönkkösen kuoleman jälkeen puisto jäi vaille hoitoa, ja patsaiden kunto alkoi rapistua. Kuntaa huolenpito puistosta ei kiinnostanut, vaan se toivoi vastuun kantajaksi yksityistä yrittäjää. ITE-taiteen suojeluyhdistys pyrkii saamaan puiston suojelukohteeksi. Puistoa pidetään Suomen huomattavimpana ITE-kohteena, ja Matkailutoimittajien Kilta valitsi puiston vuoden 2008 kotimaiseksi matkailukohteeksi.
Lokakuussa 2010 Patsaspuiston osti pyhtääläinen teollisuusneuvos Reino Uusitalo, ja sille on perustettu hoitokunta huolehtimaan käytännön asioista ja palkkaamaan työntekijät. Hoitokunnalla on vireillä hankkeita, muun muassa Kaakkois-Suomen alueen ITE-taiteen kartoitus sekä patsaspuiston inventoiminen ja veistosten kunnostaminen.
Turun Kirjakahvila

Osuuskunta Turun Kirjakahvila – Andelslag Åbo Bokcafé on vuonna 1981 perustettu vaihtoehtokirjakauppa ja kulttuurikahvila Vanhalla Suurtorilla Turussa.
Kirjakahvilan historia.
Turun Kirjakahvilaa perustettaessa esikuvina ovat olleet kirjakahvilat eri puolilla Eurooppaa, erityisesti Berliinissä, Lundissa ja Tukholmassa. Toiminta-ajatuksena oli tuoda maahan ulkomaista tutkimus- ja yhteiskunnallista kirjallisuutta, jota oli vaikea saada Suomesta.
Kirjakahvila perustettiin alun perin puutaloon Henrikinkadulle. Ennen muuttoaan nykyisiin tiloihinsa Brinkkalan sisäpihalle Kirjakahvila on toiminut myös Juseliuksen talossa ja Brinkkalan talon toisessa kerroksessa.
Kirjakahvilan toiminta.
Kirjamyynnin ja kahvilatoiminnan lisäksi Kirjakahvila tuottaa tapahtumia sekä omissa tiloissaan että Brinkkalan sisäpihalla. Tunnetuimmat tapahtumakokonaisuudet lienevät kesäkuukausien Urbaani kesäloma -festivaali, jota järjestettiin vuosina 2009-2011 ulkoilmatapahtumana Brinkkalan pihassa ja joka vuonna 2012 hajautettiin koko Turun kattavaksi, erilaisten epäkaupallisten tilojen ja toimijoiden yhteiseksi kaupunkifestivaaliksi, sekä musiikkiesityksistä ja keskiyön säestetystä mykkäelokuvanäytöksestä rakentuva Kirjakahvilan ja Kinokoplan Taiteiden yö. Lisäksi Kirjakahvilassa järjestetään ympäri vuoden runsaasti elokuvanäytöksiä, musiikkitapahtumia, lukupiirejä sekä yhteiskunnallisiin asioihin, taiteeseen ja kulttuuriin keskittyviä keskustelutilaisuuksia. Kirjakahvilassa on myös galleria, jonka näyttelyt vaihtuvat kuukausittain, sekä pääosin feminististä, anarkistista ja queeria aineistoa sisältävä pieni kirjastokokoelma. Tärkeä osa kirjastoa on zine-kokoelma, jossa on paljon harvinaisiakin feminismi-, anarkismi- ja queeraiheisia omakustanteita, joita on vaikea löytää mistään muualta. Kokoelmasta löytyvät esimerkiksi kaikki taiteilija Tiitu Takalon vanhat omakustanteet.
Osuuskunnan toiminta perustuu voittoa tavoittelemattomuudelle ja vapaaehtoistyölle. Kahvilan tarjonta on kokonaisuudessaan vegaaninen. Kirjakahvilan kahvilatoimintaan kuuluu myös vegaaniset tilaustuotteet, kuten erilaiset leivät ja kakut, joita on mahdollista tilata sähköpostitse.
Carl Johan Holm

Carl Johan Holm (25. elokuuta 1781 Helsinki – 3. kesäkuuta 1867 Själevad, Ångermanland) oli suomalaissyntyinen Ruotsiin muuttanut pappi, joka tuli tunnetuksi Suomen sotaan liittyvistä muistelmistaan.
Holmin vanhemmat olivat suutarimestari Hans Holm ja Margareta Elisabet Grönlund. Hän pääsi ylioppilaaksi 1800, valmistui maisteriksi Turun akatemiasta 1805 ja vihittiin papiksi 1807. Holm suoritti pastoraalitutkinnon Härnösandissa 1809.
Holm aloitti pappisuransa ylimääräisenä pataljoonansaarnaajana Savon jääkärirykmentissä vuodesta 1806 alkaen. Hän oli Savon jääkärirykmentin pastori Suomen sodan aikana 1808–1809 ja osallistui useisiin sodan taisteluihin. Sodan päätyttyä Holm jäi Ruotsiin. 
Holm oli pataljoonansaarnaajana Hälsingen rykmentissä vuodesta 1810 alkaen ja toimi rykmentinpastorina 1815–1824. Ångermanlandissa sijainneen Själevadin kirkkoherra hänestä tuli 1824. Holm oli Ångermanlandin pohjoisen rovastikunnan rovasti 1837 ja koillisen rovastikunnan rovasti 1842–1861. Hän edusti pappissäätyä Ruotsin valtiopäivillä 1834-1835 sekä 1850–1851. Holm sai rovastin arvon 1825, lääninrovasti hänestä tuli 1837 ja 1857 hänet promovoitiin riemumaisteriksi Helsingissä ja Uppsalassa.
Holm laati 1837 kirjasen Ruotsin valtiopäivine uudistamisesta. 1830-luvulla hän kirjoitti myös Suomen sodan aikaisista kokemuksistaan muistelmakäsikirjoituksen "Anteckningar öfver fälttågen emot Ryssland åren 1808 och 1809", joka julkaistiin Adolf Ivar Arwidssonin muokkaamana 1836. Hän arvosteli muistelmissaan silloista sodanjohtoa, etenkin Wilhelm Mauritz Klingsporia ja Carl Johan Adlercreutzia, mutta korosti samalla kuitenkin tavallisten sotilaiden ansioita. Johan Ludvig Runeberg vieraili Holmin luona 1851 Örnsköldsvikissä.
Holmin puoliso vuodesta 1829 oli Calis Hambraeus.
Disney Jr.

Disney Jr. on The Walt Disney Companyn omistama televisiokanava, jonka ohjelmisto on suunnattu lapsille. Se aloitti toimintansa Suomessa syyskuussa 2011, jolloin se korvasi vuodesta 2006 toimineen Playhouse Disneyn. Kanava lanseerattiin vuoden 2011 kuluessa noin sataan maahan ympäri maailmaa. 
1. kesäkuuta 2014 Disney Junior alkoi näkyä VHF-antenniverkossa korvaten Disney Channelin, joka poistui VHF:stä. Kanavan lähetysaika on 7.00-20.00.
Emmanuel Frimpong

Emmanuel Yaw Frimpong (s. 10. tammikuuta 1992, Accra, Ghana) on englantilais-ghanalainen jalkapalloilija. Puolustavana keskikenttäpelaajana pelaava Frimpong edustaaVenäjän valioliigan FC Ufaa.
Frimpong pelasi lontoolaisessa Arsenal FC:ssä 9-vuotiaasta lähtien vuoteen 2014 saakka. Seuran reservijoukkueeseen hänet nostettiin vuonna 2008, ja kesällä 2010 hän sai runsaasti peliaikaa edustusjoukkueen harjoitusotteluissa. Frimpong teki läpimurtonsa kaudella 2011-2012 murtautumalla Arsenalin ykkösmiehistöön. Frimpong kuitenkin pudotettiin ykkösjoukkueesta, ja vuosina 2012-2014 hän oli lainalla Wolverhamptonissa, Fulhamissa sekä Charltonissa. 
1. syyskuuta 2014 Frimpong teki kolmivuotisen sopimuksen venäläisjoukkue FC Ufan kanssa.
Maajoukkueura.
Nuorten maajoukkueissa Frimpong on edustanut Englantia, ja pelannut maan alle 16- ja alle 17-vuotiaiden joukkueissa. A-maajoukkuetasolla hän kuitenkin edustaa synnyinmaataan Ghanaa.
Aleksi Lehikoinen

Aleksi Lehikoinen (s. 1978) on suomalainen lintutieteilijä ja akatemiatutkija.
Lehikoinen aloitti biologian opinnot Helsingin yliopistossa 1999. Hänen gradunsa merimetson kannankehityksestä ja ravinnosta valmistui 2003. Keväällä 2009 Lehikoinen väitteli ilmaston ja ravinnon vaikutuksista eri lintulajien pesimiseen. Valmistumisensa jälkeen hän toimi tutkijana Yrkeshögskolan Noviassa. Syksystä 2009 Lehikoinen on työskennellyt Luonnontieteellisen keskusmuseossa. Hän vastaa linnustonseurannan laskennoista ja vetää the Helsinki Lab of Ornithology -ryhmää. Hänen tutkimuksensa on pääasiallisesti keskittynyt lintujen muuttoon ja ilmastonmuutokseen.
Lehikoinen on ollut mukana kirjoittamassa monia yleistajuisia suomalaisia lintukirjoja kuten "Suomen muuttolinnut" ja "Uudenmaan Linnusto". Vuonna 2016 hän sai muun tutkijaryhmän kanssa tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon teoksista "Suomen rengastusatlas I–II".
Lehikoinen toimii BirdLife Suomen Rariteettikomitean jäsenenä sekä Hangon lintuaseman asematoimikunnan puheenjohtajana. Hän toimii aktiivisesti myös Helsingin Seudun Lintutieteellisessä yhdistyksessä.
Hopeatorvet

Hopeatorvet oli suomenkielinen Propaganda-Aseveljet ry:n jatkosodan aikana vuosina 1942–1944 julkaisema rintamalehti. Lehti oli asemiesiltojen ja toivekonserttien lukemisto ja se ilmestyi kerran viikossa. Lehden kirjoittajina ja kuvittajina toimi aikansa tunnettuja nimiä.
Lehden toimitussihteerinä oli Paula Talaskivi joka toimi myöhemmin Helsingin Sanomien elokuva-arvostelijana. Lehteen kirjoittajiin kuuluivat muun muassa Arijoutsi, Topi Tuisku, Tapio "Roy" Vilpponen, Outsider, Aake Jermo, Ahti Einola ("Gabriel Tossu"), Jorma Saarinen, Valentin, Eva Hirn, Helga Nuorpuu. Olavi Linnus, Veikko Karumo ("Naula") ja Pekka Karunki ("Peter Kar"). Kuvittajina olivat muun muassa Esa Salonen ("ES"), Erkki Tanttu, Erkki Koponen, Asmo Alho ja Ami Hauhio.