tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tiedonsiirtonopeus

Tiedonsiirtonopeus on suure, joka kuvaa tiedon siirtymisen nopeutta. Tiedonsiirtonopeus on jossain tietyssä ajassa siirretyn tiedon määrä ja sen yksikkö on tiedon määrän yksikkö (bitti) jaettuna ajan yksiköllä (sekunti), bittiä sekunnissa. Yksikkö lyhennetään b/s, myös bit/s tai bps ("bits per second").
Toisinaan siirtonopeus määritellään myös tavuissa
sekunnissa (t/s, B/s, byte/s). Näin menetellään erityisesti
puhuttaessa tietokoneen sisäisistä väylistä, joilla siirretään yksi tai useampi tavu kerrallaan.
Epäselvyyksien välttämiseksi tiedonsiirrossa käytetään usein termiä oktetti (kahdeksan bitin ryhmä) tavun sijaan.
Kerrannaisyksiköistä.
Tietoliikenteessä käytetään apuna SI-järjestelmän kerrannaisyksiköitä puhuttaessa suurista 
siirtonopeuksista. Puhuttaessa tiedonsiirron nopeudesta bitteinä sekunnissa kerrannaisyksiköt pohjautuvat kymmenjärjestelmään.
Taulukko yleisesti käytössä olevista kerrannaisyksiköistä:
Esimerkkejä tiedonsiirtonopeuksista.
Puheen siirtämiseen tarvitaan minimissään noin 1 kbit/s siirtonopeus. CD:n äänen siirtämiseen tarvitaan hieman yli 1,4 Mbit/s, mutta nykyaikaisilla koodekeilla laadukkaan stereoäänen siirtämiseen riittää 100 kbit/s siirtonopeus.
Kuvasignaalin (video) siirtämiseen tarvitaan noin 16 kbit/s siirtonopeus. Televisiolaatuisen videokuvan siirtämiseen tarvitaan noin 10 Mbit/s siirtonopeus.
Baudi ja bittinopeus.
Tiedonsiirron nopeudesta on väärinkäytetty kansanomaisesti nimeä "baudi" () ranskalaisen Émile Baudot'n mukaan. Se tarkoittaa kuitenkin modulointi- tai signalointinopeutta eli signaalin muutosten määrää sekunnissa. Varsinainen tiedonsiirtonopeus riippuu tämän lisäksi käytettävästä modulointitekniikasta. Esimerkiksi 2 400 bit/s modeemi toimii 600 baudin nopeudella, jos se siirtää neljä bittiä yhden kantoaallon muutoksen aikana.
Tiedoston siirtonopeus.
Tiedoston siirtonopeus voidaan ilmoittaa kibitavuina tai mebitavuina sekunnissa:
Elektronisieppaus

Elektronisieppaus eli K-sieppaus on radioaktiivisen alkuaineen hajoamismuoto, jossa ydin sieppaa elektronin muuntamalla protonin neutroniksi. Ilmiötä esiintyy, kun atomiytimessä on protoniylijäämä sekä liian vähän energiaa positronin lähettämiseen ytimestä. Elektronisieppaus on vallitseva beetahajoamisen muoto raskailla alkuaineilla (Z&gt;80), joilla sisäkuoren elektronit ovat lähempänä ydintä.
Ilmiön ennusti Gian-Carlo Wick vuonna 1934 ja sen havaitsi ensimmäisen kerran Luis Alvarez vuonna 1937.
Prosessi.
Elektronisieppauksessa yksi atomin ydintä elektronipilven K- tai harvemmin L-kuorella kiertävistä elektroneista joutuu ytimeen. Tällöin ytimessä olevasta ylimääräisestä protonista muodostuu neutroni ja elektronin neutriino. Koska neutronilukumäärä kasvaa yhdellä ja protonilukumäärä pienenee vastaavasti, ei massaluvussa tapahdu muutosta. Protonimäärän muuttuminen elektronisieppauksen vuoksi aiheuttaa kuitenkin alkuaineen muuntumisen toiseksi alkuaineeksi. Reaktiossa muodostuva uusi atomiydin on järjestysluvultaan aikaisempaa yhtä pienempi.
 formula_1
Esimerkkejä elektronisieppauksesta ovat mm.
 formula_2
 formula_3
Elektronisieppauksen jälkeen atomi on viritystilassa, joka purkautuu joko röntgensäteilynä, atomin luovuttaessa Augerin elektronin tai molemmilla tavoilla.
Muista radioaktiivisuuden muodoista poiketen atomin kemiallisella sidonnaisuudella on pieni vaikutus elektronisieppauksen tapahtumiseen. Esimerkiksi beryllium-7:n puoliintumisaika on 0,9 % lyhyempi, jos beryllium on metallina kuin jos se on osana molekyyliä.
Luettelo puhelinverkon ulkomaantunnuksista

Tämä on luettelo puhelinverkon ulkomaantunnuksista. Ulkomaantunnus valitaan, kun soitetaan jostain maasta ulkomaille. Tämän jälkeen valitaan kohdemaan maatunnus.
Kansainvälinen televiestintäliitto (ITU) on hyväksynyt yleiseksi ulkomaantunnukseksi valinnan 00, jota kaikki maat eivät vielä ole ottaneet käyttöön.
Seuraavilla mailla tai alueilla on ulkomaantunnus, joka poikkeaa valinnasta 00:
Solmu (nimi)

Solmu on suomalainen miehen etunimi. 
Nimi luotiin Kansanvalistusseuran kalenteria varten suomalaiseksi vastineeksi ruotsalaiselle nimelle Knut (ruotsin "knut" ’solmu’). Tätä on pidetty käännösvirheenä, sillä Knut on lyhentymä nimestä Kanutus ja vain sattumalta osuu yksiin ruotsin "knut"-sanan kanssa, jota vastaa suomessa "solmu".
Solmu sai oman nimipäivän almanakasta, 19. huhtikuuta, vuonna 1929. Nimi ei saanut tarpeeksi kantajia, joten se poistettiin 1949.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tieojen mukaan Solmu-nimen on saanut noin 140 henkilöä, joista ainakin viisi on naisia.
Musketti

Musketti on pitkä sotilaskäsiase, joka on olalta ammuttava ja rihlaamaton. Ammuksina aseessa käytetään jälleenlataamisen nopeuttamiseksi hyvin väljästi piippuun sopivia lyijykuulia rasvalapun tai paperipatruunan käärepaperin kera tai tarvittaessa vaihtoehtoisesti karkeita hauleja.
Musketti aseena.
Muskettien esimuotoja kehitettiin jo 1300-luvulta lähtien. Varhaisin musketti, hakapyssy eli lunttumusketti, laukaistiin palavan luntun avulla. Piilukko syrjäytti lunttulukon ja rataslukon 1600-luvulla. Musketeista tuli vanhentuneita 1800-luvun puolessavälissä takaaladattavien ja rihlattujen kiväärien yleistymisen myötä. Tyypillinen musketin kaliiperi oli 0,50 ja 0,70 tuuman välillä.
Musketin luodit olivat kuulamaisia lyijypalloja, joihin kuului toisinaan paperihylsy. Hylsyn yhteyteen kuului myös mustaruutiannos. Kuulat olivat kaliiperia pienempiä, käärittyinä löyhästi istuvaan paperinpalaan, joka muodosti patruunan yläosan. Ladattaessa ruuti laitettiin ensin, sen jälkeen alempi paperi. Tämän jälkeen kuula ja ylempi osa patruunasta ladattiin. Viimeiseksi käytettiin aseen piipun alla säilytettyä latauspuikkoa tiivistämään lataus piippuun. Toisessa tavassa ruuti kaadettiin ensin piippuun ruutisarvesta tai -pullosta, sitten laitettiin erillinen kankaaseen tai paperiin kääritty kuula ja panos tiivistettiin latauspuikolla. Lyijykuuliin lisättiin valettaessa toisinaan tinaa tai antimonia, jolloin syntyi oikeastaan lejeerinki. Puhtaalla lyijyllä on suuri pintajännitys, josta syystä sileäpintaisen valukappaleen aikaansaamiseksi pieni määrä tinaa on välttämätöntä lisätä sulatettuun lyijyyn.
Ampuminen.
Musketilla aseistautunutta sotilasta kutsuttiin "muskettisoturiksi" eli "musketööriksi". Lunttulukkomusketeissa ja piilukoissa sankki täytettiin joko ruutisarvesta lataamisen jälkeen tai paperipatruunasta sen jälkeen, kun suurin osa sisällöstä oli kaadettu piippuun. Vuonna 1807 nallin ja iskurin keksimisen jälkeen musketista saatiin huomattavasti varmempi toiminnaltaan. Nallitoimintoinen musketti toimi myös vaihtelevissa sääolosuhteissa. Musketti laukaistiin yleensä olkapäätä vasten, lukuun ottamatta muutamia harvoja seinään tuettavia malleja. Kokenut ampuja kykeni lataamaan ja ampumaan maksimivauhdilla noin neljä laukausta minuutissa, mutta tavallisen sotilaan oletettiin pystyvän kolmeen.
Musketit olivat epätarkkoja ja lataaminen oli hidasta, joten armeijamuodostelmat sijoittivat muskettimiehet usein kahteen tai kolmeen riviin. Ensimmäinen rivi kykeni ampumaan yhteislaukauksen ja pudottautumaan polvilleen lataamaan, kun takana oleva rivi ampui. Muskettien epätarkkuuden takia musketöörien ei oletettu tähtäävän mihinkään erityiseen kohteeseen. Tarkoituksena oli ennemminkin ampua mahdollisimman monta musketinkuulaa vihollisen rivistöön. Sotilaat, joiden oletettiin kohtaavan muskettitulta, oli koulutettu liikkumaan kurinalaisesti tarkoissa muodoissa ja tottelemaan kyseenalaistamatta käskyjä.
Verkkovirta

Verkkovirta on vaihtovirtaa, jota saadaan esimerkiksi pistorasiasta. Verkkovirtaa on koti- ja liiketalouksiin jaettava sähkö, jonka voimalla toimivat pistorasiaan yhdistetyt televisiot, lamput ja keittiölaitteet. Pistotulpan eli pistokkeen standardi vaihtelee maittain, samoin jännite vaihtelee välillä 100–240 volttia. 
Verkkovirtaa tuotetaan erilaisissa sähkövoimaloissa. Suomessa verkkojännite on 230 volttia ja taajuus 50 hertsiä.
Sähkönlaatu.
Sähkönlaadussa on paikallisia ja ajallisia vaihteluja, ja sitä seurataan tarkkailemalla erilaisia jakeluverkosta mitattavissa olevia suureita. Seurattavia arvoja ovat mm. jännitteen taso ja taajuus, sekä loisteho.
Seuranta on tärkeää sähkökatkosten sekä tuotannon ja kulutuksen vaihtelujen synnyttämien vaihtelujen minimoimiseksi.
PCMCIA

PCMCIA () on tietokoneen laajennuskorttipaikan tyyppi. Nykyisin käytetään nimitystä "PC Card". Yleensä tämä liitäntä löytyy kannettavista tietokoneista, ja sen maksiminopeus on 133 Mbit/s. Kortti, joka voi sisältää esimerkiksi Ethernet-sovittimen, modeemin tai kiintolevyn, on yleensä lennossa vaihdettava (tietokonetta sammuttamatta, kesken käytön vaihdettavissa), mikäli käyttöjärjestelmä sitä tukee. Liitäntä on verrattavissa pöytäkoneista löytyviin enemmän tilaa vieviin liitäntöihin, kuten PCI-väylä. 
PCMCIA-väyliä on kolmenlaisia, Type I, Type II ja Type III. Lähes kaikki laitteet liitetään tyyppi 2 -väylään. 
Ne ovat kaikki saman levyisiä ja pituisia. Väylien leveys on 54.0 mm ja pituus 85,6 mm. Paksuudet ovat:
Vuonna 1995 standardoitiin PCMCIA 5.0 -standardissa 32-bittiseen, 33 MHz PCI-väylään perustuva kortti. Standardi sai nimen CardBus.
Mobiilitietokone

Mobiilitietokone, mobiililaite tai kädessä pidettävä tietokone viittaavat mukana kulkevaan henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettuun tietokoneeseen.
Eräitä lajityyppejä ovat:
Itä

Itä on yksi neljästä pääilmansuunnasta, pohjoisesta 90° myötäpäivään. Itä on se suunta, johon maapallo pyörii; näin ollen maapallon pinnalla olevan tarkkailijan näkökulmasta taivaankappaleet, kuten Aurinko, näyttävät vuorokauden kuluessa nousevan idästä ja laskevan länteen.
Maantieteellisenä alueena.
Itämaista puhuttaessa tarkoitetaan yleensä Aasiaa. Tämä juontaa juurensa siitä, että Aasia on itäisin osa perinteisesti länsimaissa tunnettua aluetta, niin sanottua Vanhaa maailmaa. 
Lähi-idäksi kutsutaan aluetta, johon kuuluvat muun muassa Arabia ja Mesopotamia. Toisaalta eräissä kielissä, kuten englannissa, Lähi-itä ("Near east") tarkoittaa suppeampaa aluetta Israelin ympäristössä, ja Keski-itä ("Middle East") tarkoittaa jotakuinkin samaa kuin suomen kielen Lähi-itä.
Keski-itä oli alun perin brittien käyttämä nimitys alueesta, johon kuului Lähi-itä ja Etelä-Aasia Kaukoitään asti. Etelä-Aasian valtioita olivat Irak, Iran, Afganistan, Belutšistan, Pakistan, Intia ja Burma. Myös Koillis-Afrikan katsottiin usein kuuluvan Keski-itään. Myöhemmin Keski-idällä tarkoitettiin aluetta, johon kuuluvat Turkki, Egypti, Israel, Iran ja Lounais-Aasian arabivaltiot.
Itä-Aasiaan taas kuuluvat muun muassa Japani, Kiina, Vietnam, Indonesia ja Thaimaa. Idässä on myös Oseania. Suomen itänaapuri on Venäjä. Kylmän sodan aikana idällä tarkoitettiin usein Neuvostoliittoa ja muita itäblokin maita eli Varsovan liittoon kuuluneita Itä-Euroopan sosialistisia maita.
Eri yhteyksissä itä voi tarkoittaa myös jonkin maan tai alueen, kuten Yhdysvaltain, itäosaa. 
Sanan alkuperä.
Sana itä tulee luultavasti siitä, että aurinko nousee idästä, eli aurinko "itää" sieltä päin.
Itää, eli aamun sarastusta ja auringonnousun ilmansuuntaa merkitsevä ikivanha suomalais-ugrilainen sana on "koi".
Etelä

Etelä on yksi neljästä pääilmansuunnasta. Se on kohtisuorassa itää ja länttä vastaan ja kaakon sekä lounaan välissä. Kompassissa se on 180 asteen kohdalla. Etelä määrittyy maapallon pallonpuoliskojen mukaisesti. 
Yleensä etelä kuvataan kartoissa pohjoisen alapuolelle. Maan pyörimisakselin eteläinen pää eli Etelänapa sijaitsee Etelämantereella, joka on yksi maailman maanosista. Pohjoisnapa on vastakkaisella puolella geoidinmuotoista palloamme eikä sijaitse mantereella vaan jäätiköllä. 
Magneettinen etelä, johon kompassineulakin likimain osoittaa, on suunta Maan magneettista etelänapaa kohti. Maan magneettikentän navat eli magneettiset navat eivät sijaitse samoissa kohdissa kuin maantieteelliset navat. Ne vaihtavat lisäksi paikkoja säännöllisesti pitkällä aikavälillä.
Sanan alkuperä.
Sana "etelä" voi olla johdos kantasanasta "esi", jolloin etelä tarkoittaisi suuntaa, joka on esimerkiksi asumuksen tai maankohouman etupuolella, eli lämpimällä ja valoisalla puolella, minne aurinko keskipäivällä paistaa. "Eteinen" on saanut nimensä siitä, että se tehdään talon tai kodan etu- eli eteläpuolelle. Etelä voi olla myös johdos kantasanasta "etä", jolloin etelä olisi merkinnyt alun perin jotakuinkin samaa kuin etäinen suunta.
Muinaissuomalaiset uskoivat Lintukodon sijaitsevan äärimmäisessä etelässä. Kaukana etelässä oli käsitysten mukaan hyvin kuuma, ja taivaankansi niin lähellä, että kaikki sen alla kutistui.
Suomen sana etelä on sukua viron kielen sanalle "edel", joka tarkoittaa lounas-ilmansuuntaa.
Länsi

Länsi on yksi neljästä pääilmansuunnasta. Se on etelän ja pohjoisen välissä. Kompassissa se on 270 asteen kohdalla. Taivaankappaleet näyttävät vuorokauden kuluessa nousevan idästä ja laskevan länteen.
Antiikin Kreikassa tunnettu maailma loppui lännessä Gibraltarinsalmeen Herakleen pylväisiin. Filosofi Platon kertoi dialogeissaan "Timaios" ja "Kritias" legendan salmesta länteen sijainneesta, luonnonmullistuksissa uponneesta Atlantiksen saaresta.
Mahayana-buddhalaisuudessa paratiisimainen Puhdas maa sijaitsee lännessä. Monessa mytologiassa kuolleiden onnellinen maa on lännessä.
Maantieteellisiä ja historiallisia käyttöyhteyksiä.
Muiden ilmansuuntanimien tavoin lännellä voidaan tarkoittaa myös tiettyä aluetta maapallolla. Usein sillä tarkoitetaan länsimaita tai länsimaista kulttuuria, jonka piiriin yleensä luetaan Eurooppa, Venäjää toisinaan lukuun ottamatta, sekä eurooppalaisperäisen väestön asuttamat alueet Amerikassa ja Australiassa.
Kylmän sodan aikana lännellä tarkoitettiin poliittisissa yhteyksissä Nato-maita. Laajemmassa mielessä länteen luettiin usein kuuluviksi myös Euroopan puolueettomat ei-sosialistiset maat. 
Läntisellä pallonpuoliskolla tarkoitetaan varsinaisesti nollameridiaanin länsipuolella olevaa osaa maapallosta. Täten siihen kuuluu myös läntisin osa Eurooppaa ja Afrikkaa, mutta käytännössä nimityksellä tarkoitetaan usein nimenomaan Pohjois- ja Etelä-Amerikkaa.
Yhdysvaltojen historiassa Lännestä puhuttaessa tarkoitetaan maan länsiosia, varsinkin Mississipin länsipuolisia alueita, jotka vielä 1800-luvulla olivat hyvin harvaan asuttuja. Tähän liittyy erityisesti myös käsite Villi länsi. Nykyään termillä Keskilänsi tarkoitetaan suunnilleen Mississipin ja Kalliovuorten välistä aluetta.
Eri yhteyksissä voidaan lännellä tarkoittaa muunkin maan tai alueen länsiosaa.
Sanan alkuperä.
Suomen kielen sanan "länsi" alkuperä on hyvin epävarma. Suomessa on paikoin sanottu illan tullessa, että päivä "länttää". Länsi voisi erään tulkinnan mukaan tarkoittaa suuntaa, johon aurinko päivän jälkeen "läntätään" (litistetään, mätetään). Läntistynyt tarkoittaa samaa kuin litistynyt. Muitakin mahdollisia etymologioita on esitetty, muun muassa sukulaisuus sanaan "lenseä" ’leuto, lempeä’ tai sanaan "lansi" ’alava maa’.
Koillinen

Koillinen on yksi väli-ilmansuunnista. Koillinen on pohjoisen ja idän välissä ja kompassissa 45 asteen kohdalla. Koillista vastapäätä on lounas.
Sanan alkuperä.
Koillinen tarkoittaa sellaista, jolla on "koi". Koi merkitsee tässä tapauksessa aamunkoita eli auringon sarastusta. Pohjimmiltaan sana merkitsee jonkin (tässä tapauksessa auringon) näkymistä vain heikosti, häämöttämistä tai kajastusta. Koillinen on siis saanut nimensä siitä, että sillä suunnalla taivaanrannalla alkaa päivä sarastaa. Koillisen vanhoja nimityksiä ovat myös koi, kojo ja koja.
Koi-sanan alkuperä on suomalais-ugrilaisissa kielissä. Koi-sanasta johdettu koittaa-verbi merkitsee aamun valkenemista eli koin voimistumista, sittemmin kuvaannollisesti jonkin, kuten päivän tai aikakauden, alkua. Kieliopillisesti siis sanoilla aamunkoi ja aamunkoitto voidaan nähdä hieman erilainen merkitys, sillä aamunkoi tarkoittaa auringon häämötystä, siis tilaa, ja aamunkoitto aamun valkenemista, siis tapahtumaa. Yleensä tätä erotusta ei kuitenkaan tehdä.
Kaakko

Kaakko on väli-ilmansuunta, joka on kompassissa idän ja etelän välissä ja 135 asteen kohdalla.
Idän ja kaakon välissä on itäkaakko sekä kaakon ja etelän välissä on eteläkaakko. 
Yleensä englanninkielisessä kompassiruusussa ovat lisäksi idän ja itäkaakon välissä itäitäkaakko sekä itäkaakon ja kaakon välissä eteläitäkaakko.
Kaakon ja etelän välissä on eteläkaakko sekä englanninkielisessä kompassiruusussa itäeteläkaakko ja eteläeteläkaakko.
Sanan alkuperä.
Sanaa on rinnastettu linnunnimiin "kaakkuri" ja "kaakko" (kuikka). Lintujen muuttoaikana tuulee usein etelästä tai kaakosta, josta useat linnutkin tulevat. Kaakko tarkoittaisi tämän tulkinnan mukaan lintujen suuntaa. Samantapainen tapaus voi olla latinassa, jossa "ornis" on lintu, ja "ornithias" on kaakkoinen kevättuuli.
Lounas (ilmansuunta)

Lounas on väli-ilmansuunta, joka on etelän ja lännen välissä ja kompassissa 225 asteen kohdalla.
Sanan alkuperä.
Lounas tarkoittaa ilmansuunnan lisäksi vuorokaudenkiertoon kuuluvaa vakituista ateriaa, joka on päivällä. Myös ilmansuunnan nimenä lounas viittaa päivään. Suomen sana "lounas" on sukua viron kielen sanalle "lõuna", joka tarkoittaa etelää, lounas-ateriaa sekä keskipäivää.
Aurinkokeskinen maailmankuva

Aurinkokeskinen maailmankuva eli heliosentrinen maailmankuva (kreikan "΄Ηλιος" eli "Helios", aurinko) on tähtitieteellinen teoria, jonka mukaan kaikki muut taivaankappaleet kiertävät Aurinkoa, vaikkakin Kuu kiertää samalla Maata. Menneinä vuosisatoina sen vahvin kilpailija oli maakeskinen eli geosentrinen maailmankuva, jonka mukaan muut taivaankappaleet kiersivätkin maata.
Eräinä ensimmäisinä aurinkokeskistä todellisuuskäsitystä ehdottivat luultavasti pythagoralaiset 300-luvulla eaa. Samaa ehdottivat antiikissa monet muutkin, mutta tämä näkemys ei kuitenkaan yleistynyt. Käyttöön vakiintui Ptolemaioksen maakeskinen teoria. Tarvetta parempaan teoriaan ei ollut, koska teoria kykeni selittämään havainnot riittävän tarkasti.
Aurinkokeskisen teorian yleistyminen alkoi vasta 1500-luvulla Nikolaus Kopernikuksen esittämänä versiona. Kopernikus oli puolalainen tutkija, joka ensimmäisenä esitti mullistavan ajatuksen, jonka mukaan planeetat, Maa niiden mukana, kiertävät Aurinkoa. Lopullisen hyväksynnän teoria saavutti Galileo Galilein, Tyko Brahen, Johannes Keplerin ja Isaac Newtonin vaikutuksesta, ainakin eurooppalaisen tieteen piirissä. Galilei teki teorian tunnetuksi. Brahen havainnot planeettojen liikkeistä ja Keplerin työ tämän havaintoaineiston kanssa olivat ristiriidassa maakeskisen mallin kanssa, ja Newtonin painovoimalaki tarjosi mallille selkeän ja yksinkertaisen teoreettisen selityksen, joka lisäksi tuotti erittäin tarkkoja ennusteita. Kopernikuksesta alkanutta todellisuuskäsityksen muutosta kutsutaan usein kopernikaaniseksi vallankumoukseksi.
1700- ja 1800-luvulla kuitenkin ilmeni, että Aurinko on vain yksi tähti muiden joukossa. 1900-luvun alussa ilmeni, että Linnunrata on vain yksi galaksi muiden joukossa. Sitten huomattiin, että Linnunrata muodostaa noin 60 muun galaksin kanssa Paikallisen ryhmän, joka on vain yksi galaksiryhmä muiden joukossa ja sitten, että Paikallinen galaksiryhmä kuuluu Neitsyen superjoukkoon, joka on vain yksi superjoukko muiden joukossa. Lisäksi kun ilmeni, että Aurinko on vain yksi tähti muiden joukossa, syntyi pohdinta siitä, onko olemassa muitakin aurinkokuntia. 1990-luvulla varmistui, että niitä on. Näin lyhytikäiseksi jäänyt aurinkokeskinen teoria osoittautui yhdeksi askeleksi tiellä, joka johti maailmankaikkeuden keskipisteen siirtymiseen yhä kauemmas ihmisestä ja sai Maan yhä vähemmän näyttämään erityisasemassa olevalta. 
Nykykäsityksen mukaan, johon on vaikuttanut voimakkaasti muun muassa suhteellisuusteoria, kaikki kaikkeuden pisteet ovat fysikaalisesta näkökulmasta samassa asemassa, jolloin mitään tiettyä pistettä ei voida asettaa erikoisasemaan muihin nähden. Tällöin kaikkeuden keskipisteen määrittäminen ei ole mielekästä.
Essen

Essen on kaupunki Nordrhein-Westfalenissa Saksassa, Ruhrjoen varrella. Se on Ruhrin alueen toiseksi suurin ja Saksan kahdeksanneksi suurin kaupunki. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 566 201 asukasta. Sen suomalainen ystävyyskaupunki on Tampere.
Essenissä on merkittävää rautateollisuutta, mm. Kruppin tehtaat ja kivihiilen louhintaa, mutta nykyisin niiden merkitys työllistäjänä on vähentynyt voimakkaasti.
Essen on perustettu 845, tosin se oli pitkään mitätön maanviljelykaupunki. Hiilen ja malmin kaivu johtivat kaupungin kasvuun. Vuonna 1802, kun kaupunki tuli osaksi Preussia, sen asukasluku oli noin 3 000, mutta kaupungista kasvoi 1800-luvulla suuri teollisuuskaupunki. Essen on Kruppin perheen kotisija. Krupp perusti kaupunkiin terästehtaan 1811. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunki koki suuria muutoksia ja on nyt merkittävä taidekeskus, jossa sijaitsee Folkwang Museum ja taideyliopisto. "Universität Duisburg-Essen" syntyi, kun läheisen Duisburgin yliopisto ja "Universität-Gesamthochschule Essen" yhdistettiin vuoden 2003 alussa. Siellä on noin 30 000 opiskelijaa, ja on näin keskikokoinen saksalainen yliopisto.
Essenin nähtävyyksiin kuuluvat Alfred Kruppin rakennuttama "Villa Hügel" ja "Zeche und Kokerei Zollverein", 1986 suljettu hiilikaivos, joka on Bauhaus-arkkitehtuurillaan valittu UNESCOn maailmanperintökohteeksi. Tunnettu on myös RWE AG:n rakennus kaupungin keskustassa, joka on Ruhrin alueen korkein rakennus. Essenissä on 1300-luvun katedraali, jossa on keisari Otto III:n kruunu ja yksi maailman vanhimmista Neitsyt Marian patsaista. Vuonna 1988 valmistuneen Essenin oopperatalon suunnitteli Alvar Aalto vuonna 1959.
Essenissä vuoden lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 22,3 °C, mutta heinäkuu on lähes yhtä lämmin. Keskimääräinen alin lämpötila on tammi- ja helmikuussa lähellä nollaa. Sadetta saadaan tasaisesti ympäri vuoden 70–95 mm kuukaudessa, paitsi huhtikuussa keskimäärin 61 mm.
Essenin jalkapalloseura on Rot-Weiss Essen, joka on selkeästi kaupungin suosituin joukkue ja herättää kannattajissaan välillä liiankin suuria tunteita. Kaupungissa toimii myös jääkiekkoseura "Moskitos Essen", jossa mm. Esa Tikkanen pelasi kaudella 2000-2001, sekä naisten Bundesliigan jalkapalloseura SG Essen-Schönebeck, jossa entinen Suomen maajoukkueen hyökkääjä Taru Laihanen pelasi vuonna 2008.
Frankfurt

Frankfurt voi tarkoittaa kahta Saksassa nykyään sijaitsevaa kaupunkia sekä yhtä nykyisen Saksan alueella sijainnutta historiallista kaupunkivaltiota:
Artturi

Artturi on suomalainen miehen etunimi.
Artturi on suomalainen muunnos Arthur-nimestä, joka on kelttiläinen ja merkitsee karhua ("artos").
Suomessa nimi Artturi on 1900-luvun alusta lokakuuhun 2025 mennessä annettu 15 142 henkilölle.
Neutronipommi

Neutronipommi (korkeasäteilyinen ase) on ydinase, joka vapauttaa huomattavasti enemmän neutronisäteilyä kuin tavanomainen atomipommi. Neutronisäteily läpäisee materiaaleja paremmin kuin muut säteilylajit, ja on se biologisesti vaarallisempi, koska se pystyy aiheuttamaan muutoksia atomien ytimissä. Neutronisäteily on pommin niin sanottua alkusäteilyä. Neutronipommi on pienikokoinen vetypommi, joka vapauttaa jopa 80 prosenttia reaktioenergiastaan hyvin nopeina neutroneina. Neutroniaseen teho on noin 1–10 kilotonnia ja sen säteilyvaikutus ulottuu jopa kymmenen kertaa niin kauas kuin painevaikutus.
Neutronisäteilyn vaikutusala ulottuu suppeammalle kuin gammasäteilyn. Yhden kilotonnin neutronipommi tappaa kaksi kertaa laajemmalla alueella kuin kymmenen kilotonnin tavanomainen ydinase, mutta sen paine vaikuttaa viidesosan alueella.
Neutronipommin räjähdysteho ei ole koskaan kovin suuri, joten sillä ei voi säteilyttää laajoja alueita. Neutronipommi on tyypillinen taistelukentällä käytettävä taktinen ydinase. Jos ydinaseen voima on yli 50 kilotonnia, alkusäteilyllä ei ole merkitystä.
Neutronipommissa alkusäteilyn (neutroni- ja gammasäteilyn) osuus on noin kuusi kertaa enemmän kuin tavanomaisessa ydinaseessa.
Neutronipommi kehitettiin alun perin ohjustentorjunta-aseeksi. Neutronisäteily olisi tuhonnut vihollisen ydinkärjet avaruudessa, jossa ydinaseen painevaikutus on olematon. Kun ohjustentorjuntajärjestelmästä luovuttiin, neutronipommille yritettiin löytää käyttöä taktisena ydinaseena.
Neutroniasetta käytetään sodassa avoimessa maastossa olevaa hyökkäävää vihollista vastaan, esimerkiksi liikkuvissa panssareissa olevaa vihollista vastaan. Neutronisäteilyltä suojautuminen vaatii syvälle maahan kaivautumista. Puolentoista metrin syvyinen kaivanto riittää räjähdyksen lähelläkin. Panssari ei suojaa, koska neutronien osuessa sen materiaaleihin vapautuu muuta säteilyä, ellei panssaria ole peitetty neutroneja imevällä aineella.
Yhden kilotonnin neutroniase 1 000 metrin korkeudessa:
Neutronipommista puhutaan usein aseena, joka ei tuhoa rakennuksia, mutta tappaa vain ihmiset. Jotta pelkkä neutronisäteily ulottuisi maan pinnalle, pitäisi pommi räjäyttää noin kymmenen kilometrin korkeudessa. Vastaavasti pommin tehon pitäisi olla useita megatonneja. Tällainen ase on mahdollinen, mutta sellaista ei ole minkään valtion asevarastossa. Käytännössä neutronipommien säteilyvaikutus on ulottunut vain hieman painevaikutusta kauemmaksi. Yhdysvallat on poistanut W-70-neutronikärjen valikoimistaan, eikä ole koskaan testannut täysimittaista neutronipommia. Puoluejohtaja Leonid Brežnev ilmoitti vuonna 1978 Neuvostoliiton kehittäneen oman neutronipommin, mutta pidättyneen toistaiseksi sen valmistamisesta. Kiina lienee testannut neutronipommia vuonna 1988.
Latiivi

Latiivi on nimitys niille paikallissijoille, jotka ilmaisevat toiminnan tai liikkeen päätepistettä eli vastaavat kysymykseen ”mihin?”. Latiiviksi yleisemmässä mielessä voidaan nimittää kaikkia tällaisia ns. tulosijoja, esimerkiksi suomen illatiivia ja allatiivia. 
Tarkemmin, yhden tietyn sijan nimityksenä latiivia voidaan käyttää sellaisissa kielissä, joiden paikallissijajärjestelmään kuuluu vain yksi tulosija, esimerkiksi samojedikielissä. Useammin kuitenkin paikallissijasysteemin ainoasta tulosijasta käytetään termejä "allatiivi" (esimerkiksi eskimo-aleuttilaisessa kielessä länsigröönlannissa) tai "datiivi" (esimerkiksi turkkilaiskielissä). 
Myös uralilaisessa kantakielessä oletetaan olleen yksi ainoa tulosija, jota nimitetään latiiviksi. Sille on rekonstruoitu useita erilaisia päätteitä ("*-j, *-k, *-ŋ, *-s" ym.), joiden työnjakoa tai ylipäätään syytä latiivinpäätteiden moninaisuudelle ei ole osattu selittää. Näihin lukuisiin ”latiiveihin” palautetaan tai ”latiivipäätteiksi” nimitetään usein suomen kielen merkitykseltään samantapaisissa adverbeissa esiintyviä pääteaineksia: "-s" ("ulos, alas, ylös)" tai "-x" (rajakahdennus: "irti, kiinni"). Jussi Ylikosken mukaan nykyisten uralilaisten kielten pohjalta vahvimmin vanhaksi latiivisijapäätteeksi osoitettavissa on pääte "*-ŋ," jonka suoria jatkajia ovat mordvalaiskielten latiivinpääte "-v" ja permiläisten kielten illatiivin pääte "-ö / -e." 
Mordvalaiskielissä latiiviksi nimitetään sijaa, joka ilmaisee muun muassa toiminnan suuntaa ja epämääräistä loppupistettä.
QAM

QAM (, "kvadratuuriamplitudimodulaatio") on modulointitekniikka, joka yhdistää vaihemodulaation ja amplitudimodulaation. QAM:ssä moduloidaan samanaikaisesti ja toisistaan riippumatta signaalin amplitudia ja vaihekulmaa. Käytännössä QAM-signaali usein koostetaan moduloimalla erikseen kahta keskenään 90 asteen vaihesiirrossa olevaa kantoaaltoa ja summaamalla tulokset QAM-signaaliksi. 
Konstellaatiot.
Kuvaa, jossa molempien signaalikomponenttien arvot kuvataan karteesisessa koordinaatistossa sanotaan modulaation konstellaatioksi (tähtikuvioksi). Kuvan vaaka-akselia kutsutaan usein signaalin "in-phase" tai reaaliosaksi ja pystyakselia "kvadratuuri-" tai imaginaariosaksi. Siksi QAM-signaalia voidaan käsitellä kompleksilukuna ja tulkita QAM kompleksisena modulaationa.
Konstellaation pisteiden ja niiden esittämän bittikuvion vastaavuus järjestetään usein kuvan mukaisella tavalla Gray-koodin mukaan siten, että vierekkäisten pisteiden edustamat binääriluvut eroavat vain yhdellä bitillä toisistaan. Tällöin kohinan tai häiriöiden aiheuttama pieni virhe signaalissa muuttaa vain yhtä bittiä, mikä on helposti korjattavissa virheenkorjauksella. 
Konstellaation ei muodoltaan tarvitse olla neliömäinen tai edes suorakulmainen vaan se voi olla myös esimerkiksi heksagonaalinen.
Kapasiteetti.
Symmetriasyistä modulaatiosymbolien lukumäärä on usein jokin neljän potenssi – vaikka tämä ei ole mitenkään välttämätöntä – ja se ilmaistaan usein lyhenteen QAM edessä olevalla numerolla, esimerkiksi:
Esimerkiksi 256-QAM-koodauksen konstellaatiossa on 256 erilaista symbolia, joten yksi 256-QAM-symboli voi välittää 256 erilaista arvoa eli 8 bittiä tietoa.
Eksessiivi

Eksessiivi (latinan sanasta "excessus" ’lähtö’, vanhoissa suomen kieliopeissa joskus eronto eli yleinen erosija) on (marginaalinen) sijamuoto tai johdostyyppi, joka ilmaisee olotilasta eroamista.
Eksessiivi itämerensuomalaisissa kielissä.
"-nta/-ntä-"päätteiset eksessiivit.
Eksessiiviksi nimitetty "-nta/-ntä"-päätteinen muoto on itämerensuomalaisissa kielissä syntynyt "-na/-nä-"päätteisen essiivin pohjalta muiden erosijojen (elatiivin ja ablatiivin) mallin mukaan. Yhdessä olotilassa olemista ilmaisevan essiivin (esim. "lapsena)" ja olotilaan tulemista ilmaisevan translatiivin (esim. "lapseksi)" kanssa eksessiivi näin muodostaa sisä- ja ulkopaikallissijojen rinnalle ”yleisten paikallissijojen” kolmikon. Eksessiivi on selvästikin syntynyt täyttämään järjestelmässä olleen aukon, mahdollisesti jo kantasuomessa myös siksi, että vanha erosija (separatiivi) kehittyi kieliopilliseksi sijaksi, partitiiviksi, jolloin tilasta poistumista ilmaisemaan tarvittiin uusi yleinen erosija.
Eksessiivi ei ilmeisesti ole kuulunut itämerensuomalaisten kielten varsinaisiin vanhoihin sijamuotoihin, mutta joitakin adverbeiksi tai postpositioiksi kiteytyneitä eksessiivimuotoja tavataan laajalti kautta kieliryhmän, esim. suomen murteiden "koto(o)nta," viron "kodunt," liivin "kuondõ" ’kotoa’, suomen murteiden "taka(a)nta," viron "tagant" ’takaa’. Laajinta ja sijamaisinta eksessiivin käyttö on Suomenlahden itäpäässä: suomen kaakkoismurteissa, inkeroisessa ja vatjassa.
Vatjassa eksessiiviä on käytetty johdonmukaisesti mutta rajallisesti, kuvaamaan ihmisen siirtymistä pois olotilasta tai asemasta: "poika tuli kotoo soldatind" ’poika tuli kotiin ”sotilaanta”, sotaväestä’. Samantapaista eksessiivin käyttö oli myös inkeroisessa, vaikka V. Junuksen 1930-luvulla laatimassa kieliopissa ja inkeroisen lyhytikäisessä kirjakielessä eksessiivin käyttöä yritettiin laajentaa ja johdonmukaistaa.
Suomen kaakkoismurteissa ja eteläisimmissä savolaismurteissa eksessiivimuotojen käyttö on laajaa ja sijamaista: eksessiivimuotoisilla nomineilla voi esimerkiksi olla attribuutteja. Esimerkkejä Tauno Särkän aineistosta: "Se tulj pois emännä haukuttavanta (Mikkeli); "tule pois hänen ruokanta (Parikkala); "oonha mie olt siel pienent poikant ast" (Johannes). Satunnaisesti eksessiivejä voi nähdä myös yleiskielisissä, esimerkiksi sanomalehtiteksteissä: "Usein pieni tyttö saa ottaa pihlajasta oksan ja ajella kärpäset pois lehmän ja lypsäjän kiusanta."
Karjala.
Karjalan kielessä (ainakin E. V. Ahtian aikoinaan paljolti livvinkarjalan pohjalta kehittelemässä kirjakielessä) eksessiivin tehtävässä voidaan käyttää essiiviä, tai sitten eksessiivimuodot voidaan muodostaa essiivimuodoista samalla periaatteella kuin livvin ja vepsän elatiivimuodot (esim. "školaspäi" ’koulusta’) erotetaan inessiivimuodoista (esim. "školas" ’koulussa’) eli lisäämällä postpositio "päi". Esimerkki: 
 "Poiga heitettih taloin vanhimina (päi)" ’...erotettiin talon isännyydestä’
Spontaani fissio

Spontaani fissio on radioaktiivisen hajoamisen yksi muoto, joka on tyypillinen hyvin raskaille isotoopeille. Spontaani fissio on teoreettisesti mahdollinen uraanille ja toriumille tai yleensäkin ytimille, joiden atomimassa on vähintään 100 u. Käytännössä kuitenkin spontaani fissio on mahdollinen vain atomimassaltaan 230 u raskaammille isotoopeille, toriumista (232 u) alkaen. Luonnon radionuklideista spontaanisti fissioituvia ovat 238Th, 235U ja 238U.
Uraanin spontaanin fission löysivät 1941 neuvostoliittolaiset ydinfyysikot Georgi Fljorov ja Konstantin Petržak.
Uraanilla ja toriumilla pääasiallinen radioaktiivinen hajoamismuoto ei kuitenkaan ole spontaani fissio, vaan alfahajonta, ja se jätetäänkin yleensä huomioon ottamatta, paitsi silloin, kun määritetään kyseistä alkuaineita sisältävien näytteiden tarkat radioaktiiviset hajoamismoodit ("haarautumissuhde").
Matemaattisesti voidaan määritellä ehto spontaanille fissiolle, ja se on likimäärin:
formula_1
missä Z on ytimen järjestysluku ja A on atomimassa.
Fission ja spontaanin fission ero.
Spontaani fissio on vastaavanlainen prosessi kuin fissio, mutta se ei ole itse itseään ylläpitävä, eikä luo neutronivuota, joka olisi tarpeellinen fission jatkumiselle. Herkimmin spontaani fissio tapahtuu transaktinoideihin kuuluville alkuaineille, kuten rutherfordiumille.
Klusteri

Klusteri (, suomeksi myös ryväs eli rypäs) yleisterminä tarkoittaa joukkoa samanlajisia kohteita, jotka kasvavat tai muulla tavoin pysyvät yhdessä. Toiminnallisten kohteiden muodostaman klusterin osien ajatellaan useimmiten jollain tavalla hyötyvän keskinäisestä yhteydestään toisiinsa ja klusteriin kokonaisuutena. 
Suomessa sanan "ryväs" sävy on ollut ainakin osittain kielteinen; se on tarkoittanut ”rykelmää, kasaa tai sekavaa joukkoa”. Musiikissa cluster on sävelkimppu ja fonetiikassa sillä tarkoitetaan peräkkäisiä toisiinsa liittyviä konsonantteja.
FSK

FSK () eli taajuusavainnus on taajuusmodulointimenetelmä, jolla lähetetään digitaalista tietoa. Yksinkertaisimmillaan FSK tarkoittaa sitä, että digitaalisen tiedon nollat vastaavat yhdellä taajuudella lähetettävää pulssia ja ykköset vastaavat toisella taajuudella lähetettävää pulssia, jolloin kukin pulssi kuljettaa yhden bitin. Usein kuitenkin käytetään useampaa kuin kahta taajuutta: nelitasoisella FSK:lla voidaan lähettää kaksi bittiä symbolia kohti.
Esimerkkejä.
C4FM.
C4FM () on japanilaisen amatööriradiovalmistajan Yaesun digitaalinen FSK-lähetysmuoto.
FSK441.
FSK441 on 441 baudin FSK, minkä on amatööriradiokäyttöön kehittänyt Joseph Hooton Taylor, Jr..
Tavukoodi

Tavukoodi on välivaiheen koodi, jolle ohjelmointikielen kääntäjä voi kääntää ohjelman lähdekoodin kohdejärjestelmän konekielen sijaan.
Joidenkin ohjelmointikielien ohjelmat käännetää tavukoodiksi joko käännöksen välivaiheena (välikielenä) tai virtuaalikoneella suoritusta varten. 
Tavukoodi on konekieltä muistuttavaa, mutta abstraktimpaa ja koneriippumatonta. Tavukoodille voidaan myös tehdä helpommin turvallisuustarkastus ennen suorittamista.
Tavukoodin kohde on yleensä abstrakti kone, joka ei ole minkään tietyn todellisen koneen kaltainen.
Tavukoodissa yleensä operaatiokoodi on yhden tavun mittainen, mutta käskyn kokonaispituus voi vaihdella.
Tavukoodiksi käännettyjä ohjelmia ajetaan tavukooditulkilla, jota kutsutaan usein virtuaalikoneeksi, koska se muistuttaa käyttäytymiseltään tietokonetta. Etuna on siirrettävyys, samaa tavukoodia voidaan ajaa monilla eri laitteistoilla. Sama etu on tulkattavilla komentosarjakielillä, mutta tavukoodi on yleensä vähemmän abstraktia, pienempää ja laitteistoläheisempää kuin komentosarjat. Tämä johtaa parempaan suoritusnopeuteen.
Java-kieli käännetään tavukoodiksi, jota ajaa Java-virtuaalikone. 
.NET-alusta kääntää ohjelmat tavukoodiksi, jota Microsoft kutsuu välikieleksi (, CIL), jota suorittaa ajonaikainen ympäristö , CLR). 
Tavukoodi voidaan kääntää konekielelle suorituksen aikana ajonaikaisella kääntämisellä (, JIT). Käännöksen tulos on mahdollista tallentaa seuraavia käyttökertoja varten.
Myös monet komentosarjakielet, mukaan lukien Perl, PHP ja Python käännetään aluksi tavukoodiksi, jota tavukooditulkki ajaa. Käännös tapahtuu täysin huomaamatta ohjelmaa käynnistettäessä. Käännetty tavukoodi voidaan myös tallentaa kiintolevylle uutta suorituskertaa varten.
Historiaa.
Tavukoodi tarkoitti alun perin esimerkiksi BASIC-tulkissa ohjelman tiivistettyä tallennusmuotoa, jossa käskysanat korvattiin yksinkertaisesti numerolla (esimerkiksi "PRINT" → #05). Koska käskysanoja yleensä oli alle 256, yksi tavu riitti korvaamaan käskysanan. Tästä tuli nimitys tavukoodi. Usein näissä tallennusmuodoissa myös numerot korvattiin sisäisellä esitysmuodolla ja merkkijonot tallennettiin vain kerran. Tämä tavukoodi ei muuttanut ohjelman rakennetta mitenkään ja alkuperäinen esitysmuoto (mahdollisesti numeroiden tarkkaa esitysmuotoa lukuun ottamatta) oli palautettavissa täydellisesti tavukoodista.
Ensimmäinen yleisessä käytössä oleva virtuaaliselle pinotietokoneelle käännettävä välikieli oli USCD Pascal -järjestelmän p-koodi. Pitkään kaikki pinon käyttöön perustuvat välikieliratkaisut tunnettiin nimellä p-koodi vaikkei ne olleetkaan samanlaisia kuin alkuperäinen p-koodi.
Aikojen kuluessa (mahdollisesti ensiksi Java-ohjelmointikielessä) p-koodin tyyppistä välikieltä on alettu kutsua yksinkertaisesti tavukoodiksi ja tämä on korvannut vanhentuneen aiemman tavukoodin määritelmän.
Breakpoint

Breakpoint oli Saksassa vuosina 2003–2010 järjestetty demoparty. Yli 1000:n henkilön kävijämäärällään se oli maailman suurin puhtaasti demoskenelle omistettu tapahtuma.
Historia.
Breakpoint syntyi tarpeesta järjestää Keski-Euroopassa suuremman luokan demoskenetapahtuma pääsiäisenä järjestetyn Mekka &amp; Symposiumin järjestäjien ajauduttua sisäisiin riitoihin ja siten lopetettua tapahtuman järjestäminen. Osittain järjestäjät olivat sen jälkeenkin entisiä, mutta suurin ero M&amp;S:ään oli tapahtumapaikka, joka siirtyi Pohjois-Saksasta eteläisempään Reinin varrella sijaitsevaan Bingenin pikkukaupunkiin.
MHM

MHM on Mikko Forsströmin kehittämä ja julkaisema tekstipohjainen jääkiekkomanagerointipelisarja. Forsström julkaisi "MHM":stä kolme isompaa versiota: "MHM 97" vuonna 1997, "MHM 99" vuonna 1998 ja "MHM 2000" vuonna 2000. "MHM" on lyhenne sanoista Maso Hockey Manager, mutta tekijä päätyi pelkkään lyhenteeseen, koska nimi sai aikaan epämiellyttäviä mielleyhtymiä. 
Alkuperäinen "MHM 97" on tehty Iikka Ojansivun "Pro Hockey Managerin" pohjalta. Ensimmäinen julkinen versio julkaistiin 13. syyskuuta 1997. Peli sai joukon innokkaita kannattajia, ja se oli "Mikrobitin" kuukauden kotimainen peli joulukuussa 1997.
Ominaisuuksia.
Pelissä jokaisella pelaajalla on oma jääkiekkojoukkueensa, jota hänen on tarkoitus johdattaa kohti mainetta ja kunniaa. Yhdellä tietokoneella peliä voi pelata samanaikaisesti neljä pelaajaa. "MHM 99":stä lähtien pelaajat ovat todellisia ja ketjukoostumuksia on voinut säätää. Joka pelaajalla on taitotaso, kansallisuus, ikä, palkka, taidot yli- ja alivoimapelissä sekä jokin erikoisominaisuus kuten joukkueen poliisina toimiminen. Alusta asti pelissä on voinut tehdä toisille joukkueille jäyniä vaikkapa mukiloimalla vastustajan pelaajia. Versiossa 2000 pelissä on kolme sarjatasoa ja yhteensä neljä eri liigaa. Pelisarja on tunnettu myös sen huumorista, jota tulee jatkuvasti vastaan. Esimerkiksi useasta julkisuuden henkilöstä on pelissä hieman liioiteltu kopio. Virallisesti pelin viittaukset julkisuuden henkilöihin ovat kuitenkin tahattomia.
MHM Online.
17. huhtikuuta 2006 pelin kehittäjä Mikko Forsström kertoi kehittävänsä uutta "MHM Onlinea". "MHM Onlinea" voi pelata yksin- tai moninpelinä selaimessa. Peli toteutetaan PHP:llä. Försström pyrki alun perin saamaan "MHM Onlinen" valmiiksi vuonna 2009 tai viimeistään 25. helmikuuta 2010, jolloin "MHM 2000":n julkaisupäivästä on kulunut kymmenen vuotta. Näin ei kuitenkaan käynyt, ja seuraava takaraja oli ennen "Duke Nukem Forever" -pelin ilmestymistä, mutta peli ei valmistunut siihenkään mennessä.
Gravitiino

Gravitiino on hypoteettinen supersymmetrinen gravitonin 
partneri, jonka ennustavat yleisen suhteellisuusteorian 
ja supersymmetrian yhdistelmäteoriat, esimerkiksi supergravitaatioteoriat. Jos se 
on olemassa, se on fermioni, jonka spin on 3/2.
Joissain malleissa gravitiino on kevyin supersymmetrinen partneri, jolloin se toimisi pimeänä aineena.
Skvarkki

Skvarkki on hiukkasfysiikassa kvarkin hypoteettinen 
bosonipartneri, jonka olemassaolon ennustaa supersymmetria. Skvarkkeja on kuusi kappaletta, yksi jokaista kvarkkia kohti. Skvarkin nimi saadaan lisäämällä vastaavan kvarkin nimen alkuun s-kirjain: skvarkit ovat siis salas, skaunis, slumo, souto, stosi ja sylös.
Skvarkkien spin on nolla, mutta muuten niiden ominaisuudet massaa lukuun ottamatta vastaavat kvarkkien vastaavia. Skvarkkeja on etsitty CERNin LHC-kiihdyttimellä, mutta toistaiseksi viitteitä niiden olemassaolosta ei ole saatu.
Neutraliino

Hiukkasfysiikassa neutraliino on hypoteettinen hiukkanen, jonka 
olemassaolon supersymmetriset teoriat ennustavat.
Koska Z-bosonin, fotonin ja neutraalin Higgsin bosonin superpartnereilla 
(zino, fotiino ja kaksi higgsiinoa) on samat kvanttiluvut, niiden 
mittaominaistilat sekoittuvat muodostaen hiukkasen, jonka neljää massaominaistilaa kutsutaan neutraliinoiksi. Käytännössä havaitsemattomana se vuorovaikuttaa vain heikon vuorovaikutuksen ja gravitaatiovuorovaikutuksen kautta.
Koska neutraliino on heikosti vuorovaikuttava massiivinen hiukkanen (WIMP), on se 
hyvä kylmän pimeän aineen ehdokas (30–5 000 protonin massallaan). Jotta kevein neutraliino voisi olla pimeän aineen kandidaatti, sen tulee olla myös kevein supersymmetrinen hiukkanen ("LSP, lightest supersymmetric particle") sekä pysyvä. Useissa malleissa kevein neutraliino toteuttaa nämä ehdot, kun vaaditaan nk. R-pariteetin säilymistä. Tällöin kaikissa hiukkasreaktioissa, joissa jokin supersymmetrisistä hiukkasista on mukana, lopulta hajoamisketjun lopussa jää jäljelle kevein neutraliino sekä standardimallin hiukkasia. Koska neutraliinoja on hyvin hankala havaita, (tulevaisuudessa, kun Large Hadron Collider käynnistyy) hiukkaskokeissa havaitaan energian ja liikemäärän katoamista alku- ja lopputilojen välillä. Energian ja liikemäärän säilymislaki on kuitenkin edelleen voimassa, koska kadonneen energian kuljettaa pois neutraliino, jota ei havaita.
Bad Taste

Bad Taste on Peter Jacksonin esikoisohjaus vuodelta 1987, noin 30 000 dollarin budjetilla tehty komediallinen splatterelokuva, jossa planeettojenvälisen hampurilaisketjun edustajat saapuvat pikkukaupunkiin testaamaan ihmislihan makua, ja neljän hengen pelastusjoukon on tehtävä muukalaisten aikeet tyhjiksi.
Vastaanotto.
Vuoden 1994 "Video-opas" kuvaa elokuvaa ”aidosti oksettavan hauskaksi” ja antaa sille neljä tähteä viidestä.
Väinö Myllyrinne

Väinö Myllyrinne (27. helmikuuta 1909 Helsinki – 13. huhtikuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen mies, joka on tunnettu suuren kokonsa ansiosta. Myllyrinne oli aikanaan Suomen ja Euroopan pisin mies sekä jonkin aikaa myös maailman pisin. Hän oli 247–251,4 senttimetriä pitkä, joskin tiedot vaihtelevat. Yleisemmin Myllyrinteen pituuden kerrotaan olleen 248 senttimetriä. Itse hän sanoi pituutensa olleen esiintymisaikoina 247. Myllyrinteen paino oli 175–180 kilogrammaa ja syli 275 senttimetriä. Hänen rinnanympäryksensä oli 170, kengännumero 58, hatun numero 66 ja paidan numero 52.
Elämä.
Myllyrinteen vanhemmat olivat Kankaanpään Vihteljärveltä kotoisin ollut Nestor Manassenpoika Myllyrinne (1881–1968) ja Paltamossa syntynyt Anna Maria Keränen (1880–1958). Lapsuudessaan Myllyrinne asui monissa eri paikoissa, sillä hänen perheensä muutti usein. 
Myllyrinne suoritti varusmiespalveluksensa Viipurissa raskaassa tykistörykmentissä. Mennessään sotaväkeen vuonna 1929 hän oli noin 220 senttimetriä pitkä ja hyvin vahva. Armeijan käytyään hän asui Helsingissä. Myllyrinne koki uuden kasvukauden vielä 40-vuotiaana. 1930-luvulla hän kiersi ympäri Eurooppaa showpainijana ja sirkusesiintyjänä, mutta palasi talvisodan syttyessä kotimaahan. Myllyrinne palveli talvi- ja jatkosodan aikana kotirintamalla muun muassa Katajanokalla toimineessa miinapajassa. 
Vuodesta 1946 lähtien Myllyrinne asui Järvenpäässä, missä hänellä oli pieni kanala. Viimeiset vuotensa Myllyrinne eli veljensä perheen luona ja kuoli Helsingissä huhtikuussa 1963. Hänet on haudattu Järvenpäähän. 
Muistaminen.
Myllyrinteen sotilasuraa esitellään Suomen Tykistömuseossa. Vuonna 2004 Myllyrinne äänestettiin Yleisradion Suuret suomalaiset -äänestyksessä sijalle 12. Vuonna 2011 sai Visions du Reel -festivaaleilla ensi-iltansa Jani Peltosen ohjaama dokumenttielokuva Väinö Myllyrinteestä.
NetBSD

NetBSD on vapaa Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä. NetBSD-projekti on erityisesti keskittynyt luomaan laitteistoriippumatonta käyttöjärjestelmää, joka toimii lähes jokaisessa yleiskäyttöisessä tietokoneessa erilaisista käskykannoista, väylistä ja muista eroavaisuuksista huolimatta.
NetBSD:n juuret ovat 4.3BSD NET/2:ssa ja 386BSD:ssä. Projektin perustajia ovat Chris Demetriou, Theo de Raadt, Adam Glass ja Charles M. Hannum. NetBSD:n alkuperäinen kohde oli laatu ja riippumattomuus arkkitehtuurista. 
NetBSD tukee ladattavia ytimen moduuleja. Moduulien lataamisen rajapinta on suunniteltu samankaltaiseksi kuin SunOS:ssä.
FreeBSD

FreeBSD on vapaa Unixin kaltainen käyttöjärjestelmä. FreeBSD-projekti on erityisesti keskittynyt luomaan tehokasta käyttöjärjestelmää PowerPC-, PC98-, Sparc64-, Intel- ja AMD-yhteensopiville tietokoneille.
FreeBSD on suosituin BSD-käyttöjärjestelmistä. Tunnettuja FreeBSD-johdannaisia ovat muun muassa DragonFly BSD, GhostBSD, MidnightBSD ja PC-BSD.
FreeBSD on suhteellisen suosittu palvelintietokoneiden käyttöjärjestelmänä, erityisesti tiedostopalvelimena. Linux-jakeluista poiketen FreeBSD on kokonainen käyttöjärjestelmä, jota ei koota vapaavalintaisista osista (käynnistyslataaja ja käyttäjätila ovat käyttöjärjestelmän kiinteitä osia). FreeBSD:llä on mahdollista käyttää useimpia Linux-käyttöjärjestelmälle luotuja työpöytäympäristöjä ja sovellusohjelmia.
Työpöytäkäytössä FreeBSD:n suosioksi on arveltu noin 0,15–0,2 prosenttia maailmanlaajuisesti. Linux-binääritiedostoa Google Chrome -verkkoselaimesta käyttämällä FreeBSD tulee tunnistetuksi Linuxina, joten osa FreeBSD:n suosiosta tulee merkityksi Linux-sarakkeeseen erilaisilla käyttöä verkkoselaamisesta mittaavilla sivustoilla.
Työpöytäkäytössä FreeBSD on mahdollista käynnistää USB-porttiin kiinnitetyltä muistitikulta. Harrastajat boottaavat FreeBSD:n myös Raspberry Pi -tietokoneeseen tai vastaavaan asetetulta Secure Digital (SD) -muistikortilta.
Historia.
FreeBSD on lähtöisin 386BSD:stä, josta se haarautui erilleen. Nimi FreeBSD on valittu 19. kesäkuuta 1993. Ensimmäinen julkaistu versio 1.0 julkaistiin 1. marraskuuta 1993.
Marraskuussa 1994 julkaistu versio 2.0 oli ensimmäinen, joka perustui BSD:n 4.4-Lite -versioon: tässä versiossa ei ollut mukana koodia, josta AT&amp;T aiemmin nosti lakikiistan.
Vuonna 2020 FreeBSD-projekti siirsi kehitykseen käytettävän versionhallinnan Subversionista Gitiin.
Ominaisuuksia.
FreeBSD tukee myös ladattavia ytimen moduuleja.
Laitteistotuki.
FreeBSD 14.0 julkaistiin 20. marraskuuta 2023.
Tuetut arkkitehtuurit ovat:
Pääversioiden tukiaika on viisi vuotta. FreeBSD 15.0 aikoo poistaa tuen 32-bittisille järjestelmille, paitsi ARMv7, jonka tuki aiotaan poistaa versiossa 16.0.
Käyttökohteet.
Apple Macintosh-tietokoneiden sekä iOS-pohjaisten laitteiden käyttämä Darwin-käyttöjärjestelmä ja sen XNU-ydin hyödyntävät osia FreeBSD:sta, kuten myös Sonyn PlayStation 4 -pelikonsoli.