Ambassador Bridge

Ambassador Bridge on kansainvälinen tiesilta, joka ylittää Kanadan ja Yhdysvaltojen rajalla kulkevan Detroitjoen. Silta yhdistää Yhdysvaltain Michiganissa sijaitsevan Detroitin ja Kanadan Ontariossa sijaitsevan Windsorin kaupungit.
Sillan omistaa yhdysvaltalainen miljardööri Manuel ”Matty” Moroun, ja sitä ylläpitää hänen omistamansa "Detroit International Bridge Company". Silta on vilkkaimmin liikennöity rajanylityspaikka maiden välillä. Sen kautta kulkee yli 10 000 ajoneuvoa päivittäin eli noin 25 prosenttia maiden välisestä liikenteestä. Sillan kautta kuljetetaan rahtia vuosittain noin 400 miljardin dollarin arvosta. Sillalla on neljä kaistaa, joita valo-ohjataan tarvittaessa liikennemäärän mukaan.
Ambassadorsilta on Québecin–Windsorin käytävän epäsuora jatkoyhteys Yhdysvaltoihin. Käytävän läpi kulkeva Ontario Highway 401 on tarkoitus tulevaisuudessa jatkaa sillalle, mahdollistaen joustavamman ja turvallisemman liikenteen. Uuden moottoritieosuuden on tarkoitus olla 3+3-kaistaista ja kulkea yhdentoista tunnelin kautta. Rakennustöiden kustannusarvio on vuonna 2011 noin 1,8 miljardia Kanadan dollaria.
Sillan kapasiteetin, sillan ikääntymisen ja kaistojen kapeuden vuoksi siltayhtiö on hakenut rakennuslupaa uudelle sillalle, joka korvaisi nykyisen sillan. Uudella sillalla on tarkoitus olla kolme kaistaa molempiin suuntiin ja sen kustannusarvio on noin miljardi Yhdysvaltain dollaria. Rakennuslupaa uudelle sillalle ei kuitenkaan ole vielä myönnetty molempien maiden viranomaisten vaatimien ympäristötutkimusten viivästymisen johdosta. Sillan omistaja Manuel Moroun on haastanut Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaiset oikeuteen rakennusluvan viivästymisestä.
Historia.
Detroitjoen ylitse suunniteltiin useitakin siltoja, joista ensimmäinen oli vuonna 1872 Great Western Railwayn suunnittelema nostosiltatyyppinen rautatiesilta; siltaa ei kuitenkaan koskaan rakennettu. Vuonna 1920 Charles Evan Fowler suunnitteli ylisuurta siltaa, jossa olisi ollut useita ajokaistoja ja raiteita junille sekä raitiovaunuille sekä käytävät jalankulkijoille. Hän perusti Canadian Transit Company ja American Transit Company -yhtiöt ajamaan siltahanketta molemmissa maissa, ja onnistui saamaan Kanadan parlamentin ja Yhdysvaltain kongressin tuen hankkeelle. Hän ei kuitenkaan onnistunut hankkimaan tarvittavaa rahoitusta sillalle ja hanke peruttiin. Ensimmäisen yhteys kaupunkien välillä oli vuonna 1909 avattu Canada Southern Railwayn rakentama Michigan Central Railway Tunnel -rautatietunneli.
Pankkiiri Joseph A. Bower uskoi siltahankkeeseen ja hankki vuonna 1924 optioita Canadian Transit Companystä sekä American Transit Companystä säilyttääkseen kongressin ja parlamentin kannatuksen. Hän onnistui myös hankkimaan useiden muiden tahojen tuen siltahankkeelleen, joista tärkeimpiä olivat Yhdysvaltain presidentti, Kanadan kenraalikuvernööri, Michiganin osavaltio ja Ontarion provinssi. Ainoa vaatimus sillalle oli laivojen 41 metrin alituskorkeus, silta suunniteltiin uudelleen 46 metrin alituskorkeudella. Detroitin pormestari John W. Smith yritti veto-oikeudellaan estää siltahankkeen, mutta kaupunginhallitus myönsi rakennusluvan.
Rakennustyöt aloitettiin 7. toukokuuta 1927 ja silta avattiin liikenteelle 11. marraskuuta 1929. Valmistuessaan sillan pisin jänneväli oli maailman pisin. Silta ei kuitenkaan pitänyt tätä ennätystä kuin muutaman vuoden: 1931 valmistuneen Hudsonjoen ylittävän George Washington Bridgen pisin jänneväli oli lähes kaksi kertaa pidempi.
Valmistumisen jälkeinen ensimmäinen vuosikymmen toi tullessaan monia taloudellisia vaikeuksia. Vain vuosi sillan avauduttua liikenteelle, Detroitjoen alittava Detroit–Windsor tunneli valmistui ja sen tullimaksut olivat huomattavasti siltaa edullisemmat, myös useat lauttayhtiöt yrittivät kilpailla puolittamalla ylitysmaksunsa. Monet lauttayhtiöt kuitenkin ajautuivat taloudellisiin vaikeuksiin eivätkä pystyneet jatkamaan toimintaansa. Sillan omistava yhtiö ei vuonna 1931 enää pystynyt vastaamaan veloistaan ja Detroit-Windsor tunneli koki saman kohtalon pian tämän jälkeen. Suurin syy liikennemäärien laskuun oli 1930-luvun lama. Liikennemäärät kasvoivat jonkin verran vuosina 1935–1937 ja etenkin rahtiliikenne kasvoi Kanadan puolelle rakennetun terminaalin valmistuttua 1937. Joseph A. Bower suoritti yhtiön uudelleenjärjestelyn joka astui voimaan 1. heinäkuuta 1939 ja yhtiö alkoi vihdoin tuottamaan voittoa. Samana vuonna Joseph A. Bower jätti siltayhtiön johtotehtävät pojalleen Robert Bowerille. Toisen maailmansodan aikana henkilöliikennettä rajoitettiin huomattavasti, mutta rahtiliikenne kasvoi huomattavasti. Sodan jälkeen liikennemäärät ovat kasvaneet vuosittain. Vuonna 1977 Joseph kuoli ja Bowerin perhe vetäytyi yhtiön johtotehtävistä. Pitkällisten neuvottelujen jälkeen Manuel Morounin omistama Central Cartage Company hankki sillan omistukseensa 31. heinäkuuta 1981.