Buddhalaisuus

Buddhalaisuus on Intiassa noin 500 eaa. syntynyt uskonto ja filosofinen perinne, joka on levinnyt eri puolille Aasiaa. Sen perustajana pidetään Siddhartha Gautamaa, jonka sanotaan tulleen "buddhaksi" eli valaistuneeksi. Buddhalaisuus on maailman neljänneksi suurin uskonto. Buddhalaisia on arviolta 324 miljoonaa eli 4,1 prosenttia maailman väestöstä.
Buddhalaisuuden keskeiset opit ovat neljä jaloa totuutta eli totuudet kärsimyksestä, kärsimyksen syystä, kärsimyksen lakkaamisesta ja kärsimyksen loppumiseen johtavasta tiestä. Opin mukaan elämässä on kärsimystä, jonka syynä ovat janoaminen ja tietämättömyys. Kärsimys voidaan lopettaa pääsemällä irti sen syistä ja saavuttamalla valaistuminen. Valaistumisen voi saavuttaa kulkemalla jaloa kahdeksanosaista polkua. Se jakaantuu kolmeen osa-alueeseen: hyveen, keskittymisen ja viisauden kehittämiseen. Buddhalaisuuteen kuuluu eettisiä periaatteita, jotka perustuvat vahingoittamattomuuteen. Meditaation eli keskittyneen itsetarkkailun avulla pyritään mielen kehittämiseen. Valaistunut ymmärtää olemassaolon perimmäisen luonteen eikä siksi enää takerru maailmaan.
Buddhalaisuuden koulukunnat eroavat toisistaan vapautumisen polkujen tulkinnassa. Kaksi päähaaraa ovat "theravada" (”vanhimpain oppi, vanhimpain polku”) ja "mahajana" (”suuri vaunu, suuri polku”). Molempien suuntausten mukaan valaistumisen tavoittelu on mahdollista sekä luostarissa että sen ulkopuolella. Theravada korostaa "nirvanan" (”sammuminen”) saavuttamista keinona ylittää yksilöllinen itse ja päättää jälleensyntymien kiertokulku. Mahajanalle on ominaista myötätunnon painottaminen. Sen ihanteena on "bodhisattva", valaistunut olento, joka jatkaa jälleensyntymien ketjussa elämistä ja polun opettamista kunnes jokainen olento on valaistunut. Mahajanaan kuuluu myös "vajrayana" (”timanttipolku”) eli tantrinen buddhalaisuus. Vajrayana sisältää esoteerisia eli vain vihityille tarkoitettuja menetelmiä ja se yhdistetään etenkin tiibetinbuddhalaisuuteen. 
Theravadaa harjoitetaan pääosin Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Se on Sri Lankan, Myanmarin, Kambodžan, Thaimaan ja Laosin valtauskonto. Mahajanaa harjoitetaan Itä- ja Keski-Aasiassa, mukaan lukien Tiibet, Bhutan, Mongolia, Vietnam, Kiina, Taiwan, Korea ja Japani. Buddhalaisia on myös Intiassa, Nepalissa, Indonesiassa, Malesiassa ja Venäjällä. Länsimaissa buddhalaisuus alkoi levitä 1900-luvulla. Suomessa on arviolta yli 20 000 buddhalaisuuden harjoittajaa.
Historia.
Buddhalaisen perimätiedon mukaan Siddhartha Gautama syntyi Lumbinissa, nykyisessä Nepalissa, mahdollisesti 500-luvun eaa. puolivälissä. Hän kuului shakya-heimon ylhäisösukuun. Perimätiedon mukaan hänen isänsä oli shakyoiden kuningas, mutta tästä ei ole historiallisia todisteita. Buddhalaisen legendan mukaan hänen isänsä oli yrittänyt varjella poikaansa näkemästä kaikkea maailman pahuutta. Täytettyään 29 vuotta ja kyllästyttyään ylellisyyksiin Gautama näki kävellessään palatsin ulkopuolella sairaan, vanhuksen, kuolleen ja askeetikon. Kokemuksen herättämänä tuleva Buddha luopui entisestä elämästään, puki ylleen okranvärisen kaavun ja pakeni palatsistaan.
Seuraavan kuuden vuoden ajan Siddhartha eli askeetikkona. Hän opiskeli meditaatiota kuuluisien mestareiden alaisena, mutta kun ei saavuttanut tämän kautta valaistumista, päätti ryhtyä äärimmäisen ankaraan askeesiin ja lopetti syömisen käytännössä kokonaan. Lopulta hän huomasi, ettei tämäkään harjoitus johtanut valaistumiseen, ja luopui ankarasta askeesista.
Lopulta Siddhartha päätti istua bodhipuun alle, vannoen, ettei nousisi, ennen kuin oli täysin valaistunut. Vielä samana yönä hän buddhalaisen perimätiedon mukaan näki todellisuuden luonteen, valaistui ja tuli Buddhaksi. Tämän jälkeen hän ryhtyi opettamaan muita, vaikka tiesi, ettei valaistumista itseään voitu ilmaista sanoin. Sen sijaan hän päätti opettaa tavan saavuttaa se itse. Ensimmäisen opetuspuheensa Gautama piti Sarnathin metsäkaurispuistossa viidelle entiselle askeetti-ystävälleen. Puheesta kirjoitettua "sutraa" kutsutaan nimellä ”Dharman pyörän liikkeelle laittaminen.”
Buddhalaisen perinteen mukaan Gautama kuoli noin 483 eaa. saavuttaen "parinirvanan", lopullisen vapautumisen kärsimyksistä. Jälkeensä hän jätti oppinsa ja luostarilaitoksen, joka piti niitä suullisesti elossa vuosisatojen ajan. Maurya-valtakunnan kuningas Ašoka (273–232 eaa.) kääntyi buddhalaiseksi ja auttoi opetuksen leviämään laajemmalle. Hänen pilareihin kaiverruttamat mietelauseet ovat varhaisimmat tunnetut buddhalaiset kirjoitukset. Myöhemmin buddhalaisuus jakautui opillisten erimielisyyksien seurauksena niin kutsuttuihin kahdeksaantoista koulukuntaan.
Intiassa buddhalaisuus alkoi hiipua 500-luvulta lähtien, mikä johtui mahdollisesti hindulaisuuden renessanssista. 1100-luvulta muslimivalloitukset hävittivät buddhalaisuuden Intiasta käytännössä kokonaan. Tässä vaiheessa buddhalaisuus oli kuitenkin jo asettunut muualle Aasiaan.
Nykyisin buddhalaisuus on maailman neljänneksi suurin uskonto. Buddhalaisia on Pew Research Centerin vuoden 2025 arvion mukaan 324 miljoonaa ja he muodostavat 4,1 prosenttia maailman väestöstä.
Buddhalaisuuden koulukunnat.
Buddhalaisuuden lukuisat suuntaukset jaotellaan usein niin harjoittajien kuin tutkijoiden osalta karkeasti kahteen, "theravadaan" ja "mahajanaan".
Eroavaisuuksista huolimatta molemmille koulukunnille yhteistä on hyväksyä keskeiset buddhalaiset opetukset:
Theravada.
Theravada-buddhalaisuus on vanhin nykypäiviin asti selvinnyt varhaisbuddhalainen koulukunta. Nimitys theravada tarkoittaakin ’vanhimpain tietä’. Se on niin sanottu "hinajana"-suuntaus (sanskritin ’pieni vaunu’), eli siinä korostetaan harjoittajan omaa valaistumista ja vapautumista kärsimyksestä. Theravada-buddhalaisen opetuksen mukaan jokainen on itse vastuussa päätöksistään ja valaistumisestaan. Mahajanan seuraajien piirissä theravadaa kutsutaan joskus yksinkertaisesti hinajanaksi, mutta nimitystä pidetään alentavana.
Theravadan tunnustama pyhien kirjoitusten kokoelma on paalinkielinen "Tipitaka" (paalin "Tipitaka", sanskritin "Tripitaka", ’kolme koria’), johon on koottu Buddhan opetuspuheita, allegorisia kertomuksia sekä buddhalaista runoutta. Perinteisesti theravadassa tunnustetaan myös vuosisatojen varrella "Tipitakaa" varten kirjoitetut selitysteokset.
Theravadaa harjoitetaan varsinkin Kaakkois-Aasian maissa, kuten Thaimaassa, Myanmarissa ja Sri Lankassa.
Mahajana.
Mahajana-buddhalaisuus sisältää useita suuntauksia, kuten puhtaan maan buddhalaisuus, zen ja tiibetinbuddhalaisuus. Mahajanalle ominaista on myötätunnon suurempi painotus kuin muissa koulukunnissa. Siinä missä theravadassa ihanteena on tulla "arhatiksi" (paalia, ’jalo’), jälleensyntymien ketjusta (sanskritin "samsara") vapautuneeksi valaistuneeksi olennoksi, mahajanassa ihanteeksi muodostui "bodhisattva" (sanskritia, ’valaistumisolento’). Bodhisattva vannoo pysyvänsä jälleensyntymien kierrossa ja jatkavansa muiden auttamista ja polun opettamista kunnes jokainen olento on valaistunut.
Theravada kritisoi mahajanaa siitä, että se hyväksyy osaksi opetustaan kirjoitukset, joiden alkuperänä eivät ole Buddhan opetukset. Mahajana ei hyväksy tätä kritiikkiä.
Nykyisin Mahajana-buddhalaisuutta tavataan erityisesti Kiinassa, Tiibetissä ja Japanissa.
Vajrayana.
"Vajrayana" (’timanttipolku’) eli tantrinen buddhalaisuus on mahajanan alainen suuntaus, joka liittyy nykyisin erityisesti tiibetinbuddhalaisuuteen. Se on esoteerinen perinne, jossa erilaisten rituaalien ja mielikuvaharjoitusten kautta pyritään vapauttamaan alitajuisia voimia, jotka tukevat pyrkimystä valaistumiseen. Koska vajrayana-harjoitusten katsotaan olevan vaarallisia, ellei harjoittajan mieli ole hyvin kehittynyt, perinteen mukaan niitä tulee harjoittaa ainoastaan gurun eli laman ohjastamana, ja ne pidetään tarkoin salassa.
Navayana.
"Navayana" (hindin ’uusi polku’) sai alkunsa 1950-luvulla Intiassa kastittomien hindujen ihmisoikeustaistelun tuloksena. Navayanan perustaja B. R. Ambedkar katsoi, että buddhalaiseksi kääntyminen oli tapa paeta kastijärjestelmän aiheuttamaa syrjintää. Suuntauksen ominaispiirteitä ovat vahva tasa-arvoisuuden korostaminen sekä käytännönläheisyys. Navayana muun muassa hylkää perinteisen jälleensyntymisuskon ja tulkitsee sen kehon atomien palaamisena luonnon kiertokulkuun.
Navayanaa harjoitetaan lähes yksinomaan Intiassa, Maharashtran osavaltiossa. Intian buddhalaisista 87 prosenttia harjoittaa navayanaa.
Buddhalaiset kirjoitukset.
Buddhan arvioidaan käyttäneen opettaessaan Magadhan valtakunnan puhekieltä magadhi-prakritia. Perimätiedon mukaan pian Buddhan edesmenon jälkeen 500 arhatia, täysin valaistunutta seuraajaa, kokoontui neuvonpitoon, jossa munkkien säännöt ("vinaya") ja opetukset ("dharma") kerrattiin ja jaettiin osiin munkkiryhmien muistettavaksi. Varhaiset buddhalaiset jakautuivat munkkien sääntöjen ja oppitulkintojen erojen vuoksi useisiin koulukuntiin noin keisari Ašokan valtakaudesta alkaen, ja jokainen koulukunta lisäsi teksteihin omia kommentaarejaan.
Srilankalaisen historiateoksen "Mahavamsan" mukaan keisari Ašoka lähetti noin vuonna 250 eaa. poikansa, buddhalaisen munkin Mahindan Sri Lankaan. Poika käänsi paikallisen kuninkaan, Devanampiya Tissan, buddhalaiseksi. 100-luvulla eaa., theravada-koulukunnan versio "Tripitakasta", paalinkielinen kaanon, kirjoitettiin muistiin Sri Lankassa. Tämä oli ilmeisesti ensimmäinen kerta, kun buddhalaiset tekstit saivat kirjallisen muodon.
"Tripitaka" on nimitys buddhalaisen kaanonin eri versioille. "Tripitaka" jakautuu perinteisesti kolmeen osaan, "Vinayaan" eli luostarisäännöstöön, "Dharmaan" eli opetuksiin ja "Abhidharmaan" eli ”korkeampiin opetuksiin”, jotka nykykäsityksen mukaan ovat myöhempiä filosofisia tekstejä. Vinaya-tekstit ovat eri kaanoneissa kaikkein samankaltaisimpia. Dharma-osio sisältää tiettyjä yhteisiä sutria, mutta Abhidharma on kaikissa "Tripitakoissa" erilainen.
"Tripitakan" eri versiot ovat erittäin laajoja. Esimerkiksi korealainen "Tripitaka", joka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon, on kaiverrettu yli 80 000 puulaatalle.
Navayanabuddhalaisten tärkein yksittäinen pyhä kirja on Ambedkarin "The Buddha and His Dhamma".
Buddhalaisia oppeja.
Buddhalainen filosofia.
Usein keskustellaan siitä, tulisiko buddhalaisuus luokitella uskonnoksi vai filosofiseksi perinteeksi. Tämä johtuu muun muassa siitä, että toisin kuin useimpien uskontojen perustajat, Buddha ei opettanut jumalten palvontaa eikä ylistänyt sokeaa uskoa. Buddhalaisissa kirjoituksissa Buddhan opetuksia ei kutsuta uskonnoksi, vaan maailmannäkemykseksi, opiksi (dharma). Buddha kehotti oppilaitaan ajattelemaan itse ja tutkimaan opetuksia kriittisesti niiden ymmärtämiseksi. "Kalamasutrassa" Buddha sanoo, ettei mitään tule uskoa ”vain siksi että niin on usein sanottu tai niin on tapana uskoa – – vain koska niin huhutaan tai niin sanotaan pyhissä teksteissä – – vain päättelyn tai olettamusten pohjalta – – tai sen ajatuksen perusteella, että ’tämä munkki on opettajamme.’”
Buddhan katsotaan olleen opettajana käytännönläheinen ja painottaneen harjoituksen merkitystä ymmärryksen saavuttamisessa, mutta myöhemmin hänen opetuksiaan selittämään kehitettiin filosofisia rakennelmia. Buddhalainen filosofia käsittelee laajasti etiikan, ontologian ja tietoteorian ongelmia. Buddhalaisuus hylkää monet jo Buddhan elinaikana kehittyneet intialaisen filosofian ajatukset, erityisesti "atman"-opin. Hindulaisen filosofian näkökulmasta buddhalainen filosofia luetaan opista poikkeaviin eli heterodoksisiin "nastika"-koulukuntiin, koska buddhalaisuus ei tunnusta Veda-kirjoja uskonnollisena auktoriteettina. 
Neljä jaloa totuutta.
Perinteen mukaan Buddhan ensimmäinen opetuspuhe, jonka hän piti viidelle askeetti-ystävälleen valaistumisensa jälkeen, käsitteli neljää jaloa totuutta, jotka muodostavat buddhalaisen opetuksen ytimen. Neljä jaloa totuutta ovat: 
Jalo kahdeksanosainen polku.
Jalo kahdeksanosainen polku on buddhalaisuuden neljäs jalo totuus, polku vapautumiseen kärsimyksestä. Polun osatekijät eivät ole portaita, joita seurattaisiin askel askeleelta, vaan kaikki tekijät ovat läsnä yhtä aikaa. Polku jaetaan kolmeen osaan, "viisauteen", "itsekuriin" ja "meditointiin" tai "keskittymiseen."
Ehdollinen olemassaolo.
"Pratītyasamutpāda" (paalinkieltä, sanskriksi "pratitya-samutpada", ’ehdonalainen alkuperä’) on yksi buddhalaisuuden keskeisistä opetuksista. Ehdonalainen alkuperä tarkoittaa sitä, että kaikki olemassa olevat asiat ja ilmiöt ovat toisistaan riippuvaisia. Kaikki asiat ja ilmiöt edellyttävät tiettyjä ilmiöitä ja olosuhteita syntyäkseen ja myös muuttuvat tai katoavat olosuhteiden muuttuessa. Esimerkiksi ihminen tarvitsee pysyäkseen hengissä tai terveenä muita ihmisiä, ruokaa, vaatteita ja niin edelleen.
Kahdentoista "nidanan" ketju on tämän periaatteen sovellutus, joka osoittaa jälleensyntymän perimmäisen syyn eli tietämättömyyden. Ketjun jokainen linkki edellyttää aina edellisen olemassaoloa ja johtaa seuraavaan. Ketjun viimeinen lenkki johtaa takaisin ensimmäiseen, muodostaen jatkuvan kierron. 12 nidanaa ovat: 1) tietämättömyys, joka johtaa 2) tahdollisiin muodostelmiin eli "karmaan". Se taas johtaa 3) tietoisuuden heräämiseen, joka mahdollistaa 4) nimen ja muodon (paaliksi "nama-rupa") eli fyysisten ja psyykkisten ilmiöiden olemassaolon. Nimen ja muodon myötä syntyvät 5) kuusi perustaa tai aistia – siis tavalliset viisi aistia sekä mieli. 6) Kun on aistit, syntyy kosketus, joka buddhalaisessa terminologiassa tarkoittaa aistin, sen kohteen ja aistitietoisuuden yhtäaikaista läsnäoloa. Kosketus johtaa 7) tuntemukseen (miellyttävään, epämiellyttävään tai neutraaliin), joka johtaa 8) halun (tanhan) ja 9) takertumisen syntyyn. 10) Näistä seuraa tuleminen ja 11) jälleensyntymä, mikä loppujen lopuksi aiheuttaa 12) sairauden, vanhuuden ja kuoleman. Ehdollisen olemassaolon kiertoa kuvataan buddhalaisessa taiteessa 12-osaisena elämän pyöränä.
Kolme olemassaolon merkkiä.
Buddhan opetuksen mukaan kaikki ilmiöt ja havainnot ovat pysymättömiä ("anicca"), epätyydyttäviä ("dukkha") ja vailla muuttumatonta minuutta ("anatta"). Nämä kolme tuntomerkkiä kuvailevat sekä aineellista todellisuutta että psykologisia ilmiöitä, kuten tunteita ja mielentiloja. 
Kolme jalokiveä.
Buddhalaisuuden kolme elementtiä ovat valaistuminen, joka henkilöityy "Buddhan" hahmossa, buddhalaiset opetukset eli "dharma" ja buddhalainen yhteisö, "sangha". Nämä muodostavat "kolme jalokiveä," joihin buddhalaiset turvautuvat ja joista haetaan apua kärsimyksen keskellä.
Karma.
Karma eli syyn ja seurauksen laki viittaa tahdonalaisiin tekoihin ja niiden seurauksiin. Kehon, ajatusten ja puheen kautta tehdyt teot johtavat tuleviin seuraamuksiin. Taidokkaat teot ja aikeet johtavat myönteisiin seurauksiin, kun taas taitamattomat tai teot pahantahtoiset aiheuttavat kärsimystä. Karma voi ilmetä henkisinä tiloina tai fyysisinä tapahtumina.
Uudelleensyntymisen ketju määräytyy karman vaikutuksesta. Buddhan opetuksen mukaan karman vaikutukset voidaan poistaa asteittain valaistumalla, jolloin on mahdollista päästä irti uudelleensyntymisestä.
Buddhalainen etiikka.
Etiikka muodostaa suuren osan jalosta kahdeksanosaisesta polusta ja on siksi keskeisessä asemassa buddhalaisuudessa. Vääryyksien välttäminen auttaa puhdistamaan mieltä pahantahtoisista ajatuksista ja haitallisista tavoista. Taitavien ajattelumallien – kuten hyväntahtoisuuden ja myötätunnon – kehittäminen taas tasapainottaa tunne-elämää, poistaa liiallisen syyllisyydentunnon ja valmistelee mieltä meditaatioon. Eettinen elämä edistää onnellisuutta ja on tärkeä askel kärsimyksestä vapautumista kohti.
Buddhalaisen etiikan pääkohdat tiivistyvät viiteen silaan (paal. "panca-sila", ’viisi hyvettä’):
Nämä ohjeet eivät ole käskyjä, sillä buddhalainen etiikka ei perustu auktoriteettien määräyksiin. Sen sijaan ne kaikki tukevat elävien olentojen rauhallista yhteiseloa ja pyrkimystä valaistumiseen. Kuhunkin ohjeeseen sisältyy kiellon lisäksi myös myönteinen periaate. Esimerkiksi ensimmäiseen ohjeeseen sisältyy ”kiellon” lisäksi rakastavan ystävällisyyden kehittäminen kaikkia eläviä kohtaan.
Jälleensyntymä.
Karma ei buddhalaisuuden mukaan rajoitu yhteen elämään, vaan vaikuttaa myös jälleensyntymien välillä. Jälleensyntymän avulla voidaan selittää, miksi toiset esimerkiksi syntyvät hyviin oloihin ja toiset köyhyyteen, ja miksi toisten kohtalona näyttää olevan kärsimys ja toisten (rajallinen) onni. Tällaiset asiat määrittää menneiden elämien karma. Toisin kuin hindulaisuudessa, buddhalaisuudessa karmaa ei käsitetä vääjäämättömänä kohtalona, vaan siihen voi itse vaikuttaa kaikilla päätöksillään. Vaikka syntyisikin huonoihin oloihin, keräämällä hyvää karmaa on mahdollista saavuttaa onnea tässä ja seuraavissa elämissä.
Buddhalaisuudessa jälleensyntyminen ei tarkoita samaa kuin hindulaisten sielunvaellus, jossa yksilön sielu siirtyy seuraavaan olomuotoon. Buddhalaisen anatta-periaatteen mukaan ei ole muuttumatonta, pysyvää sielua tai itseä. Sen sijaan jälleensyntyminen tarkoittaa tietoisuuden virran jatkumista kuoleman jälkeen ilman pysyvää sielua, karman lain mukaisesti.
Suotuisa jälleensyntymä tukee myös valaistumispyrkimystä: esimerkiksi ihmiseksi syntyminen on erittäin harvinaista ja suuri onni, koska päinvastoin kuin eläimillä, ihmisillä on mahdollisuus ymmärtää valaistumisen tavoittelun tärkeys ja edistää omaa etenemistään kohti nirvanaa. Tämän vuoksi usein painotetaan, että ihmisen tulisi käyttää hyväkseen tämän elämän tarjoama mahdollisuus pyrkimällä valaistumiseen. 
Nirvana.
Vaikka hyvä karma ja hyvät teot voivat tuoda menestystä maallisessa ja taivaallisessa elämässä, niiden päätarkoitus on tukea valaistumispyrkimystä. Valaistuminen eli nirvana kuvataan kaiken kärsimyksen ja jälleensyntymisen lopuksi, vapautumiseksi elämänkierrosta. Buddhalaisen opetuksen mukaan nirvanaa ei voi varsinaisesti kuvailla, koska se on kaiken käsitteellisen tiedon tuolla puolen, eräänlainen suora kokemus todellisuudesta ilman järjen erotteluja.
Nirvanan saavuttaneen henkilön (arhat) kuolemaa kutsutaan parinirvanaksi, jossa jälleensyntyminen lakkaa. Koska parinirvanan saavuttanut ei enää voi suoranaisesti auttaa muita olentoja, mahajana-buddhalaisuuden piirissä ihanteeksi on nostettu bodhisattva eli valaistumisolento, joka jatkaa jälleensyntymistä valaistuttuaankin kaikkien tietoisten olentojen auttamiseksi.
Buddhalaisten juhlapäivät.
Tärkein buddhalainen juhla on "vesak", jota vietetään toukokuun täysikuupäivänä. Theravada-perinteessä se juhlistaa Buddhan syntymää, valaistumista ja parinirvanaa. Mahajana-perinteessä vesakia juhlitaan etenkin Buddhan syntymän muistoksi, kun taas tiibetinbuddhalaisuudessa korostetaan usein valaistumista.
Toinen merkittävä juhla on "dharmachakra"-päivä. Silloin juhlistetaan Buddhan ensimmäistä opetuspuhetta, joka käsitteli neljää jaloa totuutta.
Buddhan valaistumista muistetaan bodhi-päivänä. Japanissa juhlan nimi on "rōhatsu", joka tarkoittaa kirjaimellisesti ”12. kuukauden kahdeksas päivä”. Japanissa on myös tapana, että juhlaa edeltää viikon mittainen retriitti tai muu intensiivinen mietiskely..
Navayanabuddhalaiset juhlivat myös B. R. Ambedkarin syntymäpäivää ja Dhammachakra Pravartan Diniä.
Buddhalaisuus Suomessa.
Buddhalainen toiminta itsenäisessä Suomessa alkoi vuoden 1947 tienoilla, kun Buddhismin ystävät ry perustettiin. Vuonna 1997 yhdistyksen nimi vaihtui Bodhidharma ry:ksi. Vuonna 1973 FWBO, länsimaisen buddhalaisen veljeskunnan ystävät, aloitti toimintansa Suomessa. 1990-luvun loppuun mennessä buddhalaisuus ei vielä ollut Suomessa erityisen järjestäytynyttä tai näkyvää. 
2020-luvulla Suomessa on arviolta 20 000 – 30 000 buddhalaisuuden harjoittajaa. Enemmistö heistä oli aasialaisia maahanmuuttajia ja heidän jälkeläisiään. Suomalaistaustaisia buddhalaisia oli arviolta vajaat 10 000. Buddhalaisten yhteisöjen kasvuun on vaikuttanut maahanmuutto Thaimaasta ja Vietnamista. 2010-luvulla Suomessa toimi miltei neljäkymmentä pienehköä järjestöä. Vuonna 2009 perustettu Suomen Buddhalainen Unioni (SBU) pyrkii toimimaan eri ryhmittymien yhteistyöjärjestönä.
Suomalaisia buddhalaisia munkkeja ja nunnia on ollut vain vähän; tunnetuimpia ovat Tae Hye sunim, Ani Sherab ja entinen munkki Thanavuddho (Santeri Ahola).
Suomen ensimmäinen buddhalainen temppeli, Suomen vietnamilaisten buddhalaisten yhdyskunnan Liên Tâm -luostari on rakennettu vuonna 2013 Turun Moisioon. Vuonna 2019 avattiin Kuopion Syvänniemen kylällä burmalais-suomalaisen yhteisön Ratanasukhan luostari. Suomessa on yksi "stupa", perinteinen kupolinmuotoinen rakennelma. Se sijaitsee taide- ja retriittikeskus Samjessa Siikaisissa.
Kiinnostus buddhalaisuutta kohtaan on ollut Suomessa 2000-luvulla kasvussa. Suositut henkilökohtaisen hyvinvoinnin opit ovat vaikuttaneet buddhalaisten meditaatiotekniikoiden leviämiseen. Eniten buddhalaisuudesta ovat kiinnostuneet nuoret sukupolvet. Monia heistä kiinnostaa buddhalainen henkisyys enemmän mielenharjoituksena ja ajattelutapana kuin uskontona.
Buddhalaisten sijoittuminen valtioittain.
Maat, joissa on eniten buddhalaisia (2012).
Buddhalaisuudella on Kambodžassa, Sri Lankassa ja Thaimaassa valtion lainsäädännössä määritelty erityisasema.
Buddhalainen taide.
Buddhalainen taide ilmaisee Buddhan opetuksia. Mandala on tärkeä buddhalaisten opetusten ilmentäjä. Esimerkiksi hiekasta tai kivistä tehty mandala pyyhitään lopulta pois, kuvaamaan pysymättömyyttä.
Buddhasta ja hänen elämästään kertovat buddhapatsaat, joiden symboleilla on tietyt merkitykset. Pitkät korvalehdet kertovat Siddhartha Gautaman kuninkaallisesta suvusta ja viisaudesta. Makaava Buddha kuvaa Buddhan siirtymistä parinirvanaan eli lopulliseen vapautumiseen. Patsaan silmien asennolla voi olla symbolinen merkitys. Buddhan kädet voivat olla myös eri asennoissa. Kämmenet päällekkäin buddha meditoi, kämmen avoimena kohti katsojaa tarkoittaa siunaavaa buddhaa ja maahan osoittava käsi kertoo hyvän voittavan pahan.
"Thangka"-maalaukset kuuluvat erityisesti tiibetinbuddhalaiseen taiteeseen. Ne tehdään kankaalle ja maaleihin saatetaan sekoittaa kristalleja, koralleja tai koristekiviä. Niiden avulla pyritään myös harjoittamaan meditaatiota ja opettamaan meditaatiotekniikoita.
Buddhalainen musiikki oli ennen pitkälti mantrojen resitointia. Erityisesti tiibetinbuddhalaiset harjoittavat kurkkulaulua. Nykyisin musiikkia voidaan käyttää myös rituaalisten tanssien säestyksenä.