tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaarlo O. Iivonen

Karl Oskar Iivonen (19. joulukuuta 1884 Viipurin maalaiskunta – 19. toukokuuta 1938 Rovaniemi) oli suomalainen toimittaja ja sosialidemokraatti, joka toimi muun muassa SDP:n agitaattorina Pohjois-Suomessa. Vuoden 1918 sisällissodan aikana hän oli mukana punakaartin pohjoisessa retkikunnassa ja liittyi myöhemmin Vienan Karjalassa muodostettuun Muurmannin legioonaan.
Varhaiset vuodet ja sisällissodan aika.
Viipurissa syntynyt Iivonen oli työskennellyt seitsemän vuoden ajan toimittajana Pohjois-Amerikassa, kunnes hän palasi Suomeen ja aloitti maaliskuussa 1917 sosialidemokraattien agitaattorina Oulun läänin pohjoisessa vaalipiirissä. Iivonen kiersi puhumassa erityisesti metsätyömiesten parissa, joiden keskuudessa aatteelle oli runsaasti kannatuspohjaa jo valmiina. Syksyllä 1917 hän oli organisoimassa Sallan Kuolajärven sosialidemokraattista kunnallisjärjestöä työväen järjestyskaartiksi oli myöhemmin marraskuussa perustamassa Kemijärven järjestyskaartia.
Vuoden 1918 sisällissodan aikana Iivonen toimi aluksi Tampereella vallankumousoikeuden tutkijakomission puheenjohtajana ja oli myöhemmin helmikuun lopussa muodostamassa punakaartin pohjoisesta retkikuntaa. Hän kuului sen päällystöön, mutta kieltäytyi asettumasta ehdolle johtotehtävistä järjestettyyn vaaliin. Myöhemmin joko Kansanvaltuuskunta tai punakaartin yleisesikunta kuitenkin nimesi Iivosen Muurmannin radan komissaariksi, mikä käytännössä tarkoitti pohjoisen rintaman päällikön tehtäviä.
Muurmannin legioona.
Sisällissodan päättymisen jälkeen kesällä 1918 Iivonen liittyi Vienan Karjalassa brittien alaisuudessa toimineeseen Muurmannin legioonaan. Huhtikuun alussa 1919 Iivonen oli yhdessä Verner Lehtimäen ja Iivo Ahavan kanssa suunnittelemassa kapinaa, jonka tarkoituksena oli marssia rintamalinjojen yli bolševikkien puolelle. Hankkeen paljastuttua miehet pidätettiin, mutta Iivonen ja Lehtimäki pääsivät neuvottelujen jälkeen siirtymään toiselle puolelle. Ahava sen sijaan surmattiin epäselvissä olosuhteissa. 
Myöhemmin 1920-luvulla Iivonen toimi Lapissa ammattiyhdistystoimitsijana. Iivonen asui Rovaniemellä ja piti siellä "K. O. Iivosen Ruokala ja Kahvila" nimistä ravitsemusliikettä. 1930-luvulla hän sai luvan harjoittaa ammattimaista liikennettä Lapissa henkilöautolla henkilöiden kuljetusta varten pitäen Rovaniemen kauppalaa liikenteen kotipaikkakuntana.
Iivosen vanhemmat olivat loinen Matti Matinpoika Iivonen ja Emilia Sofia Bergqvist. Iivonen kuulutettiin avioon vuonna 1913 Emma Elisabet Peltoniemen kanssa Viipurin maaseurakunnassa.
Haydar Reis Nigari

Haydar Reis Nigari (1494 Istanbul, Osmanien valtakunta – 1572 Osmanien valtakunta) oli turkkilainen miniatyyrimaalari, meriupseeri ja runoilija. 
Hänen isoisänsä Abdülkadir Efendi oli aikanaan kuuluisa shakinpelaaja, jonka Selim I kutsui vieraakseen Istanbuliin. Abdülkadir perheineen asettui asumaan Galataan, jossa myös Haydar syntyi 1494. Hän oli taiteen ja kulttuurin ympäröimä jo lapsena. Haydarin suku oli kulttuurisukua, jossa taiteita tuettiin ja lisäksi Galatassa asui lukemattomia kalligrafeja, miniatyristeja, muusikoita, runoilijoita, varjo- ja nukketeatterin tekijöitä ja kirjanoppineita. Haydar itsekin osoitti suurta kiinnostusta taiteisiin sekä lahjakkuutta piirtämisessä jo lapsesta lähtien. Hän sai kutsumanimen "Nigari", joka tarkoittaa muotokuvantekijää. Nigari jäi hänelle taiteilijanimeksi. Nuorena aikuisena Haydar kiinnostui myös merestä ja laivoista, ja pestautui matruusiksi osmanilaivastoon. Laivastourallaan hän kohosi kapteeniksi, jonka osoittaa hänen nimeensä liitetty merikapteenin arvonimi "Reis".
Haydar on yksi kuuluisimmista ja taitavimpina pidetyistä Osmanien valtakunnan ajan maalareista. Hän teki luonteikkaita ja värikkäitä muotokuvia muun muassa Suleiman Suuresta ja hänen pojastaan Selim II:sta sekä muista aikansa vaikutusvaltaisista henkilöistä kuten keisari Kaarle V:stä ja Hayreddin Barbarossasta. Työskentelynsä ansiosta Haydar onnistui elvyttämään edeltävän vuosisadan loppupuolella hiipuneen kiinnostuksen muotokuvamaalaamiseen Osmanien valtakunnassa.
Karoliina Ukskoski

Karoliina Ukskoski (s. 27. elokuuta 1996 Perho) on suomalainen urheilija, jonka lajeina ovat suunnistus ja hiihto. Hän edustaa suunnistuksessa Lahden Suunnistajia. Kausilla 2017–2020 hän edusti Tampereen Kooveeta ja häntä valmensi Reijo Ukskoski ja Mika Ström. Nykyisin Ukskoskea valmentaa Mårten Boström.
Ukskoski voitti suunnistuksen nuorten MM-pronssia Raulandissa 2015.
Uuno F. Inkinen

Uuno Ferdinand Inkinen (21. kesäkuuta 1913 Jääski – 22. joulukuuta 2003) oli suomalainen maalari, somistaja ja mainostoimiston graafikko. Hän voitti 1940-luvun lopulla ehdotuksellaan Työväen taidekerhon järjestämän Suomen sisällissodan punavankien muistomerkkikilpailun. Inkisen ehdotuksen perusteella tehtiin 1949 paljastettu punagraniittinen Santahaminan punaisten teloitettujen ja vankileirillä kuolleiden hautamuistomerkki ja kesäkuussa 1951 paljastettu Tammisaaren punavankien muistomerkki. 
Inkinen palveli sotien aikana aseettomana lääkintämiehenä. Hänen jatkosodan aikana pitämänsä sotapäiväkirja on julkaistu kirjana. Inkisestä on tehty myös vuonna 2003 Anu Kuivalaisen ohjaama lyhyt henkilödokumentti "Taatan paha uni" jossa hän kertoo sotakokemuksistaan.
Aleksandr Filjuškin

Aleksandr Iljitš Filjuškin (, s. 1970 Voronež, Neuvostoliitto) on venäläinen historioitsija. Hän on kirjoittanut viisi venäjäksi julkaistua teosta, joista kansainvälisesti tunnetuin on englanniksi käännetty Iivana IV Julman aikaa sotahistorialliselta kannalta käsittelevä "Ivan the Terrible: A Military History" (2008). Teoksen kirjoittamista ja sitä varten tehtyä tutkimustyötä varten Filjuškin sai tukea muun muassa Yhdysvalloista ja Puolasta. Hän on myös kirjoittanut useita historiallisia artikkeleita. 
Filjuškin opiskeli historiaa Voronežin valtionyliopistossa, josta hän valmistui 1992. Hän on toiminut apulaisprofessorina sekä slaavilaisten kansojen ja Balkanin historian laitoksen dekaanina Pietarin yliopistossa.
Filjuškin on naimisissa Svetlana Smirnovan kanssa.
Millerin lieriöprojektio

Millerin lieriöprojektio on Osborn Maitland Millerin (1897-1979) vuonna 1942 laatima karttaprojektio, joka on eräänlainen Mercatorin projektion muunnelma. Sitä muodostettaessa kunkin paikan maantieteellinen leveys ensin skaalataan kertoimella 4/5, eli alueita ikään kuin siirretään päiväntasaajaa kohti, minkä jälkeen näin muunnettu maapallo ajatellaan kuvatuksi tasolle Mercatorin projektiolla. Jotta mittakaava päiväntasaajalla olisi kaikkiin suuntiin sama, lopuksi etäisyydet päiväntasaajalta kerrotaan tekijällä 5/4. Näin ollen paikka, jonka maantieteellinen leveys on formula_1 ja pituus formula_2, kuvautuu kartalla kohtaan, jonka karteesiset koordinaatit ovat:
formula_3
formula_4.
Kääntäen kartan piste (x, y) vastaa maanpinnan pistettä, jonka maantieteelliset koordinaatit ovat:
formula_5
formula_6
Toisin kuin Mercatorin projektio, Millerin projektio ei ole oikeakulmainen. Mercatorin projektioon verrattuna sen etuna on kuitenkin, että siinä napaseudut eivät näytä läheskään samassa määrin liian suurilta, ja navatkin kuvautuvat äärelliselle etäisyydelle. Pituuspiirit näkyvät kartassa janoina, joiden pituus on 0,733 kertaa päiväntasaajan pituus. Projektiota on käytetty useissa amerikkalaisissa karttakirjoissa.
GIS-sovelluksissa projektio tunnetaan koodinimellä "EPSG:54003 - World Miller Cylindrical".
Bulle (Sveitsi)

Bulle on kaupunki Keski-Sveitsissä, Fribourgin kantonissa, Gruyèren alueella, parikymmentä kilometriä Fribourgin kaupungista etelään. Kaupungissa on runsaat 21 000 asukasta. 
Sijainti.
Bulle sijaitsee Sarinejoen länsirannalla.
Liikenne.
Moottoritie A12 Veveystä Berniin kulkee Bullen kautta. Kaupunki on alueellisen rautatieyhtiön TPF:n solmupisteitä, sillä Bullesta on TPF:n rautatieyhteys neljään suuntaan Romontiin, Plaézieux’hön, Broc’hon ja Montbovoniin.
Zolderin 24 tunnin ajo

Zolderin 24 tunnin ajo on Circuit Zolderin radalla Belgiassa ajettava urheilu- ja vakioautojen kestävyysajo. Ensimmäinen kestävyysajo siellä ajettiin vuonna 1983.
Kilpailusta tuli osa Belcar-sarjaa vuonna 1997.
Montélimar

Montélimar on kunta Ranskassa Drômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se on Drômen hallinnollinen keskus ja se sijaitsee Rhônejoen rannalla.
Nähtävyyksiä.
Kaupungin nähtävyyksiä on alkuperältään 1000-luvulta peräisin oleva renessanssilinna "Château des Adhémar". Nykyään linnassa on nykytaiteen näyttelykeskus. Toinen historiallinen nähtävyys on 1400-luvulta oleva torni "Tour de Narbonne".
Ruokakulttuuri.
Montélimar on tunnettu nougatistaan. Maaperätutkija Olivier de Serres istutti alueelle mantelipuita vuonna 1694. Tästä sai alkunsa nougatin suosio joka levisi läpi koko valtakunnan. Kaupungissa erikoistuttiin sen valmistukseen ja nykyään se on kaupungin symboli.
Lugduniini

Lugduniini on "Staphylococcus lugdunensis" -bakteerista eristetty bakteereita tuhoava antibiootti, joka tehoaa useisiin patologisiin bakteereihin mukaan lukien MRSA:han. Lugduniinin löytöprosessi julkaistiin vuonna 2016 Nature-tiedelehdessä. Antibiootin eristysprosessi oli omalaatuinen, sillä sitä tuottava "S. lugdunensis" -kanta eristettiin ihmisen nenästä. Lugduniini on kemialliselta rakenteeltaan syklinen peptidi, joka sisältää myös tiatsolidiiniryhmän. "S. lugdunensis" ei tuota lugduniinia ribosomien välityksellä. Sen sijaan antibiootin biosynteesin osoitettiin tapahtuvan neljän peptidisyntaasin välityksellä, joita koodaa yksi 30-kiloemäsparin operoni.
Lugduniinin kemiallinen kaava on C40H62N8O6S, moolimassa 783,046 g/mol ja CAS-numero 1989698-37-4.
Kliininen merkitys.
Systeemiset bakteeri-infektiot ovat hankalia hoidettavia, sillä monet niitä aiheuttavat endogeeniset bakteerit ovat vastustuskykyisiä nykyisin käytössä oleville antibiooteille. Lisäksi kyseenomaisten bakteerien antibioottiresistenssi-kannat yleistyvät jatkuvasti. WHO:n raportin mukaan nykyisen kehityksen jatkuessa useille antibiooteille vastustuskykyiset organismit (MDRO) ovat todennäköisempiä kuolemanaiheuttajia seuraavien vuosikymmenien päästä kuin esimerkiksi syöpä. Muun muassa MRSA ja vankomysiini-resistantti enterokokki kuuluvat MDRO-ryhmään, ja lugduniinin osoitettiin tuhoavan näitä bakteereja tehokkaasti koeputki-viljelmissä.
Lisäksi "Staphylococcus aureus" -bakteerin infektoimien rottien nenästä kyettiin eristämään huomattavasti vähemmän "S. aureus" -bakteereja, jos infektoituneiden rottien nenään istutettiin viiden päivän ajaksi myös villityypin "S. lugdunensis" -kanta. Vastaavaa infektion hoitoa ei tapahtunut, jos nenään istutettiin poistogeeninen "S. lugdunensis" -kanta, joka ei kykene tuottamaan lugduniinia. Epidemiologinen tutkimus löysi myös korrelaation "S. lugdunensis"- ja "S. aureus" -bakteerin väliltä; "S. lugdunensis" näyttää kilpailevan elintilasta ihmisen nenässä "S. aureus" -bakteerin kanssa.
Ester Hallio

Ester Hallio (aik. "Jäntti", 18. lokakuuta 1895 Lapinlahti – 7. tammikuuta 1978) oli suomalainen taidemaalari.
Ester Hallio opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1913–1917. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1914, 1917, 1918 ja 1925.
Hallio oli opiskeluaikanaan syksyllä 1917 parapsykologisen rahasadeilmiön todistajana. Hänen Lönnrotin puistikko 5:ssä Glion talossa sijainneessa opiskelija-asunnossaan alkoi sataa kolikoita tuntemattomasta lähteestä huoneen lattialle. Hallio ja hänen opiskeljatoverinsa Inni Siegberg, Arttu Brummer ja Topi Vikstedt kuluttivat lopulta rahat (noin 20 markkaa) nuorten taiteilijoiden suosimassa Brondan kahvilassa kun kukaan ei tunnustanut niitä omikseen. Professori Arvi Grotenfelt tutki tapausta ja laati tapahtumista pöytäkirjan.
Ester Hallio oli naimisissa vuodesta 1919 toimitusjohtaja ja toimittaja Ferdinand Hallion kanssa.
Hauterives

Hauterives on kunta Ranskassa Drômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Galaurejoen rannalla, joka on Rhônejoen sivujoki.
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyys on Ihanteiden palatsi ("Palais idéal"). Naivistisen palatsin rakensi postimies Ferdinand Cheval vuosina 1879 – 1912. Cheval näki unessaan fantastinen palatsin, jollaisen hän sitten myös päätti rakentaa. Palatsin rakentamiseen hän käytti 33 vuotta. Vuonna 1969 Ranskan kulttuuriministeri André Malraux nosti palatsin Ranskan historiallisten monumenttien listalle.
Joutsenkaula (tekniikka)

Joutsenkaula on metallista tehty putki- tai letkumainen puolijäykkä materiaali, jota voi taivuttaa kulloinkin tarvittavaan asentoon ja se pysyy siinä. Joutsenkaulaputkea käytetään helppoa suuntaamista vaativien kevyiden laitteiden kuten kohdevalaisimien ja mikrofonien varsina, jolloin myös virta- tai signaalijohto tai valokuitukaapeli voi kulkea joutsenkaulaputken sisällä.
Joutsenkaulaputken muodostavat kaksi sisäkkäin asetettua metallista kierrejousta, jotka on muotoiltu niin että niiden välinen kitka pitää putken siinä asennossa mihin se taivutetaan. Mitä suurempi kitka, sitä raskaampia laitteita joutsenkaula kykenee kannattelemaan asentoaan muuttamatta. Jokaisesta kohdastaan joutsenkaula taipuu vain hieman joka suuntaan, joten mitä pidempi joutsenkaula, sitä laajemman liikeradan ja säätövaran se tarjoaa.
Valaisinten ja mikrofonien varsien lisäksi joutsenkaulaa käytetään muiden kevyiden laitteiden, kuten GPS-navigointilaitteiden, tablettitietokoneiden ja matkapuhelimien kiinnitystelineissä, suurennuslasien ja mikrofonien puhkusuojien varsissa sekä pienten kameroiden jalustoissa mahdollistamaan laitteen nopea suuntaaminen ja pysyminen halutussa asennossa.
Ray Donovan

Ray Donovan on yhdysvaltalainen rikossarja, jonka on luonut Ann Biderman. "Ray Donovan" alkoi Showtime-kanavalla vuonna 2013. Sarjaa on tehty seitsemän tuotantokautta. Sarjan pääosissa näyttelevät Liev Schreiber, Paula Malcomson, Eddie Marsan, Dash Mihok, Steven Bauer, Katherine Moennig, Pooch Hall, Kerris Dorsey, Devon Bagby ja Jon Voight.
Suomessa sarja on katsottavissa Elisa Viihde Viaplayssä ja Paramount+-suoratoistopalvelussa.
Sarjaan pohjautuva elokuva saa ensi-iltansa 15. tammikuuta 2022 Paramount+-suoratoistopalvelussa.
Lens-Lestang

Lens-Lestang on kunta Ranskassa Drômen departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella.
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyys on Saint-Jean-Baptisten kirkko. Se rakennettiin vuosina 1892 – 1907. Kirkon kellotorni, jonka päällä on risti, kohoaa 48 metrin korkeuteen. Kirkon kolmesta kellosta suurin painaa 1500 kg.
Hjördis Nyberg

Hjördis Helena Nyberg (18. syyskuuta 1885 Helsinki – 23. toukokuuta 1970) oli suomalainen taidemaalari.
Henkilöhistoria.
Hjördis Nybergin vanhemmat olivat Karl Arvid Nyberg (1849–1932) ja Josefina Charlotta Schostag. Hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1903–1905 ja 1907–1908, Taideteollisessa keskuskoulussa 1904, 1905, 1906 ja 1907, H. M. Krabbén johdolla Hollannissa 1908–1909 sekä Pariisissa Ch. Guérinin johdolla 1913–1914 ja 1920–1922. Nyberg osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1907, 1909, 1912, 1934, 1935 ja 1942.
Lahja Koivunen

Lahja Koivunen (18. marraskuuta 1898 Karinainen – 26. joulukuuta 1989 Kuusamo) oli suomalainen Kuusamossa asunut taidegraafikko ja taidemaalari.
Lahja Koivusen vanhemmat olivat maatalousneuvoja Kaarlo Koivunen ja Ida Alexandra Pennanen. Perhe muutti 1907 Kuusamoon kun Kaarlo Koivunen sai maatalousneuvojan työtä sieltä. Lahja Koivunen opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1919–1924 ja grafiikkaa Harry Henrikssonin johdolla Turussa 1936–1939 sekä suoritti grafiikan jatko-opintoja Aukusti Tuhkain johdolla Helsingissä 1952. Koivunen osallistui Turun Taideyhdistyksen yhteisnäyttelyihin 1923 ja 1936–1939 sekä useisiin Oulun läänissä pidettyihin taidenäyttelyihin. Hänellä oli Kuusamossa useita yksityisnäyttelyitä vuosina 1950–1980 ja Helsingin Strindbergissä 1956, 1957 ja 1971. Monien hänen töidensä aiheet löytyivät Kuusamon luonnosta. Koivunen ei pitänyt luetteloa teoksistaan, ja hänen tuotantonsa arvioidaan olevan yli 600 öljyvärimaalausta, toistasataa grafiikan levyä, noin 50 akvarellia ja kolme veistosta. Koivunen sai valtion taiteilijaeläkkeen 1975.
"Niin kuin vaaran rinteellä kasvava puu - Kuusamon taiteilija Lahja Koivusen elämä ja taide" -kirja julkistettiin taiteilijan syntymän 120-vuotissyntymäpäivänä 18. marraskuuta 2018. Kirjan on kirjoittanut Ulla Ingalsuo-Laaksonen ja sen on kustantanut Wazama Media Oy.
Kesytön (elokuva)

Kesytön ("L’Enfant sauvage") on François Truffaut’n ohjaama draamaelokuva vuodelta 1970. Se pohjautuu vuonna 1797 löydetyn Aveyronin Victorin tapaukseen, jossa metsästä löytyi noin 11-vuotias villilapsi. Käsikirjoituksen elokuvaan teki Truffaut yhdessä Jean Gruault’n kanssa, ja Truffaut näyttelee itse pääosaa, villipojan kasvattilapsekseen ja tutkimuskohteekseen ottavaa lääkäri Jean Itardia.
Tuotanto.
Truffaut neuvotteli elokuvan tuotannosta United Artists -yhtiön kanssa, joka ei innostunut aiheesta eikä ohjaajan elokuvalle kaavailemasta mustavalkoisuudesta. Sovittiin, että "Kesyttömän" tulevien tappioiden kattamiseksi tuotetaan ensin kaupallisempi elokuvaidea "Mississipin velho" (1969). Kävikin päinvastoin: "Kesytön" tuotti paremmin kuin lähes nelinkertaisella budjetilla tehty, Jean-Paul Belmondon ja Catherine Deneuven tähdittämä "Mississipin velho".
Villipojan rooliin oli vaikea löytää sopivaa lasta. Truffaut halusi elokuvan kuvattavaksi aidoilla tapahtumapaikoilla Etelä-Ranskan Aveyronissa ja värväsi avustajansa etsimään villin oloista poikaa alueen kouluista. Lopulta löytyi mustalaispoika Jean-Pierre Cargol, joka osoittautui tunnetun flamencokitaristi Manitas de Platan sisarenpojaksi.
"Kesytön" oli Truffaut’n ensimmäinen yhteistyö elokuvaaja Néstor Almendrosin kanssa, joka toimi myöhemmin vielä kahdeksan Truffaut’n elokuvan pääkuvaajana.
Vastaanotto ja jälkimaine.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kesyttömän" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Cantus arcticus

Cantus arcticus op. 61 on Einojuhani Rautavaaran vuonna 1972 säveltämä musiikkiteos, ”konsertto linnuille ja orkesterille”. Teoksessa orkesterille sävellettyyn musiikkiin yhdistyy äänitettyä lintujen laulua, jota on paikoin muokattu äänenkäsittelyllä. "Cantus Arcticus" on Rautavaaran ja yleensä suomalaisen taidemusiikin kansainvälisesti tunnetuimpia ja esitetyimpiä teoksia.
Teoksen tilasi Oulun yliopisto ensimmäisen tohtoripromootionsa ohjelmamusiikiksi. Kantaesitys oli promootion yhteydessä Oulussa 18. lokakuuta 1972. Oulun kaupunginorkesteria johti Stephen Portman. Rautavaara omisti teoksen Suomen silloiselle tasavallan presidentille Urho Kekkoselle.
Noin 18 minuuttia kestävässä konsertossa on kolme osaa, nimiltään 1. ”Suo”, 2. ”Melankolia” ja 3. ”Joutsenet muuttavat”. Konsertto on paikoin aleatorinen eli partituuri jättää kapellimestarille mahdollisuuden vapautua nuottimerkinnöistä ja päättää itse, mitä tai millä hetkellä orkesteri soittaa. Ensimmäinen osa alkaa esittämisohjeella: ”Ajattele syksyä ja Tšaikovskia”. Linnunlauluäänite tuodaan mukaan ensimmäisen osan alussa kuultavan puhallinosuuden ja huilusoolon jälkeen, minkä lisäksi myös puupuhaltimet matkivat lintujen laulua. Toinen osa alkaa äänitteellä ja partituurin mukaan orkesteri tulee mukaan siinä vaiheessa, kun äänite on soinut tarpeeksi pitkään, jotta yleisö tajuaa siinä kuultavien lintujen matkivan toistensa ääniä. Myös kolmas osa alkaa äänitteellä laulujoutsenparven äänistä. Tunnetuillakin kapellimestareilla on tiettävästi ollut vaikeuksia ajoittaa varsinkin kolmannen osan musiikki yhteen joutsenäänitteen kanssa.
Rautavaara kopioi osan lintujen laulusta Yleisradion äänitehostearkiston äänitteiltä, mutta osan hän kävi äänittämässä itse soilla Limingassa Oulun lähellä. Äänitystä on käsitelty elektronisesti varsin vähän, vain toisessa osassa kuultavaa tunturikiurun laulua on hidastettu ja kolmannessa osassa laulujoutsenten laulua on monistettu soittamalla samoja ääniä päällekkäin. Muita äänityksessä kuultavia lintuja ovat muun muassa kurjet.
Manitas de Plata

Manitas de Plata (oik. Ricardo Baliardo, 7. elokuuta 1921 Sète – 5. marraskuuta 2014 Montpellier) oli ranskalainen flamencokitaristi, joka nousi kansainväliseen suosioon 1960-luvulla. Hän levytti vuodesta 1963 lähtien noin 80 albumia, joita on myyty yhteensä noin 93 miljoonaa kappaletta. Hän esiintyi muun muassa 14 kertaa New Yorkin Carnegie Hallissa.
Ricardo Baliardo syntyi hevoskauppiaan poikana romanikaravaanissa Etelä-Ranskan Sètessä. Luku- ja kirjoitustaidoton poika ei käynyt koulua, vaan elätti perhettään turistialueiden katusoittajana kesäisin ja renkaanpaikkaajana talvisin. Näin hän omaksui espanjankielisen taiteilijanimensä Manitas de Plata, suomeksi ”pienet hopeiset kädet”. Hän tuli aluksi tunnetuksi soittamalla vuosittain mustalaisten kokoontumisessa Camarguessa, jossa hänen esityksiään myös äänitettiin 1955. Kuutta vuotta myöhemmin amerikkalainen Connoisseur-levymerkin tuottaja Alan Silver kuuli äänityksiä, matkusti Etelä-Ranskaan ja teki pelottavan näköisen ja sukulaismiestensä alati vartioiman kitaristin kanssa levytyssopimuksen. Tuloksena oli vuoden 1963 albumi "Gypsy Flamenco", jolla lauloi Manitas de Platan serkku José Reyes.
Manitas de Plata nousi kansainväliseen suosioon 1960-luvulla ja esiintyi erityisesti Ranskan Rivieran matkailukohteissa kuten Saint-Tropez’ssa. Pablo Picasso kaiversi kuvia hänen kitaraansa; Salvador Dalí, Jean Cocteau ja Brigitte Bardot ylistivät häntä. Hän ei juuri puhunut ja jos puhui, hänen espanjansekaiset lyhyet tokaisunsa piti tekstittää Ranskan televisiossa. Hänen albumejaan myytiin noin 93 miljoonaa kappaletta, ja rahat hän sijoitti loistoautoihin (tarinan mukaan rahoja säilytettiin Rolls-Roycessa, koska taiteilija ei luottanut pankkeihin) ja jatkuvasti kasvavan jälkeläis- ja sukulaiskaartin elättämiseen. Lapsia hänellä on ehkä jopa 28. Monet hänen lapsistaan ja muista sukulaisistaan ovat myös flamencomuusikoita, kuten monet Gipsy Kings -yhtyeen jäsenistä.
Manitas de Plata kuoli hoitokodissa Montpellier’ssa 93-vuotiaana marraskuussa 2014.
Kəpəz PFK

Kəpəz Peşəkar Futbol Klubu () on jalkapalloseura Gəncən kaupungista. Se pelaa maansa korkeimmalla sarjatasolla Azerbaidžanin Valioliigassa. Maansa mestaruuden Kəpəz on voittanut vuosina 1995, 1998, 1999 ja 2010. Azerbaidžanin cupin seura on voittanut vuosina 1994, 1997, 1998 ja 2000.
Kəpəz on pelannut useana kautena UEFAn alaisissa kansainvälisissä turnauksissa. Ensiesiintyminen tapahtui kaudella 2004 UEFA Intertoto Cupissa. Mestarien liigassa seura on esiintynyt kahdesti: kausilla 2008-09 ja 2010-11, jolloin kummallakin kerralla seura on pudonnut toisella karsintakierroksella. Eurooppa-liigassa Kəpəz on päässyt parhaimmillaan kolmannelle karsintakierroksella kaudella 2015-16.
Karolina Widerström

Karolina Olivia Widerström (10. joulukuuta 1856 Helsingborg – 4. maaliskuuta 1949) oli ruotsalainen tohtori, gynekologi ja feministi, joka oli osa liikettä, jonka tarkoituksena oli saada naisille äänioikeus. Lisäksi hän kuului Tukholman kaupunginvaltuustoon.
Widerström syntyi Helsingborgissa vuonna 1856. Hänen vanhempansa olivat Otto Fredrik Widerström ja Olivia Erika Dillén. Perhe muutti Tukholmaan vuonna 1873.
Xəzər-Lənkəran FK

Xəzər Lənkəran Futbol Klubu () oli jalkapalloseura Lənkəranin kaupungista. Maansa mestaruuden Xəzər voitti vuonna 2007. Azerbaidžanin cupin seura voitti vuosina 2007, 2008 ja 2011. Seura lakkautti toimintansa ammattilaistasolla vuonna 2016, mutta jatkoi toimintaansa nuorisojoukkueissa.
Xəzər pelasi useana kautena UEFAn alaisissa kansainvälisissä turnauksissa. Ensimmäisen kerran se oli mukana UEFA Cupissa kaudella 2005-06. Se pelasi kertaalleen Mestarien liigassa: tämä tapahtui kaudella 2007-08. Joukkue jäi tuolloin ensimmäiselle karsintakierrokselle hävittyään kroatialaiselle Dinamo Zagrebille yhteismaalein 4-2. UEFA Cupissa tai Eurooppa-liigassa seura ei päässyt toista karsintakierrosta pidemmälle.
Coreboot

Coreboot on firmwareprojekti, joka kehittää vapaan ohjelmiston vaihtoehtoa BIOSille ja UEFIlle. 
Koska ohjelma on suurelta osin laitekohtainen (Coreboot ladataan ennen käyttöjärjestelmän ydintä) on siihen ohjelmoitava tuki erikseen eri laitteille.
Coreboot on aiemmin tunnettu nimellä LinuxBIOS. Projekti on laajentunut alkuperäisestä Linuxin käynnistävästä firmwaresta tukemaan myös esimerkiksi Plan 9 -käyttöjärjestelmää. Coreboot on saatavilla eri arkkitehtuureille kuten RISC-V-suorittimille.
Corebootin eduiksi lasketaan tehokkuus (karsimalla ylimääräiset ohjelmistot tietokone käynnistyy nopeammin) sekä turvallisuus (vähentämällä mahdollisia hyökkäyspintoja). Koska Coreboot on avointa lähdekoodia se voidaan auditoida ja sitä voidaan muokata.
Muun muassa System76 on julkaissut kannettavia tietokoneita, joissa on Coreboot.
Historia.
Coreboot-projekti sai alkunsa Yhdysvalloissa Los Alamos National Laboratoryssä vuonna 1999 kahden opiskelijan projektina. Sittemmin projektin parissa on työskennellyt suuri joukko ihmisiä.
Rahoitus.
Muun muassa Google, AMD, Acer ja Saksan valtio ovat tukeneet projektia.
Bridgen historia

Bridgen historia alkaa 1800- ja 1900-lukujen taitteesta, jolloin biritch-niminestä korttipelistä muovautui nykyinen bridge. Biritchin varhainen edeltäjä visti on 1500-luvulta peräisin oleva tikkipeli.
Alkuperä.
Oxford English Dictionaryn mukaan sana "bridge" on englantilainen ääntämisversio "biritch"-nimisestä korttipelistä. Se on jatkoa vistille, joka oli aluksi hallitseva tikkipeli nauttien suosiosta vuosisatojen ajan. Vanhin tunnettu viittaus pelisääntöihin on vuodelta 1886, jolloin sitä kutsuttiin nimellä "biritch tai venäläinen visti". Pelissä esiintyi useita merkittäviä sääntömuutoksia ja parannuksia vistiin verrattuna: Jakaja valitsi valtti-värin tai nimesi partnerinsa tekemään sen, siinä oli mahdollisuus valtittomaan peliin (biritch); lisäksi jakajan partnerista tuli "puu-ukko". Sillä oli muitakin yhtäläisyyksiä bridgen kanssa: pisteet merkattiin rivin molemmin puolin ja sitoumus oli mahdollista "donkata" tai "reinota", täyspelipisteet saadakseen sitoumus täytyi saada valtittomassa pelissä vähintään kolmeen trikkiin, herttapelissä neljään ja ruutupelissä viiteen (täyspelipisteitä ei saatu ilman donkkia padassa ja ristissä), vistissä oli myös slammibonuksia.
Huolimatta vistin suosiosta, tästä pelistä ja sen muunnelmista "bridgestä" ja "bridge-vististä", tuli suosittuja Yhdysvalloissa ja Britanniassa 1890-luvulla.
"Tarjousbridge", joka tunnettiin silloin myös "kuninkaallisten tarjousbridgenä", kehitettiin vuonna 1904. Siinä pelaajat tarjosivat sitoumuksen ja pelaajan löytämiseksi. Tavoitteeksi tuli hankkia korkeimman tarjouksen osoittama määrä tikkejä.  Rangaistuksetkin otettiin käyttöön, jos pelinviejä ei saanut sitoumustaan kotiin.
Moderni bridge on muun muassa Harold Stirling Vanderbiltin kehittämä, jossa muutos on pisteytyksessä. Merkittävin muutos oli, että vain tikkimäärä laskettiin alapeleissä. Täyspeleistä ja slammeista sai ylimääräisiä pisteitä. Se teki tarjoamisesta paljon haastavampaa ja mielenkiintoisempaa. Toinen muutos oli" vyöhykkeet" (vaara, vaaraton). Erot olivat pistemäärissä. Vaara vyöhykkeessä sai enemmän pisteitä, jos sitoumus meni kotiin. Toisaalta siinä myös menetti enemmän pisteitä sitoumuksen lipsahtaessa pietiin. Vanderbilt kirjoittaa sääntönsä puhtaiksi vuonna 1925, ja muutaman vuoden sisällä tämä sitoumusbridge oli syrjäyttänyt muita pelin muotoja (esimerkiksi rubber, jossa korttituuri on suuremmassa merkityksessä) niin paljon, että "bridgestä" tuli synonyymi sanalle "sitoumusbridge."
Bridge saavutti suuren suosion Yhdysvalloissa ja Britanniassa 1930-luvulla. Aikansa kuuluisin pelaaja oli Ely Culbertson, joka osaltaan oli tekemässä bridgeä tunnetuksi.
Lähihistoria.
Yhdysvalloissa ja Australiassa bridgeä pelataan yleensä "kilpailubridgenä" seuroissa, turnauksissa ja verkossa. Britanniassa, bridgeä pelataan yksityiskodeissa vieläkin rubberina tai Chicagona, seuroissa kilpailubridgenä ja rubberina sekä turnauksissa kilpailubridgenä. Suomessa bridgeä pelataan Yhdysvaltojen ja Australian tapaan kilpailubridgenä.
Amrubisiini

Amrubisiini (C25H25NO9) on antrasykliineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä keuhkosyövän hoitoon.
Käyttö ja haittavaikutukset.
Muiden antrasykliinien tavoin amrubisiinin teho syöpälääkkeenä perustuu toposiosmeraasi II-entsyymin estoon. Tällöin muun muassa syöpäsolujen DNA:n vaurioiden korjaaminen, RNA:n synteesi ja proteiinisynteesi estyvät. Lääke rekisteröitiin Japanissa keuhkosyövän hoitoon vuonna 2002 ja sitä tutkitaan Yhdysvalloissa hyväksyttäväksi harvinaislääkkeeksi keuhkosyövän hoitoon. Yhdisteen syöpäsoluja tuhoavat omianisuudet ovat voimakkaampia kuin useiden muiden antrasykliinien. Amrubisiinin lisäksi myös sen metaboliitti amrubisinoli (C25H27NO9) on lääkeaineena aktiivinen.
Amrubisiinin merkittävimpiä haittavaikutuksia ovat huonovointisuus sekä neutropenia ja trombosytopenia. Monille muille ryhmän lääkkeille tyypillistä sydäntoksisuutta yhdisteellä ei esiinny.
Synteesi.
Amrubisiini on ensimmäinen täysin synteettisesti valmistettu antrasykliini. Muita valmistetaan bioteknisesti tai puolisynteettisesti. Yhdisteelle on kehitetty asymmetrinen synteesi, jonka lähtöaine on tetraliinijohdannainen.
Muistiurheilu

Muistiurheilu on kilpailemista muistamisessa. Lajissa järjestetään vuosittain maailmanmestaruuskilpailut. Kilpailijat käyttävät erityisiä muistitekniikoita, joiden avulla he pystyvät muistamaan pitkiä listoja esimerkiksi numerosarjoja, pelikortteja tai sanoja.
Kilpailut ja organisaatio.
Muistiurheilun kehittivät englantilaiset Tony Buzan, joka tunnetaan miellekartan kehittäjänä, sekä Raymond Keene. Ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1991. Maailman muistimestaruudesta kilpaillaan vuosittain. Vuoden 2015 maailmanmestaruuskilpailuissa oli noin 278 osanottajaa. Vuoden 2016 muistimaailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Singaporessa joulukuussa.
Muistiurheilua hallinnoi World Memory Sports Council. Sen puheenjohtaja on Raymond Keene.
Lajit.
Muistimaailmanmestaruuskilpailuissa on kymmenen lajia:
Tekniikat.
Muistiurheilijat käyttävät muistitekniikoita, joista vanhimmat kehitettiin antiikin Kreikassa yli 2000 vuotta sitten. Tekniikat perustuvat siihen, että muistettavista asioista tehdään visuaalisia, helposti muistettavia kuvia, jotka järjestellään niin että ne on helppo palauttaa mieleen. Ilman näitä tekniikoita parhaatkin muistiurheilijat ovat muistikyvyiltään vain normaalin ihmisen tasoisia.
Yleinen kilpailijoiden käyttämä muistitekniikka on paikkamenetelmä. Muistettavat kohteet, kuten numerosarjat tai korttipakat, muutetaan ensin sanoiksi, joista tehdään mielessä visuaalisia kuvia. Nämä kuvat sijoitetaan johonkin ”muistipalatsiin”, josta ne voidaan palauttaa mieleen oikeassa järjestyksessä kävelemällä mielessä reittiä pitkin. Muistipalatsina voi toimia esimerkiksi oma koti tai jokin muu tuttu paikka tai reitti.
Mississipin velho

Mississipin velho ("La Sirène du Mississipi") on François Truffaut’n käsikirjoittama ja ohjaama jännityselokuva vuodelta 1969. Sen pääosia esittävät Jean-Paul Belmondo ja Catherine Deneuve. Elokuva perustuu Cornell Woolrichin romaaniin, kuten perustuivat myös Truffaut’n vuoden 1968 elokuva "Morsian pukeutui mustaan" ja Truffaut’n suuresti ihaileman Hitchcockin "Takaikkuna" (1954). "Mississipin velhossa" Truffaut pyrkiikin hyvin hitchcockmaiseen ilmaisuun ja ottaa vaikutteita etenkin "Vertigosta". Hän kuitenkin omisti elokuvan toiselle esikuvalleen, Jean Renoirile.
Juoni.
Ranskalle kuuluvalla Réunionin saarella tupakkaplantaasin omistajamiljonääri Louis (Belmondo) kutsuu luokseen kirjeenvaihtotoverinsa Julien, johon on rakastunut. Laivasta astuva nainen (Deneuve) onkin aivan eri henkilö kuin Julien lähettämässä kuvassa. Louis hyväksyy selityksen, että Julie on lähettänyt naapurinsa kuvan vakuuttuakseen Louis’n tunteiden aitoudesta. He menevät naimisiin, mutta pian Julie häipyy rahat mukanaan. Louis jäljittää hänet Ranskan Antibesiin, jossa nainen työskentelee tanssijana toisella nimellä. Louis matkustaa Antibesiin tappaakseen naisen, mutta heltyy sovintoon kuultuaan naisen selityksen, mutta siitä ongelmat vasta alkavatkin.
Tuotanto.
Tuotantoyhtiö United Artists vaati Truffaut’ta ohjaamaan tappiolliseksi arvioimansa "Kesyttömän" lisäksi myös kaupallisemman elokuvaidean "Mississipin velho". Sen pääosiin palkattiin Belmondo ja Deneuve, ja kuvaukset tehtiin suurelta osin Réunionin saarella. Toisin kävi: "Kesytön" tuotti paremmin kuin lähes nelinkertaisella budjetilla tehty "Mississipin velho".
"Mississipin velho" kuvattiin lähes täysin käsikirjoituksen mukaisessa, kronologisessa järjestyksessä, koska Truffaut halusi pääparin suhteen kehittyvän elokuvassa mahdollisimman luonnollisesti.
Elokuvan puvustuksen suunnitteli Yves Saint-Laurent.
Vastaanotto ja jälkimaine.
Elokuva sai hyvin ristiriitaisia arvioita, ja sitä syytettiin sekavuudesta sekä rakenteensa että tyylilajiensa suhteen. Se ei menestynyt myöskään teattereissa, mutta jälkikäteen elokuvan arvostus on parantunut.
Vuonna 2001 sai ensi-iltansa uusintaversio samasta tarinasta nimellä "Original Sin – perisynti".
Daniel H. Shubin

Daniel H. Shubin on yhdysvaltalainen raamatuntutkija, opettaja, kirjailija ja kääntäjä.
Shubin on kirjoittanut useita uskontoa ja filosofiaa sekä erityisesti Venäjän kristinuskon ja ortodoksisen kirkon historiaa käsitteleviä teoksia. Hän on myös kääntänyt useita samoja aiheita käsitteleviä kirjoja venäjästä englanniksi. Shubin on asunut pitkään etelä-Kaliforniassa. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
* "Volume I: From the Earliest Years Through Tsar Ivan IV" Algora Publishing, 2004
* "Volume II: The Patriarchal Age, Peter, the Synodal System" Algora Publishing, 2004
* "Volume III: The Synodal Era And the Sectarians 1725 to 1894" Algora Publishing, 2005
* "Volume IV: The Orthodox Church 1894 to 1990 Tsar Nicholas II to Gorbachev's Edict on the Freedom of Conscience" Algora Publishing, 2006
Teoksia.
"Omakustanteet:
Kun hymy hyytyy

Kun hymy hyytyy ("The Entertainer") on Tony Richardsonin ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1960. Se perustuu John Osbornen näytelmään "The Entertainer" (1957), josta elokuvakäsikirjoituksen laativat Osborne ja Nigel Kneale. Pääosaa, vanhenevaa music hall -⁠viihdyttäjää jonka ura ja yksityiselämä ovat kariutumassa, esittää Laurence Olivier.
Osbornen näytelmään perustui myös Richardsonin edellinen elokuva, "Nuori viha" (1959).
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Kun hymy hyytyy" -elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Michael Khodarkovsky

Michael Khodarkovsky on yhdysvaltalainen historioitsija ja professori, joka opettaa historiaa Loyolan yliopistossa Chicagossa. Khodarkovsky on erikoistunut Venäjän historiaan, josta hän on kirjoittanut useita teoksia sekä artikkeleita. 
Khodarkovsky syntyi ja kasvoi Neuvostoliiton ajan Ukrainassa. Hän opiskeli historiaa Kalmukian valtionyliopistossa Elistassa, jossa myös suoritti Bachelor of Artsia vastaavan tutkinnon. Hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa väitteli tohtoriksi Chicagon yliopistosta 1987. Hän on kirjoittanut artikkeleita Venäjän historiasta ja nykytilasta muun muassa lehtiin The New York Times, The Wall Street Journal and Chicago Tribune.
Noora Ruskola

Noora Ruskola (s. 21. joulukuuta 1994) on suomalainen kilpapurjehtija. Hän kilpailee Formula Kite -luokassa, joka on yksinpurjehdittava leijalautaluokka. Hän aloitti harjoittelun luokassa vuonna 2022 ja tähtää vuoden 2024 Pariisin olympialaisiin, joissa luokka on uutena mukana. 
Ruskola purjehti MM-kultaa juniorien Zoom 8 -luokassa vuonna 2010. Vuosina 2011–2016 hän purjehti Camilla Cedercreutzin kanssa aluksi 29er- ja myöhemmin 49er FX -luokassa. Vuonna 2013 he saavuttivat alle 23-vuotiaiden MM-kultaa. Rion 2016 kesäolympialaisissa Ruskola ja Cedercreutz sijoittuivat 17:nneksi.
Vuodesta 2017 lähtien Ruskola purjehti Mikaela Wulffin kanssa 49er- ja 470-luokassa. Yhteistyö päättyi vuonna 2021 Wulffin päätettyä purjehdusuransa.
Camilla Cedercreutz

Camilla Cedercreutz (s. 31. tammikuuta 1993) on suomalainen kilpapurjehtija. 
Vuosina 2011–2016 Cedercreutz purjehti Noora Ruskolan kanssa aluksi 29er- ja myöhemmin 49er FX -luokassa. Vuonna 2013 he saavuttivat alle 23-vuotiaiden MM-kultaa. 
Rion 2016 kesäolympialaisissa Cedercreutz ja Ruskola sijoittuivat 17:nneksi.
Rochdalen periaatteet

Rochdalen periaatteet ovat kansainvälisen osuustoimintaliikkeen käyttämiä toimintaperiaatteita. Tarinan mukaan ne olisi alun perin kehitetty maailman ensimmäisenä osuuskauppana pidetyn, vuonna 1844 perustetun "Rochdale Society of Equitable Pioneers" -osuuskunnan piirissä Britanniassa, mutta todellisuudessa ne muotoutuivat vähitellen käytännön toiminnan kautta ja niitä oli välillä enemmän, välillä vähemmän kuin ne tunnetut seitsemän pääperiaatetta, jotka hyväksyttiin vuonna 1937 Kansainvälisen Osuustoimintaliiton ICA:n periaatteiksi ruotsalaisen Anders Örnen toimittamina:
Näiden seitsemän periaatteen pohjalta eri maiden eri osuustoimintaliikkeet ovat soveltaneet omia säännöstöjään, jotka poikkeavat alkuperäisistä enemmän tai vähemmän. Myös kansainvälinen periaatteisto on vuosikymmenten kuluessa hioutunut. Kansainvälisen osuustoimintaliitto ICA:n vuonna 1995 vahvistamat periaatteet on muotoiltu seuraavasti:
Periaatteet käytännössä.
Teoksessa "Uusi osuuskunta – tekijöiden liike" arvioidaan kriittisesti, kuinka Rochdalen periaatteet ovat toteutuneet käytännössä ja kuinka hyvin ne erottavat osuustoimintaa muista yhtiömuodoista.
"Vapaaehtoisen ja avoimen jäsenyyden" periaate ei todellisuudessa erottele osuuskuntia muista markkinaehtoisista yrityksistä. Muutkin yritykset ovat vapaaehtoisia. Avoimen jäsenyyden periaate ei yleensä toteudu kuin kuluttajaosuuskunnissa. Työ- ja tuottajaosuuskuntien jäseneksi pääsy vaatii tavallisesti muutakin kuin osuusmaksun maksamisen. Vapaasti voi sen sijaan hankkia pörssiyhtiöiden osakkeita pörssistä.
"Jäsenten demokraattisen hallinto" on osuuskuntamuodossa mahdollinen toteuttaa, mutta sen toteutuminen ei ole taattu. Asia on kiinni osuuskunnan säännöistä ja toimintatavoista. Suurissa, edustuksellista demokratiaa noudattavissa osuuskunnissa jäsendemokratian osuus pienenee. Tällaiset osuuskunnat muistuttavat osakeyhtiöitä hallintoneuvostoineen ja muine hallintoelimineen.
"Itsenäisyyden ja riippumattomuuden" periaate on toteutunut vaihtelevasti. Historiasta tunnetaan esimerkkejä valtioon ja puolueisiin kytketystä osuustoiminnasta mm. Itä-Euroopassa. Suomessa osuustoiminta oli pitkään jakautunut puoluekentän mukaan.
"Valistuksen" suhteen osuuskunnat eivät eroa muista yrityksistä, sillä kaikki harjoittavat henkilöstökoulutusta jollain tavoin.
"Osuuskuntien keskinäinen yhteistyö" ei eroa muista yrityksistä. Muutkin yritykset verkostoituvat ja perustavat yhteisiä intressejään puolustavia yhdistyksiä ja liittoja.
"Toimintaympäristövastuu" pystyy kritiikin mukaan erottamaan osuuskunnat muista yrityksistä, vaikkakin yhteiskuntavastuun periaate on kirjattu monien muidenkin yritysten arvoihin.
Beaurepaire (Isère)

Beaurepaire [boʁɘpɛʁ] on kunta itäisessä Ranskassa Isèren departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. 
Kulttuuri.
Kunnassa järjestetään lokakuisin kansainvälinen elokuvafestivaali "Rencontres internationales du cinéma de Beaurepaire".
Septème

Septème on kunta itäisessä Ranskassa Isèren departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Vuonna 2017 siellä asui 2 063 asukasta.
Nähtävyyksiä.
Yksi kunnan nähtävyyksistä on keskiaikainen linna "Château de Septème". Linnaa on rakennettu 1300-luvulta 1500-luvulle. Se kuuluu Ranskan historiallisiin monumentteihin. Linna ei ole yleisölle avoinna.
Maiju Ollilainen

Maiju Ollilainen (13. marraskuuta 1899 Tohmajärvi – 19. tammikuuta 1987) oli suomalainen taidemaalari.
Maiju Ollilaisen vanhemmat olivat rata- ja rakennusmestari Antti Edvard Ollilainen (1870–1923) ja Johanna Tietäväinen. Ollilainen valmistui 1920-luvulla farmaseutiksi. Taideopinnot hän aloitti 1940-luvulla. Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1944–1945, Helsingin yliopiston piirustussalissa 1945–1948, Vapaassa Taidekoulussa 1945–1946. Liefwendahlin maalauskoulussa Ruotsissa 1946 ja Académie André Lhotessa Pariisissa 1951. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1946, 1948 ja 1949. 
Kirjailija Algot Untola (e. "Tietäväinen", kirjailijanimenä mm. Maiju Lassila) oli Maiju Ollilaisen eno. Suvun perimätiedon mukaan Untola otti kirjailijanimimerkkiinsä etunimen sisarentyttärensä mukaan. 1930-luvulta alkaen Maiju Ollilainen osallistui eri tavoin Maiju Lassilan kirjallisen perinnön vaalimiseen.
Reniumdioksidi

Reniumdioksidi eli renium(IV)oksidi (ReO2) on renium- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa reniumdioksidi on sinisenmustaa tai sinisenhohtoista mustanruskeaa kiteistä ainetta ja sen kiderakenne on vääristynyt rutiilirakenne. Yhdiste on veteen liukenematonta. Yhdiste on polymorfista ja sillä on kaksi kidemuotoa α-muoto ja β-muoto. Kuumennettaessa noin 900 °C:n lämpötilaan reniumdioksidi disproportioituu reniumheptoksidiksi ja metalliseksi reniumiksi. Alkalimetallihydroksidien kanssa yhdiste reagoi muodostaen renaatteja (M2ReO3). 
Valmistus ja käyttö.
Reniumdioksidia valmistetaan kuumentamalla reniumia ja reniumheptoksidia 600 °C:n lämpötilaan. Muita tapoja ovat heksaklororenaattien ([ReCl6]2-) hydrolyysi ja ammoniumperrenaatin pelkistys sinkin avulla. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä pelkistettäessä orgaanisia yhdisteitä vedyttämällä. Muun muassa karboksyylihapot pelkistyvät näin.
K-Plussa

K-Plussa on Keskon ylläpitämä, Suomessa toimiva kanta-asiakasohjelma, joka käynnistyi marraskuussa 1997. Plussa-jäsenet saavat K-ryhmän kaupoista ja Plussa-kumppaneilta etuja, tarjouksia ja Plussa-pisteitä. Plussa-pisteistä muodostuu kuukausittain Plussa-rahaa, jota voi käyttää kauppojen maksupäätteillä. Suomalaisista kotitalouksista noin 90 prosenttia on liittynyt K-Plussaan.
Historiaa.
Plussa-ohjelma käynnistyi 1. marraskuuta 1997, ja se saavutti nopeasti kaksi ja puoli miljoonaa kanta-asiakasta. Vuosien varrella K-Plussan yhteistyökumppaneiksi on liittynyt useita Keskon ulkopuolisia yrityksiä, kuten Neste vuonna 1998 ja Helsingin Energia vuonna 2001. K-Plussa aloitti yhteistyön Suomen suurimman hotelli- ja ravintolayritys Restel Oy:n kanssa vuonna 2010, jolloin kanta-asiakasohjelman piiriin tuli noin 200 ravintolaa ja lähes 50 hotellia ympäri Suomen. Restelin ja K-Plussan yhteistyö kuitenkin loppui syksyllä 2019.
K-Plussaa uudistettiin lokakuun alusta 2016. Uudistukseen kuuluu muun muassa kuluttajan mahdollisuus saada suosikkituotteitaan henkilökohtaisesti alennettuun hintaan. Uudistuksessa muutettiin myös K-Plussan logo, joka liittyy koko Keskon yritysilmeen uudistamiseen.
Samoihin aikoihin kun K-Plussa täytti 20 vuotta vuonna 2017, alkoi korkeakouluopiskelijolle tarkoitettu ilmainen Opiskelijan K-Plussa -ohjelma, joka tarjoaa viiden prosentin ostohyvityksen edeltävän kuukauden ruokaostoksista. Edun saaminen edellyttää vähintään 75 euron arvoisia ruokaostoksia K-kaupoista menneen kuukauden ajalta.
Plussa-verkosto.
Plussa-pisteitä ja etuja voi kerryttää muun muassa seuraavissa liikkeissä:
Andy Hardy

Andrew ”Andy” Hardy on Mickey Rooneyn esittämä nuori mies­hahmo Metro-Goldwyn-Mayerin vuosina 1937–1946 tuottamissa perhe­komedioissa sekä vielä yhdessä elokuva­sarjan elvytys­yrityksessä vuodelta 1958. Andy Hardy -sarjan elokuvia tehtiin kaikkiaan kuusi­toista.
Elokuvien pää­hahmot perustuvat Aurania Rouverolin vuonna 1928 julkaistuun näytelmään "Skidding", jonka pohjalta tehtiin sarjan ensim­mäinen elokuva "Perhejuttu". Siinä Andy Hardy on vielä sivu­hahmo, kun tarina keskittyy Andyn isän, tuomari Hardyn (Lionel Barrymore) uudelleen­valinta­kampanjaan.
Myöhemmissä sarjan elokuvissa tuomari Hardya näyttelee Lewis Stone ja äitiä Fay Holden. Teini-ikäinen Andy-hahmo nousi pian niin suosituksi, että elokuvat alettiin nimetä hänen mukaansa ja tarinat rakentaa hänen ympärilleen. Vuonna 1939 Mickey Rooneystä oli tullut Yhdys­valtojen suosituin elokuva­tähti hänen esiinnyttyään Andy Hardy -tarinoiden lisäksi muun muassa elokuvissa "Tulevaisuuden miehiä" (Boys Town, 1938) ja "Meren urhoja" (Captains Courageous, 1937).
Andy Hardyn vakituinen tyttö­ystävä elokuva­sarjassa on Polly, jota esittää Ann Rutherford. MGM kuitenkin esitteli monia uusia nuoria nais­näytteli­jöitään Andy Hardy -filmien kautta antamalla heille rooleja Andyn tilapäisinä ihastuksina. Heihin kuuluvat Judy Garland, Lana Turner, Esther Williams, Kathryn Grayson ja Donna Reed.
Andy Hardy -elokuvat nojasivat vahvasti perinteisiin perhe­arvoihin. Jokainen elokuva sisälsi vähintään yhden syvällisen keskustelun tuomari-isän ja Andyn välillä, jossa isä antoi pojalle neuvoja joita poika yleensä myös arvosti ja seurasi.
Elokuva "Andy Hardy, tyttöjen sankari" valittiin vuonna 2000 Yhdys­valtojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteetti­sesti, historialli­sesti tai kulttuuri­sesti merkittäviä amerikkalais­elokuvia.
Andy Hardy -elokuvien innoittamana tehtiin monissa maissa omia saman­kaltaisia perhekomedioita, kuten Suomessa Suomisen perheestä kertovat kuunnelmat ja elokuvat. Ohjaaja T. J. Särkkä laittoi Lasse Pöystin katsomaan Mickey Rooneyn elokuvia, jotta tämä oppisi näyttelemään Suomisen Ollia samaan tyyliin.
Palomies Sami

Palomies Sami (, ) on brittiläinen lapsille suunnattu televisiosarja. Sarja sijoittuu pieneen Ponttipantin kaupunkiin, jossa palomies Sami tovereineen auttaa pulaan joutuneita kaupunkilaisia. Paloaseman toimintaa johtaa vaativa palomestari Pasi Teräste. Miehistön muodostavat palomies Sami, palomies Elvis, palomies Penni, palomies Arto ja palomies Elli. Kalustona paloasemalla on sammutusauto Jupiter, kärkiauto Venus, mönkijä Merkurius ja satamassa pelastusvene Neptunus. Lisäksi rautatieasemalla on kiskoilla liikkuva vanha sammutusveturi Liisa. Ponttipantissa on myös pelastushelikopteri, jota kuljettaa Tomi Tomera. Vuonna 2014 ilmestyneen elokuvan Myrskyn sankarit myötä palokunta saa uuden paloaseman, jonka lisäksi mukaan tulee kaksi uutta palomiestä ja lisää ajoneuvoja.
Sarjaa on tehty 15 tuotantokautta.
Risto Virtanen (autourheilija)

Risto Virtanen (s. 28. syyskuuta 1975) on suomalainen autourheilija. Virtanen aloitti uransa kartingissa, jossa hän kilpaili vuodet 1987–1994. Vuonna 1995 hän kilpaili Formula Ford -sarjassa. Virtanen kilpaili vuodet 1996–1999 Britannian ja Japanin Formula 3 -sarjassa ja 1997 Formula Nipponissa. Vuonna 2002 hän kilpaili FIA GT Championship -sarjassa. 
Hän on tullut tunnetuksi myös MTV3:n "Teknavi"-ohjelmasta. Virtanen toimii myös kommentaattorina Eurosportilla selostaen FIA World Endurance Championship -sarjan kilpailuja.
Takuma Asano

Takuma Asano (s. 10. marraskuuta 1994 Komono) on japanilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän on pelannut Japanin maajoukkueessa vuodesta 2015 ja Euroopan sarjoissa vuodesta 2016.
Asano siirtyi vuonna 2016 englantilaisseura Arsenaliin. Hän ei kuitenkaan pelannut minuuttiakaan Arsenalissa vaan vietti kolme vuotta lainalla Saksassa, ensin kaksi kautta VfB Stuttgartissa ja sitten kauden 2018–2019 Hannover 96:ssa. Kesällä 2019 hän siirtyi serbialaisseura FK Partizaniin, jossa hän pelasi kaksi kautta. Heinäkuusta 2021 alkaen hän on edustanut saksalaisseura VfL Bochumia.
Asano on pelannut ennen kauden 2022–2023 alkua Bundesliigassa 55 ottelua, joissa hän on tehnyt neljä maalia, ja 2. Bundesliigassa 26 ottelua, joissa hän on tehnyt neljä maalia. Serbian Superliigassa hän on pelannut 56 ottelua ja tehnyt niissä 22 maalia. Kaudella 2020–2021 hän oli 18 maalillaan Serbian Superliigan maalintekijätilastossa jaetulla kolmannella sijalla.
Asano edusti Japania Rio de Janeiron olympialaisissa 2016. Hän pelasi Japanin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran elokuussa 2015. Hän on pelannut lokakuun 2022 loppuun mennessä 36 A-maaottelua, joissa hän on ollut avauskokoonpanossa 12 kertaa. Näissä otteluissa hän on tehnyt seitsemän maalia: kesäkuussa 2016 ystävyysottelussa Bulgariaa, syyskuussa 2016 MM-karsintaottelussa Thaimaata, elokuussa 2017 MM-karsintaottelussa Australiaa, lokakuussa 2019 MM-karsintaottelussa Tadžikistania, maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Mongoliaa, kesäkuussa 2021 MM-karsintaottelussa Kirgisiaa ja kesäkuussa 2022 ystävyysottelussa Paraguayta vastaan.