tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Moskovan eläintarha

Moskovan eläintarha () on eläintarha Moskovassa Venäjällä. Eläintarha perustettiin 1800-luvun puolivälissä ja avattiin yleisölle 13. helmikuuta 1864. Keisarillisen tiedeseuran perustama eläintarha kansallistettiin 1919 ja siirrettiin Moskovan kaupungin omistukseen 1922.
Eläintarhassa on 938 eri eläinlajia ja noin 1900 eläinyksilöä.
Raision kirjastotalo

Raision kirjastotalo on kesäkuussa 1999 valmistunut Raision kaupunginkirjaston pääkirjasto Vaisaaren kaupunginosassa. Kirjastotalossa on lisäksi auditorio "Martinsali" ja kaupungin johtokeskus. Kirjastotalossa on kolminkertaiset tilat verrattuna Raision vanhaan pääkirjastoon. Raision kirjastotalo on myös Raision kaupunginkirjaston ainoa kirjasto, kun sivukirjasto Petäsmäen kirjasto suljettiin kesällä 2013. Betoniteollisuus ry myönsi kirjastotalolle ja auditoriolle Vuoden 1999 betonirakenne -tunnustuksen.
Kirjastotalon on suunnitellut arkkitehti Hannu Tikka. Kirjastosta järjestettiin yleinen arkkitehtikilpailu, jonka voitti vuonna 1996 työ, jossa värikäs ympäristöstään erottuva kirjasto-auditorio koostuu veistoismaisista massakappaleista. Kirjastotaloa rakennettiin maaliskuusta 1998 kesäkuuhun 1999. Käyttöön rakennus otettiin 29. syyskuuta 1999. Kirjastotalo maksoi 47,3 miljoonaa markkaa, josta kirjaston osuus oli 35 miljoonaa markkaa. Valtionapua kaupunki sai 11 miljoonaa markkaa.
Kirjastossa on muun muassa auditorio, kirjastosaleja, lehtilukusali ja musiikkiosasto, joita yhdistää sisäkatumaisesti aulatila. Rakennuksen eri osien käyttötarkoitukset näkyvät eri väreinä ja materiaaleina sekä sisällä että ulkona. Rakennuksessa on käytetty monipuolisesti erilaisia betonirakenteita. Rakennuksen betonirakenteiset ulkoseinät on rapattu värilaasteilla. Julkisivussa on käytetty lisäksi lasia, sementtikuitulevyä, esipatinoituja sinkkilevyjä ja tervattua, piilukirveellä veistettyä puuta. Rakennusta ympäröi maisema-arkkitehti Ria Ruokosen suunnitelema kivipuutarha istutuksineen.
Kirjastotalon Martinsali-auditoriossa on 250 istumapaikkaa. Auditoriossa järjestetään säännöllisesti muun muassa kirjailijamatineoita, konsertteja sekä teatteri- ja elokuvaesityksiä. Auditorion seinät ovat kaarevat samoin katsomon kaarevana nouseva porrastus.
Kirjastotalon lasiseinään ja sen edustalle valmistui syksyllä 2014 Tiina Vainion suunnittelema julkinen taideteos, "Ajan Rajat".
Courbevoie

Courbevoie [] on Ranskan kunta aivan Pariisin länsipuolella. Courbevoien keskustasta on matkaa Pariisin rajalle kaksi ja Pariisin keskustaan 8,2 kilometriä. Kunnassa on arviolta 84 658 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 4,17 neliökilometriä. Courbevoie on yksi koko Euroopan tiheimmin asutuista kunnista: väestötiheys on noin 20 300 henkeä neliökilometrillä. Moderni toimistotornien alue La Défense kuuluu osin Courbevoien kuntaan, mutta myös Puteaux’n ja Nanterren kuntiin.
Nimi Courbevoie tulee latinan sanasta "Curva Via" ja tarkoittaa mutkaista tietä. Nimen arvellaan tulevan Pariisista Normandiaan johtavasta vanhasta tiestä, joka teki jyrkkiä mutkia Courbevoien kukkulan ylittääkseen.
Kolumbuksen päivä

 
Kolumbuksen päivä () on Yhdysvalloissa vuosittain lokakuun toisena maanantaina vietettävä kansallinen juhlapäivä, jolla muistetaan tutkimusmatkailija Kristoffer Kolumbusta ja Amerikan löytämistä. Päivää vietettiin vuoteen 1971 saakka aina 12. lokakuuta, mutta sen jälkeen se muutettiin lokakuun toiseksi maanantaiksi. Päivä tulee siitä, että 12. lokakuuta 1492 Kolumbus astui ensimmäistä kertaa maihin Uudessa maailmassa. Kolumbuksen päivää juhlitaan yleensä näyttävillä paraateilla.
Kolumbuksen päivä on ollut suosittu varsinkin amerikanitalialaisten keskuudessa Kolumbuksen italialaisen syntyperän vuoksi. Viime vuosina Kolumbuksen päivän yhteydessä on nostettu esiin kysymys eurooppalaisten Amerikan-valloituksen tuhoisasta vaikutuksesta alkuperäiskansoihin. Jotkut ovat kieltäytyneet viettämästä Kolumbuksen päivää ja ehdottaneet sen tilalle ”alkuperäiskansojen päivää”. Jotkin Yhdysvaltain osavaltiot eivät tunnusta Kolumbuksen päivää eivätkä vietä sitä vapaapäivänä.
Historia.
Tiettävästi ensimmäisen kerran päivää juhli New Yorkin St. Tammany -seura vuonna 1792, jolloin tuli kuluneeksi 300 vuotta Kolumbuksen Amerikkaan saapumisesta. Vuonna 1892 vastaavaa 400-vuotisjuhlaa vietettiin maanlaajuisesti presidentti Benjamin Harrisonin julistuksella. Amerikanitalialaiset aloittivat päivän vuosittaisen viettämisen 1800-luvun lopulla. Varsinkin Kolumbuksen ritarit -niminen roomalaiskatolinen hyväntekeväisyysjärjestö ajoi Kolumbuksen päivän muuttamista viralliseksi juhlapäiväksi. Se sai virallisen statuksen ensimmäisenä Coloradon osavaltiossa vuonna 1907. Lopulta presidentti Franklin D. Roosevelt määräsi vuonna 1934 Kolumbuksen päivän kansalliseksi juhlapäiväksi. Määräys astui voimaan 1937.
Muissa maissa.
Kolumbuksen Amerikkaan saapumista on juhlittu myös hänen synnyinmaassaan Italiassa sekä Kolumbuksen retket rahoittaneessa Espanjassa. Monissa Latinalaisen Amerikan espanjankielisissä maissa vietetään samana päivänä Día de la Raza -nimistä juhlapäivää, jonka sisältö ei tosin keskity Kolumbukseen vaan alkuperäiskansojen ja eurooppalaisten valloittajien sulautumisesta seuranneeseen oman kansallisen kulttuurin syntymiseen. Joissain maissa juhlaan kuuluu uskonnollisia seremonioita.
Puteaux

Puteaux [pyto] on Ranskan kunta heti Pariisin länsipuolella. Matkaa Pariisin keskustaan on noin 8,5 kilometriä. Moderni toimistotornien alue La Défense sijoittuu suurelta osin Puteaux’hon. Kunnassa on arviolta 44 506 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 3,19 neliökilometriä.
Ensimmäiset maininnat kylästä on löydetty apotti Sugerin asiakirjoista vuodelta 1148 nimellä "Putiauz". Sana tulee vanhan ranskan sanasta "putel", joka tarkoittaa suota. Toisen teorian mukaan sana tulee latinan sanasta "puteoli", joka tarkoittaa pieniä lähteitä tai kaivoja.
Seinen vasemmalla rannalla sijaitseva Puteaux rajoittuu pohjoisessa Courbevoien, lännessä Nanterren ja etelässä Suresnesin kuntaan sekä idässä Neuilly-sur-Seineen. Alue nimeltä "Bas de Puteaux" rautatien ja Seinejoen välissä on vanhin kaupunkimainen alue Puteaux’ssa. Siellä sijaitsevat vuodelta 1934 oleva kaupungintalo ja suuri ostoskeskus. "Haut de Puteaux" sijaitsee rautatiestä itään ja "La Défense" kunnan pohjoisosassa. Joessa oleva saari "Île de Puteaux" on asumaton, mutta siellä on urheilulaitoksia.
Verotulot etenkin La Défensen alueen yrityksistä tekevät Puteaux’sta yhden Ranskan vauraimmista kunnista. 1900-luvun alussa kunnan taloutta hallitsi autotehdas De Dion-Bouton sekä sen jälkeen monet puolustusteollisuuden tuotantolaitokset.
Suomen euroviisukarsinta 1972

Suomen euroviisukarsinta 1972 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 1972 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu käytiin avoimena sävellyskilpailuna, johon yksi säveltäjä sai lähettää korkeintaan kaksi kappaletta. Kilpailuun lähetettiin 186 kappaletta, joista Yleisradion kokoama ammattilaisraati valitsi kahdeksan parasta finaaliin.
Finaali lähetettiin lauantaina 29. tammikuuta Ylen tv-studiosta 2, suorana lähetyksenä YLE TV1:ssä kello 20.05 alkaen. Finaalin voittajan valitsivat katsojat postikorttiäänestyksellä. Äänestyksessä annettiin yhteensä 69 184 ääntä. Tuloslähetys lähetettiin 5. helmikuuta kello 19.20.
Suomen euroviisukarsinta 1973

Suomen euroviisukarsinta 1973 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 1973 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu järjestettiin kutsukilpailuna 12 säveltäjälle. Säveltäjät saivat itse valita kappaleidensa esittäjät. Finaali pidettiin vasta toista kertaa yleisötapahtumana, edellisen kerran oli pidetty vuonna 1961, tällä kertaa paikana oli Finlandia-talo. Finaali lähetettiin suorana lähetyksenä YLE TV1:ssä 3. helmikuuta kello 19.45. Voittajan valitsi kymmenhenkinen tuomaristo, jonka jäsenistä jokainen pisteytti kappaleet skaalalla 1-10. Jokaisen kappaleen saamista pisteistä korkein ja alkaisin yksittäinen pistemäärä jätettiin huomiotta. Kyseessä on vanhin Yleisradion arkistoissa säilynyt karsintalähetys. Ennen pisteidenlaskua edellisen vuoden edustajat Päivi Paunu ja Kim Floor lauloivat kappaleensa "Muistathan".
Vuonna 1973 Euroopan yleisradiounioni salli ensimmäistä kertaa euroviisukappaleiden esittämisen muulla kuin maan omalla kielellä. Näin ollen vuonna 1973 kuultiin Suomen karsintojen ensimmäiset englanninkieliset kappaleet. Lisäksi karsintoihin osallistunut tuolloin 13-vuotias Nina Pethman on kaikkien aikojen nuorin Suomen karsintoihin osallistunut solisti.
Tulos.
Pistetaulukko.
Alin ja ylin pistemäärä jätettiin huomiotta, ne on &lt;del&gt;yliviivattu&lt;/del&gt;.
Fontenay-aux-Roses

Fontenay-aux-Roses [fɔ̃tnɛ oʁoz] on Ranskan kunta Pariisin eteläosan esikaupunkialueella, noin 8,5 kilometriä Pariisin keskustasta. Siellä on arviolta 22 946 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 2,51 neliökilometriä.
Fontenay-aux-Roses on Pariisiin johtavan RER-junalinjan B varrella. Sen naapurikuntia ovat idässä Bagneux, pohjoisessa Châtillon, lännessä Clamart, lounaassa Le Plessis-Robinson ja etelässä Sceaux.
Bon Marché -tavaratalon perustaja Aristide Boucicaut (1810–1877) asui Fontenayssä ja avusti kuntaa monin tavoin. Taidemaalari Pierre Bonnard syntyi Fontenayssä ja taidemaalari Yves Klein asui siellä.
Leif Rantala

Leif Rantala (26. joulukuuta 1947 Liljendal – 8. tammikuuta 2015 Rovaniemi) oli suomenruotsalainen kielitieteilijä, saamen kielen spesialisti ja Kuolan niemimaan saamelaiskielten, -kulttuurin ja historian asiantuntija.
Valentina Sovkina luonnehti Facebookissa Rantalaa seuraavasti: “Hän jätti suuren, valoisan jäljen saamelaisten elämään, samoin hänen tietonsa kolttasaamelaisista ja Kuolan niemimaan saamelaisten kielestä ja kulttuurista sekä hänen kiinnostuksensa näitä aiheita kohtaan.”
Tieteellinen ja yhteiskunnallinen toiminta.
Rantala valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1975. Hänen gradunsa käsitteli Pulmangin saamelaista paikannimistöä. Hän työskenteli Lapin yliopiston saamen kielen, lähinnä pohjoissaamen opettajana.
Hän oli erityisesti Kuolan niemimaan ja Petsamon alueiden kulttuurin ja historian asiantuntija. Hän keräsi myös laajan etnografisen kokoelman Kuolasta.
Rantala joutui myös toimimaan paljon kääntäjänä, sillä Lapin suomalaiset virkamiehet eivät juuri ole osanneet saamen kieltä. ”Olen joskus joutunut kääntämään tekstejä, kun ihmiset ovat valittaneet esimerkiksi poliisin olemattomasta saamenkielen taidosta. Monikohan suomalainen virkamies on oppinut saamea? Ei niitä ole kovin montaa.” Rantalan mukaan virkamiehet pitäisi houkutella osaamaan saamea lähinnä käyttämällä erilaisia porkkanoita.
Gulou ja Zhonglou

Gulou eli Rumputorni on Kiinan pääkaupungissa Pekingissä sijaitseva vanha torni. Se rakennettiin alun perin vuonna 1272 Yuan-dynastian aikana. Ming-dynastian aikaan se rakennettiin uudelleen vuonna 1420.
Zhonglou eli Kellotorni on Guloun lähellä oleva 33 metriä korkea torni. Alkuperäinen torni tuhoutui tulipalossa 1747, joten tilalle rakennettiin kivitorni.
Tornit muodostavat yhdessä matkailunähtävyyden.
Anna Lappalainen

Anna Svedholm (o.s. Lappalainen, 27. kesäkuuta 1896 Kuopion maalaiskunta – 17. heinäkuuta 1988 Sipoo) oli suomalainen nainen, joka oli yhteensä yli 55 vuoden ajan potilaana psykiatrisissa sairaaloissa eri puolilla Suomea. ”Kellokosken prinsessaksi” kutsutun Lappalaisen elämästä on tehty kirja, elokuva ja musikaali. Hänelle on myös pystytetty muistomerkki Kellokosken sairaalan pihamaalle.
Elämä.
Kuopion maalaiskunnassa syntynyt Lappalainen menetti isänsä jo nelivuotiaana, minkä jälkeen hän asui sijaisperheissä, koska äiti ei pystynyt pitämään huolta kolmesta lapsestaan. Myöhemmin Lappalainen elätti itseään muun muassa esiintymällä laulajana Helsingin ravintoloissa ja teattereissa. 30-vuotiaana hän avioitui itseään 15 vuotta vanhemman miehen kanssa, mutta liitto ei kestänyt kuin vajaat kolme vuotta. Avioeron jälkeen Lappalainen ajautui taloudellisiin vaikeuksiin, ja lopulta viranomaiset toimittivat hänet levottoman käytöksen vuoksi pakkohoitoon Kivelän sairaalaan Helsingin Taka-Töölöön. Hoidosta päästyään Lappalainen asui hetken aikaa äitinsä kanssa, kunnes hän joutui jälleen psykiatriseen sairaalaan aggressiivisuutensa johdosta. Hänellä diagnosoitiin ensin skitsofrenia ja myöhemmin kaksisuuntainen mielialahäiriö (eli maanis-depressiivisyys), ja hänet sijoitettiin lopulta Kellokosken mielisairaalaan vuonna 1933.
Kellokoskella Lappalainen väitti elämänsä loppuun saakka olevansa Buckinghamin palatsissa syntynyt Englannin prinsessa Anna, jonka aarnikotka oli vauvana kuljettanut Suomeen. Sairaalassa hän viihdytti potilaita esiintymisillään ja sai myös oikeuden käydä alueen ulkopuolella harjoittamassa hierojan ammattiaan, jota hän oli tehnyt jo aikaisemminkin. Taiteellisesti lahjakas Lappalainen maalasi myös tauluja. 89-vuotiaana hänet siirrettiin Kellokoskelta Sipoossa sijaitsevaan Nikkilän sairaalaan, jossa hän kuoli 92-vuotiaana vuonna 1988. Hänet muistetaan elämänmyönteisenä ja iloisena persoonana, joka käytöksellään paransi koko elinympäristönsä ilmapiiriä.
Myöhempi kiinnostus.
Vuonna 1995 Kellokosken sairaalan puistossa paljastettiin kuvanveistäjä Rauni Liukon suunnittelema muistomerkki, Prinsessa-veistos. Lappalaisen elämäkerta "Kellokosken prinsessa" ilmestyi vuonna 2010, ja samana vuonna tuli ensi-iltaan myös Arto Halosen ohjaama elokuva "Prinsessa", jossa häntä esitti Katja Küttner. Halonen ohjasi elokuvan pohjalta musikaalin, jota esitettiin Tampereen Työväen Teatterissa vuosina 2013–2014. Musikaalissa Lappalaisen roolissa vuorottelivat Armi Toivanen ja Laura Alajääski.
Ali Shariati

Ali Shariati Mazinani (; 23. marraskuuta 1933 Mazinan, Iran – 19. kesäkuuta 1977 Southampton, Englanti) oli iranilainen sosiologi ja yksi šaahi Mohammad Reza Pahlavin hallinnon näkyvimmistä kriitikoista. Hän perehtyi islamin sosiologiaan ja historiaan. Hänen Teheranissa 1970-luvulla pitämiensä luentojen on sanottu luoneen pohjan Iranin vuoden 1979 vallankumoukselle, vaikkakaan hänen näkemyksensä eivät olleet perustana myöhemmälle islamilaiselle tasavallalle.
Shariati sai nuorena uskonnonopetusta isältään ja kävi sen jälkeen opettajakoulua. Hän opiskeli Mašhadin yliopistossa arabian ja ranskan kieltä. Aktivoiduttuaan opiskelija-aikanaan poliittisesti hän joutui viettämään kahdeksan kuukautta vankilassa. Shariati jatkoi opintojaan Ranskassa ja väitteli sosiologian tohtoriksi Sorbonnen yliopistosta Pariisissa. Sorbonnessa hän tutustui ranskalaisiin sosiologeihin ja iranilaisiin toisinajattelijoihin. Palattuaan Iraniin hän joutui vuonna 1964 uudelleen puoleksi vuodeksi vankilaan. Vapauduttuaan Shariati toimi opettajana Mašhadin yliopistossa, mutta šaahin hallinto alkoi pian pitää hänen suosittuja luentojaan poliittisesti vaarallisina. Shariati siirtyi tämän jälkeen Teheraniin, ja osallistui vuonna 1969 Hosseiniyeh Ershad -nimisen uskonnollisen oppilaitoksen perustamiseen.
Shariati saavutti suuren suosion varsinkin nuorison keskuudessa 1970-luvulla pitämillään luennoilla, jotka käsittelivät islamin sosiologiaa ja historiaa. Hän kritisoi Iranin hallintoa ja älymystöä, mutta myös oppositiota edustaneita marxilaisuutta ja vanhoillisia uskonnollisia johtajia. Shariati syytti šaahi Mohammad Reza Pahlavia itsevaltaisuudesta, ja hänen mukaansa šaahin länsimaistamis- ja modernisaatiopolitiikka vahingoittivat iranilaista yhteiskuntaa hävittämällä kansalta perinteiset uskonnolliset tukipylväät. Hänen mukaansa olisi tullut palata vallankumouksellisesti tulkittuun šiialaiseen islamiin, joka tarjoaisi ratkaisun sosiaalisiin ongelmiin. Hänen ajatuksiaan on verrattu latinalaisessa Amerikassa vaikuttaneesen katoliseen vapautuksen teologian liikkeeseen.
Vuonna 1972 Shariati vangittiin jälleen, tällä kertaa 18 kuukaudeksi, minkä jälkeen hänet asetettiin kotiarestiin. Saatuaan luvan lähteä maasta hän matkusti vuonna 1977 sairaalahoitoon Englantiin, jossa hän kuoli Southamptonissa pian saapumisensa jälkeen. Kuolinsyyksi ilmoitettiin virallisesti sydänkohtaus, mutta Shariatin kannattajat epäilivät hänen joutuneen šaahin turvallisuuspoliisin SAVAKin salamurhaamaksi. Shariatin Iranin nuorison keskuuteen kylvämien ajatusten on sanottu kuitenkin luoneen pohjan vuonna 1979 käynnistyneelle vallankumoukselle.
Mercogliano

Mercogliano on kunta Italiassa Campanian alueella Avellinon maakunnassa. Se sijaitsee maakunnan pääkaupungin Avellinon naapurissa. Kunnan historia juontaa keskiajalle saakka. Capocastellon keskiaikainen kylä kapeine kujineen on säilynyt tältä ajalta. Siellä on myös vuonna 1656 tuhoutuneen linnan rauniot.
Nähtävyyksiä.
Kunnan tärkein nähtävyys on luostari Santuario di Montevergine. Se sijaitsee Monte Partenion vuorella 1 270 metrin korkeudella, ja sinne pääsee Monteverginen kylästä funikulaarilla. Luostarirakennus on valmistunut vuonna 1961, mutta sen historia ulottuu vuoteen 1126.
Malakoff

Malakoff on Ranskan kunta Pariisin lounaispuolen esikaupunkivyöhykkeellä, noin viiden kilometrin päässä Pariisin keskustasta. Se kuuluu Île-de-Francen hallintoalueeseen, Hauts-de-Seinen departementtiin, Antonyn arrondissementtiin, Malakoffin kantoniin ja vuonna 2005 perustettuun taajamakuntaan "communauté d’agglomération Sud de Seine". Malakoffissa on arviolta 30 428 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 2,07 neliökilometriä.
Malakoffin kunta muodostettiin vuonna 1883 erottamalla se Vanvesin kunnasta. Sen nimi otettiin majatalon nimestä "A la Tour de Malakoff" (”Malakoffin tornin juurella”)", joka viittasi Malakoffin taisteluun Krimin sodassa. 
Malakoffin naapurikunnat ovat koillisessa Pariisi, idässä Montrouge, etelässä Châtillon, lännessä Clamart ja luoteessa Vanves.
Pariisin metrolinja 13 kulkee Malakoffiin ja pysähtyy siellä kahdella asemalla. Sinne pääsee myös Transilien Paris–Montparnasse -junalla, jonka pysäkki on Malakoffin ja Vanvesin rajalla.
Malakoffin tunnetuihin asukkaisiin kuuluu monia kuvataiteilijoita, kuten taiteilijapariskunta Annette Messager ja Christian Boltanski. 1900-luvun alkuvuosina siellä asuivat Pierre ja Marie Curie, jotka tekivät vuokraamansa omakotitalon pihavajassa kokeita radioaktiivisilla aineilla.
Aki Kaurismäen ohjaama elokuva "Boheemielämää" on kuvattu Malakoffissa.
Lauro (Italia)

Lauro on kunta Italiassa Campanian alueella Avellinon maakunnassa.
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyys on Castello Lancellottin linna. Siitä löytyy ensimmäinen maininta vuodelta 976. Normannit valloittivat linnan vuonna 1057. Linna paloi vuonna 1799. Nykyisen asunsa se sai, kun se rakennettiin uudelleen vuonna 1872.
Tunnettuja kuntalaisia.
Ilmailualan pioneeri Umberto Nobile on syntynyt Laurossa.
LOC Kargil

LOC Kargil on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen sotaelokuva, joka perustuu Intian ja Pakistanin väliseen Kargilin sotaan. Elokuvan ohjasi, tuotti ja kirjoitti J. P. Dutta. Yli nelituntinen "LOC Kargil" kuuluu kaikkien aikojen pisimpiin hindielokuviin.
Vastaanotto.
Box Office India julisti "LOC Kargilin" ”flopiksi”.
Matti Hintikka

Matti Hintikka (s. 1955 Vesanto) on suomalainen taidegraafikko, joka tunnetaan kivilitografialla tehdyistä teoksista.
Opinnot.
Matti Hintikka pääsi opiskelemaan 25-vuotiaana Suomen Taideakatemian kouluun ensimmäisellä yrittämällä. Taidekoulussa hän kokeili eri taidegrafiikan tekniikoita, joista litografia vei mennessään. Kivilitografiassa häntä viehätti kiven ainutlaatuisuus painolaattana, jota mikään muu ei voisi korvata.
Vuonna 1999–2000 Hintikka asui Yhdysvalloissa, jossa hän opiskeli litografian ammattivedostajaksi arvostetussa Tamarind Instituutissa.
Taiteellisesta työstä.
Paitsi tekniikka, myös Matti Hintikan töiden teema on pysynyt samana jo vuosikymmenet. Yleensä työ syntyy luonnosta ja luonnonilmiöistä. Töiden lähtökohtana on maisema, joka voidaan ymmärtää niin konkreettisena kuin mentaalisenakin.
Vuonna 2001 Matti Hintikka perusti yhdessä Kuutti Lavosen kanssa Helsingin Kivipainon, joka tarjoaa taidelitografian vedostuspalveluja. Hintikka on Helsingin kivipainon vanhempi mestari ja opettaa litografiaa Kuvataideakatemiassa Helsingissä.
Hintikalle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2022 alusta.
Kevätkaapuyökkönen

Kevätkaapuyökkönen ("Cucullia chamomillae") on kaapuyökkösiin lukeutuva, melko kookas, harmaa yöperhoslaji. Se on Suomen perhoslajistossa jokseenkin uusi tulokas.
Koko ja ulkonäkö.
Yleisväriltään harmaiden kaapuyökkösten aikuiset yksilöt ovat melko vaikeita määrittää lajilleen ja erityisen paljon kevätkaapuyökkönen muistuttaa yleistä kellerväkaapuyökköstä ("Cucullia umbratica"). Etusiivet ovat pitkät, kapeat, teräväkärkiset, ulkosyrjästä hieman sisäänpäin kaartuvat ja pohjaväriltään ruskehtavan harmaat. Siiven kuviointia ovat pitkät, ohuet, mustat viirut, jotka ulottuvat siiven ulkoreunaan saakka. Takasiivet ovat ruskehtavan harmaat ja jonkin verran tummuneet. Siipiväli 43–50 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Etelä- ja Keski-Euroopan kautta Skandinavian eteläosiin. Idässä Uralille ja Kaukasukselle.
Suomesta laji tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 2004, mutta hyvin huonosti valolle tulevana kyseessä saattaa olla lähinnä havaintojen puute ja populaatio lienee ollut olemassa paljon pitempään. Tunnettu levinneisyys rajoittuu etelä- ja lounaisrannikolle, suunnilleen Turku-Imatra-linjan eteläpuolelle. Nimensä mukaisesti laji lentää keväällä, muita kaapuyökkösiä aikaisemmin, toukokuulta kesäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Kevätkaapuyökkönen on elinmpäristövaatimuksiltaan joutomailla ja muissa kulttuuriympäristöissä viihtyvä pioneerilaji. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat hyvin huonosti valopyydyksiin. Helpoin tapa perhosen läsnäolon havaitsemiseksi onkin etsiä toukkia ravintokasveilta. Lisäksi tarha-aamukääriäisen ("Adoxophyes orana") sekä mänty-yökkösen ("Panolis flammea") feromonit houkuttelevat kevätkaapuyökköstä. Toukat syövät pääasiassa kukintoja öisin ja piilottelevat päivät etenkin ravintokasvien alaosissa. Koteloituminen tapahtuu maaperään kotelokopan sisään. Kotelo on talvehtiva elämänvaihe ja saattaa talvehtia useita kertoja.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat erilaiset mykerökukkaiset (heimo Asteraceae), etenkin kamomillasaunio ("Matricaria chamomilla") ja peltosaunio ("Tripleurospermum inodorum").
Kellerväkaapuyökkönen

Kellerväkaapuyökkönen, vanhemmassa kirjallisuudessa nimellä kellertävä kaapuyökkönen tai harmaa kaapuyökkönen ("Cucullia umbratica") on kaapuyökkösiin lukeutuva, melko kookas, harmaa yöperhoslaji. Se on Suomessa sukunsa laajimmin levinnyt edustaja esiintyen yleisenä maan etelä- ja keskiosissa.
Koko ja ulkonäkö.
Monien kaapuyökkösten aikuiset yksilöt ovat melko vaikeita määrittää lajilleen ja kellerväkaapuyökkösen kanssa erityisen samannäköisiä ovat tuhkakaapuyökkönen ("Cucullia lucifuga") ja savukaapuyökkönen ("Cucullia lactucae"). Kellerväkaapuyökkösen etusiivet ovat pitkät, kapeat, teräväkärkiset, ulkosyrjästä suorat ja pohjaväriltään vaalean harmaat. Siiven etureunan tuntumassa on kellanruskeaa väriä. Siiven kuviointia ovat ohuet, mustat viirut sekä munuaistäplän kohdalla tumma kaari ja rengastäplän kohdalla muutama tumma piste. Takasiivet ovat ruskehtavan harmaat. Siipiväli 50–58 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Lajin levinneisyys kattaa Euroopan aivan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta ja ulottuu Keski-Aasiaan. Suomessa sitä tavataan nykyisin suunnilleen Vaasa-Lieksa-linjan eteläpuolella, mutta aikoinaan lajia on tavattu pohjoisempanakin. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta elokuulle huipun osuessa kesäkuun lopulle ja heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat.
Kellerväkaapuyökkönen elää monenlaisissa avoimissa ympäristöissä niin kulttuurivaikutteisissa kuin luonnontilaisissakin. Perhoset lentävät yöllä, käyvät kukilla, ja tulevat joskus myös valolle. Perhosia tavataan yleensä vain yksitellen. Toukat syövät öisin kukintoja ja piilottelevat päivisin. Kotelo talvehtii, joskus useamman kerran.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat mykerökukkaiset, muiden muassa erilaiset ukonkeltanot ("Hieracium"), valvatit ("Sonchus") ja maitiaiset ("Leontodon").
Tuhkakaapuyökkönen

Tuhkakaapuyökkönen ("Cucullia lucifuga") on kaapuyökkösiin lukeutuva, melko kookas, harmaa yöperhoslaji. Se on Suomessa harvinainen ja levinneisyydeltään vahvasti itäpainotteinen.
Koko ja ulkonäkö.
Tuhkakaapuyökkönen kuuluu yhdessä kellervä- ("Cucullia lucifuga") ja savukaapuyökkösen ("Cucullia lactucae") kanssa ryhmään, jonka aikuiset perhoset melko vaikeita määrittää lajilleen. Tuhkakaapuyökkösen etusiivet ovat pitkät, kapeat, melko pyöreäkärkiset, ulkosyrjästä selvästi pyöristyneet ja pohjaväriltään tumman sinertävän harmaat. Munuaistäplän lähellä voi joskus erottua hieman ruskeaa sävyä ja tumma kaari. Rengastäplän erottuu korkeintaan ääriviivana. Siiven takanurkassa on musta viiru. Takasiivet ovat naaraalla tumman harmaat, koiraalla selvästi vaaleammat. Takaruumiin tyvellä on selkäpuolella mustaa karvoitusta. Siipiväli 44–48 mm.
Toukka on nuorena puna-keltajuovainen, mutta muuttuu kasvaessaan täysin erinäköiseksi. Täysikasvuisena toukka on musta ja sen iholla on punaisia täplärivejä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Tuhkakaapuyökköstä esiintyy Pohjois-Euroopasta ja Keski-Euroopan vuoristoista Aasian pohjoisosien poikki Japaniin saakka. Suomessa se on harvinainen laji, jonka pääasiallinen nykyinen esiintymisalue sijaitsee sisämaassa Savon ja Karjalan alueilla. Lisäksi lännempänä etelärannikolla on erillinen esiintymä. Sen sijaan vanhoja havaintoja on sisämaasta laajemminkin. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta heinäkuun alkupuolelle huipun sijoittuessa kesäkuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajin elinpaikkoja ovat metsäaukiot, puistot, puutarhat ja muut puoliavoimet ympäristöt. Tuhkakaapuyökköset lentävät yöllä ja käyvät kukilla mutta tulevat lähisukulaistensa tapaan vain harvoin valolle. Perhosia tavataan jokseenkin poikkeuksetta vain yksitellen. Toukat syövät öisin kukintoja ja piilottelevat päivisin. Kotelo talvehtii, joskus useamman kerran.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat mykerökukkaiset, etenkin ukonkeltanot ("Hieracium") ja valvatit ("Sonchus").
Stepas Butautas

Stepas Butautas (, 25. elokuuta 1925 Kaunas – 22. maaliskuuta 2001 Kaunas) oli Neuvostoliittoa kilpaurallaan edustanut liettualainen koripalloilija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Butautas saavutti olympiahopeaa Neuvostoliiton koripallomaajoukkueen pelaajana Helsingissä 1952. EM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuosina 1947, 1951 ja 1953.
Savukaapuyökkönen

Savukaapuyökkönen ("Cucullia lactucae") on kaapuyökkösiin lukeutuva, melko kookas, harmaa yöperhoslaji. Se on Suomessa eteläinen ja melko harvinainen tuttavuus, jonka löytää tyypillisimmin toukkana.
Koko ja ulkonäkö.
Savukaapuyökkösen kanssa erityisen samannäköisiä ovat tuhkakaapuyökkönen ("Cucullia lucifuga") ja kellerväkaapuyökkönen ("Cucullia umbratica") eikä kolmikon perhosia ole helppoa erottaa toisisaan. Savukaapuyökkösen etusiivet ovat pitkät, pituuteensa nähden leveämmät kuin tuhkakaapuyökkösellä, ulkoreunasta selvästi pyöristyneet ja pohjaväriltään puhtaan vaalean harmaat. Siivissä ei ole kovin selkeää kuviointia, vain muutama tumma pitkttäisviiru eivätkä yökköstäplät juuri erotu. Takasiivet ovat tumman harmaat, tyvestä hieman vaaleammat ja koiraalla vaaleammat kuin naarailla. Takaruumiin tyvi on selkäpuolelta kokonaan vaaleanharmaa. Siipiväli 44–48 mm.
Toukka on räikeän kelta-valkoinen laajoilla mustilla täplillä.
Levinneisyys ja lentoaika.
Savukaapuyökkösen levinneisyys kattaa Euroopan läntisimpiä ja pohjoisimpia osia lukuun ottamatta, ja ulottuu idässä Siperian itäosiin. Suomessa se on levinneisyydeltään vahvasti lounaispainotteinen, mutta on viime vuosina levinnyt rannikkoa pitkin itään ja jonkin verran myös sisämaahan. Esiintymisalueen pohjoisraja on suunnilleen Pori-Tampere-Imatra-linjalla. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta elokuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajin elinpaikkoja ovat lämpimät hiekka- tai sorapohjaiset maastot sekä kuusimetsien reunat, rannat ja kulttuuriympäristöt. Esiintyminen on paikoittaista. Perhoset lentävät yöllä, käyvät kukilla, ja tulevat jossain määrin myös valolle. Aikuisia perhosia tavataan kuitenkin vain harvoin ja yksitellen, ellei niitä erikseen toukista kasvata. Sen sijaan toukkia saattaa löytyä suuriakin määriä. Kotelo talvehtii maaperässä kotelokopan suojaamana.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveja ovat etenkin jänönsalaatti ("Mycelis muralis") sekä keltanot ("Hieracium") ja valvatit ("Sonchus"), joskus muutkin mykerökukkaiset.
A. Hakkarainen

Aaro Hakkarainen, kirjailijanimi A. Hakkarainen (12. syyskuuta 1848 – (haudattu 22. lokakuuta) 1931 Kuopio) oli suomalainen Kuopiossa asunut kansanrunoilija ja arkkiveisujen tekijä.
Ensimmäisiä runoja Hakkarainen kokoili alle 20-vuotiaana kuten runot "Lauluja nälkävuodesta 1867", "Konstikauppiaista", ja "Äkäisistä äideistä". Kaikkiaan vuoteen 1920 saakka Hakkarainen oli kokoillut yli 40 runoa. Hakkaraisen runoista voidaan mainita myös "Runo Nurmes-kauppalasta ja L. 1 v. 1911" sekä omalla kustannuksellaan Savonlinnassa vuonna 1903 julkaisemansa "Runo huonosta ajasta".
Hakkarainen oli alkujaan ammatiltaan poliisi ja hänen poikansa oli maanmittausinsinööri ja näytelmäkirjailija Aaro Hakkarainen. Hakkaraisen ensimmäinen puoliso oli Greta Lovisa (o.s. Rissanen; kuollut 1885). Toinen puoliso oli Hilda (o.s. Kähkönen). Viimeisinä vuosinaan Hakkarainen asui Kuopion Karhossa.
Kazys Petkevičius

Kazys Petkevičius (, 1. tammikuuta 1926 Steigviliai – 14. lokakuuta 2008 Kaunas) oli Neuvostoliittoa kilpaurallaan edustanut liettualainen koripalloilija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Petkevičius saavutti olympiahopeaa Neuvostoliiton koripallomaajoukkueen pelaajana Helsingissä 1952 ja Melbournessa 1956. EM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuosina 1947 ja 1953 sekä pronssia vuonna 1955.
Villeneuve-la-Garenne

Villeneuve-la-Garenne on Ranskan kunta Pariisin pohjoispuolen esikaupunkivyöhykkeellä. Se rajoittuu idässä ja pohjoisessa Seinejoen vasempaan rantaan ja lännessä Gennevilliers’n kuntaan, josta se erotettiin omaksi kunnakseen 1929. Matkaa Pariisin keskustaan on runsaat yhdeksän kilometriä. Kunnassa on arviolta 25 007 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 3,2 neliökilometriä.
Kunnan alueella ei ole asemaa tai pysäkkiä sen kummemmin Pariisin metrolla kuin RER-junallakaan, mutta lähin RER-asema on Saint-Denis vajaan kilometrin pohjoiseen päin. Villeneuveen kulkevat bussit numero 137, 177, 178 ja 378 sekä vuodesta 2012 myös raitiotielinja 1. Kunnan läheltä kulkevat tiet A86 ja A15.
Villeneuven nähtävyyksiin kuuluvat Saint-Joseph-kirkko ja osin naapurikunta Gennevilliers’n alueella sijaitseva 75 hehtaarin Chanteraines-puisto, jossa on muun muassa lintujen suosima tekojärvi, ponitalleja ja nuorten aktiviteettipuisto.
Stasys Stonkus

Stanislovas ”Stasys” Stonkus (, 29. joulukuuta 1931 Telšiai – 19. helmikuuta 2012 Kaunas) oli Neuvostoliittoa kilpaurallaan edustanut liettualainen koripalloilija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Stonkus saavutti olympiahopeaa Neuvostoliiton koripallomaajoukkueen pelaajana Helsingissä 1952 ja Melbournessa 1956. EM-kilpailuissa hän voitti kultaa vuonna 1957 ja pronssia vuonna 1955.
Piiskukaapuyökkönen

Piiskukaapuyökkönen ("Cucullia gnaphalii") on kaapuyökkösiin lukeutuva, pienehkö, harmaankirjava yöperhoslaji. Se on Suomessa melko harvinainen.
Koko ja ulkonäkö.
Piiskukaapuyökkönen on muihin harmaisiin "Cucullia"-suvun lajeihin verrattuna kooltaan pieni ja väritykseltään kirjava. Etusiivet ovat vaaleanharmaat ja rengas- sekä munuaistäplä erottuvat tummareunaisina hyvin. Siiven keskiosa on etenkin etureunasta selvästi ruskeavarjosteinen ja siiven ulkoreunan takanurkassa on tumma alue. Takasiivet ovat tummanharmaat. Siipiväli 36–39 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Piiskukaapuyökkösen levinneisyys yltää Keski-Euroopasta ja Italian keskiosista Skandinavian eteläosiin ja Uralille ja Keski-Aasiaan. Britteinsaarilta se on luultavasti hävinnyt. Suomessa laji esiintyy harvinaisena etelärannikolta Keski- ja Itä-Suomen sisämaahan. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesä-heinäkuussa, etenkin kesäkuun jälkipuoliskolla.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji elää paikoittaisena kuivilla ja lämpimillä paikoilla kuten harjuilla ja kangasmetsissä. Aikuiset perhoset käyvät kukilla ja tulevat valolle. Niitä tavataan kuitenkin vain harvoin ja yksitellen. Sen sijaan toukkia voi löytää ravintokasvien kukintoja ravistelemalla. Toukka syö kukintoja öisin ja piilottelee päivisin maassa. Kotelo talvehtii maassa.
Laji on arvioitu Norjassa uhanalaiseksi.
Ravintokasvi.
Toukan pääasiallinen ravintokasvi on kultapiisku ("Solidago virgaurea").
Pohjantahti

Pohjantahti oli vuonna 1984 perustettu kansanmusiikkiyhtye. Yhtye esitti suomalais-ugrilaisten kansojen musiikkia erityisesti Neuvostoliiton alueelta sekä omia sävellyksiä Kalevalan teksteihin. Yhtye perustettiin Kalevalan juhlavuodeksi 1985. Yhtyeen jäsenet olivat Ilpo Saastamoinen (basso, laulu), Pekka Nylund (kitara, laulu) ja Kalle Fält (laulu, lyömäsoittimet). Arto Piispanen (kosketinsoittimet) korvasi Fältin vuonna 1991. Myös Wimme Saari (laulu) esiintyi yhtyeen kanssa sen viimeisinä vuosina. Yhtye soitti viimeisen keikkansa vuonna 1995, mutta sen muusikot olivat mukana Saastamoisen "Velho"-oopperatrilogiassa. 
Yhtyeen nimeä kantava LP julkaistiin vuonna 1986. "Helsingin Sanomien" Pirkko Kotirinta kutsui sen arvostelussa yhtyettä jonkinlaiseksi ”kansanmusiikin Sielun Veljiksi”. Hän sanoi Pohjantahdin löytäneen ikivanhat suomalaisten sukukansojen laulut ja tehneen niistä ennakkoluulottomasti omat juttunsa: ”Sovituksia ei ole tehty perinnekalotti päätä puristaen. Jotkut ideat tuntuvat hautuneen niin pitkään, että metsätseremissipohja jää hämärän peittoon, toisissa taas on jokseenkin alkukantainen lataus.”
Albumit.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Student Nonviolent Coordinating Committee

Student Nonviolent Coordinating Comittee (SNCC; ”Opiskelijoiden väkivallattoman koordinoinnin komitea”) oli yksi Yhdysvaltain mustien kansalaisoikeusliikkeen keskeisistä järjestöistä 1960-luvulla.
SNCC perustettiin vuoden 1960 alussa Raleighissa Pohjois-Carolinassa. Järjestön alkuperäisenä tarkoituksena oli tuoda yhteen mustien kansalaisoikeuksia väkivallattomin keinoin ajaneet mustat ja valkoiset. Rotuerottelun vastustamiseen tarkoitetut mustilta kiellettyjen julkisten tilojen kuten ravintoloiden valtaukset olivat tuolloin etenemässä monissa Etelävaltioiden kaupungeissa. Nämä rauhanomaiset protestit toivat SNCC:lle alkuvaiheessa paljon julkisuutta. Se tuki myös vuoden 1961 vapausmatkustus ("freedom ride") -liikettä, vuoden 1963 marssia Washingtoniin ja vuoden 1964 kansalaisoikeuslakia. Se antoi vuonna 1966 tukensa myös Vietnamin sodan vastaiselle liikkeelle.
SNCC:n toiminnan lisääntyessä sen jäsenet joutuivat yhä useammin väkivaltaisten hyökkäysten kohteiksi. Tämän seurauksena järjestö alkoi 1960-luvun puolivälin jälkeen irtautua väkivallattomuuden periaatteestaan ja ryhtyi myötäilemään radikalisoituvien mustien aktivistien jyrkempää linjaa, kuten Black Power -liikettä. Vaikka järjestöön oli alkuvaiheessa kuulunut paljon valkoihoisia jäseniä, se alkoi nyt korostaa yhä voimakkaammin mustien omaa identiteettiä. Linjanmuutos henkilöityi Stokely Carmichaelissa, joka tuli John Lewisin tilalle SNCC:n puheenjohtajaksi vuonna 1966. Carmichaelin seuraaja H. Rap Brown osoittautui vielä radikaalimmaksi ja ryhtyi yhteistyöhön Mustien pantterien kanssa.
Järjestön nimeksi muutettiin vuonna 1969 Student National Coordinating Committee. Se lakkasi toimimasta 1970-luvun alussa.
Muita tunnettuja SNCC:ssä vaikuttaneita olivat muun muassa Ella Baker, Julian Bond, Rubye Robinson ja Fannie Lou Hamer.
Malikaapuyökkönen

Malikaapuyökkönen ("Cucullia absinthii") on kaapuyökkösiin lukeutuva, melko kookas, harmaankirjava yöperhoslaji. Se on yleistynyt Suomessa huomattavasti 2000-luvun aikana.
Koko ja ulkonäkö.
Malikaapuyökkönen kuuluu kookkaisiin, harmaisiin kaapuyökkösiin, mutta on selvästi kirjavampi kuin useimmat lähilajit. Etusiivet ovat vaaleanharmaat, hieman ruskeakehnäiset ja pituuteensa nähden hyvin kapeat. Munuais- ja rengastäplän alueella on selkeitä mustia pisteitä minkä lisäksi voimakkaasti tumman kehnän varjostamat sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat selkeinä. Myös siiven ulkoreunassa on selkeä mustien pisteiden rivi. Takasiivet ovat vaaleat, reunoistaan tummemmat. Siipiväli 41–45 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Malikaapuyökkösen levinneisyys Euroopan keskiosista Keski-Aasian poikki Kiinan keskiosiin ja Baikalille. Suomessa se on vanhastaan ollut lounaisrannikon ja -saariston hyvin harvinainen erikoisuus, mutta 2000-luvun aikana laji on laajentanut elinpiiriään likimain koko Pori-Imatra-linjan eteläpuolelle ja satunnaishavaintoja on tätäkin pohjoisempaa. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuulle.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajin elinpaikkoja ovat avoimet, hiekkapohjaiset ympäristöt ja perhosen esiintyminen on paikoittaista. Perhoset lentävät yöllä, käyvät luultavasti kukilla, ja tulevat jossain määrin myös valolle. Aikuisia perhosia tavataan vain harvoin ja yksitellen, mutta toukkia voi löytyä ravintokasvien kukinnoista suuriakin määriä. Toukkien etsintää hankaloittaa toukan ulkonäkö joka maastouttaa sen kukintoon tavattoman hyvin. Kotelo talvehtii maaperässä kotelokopan suojaamana.
Laji on Norjassa luokiteltu uhanalaiseksi.
Ravintokasvi.
Vaikka toukka syökin myös malia ("Artemisia absinthum"), pääasiallinen ravintokasvi on pujo ("Artemisia vulgaris") .
Loistokaapuyökkönen

Loistokaapuyökkönen ("Cucullia argentea") on kaapuyökkösiin sukuun kuuluva, keskikokoinen yöperhoslaji. Se on elinympäristönsä osalta hyvin vaatelias ja luokiteltu Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö.
Loistokaapuyökkönen eroaa ulkonäöltään suuresti "Cucullia"-suvun harmaankirjavasta joukosta, eikä sitä voi sekoittaa mihinkään muuhun perhoslajiin. Etusiivet ovat tummanvihreät, kauttaaltaan metallinkiiltoiset ja niissä on laajoja hopeanvalkoisia laikkuja sekä hopeanvalkoinen ulkosyrjä. Aivan siiven keskiosassa on tumma pitkittäisviiru. Takasiivet ovat valkeat, ulkoreunastaan harmahtavat tai vihertävät. Siipiväli 41–45 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Loistokaapuyökköstä tavataan Espanjan pohjoisosista Keski-Euroopan poikki Skandinavian eteläosiin ja idässä Keski-Aasian vuoristoihin, missä lajilla on useita erillisiä esiintymisalueita Japaniin saakka. Tanskassa sitä tavataan etenkin Jyllannin niemimaalla ja Virossa, kuten muuallakin Baltiassa laji on verraten yleinen. Sen sijaan Ruotsissa lajilla uskotaan olevan kanta enää Skånessa, mutta tuoreita havaintoja ei sieltäkään ole. Suomessa se on levinneisyydeltään lähinnä kaakkoinen useimpien havaintojen ollessa Etelä-Karjalasta ja itäiseltä Uudeltamaalta. Toisaalta siitä on havaintoja pitkin etelärannikkoa, lännessä aina Utöstä saakka. Lisäksi tunnetaan muutama esiintymä eteläisen Suomen sisämaasta. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuun puoliväliin.
Elinympäristö ja elintavat.
Toukan ravintokasvi, ketomaruna, rajaa loistokaapuyökkösen elinympäristön tiukasti lämpimille ja hiekkapohjaisille paikoille. Perinteisesti merenrannikolle, mutta myös rautateiden varsilta voi löytyä sopivaa ympäristöä. Ainakin Ruotsista on toukkahavaintoja ratapihalta. Aikuisia perhosia tavataan luonnossa harvoin ja suurin osa havainnoista koskee joko toukkia tai harrastajien toukista kasvattamia yksilöitä. Perhoset käyvät kukilla, joille ne sukulaisistaan poiketen laskeutuvat ruokailemaan, ja tulevat jonkin verran myös kirkkaiden valojen luokse. Päivisin yksilöitä saattaa lepäillä kasveilla näkyvästi. Toukat ovat aikuisista poiketen päiväaktiivisia ja elävät kukinnoissa, joihin ne sulautuvat värityksensä osalta äärimmäisen hyvin. Toukkia voi löytää kukintoja ravistelemalla. Munivat naaraat suosivat kookkaita kasviyksilöitä. Kotelo talvehtii maaperässä tiiviin hiekansekaisen kotelokopan suojaamana.
Suomessa laji on luokiteltu vaarantuneeksi, Ruotsissa se on äärimmäisen uhanalainen.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasvi on ketomaruna ("Artemisia campestre").
Zachary Fucale

Zachary Fucale (s. 28. toukokuuta 1995 Laval, Québec, Kanada) on kanadalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa AHL-joukkue Hershey Bearsissa. "The Hockey News" -sivuston mukaan Fucalen vahvuuksiin kuuluu kokonaisvaltaisuus, keskittymiskyky ja iso koko. Hänellä on kuitenkin kehitettävää liikkeessä, painossa ja kestävyydessä.
Ura.
Seuraura.
Fucale syntyi Lavalissa, mutta kasvoi Rosemèressä. Hän pelasi kauden 2010–2011 Saint-Eustache Vikingsin joukkueessa, jonka jälkeen QMJHL-joukkue Halifax Mooseheads varasi Fucalen 11. pelaajana kesällä 2011. Hän nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi jo tulokaskaudellaan 2011–2012, jonka päätteeksi Fucale palkittiin QMJHL:n vuoden puolustavana tulokkaana Raymond Lagacé Trophylla ja valittiin tulokkaiden tähdistökentälliseen. 
Kaudella 2012–2013 Fucale torjui Mooseheadsin QMJHL:n mestaruuteen, President's Cupiin. Hän torjui joukkueelle myös koko CHL:n mestaruuden, Memorial Cupin. Fucale valittiin kauden päätteeksi QMJHL:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen, Memorial Cupin tähdistökentälliseen ja kahdesti CHL:n viikon maalivahdiksi (17. helmikuuta ja 7. huhtikuuta 2013). Hän pelasi kauden aikana myös CHL Top Prospects Gamessa.
Montréal Canadiens varasi Fucalen toisella kierroksella 36. pelaajana . Hän oli koko varaustilaisuuden ensimmäisenä varattu maalivahti. Fucale teki saman vuoden syyskuussa Canadiensin kanssa kolmivuotisen tulokassopimuksen. Kaudella 2013–2014 hänellä oli koko QMJHL:n paras päästettyjen maalien keskiarvo (2.26) ja Fucale palkittiin Jacques Plante Memorial Trophylla. Hänet palkittiin myös liigan vuoden persoonana Paul Dumont Trophylla ja valittiin toiseen tähdistökentälliseen. Kesken kauden 2014–2015, joulukuussa 2014 Fucale, Matt Murphy ja kesän 2015 viidennen kierroksen varausvuoro kaupattiin Mooseheadsista Québec Rempartsiin vaihdossa Éric Brassardiin, kesän 2016 ensimmäisen ja kolmannen kierroksen sekä kesän 2018 ensimmäisen ja toisen kierroksen varausvuoroihin. Fucale eteni joukkueen kanssa aina QMJHL:n finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei kuitenkin Rimouski Océanic seitsemännessä finaaliottelussa voitoin 4–3. Remparts sai kuitenkin osallistua Memorial Cupiin turnauksen isäntäjoukkueena.
Kauden 2015–2016 Fucale vietti lähes kokonaan AHL-joukkue St. John's IceCapsissa, jossa hän pelasi tulokaskautensa aikana 42 runkosarjaottelua torjuen yhden nollapelin. Fucale sai joulukuussa 2015 kutsun Canadiensin NHL-vahvuuteen, jolloin IceCapsin suuntaan siirtyi Dustin Tokarski. Fucale ehti pukea Canadiensin paidan muutamaan otteluun, kun samat maalivahdit vaihtoivat osoitetta vain muutamaa päivää myöhemmin.
Maajoukkueura.
Fucale pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2015, joista jälkimmäinen turnaus päättyi maailmanmestaruuteen. Hänellä oli myös vuoden 2015 turnauksen paras torjuntaprosentti (93,9 %) ja päästettyjen maalien keskiarvo (1.20). Fucale pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2012, jolloin hän voitti kultaa. Fucale edusti myös Canada Québecin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2012.
Ricardo Horta

Ricardo Jorge da Luz Horta (s. 15. syyskuuta 1994 Sobreda) on portugalilainen jalkapalloilija, joka edustaa Primera Divisiónissa pelaavaa Málaga CF:ää. Oikeajalkainen Horta on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän kuuluu myös Portugalin jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura.
Horta aloitti ammattilaisuransa vuonna 2013 Primeira Ligan Vitória FC:ssä. Hän debytoi pääsarjassa huhtikuussa 2013 Rio Ave FC:tä vastaan. Avausmaalinsa hän iski joulukuussa 2013 Académica de Coimbraa vastaan. Heinäkuussa 2014 Horta siirtyi Espanjan Primera Divisióniin ja Málaga CF:ään, jonka riveissä hän teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2014 Athletic Bilbaota vastaan.
Maajoukkueura.
Nuorten maajoukkuetasolla Portugalia edustanut Horta debytoi Portugalin jalkapallomaajoukkueessa syyskuussa 2014 EM-karsintaottelussa Albaniaa vastaan, kun Horta tuli vaihdosta William Carvalhon tilalle. Portugali hävisi ottelun 0-1.
Belgradin aave

Belgradin aave (, "Beogradski fantom") on serbialainen dramatisoitu televisiodokumentti vuodelta 2009. Se kertoo Vlada Vasiljevićistä, joka kesällä 1979 uhmasi Jugoslavian viranomaisia hurjastelemalla iltaisin varastamallaan valkoisella Porsche 911:lla poliiseja pakoon Belgradin keskustassa. Elokuva yhdistää sen ajan arkistomateriaalia, asianomaisten tuoreita haastatteluja ja dramatisoituja osuuksia, joissa ”Belgradin aavetta” näyttelee Milutin Milošević.
Porsche-hurjastelijan onnistui jatkaa toimintaansa kymmenen päivän ajan, ennen kuin ajoi bussin kylkeen viranomaisia väistäessään. Tapahtumat veivät jugoslavialaisten huomiota pois paraikaa Kuubassa olleen yksinvaltias Josip Broz Titon valtiovierailun uutisoinnista. Jopa tärkeä jalkapallo-ottelu Argentiinaa vastaan keräsi stadionille epätavallisen vähän katsojia, kun kymmenet tuhannet ihmiset kokoontuivat Belgradin kaduille nähdäkseen ”aaveen”.
Katarina Peltola

Katarina Peltola, aiemmin Kaisa Peltomäki, myös Kiikerin Kaisa ja Haka-Kaisa (21. kesäkuuta 1804 Jalasjärvi – 30. kesäkuuta 1870 Ilmajoki) toimi suomenkielisen koulun pitäjänä 35 vuotta. 
Peltolan vanhemmat olivat uudisasukas Juhani Antinpoika Peltomäki ja Juliana Tuomaantytär, hän syntyi viisilapsisen perheen kolmantena tyttärenä. Peltola muutti Ilmajoelle 1833, kun taas hänen äitinsä mainitaan kuolleen ns. loisleskenä 1846 eli uudistilalle ei Peltolan isän kuoltua löytynyt jatkajaa. Peltola oppi lukemaan varhain ja sai rippikoulusta hyvän osaamisensa palkinnoksi Raamatun. Vaikka hänellä ei ollut käytännön mahdollisuuksia jatkaa koulunkäyntiään, hän ei silti päätynyt piiaksi eikä myöskään mennyt naimisiin. Sen sijaan hän hoiti ystävänsä torpparin vaimon Leena Korpikosken lapsia ja opetti heitä lukemaan Kiikerin kylässä Ilmajoen Könnin alueella. Vähitellen hän sai opetettavakseen muitakin lapsia, enimmillään heitä oli jopa nelisenkymmentä samalla kerralla. Ilmajoen seurakunnan kirkkoherra, rovasti Carl Rudolf Forsman (1802-1882) otti Peltolan avuksi kouluopetuksen järjestämisessä 1852. Yhteensä Peltolan koulunpito kesti noin 35 vuotta. Piispalta hän sai elinaikanaan Raamatun huomionosoituksena työstään. Suomen Naisyhdistys noteerasi hänet matrikkelissaan 1896 jo edesmenneenä, mutta oman aikansa edelläkävijänä. Vastaavanlaiset koulut yleistyivät 1800-luvulla lähinnä vain kaupungeissa ja ruotsinkielisinä.
Suomen euroviisukarsinta 1974

Suomen euroviisukarsinta 1974 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 1974 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu järjestettiin suurempana kuin koskaan aiemmin, kutsukilpailussa 16 suomalaissäveltäjää kutsuttiin säveltämään karsintaan kappale. 16 kappaletta arvottiin kahteen kahdeksan kappaleen semifinaaliin, jotka pidettiin 19. ja 26. tammikuuta. Molemmista alueraadit äänestivät neljä parasta 16. helmikuuta pidettyyn finaaliin. Finaali televisioitiin suorana YLE TV1:ssä kello 19.35 alkaen. Finaalissa voittajan valitsi 20-henkinen asiantuntijaraati jonka jäsenistä jokainen antoi kappaleille pisteitä skaalalla 1-5. Väliajalla esiintyi brittiläinen muusikko Roger Whittaker.