tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lewis Nkosi

Lewis Nkosi (5. joulukuuta 1936, Durban, Natal – 5. syyskuuta 2010 Johannesburg) oli eteläafrikkalainen kirjailija, journalisti ja kirjallisuuskriitikko. Häneltä on suomennettu mustan miehen ja valkoisen naisen romanssista kertova esikoisromaani "Linnun kiima" ("Mating Birds", suom. Raija Mattila, Tammi 1986).
Lewis Nkosi syntyi Natalin siirtomaassa Etelä-Afrikassa 1936, jäi orvoksi 12-vuotiaana äitinsä kuoltua ja sai teknillisen koulutuksen Durbanissa. Hän kirjoitti Drum-kirjallisuuslehteen yhteiskunnallisia tekstejä, jotka joutuivat apartheid-hallinnon tiukan sensuurin alaisiksi. Vuonna 1961 hän sai stipendin opiskelemaan Yhdysvaltoihin Harvardin yliopistoon, ja Etelä-Afrikan viranomaiset antoivat hänelle poistumisluvan maasta mutta ottivat samalla pois kansalaisuuden ja mahdollisuuden palata. 
Nkosi opetti kirjallisuutta korkeakouluissa Wyomingissa, Bostonin Brandeis-yliopistossa, Varsovassa ja Sambiassa ja kirjoitti samaan aikaan rotuerottelupolitiikkaa vastustavia tekstejä. Hän asettui välillä Lontooseen opettamaan afrikkalaista kirjallisuutta, josta hän myös julkaisi monia artikkeleita näytelmien ja elokuvakäsikirjoitusten lisäksi. Vuoden 1994 apartheidin kukistumisen ja Nelson Mandelan vapauttamisen jälkeen Nkosi palasi asumaan osan vuotta Etelä-Afrikassa, mutta säilytti myös asuntonsa Sveitsin Baselissa.
Nkosi kuoli Johannesburgissa 73-vuotiaana 2010.
Claude de Forbin

Claude de Forbin (6. elokuuta 1656 Gardanne, Ranska – 4. maaliskuuta 1733 Saint-Marcel, Ranska) oli ranskalainen laivastoupseeri, joka tunnetaan ansioistaan Ludvig XIV:n armeijassa.
Ennen sotilasuraansa de Forbin työskenteli merimiehenä. De Forbinin sotilasuran ensimmäinen merkittävä palvelus alkoi vuonna 1685, kun Ranska lähetti hänet Siamin (nykyisen Thaimaan) kuninkaan palvelukseen. Palattuaan Ranskaan vuonna 1687 de Forbinista tuli Dunkerqueen sijoitetun fregatin komendantti. Komendanttina ollessaan de Forbin jäi kerran Englannin armeijan vangiksi, mutta onnistui pakenemaan vangitsijoiltaan. Espanjan perimyssodassa (1701–1714) ansioitui yhdessä laivueensa kanssa, kun hän sodan alussa katkaisi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan huoltoreitin Italiaan. Myöhemmin de Forbin siirrettiin pohjoiseen, jossa hän vuoden 1706 aikana saavutti useita voittoja Alankomaiden laivoja vastaan. Vuonna 1708 de Forbin epäonnistui tehtävässään toimittaa Englannin kruunua tavoitellut James Stuart Skotlantiin. De Forbin erosi laivastosta pian tapahtuman jälkeen.
Sotilasuransa jälkeen de Forbin kirjoitti muistelmateoksensa "Mémoires", joka julkaistiin vuonna 1730. De Forbin kuoli Saint-Marcelissa vuonna 1733.
Jutta ja superdieetit

Jutta ja superdieetit oli tositelevisio ohjelma, jossa seurattiin Jutta Gustafsbergin elämää, valmistautumista body fitnessin maailmanmestaruuskisoihin dieetin ja treenien siivittämänä. Mukana Jutan kanssa nähtiin Jari Mentula ja Ari Kokkonen. Ohjelman ensimmäinen tuotantokausi alkoi Liv-kanavalla 11. tammikuuta 2012.
Ohjelma on jatkoa Jutta ja puolen vuoden superdieetit ohjelmalle jonka toinen tuotantokausi alkoi Liv-kanavalla 2. tammikuuta 2013. Jossa seurataan ylipainon kanssa kamppailevia ihmisiä puolen vuoden ajan.
Henry Ford II

Henry Ford II (4. syyskuuta 1917 Detroit, Yhdysvallat – 29. syyskuuta 1987 Detroit) oli yhdysvaltalainen autotehtailija, joka tunnetaan parhaiten Ford Motor Companyn johtamisesta. Hänen isänsä oli Fordin edellinen johtaja Edsel Ford ja isoisänsä yhtiön perustaja Henry Ford.
Ford kävi Yalen yliopistoa, mutta jätti opintonsa kesken vuonna 1940 työskennelläkseen Ford Motor Companyssa, jota tuolloin johti hänen isänsä Edsel Ford. Ford ei ehtinyt kuitenkaan olla pitkään yhtiön palveluksessa, sillä hän värväytyi jo seuraavana vuonna Yhdysvaltain laivastoon. Fordin sotilasura jäi kuitenkin kesken, kun Edsel vuonna 1943 yllättäen kuoli ja Henry Ford II vapautettiin tämän johdosta asepalveluksesta.
Fordista tuli ensin Ford Motor Companyn varapääjohtaja ja jo vuonna 1945 yhtiön pääjohtaja. Yhtiö oli Fordin tullessa pääjohtajaksi pahoissa vaikeuksissa, mutta Ford onnistui kymmenessä vuodessa kääntämään yhtiön jälleen kannattavaksi. Fordin merkittävimpiä päätöksiä yhtiön pääjohtajana olivat yrityksen henkilöstöjohtaja Harry Bennettin (joka tunnettiin kiivaana ammattiliittojen vastustajana) irtisanominen ja lahjakkaiden analyytikkojen, niin kutsuttujen ”taikurilasten” ("whiz kids"), palkkaaminen yrityksen palvelukseen. Yksi Fordin palkkaamista analyytikoista oli Robert S. McNamara, josta myöhemmin tuli koko yhtiön pääjohtaja.
Henry Ford II:n aikana Ford julkaisi muun muassa suositut Mustang- ja Thunderbird-automallinsa. Myös yhtenä automaailman suurimmista epäonnistumisista tunnettu Edsel julkaistiin Ford II:n valtakaudella.
Henry Ford II kuoli 29. syyskuuta 1987 Detroitissa.
Max Blumenthal

Max Blumenthal (s. 18. joulukuuta 1977) on yhdysvaltalainen toimittaja ja kirjailija. Hän toimii The Grayzone -verkkojulkaisun päätoimittajana. Hän on kirjoittanut aiemmin muun muassa AlterNet -uutissivustolle, The New York Timesiin, The Guardianiin, Sputnik, RT ja The Huffington Postiin. Blumenthal käsittelee kirjoituksissaan varsinkin maahanmuuttokysymyksiin, Lähi-idän kriisiin, Syyrian sisällissotaan ja islamofobiaan liittyviä aiheita. Hänen kirjoittamansa kirja "Republican Gomorrah" käsittelee Yhdysvaltain republikaanisen puolueen tilaa ja ääriliikkeiden vaikutusta puolueessa. Kirja nousi New York Timesin bestseller-listalla sijalle 15 syyskuussa 2009. Blumenthal juontaa "Moderate Rebels" -podcastia yhdessä toimittaja Ben Nortonin kanssa.
Suomen itsenäisyyspäivänä vuonna 2015 Blumenthal oli Helsingissä seuraamassa 612-marssia osana äärinationalismin nousua käsittelevää dokumenttiaan. Hän osallistui Suomessa ollessaan puhetilaisuuksiin ja tapahtumiin Helsingissä, Turussa ja Tampereella. 612-marssia käsittelevä dokumentti julkaistiin maaliskuussa 2016.
Max Blumenthalin isä Sidney Blumenthal on toiminut Yhdysvaltain presidentin avustajana Bill Clintonin toimikaudella ja ulkoministerin avustajana Hillary Clintonin virkakaudella.
Kaisa ja puoli valtakuntaa

Kaisa ja puoli valtakuntaa on suomalainen tositelevisiosarja, joka kertoo Kaisa Liskin työstä kiinteistönvälittäjänä. Sarjassa seurataan myös Suomen kovimmaksi kiinteistönvälittäjäksi itseään tituleeraavan Liskin yksityiselämää. Mukana myös Teuvo Loman. Ohjelman toinen tuotantokausi alkoi Liv-kanavalla 15. elokuuta 2012. Kolmas tuotantokausi alkoi 13. maaliskuuta 2013.
Ohjelman ensimmäinen tuotantokausi tunnettiin nimellä "Kiinteistökuningatar Kaisa."
Ahjärvi

Ahjärvi oli kylä Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. Suomalaisasutusta ei ole jäljellä, kylä tuhoutui jo sotien aikana. Ahjärvi oli jakautunut kolmeen erilliseen ryhmään: Ahjärveen, Ylijärveen ja Metsäkylään. Kivennavan järvistä kuusi oli Ahjärven kylässä. Pahajärvi, Tahoslampi, Mottilanjärvi, Saarijärvi, Kuijärvi ja kylälle nimensä antanut Ahjärvi. Lisäksi oli muutamia lampia.
Ahjärvi oli Kivennavan pitäjän isoimpia kyliä, asukkaita ennen talvisotaa noin 500 ja taloja 95. Jo 1500- ja 1600-luvuilla siellä oli välillä 30–50 tilaa, välillä kylä autioitui kokonaan. Keskeinen sijainti sotateiden varrella oli tuolloin myös vaarallinen asuinpaikka. Ahjärvi lukuisien mäkien ja seitsemän pienen järven johdosta oli silti houkutteleva asuinsija aina uusille kaskiviljelijöille.
Ahjärvi houkutteli runsaasti venäläisiä huvila-asukkaita autonomian aikana, Suomen itsenäistyttyä huvilat tyhjenivät ja rapistuivat. 
Nykyinen Ahjärvi eli Olšaniki (Ольшаники) sijaitsee Kivennavan (Pervomaiskoje Первомайское) kirkonkylän pohjoispuolella Rautuun johtavan tien varrella. Olšanikissa on paljon kesämökkikyliä ja lisää rakennetaan. Kylässä on 500 asukasta, kansakoulu ja kauppa. Alueella on myös iso hotelli Olšaniki Ahjärven länsirannalla.
Ylioppilaiden soihtukulkue

Ylioppilaiden soihtukulkue on Suomen itsenäisyyspäivänä useassa yliopistokaupungissa järjestettävä tapahtuma. Ensimmäinen ylioppilaiden soihtukulkue järjestettiin Helsingissä vuonna 1951.
Helsingissä ylioppilaat marssivat Hietaniemen hautausmaan sankarihaudoilta Arkadiankatua, Mannerheimintietä, Pohjoisesplanadia, Mariankatua ja Aleksanterin­katua pitkin Senaatintorille. Kulkueen päätyttyä Senaatintorilla pidetään ulkoilmajuhla, jossa pidetään puheita ja jossa akateemiset mieskuorot (muun muassa Ylioppilaskunnan laulajat ja Polyteknikkojen Kuoro) esittävät isänmaallisia lauluja. Helsingissä kulkueeseen osallistuu tavallisesti tuhansia ihmisiä, vuosina 2014–2016 luku on vaihdellut 1 500 ja 4 000 osallistujan välillä. Perinteisiin kuuluu myös, että presidenttipari tervehtii ylioppilaita presidentinlinnan parvekkeelta käsin. 
Turussa on ylioppilas- ja opiskelijakuntien yhteinen soihtukulkue lippuineen Ylioppilastalo A:lta sekä Kårenilta Hämeenkatua, Uudenmaankatua ja Uudenmaantietä pitkin hautausmaalle, jossa opiskelijat kokoontuvat sankarihaudoille ja laskevat seppeleen yhteislaulun säestämänä. Yhteislaulun lisäksi ohjelmaan kuuluu puheita sekä Maamme-laulu suomeksi ja ruotsiksi. 
Jyväskylässä marssitaan yliopiston päärakennukselta vanhan hautausmaan sankarihaudoille. Vaasassa puolestaan Kasarmintorilta Kauppatorille Vapaudenpatsaan eteen, jossa kuorot Wasa Sångargillen ja Pohjan Miehet laulavat ja suomen- ja ruotsinkielisten ylioppilaskuntien puheenjohtajat pitävät ylioppilaiden itsenäisyyspäiväpuheet kahdella äidinkielellä. 
Tampereella Tupsulan Klaani järjestää perinteisen soihtukulkueen yliopiston ylioppilaskunnan kanssa keskustan alueella. Kulkue lähtee liikkeelle keskustan yliopiston päärakennuksen edestä ja kiertää valaisemassa pimeää joulukuista iltaa päättyen Keskustorille raatihuoneen eteen. Pukukoodina kulkueeseen on tumma asu ja teekkari- tai yo-lakki.
Oulussa kulkue lähtee Rauhalasta ja pysähtyy Oulun kaupungintalolla, jossa ylioppilaskunnan sekakuoro Cassiopeia laulaa. Kulkue päättyy Oulun hautausmaan sankarihaudoille, jonne ylioppilaskunnan edustajat laskevat seppeleen. 
Lappeenrannan Teknillisen Yliopiston ylioppilaskunta järjestää soihtukulkueen, joka lähtee Kauppatorilta ja päätyy sankarihaudoille.
Ebrahim Hemmatnia

Ebrahim Hemmatnia (s. 25. heinäkuuta 1976) on iranilais-hollantilainen löytöretkeilijä ja ensimmäinen ihminen maailmassa, joka ylitti valtameren pyörällä. Hän pyöräili ylitti Atlantin valtameren 68 päivässä ilmatyyny(amphibio)- eli venepyörällä, lihasvoimalla maalla ja vedessä liikkuvalla kulkuneuvolla. Hän poikkesi useissa suurkaupungeissa kuten Dakar, Natal, Joan Pessoa, Recife, Aracaju, Salvador, Vitória, Rio de Janeiro ja Sao Paulo.
HMS Ajax (1767)

HMS Ajax oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1767 vesillelaskettu Suffolk-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus.
William Bateleyn suunnittelema alus tilattiin 4. joulukuuta 1762 Portsmouthin telakalta, jossa rakennustöistä vastasi Thomas Bucknall. Se nimettiin 18. huhtikuuta 1763. Köli laskettiin 6. syyskuuta. Alus laskettiin vesille 23. joulukuuta 1767 ja valmistui 5. lokakuuta 1770. Valmistuskustannukset olivat 28 248 puntaa ja kuusi shillinkiä. Lisäksi varustaminen maksoi 7 657 puntaa seitsemän shillinkiä ja pennyn, mihin sisältyi joulukuussa tehty huolto.
Palvelus.
Alus osallistui Yhdysvaltain vapaussotaan ollen mukana Cabo de São Vicenten, Cheasapeaken, St. Kittsin ja Saintesin taisteluissa.
Alus poistettiin palveluksesta elokuussa 1783 ja myytiin 1 020 punnalla 10. helmikuuta 1785.
ISSPIC

ISSPIC ("International Symposium on Small Structures and Inorganic Clusters", suom. Kansainvälinen nanorakenteiden ja epäorgaanisten klustereiden symposiumi) on merkittävä kansainvälinen nanotieteen ja -teknologian alan konferenssi. Konferenssissa nanotieteen tutkijat esittelevät uusimpia atomi- ja molekyyliklustereiden, nanopartikkeleiden ja nanorakenteiden tutkimuksessa saavutettuja tutkimustuloksia sekä tarkastelevat erilaisia uusia tieteellisiä lähestymistapoja näihin aiheisiin. Samalla etsitään uusia nanotieteellisiä sovelluksia. Symposiumi järjestetään joka toinen vuosi.
Konferenssit.
ISSPIC järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 1976. Ensimmäisen konferenssin puheenjohtajana toimi tiiviin aineen fysiikan tutkija Jacques Friedel (1921-2014). Neljän vuosikymmenen aikana tapahtumasta on kehittynyt merkittävin nanotieteen kansainvälinen konferenssi. Aluksi tapahtuma järjestettiin neljän vuoden välein, mutta 90-luvulta lähtien se on pidetty joka toinen vuosi.
Järjestyksessään 17. ISSPIC-konferenssi pidettiin syyskuussa 2014 Japanin Fukuokassa, ja 18. konferenssi elokuussa 2016 Jyväskylässä. Jyväskylän konferenssin järjesti Jyväskylän yliopiston Nanotiedekeskus, ja sen puheenjohtajana toimi professori Hannu Häkkinen.
ISSPIC-konferenssit:
LOSMoN

LOSMoN eli SMAJ-tauti kuuluu Suomen yleisimpiin motoneuronitauteihin. SMAJ-taudin virallinen nimi on Jokela-tyypin spinaalinen lihasatrofia (), joka tunnetaan myös nimellä LOSMoN-tauti (). LOSMoN on perinnöllinen motoneuronitauti, joka vaurioittaa selkäytimen alempia liikehermosoluja. Sen tyypillisiä oireita ovat lihaskivut, krampit ja lihasnykinät. Se etenee hitaasti eikä lyhennä elinikää, toisin kuin esimerkiksi ALS-tauti. Tautia on todettu toistaiseksi ainoastaan Suomessa ja yleisimmin Pohjois-Karjalassa. Tauti periytyy vallitsevan autosomaalisen periytymiskuvion mukaan, ja lapsilla on 50 prosentin mahdollisuus sairastua, mikäli toinen vanhemmista kantaa taudin aiheuttavaa mutaatiota. Monet LOSMoN-tautia sairastavat on aluksi diagnosoitu virheellisesti vakavaa ALS-tautia sairastaviksi. Väitöskirjan taudista tehnyt Manu Jokela pitää tärkeänä oikean diagnoosin saamista turhien pelkojen välttämiseksi.
Taudin aiheuttaa kromosomissa 22 sijaitsevan mitokondriaalista proteiinia koodaavan CHCHD10-geenin mutaatio c.197G&gt;T p.G66V, joka on kaikilla tutkituilla.
Cameron Monaghan

Cameron Riley Monaghan (s. 16. elokuuta 1993 Santa Monica, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Hänen tunnetuin roolinsa on Ian Gallagher sarjassa "Hävyttömät", mutta hänet tunnetaan myös muun muassa sarjoista "Gotham" ja "Prom" ja elokuvista "Klik!" ja "The Giver". 
Lapsuus.
Monaghan syntyi Santa Monicassa ainoaksi lapseksi äidilleen Dianelle, joka oli tehnyt päätöksen saada lapsen yksin. Pian Monaghanin syntymän jälkeen he muuttivat Floridaan. Diane huomasi poikansa olevan erittäin ulospäinsuuntautunut, ja Monaghan aloitti lapsimallin työt jo kolmivuotiaana. Viisivuotiaana hän poseerasi katalogin kannessa ja esiintyi ensimmäistä kertaa televisiomainoksessa seitsemänvuotiaana. Näyttelemisen hän aloitti ala-asteikäisenä nuortenteatterissa, ja hän myös esiintyi pienessä elokuvassa nimeltä "The Wishing Stone".
Ura.
Varhainen ura.
Monaghan saavutti ensimmäistä kertaa maanlaajuista vuonna 2003 huomiota näytellessään Kristin Chenowethin ja Matthew Broderickin kanssa "Musiikkimiehen" televisioversiossa. Hän oli tuolloin yhdeksänvuotias.
Vuonna 2004 Monaghan näytteli Chadia sarjassa "Veljemme on nero", mistä hän sai Young Artist -palkinnon. Seuraavana vuonna hän näytteli Palmer Noidia tilannekomediassa "Ned’s Declassified", ja vuonna 2006 hän näytteli elokuvassa "Klik!". Lisäksi hän on tehnyt pienempiä rooleja muun muassa sarjoissa "Num3rot", "Criminal Minds – FBI-tutkijat", "Mentalist", "Monk", "Pelastava siirto", "Fringe – rajamailla", "Terriers" ja "The Glades".
Shameless.
Vuonna 2011 18-vuotias Monaghan teki läpimurtonsa Showtimen draamakomediassa "Hävyttömät", jossa hän näyttelee Ian Gallagheria, yhtä chicagolaisen ongelmaperheen kuudesta lapsesta. Hänen rooliaan on ylistetty muun muassa siksi, että se rikkoo television esittämän stereotypian teini-ikäisestä homosta. Lisäksi hänen suoritustaan bipolaarisena potilaana on pidetty uskottavana. Sarjan 6. tuotantokausi alkaa Yhdysvalloissa tammikuussa 2016.
Myöhempi ura.
"Hävyttömien" rinnalla Monaghan on esiintynyt muun muassa sarjoissa "Rizzoli &amp; Isles", "NCIS Rikostutkijat" ja "". Suurempia rooleja hän on tehnyt elokuvissa "Prom", "2nd Serve" ja "Jamie Marks Is Dead". Vuonna 2014 hän näytteli Mason Ashfordia elokuvassa "Vampire Academy" ja Asheria elokuvassa "The Giver". Vuonna 2015 hän näytteli psykoottista Jerome Valeskaa (ja myöhemmin tämän kaksoisveljeä Jeremiah Valeskaa) eli nuorta Jokeria "Gothamissa" saaden roolillaan runsaasti positiivista huomiota.
Yksityiselämä.
Monaghan on musikaalinen ja osaa soittaa kitaraa, ukulelea, harmonikkaa, rumpuja ja koskettimia. Lisäksi hän on harrastanut pyöräilyä, juoksemista, lumilautailua, hiihtoa, nyrkkeilyä ja erilaisia kamppailulajeja.
Monaghanin seksuaalisuus on ollut silloin tällöin esillä, ja hän on ottanut asiaan kantaa vain kerran. Vuonna 2013 hän kirjoitti Twitterissä: ”Ei, en ole homo. Kyllä, näyttelen homoa. Ei, kysymys ei ole olennainen.”
Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskus

Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskus (AVEK) tukee tekijänoikeusvaroilla av-kulttuuria. Tekijänoikeusjärjestö Kopioston yhteydessä toimiva AVEK on perustettu vuonna 1987.
AVEKin edistämisvarat ovat pääasiassa peräisin yksityisen kopioinnin hyvitysmaksusta. AVEK myöntää tukea elokuvan eri lajityyppien kehittelyyn ja kulttuurivientiin, av-alan tekijöiden jatko- ja täydennyskoulutukseen sekä festivaalien ja tapahtumien järjestämiseen. Lisäksi AVEK myöntää tukea lyhyt-, dokumentti- ja animaatioelokuvien sekä mediataideteosten tuotantoon.
Vuonna 2024 AVEK tuki 163 teoksen tekemistä, teki 96 tukipäätöstä kansainvälistymis-, kouluttautumis- ja tapahtumatuista. Kaikkiaan 2024 AVEK jakoi 1,9 miljoonaa euroa yksityisen kopioinnin hyvitystä. Kerran vuodessa jaettava AVEK-palkinto on merkittävin mediataiteen tunnustus Suomessa ja arvoltaan 15 000 euroa.
AVEK myöntää opetus- ja kulttuuriministeriön osoittamista DigiDemo- ja CreaDemo-määrärahoista tukea kulttuuristen sisältöjen ja kulttuuriyrittäjyyden kehittämiseen.
AVEKin johtajana on toiminut vuodesta 2019 Ulla Simonen.
Polarimetri

Polarimetri on laite, jota käytetään määrittämään optisesti aktiivisen yhdisteen kykyä kääntää tasopolarisoidun sähkömagneettisen säteilyn, tyypillisimmin näkyvän valon, polarisaatiosuuntaa. Polarimetri on hyvin yleisesti käytetty laite määritettäessä yhdisteiden ominaiskiertokykyä ja enantiomeerista puhtautta. 
Polarimetrin rakenne.
Polarimetri koostuu säteilynlähteestä, joka tuottaa monokromaattista valoa ja käytetyimpiä ovat natriumlamppu (589 nm) tai elohopealamppu (546 nm). Tarkimmissa laitteissa valonlähteenä käytetään laseria. Säteily johdetaan säteilynlähteestä polarisaattorille, joka tasopolarisoi valon. Tämän jälkeen valonsäde johdetaan tutkittavaa yhdistettä sisältävän näyteputken läpi detektorille, jossa valon värähtelysuunta analysoidaan ja mitataan. Valon polarisaation kiertyminen myötäpäivään on (+)-suunta ja kääntyminen vastapäivään on (-)-suunta. Detektorin ja näyteputken välillä voi olla Wollaston-prisma ja Faraday-muunnin.
Polarimetrin käyttökohteita.
Polarimetria käytetään määrittämään optisesti aktiivisten yhdisteiden ominaiskiertokykyä [α]. Tämä arvo on yhtä suuri kuin polarimetrillä havaittu kiertokulma α jaettuna näytteen konsentraatiolla ja näyteputken pituudella.
formula_1
Polarimetri on erityisen käytetty laite tuotettaessa sokereita bioteknisesti ja näissä tapauksissa laitetta kutsutaan usein sakkarometriksi. Polarimetria käytetään esimerkiksi bioreaktoriin syötettävän melassin sokerikonsentraation määrittämiseen. Polarimetria voidaan käyttää myös selluloosapitoisuuden määrittämiseen, mutta tällöin liuos ei saa olla samea.
Noel Fisher

Noel Roeim Fisher (s. 13. maaliskuuta 1984 Vancouver, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat roolinsa ovat Mickey Milkovich sarjassa "Hävyttömät" ja Cael Malloy sarjassa "The Riches". Lisäksi hän on näytellyt Ellison Mountsia Emmyn voittaneessa minisarjassa "Hatfields &amp; McCoys", vampyyri Vladimiria elokuvassa "Twilight – Aamunkoi, osa 2" sekä ääniroolissa Michelangeloa vuoden 2014 elokuvassa "Teenage Mutant Ninja Turtles".
Fisher aloitti näyttelemisen 14-vuotiaana. Hänen ensimmäinen roolinsa oli televisioelokuvassa "The Sheldon Kennedy Story", josta hän sai Gemini-ehdokkuuden. Toinen ehdokkuus tuli tv-sarjasta "Godiva's" vuonna 2005. Hänen ensimmäisiä roolejaan yhdysvaltalaistuotannossa oli Brian Gibbons elokuvassa "Final Destination 2". Hän tuli yleisölle tunnetummaksi "The Riches" -sarjan myötä. Fisherin näyttelijäntyötä homoseksuaalina rikollisena draamakomediassa "Hävyttömät" on ylistetty runsaasti.
Tunnetuimpien töidensä ohella Fisher on tehnyt lukuisia vierailevia rooleja muun muassa sarjoissa "Bones", ', "Paljastavat valheet" ja '. 2000-luvun alussa hän ääninäytteli Sammakkoa animaatiosarjassa "".
Aarno Salmela

Aarno Alfred Salmela (12. marraskuuta 1916 Kangasala – 29. huhtikuuta 1991) oli suomalainen alttoviulisti ja kapellimestari. Hän oli Sibelius-Akatemian alttoviulunsoiton lehtori ja tunnettu kamarimuusikko. 
Salmela opiskeli nuoruudessaan viulunsoittoa Tampereen Musiikkiopistossa, ja jo teini-iässä hän hankki kokemusta myös ravintolamuusikkona. Vuosina 1938–1945 hän oli Arno Granrothin oppilaana. Uransa aikana hän soitti muun muassa Helsingin teatteriorkesterissa, Radio-orkesterissa, Helsinki-kvartetissa ja Sibelius-kvartetissa sekä Tampereen kamarimusiikkiseuran kokoonpanoissa ja tamperelaisissa operettiesityksissä. Sibelius-Akatemian alttoviulunsoiton lehtorin viran hän sai vuonna 1961 oltuaan sitä ennen jo vuosia laitoksessa tuntiopettajana.
Salmela oli Kangasalan Musiikinystävien orkesterin pitkäaikainen kapellimestari, vuodesta 1948 vuoteen 1968. Orkesteri oli niin sanottu salonkiorkesteri, jonka kokoonpanoon kuului tavallisimmin 15–20 henkeä. Salmela kykeni orkesterin johtajana järjestämään konsertteihin tarvittaessa apuvoimia Tampereen kaupunginorkesterista, mikä johti toisinaan nimekkäidenkin solistien vierailuun pienellä paikkakunnalla. Orkesterin jatkuvuutta Salmela pyrki varmistamaan muun muassa pitämällä omia viuluoppilaita, jotka saivat harjoitella orkesterissa kokeneiden soittajien rinnalla. Lisäksi Salmela toimi Kangasalan Mieslaulajien taiteellisena johtajana vuosina 1950–1952.
Salmela oli opettajana myös Klemetti-Opistossa alttoviulun soitossa ja orkesterikursseilla vuosina 1962–1963 ja 1966–1967. Salmelalle myönnettiin Pro Finlandia -palkinto vuonna 1964.
Raman Jaljotnau

Raman Jaljotnau (s. 14. toukokuuta 1993 Tšavusy) on valkovenäläinen ampumahiihtäjä. 179 senttimetriä pitkä ja 73 kilogrammaa painava Jaljotnau edustaa Valko-Venäjän ampumahiihtoseuraa ja hänen valmentajaan toimii Andrei Ivanov.
Jaljotnau debytoi maailmancupissa tammikuussa 2015 sijoittuen Oberhofin pikamatkalla sijalle 59. Avauspisteensä hän saavutti saman vuoden joulukuussa Östersundin pikamatkalta ollen 15:s. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa (tilanne kauden 2018−2019 jälkeen).
Jaljotnau voitti vuonna 2014 nuorten EM-kultaa sprintistä. Hän saavutti sekaviestin EM-pronssia 2019.
Sean Doherty

Sean Doherty (s. 8. kesäkuuta 1995 Conway, New Hampshire) on yhdysvaltalainen ampumahiihtäjä. 182 senttimetriä pitkä ja 74 kilogrammaa painava Doherty edustaa Mount Washington Valley Nordic -seuraa.
Doherty kilpaili vuoden 2014 talviolympialaisissa Sotšissa ainoastaan viestissä, jossa USA sijoittui 16:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli parhaimmillaan normaalimatkalla 44:s ja viestissä kuudes. MM-kilpailuihin hän on osallistunut Kontiolahdelta 2015 lähtien. Parhaimmillaan hän on sijoittunut Östersundissa 2019 normaalimatkalla 17:nneksi ja takaa-ajossa 20:nneksi. 
Nuorten MM-kilpailuista Doherty saavutti alle 19-vuotiaiden sarjassa kolme kultaa ja kolme hopeaa sekä alle 22-vuotiaissa yhden kullan, yhden hopean ja kaksi pronssia. Mitalit ovat kaikki henkilökohtaisia.
Doherty debytoi maailmancupissa helmikuussa 2013 Holmenkollenin pikakilpailussa sijoittuen sijalle 85. Avauspisteensä hän saavutti joulukuussa 2015 Östersundin normaalimatkalta ollen 17:s. Parhaimmillaan hän on ollut kymmenes Soldier Hollow'n takaa-ajokilpailussa kaudella 2018–2019.
Rolf Krake

Rolf Krake, myös: Rolf Kraki, Rolf Kraka, on 500-luvun tanskalainen tarukuningas. Nimi on myöhemmissä anglosaksissa runoissa Hrodwulf.
Johan Roman

Johan Roman (k. 12. helmikuuta 1720) oli ruotsalainen viulisti. Hän oli vuodesta 1673 säestäjänä ja viulistina Magnus Gabriel de la Gardien hovikapellissa ennen kuin hänet kutsuttiin kuninkaan hoviin vuonna 1683. Kuollessaan 1720 hän oli hovikapellin parhaiten palkattuja muusikoita, mutta hänen ei tiedetä olleen aktiivipalveluksessa viimeisten 14 elinvuotensa aikana. Hän avioitui 1693 Margaretha von Elswichin kanssa, joka oli Tukholmassa toimineen lyypekkiläisperäisen kauppiaan Helmich von Elswichin tytär. Heidän vanhin poikansa oli säveltäjä Johan Helmich.
Hän oli tiettävästi suomalaista sukuperää.
Alisa Pöllänen

Alisa Pöllänen (s. 3. tammikuuta 1994 Savonlinna) on uransa päättänyt suomalainen salibandyn pelaaja. Hän edusti Naisten Salibandyliigassa pelaavaa Classicia. Pelipaikaltaan Pöllänen oli hyökkääjä ja hän laukoi vasemmalta. 
Ura.
Pöllänen aloitti jääkiekon viisivuotiaana SaPKossa ja pelasi vuonna 2009 nuorten maajoukkueessa. Salibandyn hän aloitti viisi vuotta jääkiekkoa myöhemmin. Savonlinnan ZZ Top Teamia vuosina 2004-2010 edustanut Pöllänen valitsi vuonna 2010 lajikseen salibandyn ja vaihtoi seuraa Tampereen Classiciin. 
Classicissa pelatessaan Pöllänen voitti Suomen mestaruuden vuosina 2011, 2012, 2013, 2015 ja 2017 sekä Suomen Cupin vuosina 2013, 2015 ja 2016. Kaudeksi 2017-2018 hän vaihtoi seuraansa ruotsalaiseen Pixbo Wallenstam IBK:hon. Palattuaan Suomeen Pöllänen jatkoi vielä pelaamista Classicissa ja toimi kapteenina kaudella 2022-2023. Pölläsen urheilu-uraa varjosti vuosien varrella lukuisat loukkaantumiset ja leikkaukset. Ura päättyi lopulta naisten salibandyliigan hopeamitaliin keväällä 2023. 
Maajoukkueura.
Salibandyn alle 19-vuotiaiden tyttöjen maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2012 Suomi pääsi jatkoajalla finaaliin Pölläsen rangaistuslaukausmaalilla. Alle 19-vuotiaat voittivat ensimmäistä kertaa maailmanmestaruuden ja Pöllänen valittiin semifinaalin ja finaalin parhaaksi pelaajaksi. Naisten salibandymaajoukkueessa hän on edustanut Suomea kolme kertaa MM-kilpailuissa. Vuonna 2013 Pöllänen oli Suomen joukkueen nuorin pelaaja ja vuonna 2015 hänet valittiin MM-kisojen All Stars -kentälliseen. 
Yksityiselämä.
Pöllänen on valmistunut veturinkuljettajaksi syksyllä 2022, ja jatkaa tässä unelma-ammatissaan urheilu-uran päätyttyä.
Roman de la Rose

Roman de la Rose, "Ruusuromaani", on muinaisranskalainen allegorinen runo. Sen alkuosan sepitti Guillaume de Lorris noin 1235, loppuosan noin vuodesta 1270 Jean de Meung. Alku on herkkävivahteinen lemmenruno ja ritarirakkauden sääntökokoelma, jälkipuoli kyyninen, pikkutarkka ja karkean aistillinen.
Lorrisin ja Meungin "Ruusuromaanista" (noin 1235–1280) muodostui Johan Huizingan mukaan aristokraattisen rakkauden muotojen tietosanakirja, joka ilmentää aikakauden eroottista elämänkäsitystä, elämän esittämistä tietyltä näkökannalta. Tässä mielessä Huizinga rinnastaa "Ruusuromaanin" ja skolastiikan hallitsevan luokan julkisesti ilmaistun arvomaailman jäsentäjinä. Ruusuromaani levisi satoina käsikirjoituskopioina, ja siitä tuli aikakautensa kommentoiduin teksti.
Teos jakautuu kahteen osaan: De Lorrisin kirjoittamat säkeet ammentavat vaikutteita ritarikirjallisuudesta ja ihannoivat Ruusun saavuttamattomuutta. De Meungin kirjoittama, huomattavasti laajempi toinen osa erittelee rakkauden teemoja ja toisaalta sisältää naisvihan sävyjä. Osien välillä on näin ollen jännitteitä.
Guillaume de Lorris kuvaamassa unessa ennustetaan, että hän valloittaa naisystävänsä. Runo pohjautuu Truveerirunouteen. Allegorisen unen käytön esikuva on keskiajan latinankielisessä kirjallisuudessa, ja unta alettiin suosia kirjallisuuden muotona. Jälkimäinen, Jean de Meungin, osuus kattaa filosofisesti kaikki maailman asiat. Hän suhtautuu kielteisesti papistoon ja erityisesti kerjäläismunkkeihin. Suhtautumien moniin asioihin on täysin entisestä poikkeavaa, muun muassa hän pilkkaa sensuurimentaliteettia. Kuitenkin jo 1400-luvun alussa Jean de Meungin osuus sai kritiikkiä ja tuomion.
Athene Alean temppeli

Athene Alean temppeli (myös "Athena Alean temppeli") oli antiikin aikainen Athene Alealle omistettu kreikkalainen temppeli Tegean kaupungissa Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee nykyisessä Aléan kylässä Tegéan kunnallisyksikön alueella Trípolin kunnassa.
Historia.
Temppelin paikka oli toiminut paikallisen Alea-nimisen jumalattaren kulttipaikkana viimeistään mykeneläisellä ajalla. Myöhemmin tämä jumalatar yhdistettiin Atheneen. Pyhäkkö oli saanut alkunsa geometrisellä kaudella. Pausaniaan mukaan sen myyttinen perustaja oli nimeltään Aleos.
Ensimmäinen temppeli rakennettiin paikalle arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. Se tuhoutui tulipalossa vuonna 395/394 eaa. ja korvattiin uudella temppelillä, joka rakennettiin noin vuonna 350 eaa. Sen suunnitteli paroslainen arkkitehti ja kuvanveistäjä Skopas. Temppeli oli Arkadian tärkein ja koko Peloponnesoksen suurin, ja se oli koko antiikin Kreikan merkittävimpiä kulttikeskuksia. Se toimi erityisesti monien pakolaisten ja turvananojien turvapaikkana.
Augustus vei temppelin kulttipatsaan Roomaan voitettuaan Antoniuksen. Se korvattiin uudella. 400–500-luvulla jaa. temppeli tuhoutui maanjäristyksessä. Viimeistään tämän jälkeen paikalle rakennettiin kirkko. Myöhemmin paikalle syntyi kylä, joka tunnetaan nykyisin nimellä Aléa.
Temppelin arkeologiset tutkimukset alkoivat A. Milchhöferin johdolla vuonna 1879 ja jatkuivat Wilhelm Dörpfeldin johdolla vuonna 1882. Kaivaukset suoritettiin vuosina 1900–1910 Gustave Mendelin ja Charles Dugas'n johdolla. Tuolloin temppelinraunioiden päällä olleet talot purettiin. Kaivaukset suoritti École française d’Athènes eli ranskalainen arkeologinen koulu Ateenassa. Suomalaisista tutkijoista temppeliä on tutkinut Jari Pakkanen.
Rakennus.
Temppeli edusti doorilaista tyyliä. Se oli rakennettu kokonaan marmorista. Temppelin stylobaatin koko oli 47,55 × 19,19 metriä. Temppelissä oli 6 × 14 pylvästä, yhteensä 36 pylvästä. Temppelin naos eli cella avautui itään. Sisällä cellassa oli Athenen norsunluinen kulttipatsas, sekä ainakin Pausaniaan aikana Asklepioksen ja Hygieian patsaat. Cellan kummallakin sivustalla oli seitsemän korinttilaista puolipylvästä. Temppelin itäpuolen ovelle johti ramppi, toinen johti temppelin pohjoispuolelta pienemmälle ovelle.
Temppelin päätykolmiokoristelut esittivät erilaisia myyttejä, kuten Kalydonin metsäkarjun metsästystä sekä tegealaista sukua olleen Telefoksen taistelua kreikkalaisia vastaan.
Temppelistä on säilynyt vain perustuksia ja vähäisiä rakenneosia. Temppelin koristeosia ja muita esinelöytöjä on Tegéan arkeologisessa museossa.
Diolkos

Diolkos () oli antiikin ajalla rakennettu kivetty tie, jota pitkin rahti ja kevyemmät alukset pystyttiin kuljettamaan Korintin kannaksen halki. Sen arkeologinen kohde sijaitsee lähellä nykyistä Kórinthoksen kaupunkia Kreikassa.
Historia.
Diolkos rakennettiin 500-luvulla eaa. mahdollisesti Korintin tyranni Periandroksen aikana. Sen tehtävänä oli mahdollistaa ainakin kevyemmille aluksille ja sotalaivoille nopea yhteys Saroninlahden ja Korintinlahden välillä. Tutkijat ovat kuitenkin erimielisiä siitä, missä määrin tietä todella käytettiin tavallisten laivojen siirtämiseen: Perinteisen tulkinnan mukaan tietä olisi käytetty jatkuvasti kaikkien kaupunkivaltioiden kauppalaivojen ja niiden rahdin kuljettamiseen, ja sillä olisi näin ollut suuri merkitys Korintin taloudelle. Joidenkin tutkijoiden mukaan tie olisi ollut antiikin aikana kuitenkin lähinnä Korintin ja sen liittolaisten käytössä.
Nimi "Diolkos" tulee sanoista "dia-" (, ”läpi”) ja "holkos" (, ”laivojen vetolaite”). Nimitys tunnetaan Strabonilta, joka käytti sitä Korintin kannaksen kapeimmasta kohdasta, sekä Strabonia lainanneelta grammaatikko Hesykhiokselta. Kumpikaan ei käytä sitä nykyisessä merkityksessä kuvaamaan varsinaista tietä; käyttö tässä tarkoituksessa on nykyaikaista alkuperää.
Tien länsipää uusittiin 300-luvulla eaa. Osa Diolkoksesta tuhoutui keisari Neron aloittamissa kanavan rakennustöissä vuonna 67 jaa. Diolkos oli kuitenkin käytössä 800-luvulle saakka, tosin loppuaikoinaan mahdollisesti lähinnä sotilaskäytössä. Korintin kannaksen halkaiseva Korintin kanava valmistui vasta vuonna 1893. Diolkoksen arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1956–1959 Nikólaos Verdelíksen johdolla.
Rakennelma.
Diolkoksen pituus oli noin seitsemän kilometriä ja leveys noin 3,4–6,0 metriä. Se oli rakennettu kannaksen poikki loivimpaan mahdolliseen kohtaan. Tie oli kivetty suorakulmaisin kalkkikivilohkarein ja sen keskellä kulki kaksi uraa noin 1,5 metrin etäisyydellä toisistaan. Uria pitkin vedettiin todennäköisesti jonkinlaista pyörillä varustettua laivojen vetolaitetta. Laivojen lasti on todennäköisesti purettu laivojen keventämiseksi ja kuljetettu erikseen tavallista tietä pitkin. Ainakin tien länsipäässä on ollut kivetty satamalaituri.
Tietä on kaivettu esiin noin 255 metrin matkalta sen länsipäässä Peloponnesoksen puolella eli nykyisen kanavan eteläpuolella, jossa myös Diolkoksen varsinainen arkeologinen kohde sijaitsee, sekä noin 204 metrin matkalta kanavan pohjoispuolella. Diolkoksen reitti kulki todennäköisesti suurimmaksi osaksi kanavan linjauksen pohjoispuolella. Tien arvellaan tehneen mutkan lähellä länsipäätään suunnilleen samassa kohdassa, jossa kanavan linjaus risteää tien reitin kanssa.
Kosin stadion

Kosin stadion oli antiikin aikainen kreikkalainen stadion Kosin kaupungissa Kosin saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee kaupungin keskustan länsipuolella Panagí Tsaldári ja Megálou Alexándrou -katujen välisellä alueella.
Stadion rakennettiin 100-luvulla eaa. Sen pituus oli noin 180 metriä ja leveys noin 30 metriä. Stadionin arkkitehtuuri yhdisteli doorilaista ja joonialaista tyyliä. Kreikkalaisella ajalla stadionissa oli penkit vain itäsivulla. Roomalaisella ajalla lisättiin penkit myös länsisivulle.
Stadion löytyi Rudolf Herzogin ja Luciano Laurenzin kaivauksissa 1900-luvun alkupuolella. Kaivauksia alueella suoritti myös Luigi Morricone vuosina 1939–1940. Stadionin arkeologisella alueella on nähtävissä vain joitakin stadionin rakenneosia. Alueen eteläpuolella sijaitsee niin kutsuttu Läntinen arkeologinen alue.
Läntinen arkeologinen alue

Läntinen arkeologinen alue () on antiikin aikaisen Kosin kaupungin läntisen osan löydöksiä käsittävä arkeologinen alue Kosin saarella Kreikassa. Se sijaitsee nimensä mukaisesti myös nykyisen Kosin kaupungin keskustan länsilaidalla.
Alueen rakennukset ovat pääosin hellenistiseltä ja roomalaiselta ajalta ja ne tuhoutuivat tai kärsivät suuria vaurioita maanjäristyksessä vuonna 469. Alueen pohjoispuolella sijaitsee Kosin stadionin arkeologinen kohde, eteläpuolella Roomalaisen odeionin ja Roomalaisen talon kohteet. Alueen esinelöydöt ovat Kosin arkeologisessa museossa.
Rakennukset ja löydökset.
Gymnasion
Kosin gymnasion oli rakennettu 100-luvun eaa. ensimmäisellä puoliskolla. Se oli peristyylirakennus, joka oli 180 metriä pitkä ja 90 metriä leveä. Sen pylväistä 17 on kunnostettu.
Nymfaion
Nymfaion on roomalaisaikainen julkinen käymälä, joka on rakennettu 200-luvun loppupuolella. Sen nimi on peräisin siitä, että sen luultiin alun perin olleen nymfaion eli nymfeille omistettu lähdekaivorakennus. Rakennus kaivettiin vuonna 1938 ja kunnostettiin vuonna 1940.
Läntinen roomalainen kylpylä
Niin kutsuttu läntinen roomalainen kylpylä rakennettiin 200-luvulla ja se tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 469. Rakennus on 92 metriä pitkä ja 33–35 metriä leveä. Maanjäristyksen jälkeen rakennuksen säilyneistä osista tehtiin osa basilikakirkkoa. Rakennuksesta on löydetty Kosin suurimmat tunnetut lattiamosaiikit.
Europan talo
Europan talo on nimitys, joka on annettu alueelta löydetylle roomalaisaikaiselle huvilalle. Se on saanut nimensä hyvinsäilyneestä lattiamosaiikista, joka esittää Europan sieppausta. Se on tehty 200-luvulla jaa.
Muita rakennuksia
Alueella on myös lukuisten muiden rakennusten jäänteitä. Monissa rakennuksissa on ollut mosaiikkilattiat. Lattiamosaiikit esittävät muun muassa Pariksen tuomiota, Dionysosta, muusia, gladiaattoreita sekä metsästystä.
Kadut
Alueella on roomalaiselle asemakaavalle tyypilliset "cardo"- ja "decumanus"-kadut.
Roman de Renart

Roman de Renart, "Ketturomaani", on muinaisranskalainen kokoelma runomuotoisia faabeleita eli eläintarinoita. Se syntyi 1100- ja 1200-luvun taitteessa. Suositun kokoelman pohjana on latinankielisiä esikuvia, joista tuli keskiajan yhteiskunnan satiiria.
Arturo Uslar Pietri

Arturo Uslar Pietri (1906 Caracas, Venezuela
– 2001 Caracas, Venezuela) oli venezuelalainen kirjailija, lakimies, poliitikko ja toimittaja.
Venezuelan pääkaupungissa Caracasissa syntynyt Uslar Pietri oli kenraalin poika, ja kouluvuosinaan hän asui perheensä kanssa maaseudun pikkukaupungeissa, ensin Caguassa ja sitten Maracayssa. Palattuaan teini-iässä Caracasiin Uslar Pietri kiinnostui kirjallisuudesta. Maakunnissa vietetystä lapsuudesta ja nuoruudesta Uslar Pietri ammensi novelleihinsa omia luontokokemuksiaan ja kuulemiaan kansantarinoita ja uskomuksia.
Hän kävi yksityiskouluja ja opiskeli 1923–1929 lakia Universidad Central de Venezuela -yliopistossa. Opiskeluvuosien kirjallisia vaikutteita olivat latinalaisamerikkalaiset modernistit kuten José Enrique Rodó ja nicaragualainen runoilija Rubén Darío, sekä eurooppalaiset Henri Barbusse, Gabriel Miró, Azoŕın, Antonio Machado, Oscar Wilde, Leo Tolstoi, Vladimir Korolenko ja erityisesti Leonid Andrejev.
Vastavalmistunut juristi sai töitä Venezuelan Pariisin-suurlähetystöstä. Pariisi oli käännekohta nuorelle kirjailijalle runsaine kulttuuritarjontoineen hänen kotimaahansa verrattuna. Pariisissa Uslar Pietri kirjoitti vuonna 1931 julkaistun esikoisromaaninsa "Las lanzas coloradas" Venezuelan itsenäistymissodasta (1811–1823).
Palattuaan Pariisista toisen maailmansodan alla Uslar Pietri toimi talouspolitiikan professorina Cátedra-yliopistossa ja päätyi sitten Venezuelan hallituksiin ensin opetus-, sitten talous- ja lopulta sisäministeriksi. vuoden 1945 sotilasvallankaappaus ajoi hänet viideksi vuodeksi maanpakoon Kanadaan ja Yhdysvaltoihin. Politiikkaan hän palasi vasta 1959, pyrki maan presidentiksi 1963 ja jatkoi senaattorina vuoteen 1973, minkä jälkeen hän keskittyi kirjoittamiseen ja opettamiseen.
Uslar Pietri kuoli 94-vuotiaana kotonaan Caracasissa.
Philipp Lienhart

Philipp Lienhart (s. 11. heinäkuuta 1996 Lilienfeld) on itävaltalainen jalkapalloilija, joka edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Freiburgia. Oikeajalkainen Lienhart on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Ura.
Seurajoukkueura.
Rapid Wienin kasvatti Lienhart siirtyi kaudeksi 2014–2015 lainalle Real Madridin organisaatioon. Hän pelasi seuran C-joukkueen paidassa kolme ottelua viimeistellen yhden maalin. Kaudeksi 2015–2016 Real osti Lienhartin omakseen. Tuolla kaudella hän debytoi seuran kakkosjoukkueen Real Madrid Castillan paidassa Segunda División B:ssä. Real Madridin edustusjoukkueen paidassa Copa del Reyssä Lienhart debytoi joulukuussa 2015 Cádiz CF:ää vastaan.
Lienhart on kesästä 2017 alkaen edustanut saksalaista Freiburgia, ensimmäisen kauden lainasopimuksella. Hänen peliaikansa on lisääntynyt pikku hiljaa, ja kaudella 2020–2021 hän pelasi avauskokoonpanossa joukkueensa kaikki 34 bundesliigaottelua. Tuolla kaudella hän teki myös ensimmäiset bundesliigamaalinsa: lokakuussa Werder Bremeniä, joulukuussa Borussia Mönchengladbachia, tammikuussa Kölniä ja maaliskuussa Augsburgia vastaan. Seuraavalla kaudella hän pelasi 32 bundesliigaottelua koronavirustartunnan pidettyä hänet poissa kahdesta ottelusta ja teki maalin lokakuussa Hertha Berliniä ja Wolfsburgia, marraskuussa Bochumia, joulukuussa Borussia Mönchengladbachia ja huhtikuussa uudelleen Borussia Mönchengladbachia vastaan. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 29 bundesliigaottelua ja teki maalin tammikuussa Augsburgia vastaan. Kaudella 2023–2024 loukkaantumiset pitivät Lienhartin joulukuusta alkaen pitkään sivussa ja hän pelasi vain 15 bundesliigaottelua ja teki yhden maalin, lokakuussa Augsburgia vastaan. Lienhart on pelannut Eurooppa-liigassa kahtena kautena yhteensä 11 ottelua.
Maajoukkueura.
Lienhart on pelannut Itävallan nuorten maajoukkueissa. Vuosina 2014–2019 hän pelasi maan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa 30 ottelua ja teki niissä kolme maalia, joista yhden ikäluokan EM-kilpailuissa 2019. Ensimmäisen ottelunsa Itävallan miesten maajoukkueessa Lienhart pelasi lokakuussa 2017 MM-karsintaottelussa Moldovaa vastaan. Kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa hän pelasi alkulohkon ensimmäisellä kierroksella viidennen maaottelunsa ja pääsi muutamaksi minuutiksi kentälle myös alkulohkon toisessa ottelussa. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi avauskokoonpanossa kaksi alkulohko-ottelua ja tappiollisen neljännesvälieräottelun. Lienhart on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 29 miesten maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia: marraskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Viroa sekä lokakuussa 2024 Kansojen liigan otteluissa Kazakstania ja Norjaa vastaan.
Poseidonin temppeli

Poseidonin temppeli tai Poseidonin pyhäkkö voi viitata seuraaviin Poseidonille omistettuihin antiikin aikaisiin pyhäkköihin:
Poseidonin ja Amfitriten temppeli

Poseidonin ja Amfitriten temppeli oli antiikin aikainen Poseidonille ja tämän puolisolle Amfitritelle omistettu kreikkalainen temppeli Tenoksen (nykyinen Tínos) saarella Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee lähellä nykyistä Kiónian kylää.
Historia.
Temppeli oli rakennettu 300-luvulla eaa. ja se uusittiin 200- tai 100-luvulla eaa. Se vaikuttaa kuuluneen saaria tuohon aikaan hallinneen Makedonian hallitsijoiden rakennusohjelmaan. Pyhäkkö oli yksi merkittävimpiä Poseidonin kulttipaikkoja antiikin aikana ja Kykladien saarten ainoa varsinainen Poseidonin temppeli. Monet Deloksen saarelle matkanneet kävivät ensin puhdistautumassa temppelissä Tenoksella. 100-luvulla eaa. pyhäkkö toimi Rhodoksen johtaman saariston liiton keskuspaikkana.
Temppelin kukoistuskautta olivat 200- ja 100-luvut eaa. Se sai paljon mainetta koko antiikin maailmassa ja sinne tuli paljon pyhiinvaeltajia eri puolilta. Paikallisessa Poseidon-kultissa jumala oli paitsi merenjumala myös parantajajumala hieman Asklepioksen tavoin. Amfitriten puolestaan uskottiin auttavan naisia lapsettomuudessa. Temppelin papit vaikuttavat toimineen lääkäreinä. Pyhäkössä vietettiin vuotuisia Poseidonia-juhlia suunnilleen nykyisen tammi-helmikuun aikoihin. Niihin kuului muun muassa näytelmäkilpailut.
Alueelle rakennettiin uusia rakennuksia, kuten roomalaisia kylpylöitä, vielä ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla. Temppeli hylättiin 200-luvulla jaa. ja tuhoutui 300-luvulla. Arkeologiset kaivaukset alueella suoritettiin vuonna 1902 H. Demoulinin johdolla ja vuonna 1905 P. Graindorin johdolla.
Rakennus ja löydökset.
Temppeli edusti doorilaista tyyliä ja se oli rakennettu paikallisesta marmorista ja gneissistä. 200- tai 100-luvulla eaa. rakennettu uusi temppeli oli edellistä suurempi. Temppelissä oli Poseidonin ja Amfitriten kulttikuvat, jotka oli veistänyt ateenalainen Telesinos. Temppelin koristelussa esiintyi Poseidonin symboleita, kuten kolmikärki, merihirviöitä sekä delfiinejä.
Temppelin lisäksi pyhäkköalueella on muun muassa veistoksin koristeltu suurikokoinen alttari, jonka pinta-ala oli noin 100 neliömetriä; "hestiatorion" eli tila rituaaliselle ruokailulle; kaksi kylpylärakennusta; stoa (noin 100 eaa.); votiivilahjaksi rakennettu Nausionin (tai Nausioksen) eksedra; lähdekaivorakennus (noin 300 eaa.); sekä Andronikos Kyrrhoslaisen suunnittelema aurinkokello.
Pyhäkköalueen rakennuksista on säilynyt vain vähän, koska suuri osa materiaalista on käytetty myöhemmin uudelleen saaren kirkkojen ja muiden rakennusten rakentamiseen. Alueen esinelöydöt ovat Tínoksen arkeologisessa museossa.
M/S Harmony of the Seas

M/S Harmony of the Seas on Oasis-luokan risteilyalus, joka rakennettiin STX France -telakalla Saint-Nazairessa Royal Caribbean International -varustamolle. Valmistuessaan siitä tuli maailman suurin risteilyalus. Se ohitti vanhemmat sisaruksensa M/S Oasis of the Seasin ja M/S Allure of the Seasin noin 2 000 bruttotonnilla. Alus on 362,1 metrin pituinen, 65,68 metrin levyinen ja 72 metrin korkuinen. Aluksen syväys on 9,14 metriä ja sen matkanopeus on 22 solmua. Siinä on 18 kerrosta ja 2 747 hyttiä, joihin mahtuu 5 479 – 6 780 matkustajaa. Aluksessa on muun muassa 23 ravintolaa, 11 252 taideteosta, 1 768 parveketta, 23 uima- ja poreallasta ja sen ulkokannella on lainelautasimulaattori. Miehistön vahvuus on 2 100 henkeä. Aluksen rakentaminen tuli maksamaan noin miljardi euroa.
"Harmony of the Seas" oli maailman suurin risteilyalus, kunnes sen uudempi sisaralus, "Symphony of the Seas", ohitti sen.
Historia.
Kahden aikaisemman Oasis-luokan aluksen suosio sai Royal Caribbean -varustamon tilaamaan kolmannen Oasis-luokan aluksen joulukuussa 2012. "Harmony of the Seas" laskettiin vesille 10. maaliskuuta 2016 Saint-Nazairen satamassa Ranskassa, ja alus otettiin käyttöön 15. toukokuuta 2016. Sen neitsytmatka alkoi 22. toukokuuta 2016 suuntautuen Southamptonista Rotterdamiin. Alus risteili kesän 2016 Välimerellä ja risteilee syksystä 2016 lähtien Karibialla.
Syyskuussa 2016 aluksen pelastusharjoituksessa tapahtui onnettomuus, kun viidennelle kannelle kiinnitetty pelastusvene putosi. Onnettomuudessa kuoli yksi miehistön jäsen ja neljä loukkaantui, joista kaksi vakavasti.
Natriumferrosyanidi

Natriumferrosyanidi eli natriumheksasyanoferraatti(II) (Na4Fe(CN)6) on natriumin kompleksiyhdiste, joka sisältää ferrosyanidi-ionien ryhmän [Fe(CN)6]4−. Se on kellertävää kiteistä, kiinteää ainetta, joka liukenee veteen, muttei liukene etanoliin.
Vaikka natriumferrosyanidi sisältää syanidiligandin, on se vain vähän myrkyllistä, koska syanidi on tiukasti sidoksissa rautaan. Hyväksytty päivittäinen annos ferrosyanidiryhmän sisältäville kemikaaleille on 0–0,025 mg/kg kehon painosta laskettuna. Kuitenkin hapon lisääminen, kuten muillakin ferrosyanidiyhdisteillä, tuottaa myrkyllistä vetysyanidikaasua.
Natriumferrosyanidia voidaan valmistaa natriumsyanidin ja ferrosulfaatin välisellä reaktiolla:
6NaCN + FeSO4 → Na4Fe(CN)6 + Na2SO4
Euroopan unionissa natriumferrosyanidi tunnetaan kemiallisena lisäaineena E 535. Sitä lisätään mm. tie- ja ruokasuolaan paakkuuntumisenestoaineeksi. Siitä voidaan rautaa lisäämällä valmistaa preussinsininen nimistä väriainetta.
Matts Roos

Matts Gustav Wilhelm Roos (s. 28. lokakuuta 1931 Helsinki) on suomalainen fyysikko ja emeritusprofessori sekä kuvataiteilija.
Roosista tuli ylioppilas 1949, diplomi-insinööri 1956, tekniikan lisensiaatti 1960 ja tekniikan tohtori 1967. Hän työskenteli CERNissä Genevessä 1965–1971.
Roos oli Helsingin yliopiston suurenergiafysiikan apulaisprofessori 1970–1977 ja alkeishiukkasfysiikan henkilökohtainen ylimääräinen professori 1977–1996. Hänet kutsuttiin Suomen Tiedeseuran jäseneksi vuonna 1990.
1970-luvulla Roos tunnettiin ydinvoiman vastustajana ja hän oli perustajana ja puheenjohtajana (1976–1979) ydinenergialle vaihtoehtoja edistävässä yhdistyksessä. Hän on osallistunut laajojen alkeishiukkasten ominaisuuksien taulukoiden editointiin. Hän harjoittaa myös maalausta, pääasiassa abstraktia, alun perin harrastelijana, mutta useisiin näyttelyihin osallistumisen jälkeen yhä ammattimaisemmin.
Elena Poniatowska

Elena Poniatowska (s. 19. toukokuuta 1932 Pariisi) on ranskalaissyntyinen meksikolainen kirjailija ja toimittaja, joka on tuotannossaan keskittynyt vähäosaisten, erityisesti naisten ja köyhien asemaan liittyviin kysymyksiin.
Poniatowska sai 2013 elämäntyöstään Espanjan kulttuuriministeriön Miguel de Cervantes -palkinnon.