Valotaide

Valotaide on mediataiteisiin kuuluva visuaalisen taiteen muoto, jossa valo on määräävässä roolissa materiaalina tai teemana. Valotaiteessa valon laadulla on merkitys, eikä sen päätarkoitus ole näkyvyys. Valotaiteeseen sisältyy muun muassa valoveistoksia ja tilateoksia, mutta myös performanssi, ympäristöteos tai tekstiiliteos voi olla valotaidetta. Sen sijaan esimerkiksi valosuunnittelu, valaistus ja valaisinsuunnittelu ovat omia alojaan, eivätkä kuulu valotaiteen piiriin.
Valotaiteen materiaalina voi olla mikä tahansa valoa tuottava lähde, kuten neonputket, lasersäteet, diaheittimet, erilaiset lamput ja myös auringonvalo.
Valotaidetta jatkuvasti esittäviä museoita ovat Saksan Unnassa toimiva Zentrum für Internationale Lichtkunst sekä Light Art Museum Budapest Unkarissa.
Valotaiteen historiaa.
Varhaisimmat valotaiteen esiasteet liittyivät usein musiikin ja valon yhdistämiseen. Jo 1734 toteutettu Louis Bertrand Castelin "Clevessin Oculaire" -valourku yhdisteli värillisiä valoja musiikin mukaan ja Aleksandr Skrjabinin "Prometeus, tulen runoelma" -teoksessa (1910) musiikki ja koko tilan täyttävä valo yhdistyivät erottamattomaksi kokonaisuudeksi. Varhaisten konstruktivistien valokokeilut ottivat askelen lähemmäksi nykyisiä valotaiteen muotoja. Tunnetuimpia esimerkkejä on László Moholy-Nagyn (1895–1946) kineettinen veistos "Light-Space Modulator" (1922–1930). Moholy-Nagy jatkoi työtään Bauhaus-koulukunnan piirissä, jossa syntyi myös muita valoa käyttäviä teoksia.
Lucio Fontana (1899–1968) oli ensimmäisiä valo-tilateoksia tehneitä taiteilijoita. Hänen 1940-luvun lopulla aloittamansa "Ambienti spaziali" -sarjan teokset käyttivät muun muassa UV- ja neonvaloa. Fontanan innoittamana useat 1958 Saksassa perustetun ZERO-ryhmän jäsenet, kuten Otto Piene (1928–2014), työskentelivät tila, valo ja liike materiaalinaan, samoin kuin Ranskassa 1960 perustetun GRAV-ryhmän taiteilijat. Moskovassa Lev Nusbergin 1962 perustama Dvizdjenje-ryhmä käytti valoa muitakin aisteja aktivoineissa tilateoksissaan.
Yhdysvalloissa 1960-luvulla uransa aloittanut Dan Flavin (1933–1996) keskittyi minimalistiseen valotaiteeseen ja käytti materiaalinaan loisteputkia. Myös valon havaintoon keskittyvä James Turrell aloitti uransa 1960-luvulla. Yhdessä muun muassa Robert Irwinin, Mary Corsen ja Doug Wheelerin kanssa Turrell kuului "Light and Space" -nimellä tunnettuun suuntaukseen.
1960-luvulla valotaiteen suosio kasvoi. Yhdysvalloissa ja Euroopassa nähtiin sille omistettuja merkittäviä ryhmänäyttelyitä, kuten "Light as a Creative Medium" (Carpenter Center for the Visual Arts, Cambridge, 1965), "Kunst-Licht-Kunst" (Stedelijk Van Abbemuseum, Eindhoven, 1966); "Sound, Light, Silence: Art That Performs" (Nelson Gallery of Art, Kansas City, 1966); "Light / Motion / Space" (Walker Art Center, Minneapolis, 1967) sekä "Light: Object and Image" (Whitney Museum of American Art, New York, 1968). Myöhemmistä näyttelyistä mainittakoon valotaiteen historiaa ja nykypäivää laajasti kattanut "Light Art from Artificial Light" ZKM-keskuksessa Karlsruhessa 2005 sekä alan tunnettuja tekijöitä koonnut, valon ja havainnon suhteeseen keskittynyt "Light Show" Hayward Galleryssa, Lontoossa 2013.
Valotaiteilijoita.
Brigitte Kowanz aloitti työnsä valon parissa 1979. Kowanzin toistuva teema on informaatio ja hän käyttää töissään usein peilejä ja heijastuksia. Kowanz edusti Itävaltaa valotöillään Venetsian biennalessa 2017. Jenny Holzerin työt painottuvat sanoihin ja viesteihin julkisessa tilassa. Hänen valotöissään se näkyy muun muassa LED-kyltteinä ja suurikokoisina projisoituina teksteinä. Ann Veronica Janssensin työskentely perustuu valoon ja sen fysikaalisiin ilmiöihin, jotka hän tuo näkyväksi erikoistenkin materiaalien avulla. Janssen edusti Belgiaa vuoden 1999 Venetsian biennaalissa. 
Suomalaisen valotaiteen tekijöitä on Annikki Luukela, joka on tehnyt tilateoksia diaprojektorien, musiikin ja toisinaan valoihin vaikuttavan tanssijan avulla. Luukela kuului vuonna 1972 perustettuun Dimensio-ryhmään, joka kokosi yhteen eri taustaisia taiteilijoita, arkkitehtejä, tietokonesuunnittelijoita ja säveltäjiä, joita kiinnosti taiteen ja teknologian yhdistäminen ja kokeellinen asenne. Ryhmän jäsenet keskittyivät erityisesti kineettiseen taiteeseen ja käyttivät materiaalinaan usein myös valoa. Dimensio-ryhmän jäsenistä myös Antti Maasalo ja Esa Laurema ovat tehneet useita valoteoksia. 
Ilkka Volanen on tehnyt valo-tilateoksia 1980-luvulta alkaen. Hänen yhdessä Tarja Ervastin kanssa toteuttamansa "Shadow Takes a Walk" -installaatio (1993) tutki valoa, tilaa ja ääntä. Ervastin muita töitä ovat muun muassa "Väritila - Coloroom" (2000) ja "Lighted Houses" -sarja (2007). Muita suomalaisia valotaiteilijoita ovat muun muassa Timo A. Aalto, Meri Ekola, Mia Erlin, Jari Haanperä, Kari Kola, Mikki Kunttu, Ekku Peltomäki, Anne Roininen, Juha Rouhikoski, Alexander Salvesen ja Tülay Schakir. Valotaideteoksia ovat tehneet myös Maaria Wirkkala, Grönlund–Nisunen, Jaakko Niemelä, Helena Hietanen, Maija Lavonen ja Terike Haapoja.
Suomen valotaiteen seura FLASH perustettiin vuonna 2017 edistämään valotaiteen ja sen tekijöiden asemaa Suomessa ja kansainvälisesti. Valotaide kuuluu myös MUU ry:n edustamiin kokeellisiin taiteenaloihin.
Helsingin Kruunuvuorenrannassa on useita valotaideteoksia, joiden määrättävä tekijä on paikkasidonnaisuus.