Pohjoissaame

Pohjoissaame on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva saamelaiskieli. Pohjoissaame kuuluu pohjoisiin länsisaamelaiskieliin. Pohjoissaamea puhuvat pohjoissaamelaiset, joita on Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosissa noin 50 000 henkilöä. Varsinaisia kielen puhujia on kuitenkin 20 700, joista 15 000 Norjassa. Se on saamelaiskielistä puhujamäärältään ylivoimaisesti suurin, ja joidenkin arvioiden mukaan saamenkielisistä jopa 75 prosenttia puhuu pohjoissaamea. Usein, joskin epä­täsmällisesti, sitä kutsutaankin lyhyesti ”saamen” tai ”lapin” kieleksi.
Suomessa pohjoissaamen varsinaista puhuma-aluetta ovat Utsjoki, Inari, Enontekiö ja Sodankylän pohjoisosa. Norjassa pohjoissaame on virallinen kieli yhdeksässä kunnassa ja Ruotsissa 18 kunnassa. Norjassa Koutokeinossa ja Kaarasjoella se on asukkaiden huomattavan enemmistön kieli ja Uuniemen sekä Tenon kunnissa enemmistön kieli. Suomessa pohjoissaamen kielellä oli enemmistöasema Uts­joen kunnassa 2000-luvulle saakka.
Murteet.
Pohjoissaame jaetaan tornionsaamen, ruijansaamen ja merisaamen murteisiin, joista ruijansaame jakaantuu edelleen itä- ja länsimurteeseen. Tornionsaamea puhutaan Ruotsin Norrbottenissa ja Norjan Tromssan läänin eteläosissa. Ruijansaamen länsimurretta puhutaan Norjassa Tromssan läänin keskiosista Finnmarkin keskiosiin sekä Suomessa Enontekiöllä, Inarin länsiosassa ja Sodankylän pohjoisosissa. Ruijansaamen itämurretta puhutaan Norjassa Finnmarkin itäosissa sekä Suomessa Inarissa ja Utsjoella. Merisaamen puhuja-alue rajoittuu Norjassa Kvenangenin ja Varanginvuonon väliselle rannikolle. Lisäksi sitä puhuttiin aikoinaan Suomessa Petsamon rannikolla. Murteista merisaame on sikäli erikoinen, että siinä esiintyy eräitä itäsaamelaisille kielille ominaisia ääntämyksellisiä piirteitä.
Kirjakielen historiaa.
Pohjoissaamen kirjakielen kehitys on ollut monivaiheinen. 1700-luvulla Trondheimissa perustettiin seminaari, joka koulutti lähetystyöntekijöitä saamelaisalueille. Sen johtaja Knud Leem pani alulle ruijansaamen murteeseen perustuvan pohjoissaamen kirjakielen. Pohjoissaamea on näin käytetty kirjakielenä 1720-luvulta lähtien. Tuolloin sillä julkaistiin etupäässä hengellistä kirjallisuutta.
1800-luvulla kirjakielen kehittämistä jatkoivat pappi Nils Vibe Stockfleth, tunnettu tanskalainen kielentutkija Rasmus Rask sekä Jens Andreas Friis. Friisin kehittämä kirjoitustapa eli ortografia oli käytössä pitkään. Vuonna 1895 ilmestyi koko Raamattu Friisin kehittämällä kirjakielellä. Uusi testamentti oli julkaistu jo vuonna 1840. Kirjallinen aineisto oli pitkään hengellistä ja erilaisten alkeisopetus- ja valistustyylisten tekstien tasolla. Pohjoissaamen kaunokirjallisen kauden katsotaan alkaneen lopulta vuonna 1910, jolloin ilmestyi Johan Turin teos "Muitalus sámiid birra", jota seurasivat Anders Larsenin romaani "Bæivve-Alggo" vuonna 1912 ja Pedar Jalvin runo- ja novellikokoelma "Muohtačálmmit" vuonna 1915. Varsinaisesti pohjoissaamelainen kirjallisuus lähti kuitenkin nousuun 1960-luvulta. Kielen ortografia oli kuitenkin pitkään vakiintumaton, ja sitä kirjoitettiin 1900-luvulla eri tavoin Norjassa, Ruotsissa ja Suomessa, kunnes kieli sai yhtenäisen ortografian vuonna 1978. Eri kirjoitustapoja käytettiin sekaisin vielä 1980-luvullakin. Nykyisin pohjoissaameksi julkaistaan alkukielisen kaunokirjallisuuden lisäksi myös käännöskirjallisuutta. Pääosa kirjallisuudesta julkaistaan Norjassa.
Kielihistoriallisesti merkille pantavaa on, että vuoden 1895 aikainen, vakiintumatonta ortografiaa käyttävä raamatunkäännös on edelleen käytössä. Nykyaikaista kirjoitustapaa käyttävä Uusi testamentti julkaistiin vuonna 1989, ja koko uudistettu raamatunkäännös tuli käyttöön vuonna 2019.
Vanhin edelleen ilmestyvä pohjoissaamenkielinen aikakauslehti on vapaakirkollinen "Nuorttanaste", joka perustettiin vuonna 1898. Vuosina 1904–1911 ilmestyi ensimmäinen sanomalehti "Saǥai Muittalægje". Vuonna 2008 perustettu sanomalehti "Ávvir" ilmestyy nykyisin viidesti viikossa.
Nykytilanne.
Vuodesta 1992 alkaen pohjoissaamella on ollut virallisen kielen asema Suomessa niin kutsutulla saamelaisalueella. Suomessa saamelaiskielien käyttöä on turvattu erityisellä saamen kielilailla. Tämän lain mukaan saamelaisilla on oikeus viranomaisten kanssa asioidessaan sekä eräissä muissa yhteyksissä käyttää suullisesti tai kirjallisesti saamea. Norjassa Finnmarkin alueella monet lapset opiskelevat kieltä ja todennäköisesti jatkavat sen käyttöä myös aikuisina. Pohjoissaamen asema on suhteellisen hyvä erityisesti Suomessa ja Norjassa, joissa pohjoissaamea voi opiskella koulussa äidinkielenä, ja opintoja voi jatkaa aina yliopistoon saakka.
Suomessa pohjoissaamen, kuten muidenkin saamelaiskielten, keskeinen ongelma on, ettei saamelaisten kotiseutualueen ulkopuolisilla kunnilla ole velvollisuutta järjestää saamen opetusta. Tämän vuoksi vuonna 2013 jo yli puolet Suomen saamelaislapsista oli oman äidinkielensä opetuksen ulkopuolella. Vuonna 2015 varhaiskasvatuksessa kielen oppimiseen tarkoitettuja pohjoissaamen kielipesiä oli toiminnassa viisi kappaletta. Ylioppilastutkinnossa pohjoissaamen voi suorittaa sekä äidinkielen että vieraan kielen kokeena.
Suomessa pohjoissaamea voi opiskella pääaineena Oulun yliopiston Giellagas-instituutissa. Lisäksi Lapin yliopiston saamentutkimus tarjoaa opintoja kielen äidinkielisille puhujille saamenkieliseksi luokanopettajaksi pätevöitymistä varten. Helsingin yliopiston Suomen kielen, suomalais-ugrilaisten ja pohjoismaisten kielten ja kirjallisuuksien laitoksella on valittavana saamentutkimuksen opintolinja sekä Turun yliopiston Suomen kielen ja suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen oppiaineessa yksi pohjoissaamen kurssi. Myös Saamelaisalueen koulutuskeskuksen vuoden mittaisella opintolinjalla Inarissa sekä joissakin kansalais- ja työväenopistoissa voi opiskella pohjoissaamea.
Suomen ulkopuolella pohjoissaamea voi opiskella ainakin Tromssan yliopistossa Norjassa.
Aakkoset.
Pohjoissaamen kirjoitusjärjestelmä ei ole täysin äänteenmukainen, ja erityisesti eräissä astevaihtelutapauksissa sanan kirjoitusasun muuttuminen ilmaisee pikemminkin švaa-vokaalin esiintymistä ja esiintymättömyyttä kuin varsinaisesti konsonanttien pituutta. Lisäksi vokaalin perään kirjoitetun "i":n äännearvo on aina /j/, ja kyseessä on siten konsonantti. Konsonanttiyhtyminä merkitään palataalisia konsonantteja "nj", "dj" ja "lj" sekä harvinaisia, vain sanansisäisinä esiintyviä, soinnittomia konsonantteja "hn", "hm", "hl", "hr" ja "hj". Sananloppuinen "t" ääntyy /h/ tai /ht/, ja "d" ääntyy /đ/ silloin, kun se on sanan toisessa tai kolmannessa tavussa. Sanan alussa esiintyessään konsonantit "p", "t" ja "k" ovat voimakkaasti aspiroituneet ja esiintyvät lähinnä norjalaisperäisenä piirteenä verraten tuoreissa lainasanoissa. Kaikkiaan pohjoissaamessa on 32 erilaista konsonanttifoneemia, mikä on uralilaisen kielikunnan kielelle runsaasti.
Pohjoissaamessa on viisi vokaalia, joista muodostuu neljä diftongia: "ea", "ie", "oa" ja "uo". Diftongien ääntämyksessä on pieniä murre-eroja. Kirjain "á" merkitsee pohjoissaamen läntisissä murteissa pitkää a:ta ja idempänä ä:n tapaista, suun etuosassa ääntyvää a:ta. Mikäli muutamissa lainasanoissa esiintyvät kirjaimet w, y, ä, ö ja å sisällytetään aakkostoon, niiden järjestys on norjan kielen aakkoston mukainen.
Vaikka pohjoissaamen kirjoitustapa onkin standardoitu, sitä luetaan murteellisesti eli eräiden kirjainten tarkka äännearvo riippuu lopulta lukijan käyttämästä murteesta. Tämä tosin on vähitellen muuttumassa muun muassa kouluopetuksessa käytetyn kielen standardisoitumisen myötä.
Äännerakenne.
Pohjoissaamen äännejärjestelmä on seuraavanlainen:
Vokaalipituus on foneemista. Sitä ei osoiteta oikeinkirjoituksessa, mutta se on usein ennustettavissa. Painollisissa tavuissa ovat yleensä lyhyitä, kun taas /a/ ja diftongit ovat pitkiä. Painollista tavua seuraavassa tavussa ovat yleensä pitkiä paitsi :n jälkeen. Toisessa painottomassa tavussa ei ole pitkää vokaalia.
Paino.
Pohjoissaamen sanoissa paino on ensimmäisellä tavulla, yhdyssanoissa myös loppuosan ensimmäisellä tavulla. Paino on pohjoissaamessa hyvin keskittynyt, mikä luo puhekieleen ominaisen sävelkulun ja on osaltaan vaikuttanut myös taivutuspäätteiden muotoutumiseen. Jos sanassa on enemmän kuin kolme tavua, siinä on myös sivupainollinen tavu.
Astevaihtelu.
Pohjoissaamen astevaihtelu on varsin rikasta, ja sillä on keskeinen osa kielen rakenteessa. Pohjoissaamessa asteita on kolme: vahvan (II) ja heikon (I) asteen lisäksi on olemassa niin kutsuttu ylipitkä vahva aste (III). Pohjoissaamessa kaikki konsonantit voivat kahdentua ja ovat astevaihtelun alaisia, ja erilaisia astevaihtelutapauksia on kaikkiaan 147 kappaletta. Astevaihtelu voi tapahtua vahvan ja heikon asteen, ylipitkän vahvan ja vahvan asteen tai jopa ylipitkän vahvan ja heikon asteen välillä. Viimeksi mainittu on erityisesti supistumavartaloisten sanojen ominaisuus. Esimerkissä keskuskonsonantisto on lihavoitu:
Osa pohjoissaamen sanoista on astevaihtelusta vapaita eli niiden keskuskonsonantisto pysyy taivutettaessa muuttumattomana. Tällaisia ovat ainoastaan eräät suhteellisen tuoreet lainasanat.
Kielioppi.
Pohjoissaamen kieli on hyvin agglutinoiva, ja sillä on paljon yhteisiä piirteitä muiden uralilaisten kielten kanssa.
Kieliopin lähteenä on tässä toiminut pääasiassa.
Substantiivit.
Substantiivit jaetaan parillistavuisiin (pohjoissaameksi "bárrastavval"), paritontavuisiin ("bárahisstavval") sekä supistumavartaloisiin ("kontrakšuvdna") substantiiveihin. Näistä parillistavuiset jaetaan edelleen "a"-, "á"-, "i"-, "u"-, "e"- ja "o"-vartaloisiin loppuvokaalin mukaan. Paritontavuisilla nimitys viittaa yksikön genetiivin tavumäärään, ja myös ne ovat yleensä nominatiivissa kaksitavuisia. Substantiivit taipuvat yksikössä ja monikossa sekä sijamuodoissa, joita pohjoissaamessa on kuusi tai seitsemän sijaa riippuen siitä, katsotaanko genetiivi ja akkusatiivi samankaltaisuutensa vuoksi yhdeksi sijaksi. Yleensä pohjoissaamessa puhutaan genetiivi–akkusatiivista yhtenä sijana, mutta muutamissa yksittäistapauksissa sijat eroavat. Lokatiivi on yleinen paikallissija, joka on muodostunut inessiivin ja elatiivin langetessa yhteen.
Esimerkkinä parillistavuisen á-substantiivin 'lapsi', "mánná", paritontavuisen substantiivin 'koira, peni', "beana""," sekä supistumavartaloisen substantiivin 'poro', "boazu," taivutus yksikössä ja monikossa.
Huomattakoon, että pohjoissaamessa essiivillä ei ole erillisiä yksikkö- ja monikkomuotoja ja että suomen kielestä poiketen komitatiivilla on sekä yksikkö ja monikko.
Adjektiivit.
Adjektiivit jaetaan parillistavuisiin, paritontavuisiin sekä supistumavartaloisiin adjektiiveihin, ja ne taipuvat yksikössä ja monikossa. Adjektiivien taivutus muistuttaa näiltä osin substantiivien taivutusta. Vertailumuotoja on kolme. Ainoastaan adjektiivi 'hyvä', "buorre," taipuu vaillinaisesti niin sanotussa puolikongruenssissa pääsanansa luvun ja sijamuodon mukaan.
Esimerkkinä parillistavuisen adjektiivin 'huvittava', "hearvái", paritontavuisen adjektiivin 'vanha', "boaris" sekä supistumavartaloisen adjektiivin 'ahne', "vuovdái" vertailumuodot.
Attribuuttimuoto.
Saamelaiskielissä adjektiiveilla on erityinen attribuuttimuoto, jota käytetään silloin kun adjektiivi toimii attribuuttina substantiivin edellä. Esimerkiksi lauseessa 'auto on keltainen', "biilla lea fiskat", adjektiivi on perusmuodossa, mutta lauseessa 'minulla on keltainen auto', "mus lea fiskes biilla", sen on oltava attribuuttimuodossa. Attribuuttimuoto ei taivu sijan eikä luvun mukaan ja sitä käytetään ainoastaan positiivissa.
Erillisen attribuuttimuodon käyttö on saamelaiskielten erikoisuus, jolle ei ole vastinetta muissa uralilaisissa kielissä..
Pronominit.
Pohjoissaamessa persoonapronomineilla on kolme lukua, yksikkö, kaksikko ja monikko. Lisäksi ne taipuvat sijamuodoissa.
Seuraavasta taulukosta käy ilmi kolmannen persoonapronominin 'hän, he' taivutus eri sijoissa.
Possessiivisuffiksit.
Pohjoissaamessa on olemassa possessiivisuffiksijärjestelmä, mutta nykykielessä niitä käytetään harvoin. Possessiivisuffiksien käyttö on kuitenkin pakollista refleksiivipronominin 'itse', "ieš," persoonataivutuksessa.
Numeraalit.
Lukusanat taipuvat sijamuodoissa ja noudattavat astevaihtelua. Erityisenä piirteenä lukusanoilla kahdesta kuuteen genetiivi- ja akkusatiivimuodot poikkeavat toisistaan (esim. 'kuuden', "guđa "vrt. 'kuutta' "guhtta)."
Lukusanojen tapaan taipuvat myös 'moni', "máŋga", 'pari', "moadde," sekä 'kuinka monta', "galle".
Verbit.
Suomeen verrattuna pohjoissaame on huomattavasti verbikeskeisempi, ja lauseiden verbivalinnoilla välitetään varsin usein sanan perusmerkityksen ohella lisämerkityksiä. Esimerkiksi juoksemisesta puhuttaessa on tarpeen tietää, tapahtuuko se kahdella jalalla "viehkat" vai sitä useammalla jalalla "ruohttat". Myös erilaiset verbijohdokset ja infiniittimuodot ovat yleisiä. Esimerkkeinä vaikkapa tekemisen aloittamista ilmaiseva inkoatiivi (esim. "viehkalit", 'alkaa juoksemaan'), eräänlaista tekemättömyyttä ilmaiseva verbiabessiivi (esim. "barggakeáhtta", 'työskentelemättä') tai parhaillaan tapahtuvaa tekemistä ilmaiseva aktion essiivi (esim. "boahtime", 'tulossa [juuri nyt]').
Pohjoissaamen verbit taipuvat yksikössä, kaksikossa ja monikossa. Niillä on kaksi yksinkertaista aikamuotoa, preesens ja preteriti, joiden lisäksi liittomuodot perfekti ja pluskvamperfekti muodostetaan "leat"-apuverbin avulla. Moduksia ovat indikatiivi, imperatiivi, konditionaali sekä potentiaali, joista viimeksi mainittua käytetään arkikielessä huomattavasti yleisemmin kuin suomessa. Luvuista kaksikkoa käytetään silloin, kun lauseen subjektina on kaksi keskustelijoille tunnettua henkilöä. Kahden asian, esineen tai kahden tuntemattoman henkilön tapauksessa käytetään monikkoa.
Verbit jaetaan kolmeen ryhmään: parillistavuisiin verbeihin, joilla perusmuodon pääte on "-at", "-it" tai "-ut", paritontavuisiin verbeihin, joilla perusmuodon pääte on "-it" sekä supistumaverbeihin, joilla perusmuodon pääte on "-át", "-ot" tai "-et".
Parillistavuiset verbit eli astevaihteluverbit ovat yleensä kaksitavuisia. Niiden keskuskonsonantistossa tapahtuu astevaihtelua ja eräissä tilanteissa diftongi oikenee. Esimerkki parillistavuisen "-it"-loppuisen verbin 'tulla', "boahtit," taivutuksesta indikatiivissa.
Paritontavuiset verbit ovat usein johdoksia muista sanoista. Ne ovat yleensä kolmitavuisia ja keskuskonsonantisto voi olla missä tahansa asteessa. Astevaihtelua tai diftongin oikenemista ei kuitenkaan tapahdu. Esimerkki paritontavuisen "-it"-loppuisen verbin 'hakea', "viežžalit," taivutuksesta indikatiivissa.
Supistumaverbeillä keskuskonsonantisto on joitakin uusia lainasanoja lukuun ottamatta aina III asteessa, eikä niillä tapahdu lainkaan astevaihtelua. Esimerkki supistumavartaloisen "-et"-loppuisen verbin 'selittää', "čilget," taivutuksesta indikatiivissa.
Kieltoverbi.
Pohjoissaamen kieltoverbi 'ei', "ii", taipuu persoonan ja luvun mukaan. Kieltosanan jälkeen verbi on kieltomuodossa joka ei taivu: '[minä] en mene', "mun in mana", 'te [kaksi] ette mene', "doai eahppi mana", 'he [monta] eivät mene', "sii eai mana". Indikatiivin lisäksi kieltoverbillä on imperatiivi, joka niin ikään taipuu persoonamuodoissa: 'Älä ota!' Ale váldde!", 'Älkää [monta] kertoko!', Allet muital!".
Kieltoverbin supiini vaatii possessiivisuffiksin käyttöä: 'Ettet kaadu', "Amat gahččat", 'etteivät [monta] kaadu', "amaset gahččat".