tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lyda Borelli

Lyda Borelli (22. maaliskuuta 1884 Genova, Italia – 2. kesäkuuta 1959 Rooma, Italia) oli italialainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä. Hän oli tunnettu jo teatteriurallaan, mutta hänestä tuli yksi italialaisen mykkäelokuvan tunnetuimmista näyttelijöistä. Hänet tunnettiin erityisesti tyylitellystä ja dramaattisesta näyttelemistavastaan.
Ura.
Borelli aloitti teatteriuransa 15-vuotiaana Roomassa, päästyään Alfred Capus’n näytelmään "La veine". Pian tämän jälkeen hän näytteli Gabriele D’Annunzion näytelmässä "La figlia di Iorio", jossa esiintyi monia tunnettuja näyttelijöitä kuten Ruggero Ruggeri, Virginio Talli, Emma Gramatica ja Oreste Calabresi. Borelli oli noussut vuoteen 1905 mennessä Italian tunnetuimmaksi nuoreksi näyttelijäksi. Hän esiintyi teatterissa monissa erilaisissa rooleissa. Hän oli vuonna 1909 ollut Ruggerin rinnalla "primadonnana", esiintynyt 1910 Oscar Wilden näytelmän "Salome" pääosassa ja ollut vaudeville-tyylisessä näytelmässä "La presidentessa".
Gloria Films palkkasi Borellin 1913 näyttelemään Mario Caserinin elokuvaan "Ma l’amor mio non muore!" Borellin ensimmäinen elokuva nosti hänet supertähteyteen. Hänen tyylitelty ja ilmeikäs näyttelemistapansa, johon kuuluivat oleellisena osana liioitellut liikkeet ja dramaattiset poseeraukset, johtivat myös neologismiin "borelleggiare", joka tarkoitti ”näyttellä kuten Borelli”. Caserinin elokuva oli aloittamassa 1910-luvun italialaisessa mykkäelokuvassa kukoistanutta diivanäyttelijöiden kautta.
Torinosta Borelli muutti työskentelemään Roomaan Cines-elokuvayhtöille ja teki seuraavaksi elokuvat "La donna nuda" (1914), "La marzia nuziale" (1915) ja "La falena" (1916). Borellin suosio oli valtava, ja nuoret tytöt alkoivat matkia hänen eleitään. Hän teki kuitenkin lopulta vain kymmenisen elokuvaa ja jätti näyttelemisen kokonaan 1918 mentyään naimisiin ferraralaisen aatelismiehen, kreivi Vittorio Cinin kanssa. Borelli teki vielä vuonna 1918 kaksi sotapropangdaelokuvaa.
Westron

Westron (oikea nimi Adûni) on yksi fantasiakirjailija J. R. R. Tolkienin kehittämistä keinotekoisista kielistä.
Kaikista Keski-Maan kielistä juuri tämä oli lingua francan eli yhteiskielen asemassa, joten kirjoissa "Hobitti eli sinne ja takaisin" sekä "Taru sormusten herrasta" tämä on se kieli, jota niiden hahmot oikeasti puhuvat. Sana "westron" on muokattu englannin kielen sanasta "west", mutta itse sana ei kuulu kieleen.
Fiktiivinen historia.
Westron syntyi alun perin adûnaicin, Númenorin kielen, sekä Keski-Maan läntisissä osissa puhuttujen kielten pohjalta. Adûnaic oli syntynyt, kun Bëorin ja Hadorin huoneiden ihmiset saapuivat Beleriandiin ja sekoittaa muutamia piirteitä "sindar"in kielestä omaan kieleensä, taliskaan. Númenorin asukkaat ottivat tähän kieleen vaikutteita muistakin Keski-Maan kielistä perustaessaan Keski-Maahan linnoituksia ja satamia.
Elendil ja muut Uskolliset, jotka selvisivät Númenorin tuhosta ja perustivat Arnorin ja Gondorin, hylkäsivät adûnaicin kokonaan kuningas Ar-Pharazônin kannattajien kapinasta "valar"ia vastaan ja omaksuivat pelkästään haltiakielten puhumisen. Mutta adûnaic oli yhä jäänyt muiden Keski-Maan kansojen keskuuteen. Vuosisatojen ajan se sekoittui yhä useampaan kieleen ja lopulta "dúnedain" ottivat sen takaisin käyttöön ja rikastuttivat sitä yhä enemmän haltiakielistä kotoisin olevilla sanoilla. Tästä adûnaicin parantuneesta versiosta tuli westron.
Kolmannella Ajalla westronia käyttivät kanssakäymisissään toisena kielenä jopa haltiat, "drúedain" ja "rohirrim". Örkit puhuivat tarpeen vaatiessa myös westronia, mutta kömpelömpää sellaista. Kullakin kansalla oli oma murteensa kielelle. Esimerkiksi hobittien puhuma westron oli maalaismaisempi.
Westron Tolkienin kirjoissa.
Westronin vaihtoehtoinen termi "yleiskieli" tulee kielen termistä Sôval Phârë, mikä tarkoittaa samaa asiaa.
Tolkienin kirjoissa kaikki sanat, jotka eivät kuuluneet muihin Tolkienin kehittämiin kieliin, ovat käännöksiä westronista. Esimerkiksi nimet "Bilbo", "Frodo", "Reppuli", "Samvais Gamgi", "Peregrin Tuk", "Meriadoc Rankkibuk", "Repunpää", "Rankkivuo" ja "Rivendell" eivät ole "varsinaisia" nimiä. Nämä nimet ovat oikeasti westroniksi "Bilba", "Maura", "Labingi", "Banazîr Galbasi", "Razanur Tûc", "Kalimac Brandagamba", "Labin-nec", "Bralda-hîm" ja "Karningul".
Tolkienin muista kielistä "rohirrim"in kieli on käännetty muinaisenglanniksi, koska "rohirrim"in kieli oli westronin arkaainen sukulainen yhtä lailla kuin muinaisenglanti on nykyenglannin arkaainen sukulainen. Samalla tavalla Laakson kieli, jolla Durinin heimon kääpiötkin nimetään, on käännetty muinaisnorjaksi, joka on sukua muinaisenglannille ja nykyenglannille niin kuin Laakson kieli on sukua "rohirrim"in kielelle ja westronille.
Jakobssonin konepaja

Jakobssonin konepaja Oy oli Porin Aittaluodossa vuosina 1890–1959 toiminut konepaja joka oli tunnettu erityisesti lokomobiilien valmistajana.
Konepajan perusti mekaanikko K. F. Jakobsson joka vuokrasi sitä varten Aittaluodossa sijainneen ns. Varvin pajan. Myöhemmin konepaja siirtyi Karjarantaan toiminnan laajentuessa. Vuonna 1912 konepajan omistajaksi tuli Jakobssonin poika insinööri Väinö Jorma ja osakeyhtiöksi konepaja muuttui 1945. Konepaja työllisti vuonna 1950 33 työntekijää.
Jakobssonin konepaja valmisti yhteensä noin 1 200 lokomobiiliä jotka saivat myös useita palkintoja näyttelyissä. Konepaja aloitti lokomobiilien valmistuksen ensimmäisenä Suomessa ja oli pitkään ainoa kotimainen lokomobiilien valmistaja. Lisäksi konepajassa valmistettiin höyrykoneita ja -kattiloita meijereille ja sahoille sekä myöhemmin veneitä varten nelitahtisia petroolimoottoreita. Konepaja valmisti lisäksi muun muassa höyry- ja ilmasäiliöitä, putkikaivoja, höylä- ja pilkekoneita, sirkkelikoneistoja, pärehöyliä, sähkömankeleita ja keittolevyjä. Konepajan toiminta päättyi 1950-luvun lopulla.
Rufus Rusanen

Rufus Rusanen on suomalainen näyttelijä. Hän näytteli "Salatut elämät" -draamasarjassa vuosina 2011–2016 Severi Sievisen roolissa. Hänen siskonsa Rosa näytteli samassa sarjassa Iida Mustosen roolissa vuodesta 2011 vuoteen 2016, mistä alkaen Iidaa on esittänyt Pinja Kanon.
Erik af Hällström

Erik Mikael af Hällström (11. tammikuuta 1897 Ulvila – 21. helmikuuta 1951 Helsinki) oli suomenruotsalainen juristi. Hän oli Helsingin yliopiston siviilioikeuden (ruotsinkielinen) professori vuodesta 1940.
Af Hällström oli yhteiskunnallisesti ja kulttuurisesti aktiivinen. Hän oli muun muassa suomenruotsalaisten kansankäräjien keskushahmoja. 
Hän oli suomalaisen aatelissuvun af Hällström jäsen.
Marrakech-Tensift-Al Haouz

Marrakech-Tensift-Al Haouz () oli yksi Marokon 16 alueesta ().
Vuonna 2015 Marrakech-Tensift-Al Haouziin liittyi Doukkala-Abdan alueen maakunnat Safi ja Youssoufia. Näin muodostui uusi Marrakesh-Safin alue.
Asukkaita alueella oli vuoden 2004 väestönlaskennassa 3 102 652, joista ulkomaisia oli 4 141. Kotitalouksia oli 565 883. Vuoden 1994 väestönlaskennassa väkiluku oli 2 724 204. Marrakech-Tensift-Al Haouzin pääkaupunki oli Marrakech, ja pinta-alaa alueella oli 31 160 neliökilometriä.
Marokon keskiosassa sijaitseva Marrakech-Tensift-Al Haouz oli jaettu Marrakechin prefektuuriin sekä neljään provinssiin, jotka olivat Al Haouz, Chichaoua, El Kelaâ des Sraghna ja Essaouira. Prefektuuri ja provinssit on jaettu edelleen 213 kuntaan, joista 198 on maalaiskuntia () ja loput 15 kaupunkimaisempia ().
Marrakech-Tensift-Al Haouzin alueen pääkaupunki Marrakech on suosittu matkailukohde, jonka nähtävyyksiin lukeutuvat muun muassa Koutoubian moskeija, Ben Youssefin madrasa, saadidynastian haudat ja El Badin palatsi. Rannikolla sijaitsee puolestaan Essaouiran kaupunki, jonka medina kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Oikeudenmukaisuusvaatimuksia

Oikeudenmukaisuusvaatimuksia (, ”(Kaupunkien) oikeudenmukaisuusvaatimuksia”) oli Aristoteleen kirjoittama antiikin kreikkalainen teos, joka kokosi yhteen kreikkalaisten kaupunkivaltioiden ("polis") tekemiä päätöksiä. Se on eräs esimerkki Aristoteleen tekemistä historiallisista tutkimuksista. Teos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan joitakin katkelmia.
Sisältö.
Teos käsitti yhden kirjan ja se tunnetaan muun muassa Diogenes Laertioksen maininnasta. Teoksen kreikankielisen nimen "dikaiōmata" viittasi antiikin Kreikassa yleisesti todistusaineistona käytettyihin dokumentteihin ja edelleen oikeutukseen ja oikeudenmukaisuusvaatimuksiin. Aristoteleen teoksen tapauksessa teoksen nimellä oli viimeksi mainittu sivumerkitys.
Teos kokosi yhteen ennen kaikkea kaupunkivaltioiden tekemiä päätöksiä koskien maa-alueita. Aristoteles kokosi teoksen Makedonian kuningas Filippos II:n käyttöön, jotta tämä voisi sovitella sen avulla kaupunkien välisiä rajakiistoja. Aristoteles kutsuttiin työhön sen jälkeen kun Filippos oli voittanut kreikkalaiset Khaironeian taistelussa vuonna 338 eaa., ja teoksella oli keskeinen rooli Filippoksen järjestellessä kreikkalaisten kaupunkivaltioiden asioita voittonsa jälkeen.
Eräässä teoksesta säilyneessä katkelmassa mainitaan Oropoksen maa-alueiden jako ateenalaisten kesken. Toisessa katkelmassa puolestaan viitataan Aleksanteri Epeiroslaisen sotaretkeen, jonka tämä teki suur-kreikkalaisen Taraksen siirtokunnan avuksi vuonna 334 tai 333 eaa. Tämän vuoksi on ehdotettu, että teos olisi julkaistu vasta Aleksanterin aikana ja sen tarkoituksena olisi ollut vastata Filippoksen järjestelyitä vastaan nousseeseen tyytymättömyyteen. Erään toisen ehdotuksen mukaan teos olisi kyllä koottu Filippoksen käyttöön mutta julkaistu Aleksanterin aikana laajennettuna käsittelemään myös suur-kreikkalaisten alueiden asioita.
Kiasma-teatteri

Kiasma-teatteri on nykytaiteen museon Kiasman vierailuteatteri ja esittävän taiteen näyttämö, jossa esitetään myös konsertteja ja elokuvia. Sen toimintaan kuuluu nykytaiteen kehittämis- ja kokeiluprojekteja ja kansainvälisiä esittävän taiteen projekteja. Kiasma-teatterin ohjelmistoa kootaan yhdessä Kiasman näyttelyohjelmistojen kanssa.
Kiasma-teatteri tuottaa kulttuuriaja taidetta, sekä vastaa taiteellisen esitystoiminnan kokonaisuuksista ja yksittäisistä tapahtumista. Myös yleisöä otetaan usein mukaan taiteen tekemiseen. 
Kiasma-teatterin festivaalit, URB – urbaanin taiteen festivaali ja esitys.nyt (entinen :/teatteri.nyt) perustuvat verkottuvaan ja osallistavaan työtapaan. URB-festivaalin kautta Kiasma tukee kaupunkikulttuuria ja urbaanien taiteiden yhteistyötä. URBin ohjelma keskittyy Kiasman lisäksi Itä-Helsingin kulttuurikeskus Stoaan ja kaupunkitilaan. Esitys.nyt toimii tapahtuma-alustana, mikä esittelee uutta esitystaidetta ja järjestää työpajoja.
Kiasma-teatteri tekee yhteistyötä muiden festivaalien, kuten "Liikkeellä marraskuussa – kansainvälisen nykytanssifestivaalin" ja DocPoint – Helsingin dokumenttielokuvafestivaalin kanssa. 
Kiasma-teatterissa oli vuonna 2011 tapahtumia 119, kaksi omaa kansainvälistä festivaalia ja kävijöitä 15 000. Vuonna 2012 tapahtumia oli 242 ja kävijöitä 26 815, URB-festivaali järjestettiin tapansa mukaan kesällä ja /teatteri.nyt ”Esityskomposti”-tapahtumana Kiasman 3. kerroksessa lokakuussa. Esityskomposti oli osa kokoelmanäyttelyä "Tosi kyseessä – Dokumentti nykytaiteessa".
My Shameful

My Shameful on suomalainen doom/death metal -yhtye, johon kuuluu suomalaisia, saksalaisia sekä yhdysvaltalaisia jäseniä. Yhtyeen musiikissa on vaikutteita myös funeral doomista.
Diskografia.
EP:t
Koskimonnit

Koskimonnit (Sisoridae) on monnikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Aasiasta.
Lajit ja anatomia.
Varhaisimmat koskimonnien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu plioseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu lähteestä riippuen 17–22 sukua ja 85–167 lajia. Koskimonnit jaetaan kahteen alaheimoon, jotka ovat Glyptosterninae ja Sisorinae. Suurin osa koskimonneista on pienehköjä kaloja, mutta suurimmat lajit, kuten jättivirtamonni ("Bagarius yarrelli") voivat saavuttaa 2 metrin pituuden. Heimon kaloille tyypillisiä piirteitä ovat suurikokoinen rasvaevä, joka voi olla yhtynyt pyrstöevän kanssa, lyhyehkö selkäevä, suomuton iho, jossa on nystyjä ja kuonon 4 viiksisäieparia. Siimakoskimonnilla ("Sisor rabdophorus") säiepareja on 6. Useilla koskimonneilla on myös tarttumaelin vatsassa, jonka avulla ne voivat tarrautua kiviin.
Levinneisyys.
Koskimonnilajeja tavataan makeista vesistä Turkista Syyriaan ja Afganistanista Intain ja Pakistanin sekä Kaakkois-Aasian kautta Etelä-Kiinaan. Suurin osa heimon kaloista elää nopeasti virtaavissa puroissa ja joissa, joskin heimon kuuluu myös hitaammin virtaavissa vesissä eläviä lajeja.
The Shard

The Shard on pilvenpiirtäjä Lontoossa, Isossa-Britanniassa. Valmistuttuaan 310 metriä korkea pilvenpiirtäjä oli Euroopan korkein. Teräksestä ja lasista rakennetussa The Shardissa on toimistotiloja, ravintoloita, kauppoja, viiden tähden hotelli sekä kymmenen luksusasuntoa. The Shardin 244 metrin korkeudella olevalta näköalatasanteelta voi kirkkaana päivänä nähdä jopa 60 kilometrin päähän. Arkkitehti Renzo Pianon suunnittelema rakennus valmistui helmikuussa 2013.
The Shard korvasi tontilla aiemmin sijainneen 24-kerroksisen Southwark Towersin.
Solomon R. Guggenheim

Solomon Robert Guggenheim (2. helmikuuta 1861 Philadelphia, Pennsylvania – 3. marraskuuta 1949 Long Island, New York) oli yhdysvaltalainen liikemies sekä taiteenkeräilijä ja Solomon R. Guggenheimin säätiön perustaja. 
Guggenheim ansaitsi omaisuutensa juutalaisen Guggenheimin suvun kaivosyhtiöiden perustajana ja johtajana Meksikossa, Chilessä ja Alaskassa 1890- ja 1900-luvuilla. Hän meni naimisiin Rothschildin sukuun kuuluneen Irene Rothschildin kanssa 1895 ja sai tältä innostuksen taiteen keräilyyn. 1920-luvulla hänen kiinnostuksensa suuntautui moderniin taiteeseen saksalaisen taiteilijan Hilla Rebayn vaikutuksesta. Vuonna 1937 Guggenheim perusti Solomon R. Guggenheimin säätiön edistämään abstraktia taidetta ja tukemaan taiteilijoita. Vuonna 1939 hän avasi nykytaiteen taidemuseonsa, joka nimettiin myöhemmin Solomon R. Guggenheim -museoksi, ja vuonna 1959 valmistui New Yorkiin Frank Lloyd Wrightin suunnittelema museorakennus, josta taidekokoelma sai pysyvän sijoituspaikan.
Guggenheim kuoli vuonna 1949. Hänellä oli kolme tytärtä.
...of Dust

...of Dust on My Shamefulin toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2004.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Sami Rautio.
Udit Narayan

Udit Narayan (oik. Udit Narayan Jha; s. 1. joulukuuta 1955 Baisi, Bihar, Intia) on intialainen playback-laulaja. Hän on työskennellyt hindinkielisissä elokuvissa, mutta hän on laulanut myös monilla muilla intialaisilla kielillä. Hän on saanut kolme National Film Awards -palkintoa ja viisi Filmfare Awards -palkintoa. Intian valtio myönsi Narayanille Padma Shri -palkinnon vuonna 2009 ja Padma Bhushan -palkinnon vuonna 2016.
The Return to Nothing

The Return to Nothing on My Shamefulin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 23. elokuuta 2006.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Sami Rautio, ellei toisin mainittu.
Bill Gatesin asunto

Bill Gatesin asunto on suuri kartano, joka sijaitsee mäellä Lake Washingtonin äärellä, Medinassa, Washingtonin osavaltiossa Yhdysvalloissa. 6 100 neliömetrin asunto tunnetaan muotoilustaan ja sisältämästään teknologiasta. Se on lempinimeltään Xanadu 2.0. Rakennustyöt kestivät 7 vuotta, ja maksoivat 63 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Vuonna 2009, verojen sanottiin olevan 1,063 miljoonaa dollaria.
Suunnittelu.
Kartano on moderni ja edustaa Pacific Lodge -tyyliä. Kartanossa on muun muassa suuri yksityinen kirjasto kupumaisella katolla. Asunnossa on myös muun muassa 16-metrinen uima-allas, jossa on vedenalainen äänen toisto, 230 m² kuntosali, 93 m² ruokailutila, sekä lämmitetyt lattiat ja ajoväylät. Vierailla on myös pinssit, jotka laitteisto tunnistaa, ja säätää huoneen musiikin, ilmastoinnin ja valaistuksen vieraan toiveiden mukaisesti.
Descend

Descend on suomalaisen doom metal -yhtyeen My Shamefulin neljäs studioalbumi. Se on julkaistu vuonna 2008 levymerkillä Firedoom Music.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Sami Rautio sekä sovittanut My Shameful, ellei toisin mainittu.
Of All the Wrong Things

Of All the Wrong Things on My Shamefulin esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Sami Rautio.
Aleksandar Nikolić

Aleksandar "Aca" Nikolić (28. lokakuuta 1924 Sarajevo – 12. maaliskuuta 2000 Belgrad) oli serbialainen koripalloilija ja koripallovalmentaja. Nikolić toimi Jugoslavian koripallokoulun johtajana ja häntä onkin nimitetty "Jugoslavian koripallon isäksi". Myöhemmin hänet on valittu sekä Basketball Hall of Fameen että FIBA Hall of Fameen.
Nikolić pelasi koko pelaajauransa Jugoslaviassa, jossa hän edusti muun muassa KK Partizan sekä KK Crvena zvezdaa. Jälkimmäisessä seurassa hän voitti Jugoslavian-mestaruuden kolme kertaa vuosina 1947–1949. Aktiiviuransa hän lopetti kuitenkin jo vuonna 1951.
Pelaajauran jälkeen Nikolić aloitti valmentamisen ja siirtyi Jugoslavian maajoukkueen valmentajaksi heti peliuransa lopetettuaan. Seurajoukkuetasolla hän aloitti valmentamisen vuonna 1959 siirryttyään Partizanin päävalmentajaksi. Hän valmensi myös OKK Belgradia, jossa hän voitti cup-mestaruuden sekä liiga-mestaruuden.
Nikolić teki pitkän valmentajauran Italiassa, jonne hän siirtyi ensimmäistä kertaa vuonna 1965. Eniten menestystä hän saavutti Pallacanestro Varesen valmentajana. Seura voitti hänen alaisuudessaan Euroopan cupin sekä Italian-mestaruudet vuosina 1970, 1972 sekä 1973. Viimeisen kerran Nikolić valmensi kaudella 1984–1985.
Natsi-Saksan sotarikokset

Natsi-Saksa (1933–1945) syyllistyi useisiin sotarikoksiin toisen maailmansodan (1939–1945) aikana. Sotarikoksista kuuluisin oli saksalaisten toimeenpanema holokausti, jonka tarkoituksena oli hävittää kaikki Euroopan juutalaiset.
Natsi-Saksa syyllistyi ensimmäiseen sotarikokseensa 1. syyskuuta 1939 lavastettuaan puolalaiset hyökkääjäksi ja suoritti Puolan offensiivin ilman sodanjulistusta rikkoen Puolan kanssa sovittua hyökkäämättömyyssopimusta. Tämän lisäksi Saksa ei julistanut sotaa puolueettomille Norjalle, Luxemburgille, Alankomaille, Tanskalle ja Belgialle vallatessaan ne. Saksa myös julisti sodan viiveellisesti hyökätessään Neuvostoliittoon. 
Saksa kohteli koko sodan ajan sotavankeja surkeasti. Itärintamalla saaduista sotavangeista arviolta joka neljäs kuoli. Länsirintamalla sota ei ollut niin raakaa, mutta Saksa syyllistyi muun muassa 27. toukokuuta 1940 Ranskassa Le Paradisin joukkomurhaan, jossa Waffen-SS tappoi 97 99:stä antautuneesta brittisotilaasta. Tunnetuin sotarikos länsirintamalla oli 17. joulukuuta 1944 tapahtunut Malmedyn verilöyly, jossa saksalaiset teloittivat yhdysvaltalaisia sotavankeja.
Saksan siviileihin kohdistamista rikoksista tunnetuin ja merkittävin oli holokausti. Adolf Hitler oli jo vuonna 1935 säätänyt rotulait, jotka veivät Saksan kansalaisuuden etenkin juutalaisilta. Holokausti laitettiin toden teolla käyntiin vuonna 1940, ja lopullisesta ratkaisusta päätettiin vuoden 1941 kesäkuussa. Holokausti vaati arviolta noin kuuden miljoonan juutalaisen hengen. Eniten holokaustista kärsivät puolalaiset. Saksa myös teloitti muun muassa romaneja sekä kommunisteja.
Korkea-arvoisimpia kansallissosialistisia sotarikollisia tuomittiin Nürnbergin oikeudenkäynneissä. Adolf Hitler ja Joseph Goebbels tekivät itsemurhan sodan vielä ollessa käynnissä, ja Heinrich Himmler murhasi itsensä ennen oikeudenkäyntiä. Sotarikollisia tuomittiin myös muun muassa Dachaun sotarikosoikeudenkäynneissä. Nürnbergin tuomioistuin piti natsien organisoimaa juutalaisten ja muiden kansanryhmien joukkotuhontaa niin vakavana rikoksena, että se määriteltiin rikokseksi koko ihmiskuntaa vastaan. Sotarikollisuusoikeudenkäynneissä käytettiin osittain taannehtivaa oikeudenkäyttöä, sillä useat sotarikolliset eivät olleet rikkoneet Saksan lakia. Jotkut saivat tuomioita muun muassa rikoksista rauhaa vastaan sekä hyökkäyssodan suunnittelusta. Osa sotarikollisista pakeni muun muassa Argentiinaan ja Espanjaan, esimerkiksi Josef Mengele, Adolf Eichmann, Franz Stangl, Gustav Wagner, Klaus Barbie, Aribert Heim, Walter Rauf, Alois Brunner ja Carl Vaernet.
Kati Arikoski

Kati Eriikka Arikoski-Johnson (s. 1979) on suomalainen konserttipianisti. Leevi Madetoja -pianokilpailussa hän sijoittui kolmanneksi vuonna 2006.. Arikoski voitti nyrkkeilyn SM-hopeaa 1996 (57 kg) ja SM-kultaa 1999 (63,5 kg). 
Hän on opiskellut Turun ammattikorkeakoulussa, Grazin musiikkiyliopistossa Itävallassa ja Tanskan kuninkaallisessa musiikkikonservatoriossa pianonsoiton opettajaksi, musiikin maisteriksi ja konserttipianistiksi. 
Tätä nykyä Kati Arikoski-Johnson toimii pianonsoiton ja Swing -tanssin opettajana Yhdysvalloissa Atlantassa. Hän on konsertoinut Suomen lisäksi muissa Pohjoismaissa ja Yhdysvalloissa. Arikoski soittaa myös kamarimusiikkiyhtye Elokuu -ensemblessa . Pianisti Anna-Mari Peltosen (ent. Murdvee) kanssa hän on konsertoinut nelikätisesti useita vuosia. 2012 Arikoski avioitui yhdysvaltalaisen keramiikkataiteilija, apulaisprofessori Darien Johnsonin kanssa. Kati Arikoski-Johnsonilla on kaksi veljeä, psykologi (PsL), johdon työnohjaaja Juha Arikoski ja lastentautien (gastroenterologia ja nefrologia) erikoislääkäri (LT) Pekka Arikoski.
Janne Väkiparta

Janne Väkiparta (s. 20. tammikuuta 1978 Pori) on suomalainen uransa lopettanut jääpalloilija. Hän edusti jääpallon Bandyliigassa pelaavaa Porin Narukerää. Väkiparta on urallaan pelannut myös kuusi kautta Ruotsin pääsarjassa Allsvenskanissa.
Suomen jääpallomaajoukkueessa hän on esiintynyt 54 kertaa. Väkiparta kuului yhdessä veljensä Jarno Väkiparran kanssa MM-kultaa voittaneeseen Suomen joukkueeseen vuonna 2004. Veljesten isä Erkki Väkiparta on pelannut sekä jääpalloa että jääkiekkoa pääsarjatasolla.
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Mental Care Foundation

Mental Care Foundation on suomalainen thrash/groove metal -yhtye, joka on perustettu Kokkolassa vuonna 2003. Yhtyeen keulahahmo on Sonata Arctican kosketinsoittajanakin kunnostautunut Henrik Klingenberg.
Mental Care Foundationin lyyriset teemat keskittyvät alkoholiin. Yhtyeen musiikillisia vaikuttajia ovat Pantera, Slayer ja Testament.
Taihō

Taihō () oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 palvelukseenotettu lentotukialus, joka jäi oman lentotukialusluokkansa ainoaksi edustajaksi. Luokassa piti olla alkuperäisen suunnitelman mukaan kaikkiaan viisi alusta.
Valmistus.
Alus tilattiin Kawasakin telakalta Kōbesta, missä köli laskettiin 10. heinäkuuta 1941. Alus laskettiin vesille 7. huhtikuuta 1943 ja valmistui 7. maaliskuuta 1944.
Muista keisarillisen Japanin laivaston lentotukialuksista poiketen alus oli varustettu 75 millimetrin panssarikannella. Kaikissa muissa japanilaisissa tukialuksissa lentokansi oli painosyistä puinen. Kansi oli tarkoitettu kestämään 454 kilogramman pommin (1 000 paunan) suora osuma. Muu laivan panssarointi painoi kaikkiaan 8 940 tonnia.
Miehistöä aluksella oli 1 751 henkeä. Huippunopeus oli 33,3 solmua ja toimintamatka 8 000 meripeninkulmaa 18 solmun nopeudella. Alus oli 260,60 metriä pitkä ja sen leveys oli 30 metriä. Aluksen syväys oli 9,6 metriä. Uppouma oli 37 866 tonnia. Aluksen aseistuksena oli 12 kappaletta 100 millimetrin ja 71 kappaletta 25 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Lentokonetilat olivat kaksikerroksiset ja 150 metriä pitkät.
21 hävittäjälentokoneen (Mitsubishi A6M Reisen) ohella aluksella oli myös syöksypommittajia (Yokosuka D4Y) sekä torpedopommittajia (Nakajima B6N Tenzan). Aichi D3A -syöksypommittajia oli kolme kappaletta. Yhteensä konevahvuus oli 65 lentokonetta.
Palvelus.
"Taihō" upotettiin 19.-20. kesäkuuta 1944 Filippiinienmeren taistelussa. Alukseen osui ainakin kaksi pommia ennen uppoamista. Aluksen upotti lopulta Yhdysvaltain laivaston sukellusvene "USS Albacore" (komentajakapteeni Blanchard). Eräs japanilainen lentäjä oli havainnut lähestyvän torpedon yrittäen syöksyä sen päälle, muttei onnistunut estämään osumaa. "Taihō" upposi kaasuuntuneen polttoaineen räjähtäessä sen rungon sisällä.
Hukkinen

Hukkinen on suomenkielinen sukunimi. Hukkinen-nimisiä henkilöitä ovat:
Kankainen

Kankainen voi tarkoittaa seuraavia:
Suomenkielinen sukunimi, joka on seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Paikannimi Suomessa:
Aaro Itkonen

Aaro Leonard Itkonen (29. syyskuuta 1877 Kuopio – 16. tammikuuta 1934 Savonlinna) oli suomalainen näyttelijä ja pienliikemies. Hän työskenteli Viipurin ja Oulun teattereissa.
Elämä ja ura.
Aaro Itkonen syntyi Kuopion lääninrovastin seitsemänneksi lapseksi. Hän opiskeli lyseossa ja kauppakoulussa. Itkonen aloitti näyttelijän uransa Viipuriin perustetussa Suomalaisessa Maaseututeatterissa 22-vuotiaana, ja työskenteli siellä kuusi vuotta. Hänen vahvuuksiaan olivat hyvä lauluääni ja ulkomuoto sekä muuntautumiskyky. Runsaan alkoholinkäyttönsä takia hänet erotettiin teatterista pariin otteeseen. Lopullisesti kiinnitys irtisanottiin 1905. Itkonen siirtyi Oulun Työväen Näyttämölle ja toimi sen johtajana vuosina 1906–1907. Johtajakautensa jälkeen hän näytteli samaisessa teatterissa seitsemän vuotta.
Aaro Itkosen aviopuoliso Aili Törnqvist työskenteli myös Maaseututeatterissa. Heille syntyi lapset Amalia ja Bertil, jotka kuolivat alle 20-vuotiaina. Liitto päättyi eroon 1911. Itkonen tapasi Turun Teatterin puvustossa työskennelleen Mimmi Grönroosin, mutta heidän rakkautensa karahti kiville. Suhteesta syntyi tytär, näyttelijänä mainetta niittänyt Hilkka Helinä, marraskuussa 1916. Tuolloin Aaro Itkonen oli luopunut näyttelijän urastaan ja siirtynyt kaupan palvelukseen. Vuonna 1919 hän avioitui varakkaan viipurilaiskauppiaan kanssa ja muutti Savonlinnaan, missä hän aloitti liikemiehen uransa. Itkonen kuoli hukkumalla tammikuussa 1934.
Elohopeaoksidi

Elohopeaoksidi eli elohopea(II)oksidi (HgO) on elohopea- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään pääasiassa muiden elohopeayhdisteiden valmistukseen ja paristoissa.
Ominaisuudet.
Elohopeaoksidi on huoneenlämpötilassa kiinteää ainetta, jonka väri vaihtelee keltaisesta oranssin kautta punaiseen. Yhdisteen väri riippuu elohopeaoksidipartikkelien koosta. Hiukkaskoon ollessa alle 5 μm se on väriltään keltaista, kun taas karkeampi (hiukkaskoko noin 8 μm) on väriltään punaista. Keltainen elohopeaoksidi voidaan muuntaa punaiseksi elohopeaoksidiksi kuumentamalla. Elohopeaoksidi on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoliuoksiin. Kuumennettaessa elohopeaoksidia yli 450 °C lämpötilaan se hajoaa muodostaen elohopeaa ja happikaasua.
2 HgO → 2 Hg + O2
Valmistus ja käyttö.
Elohopeaoksidin valmistustapa riippuu siitä, kumpaa muotoa tuotetaan. Punaista elohopeaoksidia voidaan valmistaa suoraan elohopeasta ja hapesta 350–420 °C lämpötilassa. Muita tapoja valmistaa punaista elohopeaoksidia ovat elohopea(II)nitraatin terminen hajotus yli 350 °C lämpötilassa tai saostamalla elohopeaoksidia emästen avulla elohopeanitraatin tai elohopea(II)kloridin liuoksesta samalla lämmittäen. Keltaista elohopeaoksidia valmistetaan tyypillisesti saostamalla elohopeanitraatti- tai elohopeakloridiliuoksista emäksen, kuten natriumhydroksidin, avulla.
2 Hg + O2 → 2 HgO
Hg(NO3)2 → HgO + 2 NO2
Elohopeaoksidia käytetään muiden elohopeayhdisteiden valmistukseen ja reagenssina analyyttisessä kemiassa.. Sitä käytetään myös elohopeaparistoissa, joissa elohopeaoksidi on anodina ja sinkkimetalli katodina. Reaktion antama kennojännite on 1,343 V. 
HgO + Zn → Hg + ZnO
Elohopean käyttö lääketieteessä ja laivojen pohjamaaleissa on vähentynyt.
Käsipallon miesten maailmanmestaruuskilpailut 2013

Vuoden 2013 käsipallon miesten maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Espanjassa 11.–27. tammikuuta. Kisoihin osallistui 24 maata, ja ottelut pelattiin kuudessa eri kaupungissa. Loppuottelu pelattiin Barcelonassa, Palau Sant Jordissa. Mestaruuden voitti isäntämaa Espanja.
Mestarijoukkue.
Espanja: Arpad Sterbik, José Manuel Sierra; Alberto Entrerríos, Albert Rocas, Jorge Maqueda, Víctor Tomás, Dani Sarmiento, Julen Aguinagalde, Joan Cañellas, Ángel Montoro, Viran Morros, Carlos Ruesga, Antonio García, Valero Rivera, Aitor Ariño, Gedeón Guardiola; päävalmentaja Valero Rivera.
Surgutin piiri

Surgutin piiri () on kunnallispiiri Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan keskellä Venäjällä. Se on Venäjän paikallishallinnon ylemmän tason alue. Piiri on pinta-alaltaan erittäin suuri ja kattaa 105 190 neliökilometriä (mikä vastaa lähes 1/3:aa Suomen pinta-alasta).
Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 113 515 henkeä. Piirin hallinnollinen keskus Surgut (306 675 asukasta vuonna 2010) kuuluu paikallishallinnossa omaan, ympäröivästä kunnallispiiristä erillisen kaupunkipiirikuntaansa. Myös Kogalymin kaupunkipiiri (58 337 as.) sijoittuu maantieteellisesti Surgutin piirin sisälle vaikkei kuulu jälkimmäiseen.
Piirin kunnat.
Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla eli alemmalla eli kuntatasolla Surgutin kunnallispiiri jakautuu neljään kaupunkikuntaan ja yhdeksään maalaiskuntaan.
Surgutin piirin kaupunkikunnat (gorodskoje poselenije) ovat (alla ktt= kaupunkityyppinen taajama):&lt;br&gt;
Surgutin piirin maalaiskunnat (selskoje poselenije) ovat:&lt;br&gt;
Vuoriston rosvot

Vuoriston rosvot ("Banditi a Orgosolo") on Vittorio De Setan ohjaama italialainen draamaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1961. Se oli De Setan ensimmäinen fiktioelokuva. Hän oli tehnyt aiemmin joitakin dokumenttielokuvia, mikä näkyy myös "Vuoristojen rosvojen" dokumentaarisessa tyylissä. Elokuvan näyttelijät olivat kaikki paikallisia paimemia.
Juoni.
"Vuoriston rosvot" kertoo hiljaisesta paimenesta, joka sekoitetaan karabinieerien tekemään karjavarkauteen. Paimen joutuu pakenemaan nuoremman veljensä ja lammaslaumansa kanssa vuoristoon. Lauma tuhoutuu pakomatkalla, joten paimenen on ryhdyttävä rosvoksi ja hankkittava elantonsa toisilta ihmisiltä varastamalla.
Tuotanto ja vastaanotto.
"Vuoriston rosvot" on De Setan ensimmäinen fiktioelokuva. Hän oli tehnyt aiemmin dokumenttielokuvia. De Seta käytti elokuvassa pelkästään sardinialaisia paimenia, ja sen pääosassa oli Peppeddu Cosso. Näyttelijät puhuivat elokuvassa omaa murrettaan, joten elokuva dubattiin italiaksi. Elokuvan alkuperäisessä nimessä viitataan pieneen Orgosolon kaupunkiin, joka on tunnettu sardinialaisen rikollisuuden keskuksena. Kyläläiset eivät ikinä puhu viereille, eivätkä ikänä paljasta mitään karabinieereille ja pitävät italialaisia ulkomaalaisina.
Elokuva sai ensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlilla 1961 ja oli ehdolla elokuvajuhlien pääpalkintoon Kultaiseen leijonaan. Seuraavana vuonna elokuva palkittiin parhaan kuvauksen Nastro d’argento -palkinnolla mustavalkoelokuvien sarjassa.
Tyyli ja teemat.
De Seta olikin 1950-luvulla ennen "Vuoriston rosvoja" kuvannut dokumenteissaan Sisilian kalastuskylien elämää, ja kokemukset tuolta ajalta vaikuttivat myös "Vuoristojen rosvojen" tekemiseen. Elokuvan onkin tyyliltään dokumentaarinen, sen juoni on yksinkertainen ja kerronta epäsentimentaalista. De Seta käytti elokuvassa lähes liikkumatonta kameraa, suosi vain hidasta liikettä ja käytti vain muutamia erilaisia kamerakulmia.
De Seta kuvaa elokuvassaan, jonka päärooleja näyttelevät oikeat sardinialaiset paimenet, kuinka taloudelliset olosuhteet saattavat määrätä ihmisten sosiaalista käyttäytymistä. Elokuvassa rehelliset miehet joutuivat suorittamaan epätoivoisia tekoja hengissä pysyäkseen.
Iivo Wegelius

Iivo Wegelius (ent. Järvitalo, s. 8. elokuuta 1971) on suomalainen jääpallovalmentaja ja entinen jääpalloilija. 
Hän on edustanut jääpallon Bandyliigassa kasvattajaseuraansa Helsingin Botniaa sekä Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla Katrineholms SK:n joukkuetta. Suomen jääpallomaajoukkueessa Wegelius on pelannut yli 50 ottelua. Vuonna 2004 hän oli mukana voittamassa Suomen toistaiseksi ainoaa maailmanmestaruutta.
Vuosina 2007–2009 Wegelius toimi pelaajavalmentajana. Lisäksi hän on valmentanut Ruotsin Elitserienissä Villa Lidköpingin joukkuetta kahden kauden ajan yhdessä Ari Holopaisen kanssa.
Nykyään Wegelius asuu Ruotsissa Katrineholmissa, jossa hän toimii muun muassa fysioterapeuttina.
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Jimmy Eriksson

Joakim ”Jimmy” Eriksson (s. 14. maaliskuuta 1991 Tomelilla, Ruotsi) on ruotsalainen moottoriurheilija. Hänen nuorempi veljensä Joel on myös moottoriurheilija.
Uran alkuvaiheet.
Karting-uransa Eriksson aloitti 14-vuotiaana vuonna 2005. Vuonna 2008 hän voitti Ruotsin Formula Yamaha -mestaruuden. Vuonna 2009 Eriksson siirtyi kilpailemaan Formula Renault -luokkiin ajaen muun muassa Formula Renault NEC -sarjassa, jossa hän saavutti yhden voiton. Samana vuonna hän ajoi Ruotsin Formula Renault 2.0 -sarjassa sijoittuen sarjan yhdeksänneksi. 
Vuonna 2010 Eriksson ajoi Saksan Formula 3 -sarjassa voittaen yhden kilpailun ja sijoittui loppupisteissä kuudenneksi. Hän ajoi samana vuonna kaksi kilpailua Formula 3 Euroseries -sarjassa. Vuonna 2011 Eriksson kilpaili täyden kauden F3 Eurosarjassa sijoittuen sarjan yhdeksänneksi. Vuonna 2012 Eriksson palasi Saksan F3 -sarjaan Lotus-nimeä käyttäneessä Motopark Academy -tallissa. Hän voitti sarjan mestaruuden ajamalla kauden aikana kahdeksan voittoa. 
GP3.
Vuonna 2013 Eriksson siirtyi GP3-sarjaan Status GP:n kuljettajana. Hän ei saavuttanut lainkaan pisteitä kauden aikana. Vuonna 2014 Eriksson jatkoi GP3:ssa siirtyen suomalaiseen Koiranen GP -talliin. Hän saavutti kauden aikana kaksi voittoa, kaksi paalupaikkaa sijoittuen sarjan loppupisteissä neljänneksi. Vuonna 2015 Eriksson jatkoi kolmannen kauden GP3-sarjassa samassa tallissa.
Dražen Dalipagić

Dražen Dalipagić (; 27. marraskuuta 1951 Mostar, Jugoslavia – 25. tammikuuta 2025) oli serbialainen, urallaan Jugoslaviaa edustanut koripalloilija. Hänet valittiin uransa jälkeen sekä Basketball Hall of Fameen että FIBA Hall of Fameen. Lisäksi hänet valittiin kolmesti Euroopan parhaaksi koripalloilijaksi (Mr. Europa ja Euroscar Award), Jugoslavian vuoden urheilijaksi (1978) sekä kolmesti Belgradin parhaaksi urheilijaksi (1976–1978)
Dalipagić aloitti pääsarjakoripallon KK Partizanissa kaudella 1971–1972 ja hän edusti seuraa vuoteen 1980 asti. Tänä aikana hän voitti Korać cupin (1978) sekä Jugoslavian-mestaruuden (1976). Vuodet 1978–1979 hän vietti armeijassa, eikä pelannut tämän takia. Dalipagić siirtyi ulkomaille vuonna 1980 ja siirtyi edustamaan italialaista Reyer Venetsiaa. Hän pelasi seurassa ainoastaan yhden kauden, jonka jälkeen hän palasi Partizaniin. Kaudella 1981–1982 Dalipagić teki Partizanin paidassa 43 pistettä ottelua kohden ja siirtyi Real Madridiin. Vuodet 1983–1989 hän edusti Italiassa APU Udinesea, Reyer Venetsiaa sekä Veronaa. Viimeisen kerran hän pelasi pääsarjatasolla kaudella 1990–1991 KK Crvena Zvezdan paidassa.
Dalipagić teki mittavan uran Jugoslavian maajoukkueessa. Hän edusti maataan kolmesti olympialaisissa. Ainoan olympiakultansa hän voitti Moskovan olympialaisista, joita Yhdysvallat boikotoi. MM-kilpailuista Dalipagić saavutti ainoan kultamitalinsa vuoden 1978 kilpailuista. EM-tasolla hän voitti kolme kertaa Euroopan-mestaruuden.
Ikalaborgin vapaaherrakunta

Ikalaborgin vapaaherrakunta oli valtaneuvos Schering Rosenhanen vuonna 1652 saama läänitys. Se käsitti Kalajoen pitäjän lukuun ottamatta jalkaväen käyttöön määrättyjä tiloja. 
Ikalaborgin nimitys juontaa juurensa ruotsin kieleen, sillä ‘i Kalajoki socken’ tarkoittaa suomeksi 'Kalajoen pitäjässä'. Ikalaborgin vapaaherrakunnan historia jäi varsin lyhyeksi, sillä se lakkautettiin jo vajaan neljännesvuosisadan toiminnan jälkeen vuonna 1675. Vapaaherrakunta käsitti yhteensä 149 7/ manttaalia.
Elias Ilkka

Elias Ilkka (25. kesäkuuta 1889 Jalasjärvi – 14. tammikuuta 1968 Sääksmäki) oli suomalainen kuvanveistäjä. Hän oli suomalaisen 1920-luvun klassisuuden ensimmäisiä edustajia.
Ura.
Elias Ilkan vanhemmat olivat torppari Elias Ruudolf Ilkka ja Emilia Kuutti. Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1906–1907 ja oli sitten kuvanveistäjä Emil Wikströmin oppilaana 1907–1908. Taideyhdistyksen piirustuskoulussa hän opiskeli 1910–1911, ja kävi opintomatkoilla Pariisissa Académie Colarossissa 1912 ja 1930 sekä Italiassa 1922. Lisäksi hän työskenteli Yhdysvalloissa vuosina 1924–1927 rakennusfiguurien ja koristeiden muovailijana.
Ilkka teki useita patsaita ja muotokuvia, muun muassa yhdessä Erik Bryggmanin kanssa Helsingin suomalaisen vakoisten sankaripatsaan sekä Ylistaron, Jalasjärven ja Räisälän valkoisten sankaripatsaat. Hänen tekemiään muotokuvia olivat muun muassa J. R. Danielson-Kalmarin pronssikuva Helsingin yliopistossa, Heikki Klemetin muotokuva sekä Larin Kyöstin pronssipää.
Teoksia.
Lähde:
Markus Hiukka

Markus Hiukka (s. 20. heinäkuuta 1977 Tornio) on suomalainen jääpalloilija. Hän edustaa kaudella 2012–2013 Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa pelaavia HT Bandyä.
Hiukka on pelannut yli 40 A-maaottelua ja edustanut Suomea neljissä MM-kisoissa. Hän oli mukana myös vuonna 2004, jolloin Suomi voitti toistaiseksi ainoan maailmanmestaruutensa.
Love and a .45

Love and a .45 on C. M. Talkingtonin ohjaama ja käsikirjoittama Bonnie ja Clyde -tyylinen road movie vuodelta 1994. Elokuvan pääosissa ovat Gil Bellows, Renée Zellweger ja Rory Cochrane. Trimark Pictures tuotti elokuvan ja Lionsgate toimi elokuvan levittäjänä. "Love and a .45" kuvattiin Texasissa.
"Love and a .45" sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla 10. syyskuuta vuonna 1994. Kotimaan ensi-iltansa elokuva sai Chicagon elokuvajuhlilla lokakuussa 1994. Elokuva pääsi teatterilevitykseen 23. marraskuuta 1994. Elokuvan soundtrack julkaistiin vuonna 1994.
Renée Zellweger sai roolisuorituksestaan Independent Spirit -palkintoehdokkuuden parhaasta debyyttiroolista vuonna 1995. "Love and a .45" oli ehdokkaana Tukholman elokuvajuhlilla Pronssisen hevosen saajaksi vuonna 1994. Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 83 prosentin "tuore"-arvosana, joka perustuu kuuteen arvosteluun. "Love and a .45" on julkaistu DVD:lle vuosina 1999, 2001, 2004 ja 2008.
Juoni.
Idealistinen pikkurikollinen Watty Watts (Gill Bellows) joutuu tahtomattaan pakomatkalle keikan mennessä pahasti pieleen. Onnekseen hän saa mukaansa häikäisevän tyttöystävänsä Starlenen (Renée Zellweger).
Pariskunnan pakomatkalta Yhdysvaltojen takamailta ei puutu palvovia toimittajia eikä hulluja punaniskoja. Perässä seuraa myös Wattyn psykopaattinen entinen rikostoveri Billy (Rory Cochrane).
Rolf Larsson (jääpalloilija)

Rolf Larsson (s. 3. joulukuuta 1986) on suomalainen jääpalloilija. Hänen seuransa on Bandyliigassa pelaava Porvoon Akilles.
Larsson esiintyi Bandyliigassa jo 15-vuotiaana kaudella 2001–2002 Kulosaaren Vestan riveissä. Seuran luovuttua seuraavan kauden sarjapaikastaan hän siirtyi HIFK:n joukkueeseen. Larsson on pelannut 30 A-maaottelua ja edustanut Suomea kolmissa MM-kisoissa.
Saavutukset.
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
A. E. Housman

Alfred Edward (A. E.) Housman (26. maaliskuuta 1859 Fockbury, Worcestershire, Englanti – 30. huhtikuuta 1936 Cambridge, Englanti) oli englantilainen runoilija ja antiikintutkija. Hänen kokoelmiaan on muun muassa "A Shropshire Lad". Hän keskeytti opinnot Oxfordissa vaikka oli lahjakas latinisti. Hän sai nimityksen 1892 Lontoon yliopiston latinan kielen professoriksi ja 1911 Cambridgen yliopistoon samaan virkaan.
Housmanin runotuotanto oli suppea, mutta saanut paljon lukijoita. Englannin maaseudulle sijoittuvien runojen tunnelma on kansanlaulumainen, surumielinen ja pessimistinen, tavalla johon kuka tahansa voi samastua.
Housmanin veli Laurence Housman kirjoitti 1942 esseen tämän homoseksuaalisuudesta mutta edellytti, ettei esseetä saa julkaista 25 vuoteen. Sen ja muuta aineistoa hän lahjoitti British Museumiin.
Elämä.
A. E. Housman syntyi Fockburyssä Worcestershiressa esikoiseksi seitsemän lapsen keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä Edward Housman toimi juristina ja äiti Sarah (o.s. Williams) edusti pojalleen esikuvaa. Äiti kuoli syöpään 1871 Housmanin ollessa kaksitoistavuotias. Tämä aiheutti Housmanin perheessä kireyttä isän ajautuessa alkoholismiin ja taloudellisiin ongelmiin.
Housman opiskeli King Edward's Schoolissa ja myöhemmin Bromsgrove Grammar School of King Edward VI:ssa (nyt Bromsgrove School). Saatuaan stipendin hän pääsi St John's Collegeen opiskelemaan "Literae Humaniores"-kurssille. Opiskeluja osaltaan häiritsi epäonninen rakastuminen kanssaopiskelijaan Moses Jacksoniin ja isän kuolema, minkä vuoksi Housman reputti tenteissä.
Oxfordin jälkeen Housman toimi toimistovirkailijana.
Vuonna 1896 A. E. Housman julkaisi omakustanteisesti kokoelmansa "A Shropshire Lad" useiden kustantamoiden ensin torjuttua runot. Teosten pääteemoja ovat kuolema ja ihmisen kuolevaisuus, jotka saavat taustalleen seesteisen maalaismaiseman. Vuonna 1922 hän julkaisi viimeisen teoksensa "Last Poems". Housman kuoli 30. huhtikuuta 1936, 77-vuotiaana.
Suomennettuja runoja.
Teoksessa "Tuhat laulujen vuotta : valikoima länsimaista lyriikkaa" (WSOY 1957, 1974, 2004) on kaksi Aale Tynnin suomentamaa Housmanin runoa:
Noureddine Ould Ménira

Noureddine Ould Ménira (; s. 6. toukokuuta 1968) on mauritanialainen entinen yleisurheilija.
Vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa Ménira putosi miesten 100 metrin juoksussa ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä seitsemänneksi. Kesäolympialaisissa 1996 Atlantassa hän putosi siinä jälleen ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä kahdeksanneksi. Ménira toimi Atlantan kisoissa maansa lipunkantajana.
Nikolai Ilminski

Nikolai Ivanovitš Ilminski (, 5. toukokuuta 1822 Penza – 8. tammikuuta 1892 Kazan) oli venäläinen pedagogi, lähetyssaarnaaja, orientalisti ja filologi.
Ilminski syntyi papin perheeseen. Hän valmistui vuonna 1846 Kazanin hengellisestä akatemiasta ja työskenteli sen jälkeen raamatunkääntäjänä. Vuosina 1851–1853 Ilminski matkusteli Egyptissä, Palestiinassa, Libanonissa ja Syyriassa, jossa hän tutustui islamiin sekä opiskeli arabiaa, turkkia ja persiaa. Vuodesta lähtien 1854 Ilminski toimi Kazanin hengellisen akatemian arabian ja turkin kielten opettajana ja vuosina 1863–1872 Kazanin yliopiston tataarin kielen professorina.
Vuonna 1863 Ilminski perusti Kazaniin kristittyjen tataarien koulun, joka toimi mallina alueen muille lähetyskouluille. Ilminskin kehittämä ”vierasheimolaisten” koulutusjärjestelmä käsitti äidinkielisen alkuopetuksen, josta vähitellen siirryttiin paikallisiin olosuhteisiin sovellettuun venäjänkieliseen opetukseen. Tavoitteena oli myös vähemmistökansoihin kuuluvien opettajien kouluttaminen, vähemmistökielisten oppikirjojen, lastenkirjallisuuden ja uskonnollisen kirjallisuuden julkaiseminen sekä jumalanpalveluksen järjestäminen kansan äidinkielellä. Ilminskin järjestelmä otettiin vuonna 1870 virallisesti käyttöön Volgan alueella, Keski-Aasiassa ja Siperiassa, joskin sen toteuttaminen jäi usein pinnalliseksi. Vuonna 1872 Ilminski nimitettiin Kazanin vierasheimolaisten opettajaseminaarin johtajaksi.
Ilminskin edustamalla suuntauksella oli huomattava vaikutus Venäjän 1800-luvun lopun valtiolliseen ja kirkollispolitiikkaan. Vaikka hänen toimintansa tarkoituksena oli ensi sijassa ortodoksisen uskonnon levittäminen, se edisti samalla Volgan alueen kansojen kulttuurikehitystä. Turkologina Ilminski tunnetaan parhaiten kielenmuistomerkkien kuten tšagatainkielisen "Baburnaman" julkaisijana.
Jaroslav Hübl

Jaroslav Hübl (s. 29. joulukuuta 1982 Chomutov, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkomaalivahti.
Ura.
Seuraura.
Hübl pelasi junioriuransa HC Litvínovissa, mutta ensimmäiset miesten pelinsä hän pelasi joukkueen A-nuorista lainalla Tšekin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla 2. Národní Hokejová Ligan HC Mostissa kaudella 2001–2002. Seuraavalla kaudella 2002–2003 Hübl debytoi Extraliigassa, jossa hän sai tililleen kolme ottelua. Kaudella 2003–2004 Hübl ehti edustaa Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. Národní Hokejová Ligassa KHL Chomutovin ja HC Kometa Brnon joukkueita sekä sarjatasoa alempana HC Mostin joukkuetta. Kaksi seuraavaa kautta hän pelasi 1. Národní Hokejová Ligan SK Kadaňissa. Hübl torjui siellä jälkimmäisellä kaudellaan 2005–2006 myös yhden Extraliigaottelun Litvínovin maalinsuulla.
Kausi 2006–2007 oli Hüblille varsinainen tulokaskausi Extraliigassa. Hän nousi Litvínovin ykkösmaalivahdiksi ja torjui 46 runkosarjaottelussa, mutta joukkue jäi kuitenkin pudotuspelien ulkopuolelle. Hübl palkittiin kauden päätteeksi Extraliigan vuoden tulokkaana. Hän pelasi kauden aikana myös kolme ottelua lainalla Kadanissa ja kävi loppukaudella lainalla Sveitsin National League A:ssa pelaavassa HC Servette Genèvessä, jossa Hübl ei saanut lopulta ollenkaan jääaikaa. Kausina 2007–2008 ja 2008–2009 Litvínovin kakkosmaalivahti Petr Franěk taisteli niukasti joukkueen ykkösmaalivahdin paikasta Hüblin kanssa. Noista ensimmäisellä kaudella Franěk pelasi kevään 2008 pudotuspeleissä neljä ottelua, Hübl kaksi. Jälkimmäisellä kaudella Hübl sai enemmän vastuuta pudotuspeleissä. Litvínov sijoittui runkosarjassa kolmanneksi, mutta putosi joukkue kuitenkin puolivälierissä hävittyään kaikki ottelunsa HC Karlovy Varylle otteluvoitoin 4-0. Marras-joulukuun 2008 vaihteessa Hübl kävi myös kolmen NLA-ottelun verran lainalla HC Davosissa paikkaamassa Leonardo Geninin loukkaantumista.
Kauden 2010–2011 lopulla Hübl putosi Litvínovin kakkosmaalivahdiksi kesken kauden HC Litoměřicestä tulleen Martin Volken noustua joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Kaudeksi 2011–2012 Litvínov lainasi hänet BK Mladá Boleslavin riveihin, joka kuitenkin karsiutui kauden päätteeksi. Elokuun 2012 lopulla joukkue lainasi Hüblin puolestaan try-outin kautta NLA:ssa pelaavaan SCL Tigersiin. Tammikuussa 2013 hän siirtyi loppukauden 2012–2013 kattaneella sopimuksella Suomeen ja SM-liigajoukkue Tampereen Ilvekseen. Hübl pelasi loppukauden lähinnä Ville Kolppasen kakkosmaalivahtina ja esiintyi kahdeksassa runkosarja- sekä yhdessä liigakarsintaottelussa.
Hübl jatkaa kaudella 2013–2014 uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan italialaisjoukkue HC Bolzanossa.
Maajoukkueura.
Hübl toimi Tšekin kolmosmaalivahtina alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2000. Hän on pelannut myös kaksi A-maaottelua kaudella 2009–2010.
Muuta.
Hüblin isä Jaroslav vanhempi pelasi hyökkääjänä yli 400 ottelua Tšekkoslovakian pääsarjassa. Hän pelasi myös kauden 1990–1991 Suomessa II-divisioonaa Ylivieskan Jääkarhuissa. Nuoremman Jaroslavin serkku Viktor Hübl pelaa tällä hetkellä hyökkääjänä HC Litvínovissa.
Yrjö Ilvessalo

Yrjö Ilvessalo (vuoteen 1911 Sarén; 1. joulukuuta 1892 Tampere – 6. joulukuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen akateemikko ja metsätieteilijä.
Henkilöhistoria.
Ilvessalon vanhemmat olivat vankilanjohtaja Karl Sarén ja Amanda Sahlbom ja puoliso vuodesta 1920 Lyyli Metsäpelto. Hänen veljensä oli metsätieteilijä Lauri Ilvessalo. Ilvessalo tuli ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta 1911, suoritti Helsingin yliopistossa metsänhoitotutkinnon 1914 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1917 ja lisensiaatiksi 1920 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1921. Hän oli Helsingin yliopiston metsänarvioimistieteen dosentti 1932–1948 ja työskenteli ajoittain virkaatekevänä professorina.
Ilvessalo oli Metsäntutkimuslaitoksen metsänarvioinnin professori 1922–1948 ja Suomen Akatemian jäsen vuosina 1948–1962. Hänen merkittävin työnsä oli laajojen alueiden metsävarojen inventointimenetelmien kehittäminen ja inventointien tekeminen. Hän suunnitteli ja johti ensimmäisen valtakunnallisen metsävarojen inventoinnin linja-arviointimenetelmällä 1921–1924 sekä vielä kolmesti sen jälkeen.
Ilvessalolle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun l luokan komentajamerkki 6.12.1959.
Valtiotieteen tohtori, kaupallinen neuvos Jaakko Ilvessalo on Yrjö Ilvessalon poika.
Kosti Aaltonen

Kosti Feliks Aaltonen (12. tammikuuta 1894 Ulvila – 7. tammikuuta 1983 Joensuu) oli suomalainen kauppaneuvos. Hän toimi 55 vuotta sanomalehti Karjalaista julkaisevan Pohjois-Karjalan Kirjapaino oy:n toimitusjohtajana. Hän sai talousneuvoksen arvonimen vuonna 1948 ja kauppaneuvoksen arvonimen 1967. 
Aaltonen kävi Helsingin kauppiaitten kauppakoulun. Vuonna 1916 hänet kutsuttiin Joensuun Kirjapaino Osakeyhtiön isännöitsijäksi. Vuonna 1919 yhtiö yhdistettiin Pohjois-Karjalan Kirjapainoon, ja hänestä tuli toimitusjohtaja. Siirryttyään eläkkeelle 1970-luvun alussa hänestä tuli yhtiön hallituksen puheenjohtaja. Työssään hän korosti levikkityön ja erityisesti asiamiesverkoston merkitystä Karjalaisen liiketoiminnan perustana. 
Joensuun kaupunginvaltuustossa Aaltonen oli vuosina 1934–1954. Hän oli myös Joensuun evankelisluterilaisen seurakunnan kirkkovaltuuston ja -neuvoston jäsen. Hän oli Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiön hallintoneuvoston jäsen. Hän oli Suomen Kalamiesten Keskusliiton valtuuskunnassa. 
Aaltonen oli jalkapallo- ja jääpallomies. Hän oli Pohjois-Karjalan ensimmäinen 1. luokan tuomari. Urheiluseura Joensuun Kalevaisissa hän toimi varapuheenjohtajana. 
Hänen kunniakseen on Joensuussa nimetty Kosti Aaltosen tie. Se johtaa Noljakassa Pohjois-Karjalan Kirjapainon toimitalolle.
Le Pion

Le Pion on ranskalaisen Christian Gionin ohjaama elokuva vuodelta 1978.