tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Open Ice Winter Classic Tampere

Open Ice Winter Classic oli 14. joulukuuta 2013 järjestetty ulkoilmaottelu Tampereen SM-liiga-seurojen, Tapparan ja Ilveksen, välillä. Se kuului SM-liigan sarjaohjelmaan kaudella , joten siitä jaettiin tavalliseen tapaan sarjapisteitä. Ottelu pelattiin Ratinan stadionilla.
SM-liiga tiedotti ottelun järjestämisestä 9. huhtikuuta 2013. Edellisen kerran Tappara ja Ilves olivat kohdanneet ulkoilmaottelussa kaudella 1963–1964. Ottelussa tehtiin Tampereen paikallispelien yleisöennätys: 15062 henkeä. Stadionille olisi mahtunut vielä noin tuhat henkeä lisää, sillä yleisöä odotettiin jopa yli 16000 henkeä. Tapahtuman erityistä luonnetta juhlistakseen joukkueet pelasivat erikseen tapahtumaa varten suunnitelluissa peliasuissa, jotka olivat menneiden vuosikymmenien tyyliin puhtaat mainoksista. Kotijoukkue Tapparan pelasi sinisessä asussa ja Ilveksen peliasun pääväri oli valkoinen.
Vähälumisesta joulukuusta huolimatta ulkoilmaottelu pelattiin sopivassa pakkaskelissä, mutta tapahtuma ei sujunut täysin ongelmitta. Jää murtui Ilveksen vaihtoaition edessä toisessa erässä ja peli keskeytyi lähes tunniksi. Iso osa katsojista poistui ylimääräisen katkon aikana, kun oli epäselvää, missä vaiheessa peli pääsee jatkumaan. Jääongelmien lisäksi järjestäjät saivat kritiikkiä pitkistä jonoista vessoihin ja juomapisteille.
Yrjö Paatero

Yrjö Veli Paatero (20. maaliskuuta 1901 Helsinki – 13. helmikuuta 1963 Turku) oli suomalainen hammaslääkäri ja professori. Hän oli vuodesta 1955 dosentti Helsingin yliopistossa ja 1961–1963 hammasröntgenologian professori Turun yliopistossa. Professorin arvonimen hän sai 1959.
Paatero tunnetaan erityisesti ortopantomografin kehittäjänä. Ortopantomografi on laite, jolla otetaan panoraamaröntgenkuva ihmisen leuoista ja hampaista. Paatero kehitti laitteen osittain Suomessa ja osittain Yhdysvalloissa vuosina 1949–1961. Laitteen ensimmäinen versio, parablografi, valmistui 1949, minkä jälkeen Paatero jatkoi tuotekehitystä Seattlen yliopistossa. Laitteen valmistusta varten perustettiin 1964 Palomex Oy, joka oli pitkään Instrumentariumin omistama ja toimii nykyisin Tuusulassa nimellä Palodex.
Ennen hammaslääkärin uraansa Paatero opiskeli metalli- ja kauppa-aloja ja oli töissä muun muassa postinjakajana. Hänen koulumenestyksensä ei ollut mainittavaa ja hän joutuikin keskeyttämään koulunkäyntinsä useaan otteeseen. Paatero suoritti ylioppilastutkinnon töiden ohessa hyvin arvosanoin 1933, valmistui medikofiiliksi 1935 ja odontologian kandidaatiksi 1936. Väitöskirjansa Paatero sai valmiiksi jo 1939. Talvisodan puhjettua Paatero määrättiin kesken opintojensa Veripalveluun, jonka valvonnasta hän myöhemmin vastasi. Hän kuitenkin opiskeli samanaikaisesti ja väitteli hammaslääketieteen lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1941. Vuonna 1945 Paatero aloitti Helsingin yliopiston hammaslääketieteen laitoksen kirurgian osaston apulaisopettajana vastaten laitoksen röntgentutkimuksesta ja -diagnostiikasta. Hänet sai professorin arvonimen 1959 ja aloitti 1961 Turun yliopiston hammaslääketieteellisen röntgenologian professorina.
Galaksimuuri

Galaksimuurit (tunnetaan myös nimillä galaksisäikeet, superjoukkoryhmät ja hyperjoukot) ovat maailmankaikkeuden suurimpia tunnettuja rakenteita. Galaksimuurien koko on usein noin 50–80 megaparsekia, ja ne muodostavat melko selkeät rajat maailmankaikkeuden suurten, tyhjien alueiden ympärille. Galaksimuurit koostuvat superjoukoista, eli pienemmässä mittakaavassa suurista määristä yksittäisiä galakseja.
Linnunrata kuuluu galaksimuuriin nimeltä Kalojen–Valaskalan superjoukkoryhmä.
Julija Putintseva

Julija Putintseva (s. 7. tammikuuta 1995 Moskova, Venäjä) on kazakstanilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut WTA:n maailmanlistalla kaksinpelissä sijalle 27 helmikuussa 2017. Hän on voittanut urallaan kuusi ITF-turnausta kaksinpelissä.
Putintseva vaihtoi kansalaisuuttaan toukokuussa 2012 Venäjästä Kazakstaniin.
Elina Svitolina

Elina Myh’ailivna Svitolina (, s. 12. syyskuuta 1994 Odessa) on ukrainalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut WTA:n maailmanlistalla kaksinpelissä kolmannelle sijalle syyskuussa 2017 ja nelinpelissä sijalle 108 toukokuussa 2015. Hän on voittanut urallaan 13 WTA-turnausta kaksinpelissä ja kaksi nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa Svitolinan paras saavutus on puolivälieriin pääsy Ranskan avoimissa 2015 ja 2017 sekä Australian avoimissa 2018 ja 2019. Svitolina oli junioreissa maailmanlistan ykkösenä kesäkuussa 2010.
Tennisura.
Svitolina voitti vuonna 2010 Ranskan avointen tyttöjen kaksinpelin. Marraskuussa 2012 hän voitti 18-vuotiaana Punen 125 000 Yhdysvaltain dollarin WTA-turnauksen. Turnausvoiton myötä hän nousi maailmanlistalla sijalta 156 sijalle 114. Ensimmäisen WTA-tason turnauksensa Svitolina voitti heinäkuussa 2013 päihitettyään Bakun turnauksen loppuottelussa Shahar Pe'erin. Vuonna 2014 hän voitti Bakun turnauksen loppuottelussa Bojana Jovanovskin. Kolmannen WTA-turnausvoittonsa Svitolina saavutti huhti-toukokuussa 2015 Marrakechissa, jossa hän voitti loppuottelussa Tímea Babosin. Ranskan avoimissa hän eteni puolivälieriin.
Helmikuussa 2016 Svitolina ilmoitti entisen maailmanlistan ykkösen, Justine Heninin, liittyneen hänen valmennustiimiinsä. Neljännen turnausvoittonsa Svitolina saavutti Kuala Lumpurissa maaliskuussa 2016. Siellä hän voitti loppuottelussa Eugenie Bouchardin. Turnausvoiton myötä Svitolina nousi maailmanlistan sijalle 14. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 Svitolina yllätti kolmannella kierroksella puolustavan olympiavoittajan ja maailmanlistan ykkösen, Serena Williamsin, suoraan kahdessa erässä, ja eteni puolivälieriin. Aiemmissa neljässä heidän kohtaamisessaan Svitolina oli voittanut vain yhden erän. Puolivälierissä hän hävisi Petra Kvitováa vastaan.
Tammi-helmikuussa 2017 Svitolina voitti Taipein ja Dubain turnaukset ja nousi maailmanlistalla kymmenen parhaan joukkoon. Huhti-toukokuussa hän voitti Istanbulin turnauksen sekä Rooman turnauksen. Ranskan avoimissa hän eteni puolivälieriin, missä hävisi Simona Halepille. Wimbledonissa hän hävisi neljännellä kierroksella. Elokuussa Svitolina voitti Toronton turnauksen. Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi neljännellä kierroksella, mutta nousi turnauksen jälkeen julkaistulla maailmanlistalla kolmanneksi. Tammikuussa 2018 Svitolina voitti kauden avanneen Brisbanen turnauksen. Australian avoimissa hän eteni puolivälieriin, missä hävisi maailmanlistan sijalla 37 olleelle Elise Mertensille. Helmikuussa hän voitti Dubain turnauksen.
Harmaakuukkeli

Harmaakuukkeli ("Perisoreus canadensis") on varisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuntomerkit.
Harmaakuukkeli on 29 cm pitkä, se painaa keskimäärin 70 grammaa ja sen siipiväli on 45 cm. Harmaakuukkeli on vaaleanharmaa, pitkäpyrstöinen ja lyhytnokkainen lintu. Ulkonäössä on suurta vaihtelua populaatioiden välillä. Kaikien populaatioiden aikuisilla yksilöillä on kuitenkin mustat silmät, nokka ja jalat sekä valkoinen korvalaikku ja kurkku.
Levinneisyys.
Harmaakuukkelia tavataan Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Elinympäristö.
Harmaakuukkelit elävät tavallisimmin kuusi- ja pihtametsissä. Ne ovat syrjäisten metsien lintuja, eivätkä elä vakituisen ihmisasutuksen läheisyydessä.
Ravinto.
Harmaakuukkeli on kaikkiruokainen ja käyttää ravinnokseen esimerkiksi niveljalkaisia, marjoja, raatoja, linnunmunia ja -poikasia sekä sieniä.
Oscar Pahlman

Oscar Adam Pahlman (1839–1935) oli suomalainen kirkkomuusikko. Hän oli urkuri Vaasassa 1866–1876, Turussa vuodesta 1876. Hän perusti C. G. Waseniuksen kanssa 1878 Turun lukkari- ja urkurikoulun ja toimi sen johtajana ja opettajana vuoteen 1928.
Pahlman opiskeli Suomen valtion stipendiaattina Saksan Dresdenissä 1862–1864 Gustav Merkelin johdolla. Lisäoppia hän haki Leipzigista ja Berliinistä. Hän oli urkurin toimessa Vaasassa ja siirtyi Turun tuomiokirkon urkuriksi 1876.
Kirkollinen laulumusiikki oli tärkeällä sijalla Pahlmanin sävellystuotannossa. Lisäksi hän loi useita romantiikkaa edustavia urkuteoksia, jotka oli tarkoitettu lähinnä liturgiseen käyttöön. Häneltä on julkaistu sävellyskokoelma "Orgel-Musik" (1891), joka sisältää valikoiman saksalaisia, jumalanpalveluskäyttöön luotuja urkusävellyksiä 1800-luvulta.
Pahlmanin veli oli säveltäjä Emil Pahlman.
Liminganjärvi

Liminganjärvi on kuivatettu järvi Limingan kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Järvi sijaitsee Tikkaperän kylän ja Pohjanmaan radan itäpuolella. Limingan kirkonkylältä matkaa on noin 10 kilometriä.
Järvi on Liminganlahteen ja Temmesjokeen laskevan Liminganjoen alkulähde. Järvi kuivatettiin kokonaan 1950-luvun alussa kaivamalla uoma niiden maanpinnan tason alapuolelle ja kokoamalla ruoppausmassat uoman reunoille nykyisinkin olemassa oleviksi penkereiksi. Jo 1800-luvulla järven pintaa laskettiin perkauksilla, kuitenkin varsin tehottomasti. Ennen ruoppauksia järven alueella oli noin 25 hehtaarin kokoinen keskuslampi ja sen ympärillä kosteikko/saraikkoalue, joka muuttui järveksi kevättulvien ja syyssateiden aikana. Samaan aikaan ruopattiin myös kahdeksan kilometriä ylävirtaan sijaitseva Heinijärven kylässä sijaitseva Heinijärvi. Järviä yhdisti Ylioja, joka uoman vähäisen kaltevuuden takia levitti tulvat ympäröiville suoalueille.
Ennen kuivausta Liminganjärvi oli varsin kalainen järvi. Järvessä oli haukia, ahvenia, madetta ja särkiä.
Viime vuosina on ollut suunnitelmissa vesittää Liminganjärvi uudestaan.
Katja Tervo

Katja Tervo (s. 2. joulukuuta 1978) on suomalainen näyttelijä, joka on valmistunut Pietarin valtiollisesta teatteritaiteen akatemiasta. Ennen näyttelijäksi valmistumistaan hän opiskeli sirkusalaa ja nukketeatteria. Tervo on työskennellyt uransa aikana näyttelijänä eri puolilla Suomea muun muassa Kuopion kaupunginteatterissa, Lahden kaupunginteatterissa, Mikkelin teatterissa ja Tampereen teatterissa. 
Teatterityön lisäksi Tervo on esiintynyt muun muassa televisiosarjoissa "Salatut elämät" ja "Moska" sekä tehnyt ääninäyttelijän töitä Ylen Radioteatterissa ja äänikirjojen lukijana.
Sara Soulié

Sara Soulié on suomalaistanskalainen näyttelijä ja tanssija. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2014 Teatterikorkeakoulusta. 
Soulié syntyi Tanskassa ranskalais-tanskalaiselle isälle ja suomalaiselle äidille. Perhe muutti Vaasaan, kun Soulié oli viisivuotias ja hänet laitettiin ruotsinkieliseen kouluun. Lukion Soulié kävi englanniksi. Hänen ranskan kielitaitonsa parani Ranskan Montpellierissä vaihto-oppilasvuonna.
Ennen teatterikorkeakoulua hän opiskeli nykytanssia Itävallassa Salzburg Experimental Academy of Dancessa ja Ranskassa Conservatoire de Région de Montpellier’ssa.
Sara Soulié on sekä Suomen että Tanskan kansalainen.
World Delirium

World Delirium on Feastemin toinen studioalbumi, joka julkaistiin tammikuussa 2011.
Shift (albumi)

Shift on ruotsalaisen grindcore-yhtyeen Nasumin vuonna 2004 julkaistu neljäs studioalbumi. Albumi jäi yhtyeen viimeiseksi yhtyeen keulahahmon, Mieszko Talarczykin kuoltua vuoden 2004 tsunamissa.
Kappaleesta "Wrath" kuvattiin musiikkivideo.
Vastaanotto.
Yhtyeen julkaistua edellisen albuminsa, "Helveten" edeltävänä vuonna, se jatkoi tuottoisaa linjaansa yhtyeen jäsenten toimiessa samanaikaisesti goregrind-yhtye Regurgitaten albumin "Deviant" parissa. Nimestään huolimatta Shift on musiikillisesti Helveteen nähden samankaltainen, mikä aiheutti jopa pettymystä kuuntelijoissa.
Halinga

Halinga (vuoteen 1939 Hallinga) on entinen kunta Virossa Pärnumaan pohjoisosassa. Kunnan läpi kulkee Via Baltica -maantie. Halingan etäisyys Tallinnaan oli 100 kilometriä ja Pärnuun 30 kilometriä.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Halingan, Tootsin ja Vändran kunnat sekä Vändran kauppala yhdistettiin Põhja-Pärnumaan kunnaksi.
Naapurikuntia olivat pohjoisessa Vigala ja Märjamaa, idässä Vändra, etelässä Are, Sauga, Audru ja Lavassaare ja lännessä Koonga. Kunnan keskellä sijaitsi entisen Pärnu-Jaakobin kihlakunnan keskukseksi muodostunut Pärnu-Jaagupin kauppala ("alev").
Kunnan pinta-ala oli 365 km2, josta viljelysmaata on 27 % ja metsää 44 %. Asutustiheys oli 9 ihmistä/ km2. Asukkaita kunnassa oli 3 066 (4. tammikuuta 2013)
Kunnassa oli 43 kylää ja keskustaajama. Halingan ystävyyskunta Suomessa oli Alajärven kaupunki.
Halingan kunta oli uuden itsenäisen Viron ensimmäinen yhdistynyt kunta: 23. lokakuuta 1996 yhdistyivät Pärnu-Jaagupin kunta ja sitä ympäröinyt Halinga.
Väestö.
Vuonna 2011 Halingan kunnassa (Pärnu-Jaagupin kauppala mukaan lukien) oli 2 935 asukasta, joista 2 862 (97,5 %) oli virolaisia, 48 (1,6 %) venäläisiä ja 24 (0,8 %) muita kansallisuuksia.
EINECS-numero

EINECS-numero ("European Inventory of Existing Commercial Chemical Substances") on Euroopassa kaupallisessa käytössä olevan kemiallisen aineen virallinen numero. EINECS-numero on seitsenmerkkinen XXX-XXX-X-tyyppinen numero, joka alkaa numerosta 200-001-8.
Aiheesta muualla.
Reachneuvonta: tiettyjen vaarallisten aineiden yhdenmukaistettu luokitus ja merkinnät
Seleenitrioksidi

Seleenitrioksidi (SeO3) on yksi seleenin oksideista. 
Ominaisuudet.
Seleenitrioksidi on huoneenlämpötilassa valkoista kiinteää ainetta. Se imee vettä eli on hygroskooppista. Kiinteänä se esiintyy tetrameerina, jonka kaava on Se4O12 ja rakenne muodostuu 8 atomia sisältävistä renkaista. Kaasu­maisessa olomuodossa se esiintyy monomeerina. Yhdiste on seleenihapon anhydridi, joten se liukenee veteen ja muodostuvat liuokset ovat happamia. Veden lisäksi useat orgaaniset liuottimet ja nestemäinen rikkidioksidi liuottavat seleenitrioksidia. Seleenitrioksidi sublimoituu helposti ja kuumennettaessa yli 180 °C se hajoaa seleenipentoksidin kautta seleenidioksidiksi ja hapeksi. Aine on vahva hapetin. Seleenitrioksidi on Lewis-happo ja muodostaa additiotuotteita muun muassa pyridiinin, dioksaanin ja dietyylieetterin kanssa.
Valmistus.
Seleenitrioksidia voidaan valmistaa seleenistä ja hapesta korkeataajuuksisen hehkupurkauslaitteiston avulla. Useimmiten käytettyjä ovat kuitenkin veden poistaminen seleenihaposta fosforipentoksidin avulla tai vielä helpommin tapahtuva kaliumselenaatin ja rikkitrioksidin välinen reaktio, jossa muodostuva seleenitrioksidi erotetaan sublimoimalla.
3 Se + 3 O2 → 3 SeO3
3 H2SeO4 + P2O5 → 3 SeO3 + 2 H3PO4
K2SeO4 + SO3 → SeO3 + K2SO4
Mahlanlaskijat

Mahlanlaskijat on taiteilija Juho Rissasen öljyvärityö kankaalle vuodelta 1916. Kooltaan se on 100×83,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Juho Rissanen on kuuluisa tyylitellyistä kansankuvauksistaan. 1910-luvulla hänen aiheensa olivat täsmällisemmin sanottuna työ ja työläiset, joita kuvaavat työt kasvoivat lopulta suuriksi fresko- ja lasimaalaustöiksikin. "Mahlanlaskija"-öljyvärityössä on kaksi miestä alkukesällä laskemassa mahlaa koivun rungosta.
Naisen muotokuva (Elviira Ruokokoski)

Naisen muotokuva (Elviira Ruokokoski) on taiteilija Jalmari Ruokokosken viivasyövytystyö vuodelta 1913. Tämä kuva on kooltaan 24,7×16,4 cm (lehti 36,5×26,5 cm) ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan lahjoituskokoelmaan.
Jalmari Ruokokoski oli suomalaisen ekspressionismin keskeisiä edustajia, ja varsinkin hänen muotokuvataiteensa on erityisen arvostettua. Vuonna 1910 Ruokokoski vihittiin avioliittoon italialaissyntyisen Elvira Bonon kanssa. Avioliitto jäi lyhyeksi, mutta tämä viivasyövytystyö on noilta ajoilta.
Koski Kajaanissa

Koski Kajaanissa on taiteilija Tyko Sallisen öljyvärityö kankaalle vuodelta 1919. Kooltaan se on 39×45 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Tyko Sallinen kuvasi 1910-luvun puolivälin jälkeen ihmisiä ja maisemaa `kuin kirveellä veistäen´. Niiden rakenne ja värimaailma ovat kuitenkin harmonisia, ja mukana on lämpöä ja myötäelämistä. Koski-maalauksen hän maalasi Kajaanissa.
HMS Minotaur (1863)

HMS Minotaur oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1860-luvulla valmistettu Minotaur-luokan panssarifregatti. Se oli pisin koskaan valmistunut yhdellä potkurilla varustettu sotalaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin 2. syyskuuta 1961 Thames Ironworksiltä Blackwallista nimellä "HMS Elephant" ja sen köli laskettiin 12. syyskuuta 1861 telakkanumerolla 81E. Alus laskettiin vesille 12. joulukuuta 1863 nimellä "HMS Minotaur" ja se valmistui 19. joulukuuta 1868. Aluksen valmistuminen vesillelaskun jälkeen vei lähes neljä vuotta, koska sitä käytettiin erilaisten takiloiden ja tykkien testaamiseen.
Palvelus.
Alus otettiin palvelukseen 8. huhtikuuta 1867 ensimmäisenä päällikkönään James Graham Goodenough ja se liitettiin Kanaalin laivastoon. Aluksenpäällikkyyden vastaanotti 6. syyskuuta 1871 Robert Gibson, jolloin alus oli kontra-amiraali Geoffrey Thomas Pipps Hornbyn lippulaivana Kanaalin laivastossa. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 6. elokuuta 1875 lordi Walter Talbot Kerr, kun se oli kontra-amiraali Frederick Beauchamp Paget Seymoyrin lippulaivana. Alus poistettiin palveluksesta 9. elokuuta 1877.
Alus palasi palvelukseen 10. marraskuuta 1877 Kanaalin laivastoon päällikkönään Harry Holdsworth Rawson. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 10. maaliskuuta 1884 Richard Frederick Britten. Alus poistettiin 23. marraskuuta 1887 palveluksesta ja se siirrettiin Portsmouthissa reserviin. Se sijoitettiin tammikuussa 1893 Boscaweniin Portlandiin majoitusalukseksi ja edelleen koululaivaksi vuonna 1895, ja se nimettiin maaliskuussa 1904 "HMS Boscaweniksi". Alus nimettiin uudelleen 21. kesäkuuta 1906 "HMS Gangesiksi" ja edelleen 25. huhtikuuta 1908 "HMS Ganges II":ksi. Alus myytiin romutettavaksi 30. tammikuuta 1922 ja se romutettiin Swanseassa.
HMS Agincourt (1865)

HMS Agincourt oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1860-luvulla valmistettu Minotaur-luokan panssarifregatti. Täystakiloitu ja valurautapanssaroitu alus valmistui 1867 ja se romutettiin 1960.
Valmistus.
Alus tilattiin Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä nimellä "HMS Captain". Alus kuitenkin nimettiin jo ennen vesillelaskua "HMS Agincourtiksi". Köli laskettiin 30. lokakuuta 1861 ja alus laskettiin vesille 27. maaliskuuta 1865. Alus valmistui 1. kesäkuuta 1867 ja se otettiin palvelukseen kesäkuussa 1868.
Palvelus.
Palvelukseenoton jälkeen alus hinasi 23. kesäkuuta 1869 Noresta "HMS Northumberlandin" kanssa kelluvan telakan Madeiralle, josta "HMS Warrior" ja "HMS Black Prince" hinaisivat telakan edelleen Bermudalle. Aluksen tykkikannelle lastattiin 500 tonnia säkitettyä hiiltä normaalien hiilivarastojen lisäksi. Hinaus Madeiralle vei yksitoista päivää ja tehtävän suoritettuaan alus sijoitettiin Kanaalin laivaston varakomentajan lippulaivaksi, kunnes se siirrettiin telakalle vuonna 1873.
Alus ajoi karille 1871 Pearl Rockissa lähellä Gibraltaria johtaessaan länteen purjehtineen osaston rannan puoleista jonoa. Se ajoi karille navigointiupseerin jätettyä laskuveden huomiotta. Seuraavana jonossa ollut "Warrior" lähes törmäsi alukseen, mutta sen onnistui viime hetkellä väistää. Karilla ollutta alusta kevennettiin poistamalla aluksen tykit ja heittämällä mereen suuri osa hiilestä. Neljä päivää myöhemmin "HMS Hercules" hinasi aluksen irti karilta. Seuraavana yönä noussut myrsky olisi upottanut karilla olleen aluksen. Aluksen päällikkö ja ensimmäinen upseeri menettivät virkansa ja alus siirrettiin Devonportin telakalle korjattavaksi.
Laivaston lippulaivan "HMS Minotaurin" siirtyessä telakalle vuonna 1873 "Agincourtista" tuli Kanaalin laivaston lippulaiva amiraali Hornbyn siirrettyä lippunsa alukselle. "Minotaurin" palatessa telakalta vuonna 1875 lippulaivaksi, jolloin "Agincourt" palasi varakomentajan lippulaivaksi.
Eino Kauria

Eino Elias Kauria, sukunimi vuoteen 1930 "Fagerlund" (17. huhtikuuta 1903 Velkua – 9. helmikuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen koristetaiteilija.
Kaurian vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Anshelm Fagerlund ja Ida Johanna Jansson. Hän kävi taideteollisen keskuskoulun 1924–1927 ja teki opintomatkat Keski-Euroopan maihin 1933 sekä Yhdysvaltoihin 1951. 
Kauria erikoistui koristemaalaukseen ja puuintarsiaan. Hän teki useita seinä- ja lasimaalauksia sekä intarsiatöitä.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1934

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1934 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Torinossa 1934.
Joukkueen valitseminen.
Suomen ensimmäiseen EM-joukkueeseen valittiin alun perin 23 urheilijaa, mutta heistä kuitenkin pikajuoksija Unto Salminen, pituushyppääjä Martti Tolamo ja moukarinheittäjä Gustaf Koutonen jäivät pois työesteiden vuoksi. Salmisen ja Tolamon puuttumisen myötä Suomi ei saanut kokoon viestijoukkueita, joilla olisi ollut tiedossa varmat pistesijat. Koutosen tilalle moukarinheittoon valittiin Sulo Pärni. Seiväshyppyyn ei aluksi aiottu lähettää edustajaa ollenkaan, mutta julkisen painostuksen jälkeen mukaan ilmoitettiin John Lindroth. Näin Suomen kisajoukkueen vahvuudeksi tuli 20 urheilijaa. Joukkueen johtajana toimi Suomen Urheiluliiton puheenjohtaja Urho Kekkonen.
Menestys.
Suomi menestyi Torinossa erinomaisesti saavuttaen 13 mitalia, joista viisi oli kultaa, neljä hopeaa ja neljä pronssia. Kaikkiaan 17 suomalaista pääsi pistesijoille, joiksi laskettiin kuuden parhaan joukkoon sijoittuminen. Piste- ja mitalitaulukossa Suomi sijoittui Saksan jälkeen toiseksi. Suomen kuudes kultamitali oli myös lähellä, sillä kuulamies Risto Kuntsi jäi hopealle samalla tuloksella voittajan kanssa.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1938

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1938 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Pariisissa ja Wienissä 1938. Miehet kilpailivat Pariisissa ja naiset Wienissä.
Ennakko-odotukset.
Suomen urheiluliitto valitsi miesten EM-joukkueen Helsingissä järjestettyjen Kalevan kisojen jälkeen. Joukkueeseen nimettiin 21 urheilijaa, mutta määrä kasvoi myöhemmin vielä yhdellä, kun seiväshyppääjä Aulis Reinikka ylsi Suomen ennätykseen 406, joka toi hänelle EM-kisaedustuksen.
Tilastojen valossa suomalaisilla oli Pariisissa hyvät mahdollisuudet menestykseen. Suurimpia suosikkeja voittajiksi olivat keihäänheittäjät Yrjö Nikkanen ja Matti Järvinen sekä kestävyysjuoksijat Ilmari Salminen ja Alf Lindblad. Lisäksi Kauko Pekuri oli Euroopan tilastokärki 5 000 metrillä, Onni Rajasaari kolmiloikassa ja Kalevi Kotkas korkeushypyssä.
Koska naisilla ei vuonna 1938 ollut omaa komiteaa Kansainvälisessä yleisurheiluliitossa, heille järjestettiin omat erilliset EM-kisat Wienissä. Kisajärjestäjät maksoivat kustakin maasta yhden urheilijan kaikki kustannukset. Suomesta kisamatkalle pääsi Irja Lipasti, joka osallistui kuulantyöntöön ja keihäänheittoon.
Menestys.
Suomalaisten menestys vuonna 1938 oli lähes samanlainen kuin ensimmäisissä EM-kisoissa. Viisi kultaa, kolme hopeaa ja kolme pronssia toivat jälleen mitalitaulukon toisen sijan. Pistesijoja (sijat 4-6) suomalaiset saavuttivat yhdeksän. Kaksoisvoittoon suomalaiset ylsivät keihäänheitossa ja kolmiloikassa. 10 000 metrillä suomalaiset eivät päässeet edes yrittämään kaksoisvoittoa, kun Lauri Lehtinen joutui jättämään juoksun väliin nivelreuman aiheuttaman jalkavaivan vuoksi. Voittoon juoksi helposti Ilmari Salminen. Estejuoksussakin suomalaisilta toivottiin jopa kaksoisvoittoa, mutta ruokamyrkytyksen heikentämä Alf Lindblad hyytyi kolmanneksi ja Kaarlo Tuominen jäi neljänneksi. Maratonilla kultaa saavutti 39-vuotias Väinö Muinonen, joka oli kisojen vanhin urheilija.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1950

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1950 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Brysselissä 1950.
Joukkueen valitseminen.
Suomen Urheiluliiton ja Työväen urheiluliiton yhteistoimintavaliokunta valitsi vuoden 1950 EM-kisajoukkueen Jyväskylässä pidettyjen Kalevan kisojen jälkeen 13. elokuuta. Mukaan kelpuutettiin 19 miesurheilijaa ja yksi naisurheilija, joten urheilijoiden määrä oli täsmälleen sama kuin neljä vuotta aiemmin. Vuoden 1946 EM-edustajista mukana oli vain kaksi, keihäänheittäjä Tapio Rautavaara ja kolmiloikan mestaruutta puolustanut Valdemar Rautio. Ainoana naisedustajana kisoihin valittiin reposaarelainen Maire Österdahl.
Menestys.
Tilastojen perusteella suomalaisilla ei ollut toiveita erityisen suuresta mitalisaaliista. Suurimmat odotukset kohdistuivat keihäänheittoon, jossa Toivo Hyytiäinen ja Tapio Rautavaara olivat Euroopan tilaston kärkikaksikko. Muissa lajeissa Väinö Mäkelä oli 5 000 metrin tilastoissa toisena sekä Erik Blomster estejuoksussa ja Valto Olenius seiväshypyssä neljäntenä.
Vaatimattomista odotuksista huolimatta suomalaiset voittivat Brysselissä kaikkiaan yhdeksän mitalia. Mestaruutta saatiin odottaa aivan kisojen loppuhetkille asti, jolloin Toivo Hyytiäinen nousi keihäänheiton voittajaksi tuloksella 71,26. Edellisten kisojen voittoa puolustanut kolmiloikkaaja Valle Rautio oli myös lähellä mestaruutta johdettuaan pitkään kilpailua, mutta lopulta hän joutui taipumaan yli 40 sentillä Neuvostoliiton Leonid Štšerbakoville. Seiväshypystä Suomi sai hopeaa ja pronssia, kun Valto Olenius ja Jukka Piironen venyivät molemmat uuteen ennätyskorkeuteensa 425. Maire Österdahlin pituushypystä saavuttama pronssi oli kautta aikojen ensimmäinen suomalaisnaisen saavuttama EM-mitali. Yllättävimpänä suomalaismitalistina pidettiin kiekonheitossa pronssisijalle yltänyttä Olli Partasta.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1954

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1954 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Bernissä 1954.
Joukkueen valitseminen.
Yleisurheilun yhteistoimintavaliokunta valitsi pääosan EM-kisajoukkueesta Turussa Kalevan kisojen jälkeen pidetyssä kokouksessa 13. elokuuta 1950. Neljä päivää myöhemmin pidetyssä toisessa kokouksessa joukkueeseen otettiin mukaan vielä neljä miesjuoksijaa ja ainoana naisurheilijana 800 metrin juoksija Inga-Lill Nyqvist. Joukkueeseen tuli valituksi yhteensä 30 urheilijaa.
Valituista urheilijoista noin kymmenellä uskottiin olevan mitalimahdollisuuksia. Suurimmat odotukset kohdistuivat maratoonareihin, estejuoksijoihin, keihäänheittäjiin ja seiväshyppääjiin. Lisäksi kolmiloikkaaja Tapio Lehto oli Euroopan tilastossa kolmannella sijalla.
Menestys.
Suomi säilytti edelleen asemansa Euroopan parhaiden yleisurheilumaiden joukossa saavuttamalla Bernistä yhdeksän mitalia. Kaksi kultaa, kolme hopeaa ja neljä pronssia takasivat mitalitilaston kuudennen sijan. Pistesijoja (sijat 4-6) suomalaisille kertyi neljä.
Kisojen avauspäivänä Veikko Karvonen juoksi maratonreitiltä ensimmäisenä maaliin, mutta lopulliset tulokset jäivät tuomarineuvoston harkintaan, koska stadionille kärjessä tullut Neuvostoliiton Ivan Filin juoksi stadionilla harhaan toimitsijoiden virheen vuoksi. Lopulta tuloksia ei kuitenkaan muutettu ja Karvonen sai kultamitalin. Filin ehti kilpailussa kolmannelle sijalle.
Toisen mestaruuden Suomelle voitti Eeles Landström, joka vuonna 1950 oli jo parantanut seiväshypyn Suomen ennätystä kolmesti. Bernissä Euroopan mestaruuteen vaadittiin tulos 440, joka oli jälleen uusi SE. Suomen ennätyksiin venyivät myös Voitto Hellstén 400 metrillä ja Ossi Mildh 400 metrin aidoissa. Hellsténin aika riitti hopeamitaliin ja Mildhin aika pronssiin. Lisäksi he olivat voittamassa 4 x 400 metrillä Suomen kautta aikojen ensimmäistä EM-viestimitalia. Etenkin Hellsténin ja Mildhin henkilökohtaisia mitaleja pidettiin yllätyksenä, kuten myös Torbjörn Lasseniuksen hopeamitalia kymmenottelussa.
Estejuoksun maailmantilaston ykköseltä, Olavi Rinteenpäältä odotettiin mestaruutta, mutta hän sai tyytyä hopeaan. Myös keihäänheitosta odotettiin enemmän, vaikka Soini Nikkinen saavuttikin pronssia. Keihäsmestaruutta puolustanut Toivo Hyytiäinen oli käsivammaisena vasta yhdeksäs. Pettymyksenä pidettiin myös jopa mitaliehdokkaaksi arvioidun Jorma Valkaman jäämistä pituushypyn loppukilpailun ulkopuolelle.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1958

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1958 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Tukholmassa 1958.
Joukkueen valitseminen.
Suomen EM-joukkue nimettiin pääosiltaan Kouvolassa pidettyjen Kalevan kisojen jälkeen, mutta muutamille urheilijoille varattiin vielä mahdollisuus lisänäyttöihin. Valinnoissa ei noudatettu kovinkaan tiukkaa linjaa, koska kilpailut pidettiin naapurimaassa. Tilastotulosten perusteella vain 10-15 urheilijan joukkue olisi voinut olla riittävä, mutta lopulta kisoihin lähetettiin 29 urheilijaa. 
Kovinkaan suuria mitaliodotuksia suomalaisilla ei ennen kisoja ollut. Kymmenen suomalaista mahtui kymmenen parhaan joukkoon tilastoissa, joissa oli mukana vain Tukholmaan ilmoitetut urheilijat. Korkeimmilla sijoilla olivat Eeles Landström, joka oli seiväshypyn tilastossa toisena, sekä Eero Salminen, joka oli korkeushypyssä neljäntenä. Suomen keihäsmiehistä parhaiten kesällä 1958 heittänyt Erkki Ahvenniemi ei voinut lähteä EM-kisoihin äkillisen sairastumisen vuoksi.
Menestys.
EM-kisat Tukholmassa 1958 todistivat Suomen yleisurheilun putoamista kansainväliseltä huipputasolta. Eeles Landström onnistui uusimaan Euroopan mestaruuden seiväshypyssä, mutta tämä kulta jäikin Suomen ainoaksi mitaliksi. Pistesijoille (sijat 4-6) pääsi kuusi suomalaista.
Suomalaisista mitalitoivoista Olavi Vuorisalo oli 1 500 metrillä viides, Carol Lindroos kiekonheitossa seitsemäs ja Eero Salminen korkeushypyssä kahdeksas. Kolmatta kertaa EM-maratonille osallistunut Veikko Karvonen oli tällä kertaa kuudes. Nämä olivat ensimmäiset EM-kisat, joissa Suomi ei saavuttanut maratonilta mitalia. Ensimmäistä kertaa ilman mitalia jäätiin myös keihäänheitossa, jossa tosin Väinö Kuisma jäi mitalisijasta vain 36 senttiä. Positiivisin suomalaisyllättäjä oli Markus Kahma, joka venyi kymmenottelussa Suomen ennätyspisteisiin 7137, mikä riitti kilpailussa neljänteen sijaan.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1962

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1962 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Belgradissa 1962.
Ennakko-odotukset.
Suomen Urheiluliiton johtokunta valitsi vuoden 1962 EM-joukkueen kahdessa erässä Lappeenrannan Kalevan kisojen jälkeen elokuun puolivälissä. Ensimmäisessä vaiheessa valittiin 25 miesurheilijaa ja kolme naista, ja lisänäyttöjen jälkeen vielä kolme miestä. Nämä olivat ensimmäiset EM-kisat, joissa lajeihin sai osallistua kolme urheilijaa samasta maasta.
Julkisuudessa ei esitetty virallisia mitalitavoitteita, mutta tilastotulosten perusteella realistisia mahdollisuuksia oli yli viiteen suomalaismitaliin. Pentti Nikula oli hypännyt seipään maailman ennätyksen 494, ja hänen lisäkseen myös Kauko Nyström ja Risto Ankio olivat seiväshypyn Euroopan tilastossa neljän parhaan joukossa. Pituushypyn Euroopan tilastossa kaksi suomalaista oli viiden parhaan joukossa, minkä lisäksi vielä viiden eri lajin edustajia mahtui tilastoissa kuuden parhaan joukkoon.
Menestys.
Suomalaiset saivat Belgradissa mitaleja vain seiväs- ja pituushypystä, joista saaliina oli kuitenkin yhteensä neljä mitalia. Seipäässä Pentti Nikulan, Kauko Nyströmin ja Risto Ankion kolmoisvoiton esteenä oli Tšekkoslovakian Rudolf Tomasek, joka sijoittui hopealle samalla tuloksella lievästä jalkavaivasta kärsineen Nyströmin kanssa. Pituudessa Rainer Stenius yllätti hyppäämällä hopealle ennätyksellään 785. Pentti Eskola sijoittui pronssille samalla tuloksella, kun taas Jorma Valkama jäi pituusfinaalin viimeiseksi.
Suomi oli saada viidennenkin mitalin, sillä Olavi Salonen sijoittui 800 metrillä neljänneksi samalla ajalla hopea- ja pronssimiesten kanssa. Neljännen sijan saavutti myös Jussi Rintamäki 400 metrin aidoissa. Keihäänheitossa koettiin paha pettymys, kun voittajasuosikkeihin lukeutunut Pauli Nevala ei selviytynyt aamukarsinnasta loppukilpailuun.
Keskeyttämään joutuneista suomalaisista estejuoksija Ilmari Kurkivuori kärsi vatsataudista ja kymmenottelija Seppo Suutari jäi ilman tulosta seiväshypyssä. Helteisessä säässä pahasti uupunut Niilo Sorrela oli maratonilla viimeinen maaliin asti juosseista.
Beyond the Self

Beyond the Self on ranskalaisen Fractal Gates -yhtyeen toinen pitkäsoitto. Se julkaistiin 18. helmikuuta 2013. Albumin masteroinnista ja miksauksesta vastasi Dan Swanö.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltäneet ja sanoittaneet Sébastien Pierre &amp; Stéphane Peudupin, ellei toisin mainittu.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1966

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1966 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Budapestissa 1966.
Ennakko-odotukset.
Suomen yleisurheilun taso oli 1960-luvun alun jälkeen kääntynyt selvään laskuun, mikä heijastui myös EM-kisavalintoihin. Tampereen Kalevan kisojen jälkeen valittuun EM-joukkueeseen kelpuutettiin vain 14 mies- ja kaksi naisurheilijaa. Edustusjoukkue oli pienempi kuin kertaakaan aiemmin EM-kisahistoriassa.
Kahdeksan suomalaisurheilijaa oli kymmenen parhaan joukossa Euroopan tilastoissa, joten Suomella näytti olevan mahdollisuuksia muutamaan mitaliin. Korkeimmalla tilastoissa oli pituushypyn Suomen ennätyksen 816 hypännyt Rainer Stenius, joka lähti puolustamaan edellisten EM-kisojen hopeamitaliaan. Keihäänheitossa mitalitoiveet kohdistuivat olympiavoittaja Pauli Nevalaan ja vahvassa vireessä olleeseen Jorma Kinnuseen.
Menestys.
Ensimmäistä kertaa EM-kisoissa loppukilpailuihin pääsi kahdeksan urheilijaa kuuden asemasta, joten epävirallisia mutta yleisesti käytettyjä pisteitä jaettiin nyt kahdeksalle parhaalle. Pistesijoja Suomelle kertyi kahdeksan, mutta ensimmäistä kertaa kisahistoriassa suomalaisurheilijat eivät saavuttaneet yhtään mitalia.
Lähimpänä mitali oli keihäänheitossa, jossa Pauli Nevala oli kolmantena aina viimeiselle kierrokselle asti, jolloin Unkarin Gergeley Kulcsar ohitti hänet 18 sentillä. Väinö Kuisma sijoittui kuudenneksi, mutta Jorma Kinnusen tekniikka oli täysin sekaisin ja tuloksena oli finaalin viimeinen sija hieman yli 70 metrin tuloksella.
Mitalissa kiinni kisan loppuhetkille asti oli myös 400 metrin aitajuoksija Jaakko Tuominen, joka kompuroi viimeiseen aitaan ja jäi viidenneksi. Heikkotasoisessa pituusfinaalissa Rainer Stenius oli toisena vielä kolmen kierroksen jälkeen, mutta loppukierroksilla kolme miestä meni ohi ja tuloksena oli viides sija. Maraton-juoksun seitsemänneksi sijoittunut Kalevi Ihaksi oli kärkikamppailussa mukana 37 kilometriin asti, mutta viimeisillä kilometreillä pronssisijakin karkasi puolentoista minuutin päähän. Kisojen ainoasta Suomen ennätyksestä vastasi estejuoksija Jouko Kuha, jonka aika 8.36,2 ei kuitenkaan riittänyt loppukilpailupaikkaan.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1969

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1969 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Ateenassa 1969.
Ennakko-odotukset.
Suomen Urheiluliitto valitsi EM-kisajoukkueen kahdessa kokouksessa, joista ensimmäinen pidettiin Helsingin Kalevan kisojen jälkeen 18. elokuuta. Tällöin kioihin valittiin 16 urheilijaa. Suomi-Ruotsi-maaottelun jälkeen 8. syyskuuta valittiin vielä 9 urheilijaa, joten joukkueen kokonaisvahvuudeksi tuli 25 urheilijaa. Naisia tuli valituksi kuusi, mikä oli enemmän kuin kertaakaan aiemmin Suomen EM-kisahistoriassa.
Tilastojen perusteella parasta suomalaismenestystä voitiin odottaa miesten keihäänheitosta, jonka maailman tilaston kärjessä olivat Jorma Kinnunen ja Pauli Nevala. Kesäkuussa 1969 maailmanennätyksen 92,70 metriä heittänyt Kinnunen kärsi tosin polvivammasta, joten hänen kuntonsa oli arvoitus. Keihäsmiesten lisäksi Euroopan tilastoissa kymmenen parhaan joukkoon mahtuivat seiväshyppääjät Erkki Mustakari ja Risto Ivanoff sekä pituushyppääjä Pertti Pousi.
Menestys.
Suomalaiset saavuttivat Ateenassa kaksi hopeaa, joista Pauli Nevalan mitali oli odotettu, mutta Reijo Vähälän menestys korkeushypyssä oli suomalaisen EM-historian yllättävimpiä. Vähälä paransi loppukilpailussa kahdesti Suomen ennätystä eikä mestaruuskaan ollut kaukana, sillä voittajan tulokseksi merkittiin sama 217 kuin Vähälällekin. EM-mitali korkeushypyssä oli Suomelle ensimmäinen 23 vuoteen ja keihäänheitossa 15 vuoteen. 
Mitalistien jälkeen parhaiten suomalaisista sijoittui Matti Yrjölä, joka oli kuulantyönnössä neljäs mutta jäi mitalisijasta kuitenkin noin puoli metriä. Keihäänheitossa Esko Kuutti sijoittui seitsemänneksi, mutta polvivaivainen Jorma Kinnunen ei selvinnyt kahdeksan joukkoon. Sirkka Norrlund sivusi 100 metrin aitajuoksun välierissä SE-tulosta 14,0 ja selvisi loppukilpailuun, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Myös naisten 4 × 400 metrin viestijoukkue sijoittui kahdeksanneksi juoksemalla SE:n ensin alkuerissä ja uudelleen finaalissa.
Yli 520:n tilastotuloksilla seiväshypyn loppukilpailuun lähteneet Erkki Mustakari ja Risto Ivanoff olivat vaisuja ja jäivät alle viiden metrin tuloksiin. Myöskin hyvillä tilastotuloksilla pituushyppyyn ja kolmiloikkaan osallistunut Pertti Pousi oli jalkavaivainen eikä edennyt loppukilpailuihin. Kestävyysjuoksija Juha Väätäinen puolestaan kärsi imusuonitulehduksesta eikä pystynyt kilpailemaan.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1971

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1971 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Helsingissä 1971.
Ennakko-odotukset.
Suomalaisen yleisurheilun terävin kärki alkoi 1970-luvun alussa saavuttaa kansainvälistä huippua yhä useammassa lajissa. Vuoden 1970 tilastoissa suomalaisista parhaiten menestyi keihäänheittäjä Pauli Nevala, joka oli maailmantilaston kärjessä. Nevala kuitenkin loukkasi kätensä pahasti huhtikuussa 1971 eikä vuoden 1964 olympiavoittaja ja hallitseva EM-hopeamitalisti pystynyt osallistumaan Helsingin EM-kisoihin.
EM-kisojen aattona 11 suomalaistulosta oli Euroopan tilastoissa kymmenen parhaan joukossa. 100 metrillä Raimo Vilén oli jaetulla neljännellä sijalla, 1 500 metrillä Pekka Vasala kolmantena ja 5 000 metrillä Lasse Virén yhdeksäntenä. Lisäksi 10 000 metrillä Juha Väätäinen oli toisena, Seppo Tuominen kuudentena ja Lasse Virén seitsemäntenä. Aitajuoksuissa Ari Salin oli 110 metrillä neljäntenä ja 400 metrillä toisena. Kiekonheitossa Pentti Kahma oli seitsemäntenä ja keihäänheitossa Hannu Siitonen kolmantena ja Jorma Kinnunen neljäntenä.
Suomen EM-joukkueeseen valittiin Oulussa järjestettyjen Kalevan kisojen jälkeen 44 urheilijaa, ja joukkuetta täydennettiin vielä viikkoa myöhemmin neljällä urheilijalla. Valituista urheilijoista 10 oli naisia. Tilastojen perusteella suomalaisilta odotettiin kahdesta neljään mitalia.
Menestys.
Helsingin EM-kisat muistetaan suomalaisittain parhaiten Juha Väätäisen 5 000 ja 10 000 metrin mestaruuksista. Molempien kilpailuiden voittoajat olivat Suomen ennätyksiä. Muita mitaleja suomalaiset eivät saavuttaneet, mutta pistesijoja (sijat 4-8) kertyi yhteensä peräti 15, mikä osoitti merkittävää edistystä 1960-luvun EM-kisoihin verrattuna.
Neljännen sijan saavuttivat keihäänheittäjä Hannu Siitonen ja 400 metrin juoksija Markku Kukkoaho, joka oli vielä loppusuoralla kilpailun toisella sijalla. Myös Ari Salin oli mitalisijalla 400 metrin aidoissa vielä loppusuoran puolivälissä, mutta hyytyi lopulta viidenneksi. Suomalaisten pistesijoista suurimpina yllätyksinä pidettiin Mauri Myllymäen ja Reijo Toivosen viidettä ja kuudetta sijaa pituushypyssä. Kumpikin hyppäsi oman ennätyksensä 785. Kierähdystyyliä käyttäneen Asko Pesosen sijoittumista korkeushypyn viidenneksi pidettiin myös iloisena yllätyksenä.
Suomalaisilla oli myös epäonnea. Raimo Vilén loukkasi jalkansa 100 metrin alkuerässä eikä pystynyt juoksemaan välieriä. Keihäänheitossa Jorma Kinnunen jäi tekniikkaongelmaisena alle 81 metrin tulokseen. Kymmenottelun keskeyttänyt Markku Juhola kärsi kantapäävammasta, ja korkeushypyssä vuoden 1969 kisojen hopeamitalisti Reijo Vähälä ei jalkavaivaisena selviytynyt loppukilpailuun. Miesten 4 × 400 metrin viestijoukkue tuhri loppukilpailumahdollisuutensa huonoihin vaihtoihin ja ankkurina juossut Kukkoaho paiskasi pettyneenä viestikapulan menemään, minkä vuoksi Suomen juoksu hylättiin. Pekka Päivärinta puolestaan kaatui estejuoksun loppukilpailussa ensimmäisellä vesiesteellä ja jäi viimeiseksi.
Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1986

Suomi yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1986 käsittelee Suomen joukkuetta yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Stuttgartissa 1986.
Ennakko-odotukset.
Suomen Urheiluliitto valitsi kolmessa valintakokouksessaan Stuttgartin EM-joukkueeseen 18 mies- ja 13 naisurheilijaa. Näiden lisäksi valittiin vielä naisten pikaviestijoukkueen kotiin jääväksi varaedustajaksi Sari Raumala. Joukkueen tavoitteeksi asetettiin 2–3 mitalin ja 4–6 pistesijan saavuttaminen. Euroopan tilastojen valossa parhaat mitalimahdollisuudet olivat keihäänheittäjä Tiina Lillakilla, dopingrangaistuksen jälkeen radoille palanneella Martti Vainiolla, ensimmäisissä arvokisoissaan kilpailleella Seppo Rädyllä ja moninkertaisella arvokisamitalistilla Arto Bryggarella. Menestystä toivottiin myös kävelyn Euroopan mestaruutta puolustaneelta Reima Saloselta.
Menestys.
Suomi jäi Stuttgartissa kolmannen kerran yleisurheilun EM-kisahistoriassa ilman kultamitalia. Ainoasta mitalista vastasi ensimmäisenä suomalaisena kolmannen kerran peräkkäin EM-mitalin saavuttanut pika-aituri Arto Bryggare. Neuvostoliiton voittamissa mitali- ja pistetilastoissa Suomen yksi hopea ja seitsemän pistesijaa toivat 15. ja 12. sijat.
Naisten keihäänheitossa Tiina Lillak sijoittui toisissa EM-kisoissa peräkkäin neljänneksi. Miesten keihäässä saman sijoituksen saavutti Jyrki Blom, jota pidettiin etukäteen keihäänheiton heikoimpana suomalaisedustajana. Käsivaivainen Seppo Räty karsiutui loppukilpailusta. Blomin lisäksi yllättäjiä olivat maratonilla neljänneksi juossut Sinikka Keskitalo ja seiväshypyssä viidenneksi sijoittunut Kimmo Kuusela. Pistesijoille sijoittuivat vielä 50 kilometrillä viidenneksi kävellyt Reima Salonen ja kolmansissa EM-kisoissaan kilpaillut Martti Vainio, joka oli 5 000 metrillä kuudes ja 10 000 metrillä seitsemäs.
Suomalaiset moukarimiehet esiintyivät Stuttgartissa vaisusti. Olympiavoittaja Juha Tiainen jäi kauas loppukilpailupaikasta eikä Harri Huhtalakaan päässyt pistesijalle. Terävimmillään ei ollut myöskään Ari Suhonen, joka jäi viimeiseksi niin 800 metrin välierässään kuin 1 500 metrin alkuerässäänkin. Tommy Ekblom voitti kevyen oloisesti 3 000 metrin estejuoksun alkueränsä mutta hyytyi loppukilpailussa kymmenenneksi.
Lauri Kangasniemi

Lauri Kangasniemi (s. 1990 Pirkkala) on suomalainen poliitikko. Hän on toiminut KD Nuorten puheenjohtajana vuonna 2013. 
Kangasniemi on opiskellut kansainvälistä politiikkaa Tampereen yliopistossa.
Kangasniemi on ollut harjoittelijana Sari Essayahin toimistossa Brysselissä.
Betzy Akersloot-Berg

Betzy Rezora Akersloot-Berg (1850 Aurskog, Akershus, Norja – 1922 Vlieland, Alankomaat) oli norjalainen taidemaalari, joka asui yli 30 vuotta pienellä Vlielandin saarella, Hollannissa.
Vuosien 1881 ja 1883 välillä Akersloot-Berg opiskeli maalausta Münchenissä, missä Otto Sinding toimi hänen opettajanaan. Lisäksi vuonna 1890 hän jatkoi opiskelua myös Pariisissa taidemaalari Pierre Puvis de Chavannesin opetuksessa. Kun nuoruutensa Pohjois-Norjassa viettänyt Akersloot-Berg oli muuttanut muualle kotiseuduiltaan, hän palasi sinne usein maalatakseen mieliteemaansa eli paikallista rannikkomaisemaa. Taiteilijalla oli säästä riippumatta tapana maalata ulkona.
Craig Schira

Craig Jonathan Schira (s. 21. huhtikuuta 1988 Spiritwood, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja. Elite Prospects -sivuston Ulf Anderssonin mukaan hän on monipuolinen puolustaja, joka luistelee ja laukoo hyvin sekä on käyttökelpoinen ylivoimalla. Schira laukoo oikealta.
Ura.
Seuraura.
WHL-joukkue Regina Pats varasi Schiran 111. pelaajana . Hän pelasi siellä kaksi ottelua kaudella 2003–2004. Kausi 2004–2005 oli Schiralle kuitenkin tulokaskausi ja se toi hänelle 60 runkosarjaottelussa tehot 1+7=8. Kesken viidennen WHL-kautensa 2007–2008 Schira siirtyi vain kahden ottelun jälkeen Patsista Vancouver Giantsin riveihin. Viimeisellä WHL-kaudellaan 2008–2009 hän teki liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 16+43=59, joilla Schira sijoittui WHL:n puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Hän oli myös Giantsin eniten maaleja tehnyt puolustaja Jonathon Blumin kanssa.
Schiraa ei koskaan , vaan hän teki vapaana agenttina kolmivuotisen tulokassopimuksen Ottawa Senatorsin kanssa maaliskuussa 2009. Schira oli myös aiemmin käynyt try-outilla Los Angeles Kingsissä syksyllä 2006. Hän pelasi Senatorsissa kaikki kolme sopimuskauttaan kokonaan farmijoukkue Binghamton Senatorsissa, AHL:ssä. Schiran yhden kauden piste-ennätys syntyi hänen tulokaskaudellaan 2009–2010, jolloin hän teki 68 runkosarjaottelussa tehot 8+13=21. Seuraavan kauden 2010–2011 päätteeksi Schira voitti Calder Cupin.
Kaudeksi 2012–2013 Schira siirtyi Eurooppaan ja Norjan GET-liigassa pelaavaan Frisk Askeriin. Hän oli pelipaikastaan huolimatta tehoilla 17+18=35 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Luke Salazarin jälkeen. Schira voitti myös koko GET-liigan puolustajien maalipörssin ja sijoittui puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Hänet valittiin kauden päätteeksi GET-liigan tähdistökentälliseen. Kaudeksi 2013–2014 Schira siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Hämeenlinnan Pallokerhon riveihin. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 9+16=25, joilla Schira sijoittui SM-liigan puolustajien pistepörssissä yhdeksänneksi. Hänen keskimääräinen peliaikansa (24.33) oli myös liigan suurin. Schiran kausi päättyi kuitenkin runkosarjan lopulla loukkaantumiseen. Huhtikuussa 2014 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HPK:n kanssa.
Kaudelle 2014–2015 Schira nimettiin HPK:n varakapteeniksi. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 5+23=28, joilla Schira jakoi SM-liigan puolustajien pistepörssin yhdeksännen sijan SaiPan Sam Lofquistin kanssa. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SHL-joukkue Luleå HF:ään. Schira oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 4+12=16. Kaudella 2016–2017 hän oli kuudella osumallaan Luulajan eniten maaleja tehnyt puolustaja Ilari Melartin kanssa.
Maajoukkueura.
Schira pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2006. Hän edusti myös Canada Westernin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2005, jolloin Schira voitti kultaa.
Teuvo-Pentti Pakkala

Teuvo-Pentti Pakkala (29. syyskuuta 1920 Oulu – 13. tammikuuta 2010 Oulu) oli suomalainen taidegraafikko. 
Teuvo-Pentti Pakkalan vanhemmat olivat kirjastoneuvos Samuli Pakkala ja Maija Hallman ja puoliso vuodesta 1947 koristetaiteilija Helvi Maria Askari. Ylioppilaaksi Pakkala tuli Oulun lyseosta. Hän kävi Taideteollisuuskeskuskoulun 1938 ja opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa1945–1947. Vapaa taiteilija Pakkala oli vuodesta 1947. Pakkala kuvasi pohjoissuomalaisia näkymiä ja asetelmia. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti 1948, myöhemmin hänen töitään oli esillä lukuisissa näyttelyissä kotimaassa ja ulkomailla. Pakkala työskenteli useita vuosia Hailuodossa ja on suunnitellut Hailuodon vaakunan. Hänet tunnettiin myös kuvittajana ja puukkosuunnittelijana. Pakkala sai Oulun läänin taidepalkinnon 1978. Vuonna 2007 hän lahjoitti mittavan osan tuotannostaan Kokkolan kaupungille.
Peruzzi (suku)

Peruzzi oli firenzeläinen kauppahuone ja suku ("Compagnia dei Peruzzi"). He olivat vaatimaton kauppiassuku, mutta rikastuivat 1300-luvulla tekstiilien myynnillä Europan suurkaupunkeihin. Tämän jälkeen he laajensivat toimintaa pankkialalle ja olivat erityisesti johanniittain ritarikunnan luottopankkiireita. Firenzeläiset pankkiirit havaitsivat, että oli tuottoisaa lainata rahaa köyhille ruhtinaille käyttäen vakuutena kaupallisia privilegioita eli etuoikeuksia, kuten monopoleja. Kauppahuone teki konkurssin vuonna 1345 rahoitettuaan satavuotista sotaa käynyttä Englannin hallitsijaa Edvard III:ta lähes miljoonan floriinin summalla. Suku jatkoi kuitenkin pankkitoimintaa edelleen, ja yksi sukuhaara toimii yrittäjinä Yhdysvalloissa.
Myötäpurje

Myötäpurje eli pakopurje on jokseenkin kapea nelikulmainen purje, joka nostetaan myötätuulella joko keulamaston tai isonmaston raakojen jatkoiksi kiinnitettyihin puomeihin. Myötäpurjeen tarkoitus on hyödyntää suotuisaa tuulta ja parantaa aluksen nopeutta purjepinta-alaa suurentamalla.