Družina

Družina () eli soturijoukko oli muinaisen Venäjän ruhtinaiden soturijoukko. Ruhtinas tarvitsi sotajoukkoja maansa järjestyksen ylläpitoon sekä puolustamiseen ulkoisilta vihollisilta. Soturijoukko oli aina valmis taisteluun sekä antamaan neuvoja ruhtinaalle.
Merkitys.
Soturijoukon tärkein tehtävä oli ruhtinaan aseman säilyttäminen sekä toinen tärkeä tehtävä oli ruhtinaan voimannäyttö kansan silmissä. Se ruhtinas, jolla oli voimakkain soturijoukko, oli ruhtinaskunnan luotettavin puolustaja. Tämän vuoksi ruhtinas pyrki pitämään soturijoukkonsa aina tyytyväisenä antaen heille hyvää ruokaa, juomia ja lahjoja.
Määrä ja kokoonpano.
"Družina" oli keskiajalla sidottuna vain ruhtinaaseen eikä maahan. Sen etninen kokoonpano oli hyvin kirjava 800-1000-luvuilla: varjagit sekä slaavilaisia, suomalaisia, turkkilaisia, puolalaisia ja unkarilaisia heimoja. Soturijoukon suhteet ruhtinaaseen olivat varsin vapaat. Se perustui vapaaseen sopimiseen. Soturijoukkoon pääsy ja poispääsy oli vapaata. Ruhtinaaseen tyytymätön soturi saattoi jättää yhden ja siirtyä toiseen soturijoukkoon.
Soturijoukon koostumus vaihteli, mutta luultavasti se ei ylittänyt muutamaa sataa arabitutkimusmatkailija Ibn Fadlanin mukaan vuonna 922 Kiovan ruhtinaalla oli linnassaan ”400 miestä erilaisia sankareita ja heidän apulaisiaan”. Venäläisen tutkijan, B. A. Rybakovin, mukaan sotureita olisi mahtunut asumaan linnaan 250-300. Soturijoukko oli sotajoukkojen ydin ja ilmeisesti myös ratsuväen tärkein osasto. Niiden osallisuus eri taisteluissa on mainittu seuraavasti:
Tehtävät.
Sotapalveluksen lisäksi nuoremman soturijoukon jäsenet toteuttivat ruhtinaan erilaisia käskyjä sekä toimivat hänen henkivartiokaartinaan. Ruhtinaan neuvostoihin nuorempi soturijoukko ei osallistunut paitsi sotilasneuvostojen kokouksiin. Niihin saivat osallistua myös muualta tulleet sotaretkille osallistuneet liittolaiset. Kronikoissa kerrotaan, että vanhemmilla sotureilla oli myös omia soturijoukkojaan. Ruhtinas ylläpiti soturijoukkojaan keräämillään veroilla. Soturit saivat myös aina osan sotasaaliista.
Vanhemman soturin surmasta piti maksaa kaksinkertainen suojelumaksu. Ajan kuluessa ruhtinas yritti laajentaa tämän maksun koskemaan myös nuorempien soturien surmista perittyjä maksuja. Ruhtinaan kuoleman jälkeen suurin osa soturijoukosta siirtyi hänen seuraajalleen. Joskus ruhtinaskunnissa oli tällaisilla hetkillä 2 eri soturijoukkoa, joiden välille yleensä syntyi taisteluita. Uusi soturijoukko pyrkii vanhempien soturien asemaan ja vanhemmat taas olivat jo ruhtinaan suosiossa ja pyrkivät näin jatkamaan. 
Eräillä alueilla Rurikin jälkeläisten soturijoukot pääsivät jopa maanomistajiksi, erityisesti 1100-luvulla. Tämä taas vähensi pajarien perinteistä valtaa hallinnossa ja neuvostoissa, minkä vuoksi neuvostojen ja niiden joukkojen merkitys väheni. Sotajoukkojen ydinjoukko hajaantui. Tämä taas loi pajareille mahdollisuuksia nousta ruhtinaan valtaa vastaan.
Länsi-Euroopassa.
Soturijoukkoja mainitaan ainakin germaaneilla olleen. Ne palvelivat Rooman imperiumissa, erityisesti Italiassa ja Ranskassa, sekä normanneilla Pohjois-Ranskassa, Pohjois-Saksassa ja Englannissa. Myös näillä alueilla soturijoukkojen tehtävänä oli verojen keruu, sotaretket sekä hallitsijan suojeleminen (kuninkaan tai ruhtinaan). Alun perin soturijoukko oli jalkaväkeä. Soturijoukolla oli suuri valta kuninkaaseen. Se toimi uskollisesti, koska kuningas jakoi heidän kanssaan sotasaaliit. Feodalismin kehityksen myötä soturijoukot väistyivät tavallisten feodaalien sotajoukkojen tieltä.
Alun perin sana ”drug” tai ”družina” oli joissakin eurooppalaisissa kielissä, kuten muinaisenglannissa ("drihtin"), muinaisnorjassa ("dróttin") , islannissa ("drótt") sekä joissain muissa. Oletettavasti sana on tullut muinaisgermaanisesta sanasta "druhtinaz", joka tarkoitti sotajoukkoa tai jengiä.