Sosiaaliliberalismi

Sosiaaliliberalismi on poliittinen filosofia, joka kehittyi liberalismin pohjalta Isossa-Britanniassa 1800-luvun loppupuolella. Sosiaaliliberalismi korostaa julkisen sektorin roolin tärkeyttä yleisen edun edistämisessä, sosiaalisten ja taloudellisten eriarvoisuuksien lieventämisessä sekä syrjäytyneiden ihmisten suojelemisessa ja tukemisessa. Sosiaaliliberalismi perustuu lähtökohtaisesti liberaaleihin markkinatalouden periaatteisiin, mutta joka samalla pitää julkisen sektorin päätehtävänä yksilön sosiaalisen turvallisuuden luomista enemmän tai vähemmän tiheän sosiaaliturvaverkon avulla. 
Sosiaaliliberalismi muotoiltiin vastareaktiona niin sanottuun klassiseen liberalismiin, jonka mukaan että valtion tulisi mahdollisimman vähän säännellä markkinataloutta tai ottaa muita tehtäviä kuin rauhan, järjestyksen ja markkinatalouden jatkuvan toiminnan varmistamisen. Sosiaaliliberalismi juontaa juurensa brittiläisen taloustieteilijän John Stuart Millin ajattelusta. Itse käsite on kuitenkin yleisesti ottaen ruotsalaisen taloustieteilijän ja poliitikon Bertil Ohlinin kehittämä.
Sosiaaliliberalistisen moraalin mukaan yhteiskunnalla ei ole oikeutta moralisoida kansalaisiaan, mutta yhteiskunnan tehtäviin kuuluu mahdollisuuksien tasa-arvon turvaaminen kaikille kansalaisilleen. Sosiaaliliberalismi kehittyi klassisesta liberalismista, kun teollisuusyhteiskunnassa alkoi esiintyä sosiaalisia ongelmia, kuten köyhyyttä ja työttömyyttä ja valtiolla nähtiin rooli ongelmien korjaamisessa. Sosiaaliliberalismista on, erotuksena edeltävästä klassisesta liberalismista, käytetty myös termiä uusi liberalismi, mutta sitä ei pidä sekoittaa termiin uusliberalismi, joka tarkoittaa klassisen liberalismin nykysovelluksia.
Määrittely.
Sosiaaliliberalismi korostaa, että yksilöt eivät ole ainoastaan itsenäisiä olentoja, vaan myös riippuvaisia yhteiskunnasta tai sosiaaliseen yhteisöön kuulumisesta. Tämän mukaisesti sosiaaliliberalismi korostaa, että valtion on puututtava sosiaalisten olosuhteiden sääntelyyn. Käytännössä tämä tarkoittaa että valtion on luotava olosuhteet, jotka edistävät yhteiskunnallisesti hyväksyttävää ja vastuullista yksilöllistä kehitystä. Sosiaaliliberaalin käsityksen mukaan yksilöt kehittyvät ilman tällaista tukea armottomiksi olennoiksi, joissa vahvat menestyvät ja heikot sortuvat. Tämän ajattelutavan perusteella sosiaaliliberaalit ajattelijat uskovat, että valtion tulee edistää säänneltyä markkinataloutta, joka torjuu jossain määrin köyhyyttä ja eriarvoisuutta esimerkiksi hyvinvointivaltion muodossa.
Yksi tapa nähdä sosiaaliliberalismi onkin jakaa liberaalit yhtäältä klassisiin tai markkina- ja toisaalta sosiaaliliberaaleihin. Molemmat kannattavat arvoliberalismia, mutta talousliberalismista sosiaaliliberaalit tekevät eräitä poikkeuksia katsoen siten lisäävänsä yksilöiden todellista valinnanvapautta.
Tyypillisesti sosiaaliliberaaleilla tarkoitetaan niitä, jotka kannattavat vapaata markkinataloutta ja yksilönvapautta mutta jotka eräistä markkinalibertaareista poiketen vaativat verorahoitteista sosiaaliturvaa sekä tarpeellisiksi katsomiaan markkinahäiriöiden tai negatiivisten ulkoisvaikutusten korjausmekanismeja, esimerkiksi kilpailulainsäädäntöä, kuluttajansuojelua ja työsuojelua laein. Useimmat nykyiset sosiaaliliberaalit näkevät, että veronmaksajien rahoilla järjestettäisiin sosiaaliturva, terveydenhuolto ja koulutus, mutta että näiden tuotantoa on perusteltua vaihtelevissa määrin yksityistää. Sosiaaliliberaalien keskuudessa on vaihtelevia käsityksiä siitä, mitkä edut kuuluvat perusterveydenhuoltoon, julkisesti rahoitettavaan koulutukseen ja sivistykseen sekä kuinka suuri sosiaaliturvan tulisi olla ja miltä osin se olisi esimerkiksi yksityisin vakuutuksin järjestettävää.
Sosiaaliliberaalinen vapauskäsitys.
Sosiaaliliberalismin varhaisen vaikuttajan Leonard Hobhousen mukaan klassisen liberalismin vapauskäsite on liian kapea, sillä ihmiset eivät arvosta vapautta sen itsensä takia, vaan keinona jonkun hyvän asian toteuttamiseen. Hobhouse katsoi, ettei aikakauden klassista liberalismia noudattanut, räikeiden sosiaalisten ongelmien leimaama, Britannia tarjonnut kaikille riittävää mahdollisuutta ”toteuttaa itseään”, jolloin vapaus oli merkityksetöntä. Täten valtion oli säänneltävä taloutta selvästi enemmän, kuin klassiset liberalistit esittivät, jotta liberalismin ihanteet voisivat toteutua myös tosiasiassa. Hobhouse piti myös klassisen liberalismin valtionvastaista taistelua vanhentuneena: se oli hänen mielestään tarkoituksenmukaista taisteltaessa sääty- ja kuningasvaltaa vastaan, mutta ei enää yhteiskunnan demokratisoiduttua.
Puolueet.
1900-luvulla sosiaaliliberalismi tuli tärkeimmäksi ideologiseksi perustaksi monille liberaaleille puolueille, kuten Norjan Venstre, Ruotsin Liberaalit sekä Tanskan Venstre ja Radikaali Venstre. Eurooppalaisista puolueista sosiaaliliberaaleiksi luetaan Yhdistyneen kuningaskunnan Liberaalidemokraatit ja Saksan Vapaa demokraattinen puolue. Jossain määrin myös Yhdysvaltain Demokraattinen puolue voidaan lukea sosiaaliliberaaliksi. Monet sosiaalidemokraattiset puolueet ovat myös olleet sosiaaliliberaalisen vaikutuksen alaisia, erityisesti toisen maailmansodan jälkeen.
Suomessa Suomen Keskusta ja Suomen ruotsalainen kansanpuolue määrittelevät ideologiansa sosiaaliliberalismiksi. Myös Vihreän liiton entinen puheenjohtaja Ville Niinistö ja Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen entinen puheenjohtaja Jutta Urpilainen kuvaavat puolueitaan sosiaaliliberaaleiksi. Jopa ennen hyvin konservatiivinen Kansallinen Kokoomus on liukunut merkittävästi sosiaaliliberalismin suuntaan. 
Suurissa liberaaleissa demokratioissa kuten Japanissa on suuria sosiaaliliberaaleja puolueita, kuten Japanin demokraattinen puolue. Jotkut sosiaaliliberaalit puolueet ovat omaksuneet populistisia piirteitä kuten Viron keskustapuolue.
Teoreetikot.
Sosiaaliliberalismin tärkeimpiä teoreetikkoja ovat britit John Stuart Mill (1806–1873), Thomas Hill Green (1836–1882) ja Leonard Hobhouse (1864–1929). Nykyajassa vaikuttavia teoreetikkoja ovat taloustieteilijät John Maynard Keynes (1883–1946), William Beveridge (1879–1963) ja John Rawls (1921–2002). Ajattelijoita yhdistää pyrkimys korjata joitakin markkinatalouden sivuvaikutuksia luopumatta klassisesta liberaalista ajatuksesta, jonka mukaan markkinatalouden periaatteiden tulisi olla yhteiskunnan pääsääntö.