tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juurikaskirva

Juurikaskirva eli papukirva ("Aphis fabae") on kirvoihin lukeutuva pieni hyönteinen, jolla on merkitystä viljelykasvien tuholaisena. Laji on eräs moniruokaisimmista ja maailmalle laajimmin levinneistä kirvalajeista. Se on myös taksonomisesti hankala ja muodostuu useasta alalajista.
Koko ja ulkonäkö.
Juurikaskirvan erottaminen sen lähilajeista on vaikeaa. Siivettömät yksilöt ovat muodoltaan pulleita, väriltään mustia tai hyvin tummanruskeita ja niiden selkäpuolella on usein vaaleita vahatäpliä. Keskenkasvuisilla yksilöillä on vahatäplät lähes poikkeuksetta. Raajat ja tuntosarvet ovat vaaleat. Tuntosarvet ovat pituudeltaan korkeintaan 2/3 ruumiin pituudesta. Takaruumiin kärjen cauda sekä vaharauhasputket ovat mustat ja cauda pituudeltaan noin puolet vaharauhasputkien pituudesta. Siivekkäiden yksilöiden pää ja keskiruumis ovat kiiltävän mustat, takaruumis vihreä. Koiraat ovat aina siivekkäitä. Munivat naaraat ovat pienikokoisia ja niiden takimmaisen raajaparin sääri on huomattavasti paksuuntunut. Ruumiin pituus 1,2–2,9 mm.
Kromosomiluku 2n=8.
Levinneisyys.
Laji on kosmopoliitti, jota tavataan Tyynenmeren saaria myöten. Myös Suomessa sitä tavataan pohjoisimmassa Lapissa saakka.
Elinympäristö ja elintavat.
Juurikaskirva kuuluu kirvalajeihin, jotka vaihtavat ravintokasviaan kesän aikana. Keväällä primääri-isäntinä toimivat euroopansorvarinpensas ("Euonymus europaeus"), pihajasmike ("Philadelphus coronarius") sekä koiranheisi ("Viburnum opulus"). Kirvat elävät näillä muurahaisten suojelemina kolonioina lehtien alapinnoilla aiheuttaen lehden käpristymisen. Alkukesällä kolonioihin alkaa syntyä siivekkäitä kirvoja jotka siirtyvät sekundääri-isäntiin. Näiden kasvilajien kirjo on huomattava ja juuri sekundääri-isännän valinta on keskeinen eri alalajeja määrittävä piirre. Kesän aikana voi tapahtua myös toinen isännänvaihto uusiin sekundääri-isäntiin. Myös sekundääri-isännillä kirvat elävät kolonioina lehtien alapinnoilla muurahaisten suojelemina. Kirvojen asuttamat lehdet käpristyvät ja kuivuvat.
Kirvat lisääntyvät neitseellisesti synnyttäen eläviä poikasia. Yksittäinen naaras elää 45–52 vuorokautta ja tuottaa sinä aikana jopa 30 poikasta. Syksyllä alkaa syntyä koiraita sekä naaraita, jotka palaavat primääri-isännille, parittelevat ja naaraat munivat. Muniva naaras tuottaa noin 6–10 munaa jotka talvehtivat. Vuodessa kirvasukupolvia on kymmenkunta. Lämpimän ilmaston alueilla laji voi olla anholosyklinen eli suvullista lisääntymistä ei esiinny ja kirvat lisääntyvät neitseellisesti ympäri vuoden.
Laji sietää hyvin kylmää. Talvehtivat munat ovat kestäneet −32 °C eivätkä aikuiset kirvatkaan kuole vielä −5 °C:n lämpötilassa.
Juurikaskirvan arvioidaan levittävän yli 40 kasvien virustautia. Näistä Suomessa merkittävä on etenkin perunan Y-virus
Ravintokasvit.
Juurikaskirva on äärimmäisen polyfagi ja se on tavattu lähes 120 eri kasviheimoon kuuluvilta kasveilta. Merkittäviä sekundääri-isäntiä luonnossa ovat ohdakkeet, takiaiset ja savikat, viljelykasveista ainakin sokerijuurikas, pavut, perunat ja tomaatti.
Elokirva

Elokirva, joissakin lähteissä ruusukirva, ("Metopolophium dirhodum") on pieni kirvoihin kuuluva hyönteinen. Sillä on jonkin verran merkitystä viljakasvien tuholaisena.
Koko ja ulkonäkö.
Elokirvan siivettömät yksilöt ovat kapean päärynänmuotoisia, väriltään hailakan vaaleanvihreästä vaalean kellanvihreään ja eläimen selkäpuolella on tummempi, vihreä pitkittäisjuova. Tuntosarvet ovat noin 2/3 ruumiin pituudesta. Raajat, tuntosarvet ja vaharauhasputket ovat vaaleat, mutta kunkin tuntosarven jaokkeen kärki on tumma, samoin säären kärki ja nilkka. Takaruumiin kärjen cauda on vaalea, kärjestään melko tylppä ja pituudeltaan noin puolet vaharauhasputkien pituudesta. Vaharauhasputket ovat pitkät ja tyvestään paksummat. Siivelliset yksilöt muistuttavat siivettömiä. Ruumiin pituus 1,6–2,9 mm.
Kromosomiluku 2n=18.
Levinneisyys.
Elokirvaa tavataan laajalti lauhkeilla alueilla Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa Suomessa siitä on havaintoja lähinnä maan eteläosista, mutta kirva on tavattu aina Inarin korkeudelta saakka
Elinympäristö ja elintavat.
Elokirva kuuluu kirvalajeihin, jotka vaihtavat ravintokasviaan. Primääri-isäntiä ovat luonnonvaraiset ja viljellyt ruusut. Näissä kirvat elävät pieninä ryhminä kasvin yläosissa lehtien alapinnoilla sekä kukannupuilla ja niiden varsilla. Kesäkuun lopulla tapahtuu osittainen isännänvaihto, jolloin osa kirvoista siirtyy sekundääri-isäntiin, joita ovat erilaiset heinä-, sara- ja vihviläkasvit. Tällöin niitä siirtyy myös vehnään, ohraan, kauraan ja maissiin. Sekundääri-isännillä kirvat elävät kasvin keskiosissa lehtien alapinnoilla ja aiheuttavat lehden kellastumisen, käpristymisen ja kuivumisen. Yksittäinen neitseellisesti lisääntyvä naaras elää 20–38 vuorokautta, jona aikana se synnyttää jopa 160 poikasta. Loppukesällä kirvat palaavat ruusuille ja syksyllä alkaa syntyä myös koiraita. Koiraat parittelevat naaraiden kanssa, jotka munivat ruusujen silmujen ympäristöön. Lajin kannalta parhaat olosuhteet ovat 21–25 °C:n lämpötila 70–80 % ilmankosteus. Vuoden aikana sukupolvia on 10–14 ja laji talvehtii munana.
Länsi-Euroopassa laji lisääntyy usein ainoastaan neitseellisesti, jolloin talvehtiva vaihe on nymfi tai aikuinen kirva. Kasvitaudeista elokirva levittää ainakin maissin mosaiikkivirusta (MMV) ja viljan kääpiökasvuviroosia (BYDV).
Elokirvan torjunta tapahtuu muiden kirvojen torjunnan yhteydessä.
Ravintokasvit.
Primääri-isäntiä ovat ruusut ("Rosa"), sekundääri-isäntiä heinäkasvit (Poaceae) ja sarakasvit (Cyperaceae) ja vihviläkasvit (Juncaceae).
Arbetaren–Työmies

Arbetaren ja sen suomenkielinen käännös Työmies olivat Helsingissä vuosina 1886–1889 ilmestyneitä porvarillisen työväenliikkeen lehtiä, jotka toimivat Viktor Julius von Wrightin johtaman Helsingin työväenyhdistyksen äänenkannattajina. Ne ilmestyivät kerran viikossa muiden sanomalehtien ”nurkkalehtinä”. "Arbetaren" oli vuonna 1886 osa "Folkwänneniä", vuonna 1887 "Finlandia", vuonna 1888 "Nya Presseniä" ja vuonna 1889 "Lördagsqvälleniä". "Työmies" puolestaan sisältyi koko ajan "Uuteen Suomettareen". Molemmat lehdet saattoi tilata myös erikseen, mutta niillä oli vain vähän itsenäistä levikkiä.
Lehtien päätoimittajina työskentelivät von Wright ja Viktor Petterson (1888–1889). Luonteeltaan valistavina ne olivat osa liberaalien humanitaarisia pyrkimyksiä, jotka samalla oli tarkoitettu torjumaan sosialismia. Muita wrightiläisiä lehtiä olivat "Suupohjan Työmies" sekä "Tampereen Sanomien" osastona vuosina 1887–1893 julkaistu "Kansalainen". Ensimmäinen varsinainen työväenlehti oli vuonna 1895 perustettu "Työmies".
USS New York (BB-34)

USS New York (runkonumero BB-34) oli Yhdysvaltain laivaston New York -luokan taistelulaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin Brooklynin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 11. syyskuuta 1911. Alus laskettiin vesille 30. lokakuuta 1912 ja otettiin palvelukseen 15. huhtikuuta 1914.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta 29. elokuuta 1946 ja poistettiin alusluettelosta 13. heinäkuuta 1948, jonka jälkeen se oli maalilaivana ydinasetesteissä Bikiniatollilla. Alus upposi 7. elokuuta lentokoneiden ja alusten maalina 40 merimailia Pearl Harborista lounaaseen.
Maksa ruokana

Maksaa käytetään ruoanlaitossa. Eri kulttuureissa syödään eri eläinten maksaa, kuten naudan-, vasikan-, broilerin-, sian-, karitsan-, hanhen- ja turskanmaksaa. Maksan käyttöä ravintona on kuitenkin hyvä välttää suurissa määrin sen sisältämien ympäristömyrkkyjen, kuten raskasmetallien sekä sen sisältämän A-vitamiinin vuoksi. 
Kalanmaksasta valmistetaan myös lisäravinteena käytettävää kalanmaksaöljyä.
Tunnettuja ruokalajeja, joissa maksaa käytetään, ovat maksapihvit, maksalaatikko, maksapasteija, maksamakkara, hanhenmaksa ja maksa sipulin kanssa (kuten "Fegato alla veneziana").
Ravintosisältö.
Maksa on erinomainen raudan, foolihapon ja A-vitamiinin lähde.
Käyttörajoitukset.
Yleensä suositellaan, että maksaa syötäisiin vain kerran viikossa. Tämä johtuu maksan suuresta A-vitamiinipitoisuudesta. A-vitamiinin saannin ylärajana pidetään aikuisilla keskimäärin 3000 μg päivässä. Luku pätee myös raskaana oleviin. Raskaana olevien kerta-annos saa olla lisäksi korkeintaan 7500 μg.
Jääkarhun maksassa on niin paljon retinolia, että sen syöminen voi johtaa A-hypervitaminoosiin ja vakaviin oireisiin, jopa kuolemaan.
Ahti (sanomalehti)

Ahti oli Kristiinankaupungissa ja Vaasassa vuosina 1878–1881 ilmestynyt sanomalehti.
Kauppias Vilho Parmasen ja viinatehtailija Vilho (Wilhelm) Pasin Kristiinankaupunkiin perustama "Ahti" oli linjaltaan suomenmielinen ja yhteiskunnallisesti radikaali. Riitaannuttuaan Parmasen kanssa Pasi siirsi lehden vuoden 1881 alussa Vaasaan, jossa se ei kuitenkaan menestynyt kilpailussa "Vaasan Sanomien" ja uuden "Vaasan Lehden" kanssa. Kerran viikossa ilmestyneen "Ahdin" toimittajana työskenteli Johannes Lampinen. Sen lakattua Pasi perusti ruotsinkielisen fennomaanilehden "Wasa Framåtin" ja myöhemmin wrightiläishenkisen "Suupohjan Työmiehen".
Rana (suku)

Rana on sammakkoeläinsuku. Suvun lajeja tavataan Euraasian lauhkealla vyöhykkeellä Indokiinaan asti sekä Pohjois-Amerikan länsiosissa.
Lajit.
"Amphibian Species of the Worldin" mukaan sukuun kuuluu 47 lajia:
Suojele minua!

Suojele minua! oli vuonna 2011 Yle Teema:lla esitetty kymmenosainen televisiosarja, jonka tarkoituksena oli kiinnittää huomiota Suomessa sijaitseviin rakennusperintökohteisiin, jotka eivät vielä olleet rakennussuojelun piirissä ja joita uhkasi purkaminen tai rappeutuminen. Ne valittiin katsojien tekemien ehdotusten joukosta, joita tuli kaikkiaan noin 600. Sarjaan pääsi mukaan kahden vuoden aikana yhteensä 30 kohdetta eri puolilta Suomea. Lisäksi ohjelman toisen kauden päätteeksi esitettiin seurantajakso, jossa kerrottiin niiden nykytilasta.
"Suojele minua!" -ohjelmasarjan toimittajina olivat kulttuuritoimittaja Minna Joenniemi ja arkkitehti Tuomas Toivonen sekä muusikot Samuli Putro ja Jarkko Martikainen, jotka esittivät myös rakennuksista tekemiään lauluja. Ohjelma sai vuoden 2011 KOURA-palkintojen kunniamaininnan parhaan kulttuuriohjelman sarjassa sekä samana vuonna Yhdyskuntasuunnittelun seuran tunnustuspalkinnon esimerkillisestä työstä suomalaisen yhdyskuntasuunnittelun hyväksi.
Isoruusukirva

Isoruusukirva ("Macrosiphum rosae") on hyvin yleinen kirvalaji. Sillä on merkitystä myös viljelyskasvien tuholaisena.
Koko ja ulkonäkö.
Isoruusukirvan siivettömät yksilöt ovat päärynänmuotoisia, kiiltäväpintaisia kirvoja, joiden väri vaihtelee tummanvihreästä vaaleanpunaiseen ja ruskehtavan violettiin. Tuntosarvet ovat keskiosastaan vaaleat, mutta muutoin mustat. Vaharauhasputket ja usein myös pää sekä keskiruumiin etuosa ovat mustat. Takaruumiin kärjen cauda on pitkä ja vaalea, samoin raajat, joskin reiden ja säären kärkiosat ovat mustat. Vaharauhasputket ovat silmiinpistävän pitkät, jopa lähes puolet ruumiin pituudesta, ja kaartuvat selvästi ulospäin. Ruumiin pituus 1,7–4,2 mm.
Kromosomiluku 2n=10.
Levinneisyys.
Isoruusukirvaa tavataan kaikkialla maailmassa pois lukien Itä- ja Kaakkois-Aasia. Pohjois-Amerikkaanlaji levisi Euroopasta vuonna 1841. Suomessa lajia tavataan koko maassa.
Elinympäristö ja elintavat.
Isoruusukirvalla tapahtuu osittainen isännänvaihto. Keväällä kirvat elävät primääri-isäntinä toimivilla luonnonvaraisilla tai viljellyillä ruusuilla muodostaen tuoreille versoille kirvakolonioita ja lisääntyen neitseellisesti. Alkukesällä syntyvät siivekkäät yksilöt siirtyvät sekundääri-isäntiin,joita ovat etenkin purtojuuri- ja virmajuurikasvit, mutta myös muut ruusukasvit sekä vähemmissä määrin muiden kasviheimojen lajit. Osa kirvoista pysyttelee ruusuissa koko kesän. Syksyllä alkaa syntyä koiraita ja suvullisesti lisääntyviä naaraita, jotka palaavat ruusuille, parittelevat ja naaraat munivat. Munat talvehtivat.
Laji on etenkin viljeltyjen ruusujen tuholainen. Isoruusukirva levittää ainakin 11 kasvien virustautia.
Ravintokasvit.
Primääri-isäntiä ovat ruusut ("Rosa"), sekundääri-isäntiä monet muut kasvilajit ainakin 20 eri kasviheimosta.
Luettelo Euroopan parlamentin ryhmistä

Tämä on luettelo Euroopan parlamentin ryhmistä. Europarlamenttiryhmät eivät järjestäydy maittain, vaan kahdentoista europuolueen ja kahdeksan maanosanlaajuisen poliittisen ryhmän tunnusten alle. Ryhmät ovat ajan myötä vaihdelleet.
Vaalikauden poliittiset ryhmät 2024–2029.
Vuoden 2024 vaalien jälkeen Euroopan parlamentin poliittiset ryhmät suuruusjärjestyksessä ovat:
Tapio Niemi

Tapio Niemi (s. 15. syyskuuta 1956 Rauma) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hänen tuotantonsa käsittää lukuisia kesäteattereille kirjoitettuja näytelmiä, erilaisia historiikkeja, Rauma-aiheisia teoksia sekä muun muassa Hj. Nortamon, Unto Koskelan ja Veikko Tuomen elämäkerrat. Lisäksi hän on julkaissut tietokirjat muun muassa Suomen sisällissodan tapahtumista Rauman ja Porin seuduilla. 
Niemi tunnetaan myös rauman murteella kirjoitetuista tarinoista ja pienoisnäytelmistä. Niiden päähenkilöinä ovat apteekkari Samuel Nyberg ja jumaluusopin dosentti Nils Brander, joita Niemi ja Hannu Heino esittivät Nyyper ja Brander -hahmoina. Vuonna 2013 hän sijoittui toiseksi Murteella puhumisen SM-kilpailuissa.
Miss Farkku-Suomi (kilpailu)

Miss Farkku-Suomi oli suomalainen kauneuskilpailu, jota järjesti nuortenlehti "Suosikki".
Kilpailu järjestettiin ensi kerran vuonna 1977, jolloin voittajaksi tuli mallitoimistoalalla myöhemminkin toiminut Tiina Heinivaho. Seuraavana vuonna kilpailun voitti Anne Murto. Kesällä 1982 Miss Farkku-Suomi -kilpailuun liittyi ajan muodin mukaan rockabilly-henkinen kiertue, jonka pääesiintyjänä oli Jerry &amp; the Teenangels -yhtye. "Suosikki" järjesti kilpailun vielä ainakin vuonna 2007 yhteistyössä Sokos-tavaratalojen kanssa.
Kilpailuun osallistuva tyttö on keskeinen hahmo Kauko Röyhkän väljästi omaelämäkerrallisessa romaanissa "Miss Farkku-Suomi" vuodelta 2003 ja sen pohjalta tehdyssä "samannimisessä elokuvassa" vuodelta 2012. Elokuvan markkinointiin liittyi uuden Miss/Mr Farkku-Suomen valitseminen. Sukupuolineutraalin kilpailun järjestivät "Ilta-Sanomat", Nordisk Film ja vaatemerkki Lee Cooper.
Kaalikirva

Kaalikirva ("Brevicoryne brassicae") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji ja merkittävä viljelyskasvien tuholainen.
Koko ja ulkonäkö.
Kaalikirvan siivettömät yksilöt ovat soikeita, väriltään likaisen kellanvihreitä ja kauttaaltaan vaalean vahajauheen peittämiä. Takaruumiin selkäpuolella on tummanvihreitä poikkijuovia sekä usein pieniä, tummia kitiinikilpiä, joiden koko kasvaa kohti eläimen peräpäätä. Tuntosarvet ovat ruumista lyhyemmät. Takaruumiin kärjen cauda on lyhyt ja leveän kolmiomainen ja vaharauhasputket ovat hyvin lyhyet, korkeintaan caudan pituiset ja keskiosastaan paksuuntuneet. Raajat ja tuntosarvet ovat vaaleanruskeat, vaharauhasputket ja cauda ovat vaaleat. Siivellisten yksilöiden pää, keskiruumis, raajat ja tuntosarvet ovat tummat ja kellertävässä takaruumiissa on tumma poikkijuova. Ruumiin pituus 1,9–2,7 mm.
Kromosomiluku 2n=16.
Levinneisyys.
Kaalikirva on peräisin Euroopasta, mutta nykyisin sitä tavataan kaikkialla maapallon lämpimillä ja lauhkeilla alueilla. Pohjois-Amerikkaan laji levisi 1700-luvun lopulla. Suomessa havaintoja on hajanaisesti Ahvenanmaalta sekä Etelä- ja Keski-Suomesta.
Elinympäristö ja elintavat.
Kaalikirvalla ei tapahdu isäntävaihtoa. Ravintokasveja ovat etenkin kaalit, mutta myös muut ristikukkaiset kuten rypsi, retiisi, sinapit ja näiden luonnonvaraiset sukulaiset kelpaavat. Kaalikirva edellyttää sinappiöljyn esiintymistä kasvissa ja satunnaisesti se elää myös muilla sinappiöljyä tuottavilla kasveilla, kuten resedoilla. Kirvat lisääntyvät neitseellisesti synnyttäen eläviä poikasia, mutta viileämmän ilmaston alueilla lajilla esiintyy syksyisin suvullista lisääntymistä, jolloin muna on talvehtiva elämänvaihe. Lämpimässä ilmastossa neitseellistä lisääntymistä tapahtuu ympäri vuoden. Kirvat muodostavat suuria kolonioita lehtien ylä- ja alapinnoille sekä lehtiruodeille ja ajoittain syntyy siivellisiä yksilöitä, jotka etsiytyvät uusille elinpaikoilla. Yhdysvalloissa lajilla on jopa 15 sukupolvea vuodessa ja se on taloudellisesti merkittävä tuholainen.
Yksittäinen neitseellisesti lisääntyvä naaras elää noin 30 vuorokautta ja tuottaa noin 40 poikasta. Muniva naaras tuottaa noin 10 munaa. Lämpötilan nousu lyhentää kirvojen elinikää. Kirvat heikentävät kasvien kasvua ja kukintaa sekä aiheuttavat lehtiin keltaisia laikkuja ja lehtien kuivumista. Esiintyessään runsaana kaalikirva voi pienentää satoa jopa 34–62 %.
Kaalikirva levittää ainakin 17 kasvien virustautia.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 kaalikirva on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT), vuoden 2000 arvioinnissa se oli vaarantunut.
Ravintokasvit.
Kaalikirvan pääravintokasvi on kaali ("Brassica oleraceae"), mutta se kelpuuttaa myös muut ristikukkaiskasvit (Brassicaceae) sekä muita sinappiöljyä tuottavia kasveja.
Mega Man (videopelihahmo)

Mega Man () on Akira Kitamuran ja Keiji Inafunen luoma videopelihahmo, joka esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1987 pelissä "Mega Man". Hahmo seikkailee pelaajan ohjastamana alkuperäisessä, eli niin sanotussa klassisessa Mega Man -pelisarjassa. Mega Man on yksi Capcomin maskoteista ja yksi videopeliteollisuuden tunnetuimmista päähahmoista.
Suunnittelu.
Mega Manin hahmon suunnittelusta ovat vastanneet sekä Keiji Inafune että Akira Kitamura. Alustavan suunnittelun teki ensin Inafunen mentori Kitamura, jonka jälkeen Inafune on tehnyt hahmon yksityiskohtaisemman suunnittelun..
Ennen kuin Capcom päätyi nimeen Rockman, suunnitteluvaiheessa esitettyjä nimiä olivat muun muassa Mighty Kid, Battle Kid ja Knuckle Kid. Lisäksi nimen edessä oli kehityksen aikana sana Rainbow, todennäköisesti viittauksena siihen miten hahmo vaihtaa väriään pelin aikana. 
Mega Manin sininen väritys on seuraus Nintendo Entertainment Systemin rajallisesta väripaletista. Konsolin paletissa on hieman enemmän sinisen eri sävyjä kuin muita värejä.
Tarina.
Mega Man on alkuperäisen Mega Man -pelisarjan protagonisti ja sankari.
Mega Man syntyi tohtori Lightin rakentamana kodinhoitorobottina alun perin nimellä Rock, samaan aikaan kuin hänen sisarrobottinsa Roll. Kun tohtori Wily kaappaa ja uudelleenohjelmoi tohtori Lightin teollisuusrobotit, Rock ehdottautuu vapaaehtoiseksi tullakseen muutetuksi taistelurobotiksi, ja siten muuttuu Mega Maniksi. Mega Manin kohtalona on toistuvasti pelastaa maailma tohtori Wilyn maailmanvalloitusaikeilta.
Erityiskyvyt.
Mega Manin käsi muuttuu tarvittaessa käsikanuunaksi nimeltä Mega Buster, joka on hänen pääaseensa. Toinen hahmon tärkeimmistä kyvyistä on aseiden kopiointijärjestelmä, jonka avulla Mega Man pystyy kopimoimaan muiden robottien aseita ja käyttämään niitä itse. Sivuvaikutuksena Mega Manin väri muuttuu, kun hän käyttää kopioituja aseita. Pelisarjan kolmannesta osasta alkaen Mega Mania on avustanut robottikoira Rush, joka pystyy muuttamaan muotoaan. "Mega Man 6" -pelissä esiteltiin adapterit, joiden ansiosta Mega Man pystyy yhdistymään Rushin kanssa ja käyttämään uusia voimia.
Esiintymiset pelisarjan ulkopuolella.
Mega Man on yksi pelattavista taistelijoista peleissä "Marvel vs. Capcom" ja "Marvel vs. Capcom 2". Hahmo nähdään myös ammuntapelissä nimeltä "Cannon Spike". Mega Man esiintyy myös pelissä "Street Fighter X Tekken", mutta tässä pelissä esiintyvä hahmo perustuu ensimmäisen "Mega Man" -pelin Pohjois-Amerikassa nähtyyn, vitsiksi muodostuneeseen kansikuvaan eikä paljoakaan muistuta alkuperäistä hahmoa.
Mega Man on yksi pelattavista hahmoista Wii U:lle ja Nintendo 3DS:lle julkaistussa "Super Smash Bros.:issa". Lisäksi Mega Man on pelattavana seuraavassa sarjan pelissä, "Super Smash Bros. Ultimatessa".
Matti A. Mustonen

Matti Albin Mustonen (12. elokuuta 1900 – 6. toukokuuta 1983) oli suomalainen kirkkoherra ja kirjailija.
Mustosen vanhemmat olivat vahtimestari Erik Mustonen ja Vilhelmina Heiskanen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1919 ja hänet vihittiin papiksi 1923. Mustonen valmistui vielä filosofian kandidaatiksi 1933, filosofian maisteriksi 1934 ja teologian kandidaatiksi 1943.
Mustonen oli Ruoveden vt. 2 kappalaisena 1928–1930, Tyrvännon kirkkoherrana 1930–1934, Mellilän kirkkoherrana 1934–1938, Äänekosken kirkkoherrana 1938–1944 ja Porin kaupunki- ja maaseurakunnan kirkkoherrana 1944–1961. Hän sai rovastin arvon 1948.
Mustosen Neuvostoliitossa toimineesta uskonnonvastaisesta Taistelevien jumalattomien liitto -järjestöstä kirjoittama teos "Jumalattomuusliike ja taistelevien jumalattomien liitto Neuvosto-Venäjällä" oli niiden kirjojen joukossa, jotka Suomen Kustannusyhdistys kehotti 1944 ja 1945 kirjakauppoja poistamaan myynnistä.
Vuonna 1958 Mustonen julkaisi 200-luvulla eläneen paavi Calixtus I:n elämäkerran "Orjasta piispaksi: ihmiskohtalo antiikin ajalta".
Shakkiolympialaiset 2014

41. shakkiolympialaiset käytiin 1.–14. elokuuta 2014 Tromssassa, Norjassa. Yleisessä sarjassa pelasi 177 joukkuetta ja naisten sarjassa 136 joukkuetta.
Pelipaikkana toimi Tromssan keskustassa sijaitsevan Mack-panimon Mackhallen.
Peliaika olympialaisissa oli 90 minuuttia 40 siirtoon ja 30 minuuttia pelin loppuun, 30 sekunnin lisäajalla per siirto. Alle 30-siirtoisia tasapelejä ei saanut sopia.
Olympialaisten yhteydessä kokoontui Maailman shakkiliitto FIDE:n 85. kongressi, jossa valittiin 11. elokuuta 2014 FIDE:n puheenjohtaja seuraavalle kaudelle. Vaaliin ainoana haastajana lähtenyt entinen maailmanmestari Garri Kasparov hävisi vuodesta 1995 istuneelle puheenjohtajalle Kirsan Iljumžinoville.
Joukkueet.
Naisissa kärkisijoitettu oli Kiina elo-keskiarvolla 2549 ja seuraavina Venäjä (2519), Ukraina (2510) ja Georgia (2499).
Avoimessa ryhmässä kolme kärkijoukkuetta olivat Venäjä (2773), Ukraina (2722) ja Ranska (2719).
Kotijoukkue Norjan ykkösjoukkueen kärkipöytää pelasi maailmanmestari Magnus Carlsen. Muut 14. sijoitetun Norjan pelaajat olivat suurmestarit Agdestein, Hammer, Johannessen ja Lie. Norjan naisten neljännelle pöydälle oli nimetty suomalaislähtöinen Niina Koskela.
Suomen joukkueet.
Suomen naiset, jotka lähtivät kilpailuun 76:nneksi vahvimmalla joukkueella, tulivat sarjassaan sijalle 96 ja 56:nneksi sijoitetut miehet sijalle 32.
Lopputulokset.
Yleinen sarja.
Pöytäpalkinnot
Orvokkikirva

Orvokkikirva ("Myzus ornatus") on kirvoihin kuuluva hyönteislaji, jolla on merkitystä kasvien tuholaisena. Laji on Suomessa luokiteltu tarkkailtavaksi tai paikallisesti haitalliseksi vieraslajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Orvokkikirva on varsin pienikokoinen laji, jonka ruumiin pituus on vain 1,0–1,7 mm. Siivettömät yksilöt ovat kiiltäväpintaisia, litteitä, melko soikeita ja väriltään likaisen kellertävästä kellanvihreään. Selkäpuolella on pienistä pisteistä muodostuvia tummanvihreitä tai ruskeita poikkijuovia, jotka katkeavat keskeltä. Vaharauhasputket ovat melko pitkät ja takaruumiin kärjen cauda on terävän kolmiomainen.
Kromosomiluku 2n=12.
Levinneisyys.
Laji lienee peräisin Intian seudulta, mutta on levinnyt vieraslajina ihmisen mukana ja on nykyisin kosmopoliitti. Suomessa lajia on tavattu ainoastaan sisätiloissa.
Elinympäristö ja elintavat.
Orvokkikirvat elävät yksittäin ravintokasvien lehtien ylä- tai alapinnoilla, yleensä kaukana lehtisuonista. Intiasta on löydetty orvokkikirvoja "Spiraea lindleyana" -pensasangervolta sekä siivekkäitä koiraita, mikä saattaa viitata suvulliseen lisääntymiseen pensasangervon toimiessa primääri-isäntänä. Munivia naaraita lajilta ei kuitenkaan tunneta. Muualla maailmassa laji lisääntyy ainoastaan neitseellisesti. Orvokkikirvan ravintokasveja ovat varsin monet kasvit, etenkin asteri-, huulikukkais-, tatar-, esikko-, ruusu- ja orvokkikasvit. Merkittävä viljelystuholainen se on muun muassa ristikukkaisille, kurkkukasveille, sipuleille ja mansikoille.
Lajin arvellaan levittävän lähes 20 kasvien virustautia. Suomessa orvokkikirva on luokiteltu tarkkailtavaksi tai paikallisesti haitalliseksi viraslajiksi.
Ravintokasvit.
Orvokkikirva on polyfagi, joka on tavattu lähes 80 eri heimoon kuuluvilta kasvilajeilta.
Le Touquet-Paris-Plage

Le Touquet-Paris-Plage (usein Le Touquet) on kunta Pohjois-Ranskassa Pas-de-Calais’n departementissa Englannin kanaaliin rajoittuvalla Opaalirannikolla ("Côte d’Opale"). Kunta perustettiin 1900-luvun vaihteessa, ja se on ollut siitä saakka pariisilaisten suosima lomanviettopaikka. Matkailu onkin kunnan tärkein elinkeino. Matkailijoita käy ympäri vuoden, ja kesäaikaan Le Touquet’ssa käy neljännesmiljoona vierailijaa. Kunnan asukkaita kutsutaan nimellä "touquettois".
Nähtävyyksiä.
Le Touquet’ssa on 20 historiallisesti arvokasta rakennusta. 
Urheilu.
Le Touquet’ssa on yksi Ranskan vanhimmista golfkentistä. Kunnan laajoilla rantahietikoilla suosittu urheilumuoto on maapurjehtiminen.
Éder Álvarez Balanta

Éder Fabián Álvarez Balanta (s. 28. helmikuuta 1993 Bogotá, Kolumbia) on kolumbialainen jalkapalloilija, joka edustaa Belgian pääsarjassa pelaavaa Club Bruggea. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Vuodesta 2014 Balanta on pelannut Kolumbian jalkapallomaajoukkueeseen. 
Seurajoukkueura.
Balantan kasvattajaseura on bogotálainen Academia FC. Hän siirtyi vuonna 2011 Kolumbiasta argentiinalaisjätti River Platen juniorijoukkueeseen. Edustusjoukkueessa Balanta debytoi jo samana vuonna. Vasenjalkainen pelaaja voitti nuorten joukkueen kanssa U20 Copa Libertadoresin vuonna 2012.
Balanta siirtyi vuonna 2016 sveitsiläisseura Baseliin ja vuonna 2019 belgialaiseen Club Bruggeen.
Maajoukkueura.
Balanta teki maajoukkuedebyyttinsä vuonna 2014 Kolumbian jalkapallomaajoukkueen paidassa Alankomaita vastaan nollan juniorimaaottelun kokemuksella. Maajoukkueen päävalmentaja José Pekerman valitsi hänet vuoden 2014 MM-kisoihin, joissa Balanta pelasikin yhden ottelun, alkulohkon päätöskierroksella Japania vastaan. Kolumbia selviytyi lopulta puolivälieriin.
Koisokirva

Koisokirva ("Aulacorthum solani") on pieni, kirvoihin kuuluva hyönteislaji. Se on eräs maailman moniruokaisimmista kirvalajeista ja merkittävä viljelyskasvien tuholainen. Myös Suomessa laji on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi.
Koko ja ulkonäkö.
Siivettömät aikuiset ovat päärynänmuotoisia, kiiltäväpintaisia ja vaihtelevat väriltään haaleanvihreistä tummanvihreään. Vaharauhasputkien tyvellä on oranssinruskeat tai likaisenvihreät laikut. Siivekkäiden yksilöiden pää ja keskiruumis ovat mustat ja takaruumiissa on vaihtelevasti erottuvia tummia poikkiraitoja. Tuntosarvien tyvinystyjen sisäsyrjät ovat yhdensuuntaiset ja tuntosarvet ruumista pitemmät. Raajat ja tuntosarvet ovat vaaleat, mutta nivelkohdista tummat. Vaharauhasputket ovat vaaleat, kärkeä kohti kapenevat ja kärjestään tummat. Siivellisillä yksilöillä raajat, tuntosarvet ja vaharauhasputket ovat kauttaltaan hieman tummemmat. Koiraat ovat lähes aina siivettömiä. Ruumiin pituus 1,3–3,0 mm.
Lajin kromosomiluku 2n=10. Euroopassa esiintyy muita "Aulacorthum"-suvun kirvalajeja, jotka muistuttavat koisokirvaa hyvin paljon.
Levinneisyys.
Koisokirva lienee alkujaan peräisin Euroopasta, mutta levinnyt jokseenkin kaikkialle maailmaan. Pohjois-Amerikasta sitä on tavattu vuodesta 1879 lähtien. Suomessa havaintoja on koko maasta
Elinympäristö ja elintavat.
Koisokirvat elävät kolonioina ravintokasvin alaosien lehdillä, lisääntyvät neitseellisesti ja pudottautuvat häirittyinä herkästi maahan. Laji ei välttämättä vaihda isäntäkasviaan, mutta sekundääri-isäntien lajivalikoima on huomattavan laaja. Se voi myös lisääntyä suvullisesti monilla eri kasvilajeilla, mikä on kirvojen joukossa poikkeuksellista. Kasvihuoneissa lisääntyminen on aina neitseellistä. Talvehtii nymfivaiheessa.
Huomattava tuholainen koisokirva on ainakin tomaatille, perunalle, tupakalle, pippureille, sellerille, porkkanalle, kurkkukasveille ja tulppaaneille. Se elää myös monilla muilla viljelyskasveilla sekä avomaalla että kasvihuoneissa. Kasvinesteiden imemisen lisäksi kirva levittää ainakin 45 kasvien virustautia, muttei vaikuta olevan kovin tehokas näiden tautien levittäjänä. Suomessa koisokirva on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi.
Koisokirvan saalistajia luonnossa ovat ainakin seuraavat: "Aphidius matricariae", seitsenpistepirkko ("Coccinella septempunctata"), ("Coccinella septempunctata brucki"), "Coccinella transversoguttata", harlekiinileppäpirkko ("Harmonia axyridis"), "Hippodamia undecimnotata" ja "Orius sauteri".
Ravintokasvit.
Koisokirva on erittäin polyfagi ja kelpuuttaa ravinnokseen niin kaksisirkkaisia kuin yksisirkkaisiakin kasveja yli 80 eri kasviheimosta. Euroopassa primääri-isäntiä ovat sormustinkukat ("Digitalis"), sekundääri-isäntiä monet muut kasvilajit.
Isohavukirva

Isohavukirva ("Adelges abietis") on kuuselle äkämiä muodostava pieni hyönteinen. Se kuuluu havukirvojen heimoon.
Koko ja ulkonäkö.
Siivekäs isohavukirva on ruskehtavan keltainen tai kellanvihreä, sameasiipinen hyönteinen. Tuntosarvet ovat 5-jaokkeiset ja lyhyet, vaharauhasputkia ei ole. Ruumiin pituus 0,5–2,0 mm.
Kromosomiluku 2n=18.
Lähes aina havukirvat tapaa vain niiden muodostamina äkäminä. Isohavukirvan äkämä on kuusen oksassa oleva, noin 15–20 mm:n pituinen, hieman terveitä neulasia vaaleamman vihreä ja pinnaltaan pientä ananasta tai käpyä muistuttava pullistuma. Oksa jatkuu äkämän yläpuolelle. Ennen äkämän sisällä elävien kirvojen aikuistumista äkämän särmät muuttuvat usein punertaviksi. Aikuisten kirvojen kuoriuduttua äkämä kuivuu ruskeaksi ja mikäli äkämä on ympäröinyt koko oksan, myös yläpuolinen osa kuolee.
Levinneisyys.
Isohavukirva esiintyy Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki Intiaan saakka sekä Pohjois-Amerikassa, minne se on kulkeutunut Euroopasta ennen 1900-luvun alkua. Suomessa lajia tavataan laajalti Lappiin saakka
Elinympäristö ja elintavat.
Monista havukirvoista poiketen isohavukirvalla ei tapahdu isäntäkasvin vaihtoa. Kirvojen munista kuoriutuu nymfejä, jotka hakeutuvat talvehtimaan silmujen tyville. Keväällä nämä aikuistuvat ja kukin kirvayksilö, jotka ovat kaikki naaraita, lisääntyvät neitseellisesti ja tuottavat munia. Tämä piirre erottaa ne eläviä poikasia synnyttävistä varsinaisista kirvoista. Munat ovat noin 50 kappaleen ryhminä ja niitä peittävät vahasäikeet. Näistä munista kuoriutuvat nymfit ("pseudofundatrix") aiheuttavat äkämänmuodostumisen. Loppukesällä ja alkusyksystä äkämät aukeavat ja niistä vapautuu siivekkäitä naaraita ("gallicolae"), jotka myös lisääntyvät neitseellisesti. Ne liikkuvat laiskasti ja munivat yleensä samaan puuhun kuin missä ovat itse eläneet tai sen vierellä kasvaviin puihin. Naaraat kuolevat heti munittuaan. Näistä munista kuoriutuvat talvehtivat nymfit.
Metsätaloudelle isohavukirva on tuholaisena merkityksetön, mutta voi aiheuttaa ulkonäköhaitan joulukuusien kasvatuksessa.
Ravintokasvit.
Ravintokasveja ovat kuuset ("Picea"), etenkin metsäkuusi ("P. abies"), valkokuusi ("P. glauca"), ajaninkuusi ("P. jezoensis"), koyamankuusi ("P. koyamai") ja sitkankuusi ("P. sitchensis").
Pikkuhavukirva

Pikkuhavukirva ("Adelges laricis") on havukirvojen heimoon kuuluva hyönteislaji. Sillä on merkitystä lehtikuusen tuholaisena, ja se kuuluu taksonomisesti erittäin hankalaan lajiryhmään, johon Suomessa kuuluvat myös "Adelges lapponicus" ja "Adelges tardus".
Koko ja ulkonäkö.
Äkämistä kuoriutuvat siivelliset aikuiset ovat 1,9–2,0 mm:n pituisia mustahkoja hyönteisiä. Lehtikuusella siivettömät kirvat ovat tummanharmaita ja sukupolvesta riippuen ne joko ovat vahapeitteisiä tai eivät. Lehtikuusella syntyvät siivelliset aikuiset ovat 1,0–1,5 mm:n pituisia, niiden pää ja keskiruumis ovat harmaat ja takaruumis vihreä. Kromosomiluku 2n=20.
Kuusen oksalle muodostuva, pientä ananasta muistuttava äkämä on vaalean kellertävä ja muuttuu ennen aikuisten kirvojen kuoriutumista usein vaaleanpunaiseksi tai ruskehtavaksi. Äkämä on usein oksan kärjessä, mutta sen yläpuolella voi olla jonkin verran oksaa.
Levinneisyys.
Pikkuhavukirvaa tavataan Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sitä on tavattu Etelä-Lappiin saakka.
Elinympäristö ja elintavat.
Pikkuhavukirvalla esiintyy useimmille havukirvalajeille ominainen, varsin monivaiheinen isäntävaihto, ja erityyppisiä yksilöitä esiintyy vaihtokierron eri vaiheissa. Lajin primääri-isäntinä toimivat kuuset, joilla munista kuoriutuu kantaemoja ("fundatrix"). Nämä talvehtivat kuusen silmujen tyvillä ja käynnistävät keväällä äkämänkehityksen.
Kesä-heinäkuussa äkämistä kuoriutuvat siivelliset kirvat ("gallicolae") lentävät sekundääri-isäntinä toimiviin lehtikuusiin, missä ne munivat neitseellisesti. Näistä munista syntyvät kirvat ("neosistenstes") talvehtivat lehtikuusen tuoreimpien vuosikasvujen silmujen ympärillä ja puolestaan munivat neitseellisesti keväällä. Syntyvät lehtikuusella elävät kirvat ("sistentes") eivät muodosta äkämiä vaan elävät vahasta muodostuneen villan suojissa ja aiheuttavat neulasten kasvuhäiriöitä ja kuivumisen. Näiden neitseellisesti munitut jälkeläiset ovat muista poikkeavia: joko emojensa tapaan siivettömiä ("progrediens") tai siivellisiä ("sexuparae"). Siivelliset yksilöt lentävät takaisin kuusiin ja munivat siellä neitseellisesti. Näistä munista kuitenkin kuoriutuu koiraita sekä suvullisesti lisääntyviä naaraita, jotka parittelevat ja naaraat munivat. Hedelmöittyneistä munista syntyy lopulta uusia kantaemoja. Lehtikuuselle jäävät "progrediens"-sukupolven kirvat jatkavat suvutonta lisääntymistä ja erittävät erittäin runsaasti vahaa ja mesikastetta.
Kierto voi olla epätäydellinen eli pikkuhavukirva saattaa elää useita sukupolvia ainoastaan kuusella tai ainoastaan lehtikuusella. Tällaisessa tapauksessa kuuselle saattaa muodostua äkämiä tai sitten ei.
Kuusella pikkuhavukirva on tuholaisena merkityksetön. Sen sijaan useita vuosia kestänyt kirvojen aiheuttama rasitus voi johtaa jopa lehtikuusen kuolemaan.
Ravintokasvit.
Pikkuhavukirvan primääri-isäntiä ovat metsäkuusi ("Picea abies"), koreankuusi ("P. koraiensis"), mustakuusi ("P. mariana"), punakuusi ("P. rubens"), sitkankuusi ("P. sitchensis") ja sekundääri-isäntiä euroopanlehtikuusi ("Larix decidua"), japaninlehtikuusi ("L. kaempferi"), kanadanlehtikuusi ("L. laricina").
Digesta

Digesta, tunnetaan myös nimellä Pandektit (, mukailtu muinaiskreikan πανδέκτης "pandektes", "kaiken sisältävä"), on Justinianus I:n määräyksestä koottu roomalaisen oikeuden yhteenveto 500-luvulta (530-533). Se käsittää 50 osaa ja se edustaa sen ajan tunnetun roomalaisen oikeuden supistamista ja kodifikaatiota.
"Digesta" oli osa "Corpus iuris civilistä", Justinianus I:n aikana julkaistua siviilioikeuden kokoelmaa. Muuta kaksi osaa ovat "Institutiones" ja "Codex". Neljäs osa "Novellae" lisättiin myöhemmin.
Historia.
Alkuperäinen "Codex Justinianus" saatettiin voimaan huhtikuussa 539. Täten siitä tuli ainoa keisarillisen lainsäädännön oikeuslähde ja se kumosi aikaisemmat kodifikaatiot. Kuitenkin oli sallittua viitata aikaisempiin juristeihin, joiden kirjoituksia oli alettu pitää auktoriteetteina. Nämä auktoritatiivisen aseman saaneet juristit, joihin sai viitata tuomioistuimissa, olivat Papinianus, Paulus, Ulpianus, Modestinus ja Gaius.
Kodifioidut auktoriteetit olivat usein ristiriidassa keskenään. Sen vuoksi Justinianus I määräsi että nämä ristiriidat pitää selvittää ja viisikymmentä näistä julkaistiin nimellä "quinquaqinta decisiones" (viisikymmentä päätöstä). Pian hän myös päätti, että näiden entisten kirjoittajien teokset pitää tiivistää 1500:stä kirjasta viiteenkymmeneen. Tämä sai nimen "Digesta" (latinaa, "järjestetyt tiivistelmät") tai "Pandektit" (kreikkaa, "ensyklopedia"). Täyttääkseen tämän käskyn, Tribonianus perusti komission tekemään tämän työn. Komissioon kuului kuusitoista jäsentä - yksi hallintovirkamies, neljä professoria ja yksitoista lainoppinutta.
Komissiolle annettiin valta tiivistää ja muuttaa tekstejä niiden yksinkertaistamiseksi, selkeyttämiseksi ja ristiriitojen poistamiseksi niistä. "Digestan" järjestys on monimutkainen; viisikymmentä kirjaa, joissa useita otsikoita, ja ne jaettuna laeiksi, joissa useita osia ja kappaleita. Nykyajan tutkimus on pystynyt luomaan melko tarkan kuvan työn toteuttamisesta.
"Digestan" pääasiallinen säilynyt käsikirjoitus on Littera Florentina myöhäiseltä 500-luvulta tai 600-luvun alusta. Keskiajalla "Digesta" jaettiin kolmeen osaan ja useat käsikirjoitukset sisälsivät vain yhden näistä osista.
Sisältö.
Yli kolmasosa "Digestasta" on Ulpianuksen kirjoituksia kun taas yksi kuudesosa on Pauluksen. Teos julistettiin ainoaksi ei-säädännäisen oikeuden oikeuslähteeksi. Kokoelman kommentointi ja jopa alkuperäisten lainoppineiden teosten siteeraaminen tekstin epäselvyyksien selittämiseksi kiellettiin.
Raamatunkäännösinstituutti

Raamatunkäännösinstituutti ry (RKI) on Raamatun tekstejä Venäjän alueen suomalais-ugrilaisille kielille kääntävä ja julkaiseva järjestö.
Historia.
Lähes kaikille Venäjän alueen suomensukuisille kielille oli käännetty Raamatun osia jo 1800-luvun alkupuolelta lähtien; joillekin jopa koko Uusi testamentti. Julkaisutyö katkesi kuitenkin Venäjällä vuonna 1917 tapahtuneiden vallankumousten myötä 60 vuoden ajaksi.
Vuonna 1973 Tukholmassa perustettiin Raamatunkäännösinstituutti kartoittamaan olemassa olevien käännösten laadukkuutta ja uusien käännösten tarvetta Neuvostoliiton ei-slaavilaisille vähemmistökielille sekä uudelleen painamaan vanhoja raamatunkäännöksiä. Olemassa olevat vanhat käännökset kuitenkin havaittiin kieleltään vanhentuneiksi ja siten vaikeasti ymmärrettäviksi, joten uusien käännösten tarve oli ilmeinen. Kymmenen vuotta myöhemmin, vuonna 1983 perustettu Helsingin osasto keskittyy suomensukuisten kielten käännöshankkeisiin, joita on 12. Suomen ja Ruotsin osastojen lisäksi käännöstyö on levinnyt myös Venäjälle, Yhdysvaltoihin ja Britanniaan.
Julkaisutilanne.
Suomensukuisten kielten raamatunkäännöshankkeita on kaksitoista: vienan- ja aunuksenkarjala, vepsä, komi(syrjääni) ja komipermjakki, udmurtti, niitty- ja vuorimari, ersä- ja mokšamordva, hanti ja mansi. RKI on julkaissut Uuden testamentin näistä jo yhdeksällä kielellä. Udmurtit saivat ensimmäisinä koko Raamatun omalla kielellään vuonna 2013, minkä lisäksi seitsemän muunkin kielen kohdalla on edetty jo Vanhan testamentin teksteihin. Raamatunkäännösinstituutin tavoitteena on julkaista koko Raamattu vielä ersäksi, komiksi ja niittymariksi, Uusi testamentti komipermjakiksi sekä joitakin Vanhan ja Uuden testamentin osia hantiksi ja mansiksi.
RKI on julkaissut lapsille tarkoitetun Lastenraamatun tähän mennessä kaiken kaikkiaan 44:llä kielellä, joista 9 on suomensukuisia. Tämän lisäksi on julkaistu Raamatun kertomuksia -kirjaa sekä lastenkirjasia "Jeesuksen elämä" ja "Jeesus lasten ystävä" lukuisilla eri kielillä. Painetun sanan lisäksi RKI julkaisee Raamatun tekstejä myös äänitteinä ja verkkosovelluksina.
Käännöstyö.
Kussakin RKI:n työryhmässä varsinaisen käännöstyön tekevät kohdekieltä äidinkielenään puhuvat kääntäjät, jotka ovat myös oman kielensä asiantuntijoita. Heidän työtään tukemassa on lisäksi erilaisia kielen ja sisällön laatua tarkkailevia käännöstarkistajia sekä neuvonantajia, kuten kielitieteilijöitä ja teologeja. Käännökset tarkistetaan huolellisesti ennen julkaisua niin kielensä kuin sisältönsäkin puolesta. Myös kohdekieltä puhuvalta yleisöltä pyydetään lukijapalautetta kielen sujuvuudesta ja termien ymmärrettävyydestä ennen tekstin painamista.
RKI järjestää käännöstyössä mukana oleville raamatunkäännöskoulutusta sekä tekee yhteistyötä muiden raamatunkääntämiseen erikoistuneiden järjestöjen kanssa, joista tärkeimmät ovat Yhtyneet Raamattuseurat ja Wycliffe Raamatunkääntäjät. Yhteistyötä on myös paikallisseurakuntien, eri kirkkojen sekä tieteellisten laitosten kanssa. Varat käännöstoimintaan saadaan yksityishenkilöiltä sekä työtä tukevilta seurakunnilta ja järjestöiltä, kuten Avainmedialta ja Suomen Pipliaseuralta.
Giorgio Faletti

Giorgio Faletti (25. marraskuuta 1950 Asti Italia – 4. heinäkuuta 2014 Torino, Italia) oli italialainen dekkarikirjailija. Ennen kirjailijanuraansa Faletti oli näyttelijä ja laulaja, ja hän myös sävelsi esittämiään kappaleita. Hän sijoittui vuonna 1994 toiseksi Sanremon musiikkifestivaaleilla itse säveltämällään ja sanoittamallaan kappaleella "Signor tenente" ("Herra luutnantti").
Falettin teoksia on käännetty lähes kolmellekymmenelle kielelle, myös suomennettu.
Nanna (nimi)

Nanna on naisen etunimi. Nimen on selitetty johtuvan muinais­skandinaavisesta "rohkeaa" tarkoittavasta sanasta. Muinaisilla germaaneilla Nanna oli myös puhtauden ja kasvilli­suuden jumalatar, Balderin puoliso. Toisaalta Nanna saattaa olla myös muunnos nimestä Anna. Varsinkin englannin­kielisissä maissa nimi esiintyy myös muodossa "Nanny".
Suomessa nimi Nanna on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu toukokuuhun 2025 mennessä 1434 ja Nanny noin 480 henkilölle. Nannan ja suomenruotsalaisen kalenterin mukaan myös Nannyn nimipäivä on 9. heinäkuuta. Suomenkieliseen kalenteriin nimi lisättiin vuonna 2015.
Rauni

Rauni on muinainen suomalainen jumala, Ukko-ylijumalan puoliso tai toisen tulkinnan mukaan itse Ukko.
Rauni sisältyy Mikael Agricolan pakanallisten jumalten luetteloon, jonka Agricola laati vuonna 1551: 
Sigfridus Aronus Forsiuksen latinankielisessä versiossa Agricolan luettelosta Ukko synnyttää sateita ja sinkoo peljättäviä salamoita ja Rauna panee liikkeelle tuulet ja uhkaa itsekin salamalla. 
Kansanrunoudessa nimeä Rauni ei sellaisenaan tavata. Kuitenkin Vermlannin metsäsuomalaisten Ison sian runossa esiintyvä Ryönikkä eli Röönikkä tarkoittaa todennäköisesti Raunia:
Agricolan säkeet ovat osin vaikeaselkoisia. Ongelmallisia kohtia ovat erityisesti ilmaisu "Rauni Ukon Naini", sanat "härsky" ja "pärsky" sekä ilmaisu "Wdhen Tulon". Näiden sanojen ja ilmaisujen oikeasta tulkinnasta riippuu onko Raunia pidettävä ukkosen jumalana vai hedelmällisyyden jumalana.
"Rauni Ukon Naini" voidaan lukea joko "Rauni, Ukon nainen" tai "Rauni-ukon nainen".
"Härskymisen" ja "pärskymisen" on esitetty tarkoittavan mies- ja naispuolisen ukkosenjumalan riitelyä, mistä aiheutuisi ukonilma ja sade. Toisen tulkinnan mukaan sanat kuvaisivat sukupuoliyhdyntää, pyhiä häitä ("hieros gamos").
Ilmaisun "Wdhen Tulon" merkitys voi olla joko "uuden tulon", "vuoden tulon" tai "veden tulon". Kaksi ensimmäistä ilmaisua liittyisivät uuteen sadonkorjuuseen, kolmas taas sateeseen.
Uno Harva pitää Raunia naispuolisena Ukkosen jumaluutena. Teoksessaan suomalaisten muinaisuskosta Harva käsittelee myös perusteellisesti E. N. Setälän ensimmäisenä esittämää näkemystä, että Rauni on personoitu pihlaja ja lähtöisin muinaisskandinaavisesta pihlajaa tarkoittavata sanasta "raunir" (ruots. "rönn").
Martti Haavio katsoi Agricolan kuvauksen kertovan "Rauni-ukosta" ja hänen nimeltä mainitsemattomasta vaimostaan sekä näiden pyhistä häistä. 
Haavio katsoi Agricolan kuvauksen alkuosassa mainittujen pitojen, ukon vakan tuomisen sekä ukon maljan juomisen liittyvän tähän hedelmällisyysriittiin.
Northampton-luokka

Northampton-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kuuden 1928–1931 valmistuneen aluksen muodostama raskas risteilijäluokka. Luokan alukset osallistuivat useisiin toisen maailmansodan taisteluihin, joissa kolme niistä tuhoutui. Kolme sodasta selvinnyttä poistettiin palveluksesta pian sodan jälkeen ja ne romutettiin 1959-1961.
Gili Cohen

Gili Cohen (s. 19. kesäkuuta 1991) on israelilainen judoka, joka kilpailee alle 52 kilogramman painoluokassa.
Cohen sijoittui seitsemänneksi Budapestin EM-kilpailuissa 2013. Hän sai samana vuonna hopeaa alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Samakovissa. Hän saavutti pronssia Montpellier’n EM-kilpailuissa 2014. Hän karsiutui Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 ensimmäisen ottelun jälkeen. Hän oli 2017 viides sekä Varsovan EM-kilpailuissa että Budapestin MM-kilpailuissa. Hän sijoittui Lissabonin EM-kilpailuissa 2021 seitsemänneksi.
Cohen on saavuttanut Masters-, Grand Slam- ja Grand Prix -kilpailuissa kolme turnausvoitoa, kahdeksan kakkossijaa ja kymmenen kolmossijaa. Maailmancup- ja Continental Open -kilpailun hän on voittanut kahdesti, ollut kerran toinen ja kaksi kertaa kolmas. Hän on voittanut Israelin-mestaruuden seitsemän kertaa.
Kadmiumjodidi

Kadmiumjodidi (CdI2) on kadmium- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään metallurgiassa pinnoittamiseen, valokuvauskemikaalina ja lääketieteessä.
Rakenne ja ominaisuudet.
Kadmiumjodidilla on kaksi allotrooppista kidemuotoa, jotka ovat α-muoto ja β-muoto. Väriltään α-kadmiumjodidi on valkoista kiteistä ainetta ja β-muoto on ruskeaa kidemassaa. Heksagonaalinen α-kiderakenteinen yhdiste on stabiilimpi ja β-kadmiumjodidi on sitä harvempaa sekä sulaa matalammassa lämpötilassa (tiheys 5,3 g/cm3, sulamispiste 404 °C). Alkeiskopiltaan heksagonaalisen kadmiumjodidin kiderakenne on kerrosmainen ja sidostyypit ovat kovalenttisen ja ionisidosten välillä. Rakenne muodostuu toisiinsa koskettavista jodidi-ionikerroksista, joiden välisiin taskuihin kadmium-ionit ovat sijoittuneet. Osa kerrosten välisistä taskuista on tyhjiä. Kadmiumjodidin kiderakenteen pitävät koossa sähköisten ionisten voimien lisäksi heikot Van der Waals-vuorovaikutukset jodidikerrosten välillä.
Kadmiumjodidi liukenee hyvin veteen ja veden lisäksi myös monet orgaaniset liuottimet kuten etanoli, dietyylieetteri ja asetoni kykenevät liuottamaan yhdisteen.
Valmistus ja käyttö.
Kadmiumjodidia voidaan valmistaa alkuaineistaan kadmiumista ja jodista veden läsnä ollessa tai neutraloimalla vetyjodidia emäksisellä kadmiumsuolalla, kuten kadmiumoksidilla, kadmiumhydroksidilla, kadmiumsulfidilla tai kadmiumkarbonaatilla. 
CdO + 2 HI → CdI2 + H2O
Kadmiumjodidia voidaan käyttää valokuvauskemikaalina. Muita käyttökohteita ovat esineiden pelkistys kadmiumilla elektrolyyttisesti, litografiassa, analyyttisessä kemiassa alkaloidien tunnistamiseen, loisteaineiden ja voiteluaineiden valmistuksessa ja lääketieteessä sukkulamatojen häätämiseen.
Vaeltaja sumumeren yllä

Vaeltaja sumumeren yllä () on saksalaisen Caspar David Friedrichin maalaus noin vuodelta 1818. Se on muodostunut romanttisen tyylisuunnan tunnuskuvaksi. Se on myös Friedrichin tunnetuimpia töitä.
Maalaus esittää takaapäin kuvattua vaellussauvaan nojaavaa miestä katselemassa kallionkielekkeeltä sumun peittämää laaksoa. Kuvakulman ansiosta katsoja voi nähdä saman maiseman ikään kuin taiteilijan silmin. Sumuisen maiseman voi ajatella kuvastavan tiettyä mielentilaa. "Vaeltaja sumumeren yllä" edustaa romantiikalle ja varsinkin Friedrichille tyypillistä ajatusta, että tavoittaakseen ja ilmaistakseen todelliset tunteensa taiteilijan oli tavoiteltava henkilökohtaista kosketusta ja yhteyttä luontoon etäällä sivistyksestä. Friedrichin maisemamaalaukset olivatkin enemmän kuvauksia yksilöllisen luonnon kohtaamisen kokemuksista kuin vain pelkkää maiseman taltiointia. Vuonna 1840 kuollut Friedrich oli pitkään unohduksissa, kunnes Alfred Lichtwark nosti hänet uudelleen arvostukseen.
Vaikka maalauksen mies näyttää seisovan jylhällä vuorenhuipulla, maalauksen etualan kallio sijaitsee todellisuudessa keskellä erästä alavaa niittyä Dresdenin läheisyydessä. Myös maalauksen miehen päällystakki on pikemminkin kaupunkilaisen herrasmiehen kuin vuorikiipeilijän asu. Taustalla näkyvät huiput kuuluvat Saksin ja Böömin rajaseudulla sijaitsevaan matalaan Elbsandsteingebirge-vuoristoon, joskaan ne eivät todellisuudessa sijaitse yhtä lähekkäin. Takaoikealla näkyvä tasalakinen huippu on Zirkelstein-kukkula.
Maalaus on sommiteltu geometrisesti. Vaeltaja on sijoitettu täsmälleen keskikohtaan, ja maisemassa vasemmalta ja oikealta tulevat rinteet yhtyvät tarkalleen hänen sydämensä kohdalla.
Maalaus on kuulunut vuodesta 1970 Hampurin taidehallin kokoelmiin.
Culpeo

Culpeo eli isoandienkettu ("Lycalopex culpaeus") on Etelä-Amerikan länsi- ja eteläosissa tavattava petoeläin.
Levinneisyys.
Culpeota tavataan Etelä-Amerikassa Kolumbian lounaisosista Argentiinan Tierra del Fuegoon ulottuvalla alueella. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ravinto.
Culpeon pääasiallista ravintoa ovat jyrsijät, jänikset, linnut sekä erilaiset matelijat.
Culpeo ja ihminen.
Culpeota metsästetään ja pyydystetään turkin takia, mutta metsästys on vähentynyt. Lisäksi sitä vainotaan metsästämällä sekä myrkyttämällä, koska se saalistaa ajoittain myös karjaa.