tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
William Friedkin

William Friedkin (29. elokuuta 1935 Chicago – 7. elokuuta 2023 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja. Hän aloitti uransa 1960-luvun lopulla ja oli täten yksi Hollywoodin uuden aallon tekijöistä. Friedkinin tunnetuimmat ohjaukset ovat merkittävinä klassikkoina pidetyt "Kovaotteiset miehet" (1971) ja "Manaaja" (1973).
Elämä ja ura.
Friedkin syntyi vuonna 1935 Chicagossa ukrainanjuutalaisille maahanmuuttajille. Hänen isänsä työskenteli vähävaraisena vaatekauppiaana ja äitinsä leikkaussalin sairaanhoitajana. Friedkin kiinnostui elokuvista 20-vuotiaana yhdysvaltalaisen ohjaajan Orson Wellesin töiden kautta, sekä katsomalla ulkomaisia taide-elokuvia. William, lempinimeltään "Hurricane Billy", lähti tarmokkaana nuorena pois kotiseuduiltaan ja kohti Hollywoodia.
Friedkinin ura alkoi dokumenteilla. Ensimmäinen oli vuonna 1962 julkaistu "The People vs. Paul Crump", joka kertoi kuolemaantuomitusta vangista. Vuonna 1967 hän ohjasi ensimmäisen fiktioelokuvansa, Sonny and Cher -musikaalin "Hyvin menee" (Good Times). Friedkinin vuoden 1970 elokuva "Poikabileet" (The Boys in The Band) oli edelläkävijä sen "avoimesta katseesta homoseksuaalisuuteen". Vuonna 1965 Friedkin oli myös ohjannut yhden "Alfred Hitchcock esittää" -sarjan jakson. 
Läpimurto tapahtui vuonna 1971 elokuvalla "Kovaotteiset miehet" (The French Connection). Se voitti viisi Oscaria, muun muassa parhaasta ohjauksesta Friedkinille. Sitä pidetään merkittävänä yhdysvaltalaisen elokuvan klassikkona. Sen dokumentaarisesta ohjaustyylistä Friedkin sai vaikutteita Costa-Gavraksen elokuvasta "Z – hän elää!" (1969). Friedkinillä oli jo kokemusta dokumenteista, mutta Z:n jälkeen hän ymmärsi, että voisi hyödyntää kyseisiä taitoja myös fiktion parissa.
Friedkinin seuraava ohjaus oli "Manaaja" (The Exorcist, 1973). Se perustui William Peter Blattyn saman nimiseen romaaniin. Elokuva oli tuotollinen menestys ja on jälkikäteen noussut kauhuelokuvien suureksi klassikoksi.
Vuonna 1977 Friedkin ohjasin trillerin "Pelon paikka" (Sorcerer). Se ei menestynyt lipputuloissa eikä saanut yhtä positiivista kriittistä kannatusta kuin edelliset elokuvat, mutta sittemmin sitä pidetään "Hollywoodin uuden aallon rohkeimpina auteur-elokuvina".
Friedkin jatkoi ohjaamista aina vuoteen 2011, mutta hänet muistetaan parhaiten 1970-luvun teoksistaan. Muihin tunnettuihin elokuviin lukeutuvat "Yön kuningas" (Cruising, 1980) ja "" (To Live and Die in L.A., 1985). "Yön kuninkaassa" Al Pacino esittää poliisia, joka tekeytyy homoksi löytääkseen murhaajan. Se oli kohuttu elokuva homoyhteisön keskuudessa.
Friedkin ohjasi myös musiikkivideoita, muun muassa Laura Braniganin kappaleesta "Self Control" (1984). 
Vuonna 2018 julkaistiin Friedkinin uraan keskittyvä dokumentti "Friedkin Uncut", joka sisältää itse Friedkinin lisäksi muun muassa Willem Dafoen, Francis Ford Coppolan, Wes Andersonin ja Quentin Tarantinon haastattelut.
William Friedkin kuoli kotonaan vuonna 2023. Hänellä oli keuhkokuume.
Don Siegel

Donald (Don) Siegel (26. lokakuuta 1912 Chicago – 20. huhtikuuta 1991 Nipomo) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja.
Siegel ohjasi 44 elokuvaa, kuten 
"Puoliverinen" (1960), 
"Tappajat" (1964), 
"Säälimättömät" (1968),
"Kourallinen dynamiittia" (1970), 
"Likainen Harry (1971)", 
"Tappakaa Charley Warrick!" (1973), 
"Revolverimies" (1976)) ja "Pako Alcatrazista" (1979). 
Agenttitrilleriä "Puhelin" (1977) hän kävi kuvaamassa myös Helsingissä, joka sai esittää Moskovaa. Venäläisagenttina tuossa elokuvassa nähtiin Charles Bronson ja suomalaisnäyttelijöistä huomattavimmat roolit oli Åke Lindmanilla, Ville-Veikko Salmisella ja Ansa Ikosella, jolle se jäi pitkän uran viimeiseksi elokuvaksi.
Teokratia

Teokratia (, "theokratía" ’jumalan valta’) on valtiomuoto, jossa hallitsija käyttää valtaa jumalan edustajana, koska jumalalla katsotaan olevan ylin hallintovalta. Teokraattinen hallinto oli tyypillistä varhaisille korkeakulttuureille. Monissa teokratioissa hallitsijat ovat papiston jäseniä, ja valtion oikeusjärjestys perustuu uskonnolliseen lakiin. Euroopan historiassa monet monarkit ovat oikeuttaneet valtansa jumalallisella oikeudella. Nykyisiä esimerkkejä teokratioista ovat islamilainen Iran ja paavin johtama Vatikaanivaltio.
Historia.
Termin teokratia otti käyttöön 100-luvun lopulla historioitsija Josephus, viitaten juutalaisiin. Teokratian oikeutus perustuu jumalallisen hallintovallan uskolliseen toimeenpanoon.
Teokratiaa on esiintynyt erilaisissa muodoissa. Teokratiassa hallitsijana voidaan pitää Jumalaa tai jumalia, yleensä jonkun ihmisen edustamana. Teokratiaa voidaan myös hallita paljastetun Jumalan lain mukaan, jolloin sitä kutsutaan teonomiaksi. Pappisvallassa eli hierokratiassa hallitsee papisto.
Teokratiat ovat olleet historiassa hyvin yleisiä. Niihin on lukeutunut heimoyhteisöjä, kuningaskuntia, kaupunkivaltioita ja imperiumeja. Teokratioiden jumalkuninkaita, Auringosta laskeutuneita jumalia tai -jumalattaria, ovat olleet esimerkiksi Inkavaltakunnan inkat ja Japanin keisari. Joissain teokratioissa jumalallisena johtajana ja jumalan edustajana on toiminut ihminen, kuten karismaattinen johtaja, kuningas tai pappi. Tällaisia jumalten edustajia ovat olleet esimerkiksi Heprealaisessa Raamatussa kuvatut kansanjohtajat Mooses ja Joosua. Myös moni eurooppalainen monarkki on väittänyt, että heillä on jumalallisen oikeus hallita.
Jean Calvin (1509–1564) johti Geneven teonomista kristillistä kaupunkivaltiota ”jumalallisen lain” pohjalta, ja samoin myös puritaanit johtivat Uuden-Englannin siirtokuntia Pohjois-Amerikassa.
Japanin keisari ei ole koskaan kiistänyt olevansa jumalallinen hallitsija, mutta hän on lakannut 1900-luvulla puhumasta siitä. Saudi-Arabia oli wahhabiittien teokratia ennen Saudien hallitsijasukua vuonna 1932. Tiibet oli buddhalainen teokratia ennen kiinalaismiehitystä ja dalai-laman pakoa 1950-luvulla. Iranista tuli islamilainen tasavalta vuonna 1979. Toinen nykyajan esimerkki teokraattisesta valtiosta on paavin johtama Vatikaanivaltio.
Jotkut pitävät Yhdysvaltojen kristillisen oikeiston tavoitteita teokraattisina.
China Miéville

China Tom Miéville (s. 6. syyskuuta 1972 Norwich) on englantilainen scifi- ja fantasiakirjailija. Miéville itse kuvaa tyyliään 1920-luvulta juontuvalla ilmauksella "weird fiction". Hänet yhdistetään myös weird fiction -käsitteen pohjalta ”uuskummaksi” ("New Weird") nimettyyn fantasiakirjallisuuden suuntaukseen, joka pyrkii tietoisesti erottautumaan kaupallisesta ja kliseisenä pitämästään fantasiasta. Koulutukseltaan Miéville on filosofian tohtori ja kansainvälisen oikeuden tuntija. Poliittisesti ja filosofisesti hän tunnustautuu marxilaiseksi ja kuuluu trotskilaiseen Socialist Workers Party -puolueeseen. Miéville pyrki parlamenttiin vuonna 2001, mutta sai vain vähän kannatusta.
Vaikutteet.
Miévillelle tärkeitä vaikuttajia ovat olleet niin 1900-luvun alun pulp-henkinen tieteiskirjallisuus, moderni televisio- ja elokuvascifi kuin useat fantasia- ja kauhukirjailijatkin. Esikuvikseen hän on luetellut M. John Harrisonin, Michael Moorcockin, Thomas Dischin ja J. G. Ballardin, ja on usein puhunut myös H. P. Lovecraftin, Mervyn Peaken ja Gene Wolfen vaikutuksesta teoksiinsa. Nuoruusaikojensa roolipeliharrastuksen Miéville on sanonut näkyvän tuotannossaan pitkälle vietyinä magian ja teknologian järjestelminä.
Miéville on pyrkinyt erottamaan fantasiakirjallisuutta sitä hallitsevasta J. R. R. Tolkienin perinteestä. "Tarua sormusten herrasta" ja siitä alkunsa saanutta ”tolkienilaisen fantasian” suuntausta hän on arvostellut taantumuksellisuudesta, moralismista, seksismistä ja eskapismista. Väitteet ovat pitkälti samansuuntaisia kuin kirjailija Michael Moorcockin kuuluisassa esseessään ”Epic Pooh” esittämä kritiikki, josta Miévillekin kertoo Tolkien-vastaisuutensa olevan suureksi osaksi peräisin.
Miévillen vasemmistolaiset näkemykset ovat selvästi esillä hänen teoksissaan, joissa käsitellään luokkaristiriitoja, poliittista toimintaa ja väkivaltaa. Hän on kuitenkin todennut, ettei teosten keskeisenä innoittajana ole poliittinen vakaumus, vaan rakkaus science fictionia ja fantasiaa kohtaan. Poliittista näkökulmaa hän pitää mielenkiintoisena tapana tarkastella kauhufantasiamaailmaa, mutta korostaa, että teoksista nauttiminen ei edellytä lukijalta samanlaista poliittista kantaa kuin mikä hänellä itsellään on.
Walter Hill

Walter Hill (s. 10. tammikuuta 1942) on pitkän uran tehnyt yhdysvaltalainen toimintaelokuvien ohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on ohjannut myös lännenelokuvia, kuten "Lainsuojattomat" (1980), "Geronimo" (1993) ja "Hurja Bill" (1995). Hill luo toimintakohtauksissaan tavaramerkinomaisesti sumeilematonta, jopa röyhkeän ylitsepursuavaa väkivaltaa, joka tahtoo lipsua yliampuvuudessaan komiikan puolelle. Poikkeuksena moderni rikoselokuva "Keikkakuski" (1978), joka tosin on jäänyt vähemmälle huomiolle, mutta nauttii jonkinlaista kulttimainetta.
Walter Hill oli elementissään erityisesti 1980-luvulla, jolloin hän ohjasi toinen toistaan tunnetumpia ja kovanaamaisempia toimintaelokuvia, kuten "Raivoisa ajojahti" (1981), "48 tuntia" (1982), "Liekehtivät kadut" (1984) ja "Oikeuden puolesta" (1987).
Pohjola

Pohjola voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Pohjola-nimisiä henkilöitä.
Pohjola on suomenkielinen sukunimi, jonka tunnettuja kantajia ovat muun muassa seuraavat henkilöt:
Katso myös.
Pohjolaan liittyvät myös seuraavat:
Uutislehti 100

Uutislehti 100 oli vuosina 1997–2008 pääkaupunkiseudulla ilmestynyt ilmaisjakelulehti.
"Uutislehti 100":n omisti ensin Janton-konserni ja myöhemmin Sanoma-konserniin kuulunut Sanoma Kaupunkilehdet Oy. Lehden pääkonttori sijaitsi Länsi-Vantaalla. Lehteä jaettiin kauppakeskuksissa, pääkaupunkiseudun linja-autoissa, VR:n lähiliikennejunissa ja metroasemilla. Lehti ilmestyi joka arkiaamu, ja sen levikki oli noin 120 000. Vuonna 2005 se ohitti Metro-lehden pääkaupunkiseudun luetuimpana ilmaisjakelulehtenä.
Lehti sisälsi uutisia ulkomailta ja Suomesta, erityisesti pääkaupunkiseudulta. Lisäksi lehdellä oli jokaiselle viikonpäivälle oma teemansa: maanantaina "Urheilu", tiistaina "Tyyli", keskiviikkona "Duuniin", torstaina "Matkalaukku", ja perjantaina "Menot".
Sanoma-konsernin hankittua sekä "Uutislehti 100":n että pääkaupunkiseudun "Metro"-lehden omistukseensa ensimmäinen yhdistettiin jälkimmäiseen 15. syyskuuta 2008.
Sanoma News

Sanoma News Oy (vuoteen 2008 Sanoma Osakeyhtiö) oli Sanoma Oyj:n tytäryhtiö. Sanoma News oli myös yksi konsernin liiketoimintaryhmistä ja Suomen johtava sanomalehtien kustantaja. Tunnetuimman julkaisunsa "Helsingin Sanomien" lisäksi Sanoma News kustansi valtakunnallisia ja alueellisia päivälehtiä ja kaupunkilehtiä sekä näihin liittyviä verkkopalveluja. Yhtiön toimitusjohtaja oli vuosina 2004–2010 Mikael Pentikäinen. Pekka Soini aloitti Sanoma Newsin toimitusjohtajana vuonna 2011.
Vuoden 2014 alussa Sanoma News Oy, Sanoma Entertainment Finland Oy ja Sanoma Magazines Finland Oy yhdistyivät uudeksi yhtiöksi, Sanoma Media Finland Oy:ksi.
Arvostelua.
Vuonna 2009 Sanoma News päätti muuttaa freelanceriensa sopimusehtoja niin, että tekijänoikeudet siirtyvät suoraan yhtiölle, joka voi julkaista materiaalia useissa medioissa ilman erillistä korvausta, kuitenkin siten, että oikeudellisen vastuun kantaisi tekijä.
Punakampela

Punakampela ("Pleuronectes platessa") on merkittävä ruokana käytettävä kala. Kampela on merkittävä ruokakala Saksassa ja Tanskassa. Toisinaan Britteinsaarilla kampelaa käytetään fish and chips -annoksen raaka-aineena. Suomessa sitä myydään etenkin pakastettuna.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Punakampelaa tavataan Euroopan lähivesillä Barentsinmereltä Välimerelle aina 200 metrin syvyyteen asti. Suomessa se on harvinainen satunnaisvieras.
Ulkonäkö.
Punakampelalla on ruskehtava ja sileä iho, jossa on punaisia pilkkuja. Punaista pilkutusta on usein myös tavallisella kampelalla.
Elintavat.
Punakampela makaa veden pohjassa kyljellään koko naama ylöspäin.
Wankelmoottori

Wankelmoottori tai kiertomäntämoottori on kevyt, tehoonsa nähden pienikokoinen ja tärinättömästi käyvä polttomoottori. Sen käyttökelpoisuutta rajoittavat kuitenkin suuri polttoaineenkulutus ja moottorin osien verraten nopea kuluminen. Mazda käytti wankelmoottoria pitkään malleissaan RX-7 ja RX-8 mutta luopui sen käytöstä vuonna 2012. Wankelmoottori teki vuonna 2023 paluun Mazdan mallistoon MX-30 lataushybridissä.
Historia.
Saksalainen Felix Wankel sai idean kiertomäntämoottorista vuonna 1924 ja sai ensimmäisen patentin kiertomäntämoottorille vuonna 1929. Ensimmäinen toimiva prototyyppi valmistui vuonna 1957 ja sarjatuotantoon sopiva malli vuonna 1958. Ensimmäisenä se otettiin käyttöön NSU Wankel Spider -automallissa vuonna 1963.
Toiminta.
Mäntämoottorissa liikkuva mäntä muuttaa työ- eli palotilan tilavuutta. Iskumäntäperiaatteella toimivissa polttomoottoreissa tämä saadaan aikaan sylinterissä ylös- ja alaspäin liikkuvan männän avulla, kun taas kiertomäntämoottorin palotilan tilavuutta muutetaan yhden tai useamman pyörivän rakenneosan avulla.
Palotila on männän ja kammion seinämän välinen tila, jonka tilavuus (ja sijainti) muuttuu männän pyörimisen myötä. Wankelmoottorin mäntä on Reuleauxin kolmion muotoinen, ja se kiertää epitrokoidin muotoisessa kammiossa.
Näiden kahden moottorityypin välinen olennainen ero on siinä, että tehon kehittämiseen tarvittavien liikkuvien osien yhteinen painopiste liikkuu iskumäntämoottorissa lähes suoraviivaisesti edestakaisin, kun se kiertomäntämoottorissa liikkuu pitkin pyöreää rataa. Koska kiertomäntämoottorissa toimivilla osilla ei esiinny lainkaan edestakaista liikettä, kiertomäntä on – tai ainakin voi olla – täysin tasapainossa, jos kyse on kaksikammioisesta moottorista, jonka roottorit ovat vastakkaisissa vaiheissa. Tämän ansiosta kiertomäntämoottori toimii luonnostaan paljon tasaisemmin ja tärinättömämmin kuin iskumäntämoottori.
Käyttökohteita.
Tekniikkaa on käytetty muun muassa Citroenin GS Birotor -mallissa ja menestyksekkäämmin muutamissa Mazdan malleissa. Mazda RX-7 on kaikkien aikojen myydyin kiertomäntämoottoria käyttävä auto. Mallia valmistettiin vuosina 1978–2002 yli 800 000 kappaletta. 
Viimeiset sarjatuotantoiset wankelmoottoria käyttäneet autot olivat Mazdan RX-8-mallit, joita valmistettiin vuoteen 2012 asti. Seuraavan kerran wankelmoottoreita nähtiin tuotannossa vuonna 2023, jolloin Mazda alkoi valmistaa MX-30-malleja – sähköautoja, joissa wankelmoottoria käytettiin generaattorina.
Wankelmoottoria käytetään myös lentokoneissa. Sen etu ottomoottoriin verrattuna lentokoneessa on se, että moottorissa on kiertomäntä, jonka liikettä ei tarvitse erikseen muuttaa pyöriväksi. Yksinkertaisemman mekaniikan ansiosta moottorista voidaan tehdä pienempi ja kevyempi.
Mazda voitti 787B-wankelmoottorilla Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1991.
Wankelmoottori voi olla myös diesel-käyttöinen.
Boltzmannin vakio

Boltzmannin vakio ("k" tai "kB") on fysiikan vakio, joka suhteuttaa lämpötilan energiaan molekyyliä kohti. Se on nimetty itävaltalaisen fyysikon Ludwig Boltzmannin mukaan, joka teki merkittävää työtä statistisen fysiikan teorian parissa, missä tällä vakiolla on suuri merkitys. Ludwig Boltzmann ei koskaan käyttänyt mukaansa nimettyä vakiota, vaan sen esitteli alun perin Max Planck nimeään kantavan 
lakinsa yhteydessä.
Boltzmannin vakio kertoo kaasuvakion formula_1 suhteen Avogadron vakioon formula_2, eli 
 formula_3.
Tämä arvo on tarkka, sillä vuonna 2018 yleinen paino- ja mittakonferenssi määritteli kelvinin uudelleen kiinnittämällä Boltzmannin vakiolle tämän arvon.
Klassisen ekvipartitioteoreeman mukaan termisessä tasapainossa olevan termodynaamisen järjestelmän keskimääräinen energia vapausastetta kohti on "½kT", missä "T" on lämpötila Kelvinasteina. Ideaalikaasun hiukkasilla on kolme vapausastetta, joten ideaalikaasun keskimääräinen energia hiukkasta kohti on "3/2kT".
Stefanin–Boltzmannin laki

Stefanin–Boltzmannin laki on fysikaalinen laki, jonka mukaan mustan kappaleen säteilemä teho pinta-alaa kohti on suoraan verrannollinen lämpötilan neljänteen potenssiin:
formula_1
Verrannollisuuskerrointa σ kutsutaan "Stefanin–Boltzmannin vakioksi". Sen arvo on
formula_2
missä "k" on Boltzmannin vakio, "c" on valonnopeus, ja "h" on Planckin vakio. Täten musta kappale, jonka pinta-ala on 1 cm², säteilee lämpötilassa 1 000 K suunnilleen teholla 5,7 W.
Lain havaitsi kokeellisesti Jožef Stefan vuonna 1879. Teoreettisesti sen johti termodynamiikan pohjalta Ludwig Boltzmann vuonna 1884. 
Stefanin–Boltzmannin lain voi johtaa myös Planckin säteilylakia integroimalla.
Stefanin–Boltzmannin lain johtaminen Planckin laista integroimalla.
Integroidaan Planckin laki kaikkien taajuuksien yli, jotta saamme mustan kappaleen säteilyn kokonaisenergian
formula_3.
Sijoitetaan formula_4, formula_5
formula_6.
Yhtälön oikea puoli on standardi-integraali, jonka arvo on formula_7, jolloin
formula_8, missä formula_9
Laskeaksemme säteillyn (kokonais)energian per sekunti per pinta-ala absoluuttisessa lämpötilassa T, voimme ajatella säteilyn fotoneja kaasuhiukkasina, joiden keskinopeus on c. Silloin fotonivuo on
formula_10, missä N on fotonien määrällinen tiheys. 
Koska musta kappale on täydellinen absorboija, on se myös täydellinen emittoija, jolloin säteilty energia per sekunti, eli teho, I on formula_11, koska formula_12. Nyt saamme
formula_13, 
josta määrittelemme Stefanin–Boltzmannin vakioksi formula_14.
Esimerkki.
Stefanin–Boltzmannin lain avulla voidaan laskea arviot Aurinkokunnan planeettojen pintalämpötiloille. Seuraavan taulukon lämpötilat on laskettu Aurinkoa kunkin planeetan keskietäisyydellä kiertäville täysin mustille palloille. Pallo vastaanottaa tällöin Auringon säteilyä poikkileikkauksensa suuruisella ympyrän pinta-alalla ja säteilee mustan kappaleen säteilyä neljä kertaa suuremmalla pallon pinta-alalla. Asettamalla vastaanotetun säteilyn määrä yhtä suureksi kuin ympäristöön säteilty energiamäärä, voidaan tasapainotilanteen lämpötila laskea.
Vertailun vuoksi taulukko sisältää myös Pluton, vaikka sitä ei nykyisin enää luetakaan planeettoihin kuuluvaksi.
Taulukon perusteella näyttäisi Venuksessa vaikuttavan erittäin voimakas kasvihuoneilmiö. Marsissa näyttäisi toimivan vastakkainen ilmiö. Tämä johtunee Marsin pinnan erilaisesta albedosta eli heijastuvuudesta Auringon pintalämpötilaa ja planeetan omaa pintalämpötilaa vastaavilla aallonpituuksilla. Muilla planeetoilla laskennalliset ja havaitut lämpötilat näyttäisivät hyvin vastaavan toisiaan.
Heksaedri

Heksaedri eli "6-tahokas" tai "kuusitahokas" on monitahokas, jonka pinnan muodostaa kuusi monikulmiota eli "tahkoa". Säännöllistä heksaedria kutsutaan kuutioksi. Kuutio on yksi Platonin kappaleista. Muita erityisiä heksaedreja ovat muun muassa kaksi kultaista romboedria.
Luokittelu.
Erään luokittelutavan mukaan kuperia heksaedreja on seitsemänlaisia. Luokittelu perustuu siihen, minkälaiset heksaedrin tahkot ovat. Luokittelun mukaan esimerkiksi kuutiot ja nelikulmiotahkoiset katkaistut kartiot kuuluvat samaan luokkaan. Alla on kuva jokaisen luokan esimerkkiheksaedrista. Esimerkiksi merkintä (5,3,3,3,3,3) tarkoittaa, että monitahokkaan yksi tahko on viisikulmio ja loput kuusi tahkoa ovat kolmioita.
Mikäli otetaan mukaan vielä koveratkin heksaedrit, luokkia tulee kolme lisää:
Sedimenttikivilaji

Sedimenttikivilajit eli kerrostuneet kivilajit ovat jään, tuulen tai veden vaikutuksesta lajittunutta ja sedimentaatioaltaaseen kerrostunutta kivennäis- tai eloperäistä ainesta, joka sedimenttikerroksissa kasvavan paineen ja kohoavan lämpötilan johdosta aikojen kuluessa tiivistyy kiveksi. Savesta tulee savikiveä, hiekasta hiekkakiveä, kalkkiliejusta kerrostunutta kalkkikiveä ja turpeesta ja muusta kasvijätteestä kivihiiltä.
Sedimenttikivet muodostuvat sedimenttien eli irtaimien maalajien kovettuessa. Sedimenttejä syntyy, kun magmakivet, metamorfiset kivet tai vanhemmat sedimenttikivet rapautuvat ja kuluvat ja kun näin irronnut aines kulkeutuu ja kerrostuu uudelle paikalle. Sedimenttejä voi syntyä myös eloperäisen aineksen kerrostuessa sekä orgaanisen tai kemiallisen saostumisen tuloksena.
Öljy ja maakaasu ovat syntyneet meressä eläneiden kasvien ja eläinten muodostamasta sedimenttikivestä. Kasvi- ja eläinkudokset muuttuivat fysikaalisten ja kemiallisten prosessien seurauksena hiilivedyksi, josta raakaöljy ja maakaasu pääasiassa muodostuvat.
Sedimenttikivien kolme pääryhmää, joihin kuuluu 95 % kaikista sedimenttikivistä
Sedimenttikivet jaetaan materiaalin luonteen ja kerrostumisprosessien perusteella kolmeen ryhmään:
Sedimenttikivien rakenteet voidaan jakaa
Useat näistä piirteistä kertovat kuljetusprosesseista ja sedimentaatioympäristöistä.
Sedimentaatio on aineksen kulutusta, kuljetusta ja kerrostumista. Kulutusprosesseja ovat rapautuminen ja eroosio.
Liuske

Liuske on yleisnimitys metamorfisille kivilajeille, jotka ovat hieno- tai keskirakeisia sekä voimakkaasti suuntautuneita. Kiven mineraaleista enemmän kuin 50 prosenttia on suuntautunut ja litistynyt maankuoren liikkeiden vaikutuksesta. Gneississä taas alle puolet mineraaleista on liuskostunut ja suuntautunut. 
Liuskeita ovat esimerkiksi alunaliuske, kiilleliuske ja saviliuske. Osa liuskekivistä halkeaa helposti laatoiksi. 
Liuskekiveä käytetään pihojen laatoitukseen, sokkelin, takan ja lattioiden verhoukseen sekä julkisivujen koristeluun.
Liuskekivien yleisimmät värisävyt ovat harmaa, valkoinen, vihreä, ruskea ja punertava. Liuskekiveä käytetään yleensä lohkopintaisena. Suomessa liuskekiveä on louhittu muun muassa Nilsiässä, jossa kvartsiittiliusketta on louhittu 1930-luvulta asti, ja Orivedellä. Myös joitakin valkoisia liuskeita louhitaan, Suomessa esimerkiksi Lokasta.
Liuskekivi oli Suomessa erityisen suosittua 1940−1950-luvuilla, jolloin sitä tuotiin myös Norjan Lapista.
Gneissi

Gneissi on yleinen metamorfinen kivilaji, joka on tyypillisesti keski- tai karkearakeinen, ja jossa on koostumusraitaisuutena ilmenevä suuntaus. Gneissi-nimitystä käytetään erityisesti maasälpä–kvartsi-pitoisista kivistä, mutta mineraalikoostumus ei ole olennainen osa gneissin määritelmää. Gneissiä syntyy korkean asteen (korkean lämpötilan) aluemetamorfoosissa. 
Kun graniitti metamorfoituu paineen alaisena, siitä tulee "graniittigneissiä". Graniitti ja gneissi muodostuvat samoista mineraaleista: niissä on maasälpää, kiillettä ja kvartsia. Väriltään se on joko harmaa tai punertava, joskus myös melkein musta. 
Gneissejä voidaan myös nimetä mineraalikoostumuksensa mukaan, esimerkiksi "kiillegneissi", joka sisältää hyvin runsaasti kiillettä. Kiillegneissin väri vaihtelee mustasta harmaaseen. Kiilteestä johtuen rakenne on usein liuskeinen. Magmakivistä syntyneistä gneisseistä käytetään myös nimitystä "ortogneissi", sedimenttikivistä syntyneitä kutsutaan nimellä "paragneissi". 
Seoskiviin eli migmatiitteihin kuuluvan "suonigneissin" tunnistaa kerrosmaisesti vuorottelevista vaaleista ja tummista raidoista. 
Suomen maakuntakivistä gneissi on Keski-Pohjanmaan maakuntakivi.
Gneissiä käytetään rakennuskivenä.
Jyväskylän Sirius

Jyväskylän Sirius ry on Jyväskylän ja sen lähikuntien alueella toimiva tähtitieteellinen yhdistys, jonka tavoitteena on edistää alueensa tähtitieteen harrastusta.
Yhdistys perustettiin vuonna 1959. Yhdistyksen toiminta käsittää havaintotoimintaa, jäseniltoja, retkiä, kaukoputkenrakennusta ja julkaisutoimintaa. Jäsenistö koostuu kaikenikäisistä tähtiharrastajista. 
Siriuksella on kolme tähtitieteellistä observatoriota: Rihlaperän tähtitorni ja Nyrölän observatorio Jyväskylässä sekä Hankasalmella sijaitseva Murtoisten observatorio. Murtoisten tähtitorni on täysin etäkäytettävä. Rihlaperän tähtitornilla pidetään pääasiassa yleisönäytöksiä.
Eetterit

Eetterit ovat orgaanisia yhdisteitä, joissa on happisilta eli -O- kahden tyydyttyneen hiilen välissä.
Eetterit ovat rasvaliukoisina yhdisteinä yleisesti käytettyjä uuttamisessa, koska ne eivät reagoi herkästi muiden aineiden kanssa. Kevyet eetterit ovat muihin samanpainoisiin yhdisteisiin verrattuna erityisen haihtuvia ja herkästi syttyviä, mistä niiden nimitys johtuu. Raskaammat polyeetterit ovat sen sijaan haihtumattomia ja niitä käytetään sen sijaan pesuaineina (tensideinä).
Primäärisiä eettereitä valmistetaan alkoholeista dehydratoimalla väkevällä rikkihapolla. Kaupallisesti tärkeimpiä eettereitä ovat dietyylieetteri sekä bensiinin lisäaine MTBE eli metyylitertiääributyylieetteri. Useita eettereitä valmistetaan myös nukleofiilisellä substituutiolla alkyylihalideista.
Eetterit ovat narkoottisia aineita, joten niitä käytettiin aiemmin laajasti nukutusaineina. Nykyisin tästä käytöstä on Suomessa luovuttu mahdollisten haittavaikutusten ja epämiellyttävän narkoosin takia. Eetterillä on tosin suuri "terapeuttinen leveys", joten yliannostelun vaara on pieni. Hiilivetyeetterit ovat haihtuvia ja herkästi syttyviä aineita, joten niitä on korvattu fluorokloroeettereillä.
Monilla eettereillä on taipumus reagoida ilman hapen kanssa, jolloin muodostuu helposti räjähtäviä peroksideja, joissa eetterihapen kanssa geminaalisesti on kahden happiatomin silta. Eetteripulloon ilmestyneet kiteet ovat siis vaarallisia eetteriperoksideja. Poikkeuksena on metyyli- ja tert-butyylieetterit, kuten MTBE tai dimetyylieetteri.
Eetterit ovat Lewis-emäksiä, eli niiden happiatomin vapaa elektronipari voi sitoutua Lewis-happoon, kuten metalli-ioniin. Esimerkkinä tästä ovat heterosyklisiä eetteriryhmiä sisältävät kruunueetterit, jotka sitoutuvat metalli-ioneihin, joita ei tavallisiin orgaanisiin liuottimiin voi liuottaa.
Tioeetterit ovat yhdisteitä, jossa eetterihapen tilalla on rikki. Ne ovat usein haitallisia tai myrkyllisiä ja erittäin pahanhajuisia yhdisteitä.
Etyyliasetaattia on hieman harhaanjohtavasti kutsuttu nimellä "etikkaeetteri". Se ei kuulu lainkaan tämän ryhmän yhdisteisiin, vaan se on etanolin ja etikkahapon muodostama esteri.
Aino Kallio (radiokuuluttaja)

Aino Lyydia Kallio eli Moskovan Tiltu (s. 1903 Hämeenlinna) oli suomalaissyntyinen neuvostoliittolainen radiokuuluttaja, joka levitti talvi- ja jatkosodassa sotapropagandaa suomalaisille sotilaille. Hänestä tuli Suomessa kyseenalainen kuuluisuus. 
Elämä.
Kirjassaan "Suomi Neuvostoliiton radiossa" (1942) toimittaja Yrjö Kilpeläinen kuvasi Aino Kalliota. Kilpeläisen tietojen mukaan Kallio osallistui 1920-luvulla Suomen Kommunistisen Puolueen maanalaiseen toimintaan Viipurissa ja Hyvinkäällä. Viipurissa Kallio oli yhteistoiminnassa Saimi Virtasen eli myöhemmän ”Petroskoin Tiltun” kanssa. Vuonna 1929 Kallio pidätettiin ja tuomittiin maanpetoksellisesta toiminnasta yhden vuoden ja kolmen kuukauden vankeuteen. Kallio vapautui tammikuussa 1931 ja siirtyi Neuvostoliittoon vuoden 1932 alussa. Moskovassa Kallio suoritti Lenin-koulun kurssin vuosina 1932–1933.
Suvussa kulkeneiden tietojen mukaan Aino Kallio solmi avioliiton Lenin-koulussa opettajana toimineen tamperelaislähtöisen Lauri Gustafssonin kanssa ja sai kaksi tytärtä, jotka valmistuivat aikuistuttuaan lääkäreiksi. Aino Kallion serkku Meeri Kallio avioitui taidemaalari Yrjö Saarisen kanssa. Hänen toinen serkkunsa oli Hyvinkäällä vaikuttanut lehtimies ja kirjailija T. W. Paavonkallio.
Eräiden tietojen mukaan Aino Kallio kävi vaivihkaa Suomessa yhden kerran sotien jälkeen.
”Tiltu”.
Pirjo Hämäläisen ja Simo Juntusen mukaan ”Tiltu” oli yhteinen vähättelevä kutsumanimi Neuvostoliitosta sota-aikana kuultujen suomenkielisten propagandalähetysten naisäänille. ”Moskovan Tiltun” ja ”Petroskoin Tiltun” lisäksi radioaalloilla esiintyi myös ”Leningradin Tiltu” eli Inkeri Lehtinen. Nimitys juontaa juurensa Pietarin radan rakentamisen aikaan 1870-luvulla Iitissä eläneestä, radan rakentajille seuraa pitäneestä naisesta. ”Iitin Tiltusta” kertovan kansanlaulun levytti Hiski Salomaa Yhdysvalloissa 1920-luvun lopulla huomattavasti alkuperäisestä siistityin sanoin. 
Venäläisiä rintamasotilaita uhkailtiin vakavilla rangaistuksilla suomalaisten propagandaradioiden kuuntelemisesta. Suomalaiset saivat kuitenkin kuunnella venäläisiä propagandaradioita, joista Moskovan Tiltu on ehkä kuuluisin. Suomalaiset usein pilailivat Tiltun kustannuksella, koska propaganda oli useasti hyvinkin ilmiselvää.
Rihlaperän tähtitorni

Rihlaperän tähtitorni on Jyväskylän Siriuksen ylläpitämä harrastajaobservatorio Jyväskylässä, Kypärämäen kaupunginosan itäosassa Tähtitorninmäen päällä Rihlaperä-nimisen kadun lähellä. Tähtitorni otettiin käyttöön vuonna 1963.
Tähtitorni on kolmekerroksinen ja ylimmässä kerroksessa sijaitsee sen päähavaintoväline, 150 mm akromaattiobjektiivilla varustettu linssikaukoputki. 1980-luvulla tähtitornissa otettiin käyttöön sähköinen ohjauslaitteisto. Nykyään se on varustettu tietokoneohjatulla ohjauslaitteistolla, mikä mahdollistaa automatisoidun kohteiden etsinnän.
Rihlaperän tähtitornilla järjestetään tähtinäytäntöjä aina marraskuun alusta maaliskuun loppuun.
Nyrölän observatorio

Nyrölän observatorio on Jyväskylän Siriuksen moderni harrastajaobservatorio Jyväskylän Nyrölän kylässä. Sen korkeus merenpinnasta on noin 200 metriä.
Observatoriossa on kaksi optista kaukoputkea, 40 ja 25 cm pääpeileillä varustetut Meade-teleskoopit. Havainnot tehdään tähtitieteellisellä CCD-kameralla.
Nyrölässä on tehty useita merkittäviä tähtitieteellisiä havaintoja muun muassa eksoplaneetoista ja gammapurkauksista. Asteroidi 22978 on nimetty Nyröläksi tämän observatorion mukaan.
Suurta suosiota saanut Kallioplanetaario on louhittu observatorion alaiseen kallioon.
Chicago (elokuva)

Chicago on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut Rob Marshallin ohjaama elokuvamusikaali, joka perustuu samannimiseen Broadway-musikaaliin 1970-luvulta. Elokuvan pääosissa ovat Renée Zellweger, Catherine Zeta-Jones, Richard Gere ja Queen Latifah.
Bill Condon laati elokuvan käsikirjoituksen Bob Fossen ja Fred Ebbin musikaalin pohjalta. Danny Elfman sävelsi elokuvaan musiikkia John Kanderin musikaalisävellysten täydennykseksi.
Elokuvan miespääosaroolia tarjottiin aluksi John Travoltalle, mutta tämä kieltäytyi.
Juoni.
Nuori, kirkassilmäinen Roxie Hart uneksii esittävänsä vielä jonakin päivänä pääosaa uljaassa vaudeville-tuotannossa. Roxie toivoo astelevansa valaistulle estradille kuin konsanaan suuri idolinsa Velma Kelly, kaupungin kaunein ja vaarallisin laulajatähtönen.
Mutta kohtalon oikusta kumpikin nainen päätyy telkien taakse murhatuomio sirossa niskassaan. Vanginvartija "Mama" Mortonin avustuksella Roxie kuitenkin löytää itselleen sulavan lakimiehen, Billy Flynnin, joka saa sensaatiouutisen kärkkäästi haistavat lehdet kiinnostumaan nuoren laulajattaren tapauksesta...
Vastaanotto.
Palkinnot.
Golden Globet.
"Chicago" voitti kolme Golden Globe -palkintoa:
Lisäksi se oli ehdokkaana viidessä muussa kategoriassa:
Muut tunnustukset.
"The New York Timesin" kriitikot valitsivat "Chicagon" vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Lämmönjohtavuus

Lämmönjohtavuus (toisinaan myös "lämmönjohtavuuskyky", tunnus λ) kuvaa, miten hyvin jokin materiaali johtaa lämpöä. Mitä suurempi lämmönjohtavuuslukema on, sitä paremmin lämpö johtuu. Lämmönjohtavuus ilmoittaa siirtyvän lämpötehon "P" poikkipinta-alaa "A" ja tiettyä materiaalissa vallitsevaa lämpötilagradienttia "dT/dx" kohti. SI-järjestelmän mukaisesti lämmönjohtavuudelle tulee yksiköksi watti / kelvin·metriä kohti eli "W/(K·m)". 
formula_1
Materiaalille ominaisen lämmönjohtavuuden avulla voidaan laskea jonkin kappaleen (poikkipinta-ala "A" ja pituus "l") lämpöresistanssi "Rth":
formula_2
Laskentaesimerkkejä liittyen piirilevyihin: 
"100 mm² = 0,000100 m²"
"Rth = l / (λ·A) = 0,001 m / (0,5 W/(K·m)·0,000100m²) = 20 K/W"
"Rth = l / (λ·A) = 0,010 m / (0,5 W/(K·m)·0,010 m·0,001 m) = noin 2000 K/W"
"Rth = l / (λ·A) = 0,010 m / (390 W/(K·m)·0,010 m·0,000035 m) = noin 73 K/W"
Käytännössä näistä arvoista voi päätellä, että lämpö kulkee piirilevyissä kohtuullisesti lasikuidun läpi vastapuolelle, mutta piirilevyllä lämpö leviää lähinnä vain folioiden vaikutuksesta. 
Toisinaan lämmönjohtavuudella tarkoitetaan myös "lämpökonduktanssia", lämpöresistanssin käänteissuuretta, vaikka lämmönjohtavuus varsinaisesti on materiaalin ominaissuure.
Pianisti

Pianisti on henkilö, joka soittaa pianoa. Rajoitetummin ja painokkaammin termillä viitataan vakavasti pianonsoittoa harrastaviin sekä ammattilaisiin. Ammattimaiseksi pianistiksi harjaantuminen aloitetaan yleensä viimeistään kouluiässä. Suomessa pianistit saavat peruskoulutuksensa musiikkiopistoissa, joissa voi suorittaa perustason ja musiikkiopistotason opinnot. Tämän jälkeen on mahdollista jatkaa toisen asteen opinnoilla konservatoriossa, jossa voi suorittaa muusikon ammattitutkinnon, sekä kolmannen asteen opinnoilla ammattikorkeakoulussa tai Sibelius-Akatemiassa.
Pianistit työskentelevät joko itsenäisinä ammatinharjoittajina esiintyen soolo- tai yhtyekokoonpanoissa tai kiinnitettyinä orkesteriin. Useimmat oopperat ja baletit sekä monet kuorot käyttävät harjoituspianisteja, joiden tehtävänä on soittaa pianolla orkesterille kuuluva osuus harjoituksissa. Tällöin ammattinimike on korrepetiittori.
Habilitaatio

Habilitaatio on käsite, jota käytetään useissa Euroopan maissa kuvaamaan väitöskirjan jälkeistä tutkintoa, tutkintoon johtavaa prosessia tai habilitaatiotutkielmaa, joka on kirjoitettu osana kyseistä prosessia. Habilitaatio antaa elinikäisen oikeuden antaa opetusta yliopistossa, jossa habilitaatio on suoritettu. Useissa yliopistoissa habilitaation suorittaneelle henkilölle annetaan joko nimike "Dr. habil." tai "Privat-Dozent". Habilitaatio vastaakin tarkoitukseltaan Suomessa dosentilta vaadittavaa väitöskirjan jälkeistä lisätutkimusta.
Habilitaatiotutkielman tulee olla tieteellisesti korkeatasoinen, väitöskirjaa laaja-alaisempi ja uutta tieteellistä tietoa tuottava tutkimus, joka osoittaa syvällistä tieteellistä menetelmien hallintaa ja kykyä edistää kyseistä tieteenalaa. Habilitaatiotutkielma voi olla "kumulatiivinen", pohjautuen aikaisempaan tutkimustyöhön (”artikkelikokoelma”) tai julkaisemattomaan "erikoistutkielmaan" (ns. monografia), joka yleensä on pituudeltaan mittava. Kumulatiivinen habilitaatio on vallitseva käytäntö esimerkiksi lääketieteessä ja yleisemminkin luonnontieteissä mutta harvinainen esimerkiksi oikeustieteen, historian tai ylipäätään humanististen tieteenalojen kohdalla.
Siirtokunta

Siirtokunta eli kolonia voi tarkoittaa toiseen maahan asettuneiden vierasmaalaisten yhteisöä tai jonkin kansan oman kotimaansa ulkopuolelle perustamaa kauppapaikkaa. Antiikin aikana oli tavallista, että Välimeren alueella asuneet kansat perustivat siirtokuntia toisiin maihin. Esimerkiksi kreikkalaiset perustivat useita siirtokuntia Italiaan.
Dominoiva ominaisuus

Perinnöllisyystieteessä dominoiva eli vallitseva ominaisuus tarkoittaa ominaisuutta, joka tulee näkyviin sekä homotsygoottisena että heterotsygoottisena. Vaikka yksilöllä on aina kaksi alleelia samasta geenistä, jo yksi dominoiva alleeli riittää siihen, että ominaisuus tulee näkyviin yksilön fenotyypissä eli ilmiasussa. Samasta syystä dominoiva ominaisuus ei voi resessiivisen tavoin periytyä huomaamatta sukupolvien yli, vaan kaikki dominoivan alleelin kantajat ilmentävät ominaisuutta myös fenotyypissään.
Dominoivaa alleelia kuvataan oikealla olevassa esimerkissä isolla kirjaimella "T", kun taas vastaavasti resessiivistä pienellä. Dominoiva ominaisuus tulee esille sekä homotsygoottisena ("TT"), että heterotsygoottisena ("Tt"). Vain homotsygoottisena, tapauksessa "tt", resessiivinen ominaisuus voi tulla näkyville.
Tappisolu

Tappisolut ovat silmän verkkokalvolla sijaitsevia valon aistimiseen erikoistuneita soluja. Silmän valoherkät solut on nimetty sauvasoluiksi ja tappisoluiksi, joista tappisoluilla on värihavainnoissa tärkeä osa.
Tappisoluissa on kussakin yhtä pigmenttiä, jonka mukaan solut ovat herkkiä eri aallonpituusalueille. Värierottelukyky perustuu solujen sisältämien pigmenttien energiatiloihin. Valon absorptio materiaaliin riippuu siitä kuinka hyvin sen fotonien energia vastaa materiaalin energiatilojen välisiä eroja. Pitkäaaltoisen (punaisen) valon fotonien energia on pienempi kuin lyhytaaltoisen (sinisen) valon energia ja siten solun pigmenttien kemiallinen koostumus vaikuttaa siihen, minkä väriselle valolle ne ovat herkkiä. Lyhyelle aallonpituudelle (sinistä lähellä oleville värisävyille) herkkiä tappisoluja on vähiten, keskipitkän alueen soluja 20-kertaisesti ja pitkään aallonpituusalueeseen keskittyneistä soluja noin 40-kertaisesti lyhyeen alueeseen erikoistuneiden solujen määrä.
Tappisolut ovat jakautuneet epäsäännöllisesti koko silmän takaosaan, mutta niitä on eniten foveaksi kutsutussa verkkokalvon keskiosassa. Ihmisen silmässä tappisoluja on 5–6 miljoonaa. Niiden halkaisija on 2–8 mikronia.
Väriaisti.
Tappisolut aistivat valon aallonpituuden eivätkä ole niin valoherkkiä kuin sauvasolut. Tappisolut tarvitsevat suuremman energiamäärän kuin sauvasolut ja hämärässä värinäkö katoaa kokonaan.
Ihmisellä tappisoluja on yleensä kolmea eri tyyppiä, jotka ovat herkistyneet valon eri aallonpituuksille. Kukin tappisolu on herkkä tietyllä aallonpituusvälillä (punaiseksi kutsuttu solutyyppi on herkin oranssinkeltaisen valon aallonpituudella). Siniselle alueelle herkkää pigmenttiä sisältävät solut ovat herkimmillään valolle, jonka aallonpituus on noin 445 nm, eivätkä pysty havainnoimaan aallonpituudeltaan 520 nm ylittävää valoa. Kahta muuta pigmenttiä sisältävät solut pystyvät sen sijaan havainnoimaan kaikkia valon aallonpituuksia. Vihreiksi kutsuttujen solujen herkkyyshuippu on aallonpituuden 535 nm ja punaisiksi kutsuttujen, pitkään aallonpituusalueeseen keskittyneiden solujen 575 nm kohdalla.
Gnaeus Julius Agricola

Gnaeus Julius Agricola (13. kesäkuuta 40 – 23. elokuuta 93) oli roomalainen sotapäällikkö.
Agricola syntyi Gallia Narbonensiksessa (nyk. Etelä-Ranskassa) ja meni naimisiin Domitia Decidianan kanssa. He saivat yhden tyttären, joka meni naimisiin historioitsija Tacituksen kanssa. Tacitus oli yksi hänen suurimmista kannattajistaan ja hän kirjoitti Agricolan elämäkerran "De vita et moribus Julii Agricolæ". Kirjassa Tacitus kuvaa erityisesti Agricolan toimintaa Britanniassa.
Agricolan ura alkoi sotilastribuunina Britanniassa vuosina 58–62 kuvernööri Gaius Suetonius Paullinuksen alaisena. Tämän jälkeen Agricola toimi muun muassa legioonan komentajana ja Gallia Aquitanian provinssin kuvernöörinä. Samalla hänestä tehtiin myös patriisi. Kun yksi konsuleista kuoli vuonna 77, valittiin Agricola hänen tilalleen. Seuraavana vuonna hänet valittiin Britannian kuvernööriksi. Britanniassa Agricola kukisti walesilaiset ja kaledonialaiset Mons Graupiuksen taistelussa. 
Vuonna 84 hänet kutsuttiin takaisin Roomaan, ehkä siksi että keisari Domitianus pelkäsi Agricolan saamaa suosiota. Agricola kuoli perintötilallaan Gallia Narbonensiksessa vuonna 93. Huhut kertoivat, että hänet olisi myrkytetty, mutta asiasta ei ole näyttöä.
Datafuusio

Datafuusio () on muodollisesti määritelty kehys, jossa kuvataan eri lähteistä peräisin olevan tiedon yhteyden luomisen menetelmät ja työkalut ja jonka tarkoituksena on löytää informaatiolle suurempi arvo. Tätä muodikasta termiä kuitenkin käytetään melko vapaasti moninaisista asioista, ja sen määritelmä ei ole kovin tarkka. 
Datafuusio on epistemologisesti integroiva prosessi, jossa suuri määrä alempaa tietoa yhdistetään tiedon seuraavalle tasolle yhdeksi kokonaisuudeksi. Esimerkkinä siitä on useiden tutkien useiden havaintojen yhdistäminen useista maaleista kunkin maalin yhdeksi seurannaksi. Tällä tavalla voidaan saada parhaimmillaan "kaunis" seuranta häivelentokoneista (F-117, B-2), jotka on tehty periaatteessa tutkassa vaikeasti havaittavaksi ja yhden tutkan osalta lähes näkymättömäksi.
Toinen esimerkki, joka oli koekäytössä jo Persianlahden sodassa 1991, on Yhdyvaltojen ASAS-tiedustelujärjestelmän signaalitiedustelun tekoälyohjelma. Siinä signaalitiedustelun raakadata, muun muassa radioliikennemäärä, radioiden suunnitut paikat, radioiden tyypit ja radioverkkojen rakenteet, syötettiin malliin Irakin johtamis- ja viestijärjestelmän rakenteesta. Ulos saatiin ehdotuksia esikuntien ja joukkojen sijainnista ja tyypeistä. Yhdyvaltalaisten mielestä tekoälyohjelma oli merkittävin syy irakilaisten johtamisjärjestelmän romahduttamiseen järjestelmänä. Tekoälyohjelma teki siis ihmiselle käsittämättömästä määrästä raakatietoa ihmisille merkityksellistä tietoa.
Datafuusion merkityksen nousun takana voidaan nähdä:
Luettelo Suomen kunnista väestötiheyden mukaan

Tämä on luettelo Suomen kunnista väestötiheyden mukaan. Tiedot lasketaan tilastoiduista väkiluvuista ja tilastoiduista maapinta-aloista. Kuntien mediaanissa on ( as./km²).
Pierre Louis Moreau de Maupertuis

Pierre Louis Moreau de Maupertuis (kastettu 28. syyskuuta 1698 Saint-Malo – 27. heinäkuuta 1759 Basel) oli ranskalainen matemaatikko, tähtitieteilijä ja geodeetti.
Tutkimusmatka Lappiin.
Maupertuis oli Ranskan tiedeakatemian retkikunnan johtajana Tornionlaaksossa vuosina 1736–1737. Retkikunta mittasi yhden asteen suuruisen meridiaaninkaaren todellista pituutta maastossa (astemittaus). Tarkoituksena oli selvittää, onko maapallo navoiltaan litistynyt vai ei. Toinen vastaavanlainen retkikunta lähetettiin päiväntasaajalle nykyisen Ecuadorin valtion alueelle. Mittaukset onnistuivat ja osoittivat maan muodon olevan litistynyt.
Mittausten eteläisin piste oli Tornion kirkon torni ja pohjoisin Kittisvaara Pellossa. Muita pisteitä olivat muun muassa Pullinkivaara Svansteinin (Turtolan) kylällä, Niemivaara Pellon kunnassa sekä Aavasaksa Ylitorniolla.
Ura.
Maupertuis oli Ranskan akatemian jäsen ja sen kahdeksannen oppituolin haltija vuodesta 1743 alkaen. Hän oli Ranskan tiedeakatemian johtaja 1742–1744 ja Preussin tiedeakatemian johtaja 1744–1757. Maupertuis oli myös biologian varhainen teoreetikko, eritoten teoksessaan "Vénus physique" (1745), suom. 2017.
Hän oli Émilie du Châtelet’n geometrian opettaja ja myös rakastaja.
Julkaisut.
Maupertuis’n tärkeimpiä teoksia:
Hänen kootut teoksensa julkaistiin vuonna 1752 Dresdenissä ja vuonna 1756 Lyonissa.
Lapin tutkimusmatkan muistomerkit.
Maupertuis’n ja astemittausretkikunnan tutkimusmatkan muistoksi Suomeen on pystytetty neljä muistomerkkiä, joista kolme on mittauspisteinä olleiden vaarojen huipuilla. Pellon Kittisvaaralla on Olof Erikssonin suunnittelema kivipyramidi, jonka Ranskan Suomen-suurlähettiläs Gérard Jouvé paljasti juhannuspäivänä 1956. Ylitorniossa Aavasaksalla on Hanna Koskisen suunnittelema, 19. kesäkuuta 2006 paljastettu muistomerkki, joka symboloi navoiltaan litistynyttä maapalloa. Ylitornion Huitapelin huipulla on 21. heinäkuuta 2018 paljastettu muistomerkki, jonka suunnitteli arkkitehti Markus Kangas ja toteutti kuvanveistäjä Sakari Matinlauri. Muistomerkki "Luojan kämmenellä" kuvaa käden pitelemää maapalloa, johon on korostettu Suomen lisäksi Ecuador, joka oli toisen retkikunnan mittauspaikkana. Neljäs muistomerkki on Tornion kirkon lähellä. Tornion kaupungin viettäessä 350-vuotisjuhlaa vuonna 1971 paljastettiin astemittauksen ja Maupertuis’n muistomerkki. Kaksiosaisen muistomerkin yläosa on Olof Erikssonin suunnittelema abstrakti kolmiosommitelma, joka kuvaa maanmittauksessa käytettyä kolmioverkkoa. Sen yläpuolella on tähti Delta Draconis, jota retkikunta käytti mitatessaan galaktista leveyttä. Muistomerkin jalustassa on ranskalaisen kuvanveistäjän Gwen Jégoun suunnittelema kuva de Maupertuis’n kasvoista. Kun de Maupertuis’n syntymästä tuli kuluneeksi 300 vuotta vuonna 1998, muistomerkki ja sitä ympäröivä puisto kunnostettiin, ja puisto nimettiin "Maupertuis’n puistoksi".
Ruotsin Ylitorniossa on Pullingin vaaran huipulla muistomerkkinä samanlainen kivipyramidi kuin Pellon Kittisvaaralla. Sen paljasti Kaarle XVI Kustaa vuonna 1994.
GATS

GATS ("General Agreement in Trade on Services") on yksi Maailman Kauppajärjestön, WTO:n, sopimuksista, joilla tähdätään kaupan vapauttamiseen. Sen alueena on palvelukauppa, mikä tarkoittaa kaikkia niitä aloja, joilla tarjotaan erilaisia palveluja, koskien sekä julkista että yksityistä sektoria. GATS tähtää kaikkien palvelujen kaupan vapauttamiseen, mutta ensimmäisiin sopimusteksteihin sisältyy monia varauksia, joilla maat voivat pitää joitain omia palvelusektoreitaan suljettuina, esimerkiksi vesihuoltosektorin.
GATSin sopimusteksti sisältää yli tuhat sivua tekstiä, joten se on toistaiseksi yksi WTO:n monimutkaisimmista sopimusteksteistä. GATS-neuvottelut perustuvat bilateraalisiin sopimuksiin, joissa eri neuvottelujen osapuolet (jäsenmaat) vaativat toinen toisiltaan jonkin palvelusektorin kaupan vapauttamista, ja tarjoavat tilalle saman tai jonkun muun sektorin avaamista omassa maassaan.
Kritiikki.
GATS-sopimus on kokonaisuutena herättänyt laajaa kritiikkiä sekä asiantuntijoiden että kansalaisjärjestöjen edustajien keskuudessa. Tämän kritiikin mukaan sopimuksesta hyötyvät vain teollisuusmaiden suuryritykset, ja suurimpia häviäjiä ovat kehitysmaat. Näyttääkin jopa todennäköiseltä, että kehitysmaat jättäytyvät jossain vaiheessa pois koko sopimuksesta, sillä niillä ei ole paljoakaan voitettavanaan ja hyvin paljon hävittävää.
Toronton yliopiston johtamisen laitoksen professori ja kansainvälisyystutkija Jane Knight on kirjoittanut GATS - sopimuksesta raportin, jossa hän tarkastelee, miten vapaakaupan laajeneminen koulutussektorilla sisältää riskejä. Tällaisia riskejä ovat:
Aiheesta muualla.
GATS ja koulutusvienti
Taistelutoverit

Taistelutoverit () on vuonna 2001 valmistunut kymmenenosainen toiseen maailmansotaan sijoittuva draamasarja. Sarja perustuu historioitsija Stephen E. Ambrosen kirjoittamaan romaaniin "Band of Brothers: E Company, 506th Regiment, 101st Airborne from Normandy to Hitler’s Eagle’s Nest". Sarja kertoo Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioonan 506. rykmentin E-komppanian vaiheista ennen sotaa ja sen aikana. Sarjan tuottivat Steven Spielberg ja Tom Hanks sotaelokuvan "Pelastakaa sotamies Ryan" (1998) menestyksekkään yhteistyön innoittamina.
Sarjan tapahtumat, aivan kuten henkilöhahmotkin, perustuvat Ambrosen tutkimuksiin ja tallennettuihin haastatteluihin E-komppanian veteraaneista. Joidenkin veteraanien haastatteluja nähdään osien alussa, mutta heidän henkilöllisyyttään ei paljasteta ennen sarjan viimeistä osaa.
Taistelutoverit oli valmistuessaan kallein koskaan tehty minisarja. Sarjan budjetti oli noin 125 miljoonaa dollaria. Sarja palkittiin kuudella Emmy-palkinnolla sekä yhdellä Golden Globella kategoriassa "Paras minisarja tai televisiota varten tehty elokuva". Internet Movie Databasen käyttäjät ovat äänestäneet sen kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi televisiosarjaksi (9,5/10).
Sarja on esitetty Suomen televisiossa viidesti: kesällä 2002, syksyllä 2003, Yle Fem -digikanavalla kesällä 2005, Yle TV1:llä 4. kesäkuuta – 6. elokuuta 2008 sekä syksyllä 2009.
Vuonna 2005 sarjasta julkaistiin kaikki kymmenen jaksoa sisältävä DVD-kokoelma, jossa oli mukana myös televisiossa esittämätöntä lisämateriaalia.
Spielberg ja Hanks ovat tuottaneet myös sarjan "", joka kertoo Tyynenmeren tapahtumista toisessa maailmansodassa. Sarjan ensiesitys oli keväällä 2010, ja Suomessa se esitettiin 28. joulukuuta 2010 – 1. maaliskuuta 2011 Yle TV1:llä.
Sarjan englanninkielisen nimen etymologia.
Sarjan englanninkielinen nimi "Band of Brothers" tulee William Shakespearen historiallisesta näytelmästä "Henrik V", jossa Englannin kuningas Henrik V pitää kuuluisan puheen ennen Agincourtin taistelua. Lainauksen lyhennetty versio on myös Ambrosen kirjan ensimmäisellä sivulla, jonka lisäksi Carwood Lipton lainaa tekstiä sarjan viimeisessä osassa.
Osat.
Lisäksi myynnissä olevasta DVD-sarjasta löytyy lisämateriaalina dokumentti "We Stand Alone Together", jossa on E-komppanian veteraanien haastatteluja sekä näyttelijän muokkaama videopäiväkirja näyttelijöiden saamasta armeijan pikakurssista.