Kansainvälinen meridiaanikonferenssi

Kansainvälinen meridiaanikonferenssi oli lokakuussa 1884 Washingtonin kaupungissa Yhdysvalloissa pidetty konferenssi, jonka tehtävänä oli määrittää nollameridiaani kansainväliseen käyttöön. Konferenssin kutsui koolle Yhdysvaltain presidentti Chester A. Arthur. Käsiteltävänä aiheena oli "maailman­laajuisesti pituusasteiden nollakohtana käytettävän yleisen meridiaanin ja standardoidun aikajärjestelmän" valinta. Konferenssi päätyi valitsemaan Greenwichin meridiaanin kansain­väliseksi nolla­meridiaaniksi.
Tausta.
1870-luvulta lähtien kävi yhä ilmeisemmäksi, että oli tarpeen toisaalta kiinnittää maailman­laajuinen nolla­meridiaani navigoinnin tarpeisiin, toisaalta yhtenäistää paikallis­ajat varsinkin rautateiden aikatauluja varten. Ensimmäisessä kansainvälisessä maantieteellisessä konferenssissa, joka pidettiin Antwerpenissa vuonna 1871, suositeltiin Greenwichin meridiaanin käyttöä nollameridiaanina pieni­mitta­kaavaisissa merikartoissa ja asetettiin tavoitteeksi, että se tulisi pakolliseksi 15 vuoden kuluttua. 
Isossa-Britanniassa Great Western Railway oli standardoinut ajan vuonna 1840, ja vuonna 1847 "Railway Clearing Union" määräsi, että Greenwichin aika (GMT) oli otettava käyttöön maan kaikilla rautatieasemilla niin pian kuin postilaitos, General Post Office sallisi sen. Postilaitos lähetti siihen aikaan Greenwichistä käsin aikamerkkejä lennättimen välityksillä eri puolille maata kellojen asettamista varten. Tammikuussa 1848 George Bradshawin julkaisemassa rautatie­aika­taulussa kaikki kelloajat ilmaistiin yhtenäisellä tavalla Greenwichin ajan mukaan, mikä sai yleisen hyväksynnän, mutta vasta vuonna 1890 GMT vahvistettiin lakisääteisesti koko Yhdistyneen kuningaskunnan viralliseksi ajaksi. 
Yhdysvalloissa ongelmat olivat vielä suuremmat. Eräskin taulukko osoitti yli sata paikallisaikaa, jotka erosivat toisistaan enemmän kuin kolme tuntia. Vuonna 1870 Charles F. Dowd julkaisi pamfletin "A System of national time and its application". Siinä hän ehdotti maan jakamista kolmeen aikavyöhykkeeseen, jotka oli määritelty Washingtonin meridiaanin mukaan. Vuonna 1872 hän muutti ehdotustaan ja esitti neljää aikavyöhykettä, jotka oli määritelty Greenwichin meridiaanin mukaan.
Maailmanlaajuista aikajärjestelmää ehdotti ensimmäisenä Canadian Pacific Railwayn pääinsinööri Sandford Fleming muistiossaan "Terrestrial Time" vuonna 1876. Hän ehdotti sellaisten kellojen käyttöönottoa, jotka osoittaisivat 24-tuntista yleisaikaa ja joihin oli lisätty osoitin, joka näytti paikallisaikaa lähimpään tuntiin pyöristettynä. Hän huomautti myös, että monet niistä korjauksista, jotka paikallista keskiaikaa varten oli jo tehty, olivat suuremmat kuin ne, jotka vyöhykeaikoihin siirtymisestä seuraisivat. Vuosina 1878–1879 hän laati ehdotuksestaan muunnelmia, joka perustuivat Greenwichin meridiaaniin. Kahta Flemingin kirjoitusta pidettiin niin merkittävinä, että kesäkuussa 1879 Britannian hallitus lähetti niistä kopiot 18 muuhun maahan sekä useille Englannissa toimineille tieteellisille laitoksille. Samoihin aikaan "American Metrological Society" julkaisi Yhdysvaltain sääpalvelun johtaja Cleveland Abben laatiman raportin "Report on Standard Time", jossa ehdotettiin oleellisesti samaa.
Ehdotukset eivät saaneet tiedeyhteisön yksimielistä hyväksyntää. Niitä vastustivat United States Naval Observatoryn yli-intendentti John Rodgers ja Britannian kuninkaallinen tähtitieteilijä George Biddell Airy, jotka kumpikin olivat rakennuttaneet lennätinyhteydet paikallisen ajan välittämiseksi eri kaupunkeihin. Naval Observatory oli myös välittänyt eteenpäin Greenwichistä transatlanttisen lennätinkaapelin välityksellä Harvardin yliopistoon lähetetyt aikamerkit, joilla ajastettiin myös Bostonissa sijainnut aikapallo.
Kansainvälisen meridiaani­konferenssin pitämisestä sovittiin alustavasti kolmannessa kansainvälisessä maantieteellisessä kongressissa, joka pidettiin Venetsiassa vuonna 1881 ja jossa yleismaailmallisen nollameridiaanin ja yhtenäisen standardiajan käyttöönotto oli tärkeänä kohtana asialistalla. Seitsemännessä kansain­välisessä geodeettisessa konferenssissa Roomassa lokakuussa 1883 luonnosteltiin enimmät tekniset yksityis­kohdat, mutta jätettiin diplomaattinen sopimus myöhempään konferenssiin. Yhdysvaltain kongressi sääti 3. elokuuta 1881 lain, joka valtuutti presidentin kutsumaan koolle kansainvälisen konferenssin perus­meridiaanin kiinnittämiseksi, jonka mukaan kelloaika ja pituusaste määräytyvät kaikkialla maailmassa. 
Kutsukirjeet osallistujille lähetettiin 1. joulukuuta samana vuonna. Sitä ennen Yhdysvaltain rautatieyhtiöt olivat Abben ja Flemingin sekä Yhdysvaltain rautateiden yleisen aikasopimuksen sihteeri ja matkustajien opaskirjasen ("Traveller's Official Guide to the Railways)" päätoimittaja William Fredrick Allenin aloitteesta tehneet sopimuksen, jonka mukaan rautateillä oli 18. marraskuuta 1883 otettu kaikkialla Yhdysvaltojen alueella käyttöön vyöhykeajat. Vaikka ne vahvistettiin lailla vasta vuonna 1918, konferenssissa oli vallalla voimakas vaikutelma tapahtuneen tosiasian eteen joutumisesta, vaikkakaan paikallisista ajoista päättäminen ei kuulunut konferenssin asialistalle.
Vaihtoehtoina Greenwichin meridiaanille nollameridiaaniksi ehdotettiin:
Ennen konferenssia oli sitä paitsi Piazzi Smyth ehdottanut nollameridiaaniksi Kheopsin pyramidin kautta kulkevaa meridiaania.
Osallistuneet maat.
Konferenssiin osallistuivat seuraavat 26 maata, jotka lähettivät siihen yhteensä 41 edustajaa:
Päätökset.
Konferenssi hyväksyi lopullisesti 22. lokakuuta 1884 seuraavat päätökset, joista oli äänestetty 13. lokakuuta: 
Päätös 2, joka vahvisti Greenwichin meridiaanin, hyväksyttiin äänin 22–1. Vain San Domingo eli nykyinen Dominikaaninen tasavalta äänesti vastaan; Ranska ja Brasilia eivät äänestäneet. Ranskassa Greenwichin meridiaani otettiin käyttöön vasta vuonna 1911.
Päätöksessä 4 vahvistettiin standardiaika ja sen mukainen maailmanlaajuinen vuorokausi. Vaikka kaksi kokousedustajaa, toinen heistä Sandford Fleming, ehdotti maailmanajan käyttöönottoa kaikissa maissa, muut edustajat vastustivat sanoen, ettei asia kuulunut konferenssin asialistalle, ja niinpä kummankaan ehdotuksesta ei edes äänestetty. Niinpä vastoin yleistä luuloa konferenssissa "ei" myöskään päätetty maapallon jakamisesta aikavyöhykkeisiin, vaikka sellaista eräissä puheenvuoroissa kyllä ehdotettiin.
Päätökseen 6 liittyen voitiin todeta, että Iso-Britannia oli jo vuonna 1805, Trafalgarin taistelun aikana, siirtänyt merenkulussa käytetyn vuorokauden alun keskipäivästä, 12 tuntia ennen keskiyötä, keskiyöhön. Tähtitieteellisen vuorokauden alku siirrettiin keskipäivästä, 12 tuntia keskiyön jälkeen, keskiyöhön, vuoden 1925 alusta lukien tuolloin vastikään perustetun Kansainvälisen tähtitieteellisen unionin (IAU) päätöksellä.
Seuraavaa 13. lokakuuta tehtyä päätösehdotusta ei hyväksytty:
Eri maiden edustajat.
Konferenssissa eri maita edustivat seuraavat henkilöt:
Vaikutukset.
Konferenssissa erimielisyyksiä aiheuttivat osaltaan menettelytavat kuten virallisen ranskankielisen käännöksen laatiminen pöytäkirjoista, mutta ennen kaikkia Ranskan vaatimus, että kansainvälisen nollameridiaanin oli oltava luonteeltaan täysin neutraali samaan tapaan kuin Ranskan edustajien mukaan metri oli neutraali mittayksikkö. Tämä vaatimus ei ollut helposti sovitettavissa yhteen sen kanssa, että tarpeellisten perusmittausten lähtökohtana oli käytettävä jotakin maissa olevaa observatoriota, eivätkä britit toisaalta myöskään kannattaneet Flemingin ehdotusta, että Greenwichille "vastakkainen" meridiaani (nykyinen 180:s meridiaani) oli valittava nollameridiaaniksi. Lopulta voitolle pääsi se käytännöllinen näkökohta, että useimmat merikortit oli jo kauan tehty Greenwichin meridiaanin mukaan, ja kun se valittiin nollameridiaaniksi, ei niitä tarvinnut uusia. Ranskan edustaja kuitenkin kieltäytyi äänestämästä.
Siirtämällä tähtitieteellisen vuorokauden alun keskipäivästä keskiyöhön konferenssi välttyi käsittelemästä Geodeettisen konferenssin ehdotusta, jonka mukaan vuorokausi vaihtuisi Euroopassa keskellä päivää, ja mahdollisti samalla kansainvälisen päivämäärärajan sijoittamisen nykyiselle paikalleen.
Yleisaikaa koskevasta kysymyksestä Fleming ilmoitti mielipiteenään, että sitä parhaiten muistuttava toteuskelpoinen ratkaisu oli, että ensinnäkin oli vahvistettava primaarinen standardiaika, joka perustui nollameridiaaniin ja jota oli käytettävä ei-paikallisiin tarkoituksiin, ja että toiseksi oli oltava 24 sekundaarista standardiaikaa, joita käytetään eri puolilla maapalloa. Konferenssissa ehdotettiin myös kapeampien, 2½°:n levyisten aikavyöhykkeiden käyttöönotosta, joiden välinen aikaero olisi ollut 10 minuuttia, mikä kuitenkaan ei saanut kannatusta.
Vaikkei konferenssissa asiasta päätettykään, useimmat Euroopan maat ottivat sitä seuranneiden kymmenen vuoden kuluessa käyttöön virallisen ajan, joka oli joko sama kuin Greenwichin keskiaurinkoaika tai jonka poikkeama siitä oli täysiä tunteja. Ruotsissa niin oli tehty jo aikaisemmin, samoin kuin Pohjois-Amerikassakin aluksi rautateillä. Ranskassa Pariisin aika pysyi voimassa vuoteen 1911 saakka, ja seuraavana vuonna pidettiin toinen konferenssi, jossa todettiin, millä pituusasteella Greenwichistä luettuna eri observatoriot sijaitsivat, sillä niiden aikaisemmin virallisesti ilmoitetuissa sijainneissa oli havaittu virheitä. Tämä konferenssi johti ensimmäisen maailmansodan jälkeen myös Kansainvälisen aikatoimiston (Bureau International de l'Heure) perustamiseen.