tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sanan Saattaja Wiipurista

Sanan Saattaja Wiipurista oli Viipurissa vuosina 1833–1836 ja 1840–1841 ilmestynyt sanomalehti.
Kirjanpainaja Anders Cedervaller perusti "Sanan Saattajan Wiipurista" saksankielisen "Wiburgs Wochenblattin" korvaajaksi. Sen taustalla oli Sanoma-Seura, johon kuuluivat entinen auraseuralainen pappi Abraham Poppius, lukion yliopettaja A. J. Europaeus sekä lehden toimittajana työskennellyt kaupungin pastori G. W. Wirenius. Avustajana toimi myös Jaakko Juteini, joka julkaisi lehdessä 73 laulua, runoa ja kertomusta. Virikkeen suomenkielisen lehden julkaisemiseen antoi C. A. Gottlund.
"Sanan Saattaja Wiipurista" sisälsi taloudellisesti ja isänmaallisesti valistavia kirjoituksia, uutisia, kaunokirjallista aineistoa sekä ilmoituksia Viipurin kaikilla kielillä. Lehti oli tarkoitettu sekä säätyläisille että talonpojille, kaupunkilaisille ja maalaisille, mikä osoittautui sen tekijöille hyvin vaikeaksi tehtäväksi. Kerran viikossa ilmestyneen "Sanan Saattajan" levikki oli pieni, vain 242 kappaletta vuonna 1836. Poppiuksen, Europeauksen ja Wireniuksen muutettua muille paikkakunnille halukkaita toimittajia ei vuoden 1836 lopussa löytynyt, ja Cederwaller alkoi julkaista lehden tilalla ruotsinkielistä ilmoituslehteä "Wiborgs Annonce Bladia", joka ajoittain oli ilmestynyt "Sanan Saattajan" liitteenä.
Vuonna 1840 "Sanan Saattaja Wiipurista" herätettiin uudestaan henkiin lukion apuopettaja K. H. J. Ignatiuksen toimittamana. Hänen aikanaan siinä oli enemmän artikkeleita, runoja ja kertomuksia ja vähemmän sekalaista aineistoa ja uutisia. Myös valistava ja hyödyllinen aines sai lisää jalansijaa. Ignatiuksen aikana lehti sai myös yhteiskuntakriittistä ja fennomaanista sävyä. Sen levikki pysyi kuitenkin pienenä, minkä vuoksi Cederwaller alkoi vuoden 1841 jälkeen julkaista jälleen pelkkää ilmoituslehteä.
Sampo (Tampere)

Sampo oli Tampereella vuonna 1888 ilmestynyt sanomalehti.
Poliittisesti väritön "Sampo" pyrki esiintymään Tampereen liike-elämän äänenkannattajana. Seitsemästi viikossa ilmestynyt lehti osoittautui taloudellisesti kannattamattomaksi, ja se lopetettiin jo runsaan kuukauden kuluttua. Päätoimittajaksi oli virallisesti merkitty kansakoulunopettaja Ida Alexandra Grönroos, mutta on arveltu, että todellisuudessa lehden toimittaja ja kustantaja oli jyväskyläläinen Heikki Fabian Helminen.
Raja-Karjala (sanomalehti)

Raja-Karjala oli Sortavalassa vuosina 1906–1912 ilmestynyt sanomalehti.
Sortavalan vanhasuomalaiset perustivat "Raja-Karjalan" nuorsuomalaiseksi muuttuneen "Laatokan" kilpailijaksi. Sen taustaryhmään kuuluivat K. S. Suomalainen, O. A. Forsström ja K. J. Teittinen. Sisällöltään vaatimaton lehti lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Kolmesti viikossa ilmestyneen "Raja-Karjalan" levikki oli 900 kappaletta vuonna 1908. Sen vastaavina toimittajina työskentelivät Antero Jaakkola (1907), F. S. Eljas Pauanne (1907–1908), Lauri Loimaranta (1908–1910) ja Juho Katajavaara (1911–1912).
Päivän Uutiset (1952)

Päivän Uutiset oli Helsingissä vuonna 1952 ilmestynyt sanomalehti.
Oy Uuden Suomen julkaisema iltapäivälehti "Päivän Uutiset" perustettiin Helsingin olympiakesää varten. Kuudesti viikossa ilmestynyttä lehteä jatkettiin kuitenkin vuoden loppuun saakka. Sen päätoimittajana työskenteli Vilho Suomi. Ulkoasuun oli otettu vaikutteita "Ilta-Sanomilta".
Päivän Uutiset (1928)

Päivän Uutiset oli Helsingissä vuonna 1928 ilmestynyt sanomalehti.
"Päivän Uutisten" taustalla olivat Yrjö Ruudun valtiososialismista kiinnostuneet ylioppilaat, jotka olivat vuonna 1923 perustaneet Vasama-nimisen ”valtiososialistisen ylioppilasyhdistyksen”. Lehteä julkaisseen Osakeyhtiö Viestin johtokuntaan kuuluivat muun muassa Ruutu itse sekä Urho Kekkonen. "Päivän Uutisten" poliittinen ohjelma oli sama kuin Vasaman. Lehden tavoitteena oli kansan eheyttäminen ”kansanvaltaisen kansallisen politiikan” avulla. Päätoimittajana toimi Juhani Konkka. Lehdestä ilmestyi kahdesti viikossa vain kolmisenkymmentä numeroa. "Päivän Uutisiin" kirjoittivat muun muassa Lauri Haarla ja Uuno Kailas ja sen tukijoihin kuului joitakin mainittavia poliitikkoja, kuten Arvo Inkilä. "Päivän Uutisten" jatkajaksi perustettiin aikakauslehti "Tähystäjä".
Päivän Uutiset (1887–1889)

Päivän Uutiset oli Helsingissä vuosina 1887–1889 ilmestynyt sanomalehti.
Helsingin ruotsinmieliset perustivat "Päivän Uutiset" pääkaupungin suomenmielisten lehtien kilpailijaksi. Sen taustaryhmään kuuluivat muun muassa kenraali Frithiof Neovius sekä professorit C. G. Estlander ja M. W. af Schultén. Hyvin toimitettu, mutta mielipidevaikuttajana vähämerkityksinen lehti osoittautui kannattamattomaksi ja se lopetettiin alkuinnostuksen laimennuttua.
Kuudesti viikossa ilmestyneellä lehdellä oli vuonna 1888 noin 1400 tilaajaa. Sen päätoimittajina työskentelivät Ferdinand von Wright (1888–1889) ja Väinö E. Lindbohm (1889).
Daniel Opare

Daniel Tawiah Opare (s. 18. lokakuuta 1990 Accra, Ghana) on ghanalainen jalkapalloilija. Hän edustaa turkkilaista Beşiktaşia ja on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Seurajoukkueura.
3. heinäkuuta 2010 Opare siirtyi Real Madrid Castillasta belgialaisseura Standard Liègeen. Hän pelasi joukkueessa neljän kauden aikana yhteensä 88 sarjaottelua.
20. toukokuuta 2014 juuri ennen MM-kilpailuiden alkua Opare solmi nelivuotisen sopimuksen Porton kanssa.
Conmebolin karsinnat jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 1998

Vuoden 1998 jalkapallon MM-kilpailujen karsintoihin osallistui Etelä-Amerikan maanosaliitosta CONMEBOL:stä yhdeksän maata, jotka pelasivat neljästä MM-kisapaikasta. Hallitseva maailmanmestari Brasilia selviytyi MM-lopputurnaukseen ilman karsintaa. Karsinnoissa pelattiin kaksinkertainen sarja; sarjan neljä parasta selviytyivät Ranskassa pelattavaan MM-lopputurnaukseen.
Etelä-Amerikan maista MM-kisoihin selviytyivät Brasilian lisäksi Argentiina, Paraguay, Kolumbia ja Chile.
Sarjataulukko.
&lt;onlyinclude&gt;&lt;/onlyinclude&gt;
Tulokset.
Kierros 5.
François Leclerc du Tremblay

François Leclerc du Tremblay eli isä Joseph (; 4. marraskuuta 1577 Pariisi – 18. joulukuuta 1638 Rueil) oli ranskalainen munkki, uskonnollinen mystikko ja poliittinen vaikuttaja. Hän oli kardinaali Richelieun vaikutusvaltainen neuvonantaja, joka tunnettiin nimellä "l’éminence grise". Tästä on syntynyt käsite harmaa eminenssi, joka tarkoittaa kulissien takaista vaikuttajaa.
Tremblayn isä oli oikeuslaitoksen virkamies ja äiti aatelisnainen. Nuorena Tremblay opiskeli Pariisin yliopistossa, matkusteli eri puolilla Ranskaa, Italiaa ja Saksaa sekä palveli lyhyen aikaa armeijassa. Hän liittyi kapusiinimunkkeihin vuonna 1599 Orléansissa, ja omistautui sen jälkeen rukoilulle, saarnaamiselle ja käännytystyölle. Tremblay sai vihkimyksensä vuonna 1604, ja hän toimi sen jälkeen muun muassa filosofian professorina. Vuonna 1613 hänestä tuli kapusiiniveljestön Tourainen kirkkoprovinssia johtanut provinsiaali. Hän pyrki puhdistamaan läntisen ja eteläisen Ranskan protestanttisuudesta. Tremblayn johdolla perustettiin vuonna 1617 Notre-Dame du Calvaire -niminen benediktiininunnien kongregaatio, jolla oli luostareita usealla paikkakunnalla. Hän kirjoitti uskonnollisia teoksia, joista tärkeimmät ovat "Exercice des bienheureux practicables en terre par les âmes dévotes" (1610) ja "Introduction à la vie spirituelle" (1626).
Tremblay tutustui tuolloin Luçonin piispana toimineeseen Richelieuhun ollessaan järjestämässä Fontevraudin luostarin asioita. Vuonna 1611 Richelieu teki hänestä sihteerinsä. Kun Richelieusta vuonna 1624 tuli Ranskan johtava ministeri, myös Tremblay sai kutsun hoviin. Tremblaysta tuli Richelieun oikea käsi varsinkin Ranskan ulkopolitiikkaa koskeneissa asioissa, ja hänen valtansa vastasi käytännössä ulkoministeriä, vaikka hänellä ei ollutkaan mitään muodollista asemaa maan hallituksessa. Myöhemmin hänen vaikutusvaltaansa Richelieuhun on myös liioiteltu.
Richelieu ja Tremblay yhdistivät voimansa ajaessaan Ranskan osallistumista kolmikymmenvuotiseen sotaan. Richelieuta kiinnosti ensisijaisesti Ranskan vallan kasvattaminen Euroopassa, Tremblayta taas uskonsota protestanttisia maita vastaan. Tremblay hoiti monia tärkeitä neuvotteluita Richelieun edustajana ja johti tämän diplomaattisia operaatioita, merkittävimpänä niistä vuoden 1630 Regensburgin valtiopäivien ohjailu. Tremblayn ansiosta keisari Ferdinand II ei saanut valtiopäiviä valitsemaan poikaansa seuraajakseen. Yhdessä Nevelin herttuan kanssa Tremblay yritti myös huonolla menestyksellä saada aikaiseksi uuden ristiretken turkkilaisia vastaan. Kuollessaan vuonna 1638 Tremblay oli kansan parissa hyvin epäsuosittu sotakiihkoilunsa vuoksi.
Tremblay tunnettiin ”harmaana eminenssinä”, kun taas Richelieusta käytettiin nimitystä ”punainen eminenssi”. Ylhäisyyttä tarkoittava sana ”eminenssi” oli kardinaalien arvonimi. Värit viittasivat Tremblayn harmaaseen munkinkaapuun ja Richelieun punaiseen kardinaalinviittaan.
New York City Ballet

New York City Ballet (NYCB) on New Yorkissa toimiva balettiseurue. Sillä on toimitilat Lincoln Center for the Performing Artsissa. 
Seurue aloitti toimintansa vuonna 1948. Sen perustaja Lincoln Kirstein halusi luoda seurueen, jossa nuoret amerikkalaiset tanssijat saisivat oppia maailman parhailta balettimestareilta. Hän kutsui George Balanchinen käynnistämään koulutusta uuden seurueen pohjaksi. Toinen maailmansota ja taloudelliset ongelmat haittasivat aloitusta, mutta lopulta New York's City Center for Music and Drama otti sen siipiensä suojaan. Balanchine kutsui 30-vuotiaan Jerome Robbinsin toiseksi taiteelliseksi johtajaksi. Balanchinen kuoltua 1983 Robbins jakoi johtovastuun seurueessa tanssineen Peter Martinsin kanssa, joka jatkaa johdossa Robbinsin jäätyä eläkkeelle.
Balanchine ja Robbins olivat seurueen koreografeja, samoin kuin William Dollar, Todd Bolender, Francisco Moncion, Lew Christensen ja Frederick Ashton. Solisteihin ovat kuuluneet Martinsin lisäksi Maria Tallchief, Tanaquil LeClercq ja Melissa Hayden.
Nykyisin seurue esiintyy 23 viikkoa vuodesta. Sillä on 90 tanssijaa, ja sen repertuaariin kuuluu yli 150 teosta.
Chicagon baletti

Chicagon baletti oli Yhdysvaltojen Chicagossa toimiva balettiseurue. Sen perusti Ruth Page vuonna 1955. Seurueessa oli useita tunnettuja ensitanssijoita kuten Kenneth Johnson, Alicia Markova, Marjorie Tallchief ja Maria Tallchief. Vuonna 1969 seurue, joka oli toiminut viimeiset vuodet nimellä "Ruth Page's International Ballet", lakkasi toimintansa.
Chicagon oopperalla oli ollut oma balettiryhmänsä jo vuodesta 1910. Adolph Bolm toimi sen balettimestarina 1920-luvulla.
Chicago Ballet Company lakkautettiin talousvaikeuksien takia 1978. Maria Tallchiefillä oli oma seurueensa nimeltä "Chicago City Ballet" vuodesta 1974 vuoteen 1987.
Les Lettres sur la danse et sur les ballets

Les Lettres sur la danse et sur les ballets on Jean-Georges Noverren kirjoittama ohjekirja tanssin teoriasta. Kirjan ensimmäinen laitos ilmestyi 1760, ja se koostui 15 kirjeestä, jotka käsittelivät tanssin uudistamista. Kirjeet käännettiin saksaksi vuonna 1769 ja italiaksi 1778. Noverre kävi kirjeenvaihtoa aikansa eurooppalaisten kulttuurihenkilöiden kanssa.
Yli 40 vuotta myöhemmin ilmestynyt toinen laitos " Lettres sur la danse, sur les ballets et les arts" on omistettu Venäjän keisarille. Siinö on neljä osaa, joihin sisältyy myös ohjeita oopperatalon arkkitehtuurista. Kolmas laitos "Lettres sur les arts imitateurs en général, et sur la danse en particulier, " ilmestyi vuonna 1807. Se on omistettu keisarinna Joséphinelle.
Yes or No

Yes or No on Roy William Neillin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, joka sai ensi-iltansa vuonna 1920. Melodraaman pääosaa näyttelee Norma Talmadge, joka esittää kahta roolia, Margaret Vanea ja Minnie Berryä, ja hän myös tuotti elokuvan.
"Yes or No" perustuu menestyneeseen samannimiseen Broadway-näytelmään, jota esitettiin vuodet 1917–1918. Näytelmän pohjalta Mary Murillo laati elokuvan käsikirjoituksen ja Burns Mantle välitekstit. Norma Talmadge Film Corporation toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja First National levittäjäyhtiönä. Elokuvan Yhdysvaltain ensi-ilta oli 28. kesäkuuta vuonna 1920. "Yes or No" -elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa.
Juoni.
Vaikka varakkaalla Donald Vanen (Frederick Burton) vaimolla Margaret Vanella (Norma Talmadge) on kaikkea mitä rahalla voi saada, hän on tyytymätön, koska hänen miehensä käyttää kaiken aikansa työntekoon. Sitä vastoin köyhä ja rähjäinen Minnie Berry (Norma Talmadge) raataa töissä, mutta hän on onnellinen. Hänellä on aviopuolisona koneenrakentaja Jack (Rockliffe Fellowes), jonka kanssa hänellä on kaksi lasta. Margaret pettää aviomiestään Paul Derrickin (Lowell Sherman) kanssa, mutta kun Derrick jättää hänet, Margaret tekee itsemurhan. Minnie kohtaa samankaltaisen kiusauksen, kun Ted Leach (Gladden James) lähentelee häntä. Minnie kuitenkin torjuu Tedin lähentely-yritykset. Tämä oli kannattavaa, koska Jackin keksintö tuo Berryn perheelle varallisuutta ja onnellisuutta.
Darcey Bussell

Darcey Andrea Bussell (s. 27. huhtikuuta 1969 Lontoo, Englanti) on brittiläinen balettitanssija. Häntä pidetään yleisesti yhtenä merkittävimmistä brittiläisistä balettitanssijoista. 
Bussell opiskeli Arts Educational Schoolissa Lontoossa ja 13-vuotiaana hän pääsi Royal Ballet Lower Schooliin. Vuonna 1987 Bussell sai sopimuksen Sadlers Wells Royal Balletiin. Kun Bussell oli vielä koulussa, Kenneth MacMillan huomasi hänet ja antoi hänelle pääosan baletista "The Prince of the Pagodas", mikä johti Bussellin pääsyyn Royal Balletiin. Vuonna 1989 Bussell nimettiin Royal Balletin solistitanssijaksi vain 20-vuotiaana, siihen aikaan nuorimpana koko Royal Balletin historiassa.
Bussell pysyi Royal Balletissa koko uransa ja tanssi lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten "Prinsessa Ruusunen", "Joutsenlampi", "Manon", "Bajadeeri", "Pähkinänsärkijä ja Giselle."
Bussell vieraili useissa balettiryhmissä, kuten New York City Balletissa, Kirov Balletssa, Pariisin oopperassa, Hampurin baletissa ja Australian baletissa.
Bussell jäi eläkkeelle Royal Ballet'sta 8. kesäkuuta 2007 jäähyväisnäytöksessään Kenneth MacMillanin teoksessa "Song of the Earth". BBC Two -kavavalla livenä lähetetty esitys esitettiin Royal Opera House -oopperatalossa ja teoksen jälkeen kiitoksissa Bussellille taputettiin seisten yli kahdeksan minuuttia. 
Bussell on saanut Brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimen vuonna 1995 OBE ja vuonna 2006 CBE.
Vuonna 2012 Bussell esiintyi vuoden 2012 kesäolympialaisten päätösjuhlassa johtaen yli 200 balettitanssijan ryhmää. Samana vuonna hän aloitti "Strictly Come Dancing" -televisio-ohjelman tuomarina vierailtuaan ohjelmassa jo vuonna 2009. Bussell on työskennellyt myös mallina.
Toimintabaletti

Toimintabaletti ("ballet d’action" tai "ballet en action") on baletin muoto, joka kehittyi 1700-luvun loppupuolella Jean-Georges Noverren edistämänä. Siinä henkilöiden luonnetta ja mielentilaa ilmaistaan tanssijoiden kasvojen ilmeillä ja vartalon liikkeillä, eikä enää puvuilla ja naamioilla. Tanssijoiden liikkeiden avulla kerrotaan kokonaisia tarinoita.
Samoihin aikoihin muissakin maissa oli käytetty balettia kertomaan tarinoita ja yhdistetty siihen elementtejä pantomiimista, mutta Noverre toi kirjeillään ja kirjekokoelmillaan toimintabaletin laajojen joukkojen tietoisuuteen.
Afrikanunikeko

Afrikanunikeko ("Graphiurus murinus") on unikekojen heimoon kuuluva jyrsijälaji. Sitä pidetään lemmikkieläimenä terraariossa. Lemmikkiharrastajat käyttävät lajista nimityksiä ”Afrikan kääpiöunikeko” ja ”afrikkalainen kääpiöunikeko”. Afrikanunikeko on yö- ja hämäräaktiivinen. Se on laumaeläin. Se saattaa mennä horrokseen alle 21 °C:n lämpötilassa tai stressin vaikutuksesta. Se ääntelee joko sirkuttavalla, jyskyttävällä tai haukahtavalla äänellä.
Ulkonäkö ja koko.
Afrikanunikeon pituus on 16 cm ja paino 18–30 grammaa. Lajilla on tuuhea turkki.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Afrikanunikeko on lähtöisin Saharan eteläpuolisesta Afrikasta. Lajia tavataan enimmäkseen kosteissa metsissä. Ne oleskelevat enimmäkseen puiden latvaosissa.
Lisääntyminen.
Luonnonvaraisena laji lisääntyy kaksi kertaa vuodessa lämpimimpänä aikana vuodesta. Vankeudessa se saattaa lisääntyä vuoden ympäri. Parittelusta poikasten syntymään kuluu 25–28 päivää.
Ravinto.
Afrikanunikeko on melko kaikkiruokainen, mutta pääasiassa se syö siemeniä, hedelmiä ja hyönteisiä.
Royal Ballet

Royal Ballet (Englannin kuninkaallinen baletti) on brittiläinen balettiseurue, joka toimii Royal Opera Housessa Lontoon Covent Gardenissa. Se on Britannian suurin balettiseurue. Vuonna 2014 siellä oli kuusitoista ensitanssijaa. Seuruetta johtaa Kevin O'Hare.
Seurueen perusti Ninette de Valois, joka oli tanssinut Sergei Djagilevin Ballets russesissa. Hän palasi kotimaahansa, perusti ensin balettikoulun, ja vuonna 1931 kuuden naisen balettiseurueen. Hän rekrytoi Frederick Ashtonin pääkoreografiksi vuonna 1935. Vuonna 1946 baletti asettui Covent Gardeniin. Seurue sai nimen Royal Ballet vuonna 1956. Ashton seurasi Valoisia sen johtajana vuonna 1963.
Häväisty nainen

Häväisty nainen () on vuonna 1920 ensi-iltansa saanut Albert Parkerin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Percy Marmont. Talmadge myös tuotti elokuvan aviomiehensä Joseph M. Schenckin kanssa. Norma Talmadge Film Corporation oli elokuvan tuotantoyhtiönä ja First National Pictures levittäjäyhtiönä.
"Häväisty nainen" perustuu Oliver D. Baileyn Broadway-näytelmään "Branded", jota esitettiin vuonna 1917. Näytelmän pohjalta ohjaaja Parker ja Anita Loos laativat elokuvan käsikirjoituksen. Burns Mantle teki elokuvan välitekstit. "Häväisty nainen" sai kotimaan ensi-iltansa 5. syyskuuta vuonna 1920. Suomessa elokuva esitettiin ensi kerran 19. syyskuuta vuonna 1921. "Häväisty nainen" -elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa.
Juoni.
Ruth Sawyer on tietämätön, että hänen äitinsä on uhkapeliluolan omistaja. Ruthin kasvattaa hänen isoisänsä tuomari Whitlock, jonka luokse hän muutti pienenä. Kun Ruth valmistuu koulusta, hän saa tietää totuuden äidistään. Totuus johtaa Ruthin sosiaalisesti sulkeutumiseen. Hänen äitinsä vie Ruthin peliluolaan, mutta isoisä pelastaa hänet ja vie tämän valtameren yli Pariisiin. Ollessaan laivalla Ruth tapaa diplomaattisen edustajan Douglas Courtenayn, johon hän myös rakastuu. He avioituvat ja saavat lapsen.
Kolme vuotta myöhemmin Ruthin äidin yhteistyökumppani Velvet Craft ilmestyy maisemiin ja uhkaa paljastaa Ruthin menneisyyden. Ruth ostaa jalokivikoruillaan Craftin vaitiolon, mutta Doug saa tietää Ruthin petoksen ja tuomitsee hänet. Ruth pakenee isoisänsä luokse; Doug seuraa häntä ja anoo Ruthin anteeksiantoa. Ruth antaa anteeksi, ja Courtenayt sopivat riitansa.
Lipstick (Sophia Del Carmenin kappale)

Lipstick on guatemalais-costa ricalaisen laulaja-lauluntekijä Sophia Del Carmenin kappale hänen tulevalta debyyttialbumilta. Sen julkaisi RedOne Records artistin toisena singlenä 18. maaliskuuta 2014. Kappaleesta julkaistiin 27. toukokuuta 2014 versio, jolla esiintyy amerikkalaisräppäri Pitbull. Kappaleeseen liittyvä musiikkivideo julkaistiin videopalvelu YouTubessa 14. toukokuuta 2014. Kappale ei ole toistaiseksi päässyt lainkaan listoille.
Kappalelista.
Digitaalinen lataus
Digitaalinen lataus (ft. Pitbull)
Frederick Ashton

Frederick William Mallandaine Ashton (17. syyskuuta 1904 – 18. elokuuta 1988) oli brittiläinen tanssija ja koreografi. Hän oli Royal Ballet’n pääkoreografi vuodesta 1935 ja seurueen johtaja 1963–1970.
Ashton opiskeli tanssia Lontoossa. Hänen opettajiaan olivat Léonide Massine, Nicholas Legat ja Marie Rambert. Rambert rohkaisi Ashtonia kokeilemaan myös koreografioiden tekemistä. Royal Ballet’n ohjelmistossa on yli kolmekymmentä Ashtonin koreografiaa.
Ashton kuului Bloomsburyn ryhmän muodostaneiden taiteijoiden lähipiiriin sekä Cecil Beatonin nimellä ”The Illuminati” -kutsumaan ystäväjoukkoon, jossa Ashtonin homoseksuaalisuus hyväksyttiin.
Jean-Madeleine Schneitzhoeffer

Jean Madeleine Marie Schneitzhoeffer (13. lokakuuta 1785 Toulouse – 14. lokakuuta 1852 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä.
Elämä.
Schneitzhoeffer oli Charles Simon Catelin oppilaana Pariisin konservatoriossa, ja hän sai 1803 toisen palkinnon pianonsoitossa, ja liittyi 1815 Pariisin oopperan palvelukseen patarumpujen soittajana, ja seitsemän vuoden kuluttua hänestä tuli säestäjä. Konservatorion kuorolaulun opettajana ollessaan hän sai Kunnialegioonan kunniamerkin 1840.
Teoksia.
Schneitzhoeffer sävelsi muutamia balettipartituureja Pariisin oopperalle:
Manon (baletti)

Manon on Sir Kenneth MacMillanin koreografioima baletti vuodelta 1974. Musiikki muodostuu kokonaan Jules Massenet’n eri teoksista tehdyistä lainauksista. Musiikin sovituksesta vastaa Leighton Lucas. Baletti perustuu Abbé Prévostin romaaniin "L’Histoire du Chevalier des Grieux et de Manon Lescaut" vuodelta 1731. Se sai ensi-iltansa Royal Opera House -oopperatalossa 7. maaliskuuta 1974. "Manonin" tapahtumat sijoittuvat 1700-luvun Ranskaan ja se kertoo nuoresta ja kauniista kurtisaanista Manonista, joka rakastuu köyhään opiskelijaan nimeltä Des Grieux, mutta samalla moraalittoman elämän kautta ansaittu ylellinen elämä houkuttaa Manonia. Ensi-illassa pääosissa tanssivat Antoinette Sibley, Anthony Dowell, David Wall, Monica Mason, Derek Rencher ja David Drew.
Juoni.
Nuori ja kaunis Manon saapuu veljensä Lescautin luo. Lescaut aikoo myydä teini-ikäisen siskonsa eniten tarjoavalle miehelle Monsieur G.M:lle. Manon tapaa nuoren opiskelijan Des Grieux'n ja he pakenevat yhdessä Grieux'n majapaikkaan. Lescaut ja Monsieur G.M saapuvat majapaikkaan Grieux'n olessa asioilla. Monsieur G.M tarjoaa Manonille rikkauksia ja luksusta, joita Manon ei voi vastustaa. Manon jättää Des Grieux'n ja lähtee Monsieur G.M mukaan. Manon ja Monsieur G.M saapuvat juhliin Madame X:n bordelliin. Juhlissa on myös vastahakoinen Des Grieux ja humaltunut Lescaut. Manon nauttii miesten huomiosta ja lahjoista, joita hän saa Monsieur G.M:ltä, mutta rakastaa edelleen Des Grieux'tä. Des Grieux ja Manon päättävät paeta yhdessä, mutta he huijaavat ensin rahaa korttipelissä. He jäävät kiinni ja pakevat yhdessä. Raivostunut Monsieur G.M ampuu Lescautin ja Manon pidätetään ja karkotetaan prostituoituna. Manon ja Des Grieux saapuvat vankilaivalla New Orleansiin. Paikallinen vanginvartija pakottaa Manonin olemaan kanssaan ja Des Grieux puukottaa vartijan. Suolla Louisianassa kuumeinen Manon näkee hallusinaatioita menneisyydestään ja kuolee Des Grieux'n käsivarsille.
Suomen Kansallisbaletissa.
Suomen Kansallisbaletti on esittänyt teosta vuodesta 2011. Vuonna 2011 "Helsingin Sanomien" Jukka O. Miettinen kirjoitti arvostelussaan, että teoksella on monia edellytyksiä yleisön suosikiksi ja että riipaiseva loppukohtaus ei jätä tuskin ketään kylmäksi.
Haukipudas (kaupunginosa)

Haukipudas on Oulun kaupunginosa Haukiputaan suuralueella entisen Haukiputaan kunnan alueella Pohjois-Pohjanmaalla. Kaupunginosa muodostettiin 1. tammikuuta 2013 kuntaliitoksen myötä.
Kaupunginosaan kuuluvat Annalankankaan, Asemakylän, Ervastinrannan, Haukiputaan kirkonkylän, Keiskan, Santaholman ja Ukonkaivoksen alueet.
August Pärnänen

Johan August Pärnänen (19. lokakuuta 1880 Juva – 15. huhtikuuta 1946 Juva) oli suomalainen filosofian tohtori, työväenopiston johtaja ja historiantutkija.
Pärnäsen vanhemmat olivat kauppias Gustaf Pärnänen ja Henrika Maria Haikarainen. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1900 Mikkelin lyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1906, maisterksi 1907 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1912.
Pärnänen oli mukana Henry Biaudet'n vuodesta 1909 johtamassa ja Suomalaisen Tiedeakatemian rahoittamassa "Expédition historique finlandaise de Rome" -nimisessä suomalaisessa tutkijaryhmässä, jonka tehtävänä oli etsiä ja julkaista Suomea koskevia historiallisia asiakirjoja Vatikaanin arkistosta. Ryhmän keskeisiä tutkijoita olivat sisarukset Kaarlo ja Liisi Karttunen. Biaudet’n ohjauksessa ehti valmistua neljä väitöskirjaa sekä neljä osaa "Études romaines" -nimistä julkaisua. Kaarlo ja Liisi Karttunen sekä August Pärnänen väittelivät kaikki vuonna 1910 ranskaksi.
Pärnänen toimi Tampereen työväenopiston johtajana 1908–1929 ja Tampereen teatterin johtajana 1915–1916. Hän oli myös kirjallisuus- ja teatteriarvostelija.
Teoksia.
Nimellä "J. A. Pärnänen":
Almesåkra

Almesåkra on entinen kunta Ruotsissa Smålandin maakunnassa Njudungin alueella. Almesåkra kuului aikanaan Jönköpingin läänin Läntiseen kihlakuntaan ja ennen vuotta 1886 osittain myös Tvetan kihlakuntaan. Vuodesta 1971 alue on ollut osa Nässjön kuntaa.
Almesåkran pinta-ala on 65 neliökilometriä, josta 58,72 neliökilometriä on maata. Vuonna 2013 alueella oli 216 asukasta. Almesåkrassa sijaitsee Almesåkran kirkko.
Kuntajaon kehitys.
Almesåkran pitäjä on peräisin keskiajalta.
Vuoden 1862 kuntauudistuksessa pitäjän kirkolliset tehtävät siirrettiin Almesåkran seurakunnalle ja maalliset tehtävät Almesåkran kunnalle, joka oli kuntamuodoltaan maalaiskunta. Kunta liitettiin vuonna 1952 osaksi Malmbäckiä, joka puolestaan liitettiin vuonna 1971 Nässjön kuntaan. Almesåkran seurakunta on edelleen olemassa.
Maantiedettä.
Almesåkra sijaitsee etelälounaaseen Nässjön taajamasta Lagan- Emån- ja Huskvarnaån-jokien välisellä vedenjakajalla. Huluberget ulottuu 364 metrin korkeudelle merenpinnan yläpuolelle ja sieltä näkee kymmenien kilometrien päähän. Alueella on myös suuria soita.
Almesåkrassa on Torsa stenar -nimellä tunnettu hautakentta.
Paikannimi Almesåkra on otettu kirkonkylältä, ja vuonna 1337 se kirjoitettiin muodossa "Almarsaker". Paikannimen alkuosa sisältää todennäköisesti miehennimen "Almar" ja loppuosa "åker" tarkoittaa peltoa.
Rakkautta tai vihaa

Rakkautta tai vihaa (; myös "Love or Hate") on vuonna 1921 ensi-iltansa saanut Herbert Brenonin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge, Courtenay Foote ja Eulalie Jensen. Talmadge toimi myös elokuvansa tuottajana, ja hänen elokuvastudionsa Norma Talmadge Film Corporation toimi elokuvan tuotantoyhtiönä. First National toimi elokuvan levittäjänä. "Rakkautta tai vihaa" kertoo miehen kielletystä rakkaudesta tytärpuoltaan kohtaan, mikä johtaa tragediaan ja murhaan.
"Rakkautta tai vihaa" perustuu Jacinto Benaventen näytelmään "Kärsimyskukka" (1913), jonka pohjalta ohjaaja Brenon ja Mary Murillo laativat elokuvan käsikirjoituksen. "Rakkautta tai vihaa" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 3. huhtikuuta vuonna 1921. Suomessa elokuva tuli ensi-iltaan 28. tammikuuta vuonna 1924. Elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjastossa.
Juoni.
Estebanin (Courtenay Foote) mustasukkaisuus tytärpuoltaan Acaciaa (Norma Talmadge) kohtaan johtaa siihen, että Estebanin palvelija Rubio (Walter Wilson) kertoo Acacian mielitietylle Norbertille (Harrison Ford) Acacian rakastavan erästä toista. Heidän kihlauksensa purkautuu, ja myöhemmin Acacia suostuu Faustino Eusebion (Robert Agnew) kosintaan. Rubio tappaa Faustinon, ja Norbertia yritetään lavastaa murhaajaksi, mutta hänet julistetaan syyttömäksi. Kun tulee ilmi, että Esteban on syypää murhaan, hän pakenee vuorille. Esteban kuitenkin myöhemmin palaa ja ilmiantaa itsensä. Acacian äiti ja Estebanin vaimo Raimunda (Eulalie Jensen) pyytää hartaasti Acaciaa hyväksymään isäpuolensa, jota Acacia vihaa. Estebanin ja Acacian välisen syleilyn aikana Raimunda saa selville Estebanin seksuaalisen rakkauden tytärpuoltaan kohtaan, ja hänen oma rakkautensa aviomiestään kohtaan muuttuu vihaksi. Raimunda huutaa apua, ja kun Esteban on pakenemassa Acacian kanssa, hän ampuu vaimonsa. Estebanin pakoyritys menee pieleen, ja hänet pidätetään. Raimunda kuolee tyttärensä Acacian käsivarsille.
Kulltorp

Kulltorp on taajama Ruotsissa nykyisen Gnosjön kunnan alueella Jönköpingin läänissä ja Smålandin maakunnassa. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 334 asukasta.
Kulltorp on myös entinen kunta, joka sijaitsi Finnvedenin alueella Västbon kihlakunnassa. Vuodesta 1971 lähtien sen alue on ollut jaettuna Gnosjön kunnan ja Värnamon kunnan kesken. Entisen kunnan pinta-ala on 94,13 neliökilometriä, josta 90,11 neliökilometriä on maata. Vuonna 2000 siellä oli 1 659 asukasta, joista 1 262 asui Gnosjön kunnan puolella. Entisen kunnan alueella sijaitsevia taajamia ovat Kulltorpin lisäksi Lanna ja Törestorp.
Kulltorpissa sijaitsee Kulltorpin kirkko ja Villin lännen aiheinen huvipuisto High Chaparral. Alueen itäosassa on suuria soita, ja sinne on perustettu Store Mossen kansallispuisto.
Kuntajaon kehitys.
Kulltorpin pitäjä on perustettu jo keskiajalla.
Vuoden 1862 kuntauudistuksessa pitäjän kirkolliset tehtävät siirrettiin Kulltorpin seurakunnalle ja maalliset tehtävät Kulltorpin kunnalle, joka oli kuntamuodoltaan maalaiskunta. Kunta jaettiin vuonna 1952, jolloin osa siitä liitettiin Gnosjöhön ja osa Bredarydin. Vuonna 1971 Bredaryd liitettiin Värnamon kuntaan. Kulltorpin seurakunta on edelleen olemassa ja se kuuluu osin Gnosjön ja osin Värnamon kuntaan.
Washington ylittää Delawarejoen

Washington ylittää Delawarejoen () on saksalais-yhdysvaltalaisen taidemaalarin Emanuel Gottlieb Leutzen historiamaalaus vuodelta 1851. Se esittää kenraali George Washingtonia ja hänen komentamiaan siirtokuntien armeijan joukkoja ylittämässä Delawarejokea Yhdysvaltain itsenäisyyssodan aikana 25. joulukuuta 1776. Maalaus on yksi tunnetuimpia ja suosituimpia kuvallisia esityksiä Yhdysvaltain historiasta. Se on myös Leutzen päätyö.
Maalauksen leveys on 648 ja korkeus 379 senttimetriä. Se kuuluu nykyään New Yorkin Metropolitan Museum of Art -museon kokoelmiin. Museo sai maalauksen yksityisenä lahjoituksena vuonna 1897. Tuhoutuneen toisen kappaleen ohella teoksesta on olemassa useita muiden taiteilijoiden tekemiä kopioita.
Maalauksen historia.
Saksalaissyntyinen Leutze oli asunut Yhdysvalloissa lapsesta saakka, mutta muutti vuonna 1841 takaisin Saksaan. Hän kuitenkin maalasi myös Saksassa pääasiassa Yhdysvaltain historiaan liittyneitä aiheita, käyttäen Düsseldorfin koulukunnan huolellista ja viimeisteltyä tyyliä. Yhdeksi "Washington ylittää Delawarejoen" -maalauksen esikuvista on mainittu ranskalaisen Eugène Delacroix’n "Dante ja Vergilius helvetissä".
"Washington ylittää Delawarejoen" kuvaa operaatiota, jossa kenraali Washington valmistautui hyökkäämään hesseniläisten palkkasoturijoukkojen kimppuun Trentonissa. Leutze tarttui Yhdysvaltain vapaustaistelua kuvanneeseen aiheeseen innostaakseen saksalaisia jatkamaan poliittista taisteluaan vuoden 1848 epäonnistuneen vallankumouksen jälkeen. Leutze maalasi taulun ensimmäisen version vuosina 1849. Se vaurioitui hänen ateljeensa tulipalossa vuonna 1850, mutta saatiin korjattua ja päätyi Bremenin taidehallin omistukseen. Tämä versio kuitenkin tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa vuonna 1942. Maalauksen nykyään olemassa oleva kappale on toinen versio, jonka Leutze maalasi vuosina 1850–1851 ja lähetti Amerikkaan. Se oli ensi kertaa esillä New Yorkissa lokakuussa 1851. Maalaus sai suuren suosion sekä Saksassa että Yhdysvalloissa ja se ostettiin suurella summalla yksityiseen kokoelmaan.
Huomioita maalauksen sisällöstä.
Maalauksessa on useita historiallisia epätarkkuuksia. Siinä esiintyvä Yhdysvaltain lippu ei ollut käytössä vielä vuonna 1776, veneet on kuvattu liian pieninä ja vääränlaisina, ja joen ylitys tapahtuu maalauksessa valoisaan aikaan, vaikka todellisuudessa se suoritettiin pimeällä. On myös epäilty, ettei Washington olisi todellisuudessa voinut ylittää jokea seisomalla soutuveneessä kuvatussa asennossa. On arveltu, että Saksassa työskennellyt Leutze käytti joen mallina Reinjokea eikä Delawarea, sillä Delawarejoessa jää ei yleensä talvisinkaan muodosta irrallisina kelluvia möhkäleitä kuten taulussa.
Maalauksessa Yhdysvaltain lippua pitelevän miehen sanotaan olevan tuolloinen luutnantti James Monroe, tuleva Yhdysvaltain presidentti. Hän todellakin osallistui Delawaren ylitykseen, joskaan ei luultavasti samassa veneessä Washingtonin kanssa. Lähellä veneen kokkaa soutava tummaihoinen mies on Prince Whipple, jonka tiedetään palvelleen siirtokuntien armeijassa, mutta jonka osallistumisesta Delawaren ylitykseen ei ole todisteita.
Suljettujen ovien takana

Suljettujen ovien takana () on vuonna 1921 ensi-iltansa saanut Herbert Brenonin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraama, jonka pääosissa ovat Norma Talmadge ja Lew Cody. Talmadge toimi myös elokuvansa tuottajana, ja hänen elokuvastudionsa Norma Talmadge Film Corporation oli elokuvan tuotantoyhtiönä. First National oli elokuvan levittäjänä.
"Suljettujen ovien takana" perustuu Channing Pollockin samannimiseen näytelmään, jonka pohjalta ohjaaja Brenon ja Mary Murillo laativat elokuvan käsikirjoituksen. "Suljettujen ovien takana" sai Yhdysvaltain ensi-iltansa toukokuussa vuonna 1921. Suomessa elokuva tuli ensi-iltaan 12. elokuuta vuonna 1923. Elokuvan kokonaan säilynyttä kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa. Vuonna 1929 "Suljettujen ovien takana" -elokuvasta tehtiin uudelleenfilmatisointi nimellä "Lukittu ovi", jonka pääosassa on Barbara Stanwyck.
Juoni.
Pikakirjoittaja Ann Hunniwell on viattomasti työnantajansa pojan, Frank Devereaux’n, seurana kyseenalaisessa newyorkilaisessa kahvilassa. Kun kahvilaan tehdään ratsia, Ann pidätetään. Sanomalehden toimittaja onnistuu ottamaan Annista kuvan, vaikka Devereaux onnistuu hankkimaan valokuvan negatiivin. Viisi vuotta myöhemmin Annista on tullut suuren egon ja vaikutusvallan saavuttaneen "Lafe" Reganin vaimo. Annin tytärpuoli Helen joutuu tekemisiin Devereaux’n kanssa. Devereaux’lla on lisäksi rakkaussuhde eversti Gauntin vaimon kanssa. Kun eversti uhkaa ampua Devereaux’n, Regan viivyttää häntä. Samaan aikaan Ann seuraa Heleniä Devereaux’n asuntoon; suullisen konfliktin jälkeen Regan ampuu Devereaux’n ja jättää "ei saa häiritä" -kyltin oveen. Ann yrittää ottaa syyt niskoilleen suojellakseen perhettään, mutta piirisyyttäjä, joka oli valokuvaajana ottanut Annista valokuvan kahvilaratsian yhteydessä vuosia aiemmin, uskoo Annin olevan syytön ja vapauttaa hänet ja hänen aviomiehensä. Hän perustelee, että mikään valamiehistö ei tuomitsisi Regania vankilaan "itsepuolustuksen" takia.
Emanuel Leutze

Emanuel Gottlieb Leutze (24. toukokuuta 1816 Schwäbisch Gmünd, Württemberg – 18. heinäkuuta 1868 Washington, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen taidemaalari. Hänen kuuluisin työnsä on historiamaalaus "Washington ylittää Delawarejoen".
Leutzen perhe muutti Saksan Württembergistä Yhdysvaltojen Philadelphiaan vuonna 1825 hänen ollessaan vielä lapsi, koska hänen käsityöläisisänsä oli ollut mukana tasavaltalaisessa vallankumoustoiminnassa. Isänsä kuoltua vuonna 1831 Leutze ryhtyi maalaamaan elättääksen perheensä. Saatuaan rahaa amerikkalaisilta tukijoiltaan hän palasi vuonna 1841 Saksaan opiskellakseen Düsseldorfin taideakatemiassa. Hän asui tämän jälkeen Saksassa lähes 20 vuotta, mutta uhrasi pääosan ajastaan sarjalle Yhdysvaltain historiaan liittyneitä maalauksia. Nämä työt ovat aiheiltaan sentimentaalisia ja perustuvat erilaisille tarinoille. Ne noudattelevat Düsseldorfin koulukunnan tyyliä huolellisine yksityiskohtineen ja täyteläisine väreineen.
Leutzen tavoitteena oli pikemminkin maalausten vaikuttava poliittinen sanoma kuin niiden täydellinen historiallinen autenttisuus. Tunnetuimman työnsä "Washington ylittää Delawarejoen" hän maalasi tarkoituksenaan innostaa saksalaisia jatkamaan vapaustaisteluaan vuoden 1848 epäonnistuneiden vallankumousten jälkeen. Maalauksesta tuli kuitenkin nimenomaan amerikkalaisen patriotismin symboli ja yksi tunnetuimmista Yhdysvaltain historiaa esittävistä kuvista. Maalauksen ensimmäinen versio valmistui vuosina 1849–1850 ja päätyi Bremenin taidehalliin. Vuosina 1850–1851 valmistuneen toisen version Leutze lähetti Yhdysvaltoihin, jossa yksityinen keräilijä osti sen. Ensimmäinen kappale tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa, jälkimmäinen on yhä jäljellä.
Leutze muutti vuonna 1859 uudelleen Yhdysvaltoihin. Seuraavana vuonna hän sai Yhdysvaltain kongressilta toimeksiannon koristella Washingtonin kongressitalon porraskäytävä. Tuloksena syntyi suuri lännen valloitusta kuvaava seinämaalaus "Westward the Course of Empire Takes Its Way" (tunnettu myös nimellä "Westward Ho"). Tämä vuonna 1860 valmistunut maalaus jäi Leutzen viimeiseksi merkittäväksi työksi. Hän kuoli Washingtonissa kahdeksan vuotta myöhemmin 52-vuotiaana, ilmeisesti sydänkohtaukseen.
Andrew Bolt

Andrew Bolt (s. 26. syyskuuta 1959 Adelaide, Etelä-Australia) on australialainen konservatiivinen toimittaja, kolumnisti, radiokommentaattori, bloggaaja ja televisiojuontaja. Hän kirjoittaa kolme kertaa viikossa melbournelaiseen Herald Sun -sanomalehteen, ja hänen kolumninsa julkaistaan myös muissa News Corp Australian julkaisuissa. Bolt juontaa myös arkipäivisin The Bolt Report -talkshow’ta Sky News Australialla. Hänen kirjansa "Still Not Sorry: The Best of Andrew Bolt" ilmestyi vuonna 2005.
Octavian Nemescu

Octavian Nemescu (29. maaliskuuta 1940 Pașcani – 7. marraskuuta 2020 Bukarest) oli romanialainen säveltäjä. Hänen tuotantonsa koostuu pääasiassa orkesteri- ja kamarimusiikkiteoksista. Hänen musiikkiaan on esitetty Romanian lisäksi Australiassa, Itävallassa, Belgiassa, Suomessa, Ranskassa, Saksassa, Unkarissa, Israelissa, Italiassa, Japanissa, Moldovassa, Alankomaissa, Puolassa, Espanjassa ja Sveitsissä.
Nemescu opiskeli Bukarestin kansallisessa musiikkiyliopistossa vuosina 1956–1963. Hänelle opettivat sävellystä Mihail Jora, harmoniaa Paul Constantinescu sekä orkestraatiota Alexandru Pașcanu ja Anatol Vieru. Myöhemmin hän opiskeli Sigismund Toduțăn johdolla Cluj-Napocan Gheorghe Dima -musiikkiakatemiassa, josta hän sai musiikin tohtorin arvon musiikkitieteessä. Nemescu sai useita palkintoja ja tunnustuksia sekä Romaniassa että ulkomailla. Näihin lukeutuu vuonna 1970 Yhdysvalloissa myönnetty Aaron Copland -palkinto. Vuonna 2004 Nemescu nimitettiin Romaniassa Ordinul Meritul Culturalin ensimmäisen luokan upseeriksi. 
Nemescu kirjoitti monia artikkeleita ja kirjan "Capacitatile semantice ale muzicii" (1983). Nemescusta tuli vuonna 1990 sävellyksen professori Bukarestin kansallisessa musiikkiyliopistossa.
Roberto Bolle

Roberto Bolle (s. 26. maaliskuuta 1975 Casale Monferrato, Italia) on italialainen balettitanssija. Hän on American Ballet Theatren solistitanssija ja hän esiintyy säännöllisesti Royal Ballet'ssa ja La Scala Theatre Balletissa. Hän on myös Teatro alla Scalan tähtitanssija. 
Bolle aloitti balettiopinnot 7-vuotiaana ja pääsi 11-vuotiaana La Scalan balettikouluun. Rudolf Nurejev huomasi lahjakkaan Bollen ja valitsi tämän tanssimaan baletissa "Death in Venice". Vuonna 1996 oltuaan kaksi vuotta La Scalan tanssjia 20-vuotias Bolle nimettiin solistitanssijaksi. Hän on tanssinut lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten "Prinsessa Ruusunen", "Joutsenlampi", "Tuhkimo", "Don Quijote", "Pähkinänsärkijä", "Giselle", "La Sylphide", "Manon" ja "Bajadeeri" sekä lukuisissa nykytanssiteoksissa. 
Bolle on vierallut lukuisissa balettiryhmissä kuten Royal Ballet'ssa, Pariisin oopperassa, Tokion baletissa, Kanadan Kansallisbaletissa, Stuttgartin baletissa, Staatsoper Unter den Lindenissä sekä Suomen Kansallisbaletissa.
Hänen partnereinaan ovat olleet muun muassa Darcey Bussell, Sylvie Guillem, Marianela Nunez, Tamara Rojo, Polina Semionova ja Svetlana Zaharova.
Bolle on työskennellyt myös mallina. Vuodesta 1999 hän on ollut UNICEFin hyvän tahdon lähettiläs.
Svetlana Zaharova (balettitanssija)

Svetlana Zaharova (s. 10. kesäkuuta 1979 Lutsk, Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) on venäläinen balettitanssija. Hän on sekä Bolšoin että La Scala Theatre Ballet'n solistitanssija.
Zaharova aloitti tanssitunnit 6-vuotiaana. Kymmenenvuotiaana hän pääsi oppilaaksi Kiovan koreografiseen kouluun. Suoritettuaan kuusivuotisen balettikoulun Valeria Suleginan luokalla hän osallistui Pietarin nuorten tanssijoiden kilpailuun Vaganova-Prix nuorimpana kilpailijana. Tuolloin vain 15-vuotias Svetlana voitti toisen palkinnon ja sai kutsun suoraan Vaganovan balettikatemian valmistuvien tanssijoitten vuosikurssille, mikä oli ensimmäinen kerta koulun historiassa, kun opiskelija on jättänyt kaksi luokkaa väliin.
Vuonna 1996 Zaharova valmistui Mariinski-teatterin entisen balleriinan Jelena Jevtjevan ohjauksella Vaganovan balettiakatemiasta ja sai samana vuonna sopimuksen Mariinski-teatteriin vain 17-vuotiaana. Vuotta myöhemmin hänet nimitettiin soolotanssijaksi. Kuuluisasta balleriinasta ja opettajasta Olga Moisejevasta tuli hänen vakituinen opettajansa ja mentorinsa. Moisejevan ohjaamana Zaharova debytoi Mariana baletissa "Bahtšisarain suihkulähde". Hän tanssi soolo-osia baleteissa "Don Quijote," "Le Corsaire" ja "Chopiniana." Hänen menestyksekkäin roolinsa uran alkupuolella oli nimirooli "Gisellessä", jota kehuttiin nuorimman tätä vaativaa balettia tanssineen mestariteokseksi.
Svetlana Zaharova on tanssinut lukuisten klassikkobalettien pääosat, kuten "Prinsessa Ruusunen", "Joutsenlampi", "Tuhkimo", "Don Quijote", "Giselle", "La Sylphide", "Manon", "Paquita", "Raimonda" ja "Bajadeeri" sekä lukuisissa nykytanssiteoksissa.
Hän on vieraillut lukuisissa balettiryhmissä kuten New York City Ballet'ssa, American Ballet Theatressa, Pariisin oopperassa ja Englannin kansallisbaletissa.
Andrei Mikita

Andrei Mikita (; s. 1959 Pietari) on venäläinen säveltäjä ja pianisti. Hän opiskeli sävellystä Boris Tištšenkon ja pianonsoittoa Natan Perelmanin johdolla Pietarin konservatoriossa vuosina 1977–78. Tämän jälkeen hän jatkoi sävellysopintojaan Tihon Hrennikovin ja Aleksandr Tšaikovskin sekä pianonsoiton opiskelua Jevgeni Malininin ja Stanislav Neuhausin johdolla Moskovan konservatoriossa 1980-luvun loppuun saakka.
Mikita voitti ensipalkinnon hengellisen kuoromusiikin kilpailussa Moskovassa vuonna 2003. Hänen musiikkiaan on esitetty Venäjän lisäksi Armeniassa, Ranskassa, Saksassa, Israelissa, Kazakstanissa, Sveitsissä, Turkissa ja Ukrainassa. Pianistina Mikita on tulkinnut muun muassa Aleksandr Skrjabinin musiikkia ja omia teoksiaan. Vuonna 1993 hän perusti Moskovan pianoduon Aleksandr Mekajevin kanssa.
Mikita on opettanut sävellystä Gnesin-musiikkiakatemiassa vuodesta 2001.
Mikitan tuotantoon kuuluu muun muassa kymmeniä Venäjän ortodoksikirkolle sävellettyjä kuoroteoksia. Lisäksi hän on säveltänyt muun muassa baletteja, orkesteriteoksia, jousikvartettoja ja pianomusiikkia.
Les Sylphides

Les Sylphides on baletti, joka kuvailee keijuja eli metsän henkiä. Siinä ei ole juonta, runoilija ja keijut vain leijailevat metsässä musiikin tahtiin. Baletin kuoro eli corps de ballet on näyttämöllä lähes koko ajan. Baletti kuuluu useimpien maailman balettiseurueiden ohjelmistoon.
Ensimmäinen versio nimellä "Chopiana" sai ensi-iltansa Pietarin Mariinski-teatterissa 10. helmikuuta 1907, johon koreografian teki Mihail Fokin ja puvustuksen ja lavastuksen Léon Bakst. Nykyisin tunnetuimman koreografian on laatinut Mihail Fokin Sergei Djagilevin Ballets russesia varten. Sen ensiesitys oli Pariisissa 2. kesäkuuta 1909 Théâtre du Châtelet'ssa. Tanssijoina olivat Anna Pavlova, Tamara Karsavina, Aleksandra Baldina ja Vatslav Nižinski. Puvustuksen ja lavastuksen oli suunnitellut Aleksandr Benois.
Baletin musiikkina on käytetty Frédéric Chopinin pianoteoksia, jotka Aleksandr Glazunov sovitti orkesterille. Myös Benjamin Britten on tehnyt sovituksesta versionsa.
Marie Rambert

Marie Rambert (20. helmikuuta 1888 – 12. kesäkuuta 1982) oli puolalaissyntyinen tanssija, joka vaikutti paljon Britannian baletin kehitykseen.
Rambert innostui tanssista nähtyään Isadora Duncanin esiintyvän vuonna 1904. Hän opiskeli tanssia Pariisissa. Hän opiskeli kolmen vuoden ajan eurytmiikkaa, sveitsiläisen Émile Jaques-Dalcrozen menetelmää, jossa analysoitiin musiikkia liikkeen keinoin.
Vuonna 1912 Sergei Djagilev kutsui hänet auttamaan Ballets russesin tanssijoita Igor Stravinskyn "Kevätuhrin" monimutkaisissa rytmeissä. Rambert tanssi ajoittain myös Ballet russesin kuorossa, ja kiinnostui siellä klassisesta baletista.
Ensimmäisen maailmansodan lähestyessä Rambert muutti Lontooseen. Hän perusti tanssikoulun vuonna 1920. Vuonna 1926 koulun oppilaat esittivät baletin "A Tragedy of Fashion", jonka koreografian oli luonut Frederick Ashton, yksi Rambertin oppilaista. Tätä esitystä pidetään brittiläisen baletin alkuhetkenä.
Rambertin tanssijoista muodostui vähitellen kiinteämpi seurue, jonka nimi oli ensin The Ballet Club, sitten Mercury Theatre Ballet ja lopulta Rambert Ballet vuosina 1935–1987.
Rambertin balettiseurue vieraili Australiassa 1947–1949 ja antoi tuon puolentoista vuoden aikana 500 näytöstä.
No Rest

No Rest on suomalaisen death metal -yhtye Corpsetin toinen studioalbumi. Se julkaistiin 20. syyskuuta 2013 levymerkillä Violent Journey Records.
Albumin nimikkokappaleesta kuvattiin musiikkivideo.
Devastating Return

Devastating Return on Witherian neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 30. toukokuuta 2014.
The Art of Partying

The Art of Partying on crossover thrash -yhtye Municipal Wasten kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 11. kesäkuuta 2007 levymerkillä Earache Records.
Yhtye julkaisi musiikkivideon kappaleesta "Headbanger Face Rip," jonka kuvasi itsenäinen B-luokan elokuvia julkaiseva Troma Entertainment.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Municipal Waste.
Massive Aggressive

Massive Aggressive on yhdysvaltalaisen crossover thrash -yhtye Municipal Wasten neljäs studioalbumi. Se julkaistiin 25. elokuuta 2009 levymerkillä Earache Records.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Municipal Waste.
Municipal Waste (EP)

Municipal Waste on samannimisen yhtyeen esikois-EP. Se julkaistiin vuonna 2001 levymerkillä Amendment Records.
Kutšin kieli

Kutši on indoarjalainen kieli, jota puhutaan Intian Gujaratin osavaltiossa ja Pakistanin Sindhin provinssissa. Kieli on sukua alueen enemmistökielille gudžaratille ja sindhille, ja valtaosa kutšin puhujista puhuu gudžaratia toisena äidinkielenään.
Kutšia kirjoitetaan Intiassa gudžaratilaisilla kirjaimilla ja Pakistanissa arabialaisilla kirjaimilla.
The Walkmen

The Walkmen on yhdysvaltalainen indie rock -yhtye, joka perustettiin vuonna 2000. Yhtyeen perustivat Paul Maroon (kitara, piano), Walter Martin (urut/basso), Matt Barrick (rummut), Peter Bauer (basso/urut) ja Hamilton Leithauser (laulu, kitara). 
Walkmen ilmoitti jäävänsä pitkälle tauolle marraskuussa 2013. 
Yhtye kokoontui uudestaan vuonna 2023 ja teki paluukiertueen Yhdysvalloissa ja keikkaili myös Euroopassa.
UG-saattueet

UG-saattueet olivat sarja Atlantin idästä länteen ylittäneitä Yhdysvalloista Gibraltarille matkanneita saattueita, jotka kuljettivat elintarvikkeita, ampumatarvikkeita ja sotamateriaalia Yhdysvaltain asevoimille Pohjois-Afrikkaan ja Etelä-Eurooppaan toisessa maailmansodassa. Saattueet koottiin Hampton Roadsissa lähellä Chesapeakenlahden suuta ja ne päätyivät Pohjois-Afrikan satamiin. Määränpää muuttui akselivaltojen joukkojen vetäytyessä 1942–1945.
Taustaa.
Liittoutuneiden sotamateriaali kuljetettiin vuodesta 1939 alkaen Pohjois-Amerikasta Britteinsaarille HX-saattueilla ja hitaammilla SC-saattueilla vuodesta 1940 alkaen. Näiden saattueiden suojaamisesta vastasivat Britannian ja Kanadan kuninkaalliset laivastot. Yhdysvaltain laivaston alukset osallistuivat vähäisessä määrin saattueiden suojaamiseen syyskuusta 1941 huhtikuuhun 1943. UG-saattueet luotiin toiselle suoremmalle huoltoreitille tukemaan erityisesti Pohjois-Afrikan maihinnousua ja sitä seuranneita taisteluita. Ensimmäinen saattue UGF 1 oli samalla maihinnoususaattue, joka lähti 24. lokakuuta 1942 ja se saapui määränpäähänsä 8. marraskuuta. Tunnuksen F merkitsi nopeaa (). Seuranneet itään ja länteen matkanneet saattueet muodostivat neljä eri sarjaa alkaen numerosta kaksi.
UGF Nopeat itään matkanneet saattueet.
Suurin piirtein kuukausittain lähti saattue Hampton Roadsista. Ensimmäinen oli UGF 2 2. marraskuuta 1942 Casablancaan. Saattueet UGf 4 - UGF 10 päätyivät Oraniin ja saattueesta UGF 11 alkaen määränpäänä oli Napoli. Viimeinen nopea saattue UGF 22 saapui 8. huhtikuuta 1945 Oraniin. Kaikkiaan 382 alusta matkasi kaikkiaan 26 saattueessa, joista ei upotettu ainuttakaan.
UGS Hitaat itään matkanneet saattueet.
Keskimäärin lähti noin kaksi hidasta saattuetta Hampton Roadsista kohti Pohjois-Afrikkaa.
GUF Nopeat länteen matkanneet saattueet.
Kaikkiaan 335 alusta palasi Yhdysvaltoihin näin numeroitujen 24 saattueen mukana. Ensimmäinen GUF 2 lähti Casablancasta 29. marraskuuta 1942 ja viimeinen GUF 22 Oranista 16. huhtikuuta 1945. Lisäksi oli joitakin lisäsaattueita kuten GUF 2A, GUF 15B ja GUF 17B. Näistä saattueista ei upotettu yhtään alusta.
GUS Hitaat länteen matkanneet saattueet.
Noin 5200 alusta palasi Yhdysvaltoihin muodostaen 98 hidasta saattuetta. Ensimmäinen oli GUS 2 Oranista 21. joulukuuta 1942 ja viimeinen GUS 92 Oranista 27. toukokuuta 1945. Atlantilla ei saattueista upotettu aluksia, mutta Välimerellä upotettiin viisi.
Saattajat.
Yhdysvaltain laivasto vastasi saattueiden suojaamisesta Atlantilla ja Britannian kuninkaallinen laivasto Välimerellä.