tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fortuna

Fortuna on roomalaisessa mytologiassa onnen ja sattuman jumalatar. Hänen vastineensa kreikkalaisessa mytologiassa on Tykhe. Fortuna saatettiin esittää side silmillään ja sokeana, kuten nykyajan Oikeus, esittämässä elämän ja onnen oikukkuutta.
Fortunan seurueeseen kuului "Copia", yltäkylläisyyden jumalatar, joka kantoi yltäkylläisyyden sarvea. Annonaria-nimisenä Fortuna suojeli viljavarastoja. Roomalaisessa kalenterissa 11. kesäkuuta oli pyhitetty Fortunalle, kun taas suuri juhla "Fors Fortuna" oli 24. kesäkuuta.
Fortunaa lepyttelivät ennen kaikkea naiset. Servius Tulliuksen katsotaan tuoneen hänen kulttinsa Roomaan. Fortunalla oli temppeli "Forum Boarium"illa, julkinen pyhäkkö "Collis Quirinalis"illa, yhdellä Rooman seitsemästä kukkulasta Rooman suojelushenkenä, "Fortuna Populi Romani", "roomalaisten (hyvänä) onnena", sekä oraakkeli Praenestessa, missä tulevaisuuden valitsi pieni poika. Poika laskeutui 6 metriä syvään kaivoon, poimi sieltä sorten (tammipuusta tehdyn pienen arvan),
josta oraakkeli ennusti tulevaisuutta.
Kaikkialla roomalaisessa maailmassa Fortunaa palvottiin lukuisissa pyhäköissä eri nimillä jotka oli yhdistetty häneen sen mukaan, mitkä olivat ne erityiset elämäntilanteet missä toivottiin hänen apuaan. Fortuna ei ollut aina hyväntahtoinen: hän oli epäileväinen ("Fortuna Dubia"); hän saattoi olla "häilyvä/vaihteleva" ("Fortuna Brevis") tai suorastaan pahansuopa ("Fortuna Mala").
Fortunan nimi tullee etruskijumalatar "Vortumnasta", "hänestä joka panee vuoden kiertymään (ajan pyörässä)". Roomalaisten Foruna on yhdistelmä Vortumnasta ja kreikkalaisten Tykhestä, joka oli onnellisen sattuman ja menestyksen jumalatar.
Jumalatar

Jumalatar on naispuolinen jumalolento. Monissa uskonnoissa on ollut useita erillisiä jumalattaria, mutta toisinaan Jumalatar on käsitetty yhdeksi jumaluudeksi, jonka ilmentymiä kaikki jumalattaret ovat.
Historia.
Jumalattareen on yhdistetty käsitys, jonka mukaan ihmisyhteiskunnissa vallitsi aikoinaan rauhaisa ”primitiivinen matriarkaatti”, jossa palvottiin Jumalatarta. Toisen teorian mukaan Jumalatarta alettiin palvoa vasta, kun ihmiskunta siirtyi metsästyksestä, keräilystä ja paimentolaisuudesta maanviljelyyn.
Kivikaudelta 30 000 – 40 000 eaa. on säilynyt useita naisfiguriineja. Joidenkin tutkijoiden mukaan ne saattavat olla jumalatarten kuvia. Neoliittinen Çatal Hüyükin yhteisö Turkissa palvoi vuosien 6500–5500 eaa. aikana erään käsityksen mukaan äitijumalatarta. Muinaisessa Egyptissä, Mesopotamiassa, Kanaaninmaalla, Kreikassa ja Roomassa jumalattarilla oli merkittävä asema, samoin kuin Amerikan uskonnoissa. Kristinuskon Katolisessa ja ortodoksisessa kristinuskossa Jeesuksen äitiä Mariaa kunnioitetaan ”Jumalan äitinä”, ja Marian palvonnassa on nähty muinaisen Jumalattaren palvonnan piirteitä. Nykyaikana jumalattaret ovat tärkeitä myös Itä-Aasian uskonnoissa ja hindulaisuudessa. Sen sijaan esimerkiksi protestanttisessa kristinuskossa ja islamissa ei naispuolisilla jumaluuksilla ole ollut sijaa.
Nykyaikana jotkut ovat aloittaneet Jumalattaren palvonnan uudelleen. Tällaisia ovat esimerkiksi Jumalatar-liike, joka on uuspakanallinen, wiccan pohjalta syntynyt liike, sekä Fellowship of Isis.
Piirteitä.
Psykologi Carl Jungin kehittämän arkkityyppiteorian mukaisesti Jumalattareen on 1900-luvulla yhdistetty etenkin maan hedelmällisyys sekä Kuu, jonka vaiheiden katsotaan vastaavan naisen kuukautiskiertoa. Useimmat tutkijat kuitenkin puhuvat erillisistä jumalattarista eikä yhdestä Jumalattaresta. Moni jumalatar yhdistyy maahan ja hedelmällisyyteen, mutta esimerkiksi Egyptissä oli taivaanjumalatar Nut. Myös kuunjumalattaria on useita, mutta Aurinkoon yhdistyy esimerkiksi šintolaisuuden Amaterasu.
Lähi-idän tärkein jumalatar yhdistettiin Venus-planeettaan, ja häntä kutsuttiin eri kulttuureissa esimerkiksi Inannaksi, Ištariksi ja Astarteksi. Egyptiläinen Isis yhdistettiin Sirius-tähteen.
Persoonallisuuksiltaan jumalattaret ovat vaihdelleet hoivaavan äidillisistä pelottaviin, kuten hindulaisuuden Kali. Kreikassa jumalatar Athene oli soturi ja ikuinen neitsyt.
Jumalattaret ovat tavallisesti olleet alempiarvoisia kuin miespuoliset jumalat tai näiden vaimoja, joskin yleensä kuitenkin itsenäisiä, kuten kreikkalaisten ylijumalan Zeuksen vaimo Hera.
Juno

Juno (tai Iuno) on roomalaisessa mytologiassa taivaan ja avioliiton jumalatar, Saturnuksen ja Opsin tytär ja ylijumala Juppiterin puoliso. Kesäkuu, roomalaisten "Junonius", on nimetty hänen mukaansa, ja sitä pidettiin suotuisimpana ajankohtana avioliiton solmimiseen.
Juno oli alun perin etruskien jumalatar, jota palvottiin erityisesti Vejissä. Roomassa Juno oli alkujaan geniusta vastannut naisten suojelushenki. Myöhemmin Junosta kehittyi avioelämän, äitiyden ja synnytyksen suojelija, jonka kunniaksi vaimot viettivät Matronalia-juhlaa 1. maaliskuuta. Junolla oli useita suojelutehtäviä ja määritteitä, ja niille oli yleensä omat temppelinsä. "Juno Lucinan" eli synnytyksen jumalattaren temppeli oli Esquilinus-kukkulalla. "Juno Monetan" temppelissä Rooman Arxissa lyötiin antiikin Rooman kolikot. Monetasta on myöhemmin johdettu joissakin kielissä rahaa tai maksuvälinettä tarkoittava sana. "Juno Reginana" jumalatar suojeli lisäksi koko Rooman valtakuntaa. Junon vastine kreikkalaisessa mytologiassa on Hera. 
Minerva syntyi suoraan Juppiterin päästä ilman äidin apua, aivan kuten Athene Zeuksen päästä. Junoa tämä raivostutti, ja hän valitti asiasta kukkien ja kevään jumalattarelle Floralle. Tämä antoi Junolle taikayritin, josta Juno tuli raskaaksi ja synnytti Marsin, sodan jumalan.
Fermat’n pieni lause

Fermat'n pienen lauseen mukaan kaikilla alkuluvuilla "p" ja kaikilla kokonaisluvuilla "a" on voimassa 
formula_1
eli "ap" on kongruentti "a":n kanssa modulo "p". 
Toisinaan lause esitetään seuraavassa muodossa: 
jos "p" on alkuluku ja "a" on kokonaisluku, joka ei ole "p":n monikerta, niin tällöin
formula_2, 
toisin sanoen "a""p"–1 – 1 on jaollinen "p":llä. 
Tätä teoreemaa kutsutaan Fermat'n pieneksi lauseeksi erotuksena Fermat'n suuresta lauseesta. Fermat'n pieni lause on perustana Fermat'n alkulukutestille.
Historiaa.
Pierre de Fermat keksi lauseensa vuonna 1636. Se esiintyi eräässä hänen kirjeessään, joka on päivätty 18.10.1640, uskotulleen Freniclelle seuraavasti: "p" jakaa "a""p"−1 − 1 aina kun "p" on alkuluku ja "a" ja "p" ovat keskenään jaottomia kokonaislukuja.
Kiinalaiset matemaatikot keksivät hypoteesin (toisinaan kutsuttu nimellä kiinalainen hypoteesi), jonka mukaan "p" on alkuluku jos ja vain jos 
formula_3. 
eli 2"p" – 2 on jaollinen "p":llä.
On totta, että jos "p" on alkuluku, on voimassa formula_3 (erikoistapaus Fermat'n pienestä lauseesta). Kääntäen tämä ei kuitenkaan päde, esimerkkinä tapaus "p" = 341, joka ei ole alkuluku.
On laajasti uskottu, että kiinalainen hypoteesi keksittiin noin 2000 vuotta ennen Fermat'n keksintöä. On huomattavaa, että vaikka hypoteesi on osittain väärä, tunsivat jo antiikin matemaatikot väitteen.
4H-järjestö

4H-järjestö on useissa maissa toimiva lasten- ja nuortenjärjestö, jonka toimintaan kuuluvat esimerkiksi kerhot. Järjestön tunnussanat tulevat alun perin sanoista "hands, head, heart and health", jotka on suomeksi sovitettu muotoon "harkinta, harjaannus, hyvyys ja hyvinvointi".
Historia.
4H on alkujaan yhdysvaltalainen nuorisojärjestö. Yhdysvalloissa sitä hallinnoi maatalousministeriö (Department of Agriculture). 4H-toiminta käynnistyi 1900-luvun alussa Yhdysvalloissa vastauksena nuorten työttömyyteen, pahoinvointiin ja näihin kytkeytyneisiin muuttoaaltoihin maaseudulta kaupunkeihin. Toiminnan tavoitteena oli tuolloin tarjota nuorille sellaisia käytännön yrittämisen, työnteon ja arkielämän taitoja, että nuoret voisivat pärjätä yhteiskunnassa ja erityisesti maaseudulla omalla työllään. Samalla tavoitteena oli levittää maaseudun nuorille tietoa maatilatalouden nykyaikaisista työmenetelmistä.
Järjestön tunnus, apilanlehti, patentoitiin kerhotyön tunnukseksi vuonna 1924.
Toimintaperiaate.
4H:n toimintamenetelmä ”Learning by doing” (tekemällä oppiminen) pohjautuu amerikkalaisen kasvatusfilosofin John Deweyn teoriaan, jossa korostetaan omaa kokemusta ja yhteisöllisyyttä.
Kuoro

Kuoro () on yksi- tai moniääninen laulajista koostuva kokoonpano, jossa jokaista ääntä laulaa useampi laulaja. Yleisimmässä muodossaan kuoro jakautuu neljään stemmaan: sopraanoon, alttoon, tenoriin ja bassoon. Kuoro voi laulaa orkesterin säestyksellä tai ilman orkesteria (a cappella). Kuoron taiteellisesta johdosta vastaa kuoronjohtaja.
Historia.
Antiikin Kreikan klassisessa draamassa kuoron tarkoituksena oli seurata ja osallistua näytelmän juoneen ja jopa tanssia näyttämön ympärillä. Kirkon hallitsemalla keskiajalla kuoron merkitys muuttui ja side tanssiin katosi. Nykyään tunnetun kuoromusiikin kehitys alkoi gregoriaanisesta laulusta. 1500-luvulla italialainen Giovanni Pierluigi da Palestrina kehitti kuorolaulusta tarkkaa moniäänistä polyfoniaa. Nykyisessä merkityksessään sanaa kuoro on käytetty käsitteenä 1600-luvulta lähtien. Ennen sitä kuoro tarkoitti paitsi lauluyhtyettä myös soitinyhtyettä. 1800-luvulla kirkko menetti valtaansa. Tärkeimmäksi kuorotyypiksi nousi sekakuoro. 
Kuorotyypit.
Kuoron koot vaihtelevat suuresti pienemmistä kamarikuoroista yli 100-henkisiin suurkuoroihin. Kuorotyyppien nimeämiseen on monta kriteeriä, kuten
Kuorot jakautuvat selkeimmin ammattikuoroihin, joihin kuuluvat esimerkiksi Suomen kansallisoopperan kuoro, ja amatöörikuoroihin, joita ovat esimerkiksi opiskelijakuorot. Edelleen voidaan erotella vaikka eläkeläiskuorot, koulujen kuorot ja kirkkokuorot.
Kuoromusiikki.
Säveltäjät ovat käyttäneet kuoroa instrumenttina hyvin vaihteleviin tarkoituksiin. Kuoromusiikki käsittääkin musiikkia a cappella -lauluista orkesterisäestyksellisiin teoksiin (joihin kuuluvat esimerkiksi oratoriot). Sävellyksissä käytettyjen tekstien skaala on laaja ja jakautuu suurpiirteisimmin hengelliseen ja maalliseen materiaaliin.
Tyypillisesti kuoromusiikki on neli-, viisi- tai kuusiäänistä, mutta poikkeuksia on valtavasti, ja esimerkiksi Thomas Tallisin vuonna 1570 säveltämä motetti Spem in alium on kirjoitettu 40 stemmalle. Yksi tyypillisistä kokoonpanoista erityisesti hengellisessä musiikissa on kaksoiskuoro, eli kahdesta neliäänisestä kuorosta koostuva suurkuoro.
Puhekuoro.
Puhekuoro eli lausuntakuoro on puhetta tai sitä läheisesti muistuttavaa ääntä esittävä ihmisryhmä, joka voi koostua miehistä, naisista tai lapsista. Toisinan kuoron jäsenet ovat ryhmittyneet useammaksi osajoukoksi. Kuoro ei välttämättä käytä laulukuoron tavoin täsmällisiä säveliä, vaan voi seurata tavallisen puheen sävelkulkua ja rytmiä. Puhe voi olla myös moniäänistä ja ääniä voidaan käsitellä polyfonisen kuoromusiikin tavoin. Aikamme musiikissa ja 1900-luvun musiikissa puhekuoron käyttö on varsin tavallinen tekniikka, ja sitä käytetään myös oopperoissa.
Altto

Altto (latinan sanasta "altus", korkea) on kuoron osuus. Altto on tenoria korkeampi ja sopraanoa matalampi osuus. Alttoa kutsutaan altoksi, koska se on tenoria korkeampi ääni.
Alttoa laulavat yleensä naiset ja tytöt, ja kuoroissa se on naisten/tyttöjen matalin stemma. Lapsikuoroissa on myös poika-alttoja, ja varsinkin sooloaltto-osia esittävät monet kontratenorit.
Altto 1 ja altto 2.
Suuressa SATB-kuorossa altto-osuus jaetaan tyypillisesti altto ykköseen ja altto kakkoseen. Korkeamman altto ykkösen laulaa suhteellisen matalaääninen mezzosopraano jolla on hyvät matalat sävelet, kun taas altto kakkosen laulaa kontra-altto eli niin sanottu aito altto. Kontra-altto on suhteellisen harvinainen äänityyppi, joten useissa varsinkin pienemmissä kuoroissa ei ole aitoa alttoa laisinkaan, vaan alttoa laulavat vain suhteellisen matalaääniset mezzosopraanot. Mieskuorossa altto-osuus voidaan laulaa falsetilla.
Ääniala.
Tavallisimmin altto-osuus tyypitetään ulottuvaksi pienestä f:stä (F3) kaksiviivaiseen f:ään (F5). Kuorossa altto-osuus käy harvoin C5-sävelen yläpuolella. Hetkellisesti voidaan käydä C5:n yläpuolella. Tyypillisesti matalin alton laulama sävel on G3. Alttoääni on vahvimmillaan sävelissä D4-A4. Alton laulamat harjoitusskaalat ovat G3-G4, Bb3-Bb4 ja C4-C5. Kaikki alttoa laulavat mezzosopraanot eivät kykene laulamaan säveliä G3:n alapuolella, joten sen alapuolisia säveliä ei altoilta kuoromusiikissa yleensä pyydetä.
Tenori

Tenori (lat. "tenere" eli kannatella) on korkea miesääni, jonka ääniala on yleensä C3–B♭4. Oopperassa tenorilla on yleensä kertomuksen sankarin rooli. Keskiajan musiikissa tenoriksi nimitettiin moniäänisen teoksen sitä ääntä, joka kuljetti päämelodiaa. Noin 30 prosenttia miehistä on tenoreita. Tenoreista on huutava pula kuoroissa, sillä miehistä vain pienellä osalla on tenoriääniala, miehet eivät ole yhtä kiinnostuneita kuorolaulamisesta kuin naiset ja tenorit suuntautuvat populaarimusiikkiin kuorolaulamisen sijaan. Lopputuloksena kuoroissa vallitsee krooninen tenorivaje.
Kirkas korkea tenoriääni kuuluu hyvin myös ilman äänenvahvistusta. Tenoria matalampi äänityyppi on baritoni ja korkeampi kontratenori. Tenori- ja baritoniäänten välissä on baritonia hieman korkeampi baritenorin ääni.
Basso

Basso (, matala) on matalin miesääni. Tyypillisesti bassolaulajan ääniala on välillä suuri E-e1, mutta jotkut bassot pääsevät korkeammalle ja matalammalle. Basso on harvinainen miesten äänityyppi, ja ns. aitoja bassoja on miehistä vain noin viisi prosenttia. Basso on erityisen tarpeellinen äänityyppi kuorossa ja oopperassa. Kuorossa baritonit laulavat usein basson äänialan osuuksia. Hieman bassoa korkeampaa äänialaa kutsutaan bassobaritoniksi.
Bassolla on suuri ääni ja laaja ääniala. Monet bassolaulajat pystyvät laulamaan yhtä korkealle kuin baritonit tai jopa tenorit, mutta eivät pysty pysyttelemään niin korkealla.
Bassojen äänityypit.
Etenkin oopperamaailmassa käytetään tarkempaa luokitusta äänityypeistä. Myös bassot voidaan luokitella äänenvärin perusteella eri äänityyppeihin.
Basso buffo ("Spielbass")
Bassobaritoni ("Charakterbass, Basso cantante")
Basso profondo ("Seriöser Bass")
Baritoni

Baritoni on miesääni, joka sijoittuu basson ja tenorin väliin. Baritoni on keskikorkea miesääni ja miesten yleisin äänityyppi. Noin kaksi kolmasosaa miehistä on baritoneja. Tyypillinen baritoni pystyy laulamaan sävelet A2-F4, joskus G2-E4. Nimitystä baritenori käytetään baritonin ja tenorin väliin sijoittuvasta äänestä (A2–G4). Bassobaritoniksi taas kutsutaan baritonin ja basson väliin sijoittuvaa äänialaa (F2–F4). Baritoniääniä voidaan kuvata sanoilla syvä, taipuisa ja lämmin.
Raskasääniselle baritonille A4-sävelen laulaminen voi olla vaikeaa, ja belttaaminen voi olla ainoa tapa saavuttaa kyseinen sävel.
Baritoni-nimitystä – kuten muitakin äänialoja – käytetään yleensä oopperamaailmassa, mutta harvemmin pop- ja rockmusiikissa. Kuorossa baritoni yleensä laulaa basson äänialalle kuuluvia osuuksia, sillä basso on baritoniin verrattuna harvinainen äänityyppi. Monet rockmuusikot ovat baritoneja, ja baritoni on miespuolisten kantrilaulajien vallitseva äänityyppi.. Fender-sähkökitaramerkin kotisivuilla tunnetuiksi populäärimusiikin baritoneiksi on mainittu Bing Crosby, Johnny Cash, Frank Sinatra, Tom Jones, Neil Diamond, David Bowie, Bruce Springsteen, Peter Gabriel, Al Green, Rob Halford, Jimi Hendrix, Morrissey, Jim Morrison, Roy Orbison, Elvis Presley, David Lee Roth, Michael Stipe, Joe Strummer ja Eddie Vedder. Oopperoissa baritoniroolit vaihtelevat sankareista epäonnisiin häviäjiin ja kylmäverisiin roistoihin.
Baritoni äänialana tai laulajana sekoitetaan joskus soittimiin. 1600–1700-luvuilla eräät säveltäjät sävelsivät kappaleita baritoni-nimiselle sellon tapaiselle mutta useampikieliselle jousisoittimelle. Baritonitorveakin kutsutaan joskus baritoniksi, vaikka sen toinen nimi on euphonium. Myös baritonisaksofonia saatetaan kutsua lyhyemmin baritoniksi.
FAMAS

FAMAS (lyhenne "Fusil d'Assaut de la Manufacture d'Armes de Saint-Étienne") on Ranskan armeijan käyttämä rynnäkkökivääri. Aseen lempinimi on sen ulkomuodon vuoksi 'Le Clairon' (trumpetti). Sen sarjatuotanto alkoi vuonna 1977; vuodesta 1994 valmistettu G2-versio käyttää STANAG-standardin (NATO Standardisation Agreement) mukaista M-16 lipasta. Tullessaan käyttöön 1980 ase oli samalla ensimmäinen Nato-maan armeijan ase, jossa otettiin käyttöön puolustusliiton tuolloin uusi standardikaliiperi.
Asetta valmistava Saint Étiennen asetehdas kuuluu valtion omistamaan Nexter-kompleksiin (entisiltä nimiltään GIAT Industries ja "Groupement des Industries de l'Armée de Terre") ja valmistaa myös Leclerc-panssarivaunua.
Ase edustaa ns. bullpup-tyyppiä, jossa lipas ja laukaisumekanismi sijaitsevat kahvan takana. Aseen tähtäimet sijaitsevat pitkän kantokahvan sisällä, jossa myös latausvipu sijaitsee. Lukon toimintaperiaatteena on hidastettu massasulku. Toimintaperiaate on tämän tehoisella patruunalla harvinainen, ja aseen toleranssi patruunalle on kapea. Naton standardipatruunan hylsyjen on havaittu pullistuneen ja repeytyneen, mikä johtuu lukon aikaisesta ja nopeasta avautumisesta. Nämä syyt ovat pakottaneet käyttämään standardipatruunan messinkihylsyn sijaan ei-standardeja teräshylsyjä varman ja turvallisen toiminnan takaamiseksi. Teräshylsyisten patruunoiden valmistus Ranskassa on lopetettu, ja tuontipatruuna on luonnollisesti edelleen standardin perusajatuksen vastainen.
Aseen seuraajaksi on valittu 2017 saksalaisvalmisteinen Heckler &amp; Koch HK416.
Famasilla voi ampua kerta-, purske- ja sarjatulta, aseen teoreettinen tulinopeus on noin 1 000 laukausta minuutissa, minkä vuoksi aseessa on kolmen laukauksen sarjoja ampuva pursketulimahdollisuus. 25 patruunan lippaassa olevista rei'istä patruunamäärän saa selville nopeasti.
FAMASin vakiovarusteena on kiinteä aseen sivuille taittuva haaratuki ja sen voi varustaa 40 mm M203-kranaatinheittimellä. Pistoolikahvan sisässä on tila puhdistusvälineille.
FAMAS vaatii huolellista puhdistusta ja huoltoa. Ase soveltuu parhaiten kaupunkitaisteluun, sillä jumiutumisia tapahtuu usein pölyisissä ja aavikko-olosuhteissa, kuten Persianlahdella. Luultavasti pahin suunnitteluvirhe on pieni muovinen poskituki (Appui joue), joka myös ohjaa tyhjän hylsyn patruunapesästä. Osa on vain painettu paikoilleen ja sen kadotessa asetta ei voi turvallisesti laukaista.
Useimmat bullpup-kiväärit eivät ole muutettavissa vasenkätisille, mutta edellä mainitun poskituen, ja hylsyn ulosvetäjän puolta vaihtamalla FAMAS voidaan muuttaa joko oikea- tai vasenkätiseksi parissa minuutissa ilman työkaluja. Latausvivun sijoituksen ansiosta sitä voi käyttää kummalla kädellä tahansa.
Mezzosopraano

Mezzosopraano [metso-] () on ääniala sopraanon ja kontra-alton välissä. Mezzosopraano on naisten keskikorkea äänityyppi. Mezzosopraanon sävelalue ulottuu pienestä a:sta kaksiviivaiseen a:han tai b:hen, mutta äänenväri on yleensä tummempi, alttomaisempi kuin sopraanolla. Kuoroissa mezzosopraanot laulavatkin usein ylempää alttostemmaa, jotta kutsutaan ykkösaltoksi. Korkeaäänisemmälle mezzosopraanolle on kuorossa kakkossopraanon stemma.
Ääniala.
Mezzosopraanon ääniala on matalampi kuin sopraanolla. Mezzosopraano laulaa säveliä A3-A5 jotka kuuluvat äänityypin vahvuusalueeseen. Kuorossa korkein mezzosopraanon sävel on usein F5. Mezzosopraanolla on enemmän matalia säveliä kuin sopraanolla ja matalat sävelet onnistuvat tyypillisesti paremmin kuin sopraanolta. Mezzosopraano kykenee laulamaan 3. oktaavissa rintaäänellä. Mezzosopraanon äänen sointiväri on tummempi ja rikkaampi kuin sopraanolla, sillä yläsävelsarja on runsas. Mezzosopraanot kykenevät usein laulamaan samoja säveliä kuin sopraano eli A5 ei ole mezzosopraanon korkein sävel, vaan myös B5 ja C6 tyypillisesti onnistuvat harjaantuneilta mezzosopraanoilta. Mezzosopraano voi siis kyetä laulamaan yhtä korkealta kuin sopraano, mutta ei kuitenkaan viihdy korkealla kuten sopraano vaan väsyy korkealla laulamiseen.
Musikaaleissa ja musiikkiteatterissa mezzosopraanon tulisi olla kykenevä laulamaan vahva G5-sävel, joka kuuluu Nettien rooliin "Carousel"-musikaalissa. Mezzosopraanon belttausväli alkaa sävelestä F4/G4 ja ulottuu C5:een tai D5:een. Mezzosopraanon belttausääni on tummempi ja paksumpi kuin sopraanolla.
Eddie the Head

Eddie the Head (myös Edward the Head tai lyhyemmin vain Eddie) on heavy metal -yhtye Iron Maidenin virallinen maskotti, joka on esiintynyt yhtyeen lähes jokaisen albumin ja singlen kannessa sitten yhtyeen esikoisalbumin "Iron Maiden" vuonna 1980.
Alun perin Eddie oli vain naamio tai maalaus lavan taustalla rumpulavan yläpuolella. Maskotin silmät sai hehkumaan asettamalla niihin oikeanlaisen valaistuksen. Myös hahmon suun sai tarpeen mukaan sylkemään verta. 
Eddie on nykyään myös tärkeä osa Iron Maidenin liveshow'ta, sillä kappaleen "Iron Maiden" aikana lavalle muodossa tai toisessa ilmestyvä yhtyeen maskotti on konserttien eräänlainen kohokohta. Kun Eddie herätettiin henkiin yhtyeen alkuaikoina, Eddienä esiintyi usein joku Iron Maidenin taustahenkilöistä arkivaatteissa vain Eddie-naamari kasvoillaan. Myöhemmin Eddien konserttiesiintymiset ovat vaihdelleet useimmiten studioalbumien ja niitä seuranneiden kiertueiden teemojen mukaan. Esimerkiksi "Piece of Mind" -ajan Eddie oli parimetrinen pakkopaitaan puettu, Eddie-naamiota päässään pitänyt mies, kun taas "Somewhere in Time" -aikakauden Eddie oli monta metriä pitkä kyborgi. "A Matter Of Life And Death" -kiertueen aikana Eddie oli sotilaspuvussa suuressa panssarivaunussa.
Eddien taiteellinen isä on kuvataidekoulun kesken jättänyt Derek Riggs. Yhtyeen jäsenet pitivät herran alkuperäisluonnoksista ja päättivät tehdä Eddiestä erottamattoman osan itse albumia. Eddie nähtiin jo yhtyeen ensimmäisessä singlejulkaisussa "Running Free", mutta koska yhtye ei halunnut paljastaa hahmoa ennen albumin julkaisua hänen kasvonsa jätettiin näyttämättä.
Riggs ei ole luonut kaikkia Edward the Head -hahmoja, mutta hän loi Eddien pahaenteisen virneen ja yleisen kuvan epäkuolleesta hevarista.
Eddie on jäänyt pois vain kolmesta albumi- tai singlekannesta. "The Essential Iron Maiden" on kokoelmalevy, joka julkaistiin vain Yhdysvalloissa ilman Eddien kasvonpiirteitä. Singlet ”From Here to Eternity” ja ”Wasting Love” ovat muut Iron Maiden -julkaisut, joiden kansissa Eddie ei esiinny.
Eddien esiintymisiä.
Studioalbumit.
Suuren pyramidin huipun alapuolella näkyy myös viikatemies The Trooper -singlen kannesta. Iron Maidenin jäsenten yläpuolella näkyy myös punaisilla valokirjaimilla teksti "Maggies revenge" joka viittaa ilmeisesti Sanctuary (single)n kanteen jossa Eddie on murhannut Margaret Thatcherin. Huomaa myös horuksen silmä Kyborgi-Eddie:n vasemmalla puolella, sekä jäsenten takana pieni kyltti, jossa lukee phantom opera house (Phantom of the Opera)
Alex Rider

Alex Rider on Anthony Horowitzin kirjoittama nuortenkirjasarja, joka kertoo samannimisestä 14-vuotiaasta vakoojapojasta. Alexin vanhemmat John ja Helen Rider ovat kuolleet hänen ollessa vasta pieni vauva, ja siitä lähtien Alexia on hoitanut hänen setänsä Ian Rider. 
Sarjan ensimmäisessä kirjassa "Stormbreaker" Alex saa kuulla Ian-setänsä kuolleen ja alkaa selvittää, kuinka se tapahtui. Hän saa tietää, ettei Ian ollutkaan töissä pankkialalla, vaan hän oli MI6:n agentti.
Sarjan ensimmäisestä kirjasta on tehty vuonna 2006 elokuva "Stormbreaker", jossa näyttelivät muun muassa Ewan McGregor ja Mickey Rourke. Pääroolissa oli 16-vuotias Alex Pettyfer. Elokuvan Suomen ensi-ilta oli 13. lokakuuta 2006.
François Rabelais

François Rabelais (n. 1483–1494 Chinon, Ranska – 1553 Pariisi) oli ranskalainen renessanssiajan humanisti ja kriittis-humoristinen kirjailija. 
Elämäkerta.
Rabelais oli asianajajan poika. Hän opiskeli fransiskaaniluostarissa noviisina keskiajan teologiaa ja antiikin kieliä. Hän kääntyi benediktiiniksi ja jätti lopulta luostarielämän siirtyen maallistuneeksi papiksi. Rabelais opiskeli ja vaikutti useissa yliopistoissa kuten Poitiers’ssa, Pariisissa, Montpellier’ssa ja Lyonissa ja vieraili Itävallassa sekä Torinossa, Italiassa. Vuonna 1537 hänet vihittiin Montpellierissä lääketieteen tohtoriksi. Rabelais vaikutti lääkärinä ja tunsi esimerkiksi anatoomikko Andreas Vesaliuksen sekä Ambroise Parén.
Tuotanto.
Rabelais suututti kirjoituksillaan sekä katolisen kirkon edustajat että Sorbonnen akateemikot. Vuodesta 1532 alkaen ilmestyneen viisiosaisen teossarjansa kaksi ensimmäistä osaa, "Gargantua" ja "Pantagruel", hän julkaisi salanimellä Alcofribas Nasier (anagrammi nimestä François Rabelais). Julkaistuaan seuraavan osan ("Kolmas kirja") omalla nimellään hänet julistettiin pannaan. "Viides kirja" ilmestyi postuumisti ja sen tekijyys on osittain kiistanalainen. Rabelais käsitteli aikaansa nähden epäsovinnaisesti muun muassa kuolemaa. Teossarja on osittain suomennettu nimellä "Suuren Gargantuan hirmuinen elämä", Ville Keynäs on suomentanut kolmannen ja neljännen kirjan.
Aatteellisesti Rabelais kuului kristillisen humanismin piiriin. Hän on tullut kuuluisaksi mielikuvituksensa ja tyylinsä ilmeikkyyden takia, mutta vallinneiden olojen arvostelu oli puhdasoppisen uskon vaalijoille epämieluista. Rabelais tuomittiin kerettiläiseksi ja uusien uskonpuhdistusaatteiden kannattajaksi, ja hänen teoksensa merkittiin kirkon kieltämien kirjojen luetteloon.
Carlos Santana

Carlos Santana (s. 20. heinäkuuta 1947 Autlán de Navarro, Jalisco, Meksiko) on meksikolainen kitaristi. Hänen perustamansa Santana-yhtyeen levyjä on myyty yli 100 miljoonaa kappaletta ja yhtye on palkittu yhdeksällä Grammyllä. Lisäksi kitaristi on saanut yhden henkilökohtaisen Grammyn.
Tausta.
Santana kasvoi seitsenlapsisessa perheessä ja hän muutti perheensä mukana 1950-luvun puolivälissä Yhdysvaltain ja Meksikon rajalla sijaitsevaan Tijuanan kaupunkiin. Siellä Carlos Santana alkoi soittaa viulua isänsä mariachi-yhtyeessä. Kun Santanan perhe 1960-luvun alussa muutti San Franciscoon, Carlos lopetti viulunsoiton ja alkoi soittaa kitaraa. Perhe oli muutenkin musikaalinen, Carlosin veli Jorge tuli tunnetuksi Malon keulahahmona.
Ura.
Carlos Santana perusti yhtyeen, Santana Blues Bandin, vuonna 1966. Santana Blues Bandin nimi vakiintui pian muotoon Santana. Carlos Santana ja hänen yhtyeensä ovat siitä lähtien esiintyneet ja levyttäneet latinovaikutteista rock-musiikkiaan. 
Carlos Santana yhtyeineen nousi uudelleen suosioon vuosituhannen vaihteessa levyillä, "Supernatural" ja "Shaman". Levyt olivat myyntimenestyksiä ja "Supernatural" sai yhdeksän Grammya. 
Santana kokosi uudelleen alkuperäisen Carlos Santana Groupin, joka soitti yhtyeen kolmannella levyllä "Santana III" (1971), ja julkaisi sen kanssa levyn "Power of Peace" huhtikuussa 2016. 
Tyyli.
Carlos Santanan kitaransoitossa on helposti tunnistettava sointi, johon vaikuttavat muun muassa latinorytmit ja mollisävellajit sekä omalaatuinen särösoundi. Hänen musiikissaan latinosävyt yhdistyvät muun muassa bluesiin ja rockiin ilman että soitto on selkeästi kumpaakaan. Latinosävyt ovat ilmeisiä mutta ne eivät ole tyypillisiä afro-kuubalaisia sointuja. 
Yksityiselämä.
Santana on haastattelussa 2003 tunnustanut käyttäneensä LSD:tä ja meskaliinia. Hän on omien sanojensa mukaan oppinut kokeiluistaan paljon eikä kadu yhtäkään trippiä. Vuonna 1969 muusikko esiintyi Woodstock-festivaaleilla LSD:n vaikutuksen alaisena. Santanaa on käytetty nuorena seksuaalisesti hyväksi, mistä aiheutuneesta traumasta hän kuitenkin 1990-luvulla toipui terapian avulla.
Santana ja hänen vaimonsa Deborah hakivat eroa 34 yhteisen avioliittovuoden jälkeen vuonna 2007. Parilla on kolme yhteistä lasta, jotka olivat tuolloin iältään 23-, 22- ja 17-vuotiaat. Santana kosi heinäkuussa 2010 konsertissa pitkäaikaista tyttöystäväänsä, yhtyeen rumpalia Cindy Blackmania. Pariskunta meni naimisiin samana vuonna. Blackman on soittanut aiemmin muiden muassa Lenny Kravitzin kanssa.
Esiintymiset Suomessa.
Carlos Santana esiintynyt Pori Jazz -festivaalilla kesällä 1988 ja 2008. Helsingissä hän on konsertoinut vuosina 2003, 2006, 1998 Järvenpäässä Puistobluesissa, 2011 Classic rokissa sekä 18. kesäkuuta 2018 Helsingin Kaisaniemen puistossa.
Diskografia.
Tämä on luettelo Carlos Santanan sooloalbumeista. Katso myös: Luettelo Santana-yhtyeen albumeista
Assemblaasi

Assemblaasi (, kooste) eli esinekooste on taiteessa kollaasin kolmiulotteinen vastine, useista esineistä koottu taideteos. Ensimmäisiä assemblaasin tekijöitä olivat kubistit. Picasso kokeili vuonna 1912 uutta tekniikkaa teoksessaan "Kitara". Hän käytti siinä paperia, pahvia ja narua, jota hän leikkasi ja liimasi yhteen. Myöhemmin hän teki "Kitara"-teoksesta uuden version metallilevystä. 
Assemblaasin omaksuivat myös dadaistit ja surrealistit, kuten Kurt Schwitters ja Marcel Duchamp, ja 1960-luvulla uusrealistit. 1950-luvun alusta lähtien Louise Nevelson tuli tunnetuksi tekemillään laatikkomaisilla assemblaaseilla, joihin hän käytti löytämiään esineitä, kuten huonekalujen osia ja jäännöspaloja, jotka hän useimmiten maalasi yksivärisiksi mustalla, valkoisella tai kullanvärisellä maalilla.
YleQ

YleQ (joskus myös YleKuu) oli pääkaupunkiseudulla perinteisessä analogisessa verkossa ja digitaalisesti koko valtakunnassa kuulunut Yleisradion radiokanava. Aikaisemmin taajuudella oli kuultavissa Radio Aino, mutta tämä lakkautettiin vuoden 2003 alussa Yleisradion radiouudistuksen myötä. Lopettamiseen oli todennäköisenä syynä digiradiovastaanotinten huono menekki. 
YleQ uudistui ensimmäisen vuotensa jälkeen keväällä 2004 muuttamalla merkittävästi musiikillista profiiliaan. Kanavan viimeisimpiä erityispiirteitä olivat toimitetun radiopuheen ja laajan musiikkitarjonnan ohjelmaradio, jolle tunnusomaista oli kiireettömyys ja keskittyneisyys. Tarjonnassa korostui populaarimusiikki ja -kulttuuri.
Yleisradio ilmoitti 6. kesäkuuta 2006 lopettavansa YleQ-kanavan. Lähetys loppui keskiyöllä 17.–18.9.2006. Kanavan ohjelmia siirtyi YleX-, YLE Radio Suomi ja YLE Radio 1 -kanaville. YleQ:n tilalle perustettiin puheradiokanava Yle Radio Peili (nykyisin Yle Puhe).
Toimittajia.
Tuomas Enbuske, Marko Gustafsson, Tero Liete, Susanna Korhonen, Kai Ulmanen, Olga K, Norppa, Laura Airaksinen, Eve Mantu, Jake Nyman, Ivan Puopolo (Thank God It's Puopolo), Markus Turunen, Pekka Vitikka ja Jani Juntunen.
Polkuyhtenäisyys

 Polkuyhtenäisyys on matemaattinen termi. Se on topologinen käsite vastaavasti kuin yhtenäisyyskin on. Polkuyhtenäinen avaruus
formula_1 on sellainen topologinen avaruus, jossa avaruuden mitä tahansa pistepareja voidaan yhdistää polulla kyseisessä avaruudessa formula_2. Topologiassa polku on jatkuva kuvaus suljetulta väliltä formula_3 avaruuteen formula_2. 
Polkuyhtenäisyyden määritelmä.
Polku formula_5 yhdistää formula_6 pisteet formula_7 ja formula_8, joita sanotaan maaliavaruudessa polun formula_9 päätepisteiksi.
Topologinen avaruus formula_1 on polkuyhtenäinen, jos sen jokainen pistepari formula_11 voidaan yhdistää polulla avaruudessa formula_2.
Lauseita.
Polkuyhtenäisyys vs. yhtenäisyys.
Polkuyhtenäinen avaruus on yhtenäinen. Yhtenäistä avaruutta ei voida jakaa kahteen erilliseen, epätyhjään, avoimeen osajoukkoon. Polkuyhtenäisyys on vahvempi avaruuden ominaisuus kuin yhtenäisyys. Polkuyhtenäisyydestä välttämättä seuraa heti yhtenäisyys.
Yhtenäinen avaruus ei aina ole polkuyhtenäinen. On avaruuksia, jotka ovat kyllä yhtenäisiä, mutta eivät ole kuitenkaan polkuyhtenäisiä. Sellainen on esimerkiksi topologin sinikäyrä, jonka muodostavat origo sekä funktion formula_13 kuvaajan y-akselin oikealla puolella oleva osa.
Jatkuva kuvaus.
Polkuyhtenäisyys on topologinen ominaisuus, joka säilyy jatkuvissa kuvauksissa. Jotkut avaruuksien ominaisuuksista eivät muutu lainkaan jatkuvassa kuvauksessa.
Polkuyhtenäinen ympäristö.
Polkuyhtenäisessä avaruudessa formula_2 on sellainen ominaisuus, että sen jokaisella pisteellä on polkuyhtenäinen ympäristö formula_15.
Väli formula_16 on polkuyhtenäinen. Silloin jokaisella kyseisen välin pisteellä formula_17 on olemassa polkuyhtenäinen ympäristö formula_18. Ympäristö on topologiassa määritelty avoimeksi joukoksi.
Lisäesimerkkejä.
Polkuyhtenäinen avaruus "Kampa" koostuu seuraavista osajoukoista: y-akselilta väli formula_19, x-akselilta väli formula_19 sekä x-akselin suuntaiset janat formula_21, kun n on luonnollinen luku ja formula_22
Reaalilukujen joukko formula_23 on polkuyhtenäinen.
Suljettu väli formula_24 on polkuyhtenäinen.
Yksiö formula_25 on polkuyhtenäinen. 
Yhdiste formula_26 ei ole polkuyhtenäinen, eikä yhtenäinen. 
Avaruus formula_27 on yhtenäinen, mutta ei ole polkuyhtenäinen.
Muutetaan vähän äskeisen esimerkin avaruutta formula_1:
Avaruus formula_29 on yhtenäinen ja erityisesti se on polkuyhtenäinen.
Kompaktius

Kompaktius on yksi topologian peruskäsitteistä. Kompakti avaruus "X" on sellainen joukko, että sen jokaisella avoimella peitteellä eli avoimista joukoista koostuvalla peitteellä on äärellinen osapeite.
Kompaktin avaruuden suljettu osajoukko on kompakti, ja kompaktin joukon kuva jatkuvassa kuvauksessa on kompakti. Jos "X" on kompakti eikä ole tyhjä joukko ja formula_1 on jatkuva, niin tällöin "f" saa "X":ssä suurimman ja pienimmän arvonsa. 
Kompakti avaruus on Lindelöf, ja kompakti metristyvä avaruus on N2. Ascolin lauseen mukaan yhtäjatkuvien kuvausten joukossa "W" on jokaisella "W":n jonolla osajono joka suppenee tasaisesti kompaktin joukon jokaisessa kompaktissa osajoukossa.
Usein hyödyllinen tulos on Heinen–Borelin lause: formula_2:n 
normitopologialla varustettu osajoukko on kompakti tarkalleen silloin kun se on 
suljettu ja rajoitettu. Erityisesti jokainen reaalilukujen suljettu väli on kompakti.
Historia ja motivaatio.
Käsitteen "kompaktius" esitti Fréchet vuonna 1906. Tätä ennen oli jo pitkään huomattu, että kompaktin avaruuden tyyppinen käsite on välttämätön useiden hyödyllisten teoreemojen todistamisessa. Tällöin useimmiten kompaktiudella tarkoitettiin "jonokompaktiutta" (jokaisella jonolla on suppeneva osajono). Näitä ideoita käytettiin lähinnä metrisiä avaruuksia tutkittaessa. "Peitekompaktius" osoittautui vielä lupaavammaksi, sillä sen avulla päästiin tutkimaan yleisiä topologisia avaruuksia, jolloin useat metristä avaruutta koskevat tulokset voitiin yleistää topologisille avaruuksille. Tämä on erityisen hyödyllistä funktioavaruuksia tutkittaessa, sillä useimmat näistä eivät ole metrisiä.
Yksi syy opiskella kompaktien joukkojen topologiaa on se, että ne ovat tietyllä tapaa samanlaisia kuin äärelliset joukot. Monet äärellisiä joukkoja koskevat tulokset yleistyvät pienillä muutoksilla kompakteja avaruuksia koskeviksi tuloksiksi. Joidenkin matemaatikkojen mielestä "kompaktius on seuraavaksi paras joukkojen ominaisuus äärellisyyden jälkeen". Esimerkiksi on voimassa
Huomaa, että jos "A" on ääretön, ei lause ole välttämättä voimassa mielivaltaisen monelle ympäristölle, sillä leikatessa joukkoja voi jokin "x":n ympäristö leikkautua kokonaan pois. Väite on kuitenkin voimassa, jos "A" on kompakti: Otetaan äärellinen "A":n osapeite {"V"("a")}. Tällä tavoin nähdään, että Hausdorffin avaruudessa jokainen piste voidaan erottaa ympäristöllä kompakteista joukoista, joka ei sisällä kyseistä pistettä. Toistamalla päättelyä nähdään, että kaksi erillistä kompaktia joukkoa voidaan Hausdoffin avaruudessa erottaa ympäristöillä. Tässä siis ikään kuin äärellisen joukon alkio on korvattu kompaktilla joukolla Hausdorffin avaruudessa.
Määritelmät.
R"n":n osajoukkojen kompaktius:
Jokaiselle R"n":n osajoukolle "A" seuraavat ehdot ovat yhtäpitäviä:
Huomaa, että ehdot eivät ole välttämättä keskenään yhtäpitäviä yleisessä topologisessa avaruudessa.
Maslow’n tarvehierarkia

Maslow’n tarvehierarkia () on psykologinen teoria, jonka yhdysvaltalainen psykologi Abraham Maslow julkaisi vuonna 1943 tutkimuksessaan "A Theory of Human Motivation". 
Maslow’n mukaan ihmisellä on perustarpeet, jotka tulee tyydyttää riittävässä määrin – ei välttämättä täydellisesti – ennen kuin ihminen alkaa etsiä tyydytystä ”korkeammille” tarpeille. . Maslow’n teoria lasketaan kuuluvaksi humanistiseen psykologiaan. Maslow keskittyi tutkimuksissaan esimerkillisiin (exemplary) ihmisiin, kuten Albert Einstein, Jane Addams, Eleanor Roosevelt ja Frederick Douglass, joiden hän katsoi onnistuneen toteuttamaan inhimillisen potentiaalinsa. 
Maslow’n mukaan ihmisen tarpeiden hierarkkinen järjestys on:
Näistä ensimmäinen on perustavin ja viimeinen korkein tarve. Myöhempinä vuosinaan Maslow lisäsi hierarkiaan vielä yhden tason, itsensä ylittämisen (self-transcendence) tarpeet. Itsensä ylittämisellä tarkoitetaan yhteyden saamista johonkin omaa minää suurempaan: keinoina tähän voivat olla esimerkiksi hengellisyys, taide tai altruismi. Useimmat Maslow’n tarvehierarkian esitykset eivät kuitenkaan huomioi tätä kuudetta tasoa. 
Maslow’n tarvehierarkia kuvataan usein pyramidina, jossa pohjimmaisina ovat perustarpeet ja huipulla korkeimmat tarpeet. Tosin Maslow itse ei kirjoituksissaan esittänyt tarvehierarkiaa minkäänlaisen pyramidin tai portaikon muodossa.
Maslow’n teoriaa on kritisoitu mm. siitä, että yleismaailmallisen, kaikille ihmisille kaikissa tilanteissa pätevän tarvehierarkian olemassaololle ei ole löytynyt paljonkaan tutkimusnäyttöä. Teorian käsitteitä on luonnehdittu epäselvästi määritellyiksi ja vaikeasti mitattaviksi. Tästä huolimatta tarvehierarkiaa hyödynnetään paljon esimerkiksi markkinoinnissa, työpsykologiassa ja johtajakoulutuksessa. Maslow'n teoria korostaa kysymyksiä "mitä" eikä "miten": esimerkiksi "mitä ihminen tarvitsee hengissäpysymiseen" ei sitä "miten ihminen pysyy hengissä"
Efebofilia

Efebofilia (kr. ἔφηβος 'nuorukainen' + φιλία 'rakkaus') tarkoittaa aikuisen ensisijaista seksuaalista kiinnostusta myöhäismurrosikäisiin tai murrosiän vastikään ohittaneisiin eli noin 15–19-vuotiaisiin nuoriin.
Moni mies voi pitää murrosiän ohittaneita nuoria seksikkäinä, koska teini-ikäisissä tytöissä yhdistyvät aikuiset piirteet ja nuoruuden kauneus. Pelkkää efebofilistä kiinnostusta ei pidetä häiriönä niin kauan kuin aikuinen ei yritä käyttää nuorta seksuaalisesti hyväkseen. Monet nuorista pitävät miehet eivät kiinnostuksestaan huolimatta pyrikään seksisuhteisiin nuorten kanssa. Kiinnostuksen osoittaminen keskiteini-ikäisiin tyttöihin oli miehillä vielä yleistä ennen suojaikärajojen käyttöönottoa.
Lucius Tarquinius Superbus

Lucius Tarquinius Superbus (kuollut 495 eaa, Cumae) oli viimeinen antiikin Rooman myyttisistä kuninkaista. Tarinan mukaan hän oli kuningas Lucius Tarquinius Priscuksen poika tai pojanpoika sekä kuningas Servius Tulliuksen vävy. Tarquiniuksen väitetään hallinneen vuosina 534 eaa. – 509 eaa.
Rooman viimeinen kuningas Lucius Tarquinius oli tarinan mukaan suvultaan etruski ja sai lisänimen "Superbus" ("ylpeä") ankaruutensa ja ylpeytensä tähden. Murhattuaan edeltäjänsä Servius Tulliuksen hän toimitti myös monta hänen ystäväänsä, valtakunnan ylhäisimpiä miehiä, mestatuksi tai maanpakoon. Alussa hänellä oli menestystä, koska hän vahvisti Rooman herruutta latinalaiskansoihin. Roomaan rakennettiin suuria monumenttirakennuksia, erityisesti Capitoliumille perustettu temppeli, joka on pyhitetty kolmelle tärkeimmälle jumalalle, Juppiterille, Junolle ja Minervalle. Hänen kerrotaan rakennuttaneen valmiiksi myös suuren Circus Maximus -rakennuksen, jossa järjestettiin sirkushuveja. Myös suuria viemäreitä rakennettiin kuljettamaan pois likavesiä kaupungista.
Tarquiniuksen piirittäessä Ardean kaupunkia kerrotaan sattuneen tapaus, jonka vuoksi hänet karkotettiin kuninkaan istuimelta. Kun muutamat kuninkaan miehistä olivat hänen poikansa Sextuksen luona, johtui puhe heidän vaimoihinsa, ja he rupesivat kiistelemään, kuka heistä olisi kiitettävin. Eräs läsnäolijoista, Lucius Tarquinius Collatinus, sanoi: "No hyvä, nouskaamme ratsujemme selkään ja lähtekäämme katsomaan vaimojamme. Miehen äkkiarvaamaton tulo on kyllä hyvä koetuskeino." Ehdotus sai kannatusta, ja kiireesti lähdettiin Roomaan. Tällöin havaittiin, että kuninkaan poikien vaimot viettivät juhlien ja pitojen täyttämää elämää. Sitten he menivät Kollatianin kaupunkiin, jossa huomattiin Kollatinuksen vaimon Lucretian vielä myöhään yöllä istuvan palvelustyttöjensä keskellä villoja kehräämässä. Kunniapalkinto määrättiinkin hänelle.
Muutamien päivien kuluttua saapui Sextus Kollatinuksen tietämättä Kollatiaan ja raiskasi Lucretian. Uhri pyysi paikalle isänsä, miehensä sekä muutamia sukulaisia ja kertoi heille häväistyksensään. Lucretia vaati heitä kostamaan ja sysäsi itse puukon sydämeensä. Todistajien joukossa oli myös kuninkaan sukulainen Brutus. Hän oli säilynyt kuninkaan epäluuloiselta julmuudelta tekeytymällä mielipuoleksi. Brutus nyt veti puukon pois haavasta ja vaati läsnäolijoita karkottamaan Tarquiniusten suvun ja lakkauttamaan kuninkuuden. Siitä alkanut kapina onnistuikin pian kuninkaan ja tämän suvun karkottamisessa. Kapinaa johtivat Lucretian mies Lucius Tarquinius Collatinus ja Lucius Junius Brutus. Heistä tuli Rooman ensimmäiset konsulit. Tarquinius yritti palata valtaan useaan otteeseen ja sai aikeissaan tukea etruskeilta.
Tarquinius Superbuksen tarina saattaa olla symbolinen esitys etruskivallan kukistumisesta Roomassa.
Sacramento

Sacramento on Yhdysvaltain Kalifornian osavaltion pääkaupunki. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennassa 466 488 ihmistä.
Historia.
"Miwok"-, "Shonommey"- ja "Maidu" -alkuperäiskansat asuttivat nykyisen Sacramenton aluetta todennäköisesti tuhansia vuosia ennen ensimmäisiä uudisasukkaita. Näistä kansoista on jäänyt vain vähän todisteita jäljelle. Alkuperäiskansojen ravinto koostui tammenterhoista, hedelmistä, sipuleista, siemenistä ja juurista ympäri vuoden.
Espanjalainen tutkimusmatkailija Gabriel Moraga löysi ja nimesi Sacramento Valleyn ja Sacramentojoen pyhän sakramentin mukaan joko vuonna 1806 tai 1808.
Saksalaissyntyinen sveitsiläinen uudisraivaaja John Sutter perusti meksikolaisten myöntämälle maa-alueelle vuonna 1839 Nueva Helvetian (Uusi Sveitsi) siirtokunnan, ja rakennutti kauppapaikan, joka tunnetaan nimellä Sutter's Fort. Sutterin maat vallattiin Kalifornian kultaryntäyksessä.
Maantiede.
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston ("US Census Bureau") mukaan kaupungin pinta-ala on 257,0 km², josta 251,6 km² maata ja 5,4 km² vettä. Veden osuus pinta-alasta on 2,1 %. Vuonna 2004 kaupungin väkiluku oli noin 454 330. Kaupunki sijaitsee 137 km koilliseen San Franciscosta ja 217 km lounaaseen Renosta sekä 619 km pohjoiseen Los Angelesista.
Sacramentojoki on 650 kilometriä pitkä joki Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Joki virtaa Sierra Nevadasta San Franciscon lahteen. 400 kilometriä joesta on purjehduskelpoista.
Ilmasto.
Sacramentossa vallitsee välimerenilmasto, eli kaupungissa talvet ovat leutoja ja kesät kuivia. Alueella on normaalisti pieni kosteusprosentti. Sadetta tulee yleensä marraskuun ja maaliskuun välisenä aikana. Sateet loppuvat miltei kokonaan huhtikuun lopulla. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä on 442 mm. Keskimäärin vuodessa sataa 58 päivänä. Sumua kaupungissa esiintyy keskimäärin 96 päivänä vuodessa, yleensä aamuisin ja yleisimmin joulukuussa ja tammikuussa. Lumisade-ennätys syntyi 4. tammikuuta 1880, jolloin satoi 90 mm lunta.
Vuoden keskimääräinen lämpötila on 16 °C. Keskimäärin vuodessa on 73 päivää jolloin lämpötila nousee yli 34 °C ja 18 päivää jolloin lämpötila laskee alle 0 °C. Korkein mitattu lämpötila oli 17. heinäkuuta 1925, 45 °C, ja matalin 11. joulukuuta 1932, –8 °C.
Silmälasikäärme

Silmälasikäärme eli intiankobra, joskus myös pelkkä kobra ("Naja naja") on kobrien sukuun kuuluva erittäin myrkyllinen käärme, joka elää Etelä-Aasian savanneilla. Nimi silmälasikäärme tulee sen niskassa olevasta silmälaseja muistuttavasta kuviosta. Kobra on pohjaväriltään musta, lisäksi nahassa on valkoisia ja harmaita täpliä.
Kobranaaras munii munat maassa olevaan kuoppaan tai onttoon puuhun, ja jää sitten vartioimaan niitä niiden kuoriutumiseen asti. Silmälasikäärme syö piennisäkkäitä, kaloja, sammakoita ja liskoja.
Uhkaavassa tilanteessa kobra levittää kaulansa ja kohottaa eturuumiinsa. Tällöin se voi purra ahdistelijaansa. Jos käärme puree ihmistä, tämä saattaa menehtyä muutamassa tunnissa ilman vastamyrkkyä. Kobra ei yleensä pure ihmistä vaan lähtee karkuun, mutta jos ihminen häiritsee sitä tai käyttäytyy muuten uhkaavasti, kobra voi hyökätä. Silmälasikäärme tappaa vuosittain tuhansia ihmisiä laajalla alueella Pakistanista Bangladeshiin, mikä tekee kobrasta yhden vaarallisimmista käärmeistä.
Silmälasikäärme saattaa joutua toisen käärmeen, kuten kuningaskobran saaliiksi.
Urbanus III

Urbanus III (n. 1120–20. lokakuuta 1187) oli paavina 25. marraskuuta 1185 – 20. lokakuuta 1187. Hänen oikea nimensä oli Uberto Crivelli.
Hän seurasi paavin virassa Lucius III:ta, joka oli tehnyt hänestä hänestä Milanon arkkipiispan ja kardinaalin. Hän jatkoi edeltejiensä riitoja keisari Fredrik I Barbarossan kanssa, muun muassa Toscanan kreivitär Matildan maita koskevaa perimysriitaa. Paavina ollessaankin Urbanus piti itsellään Milanon arkkipiispan arvon, missä ominaisuudessa hän kieltäytyi kruunaamasta Fredrikin poikaa Henrikiä Italian kuninkaaksi. Henrik oli juuri nainut Sisilian kuningaskunnan perijättären, Constantian, ja toimi Etelä-Italiassa yhteistyössä paavia vastaan kapinoivan Rooman senaatin kanssa. Samaan aikaan Fredrik oli katkaissut kulkuyhteydet Alppien poikki katkaistakseen Veronassa oleskelleen paavin ja hänen saksalaisten tukijoidensa välisen yhteydenpidon. Urbanus päätti julistaa keisarin pannaan, mutta veronalaiset eivät sallineet sen tapahtua heidän kaupungissaan, joten Urbanus vetäytyi Ferraraan. Hän kuitenkin kuoli siellä ennen kuin ehti julistaa Fredrikiä pannaan.
Legendan mukaan Urbanus kuoli suruun kuultuaan uutiset ristiretkiläisten tappiosta Hattinin taistelussa heinäkuussa 1187.
Anaksimenes

Anaksimenes (, n. 585–525 eaa.) oli antiikin kreikkalainen esisokraattinen filosofi. Hän oli kotoisin Joonian Miletoksesta, ja hänet luetaan kuuluvaksi ns. joonialaisen luonnonfilosofian haaraan. Anaksimenes oli Anaksimandroksen oppilas ja Anaksagoraan opettaja.
Ajattelu.
Anaksimeneen mukaan kaiken olevaisen alkusyy tai -perusta ("arkhē") oli äärettömässä ilmassa – kaikki olevainen on ilmaa vaihtelevalla tiheydellä. Kuumuus laajentaa ja kylmyys tiivistää ilmaa, synnyttäen sille erilaisia olomuotoja. Tiheyden vaihtelu on asteittainen, ja tapahtuu kumpaankiin suuntaan, riippuen siitä saako kuuma vai kylmä voiton. Kun ilma tiivistyy kylmyyden seurauksena, siitä muodostuvat vaiheittain pilvet, vesi ja maa. Kun ilma harvenee kuumuuden seurauksena, siitä muodostuu lopulta tuli.
Tällä tavoin on syntynyt myös maan muodostava levy, joka kelluu ilmassa. Samanlainen tiivistyminen on synnyttänyt myös auringon, tähdet ja kaiken muun olevan. Anaksimenes ei kieltänyt jumalia, mutta uskoi myös niiden syntyneen ilmasta, sen sijaan että jumalat olisivat luoneet ilman.
Anaksimeneen mukaan maa oli siis litteä ja sen sekä ylä- että alapuolella oli ilmaa. Hänen mukaansa juuri maan litteys esti sitä putomasta alaspäin. Tähän ei sisältynyt erityistä ajatusta siitä, että maa olisi kuitenkaan ollut kaiken keskuksessa: Anaksimeneen mallissa taivaankappaleet eivät pyörineet maan ympärillä, vaan kiersivät kehässä sen yläpuolella. Esimerkiksi aurinko ei kadonnut näkyvistä siksi, että se olisi mennyt maan alapuolelle, vaan koska se jäi maan korkeampien osien peittoon ja pieneni kasvaneen etäisyyden vuoksi. Myös aurinko oli litteä.
Anaksimeneen ajatus oli kenties tarkoituksella suunnattu vastaamaan Anaksimandrokselle, joka oli ehdottanut alkusyyn olevan rajaton "apeiron". Anaksimandroksen ajatukseen ei kuitenkaan kuulunut "apeironin" tarkempi määritelly. Anaksimeneen ilmalla on monia "apeironin" piirteitä, mutta päinvastoin kuin Anaksimandros hän määritteli alkusyynsä täsmällisesti yhdeksi klassisista alkuaineista.
Anaksimeneen ajattelu eroaa edeltäjiensä Thaleen ja Anaksimandroksen ajattelusta siinä, että hänelle ilma oli sekä kaiken alkuperä että se aine, mistä kaikki lopulta muodostuu. Thaleelle vesi oli lähinnä kaiken alkuperä, mutta hän ei tarkoittanut väittää, että kaikki olisi lopulta muodostunut vedestä. Sama pätee Anaksimandroksen ajatukseen "apeironista".