H

H (h) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten kahdeksas kirjain. H-kirjaimen nimi on suomen kielessä "hoo" ja äännearvo joko soinniton tai soinnillinen.
Kyrillisessä kirjaimistossa on myös samannäköisiä kirjaimia: kyrillinen Н (н) sekä Һ (һ). Yhdennäköisyydestään huolimatta nämä kaikki ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä. Eeta ja kyrillinen Н eivät myöskään merkitse h:n tapaista äännettä; siihen tarkoitukseen käytetään kirjaimia khii (Χ, χ) ja kyrillinen Х (х).
Historiaa.
"H"-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta "eeta" ("Η"), jonka alkuperä palautuu seemiläisen kirjoituksen "ḥēt"-merkkiin. Kirjaimen seemiläinen ja myös vanhin kreikkalainen muoto oli , josta myöhemmin muodostui Η. 
Seemiläisen kirjaimen äännearvo merkitään konventionaalisesti ”ḥ” mutta tarkka artikulaatio riippuu siitä, mistä seemiläisestä kielestä on kyse. Kun "ḥēt" lainattiin foinikiasta kreikkalaiseen kirjaimistoon, siitä tuli "eeta" ("Η", "η"), joka klassisessa kreikassa edusti pitkää "e"-vokaalia (nykykreikassa lyhyttä "i"-vokaalia) mutta varhaisissa läntisissä kreikan muunnelmissa oli "h", minä se lainautui etruskiin ja sitä kautta latinaan. 
Saman kirjaimen pystyyn jaetuista puolikkaista muodostettiin sananalkuista "h":ta tai sen puuttumista osoittavat alkuhenkosmerkit: vasemmasta puolikkaasta "dasỳ pneũma", lat. "spiritus asper" eli vahva alkuhenkonen, kun sanan alussa oli [h-], ja oikeasta puolikkaasta "psilòn pneũma", lat. "spiritus lenis" eli heikko alkuhenkonen, kun sana alkoi vokaalilla.
H suomen kielessä.
"H" on suomen kielessä konsonantti, joka ääntyy glottaalifrikatiivina. Äänne voi olla joko soinniton tai soinnillinen (tarkemmin sanottuna henkäyssointinen) riippuen sijainnistaan sanassa. Tavallisimmin "h" on melko hälytön, puolivokaalimainen äänne, jonka suuartikulaatio on yleensä vahvasti vokaaliympäristön värittämä, ja siksi "h":ta voisi kutsua myös (soinnittomana) kuiskatuksi ja (soinnillisena) henkäyssointiseksi vokaaliksi.
Hieman liioitellun tulkinnan mukaan "h":lla on suomessa allofonit, palataalinen ja velaarinen palataalisten tai velaaristen konsonanttien edellä, esim. "vihje" ja "tuhka" .
Kaksoiskonsonanttina "hh" on suomessa hyvin harvinainen. Poikkeuksia ovat sana "hihhuli" ja siitä johdettu verbi "hihhuloida", muutamat tuoreet lainasanat kuten "wahhabismi" ja eräät interjektiot ja onomatopoieettiset ilmaukset ("hohhoijaa", "hahhah" jne.). Yleisgeminaation vuoksi "hh" voi esiintyä myös joissakin murteissa kuten savon sanassa "rahhoo".
H muissa kielissä.
"H" ääntyy glottaalisena frikatiivina suomen lisäksi mm. romaanisista kielistä romaniassa, germaanisissa kielissä yleisesti, slaavilaisista kielistä tšekissä, slovakissa ja sorbissa ja uralilaisissa kielissä kuten unkarissa yleisesti. Alueellisesti [h]- tai [ɦ]-ääntämystä voi tavata puolassa ja vanhastaan latviassa. Fonotaktiset rajoitukset voivat kuitenkin kielittäin estää "h":ta esiintymästä muuten kuin tavun alussa, toisin kuin suomessa, missä "h" voi esiintyä myös tavunloppuisesti (esim. "tah.ko").
Monissa kielissä kirjoitetun kielen "h"- jää kokonaan ääntymättä, koska sitä on kohdannut täydellinen kato. Näin on esimerkiksi espanjassa ja portugalissa. Ranskassa "h" ei tavallisesti äänny lainkaan, mutta erityistapauksissa se ääntyy glottaaliklusiilina (jolloin sitä harhaanjohtavasti nimitetään "aspiroiduksi h-kirjaimeksi"). Saksassa "h" ääntyy tavun alussa kuten suomessa, mutta tavun lopussa se ilmaisee edeltävän vokaalin pidentymistä; esimerkiksi "Jahr" ’vuosi’ ääntyy .
Kirjoitetun kielen "H" ei aina osoita konsonanttia vaan toimii tarkkeenomaisesti osana digrafia tai trigrafia äänteille, joille latinalaisessa kirjaimistossa ei muuten ole merkkiä, esimerkiksi: