tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rantasipi

Rantasipi ("Actitis hypoleucos") on yleensä noin 20 senttimetriä pitkä, vesistöjen liepeillä pesivä kurppien heimoon kuuluva kahlaaja.
Koko ja ulkonäkö.
Sen siipiväli on 35–40 cm, pituus 18–20 cm ja paino 35–85 g. Päältä ja rinnasta lintu on ruskea, alapuolelta valkoinen. Lennossa näkyy valkoinen siipijuova. Ääni on kimakka ’tii-tii-tii’. Laulu on jatkuvaa tiititystä, jolloin lintu lentää matalalla veden yllä väräjävin siivin.
Vanhin suomalainen rengastettu rantasipi on ollut 10 vuotta, 11 kuukautta ja 15 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 14 vuoden ja 6 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Rantasipi pesii lähes koko Euroopassa ja suuressa osassa Aasiaa Japaniin saakka. Suomessa se pesii yleisenä koko maassa kaikenlaisissa vesistöissä. Puuttuu pesivänä ulkosaaristosta. Pesimäkanta Suomessa on noin 120 000–200 000 paria. EU:n alueella arvioidaan pesivän 500 000–660 000 paria. Maailman populaatioksi arvioidaan 2,5–4 miljoonaa yksilöä. Muuttolintu, joka saapuu huhtikuun loppupuolelta alkaen. Syysmuutto on huomaamaton tapahtuma, sillä sipit eivät muodosta isompia parvia. Viimeiset sipit tavataan yleensä syyskuussa.
Elinympäristö.
Karujen vesistöjen kallioiset tai kivikkoiset rannat, niin järvien, lampien kuin jokien sekä merensaariston.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa ruohokasvillisuuden tai varpujen kätkössä. Tavallisesti se on 10–20 m vesirajasta, mutta voi joskus olla usean sadankin metrin päässä rannasta. Munia on 4, joita molemmat emot hautovat noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia ja emot hoitavat niitä yhdessä. Ne oppivat lentämään noin 3 viikon ikäisinä. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Rantasipi syö maassa ja vedessä eläviä selkärangattomia, toisinaan myös pikkukaloja ja pikkusammakoita.
Rantasipiä tavataan Suomessa yleisenä kesävieraana. Talveksi se muuttaa Afrikkaan, Kaakkois-Aasiaan tai Australaasiaan. Sen käytös on vilkasta ja se keikuttaa pyrstöään lähes jatkuvasti. Hautoessaan rantasipi ei jätä muniaan ennen kuin on juuri joutumassa tallatuksi, ja tämän jälkeen se yrittää karkottaa häiritsijän kävellen pesältä poispäin loukkaantuneen oloisesti. Kun lintu on näin johdattanut häiriötekijän riittävän kauas pesästä, se lentää nopeasti pakoon ja myöhemmin takaisin pesälleen.
Liro

Liro ("Tringa glareola") on pieni kahlaaja.
Koko ja ulkonäkö.
Liron pituus on 18,5–21 cm, siipien kärkiväli 35–39 cm ja paino 50–90 g. Liro on päältä harmaanruskea vaalein täplin, vatsa on valkoinen ja kaula sekä pää harmahtavat. Nokka on suora ja kahlaajan nokaksi keskimittainen, koivet ovat pitkät ja kellertävät. Yläperä on valkoinen ja pyrstössä on kapeita tummia raitoja. Liro on nopea ja hermostuneen oloinen liikkeissään. Kutsuäänikin on hätäisen kuuloinen ’jih-jih’. Varoittelee loputtomalla ’kip-kip’ äänisarjalla. Laulunsa se esittää tavallisesti soidinlennossa, ja siitä laji on saanut nimensä: ’liro-liro-liro...’.
Suomen vanhin rengastettu liro on ollut 7 vuotta 6 kuukautta 18 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 11 vuoden 7 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Liro kuuluu koko Suomen linnustoon, mutta pesimäaikana sen tapaa varmimmin Pohjois- ja Keski-Suomesta. Suomessa pesii 290 000–490 000 paria ja se on Suomen runsaslukuisin kahlaaja. Euroopan pesimäkanta on noin ½ miljoonaa paria. Liro pesii Pohjois-Euroopassa ja Venäjällä aina Kaukoitään saakka. Maailman populaation kooksi arvioidaan 3,1–4,3 miljoonaa paria.
Liro on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa ja Aasian eteläosissa sekä Australiassa. Suomeen lirot saapuvat huhti–toukokuun vaihteessa ja toukokuussa. Keväällä nähdään usein satapäisiä parvia sopivilla tulvaniityillä. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa naaraiden muutolla. Nuoret lirot muuttavat pääasiassa elokuussa, mutta syyskuussakin voi vielä tavata pieniä parvia.
Elinympäristö.
Liron tavallisinta elinympäristöä ovat suot, kosteikot ja rehevät lintujärvet. Lajin voi tavata myös pelto-ojien liepeiltä muuttoaikoina.
Lisääntyminen.
Pesä on tavallisesti maassa esimerkiksi saramättäässä. Joskus pesii matalalla puussa olevaan vanhaan rastaanpesään. Munia on 4, joita molemmat emot hautovat noin 3 viikkoa. Naaras jättää hautomisen koiraan huoleksi haudonnan loppuvaiheessa. Poikaset ovat pesäpakoisia. Kummatkin puolisot hoitavat niitä aluksi, mutta pian naaras jättää perhehuolet koiraalle ja lähtee muuttomatkalle. Poikaset oppivat lentämään noin 3–viikkoisina.
Ravinto.
Liro syö etupäässä maassa ja vedessä eläviä selkärangattomia. Saattaa syödä myös kasvien osia.
Metsäviklo

Metsäviklo ("Tringa ochropus") on pienikokoinen kahlaajalintu.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 20–24 cm, siipien kärkiväli 39–44 cm ja paino 50–120 g. Lintu muistuttaa liroa, mutta on selästä tummempi, lähes musta pienin valkein täplin, ja sen koivet ovat harmaanvihreät. Yläperä on kirkkaanvalkea rajoittuen jyrkästi tummaan selkään. Kutsuääni on voimakas ja melodinen ’tjyit–vit–vit’, varoitus hakkaava ’kip–kip–kip...’. Laulu esitetään soidinlennossa, ja se on erittäin miellyttävän kuuloinen nouseva ja laskeva sarja kutsuäänimäisiä säkeitä.
Vanhin suomalainen rengastettu metsäviklo on ollut 5 vuotta, 9 kuukautta ja 2 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 11 vuoden ja 6 kuukauden ikäinen brittiläinen lintu.
Levinneisyys.
Metsäviklojen parimäärä Suomessa on 150 000–190 000 ja kanta on kasvava. Euroopassa pesii 616 000–1 050 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 1,2–3,6 miljoonaa yksilöä.
Metsäviklo on muuttolintu, joka pesii Euroopan ja Aasian subarktisessa ilmastossa ja talvehtii Etelä-Euroopassa, Etelä-Aasiassa ja Afrikassa. Lintulaji saapuu Suomeen huhtikuussa ja lähtee syysmuutolle kesäkuusta alkaen elokuun loppuun.
Elinympäristö.
Metsäviklon elinympäristöä ovat rikkonaiset metsäalueet, eritoten korvet, joissa on järviä, lampia ja jokia. Muuttoaikoina laji on myös märillä rantaniityillä.
Lisääntyminen.
Metsäviklon pesä on tavallisesti puussa vanhassa rastaan tai oravan pesässä. Naaras munii toukokuussa 4 munaa, joita molemmat puolisot hautovat noin 3 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja ne joko hyppäävät maahan tai emot kantavat ne lähimmälle kosteikolle. Ne oppivat lentämään 3–4 viikon ikäisinä. Molemmat emot huolehtivat aluksi poikueesta, mutta naaras jättää huolenpidon koiraalle ennen kuin poikaset lentävät.
Ravinto.
Metsäviklon ravintoa ovat hyönteiset, kotilot, madot, kasvien versot ja silmut.
Valkoviklo

Valkoviklo ("Tringa nebularia") on subarktinen kurppalintu. Lajin nimesi Johan Ernst Gunnerus vuonna 1767.
Koko ja ulkonäkö.
Valkoviklot ovat ruskeita kesällä ja harmaanruskeita talvella. Pitkät jalat ovat vihertävät. Nokka on pitkä ja hieman ylöspäin kaartuva. Ääni on tyypillinen, iskevän kova ”djy-djy-djy”.
Vanhin suomalainen rengastettu valkoviklo on ollut 3 vuotta 11 kuukautta 23 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen vähintään 24 vuoden 5 kuukauden ikäinen lintu.
Levinneisyys.
Valkoviklo on levinnyt alueelle Skotlannista Aasian pohjoisosiin aina Kamtshatkan niemimaalle saakka. Laji talvehtii Afrikassa, Etelä-Aasiassa ja Australiassa. Euroopan pohjoisosissa pesii 98 700–202 000 paria. Suomen kanta-arvio on 56 000–75 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 440 000–1,5 miljoonaa yksilöä.
Suomessa laji pesii Tampere-Lappeenranta linjan pohjoispuolella, ja esiintymisen painopiste on Pohjanmaalla ja Pohjois-Suomessa. Valkoviklot saapuvat keväällä huhtikuun lopulta alkaen. Varhaisimmat naaraat muuttavat etelään jo kesäkuussa, nuoret linnut elokuussa.
Elinympäristö.
Rannikkoseudut, suot, rannat, kosteikot, niityt ja soiden läheisyydessä olevat havumetsät.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa, usein metsässä jonkin matkaa suolta. Naaras munii 4 munaa, joita sitten hautoo 22–26 vrk. Myös koiras osallistuu haudontaan. Hautova lintu välttää viimeiseen saakka poistumasta pesästä ihmisen lähestyessä. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään 4 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Pääravintoa on pienet selkärangattomat. Pienet kalatkin kuitenkin käyvät ruoaksi.
Mustaviklo

Mustaviklo ("Tringa erythropus") on pilkullinen kahlaaja. Lajin nimesi ja kuvaili Peter Simon Pallas 1764. Mustaviklo on arktinen lintu, jonka lisääntymisalueisiin kuuluvat Fennoskandia ja Pohjois-Venäjä. Lintu talvehtii Välimerellä, Afrikassa ja eteläisessä Aasiassa yleensä suolattoman veden äärellä.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 30 cm, paino 100–230 g ja siipien kärkiväli 60–65 cm. Juhlapukuinen vanha lintu on musta, siivet ja takaselkä valkopilkulliset ja yläperä on valkoinen. Nokka on pitkä ja ohuehko, ja alanokan tyvi on punainen. Koivet ovat pitkät ja mustat. Nuori lintu muistuttaa punajalkavikloa, mutta vatsapuoli on poikkijuovainen. Vanha lintu on talvipuvussa hyvin vaalea, ja sen koivet ovat punaiset.
Kutsuääni on hyvin tyypillinen, iskevän luja ”tjy-it”. Laulaa soidinlennossa hieman yksitoikkoista mutta kaunista säettä.
Esiintyminen.
Fennoskandian pohjoisosat sekä Pohjois-Venäjä aina Tšuktšien niemimaalle saakka. Vuosien 2019–2024 Suomen kannaksi arvioitiin 7 600–18 000 paria. Maailman populaation koko on 120 000–360 000 yksilöä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Päiväntasaajan eteläpuolella Afrikassa ja Aasiassa. Keväällä mustaviklot saapuvat hyvin täsmällisesti toukokuun alkupäivinä. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa, jolloin naaraat lähtevät etelään. Koiraat ja nuoret linnut muuttavat heinä-elokuussa.
Elinympäristö.
Vetiset ja rimpiset aapasuot. Muuttoaikoina ja talvehtimisalueilla liete- ja vuorovesirannoilla.
Lisääntyminen.
Pesä sijaitsee tavallisesti metsässä joidenkin kymmenien tai satojen metrien päässä suolta. Naaras munii neljä päärynänmuotoista munaa maakuoppaan ja hautoo niitä ensimmäiset viikot. Muuttovire voittaa kuitenkin hautomishalut, ja noin viikkoa ennen kuoriutumista naaras lähtee muutolle. Koiras suorittaa hautomisen loppuun ja huolehtii myös poikasista. Haudonta-aika lienee runsaat 3 viikkoa, ja kuoriutumisen jälkeen poikaset juoksevat jo tunnin sisään.
Ravinto.
Selkärangattomat: hyönteiset, hämähäkit, nilviäiset, äyriäiset. Ruokailee vesirajassa tai vedessä, joskus jopa uiden.
Punajalkaviklo

Punajalkaviklo ("Tringa totanus") on punajalkainen kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Punajalkaviklolla on kirkkaanpunaiset, lähes muovisen näköiset punaiset jalat ja nokka. Höyhenpeite on ruskeankirjava, sen valkeat alueet yläperässä ja siivissä paljastuvat linnun lentäessä. Nuorella linnulla koivet ovat kellahtavat ja nokka tummahko. Pituus 26–31 cm, siipien kärkiväli 40–65 cm, paino 85–170 g.
Tavallisin ääni ’tjyy-hy’, varoitus on loppumaton ’kip-kip-kip...’ jankutus. Laulu on melodista, kangaskiurumaista ’liyky-liyky-liyky’, ja sen koiras esittää usein laululennossa.
Vanhin suomalainen rengastettu punajalkaviklo on ollut 14 vuotta 1 kuukautta 3 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 26 vuoden 11 kuukauden ikäinen tanskalainen lintu.
Levinneisyys.
Punajalkaviklo pesii liki koko Euroopassa ja Länsi-Aasiassa. Suomessa esiintymisen painopiste on saaristossa ja rannikoilla, mutta se pesii myös paikoin sisämaan lintujärvillä. Lapissa se on harvinainen. Suomen pesimäkanta on 6 900–8 700 paria. Euroopassa pesii 300 000–390 000 paria, joista 35 000–40 000 Britteinsaarilla. Maailman populaation kannaksi arvioidaan 1–2,5 miljoonaa yksilöä.Se talvehtii Välimeren seudulla ja Ranskan, Espanjan ja Portugalin Atlantinpuoleisilla rannoilla. Suomeen se saapuu huhtikuussa, poismuutto tapahtuu vähitellen heinä-elokuussa.
Elinympäristö.
Punajalkaviklo viihtyy monenlaisissa kosteikoissa, sekä soilla että rantaniityillä. Saaristossa se pesii nykyisin lähes ainoastaan lokkilintujen yhdyskunnissa.
Lisääntyminen.
Punajalkaviklo munii 4 munaa, ja hautoo niitä 22–25 päivää. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja emot hoitavat niitä, kunnes ne ovat lentokykyisiä 4-viikkoisina.
Ravinto.
Punajalkaviklo syö pieniä selkärangattomia, joita se kaivelee rantasoran joukosta. Voi syödä myös pikkukaloja ja sammakonpoikasia. Kaloja saalistaa joskus parvena, joka paimentaa kalaparven ahdinkoon.
Punakuiri

Punakuiri ("Limosa lapponica") on isokokoinen rantalintu. Se on muuttolintu, joka saapuu Suomeen toukokuussa ja lähtee syyskuun loppupuolella. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Aikuisilla yksilöillä on siniharmaat jalat ja todella pitkä hieman ylöspäin kaareutuva nokka, jonka kärjessä on vaaleanpunaista. Kurkku, rinta ja maha ovat tiilenpunaiset lisääntymispuvussa ja valkoiset talvella. Selkä on harmaatäpläinen. Siivet ovat tummat ilman valkeaa juovaa. Yläperä on valkoinen ulottuen kiilamaisena kuviona pitkälle selkään. Nuori lintu on rinnasta hieman kellertävä. Ääni on kuovimainen ’kuvi’, Luontoportin kuvauksen mukaan nenäsointinen, naurava "kve-ke-ke-ke". Soidinlennossa laulaa yksitoikkoisen jankuttavaa säettä.
Vanhin eurooppalainen rengastettu punakuiri on ollut brittiläinen vähintään 31 vuoden 4 kuukauden ikäinen yksilö. Suomessa oli rengastettu 87 punakuiria vuoden 2004 loppuun mennessä.
Levinneisyys.
Punakuirin pesimäalueet sijaitsevat Pohjois-Fennoskandiassa, Pohjois-Venäjällä, arktisessa Aasiassa ja Alaskassa. Suomen pohjoisimmassa Lapissa pesii 1 000–2 900 paria, Norjassa noin 1 000 ja Ruotsissa 5–25 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 1,1 miljoonaa yksilöä. Linnut muuttavat parvissa talveksi Länsi-Euroopan rannikolle, Afrikkaan, Etelä-Aasiaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin.
Elinympäristö.
Taigan suot ja tundra. Muuttoaikoina lieterannoilla.
Lisääntyminen.
Naaras munii mättään tai matalan varvikon pesäsyvennykseen neljä kellanrusehtavaa munaa, joissa epäselviä tummia täpliä. Molemmat emot hautovat noin 21–24 vrk. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja ne ovat lentokykyisiä noin 4 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Punakuiri syö pääasiassa hyönteisiä, äyriäisiä ja muita selkärangattomia, mutta myös osia vesikasveista.
Lentoennätykset.
Punakuirilla on hallussaan pisimmän tauottoman muuttomatkan ennätys. Alaskassa pesivät punakuirit muuttavat talveksi Tyynenmeren yli Australiaan tai Uuteen-Seelantiin ja niiden lentomatkat ovat jopa yli 10 000 kilometriä. Vuonna 2008 julkaistussa tutkimuksessa seurattiin yhdeksän (seitsemän naarasta ja kaksi koirasta) satelliittipaikantimella varustetun punakuirin muuttomatkaa Alaskasta Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Naaraat ovat isompia ja kestävämpiä lentäjiä. Niiden yhtämittaiset matkat vaihtelivat 8 100 – 11 700 km ja aikaa kuluu 6–9 päivää. Koirailla puolestaan 7 000–8 000 km ja 5–6,6 päivää. Keskimääräinen lentonopeus oli 16,7 metriä sekunnissa (60 km/h), 2–5 km:n korkeudella. Meren ylitys kulki kapeassa n. 1 800 km käytävässä. Merkittävää on myös matkojen suorittamisessa energiankulutus. Tutkijat pitävät todennäköisenä linnun selviytyvän matkoistaan ilman ruokaa, juomaa ja lepoa. Laskennoissaan he päätyivät aikatauluun, jossa linnun olisi pitänyt pysähtyä Tyynenmeren atolleille enintään minuuteiksi. Linnut oli varustettu seurantalaitteilla, mutta virran säästämiseksi ne olivat välillä kytkettyinä pois päältä.
Syksyllä 2022 kesällä syntynyt satelliittipaikantimella varustettu punakuiri lensi yhtäjaksoisesti 11 vuorokaudessa Alaskasta Australian Tasmaniaan 13 560 kilometrin matkan, joka tekee keskinopeudeksi noin 50 km/h.
Mustapyrstökuiri

Mustapyrstökuiri ("Limosa limosa") on kurppien heimoon kuuluva kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Noin 36–44 cm pitkä ja siivenväli noin 62–70 cm. Linnun paino on 160–500 g. Huomattavan pitkäjalkainen ja -nokkainen lintu. Juhlapuvussa rinta, kaula ja niska ovat kirkkaan punaruskeat, vatsa vaalea tummin viiruin ja selkäpuoli harmaan ja ruskean kirjava. Talvipuvussa vanha lintu on harmaa. Nuoren linnun rinta ja kaula ovat kellertävät. Kaikissa puvuissa hyviä lajituntomerkkejä ovat siipien leveät valkoiset juovat, mustakärkinen pyrstö ja valkoinen yläperä. Kutsuääni on joko korkea huutosarja tai hyyppämäinen naukaisu. Soidinlennossa laulaa lystikkään äänekästä luritusta, joka hiukan muistuttaa karikukon kitinää.
Vanhin suomalainen rengastettu mustapyrstökuiri on ollut 1 vuotta 3 kuukautta 6 päivää vanha. Suomessa oli rengastettu vain 88 yksilöä vuoden 2014 loppuun mennessä. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 23 vuoden 6 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Lajin pesimäalue ulottuu Keski-Euroopasta Keski-Aasiaan. Suomen kanta-arvio on 280–440 paria, joista suurin osa pesii Liminganlahdella. Maailman populaation koko on 634 000–805 000 yksilöä. Maailmanlaajuisesti mustapyrstökuiri on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Vaikka lajin levinneisyysalue on laaja ja populaatio edelleen suuri, se on vähentynyt nopeasti levinneisyysalueensa joissain osissa. Mustapyrstökuiri on muuttolintu, joka talvehtii Välimeren maissa ja Afrikassa. Saapuu Suomeen keväällä huhtikuussa, syksyllä lähtee heinä–elokuussa.
Elinympäristö.
Pesimäaikana laajoilla rantaniityillä, laitumilla ja viljelysmailla. Muuttoaikoina myös lieterannoilla.
Lisääntyminen.
Naaras munii heinien suojiin piilotettuun pesäkuoppaan 4 rusehtavaa tai vihertävää, tummatäpläistä munaa. Niitä emot hautovat 22–24 vrk ja huoltavat yhdessä poikasia, jotka lentävät 25–30 vrk:n iässä. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Hyönteiset, nilviäiset, lierot ja muut pikkueläimet.
Pikkukuovi

Pikkukuovi ("Numenius phaeopus") on runsaslajiseen kurppien ("Scolopacidae") lintuheimoon kuuluva kahlaaja.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 37–45 cm, siipien kärkiväli 78–88 cm ja paino 270–600 g. Pikkukuovi on isokuovia pienempi kahlaajalintu. Pikkukuovin selkeimpänä erona isokuoviin on sen erilainen ääntely ja päässä olevat selvät, vaaleat juovat. Ääni on kuuluva pulina ’pylylylyly’. Laulu muistuttaa isokuovin laulua, mutta on haikeampi eikä niin rytmikäs.
Vanhin suomalainen rengastettu pikkukuovi on ollut nelivuotias. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 16 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Pikkukuovi on kuovien ("Numenius") suvun laajimmalle levinneitä lajeja. Pääasiallinen pesimisalue on Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan subarktiset alueet, eteläisimmillään laji pesii Skotlannissa. Maailman populaation kooksi on arvioitu 1,8–2,65 miljoonaa yksilöä. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 337 000 – 387 000 paria, joista Islannissa 71 prosenttia, Suomessa 13 prosenttia ja Venäjällä 11 prosenttia. Suomessa pikkukuovi on Pohjois-Suomen ja Pohjanmaan pesimälintu. Eteläisimmät vakituiset ja huomattavan suuret populaatiot sijaitsevat Kauhajoen korkeudella. Suomen pesimäkannan kooksi on arvioitu 34 000–49 000 paria.
Pikkukuovi on muuttolintu, joka muuttaa talveksi Afrikan, Etelä-Amerikan, eteläisen Pohjois-Amerikan sekä eteläisen Aasian ja Australaasiaan rannikoille. Pesimisajan ulkopuolella laji viihtyy parvissa. Suomeen laji saapuu huhtikuun lopussa ja toukokuussa. Syysmuutto käynnistyy juhannuksen tienoilla ja päättyy yleensä elokuun aikana.
Elinympäristö.
Suomessa laji pesii tavallisimmin karuilla avosoilla, mutta etenkin Pohjanmaalla pikkukuovista on tullut myös peltolintu. Muuttoaikoina viihtyy aukeilla rannoilla.
Lisääntyminen.
Pesä on painanne maassa. Naaras munii kesäkuussa neljä munaa, joita molemmat emot hautovat, naaras kuitenkin aktiivisemmin, noin 3,5 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään runsaan kuukauden ikäisinä. Molemmat emot huolehtivat poikasista. Pikkukuovi on sukukypsä kaksivuotiaana.
Ravinto.
Pikkukuovi syö maassa eläviä selkärangattomia. Se saattaa syödä myös marjoja, pikkukaloja ja sammakoita. Rannikoilla se syö monia rapuja, katkoja, äyriäisiä, merimatoja ja pieniä nilviäisiä.
Kuovi

Kuovi eli vanhalta nimeltään isokuovi ("Numenius arquata") on Euroopan suurin kahlaajalaji. Tämä varhain palaava muuttolintu esiintyy myös Suomessa. Siihen liittyy sananlasku: ”Kun sä kuulet kuovin äänen, älä mene järven jäälle.” Kuovi on Etelä-Pohjanmaan maakuntalintu.
Tuntomerkit.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 48–57 cm ja siipiväli 89–106 cm. Isokuovilla on pitkä noin 9–15 cm alaspäin kaareutuva nokka. Naaraan nokka on pidempi kuin koiraan ja nuoren linnun. Isokuovi voidaan sekoittaa oikeastaan vain sitä muistuttavaan pikkukuoviin. Isokuovin yleisväritys on harmaanruskea, puvussa on viiruja ja poikittaistäplitystä. Lintu lentää laiskanomaisesti ja voi muistuttaa lokkia lennossa; lennossa selästä erottuu valkea kiila ja tumma käsisiipi.
Isokuovi on suurin Suomessa tavattavista kahlaajista.
Ääntely.
Uros ilmaisee huilumaisella lurituksellaan keväällä pesintäreviirinsä. Muulloin ääntely on melankoliselta kuulostava säe ”kuuli, kuuli...” Vaaran uhatessa pesää kuovi kaartelee pesäalueen ympärillä ja päästelee voimakasta, kimeää varoitusääntelyä ”kikiki, kikiki...”. Varoitusääntelyä seuraa tyypillisesti myös ”vaara ohi” -äänimerkki ”kuikuikui, kuikui”
Vanhin suomalainen rengastettu kuovi on ollut 29 vuotta, 11 kuukautta ja 29 päivää vanha. Euroopan vanhin on ruotsalainen kuovi, 31 vuotta ja kuusi kuukautta.
Levinneisyys.
Parimäärä Suomessa on 70 000–85 000. Parimäärä Euroopassa on vähintään 120 000, joista Britanniassa 33 000–38 000 paria. Lajia nähdään kaikkialla Suomessa Lapin eteläosia myöten. Maailman populaation kooksi arvioidaan 490 000–660 000 yksilöä.
Kuovit talvehtivat Länsi-Euroopan rannikoilla. Kevätmuutto on huhtikuussa. Naaraiden syysmuutto alkaa jo touko–kesäkuussa, sillä koiras hoitaa yksin poikaset. Koiraat ja nuoret kuovit muuttavat heinä–elokuussa. Pari talvihavaintoa on tehty ulkosaaristossa. Kuovi on vähentynyt laajasti Euroopassa, ja sen uhanalaisuusluokka on siirretty elinvoimaisesta silmälläpidettäväksi.
Elinympäristö.
Isokuovin löytää varmimmin kesantopelloilta ja kosteilta niityiltä. Muuttoaikoina kuovit viihtyvät myös järvien rannoilla, ja toisinaan jopa taajamissa nurmikoilla.
Lisääntyminen.
Kuovi munii neljä munaa huhti-toukokuussa. Molemmat emot hautovat, mutta enimmän aikaa vain toinen on paikalla. Hautomisen loppuvaiheessa näkee molempia emolintuja useammin pesän läheisyydessä.
Ihmisen lähestyessä pesäpaikkaa emo tekee harhautusliikkeitä juoksemalla poispäin pesältä ja jättäytymällä näkyville. Toisinaan hautova kuovi luottaa niin paljon hyvään suojaväriinsä, että se pyrähtää lentoon vasta pesää lähestyvän ollessa vain kymmenen metrin etäisyydellä. Kuoriuduttuaan poikaset lähtevät pesästä jo parin päivän kuluttua. Ne oppivat lentämään kuuden tai seitsemän viikon ikäisinä. Suojellakseen poikasia emot saattavat käyttäytyä hyökkäävästi lentämällä lähestyvää tunkeilijaa kohti.
Ravinto.
Kuovin ravintoa ovat hyönteiset, lierot, äyriäiset ja marjat. Kuovi on kahlaaja, joten se hankkii ravintonsa matalasta vedestä ja rannasta.
Jänkäkurppa

Jänkäkurppa ("Lymnocryptes minimus") on rantalintu, joka kuuluu kurppien heimoon. Lajin nimesi Morten Thrane Brünnich 1764.
Ulkonäkö.
Pienehkö. Nokan pituus noin pään pituus (nokka lyhyempi kuin taivaanvuohella). Linnun pituus on noin 19 cm, siipien kärkiväli 38–40 cm ja paino vaihtelee 30:n ja 100:n gramman välillä. Mustassa selässä kaksi vaaleankeltaista juovaa, päänkuviot taivaanvuohta räikeämmät. Jalat lyhyet, pyrstö kiilamainen nysä. Usein hyvin piilotteleva ja lähtee pakoon vasta lähes kengän alta mutta ruokailee joskus hyvin näkyvillä, jolloin huomio kiinnittyy ylösalas pumppaavaan ruumiiseen. Soidinääni on hyvin omalaatuinen ontto ”kloppotikloppotikloppotikloppoti..”, jota verrataan puusillalla laukkaavaan hevoseen. Kutsuääni taivaanvuohen vastaavaa ääntä hiljaisempi ja pehmeämpi äyskäisy.
Vanhin suomalainen rengastettu jänkäkurppa on ollut 3 vuotta 1 kuukautta 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 12 vuotta 4 kuukautta vanha saksalainen kurppa.
Levinneisyys.
Soiden ja kosteikkojen laji, pesii pohjoisen pallonpuoliskon tundralla ja taigan soilla.
Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 15 200 – 38 900 paria, joista 36 prosenttia Venäjällä, 36 prosenttia Ruotsissa ja 25 prosenttia Suomessa. Maailman populaation koko on yli 1 miljoonaa yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen.
Suomessa vakituinen levinneisyysalue Joensuu–Oulu kselin pohjoispuolella mutta pesii harvakseltaan kosteikoilla etelärannikkoa myöten. Suomessa pesii 5 300 – 8 000 paria.
Elintavat.
Piilotteleva, hyvän suojavärinsä ansiosta jää usein huomaamatta. Muuttolintu, joka muuttaa pesimäalueelleen huhti-toukokuussa ja syys-lokakuussa. Se talvehtii laajalla alueella, joka ulottuu Länsi-Euroopasta Pohjois-Afrikkaan, Lähi-itään ja Intiaan sekä Vietnamiin. Kahlaajistamme kestävimpiä, talvehtii etelärannikon sulissa vuosittain.
Lisääntyminen.
Pesä maassa. Naaras munii 4, joskus 3, munaa, haudonta-aika on noin 24 päivää. Naaras huolehtii poikueesta. Voi pesiä kahdesti kesässä.
Ravinto.
Pääasiassa hyönteiset ja nilviäiset, toisinaan myös siemenet.
Heinäkurppa

Heinäkurppa ("Gallinago media") on taivaanvuohta muistuttava kahlaajalaji. Lajin nimesi John Latham vuonna 1787.
Ulkonäkö ja koko.
Heinäkurpan höyhenpeite on oiva maastoväri, joka kätkee sen ruoikkoon tai niitylle. Se on ruskeapilkkuinen, vatsapuolen pilkut pienempiä kuin selkäpuolen. Taivaanvuohesta sen erottaa tanakamman ruumiinrakenteen perusteella. Kooltaan se on taivaanvuohen ja lehtokurpan väliltä: pituus 26–30 cm, siipien kärkiväli 45–50 cm ja paino 140–250 g. Kutsuääni on kyllästynyt gäääh. Soidinääni omituinen poukkoileva suhina.
Vanhin suomalainen rengastettu heinäkurppa on ollut 2 vuotta 11 kuukautta 8 päivää vanha. Suomessa oli rengastettu vain 49 heinäkurppaa vuoden 2004 loppuun mennessä.
Levinneisyys.
Heinäkurppa pesii Koillis-Euroopassa ja Luoteis-Venäjällä, ja talvehtii Afrikan sadekauden jälkeisillä ruohostomailla. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 21 000–34 000 paria. Se on vähentynyt viime vuosina rajusti. Suomessa se on äärimmäisen uhanalainen. Pesintöjä ei havaita läheskään joka vuosi, mutta joitain soidintelevia yksilöitä havaitaan joka kevät. Syksyisin yleisempi, säännöllinen vieras erityisesti etelärannikon pitkäheinäisillä niityillä, pelloilla, lentokentillä ym. Maailman populaation kooksi arvioidaan 118 000–1 050 000 yksilöä. Sen kanta on maailmanlaajuisesti silmälläpidettävä.
Elinympäristö.
Rantaniityt ja muut kosteikot. Viihtyy niityn kuivemmassa osassa toisin kuin taivaanvuohi, joka mieluummin kahlaa vetisimmässä osassa.
Lisääntyminen.
Koiraat kokoontuvat ryhmäsoitimelle, ne käyvät kevätaamuina merkillistä soidintanssia, jossa ne pullistavat rintansa, levittävät pyrstönsä viuhkaksi ja tanssahtelevat hypähdellen välillä ilmaan. Samalla ne päästelevät erilaisia ääniä: puuskutusta ja kiljahteluja.
Ei pesi yhdyskuntina. Naaras huolehtii sekä pesän rakentamisesta, muninnasta, haudonnasta että poikasten hoidosta. Munia tulee 4, joskus 3 tai 5, maahan ruohikon sekaan kätkettyyn pesään. Haudonta-aika on 22–24 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ne ovat lentokykyisiä 3–4 viikon iässä.
Ravinto.
Heinäkurppa syö kastematoja ja hyönteisiä, joita se kaivelee mudasta ja ruohonjuuritasolta.
Suojelu.
Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1096/96) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Heinäkurpan ohjeellinen arvo on 4373 euroa.
Taivaanvuohi

Taivaanvuohi ("Gallinago gallinago") on rantaniittyjen yllä ääntelevä kahlaajalintu, joka tunnetaan paremmin äänensä kuin ulkonäkönsä perusteella. Tunnetuin ääni syntyy linnun pyrstösulista, kun taivaanvuohi soidinlennollaan syöksyy maata kohti korkealla pellon yläpuolella.
Ulkonäkö ja koko.
Taivaanvuohi on 23–28 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 39–45 senttimetriä. Sillä on pitkä, noin 7 senttimetrin pituinen nokka. Taivaanvuohella on lyhyet jalat ja se on ruumiinmuodoltaan pullea. Taivaanvuohi on yleisväritykseltään ruskeankirjava. Selässä sillä on vaaleita pitkittäisjuovia. Eroina heinäkurppaan taivaanvuohella on valkoinen vatsa sekä leveä ja vaalea siiven takareuna. Päässä on vaalea keskijuova erona jänkäkurppaan verrattuna.
Soidinlennossa taivaanvuohen jäykät uloimmat pyrstösulat värisevät linnun syöksyessä alas synnyttäen ilmanvastuksen voimasta mäkättävän ”mähähähä...” -äänen. Toinen soidinääni on pitkä ”tik-kot-tik-kot...” -sarja. Paetessa taivaanvuohi päästää voimakkaan ”ätsh”-äänen.
Taivaanvuohesta tunnetaan 2 alalajia: nimialalaji "G. g. gallinago" ja läntinen "G. g. faroensis".
Levinneisyys.
Taivaanvuohia pesii Kanadassa, Yhdysvaltojen pohjoisosissa, Islannissa ja muualla Pohjois-Euroopassa sekä Venäjällä. Taivaanvuohi on muuttolintu, joka talvehtii etelässä, Euroopan linnut Etelä-Euroopassa ja Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Taivaanvuohet saapuvat maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtevät syysmuutolle heinäkuussa. Vetisillä rantaniityillä voi parhaaseen muuttoaikaan elokuussa tavata kymmenien yksilöiden hajanaisia parvia. Syysmuutto päättyy vähitellen loka–marraskuun aikana, ja muutamia yksilöitä voi jäädä yrittämään talvehtimista sulana pysyviin ojiin ja viemärien suistoihin.
Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 2,6–3,6 miljoonaa paria, joista 65 prosenttia Venäjällä, 10 prosenttia Islannissa ja 5 prosenttia Ruotsissa. Suomessa pesii 98 000–130 000 paria. Maailman kanta on noin kolminkertainen Euroopan kantaan verrattuna.
Taivaanvuohta metsästettiin paljon 1800-luvulla, muun muassa Carl Michael Bellmanin laulussa nautitaan eväsretkellä ”Nyss skjuten beckasin”.
Elinympäristö.
Taivaanvuohi pesii kosteikoilla, soilla ja järvien luhtaniityillä.
Lisääntyminen.
Naaras munii huhti-toukokuussa, ja joskus toisen kerran kesä-heinäkuussa, 4 munaa, joita se hautoo 18–21 vuorokautta. Molemmat emot osallistuvat poikasten hoitoon.
Ravinto.
Taivaanvuohi syö lieroja, nilviäisiä ja muita pikkueläimiä, sekä myös kasvinosia ja siemeniä.
Nimi.
Linnun nimi "gallinago" on latinaa ja tarkoittaa "kanaa muistuttavaa" ("gallina" = kana, -"ago" = kaltainen). K.E. Kivirikon mukaan linnulla oli 1900-luvun alussa runsaasti kansanomaisia nimiä: taivaanjaara, taivaanlammas, taivahanoinas, taivahanpässi, taivaanmököttäjä, taivaanmäkärä, mäkärä, vanhapiika, ukonlammas, ukonoinas, möyttäjä, hönäkkä, kitkuttaja, nevaketka ja paljon muita.
Kapustarinta

Kapustarinta ("Pluvialis apricaria") on kahlaajiin kuuluva ruskeanvärinen lintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Selkä, siivet ja päälaki ovat kullanruskea-mustapilkulliset, kasvot, kaula ja rinta mustat ja värialueiden rajaa kiertää valkea raita. Jalat ovat harmaat. Nuori lintu ja talvipukuinen vanha lintu ovat hyvin samannäköisiä: vatsapuoli valkoinen, rinta ja yläpuoli ruskehtavan pilkulliset. Lennossa näkyvät valkoiset kainalot ja siiven yläpinnalla kapea valkoinen raita.
Ääni on haikea, mollissa soiva "tjyyh".
Vanhin suomalainen rengastettu kapustarinta on ollut 9 vuotta 11 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen vähintään 12 vuoden 9 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Kapustarinta pesii Euroopan pohjoisimmissa osissa muun muassa Lapissa ja Pohjois-Venäjällä sekä Grönlannissa ja Länsi-Aasian pohjoisosissa. Se talvehtii Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Amerikassa on lähisukulaisia. Suomessa pesii 91 000–130 000 paria lähes koko maassa, painopisteen ollessa pohjoisen soilla. Euroopassa pesii noin puoli miljoonaa paria. Muuttolintu, joka saapuu keväällä huhtikuussa ja lähtee heinä–syyskuussa. Arktiset kapustarinnat muuttavat Suomen kautta toukokuun alkupuolella.
Elinympäristö.
Kapustarinta on tunturinummien tyyppilintu, mutta se viihtyy harvalukuisena myös avosoilla etelässä.
Lisääntyminen.
Pesä on vain kuoppa maassa. Muninta touko-kesäkuussa. Munia on 4, joita haudotaan noin 4 viikkoa. Poikaset ovat pesäpakoisia kuten kaikkien kahlaajien poikaset. Ne oppivat lentämään kuukauden vanhoina. Sukukypsä 2-vuotiaana.
Ravinto.
Monesta muusta kahlaajasta poiketen kapustarinta hankkii osan ravinnostaan maasta. Se saalistaa esimerkiksi matoja, nilviäisiä ja hämähäkkejä.
Tundrakurmitsa

Tundrakurmitsa ("Pluvialis squatarola") on keskikokoista hieman suurempi arktinen kahlaaja. Lajin nimesi Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Juhlapuvussa vatsapuoli nokasta peräaukkoon on musta, selkäpuoli harmaan pilkullinen, päälaki ja kylki valkoiset. Talvipuvussa muistuttaa kapustarintaa, josta sen erottaa ääni ja mustat kainalot. Pituus 25–30 cm, siipien kärkiväli 55–85 cm, paino 170–320 g. Ääni on tunnusomainen kolmitavuinen ’pyy–ii–ee’, joka poikkeaa kapustarinnan äänestä.
Vanhin rengastettu yksilö on ollut 14 vuotta 3 kuukautta vanha.
Levinneisyys.
Turndrakurmitsa pesii arktisilla saarilla ja rannikoilla Alaskasta ja Kanadasta Siperiaan. Euroopan puoleisella Venäjällä pesii noin 10 000 paria. Koko maailman populaation koko on noin 690 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Talvehtii Argentiinassa (amerikkalaiset populaatiot), Britanniassa, Tanskassa, Pohjois-Afrikassa ja Välimerellä, osa Siperian linnuista jopa Australiassa. Venäjän pesimälinnut muuttavat Suomen yli touko–kesäkuun vaihteessa ja heinä-lokakuussa.
Elinympäristö.
Tundra-alueen rannat ja muut avomaat. Muuttoaikoina viihtyy etenkin lieterannoilla ja joskus kalliosaarilla.
Lisääntyminen.
Pesii maassa avoimilla alueilla. Pesii vain kerran kesässä. Munii neljä munaa, haudonta-aika on 26–27 päivää. Molemmat emot hautovat, ja haudonta voi alkaa ennen kuin munaluku on täysi. Se on sopeutuma arktisiin oloihin, jotta munat eivät jäätyisi. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ovat lentokykyisiä noin kuukauden ikäisinä. Sukukypsä kaksi– tai kolmevuotiaina.
Ravinto.
Madot, hyönteiset, äyriäiset, nilviäiset ja muut pikkueläimet.
Keräkurmitsa

Keräkurmitsa ("Eudromias morinellus") on pienikokoinen pohjoisen kahlaajalintu. 
Koko ja ulkonäkö.
Keräkurmitsan rinta ja kylki ovat kuparinruskeita, selkäpuoli suklaanruskea. Leuan alla on selvä valkea nauha, alaperä on valkoinen. Mahanalus on musta. Jalat ovat keltaiset ja lyhyt nokka musta. Pituus on 20–26 senttimetriä, siipien kärkiväli 45–65 senttimetriä ja paino 85–140 grammaa.
Vanhin Suomesta löydetty rengastettu keräkurmitsa on ollut yli 8 vuotta vanha.
Levinneisyys.
Keräkurmitsa pesii tuntureilla Pohjois-Norjasta Itä-Siperiaan ulottuvalla vyöhykkeellä sekä vuoristoalueilla, kuten Alpeilla ja Skotlannin ylämaalla. Muualla Suomessa sitä tavataan muuttomatkoillaan. Suomessa pesii tuntureilla noin 1 000–2 000 paria. Euroopassa pesimäkanta on 18 000–40 000 paria. Maailman populaation suuruus on 49 000–210 000 yksilöä. Talvehtii Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä Marokosta Iraniin.
Elinympäristö.
Pesimäaikana keräkurmitsat pysyvät avotuntureissa, muuttomatkoillaan ne viihtyvät ruohikkoisilla mailla kuten niityillä, laitumilla ja viljapelloilla, talvehtimisalueet ovat arolla.
Lisääntyminen.
Keräkurmitsa tekee pesänsä painanteeseen paljaalle maalle, ja munii siihen 3 munaa. Kumpikin puoliso hautoo noin 3½ viikkoa, koiras aktiivisemmin. Poikaset ovat pesäpakoisia. Koiras yksin huolehtii niistä, ja ne ovat lentokykyisiä 4 viikon ikäisinä.
Hautovaa keräkurmitsaa on vaikeata havaita, sillä sen suojaväritys on tehokas ja pakoetäisyys minimaalinen: Se lähtee pakoon usein vasta jalan alta. Hautovaa lintua on usein mahdollista jopa silittää sen siitä erityisesti häiriintymättä.
Ravinto.
Keräkurmitsat syövät hyönteisiä ja pieniä selkärangattomia.
Pikkutylli

Pikkutylli ("Charadrius dubius") on kaupunkioloihin nopeasti sopeutumassa oleva pieni kahlaajalintu. 
Koko ja ulkonäkö.
Pikkutyllillä on harmaanruskea selkä, valkea vatsa ja mustan ja valkean kirjava pää. Jalat ovat pitkät, nokka melko lyhyt ja kokonaan tumma. Silmän ympärillä on keltainen rengas. Lennossa siivellä ei erotu selvää valkoista juovaa. Pituus 15–18 cm, siipien kärkiväli 34–48 cm, paino 25–55 g. Tavallinen ääni on lyhyt 'piy'. Soidinlennossa lentää hitain siiveniskuin laajaa ympyrää ja ääntelee.
Vanhin suomalainen rengastettu pikkutylli on ollut vähintään 13 vuotta vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pikkutylli.
Levinneisyys.
Pesii sopivilla alueilla makean veden äärellä Euraasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Euroopassa pesii vähintään 66 000 paria, joista Suomessa noin 2 000–3 500 paria. Muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa. Saapuu keväällä huhti–toukokuussa, lähtee syksyllä elokuussa.
Elinympäristö.
Alun perin jokivarsilla, nykyisin myös sorakuopissa, raviradoilla, vetisillä laitumilla, varasto- ja satama-alueilla.
Lisääntyminen.
Pikkutylli munii paljaalle soramaalle yleensä neljä munaa, haudonta 22–28 päivää, molemmat emot hautovat. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja lentävät 3–4 viikon ikäisinä.
Ravinto.
Pikkutylli syö matoja ja hyönteisiä.
Tylli

Tylli ("Charadrius hiaticula") on kahlaajiin kuuluva rantalintulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Tyllillä on harmaanruskea selkä ja siivet, valkea vatsa ja musta nauha kaulassa. Päässä on ruskea lakki, valkoinen otsa, musta naamio silmillä ja lyhyt oranssi-musta nokka. Jalat ovat oranssit. Lennossa siivellä näkyy valkoinen pitkittäisjuova. Pituus 18–20 cm, siipien kärkiväli 40–57 cm ja paino 40–80 g. Laji on saanut nimensä äänestään ’tyl-li’. Soidinlennossa koiras lentää matalalla ympyrää ja laulaa hiljaa.
Vanhin suomalainen rengastettu tylli on ollut 14 vuotta 1 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen vähintään 20 vuoden 9 kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys.
Pohjois-Euraasia, Grönlanti, Islanti ja Luoteis-Kanada. Talvehtii Pohjois-Afrikassa tai Välimerellä. Eteläisimmät pesijät Ranskassa ja Britteinsaarilla saattavat talvehtia pesimäseuduillaan. Euroopan pesimäkanta on noin 100 000 paria. Suomessa pesii rannikolla ja saaristossa sekä Pohjois-Suomessa myös sisämaassa. Suomen pesimäkanta on 3 400–12 000 paria. Saaristossa pesivien tyllien määrä on vähentynyt hälyttävästi. Muuttolintu, joka saapuu keväällä maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtee syksyllä heinä–syyskuussa. Arktiset tyllit muuttavat Suomen kautta toukokuussa.
Elinympäristö.
Avoimilla lyhytkasvuisilla tai paljailla rannoilla ja tulvaniityillä. Tunturi-Lapissa pesii myös palsasoilla. Etelä-Suomen rannikolla pesii myös täytemaa-alueilla ja muissa keinotekoisissa paikoissa. Muuttoaikoina tavataan varsinkin lietteisillä rannoilla.
Lisääntyminen.
Pesä tehdään maahan hyvin lyhyen kasvillisuuden alueelle tai paljaalle kalliolle tai soralle. Jos peto näyttää lähestyvän pesää, emo alkaa nilkuttaa kauemmaksi teeskennellen haavoittunutta, ja houkuttelee uhkaajan pois pesältä. Munia on 4, uusintapesissä 2–3, vanhemmat hautovat niitä vuorotellen yhteensä 23–25 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja oppivat lentämään noin 25 päivää vanhoina.
Ravinto.
Tylli syö hyönteisiä ja muita pikkuötököitä. Pääasiallisena ravintona vedessä elävät selkärangattomat.
Nimi.
Nimi "tylli" on onomatopoeettinen eli se jäljittelee linnun ääntelyä. Nimitys vakiintui tarkoittamaan tätä lintua 1920-luvulla, sitä ennen niminä olivat mm. "rantasipi" ja "tyllikurmitsa".
Töyhtöhyyppä

Töyhtöhyyppä ("Vanellus vanellus") on kurmitsojen heimoon kuuluva rantalintu, joka on tavallinen Euroopan lauhkeilla alueilla ja jota esiintyy pesimäaikana myös Aasian lauhkeissa osissa.
Levinneisyys.
Töyhtöhyyppä on muuttolintu ja lajin koko esiintymisalueella esiintyy muuton aikana suuria parvia. Talvehtimisalueet ovat Pohjois-Afrikassa, Pohjois-Intiassa ja Kiinassa. Muutto tapahtuu päiväsaikaan. Suomalaiset hyypät talvehtivat Länsi- ja Lounais-Euroopassa. Keväällä se on varhaisimpia muuttolintuja ja saapuu jo maaliskuun alusta alkaen. Syysmuutto alkaa jo varhain kesäkuussa, jolloin pesimättömät ja pesinnässä epäonnistuneet linnut muuttavat pikku parvina lounaaseen. Syysmuutto päättyy vähitellen, ja viimeiset muuttajat tavataan lokakuussa.
Vaeltaa harvoin Itä-Kanadaan tai Yhdysvaltojen koilisosiin.
Suomessa pesivä hyyppäkanta on voimakkaasti taantunut. Yhtenä syynä taantumiseen ovat entistä voimaperäisemmät kevätpeltojen muokkaukset, jolloin pesät tuhoutuvat, sekä tehokkaan salaojituksen takia suojattomiksi jääneet peltoaukeat. Myös maapetojen, kuten ketun ja supikoiran, runsastuminen on vähentänyt pesintöjen onnistumisia. Rantaniittyjen ja entisten laidunmaiden umpeenkasvu ruovikoiksi ja pajukoiksi on vähentänyt lajin suosimaa lyhytkortista ruohostomaata.
Läntisimmät kannat, jotka pesivät alavilla alueilla, ovat kuitenkin yleensä paikkalintuja. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu noin 130 000–170 000 paria.
Elinympäristö.
Töyhtöhyyppä on kahlaaja, joka pesii avoimilla matalakasvuisilla alueilla (niityillä ja pelloilla), ja se myös suosii melko kosteita alueita (avosoita).
Lisääntyminen.
Töyhtöhyyppä tekee pesän maahan ja munii 3–4 munaa. Haudonta kestää neljä viikkoa, sekä naaras että koiras hautovat. Pesäänsä ja poikasiaan laji puolustaa meluisasti ja hyökkäävästi suuriakin tunkeilijoita vastaan. Poikaset ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään noin kuukauden ikäisinä.
Ravinto.
Töyhtöhyypän ravinto koostuu pääasiassa hyönteisistä, nilviäisistä, madoista ja muista pienistä selkärangattomista. 
Suomen vanhin rengastettu töyhtöhyyppä on ollut 14 vuotta, neljä kuukautta viisi päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 23 vuoden ja seitsemän kuukauden ikäinen hyyppä. Hyyppiä on metsästetty voimaperäisesti ainakin Tanskassa ja Ranskassa.
Suomen pesimäkanta käsitti noin 60 000 paria 1990-luvun lopulla. Euroopassa pesii vähintään miljoona paria töyhtöhyyppiä, joista Britteinsaarilla 190 000–240 000 paria.
Rupikonna

Rupikonna ("Bufo bufo"), arkikielessä joskus rupisammakko, on konnalaji, jota tavataan lähes koko Euroopassa, Irlantia, Pohjois-Skandinaviaa ja joitakin Välimeren saaria lukuun ottamatta. Rupikonna esiintyy yleisenä Etelä- ja Keski-Suomessa, pohjoisessa harvalukuisempana. Rupikonna on Euroopan yleisimpiä sammakkoeläimiä ja se hyväksyy asuinpaikakseen hyvin monenlaiset ympäristöt metsistä puutarhoihin ja niittyihin. Rupikonna on Suomessa rauhoitettu laji.
Kuvailu.
Rupikonnan kuivassa ihossa on runsaasti nystyröitä, sen korvallisrauhaset ovat selvästi ulkonevat ja olemus on hyvin tanakka. Rupikonna liikkuu pääasiassa kävellen, koska sen takajalat ovat lyhyemmät kuin sammakolla. Selkäpuoli on väritykseltään yksisävyisen ruskea, vatsa taas on joko vaalea tai harmaaseen vivahtava.
Elintavat.
Rupikonna liikkuu lähinnä hämärän ja pimeän aikaan. Rupikonnalle tyypillistä on myös paikkauskollisuus. Päivät rupikonna viettää tietyssä vakiokolossaan, ja öisin se kiertää vakiopolkuaan ruokaa etsimässä. Häirittynä konna laskee päänsä alas ja nostaa takaruumiinsa ylös, jolloin se näyttää paljon todellista suuremmalta. Samalla se saattaa erittää iholleen maitomaista limaa.
Rupikonnan lisääntymiskausi alkaa heti horroksen jälkeen, jolloin konnat matkaavat yleensä samalle paikalle, jossa ovat itse syntyneet. Munat lasketaan 3–6 metriä pitkäksi ”kaksiriviseksi helminauhaksi”. Nauhat naaras munii vesikasvien ympärille. Poikaset kuoriutuvat 8–12 vuorokauden kuluttua. Koiras on sukukypsä kolmivuotiaana ja naaras vuotta myöhemmin. Rupikonna saattaa elää jopa 40-vuotiaaksi.
Rupikonnan horros alkaa syys–lokakuussa ja päättyy huhti–toukokuussa. Se talvehtii sekä maalla että vedessä. Sen ruumiinlämpö voi laskea alle nollan asteen. Eläimen hengitys on erittäin vähäistä ja elintoiminnat miltei pysähtyvät talven ajaksi.
Ravinto ja saalistajat.
Rupikonnan nuijapäät syövät leviä ja kasvinosia. Aikuiset rupikonnat syövät hyönteisiä, etenkin muurahaisia, sekä matoja ja toukkia. Iso rupikonna voi syödä jopa pieniä nisäkkäitä.
Rupikonnan iho ja silmän takana olevat korvallisrauhaset erittävät myrkkyä, jolla konna puolustautuu saalistajilta. Kaikilta saalistajilta myrkky ei suojaa: jotkin näätäeläimet ja varislinnut nylkevät ihon pois, eikä myrkyllä ole vaikutusta käärmeisiin.
Mölysammakko

Mölysammakko ("Pelophylax ridibundus", aiemmin "Rana ridibunda") on suurikokoinen ja kovaääninen vihersammakoiden sukuun kuuluva laji, jota on tavattu myös Suomessa.
Kuvaus.
Mölysammakko on yleisväriltään vihreä ja tummatäpläinen, ja voi kasvaa 15 senttimetriä pitkäksi, mikä tekee siitä Euroopan suurimman sammakkolajin. Naaras on koirasta kookkaampi. Tavallisesta sammakosta poiketen koirailla on kaksi äänirakkoa, jotka sijaitsevat suunpielissä. Toukat eli nuijapäät ovat harmaanvihreitä ja 6–8,5 senttimetriä pitkiä.
Elinympäristö ja elintavat.
Lajin elinympäristöä ovat seisovat ja hiljaa virtaavat vesistöt. Mölysammakot viihtyvät aikuisinakin vedessä rantaruovikoiden suojassa. Niille on ominaista joukkokurnuttaminen suurissa ryhmissä. Laji kutee kesäkuun puolivälissä. Naaras voi munia kerralla jopa 2 000 munaa, jotka se kiinnittää vesikasveihin vähän vedenpinnan alapuolelle. Nuijapäävaihe kestää kolmesta neljään kuukautta. Mölysammakko on aktiivinen sekä päivällä että hämärän aikaan, ja se talvehtii vesien pohjamudissa marraskuusta huhtikuuhun.
Ravinto.
Mölysammakko syö samaa kuin muutkin sammakot: matoja, hyönteisiä, toukkia, kotiloita ja muita selkärangattomia. Suurikokoisimmat yksilöt voivat syödä herhiläisiä, kalanpoikasia, muita sammakoita ja jopa pieniä lintuja.
Levinneisyys.
Mölysammakkoa tavataan laajalla alueella Etelä-, Keski- ja Itä-Euroopassa Balkanilta ja Etelä-Ranskasta Pohjois-Saksaan ja Latviaan saakka pohjoisessa ulottuvalla alueella. Skandinaviassa lajia tavataan ainoastaan Tanskaan kuuluvalla Bornholmin saarella. Lajia tavataan myös Aasian lauhkealla vyöhykkeellä, Venäjän kautta Kiinaan ja Japaniin ulottuvalla alueella.
Mölysammakkoa tavattiin vuosina 1937–1960 Suomessakin Helsingin Vanhankaupunginlahdella ja myös Porvoossa Porvoonjoen suun suistoalueella. Äänekkäästi kurnuttavat sammakot häiritsivät rannoilla mökkeileviä ihmisiä. Viimeinen mölysammakko ammuttiinkin Suomen luonnosta vuonna 1960, ja sen jälkeen lajista ei tehty Suomessa havaintoja vuosikymmeniin. Mölysammakon lienee joku tuonut tänne ja mahdollisesti vesien saastuminen pilasi sen elinmahdollisuudet.
Vuonna 2008 lintuharrastajat havaitsivat Turun Ruissalossa mölysammakoita. Eläimet ovat runsastuneet nopeasti uusilla elinpaikoillaan ja ovat levinneet muutamassa vuodessa jo Turun naapurikuntiinkin. Vieraslajina mölysammakoiden epäillään jossain määrin kilpailevan elintilasta Suomen luonnon alkuperäisten sammakkolajien kanssa.
Vuonna 2013 Lounais-Suomessa havaittiin vihersammakoista varmuudella lessonansammakoita ja syötäviä sammakoita. Suuri osa alueella tehdyistä mölysammakkohavainnoista saattaa koskea jälkimmäistä lajia, joka on mölysammakon tavoin iso, vihreä ja äänekäs.
Honshū

Honshū ( 'päämaa') on Japanin suurin saari ja yksi maan neljästä pääsaaresta; muut ovat Hokkaidō pohjoisessa Tsugarunsalmen takana, Shikoku etelässä Seton sisämeren toisella puolen ja Kyūshū lounaassa Kanmoninsalmen takana. Honshū on pinta-alaltaan maailman seitsemänneksi suurin saari Sumatran jälkeen ja väkiluvultaan toiseksi suurin Jaavan jälkeen. Honshūsta on aiemmin käytetty suomeksi myös kirjoitusasua Honšu, mutta se on nykyään harvinainen.
Honshūn itäpuolella avautuu Tyynimeri, ja länsipuolella saari rajautuu Japaninmereen. Honshū muodostaa noin 1 300 kilometrin pituisen kaaren koillisesta lounaaseen. Sen pinta-ala on noin 227 898 neliökilometriä. Rantaviivaa saarella on 10 084 kilometrin verran. Honshūlla tapahtuu toistuvasti maanjäristyksiä, ja saari on vuoristoinen ja vulkaaninen. Korkein huippu, Fujivuori, on aktiivinen tulivuori ja yltää 3 776 metrin korkeuteen. Saarella on myös monia jokia, mukaan lukien Shinanojoki, joka on Japanin pisin joki. Saaren ilmasto vaihtelee pohjoisen viileästä etelän subtrooppiseen.
Honshūn väkiluku vuonna 2006 oli 103 420 000 henkeä, yli 80 prosenttia Japanin väkiluvusta. Väestö on keskittynyt alaville maille – noin 25 prosenttia väestöstä asuu Kantōn tasangolla Suur-Tokion alueella. Sen tärkeimpien keskusten Tokion ja Jokohaman lisäksi muita suuria ja tärkeitä kaupunkeja ovat Kioto, Osaka, Kōbe, Hiroshima, Sendai ja Nagoya. Saari jaetaan yleisesti viiteen alueeseen, jotka ovat lounaasta koilliseen Chūgoku, Kansai, Chūbu, Kantō ja Tōhoku. Hallinnollisesti saari jakautuu 34 prefektuuriin.
Honshūn Tyynenmeren puoleinen rannikko on Japanin tärkein talouskeskus, jonka ydinalueita ovat Tokion–Jokohaman ja Osakan–Kōben metropolialueet. Myös maan historian kannalta tärkeimmät kulttuurikeskukset Kioto, Nara ja Kamakura sijaitsevat saarella, ja suuri osa Japanin varhaishistorian tapahtumista keskittyi sen eteläosiin.
Saari sisältää myös tärkeitä maanviljelysalueita. Niigata on tärkeä riisinviljelysalue, Kantōn ja Nobin tasangot tuottavat riisiä ja vihanneksia, Yamanashissa kasvatetaan hedelmiä ja Aomori on kuuluisa omenoistaan. Saaren sisäosat ovat hyvin vuoristoisia, minkä vuoksi väestö on keskittynyt rannikoille ja tasangoille. Vuoristo yltää Honshūn läpi pohjoisesta etelään asti. Fujivuoren lisäksi Japanin Alpit ovat Honshūlla. Vuoristosta johtuen ilmasto on hyvin erilainen eri puolilla saarta.
Aluejako.
Honshūn alueet ja niiden prefektuurit ovat: