tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kari Korhonen

Kari Korhonen (s. 8. lokakuuta 1973 Espoo) on suomalainen Aku Ankka -sarjakuvien piirtäjä ja käsikirjoittaja. Hän on Suomen ainoa Aku Ankan piirtäjä. Hänen ensimmäinen "Aku Ankassa" julkaistu tarinansa Pelle Pelottomasta sai erittäin myönteistä palautetta. Ankka-sarjojen lisäksi Korhonen on tehnyt viisi yksisivuista Mikki Hiiri -sarjaa. Vuonna 2015 Korhonen sai Suomen sarjakuvaseuran myöntämän Puupäähattu-palkinnon.
Korhosen kuvituksia ja sarjakuvia on kotimaassa julkaistu ainakin "MADissä", "Väiski Vemmelsääressä", "Nalle Puh" -lehdessä ja "Punaniskassa". Hän on myös kuvittanut kolme satukirjaa. Korhoselta julkaistiin syksyllä 2006 kirja "", joka sisältää 14 hänen tarinaansa ja joista neljä on ennen julkaisemattomia. Lisäksi Korhosen tarinoita on julkaistu Aku Ankka -albumissa "Villi Pohjola" ja kirjassa "Neljä mestaria", jossa hän esiintyi César Feriolin, Wanda Gattinon ja Paco Rodriguezin kanssa. Myös kirjoja, joissa on vain Korhosen tarinoita, on peräti 4: Ankan siivellä (joka julkaistiin vuonna 2013 Karin 20-vuotisen sarjakuvataiteilijajuhlavuoden kunniaksi), Ankkojen suomi (vuodelta 2014, joka sisältää koko kyseisen sarjan), Aku Ankka ja Suomi (Suomen 100-vuotisjuhlavuoden 2017 kunniaksi julkaistu kirja, joka sisältää kaikki hänen yksisivuiset Suomitarinat) sekä Aarteenetsijäin aatelia (2018). Kari on julkaissut tarinoitaan myös Aku Ankan taskukirjoissa (406, 488) sekä piirtänyt Angry Birds -sarjakuvia Roviolle. 
Korhonen on piirtänyt tarinan ”Nummisuutarin Aku”, joka on kunnianosoitus Aleksis Kiven "Nummisuutarit"-kirjalle. Hän on piirtänyt ankkaversiot myös Mika Waltarin "Sinuhe egyptiläinen" -romaanista ja Aki Kaurismäen "Mies vailla menneisyyttä" -elokuvasta. Korhonen on luonut ensimmäisen kokonaan Suomessa kehitetyn Disneyn sarjakuvahahmon Jaana Kapulan sarjaan Mummon mysteerit, jonka ensiosa julkaistiin Akkarissa 21/2010. Korhosen Aku Ankka -tarinoita on julkaistu 39 maassa. Korhonen on myös piirtänyt ankkatarinoita suomalaisista julkkiksista, kuten Toni Wirtanen ja Sanni, Suomessa julkaistavaksi Sanoman markkinointikampanjoita varten.
Vuonna 2019 "Aku Ankassa" alettiin julkaista Korhosen jatkosarjaa Klondiken-päiväkirjat. Siitä povattiin suurta maailmanlaajuista menestystä jo ennen sen julkaisua. Aku Ankan päätoimittajana toimivan Aki Hyypän mukaan Korhosen sarjaa myytiin useampaan muuhun maahan julkaistavaksi. Sarjan jatkosarja on alkanut Aku Ankan numerossa 45/2020, tarinasarjassa Ankkalinnan päiväkirjat.
Korhonen asuu Espoossa Pohjois-Tapiolassa.
Kirjallisuutta.
Ankan siivellä - Kari Korhonen 20 vuotta Ankkalinnassa (2013)
Kolonisaatio

Kolonisaatio tarkoittaa siirtokuntien eli "kolonioiden" perustamista, asuttamista ja siirtoasutusta.
Kolonisaatio on laajamittaista väestön siirtymistä, jossa siirtolaiset säilyttävät vahvat yhteydet omaan tai esivanhempiensa entiseen maahan, mikä antaa heille merkittäviä etuoikeuksia uuden alueen muihin asukkaisiin nähden. Vallattu alue voi olla myös asumaton.
Kolonisaatio voi olla kolonialistista, jos sen takana on selkeästi kolonalistisia poliittisia järjestelmiä. Tällöin uudisasukkaat usein joko kokonaan syrjäyttävät edelliset asukkaat tai luovat lakeja ja muita järjestelmiä, jotka järjestelmällisesti asettavat alkuperäiset asukkaat heitä heikompaan asemaan.
Rajaseutujen kolonisaatiossa asutusta levitetään laajamittaisesti aiemmin hyödyntämättömille alueille. Usein tämä tapahtuu maan viljelemiseksi tai luonnonvarojen hankkimiseksi. Tällaiseen muuttoliikkeeseen on harvoin liittynyt erillisten poliittisten kokonaisuuksien perustamista, sillä se tapahtuu olemassa olevien asutusten reuna-alueilla. Tällaisen kolonisaation moderni esimerkki on han-kiinalaisten maanviljelijöiden levittäytyminen Sisä-Aasian laidunmaille 1800-luvulta alkaen. Pohjois-Amerikan kolonisaatio tapahtui idästä länteen Euroopasta tulleilla siirtolaisilla. Kehittyvä teknologia kuten rautatie nopeutti tällaista kolonisaatiota suuresti.
Kolonisaation toinen muoto on uudisasutusten perustaminen merentakaisille rannikoille. Tällaisia siirtokuntia olivat esimerkiksi foinikialaisten ja kreikkalaisten siirtokunnat antiikin ajalla sekä englantilaisten varhaiset siirtokunnat Pohjois-Amerikan itärannikolla. Uudisasukkaat ja alkuperäisasukkaat pysyttelivät erillään, eivätkä uudisasukkaat havainneet alkuasukkailla verotettavissa olevaa maataloutta. Siirtokunnat pyrkivät omavaraisuuteen emämaasta ja paikallisista asukkaista. Työvoima otettiin joko kasvavan yhteisön sisältä, kuten Pohjois-Amerikassa ja Australiassa, tai alkuperäisasukkaista, kuten Afrikassa. Kolmas tapa saada työvoimaa tällaisiin siirtokuntiin oli muualta tuotu orjatyövoima.
Fobos

Fobos ( ’pelko’) on kreikkalaisessa mytologiassa taistelukentillä syttyvän pakokauhun jumala. Fobos on Areen ja Afroditen poika ja isänsä seuraaja. Hän ja hänen veljensä Deimos, joka on kauhun jumala, seurasivat isäänsä taisteluun, samoin kuin Areen naispuolinen seuralainen Enyo. Foboksen roomalainen vastine on Timor.
Toinen pakokauhua aiheuttava jumala on nimeltään Pan.
Deimos

Deimos on Phoboksen ohella toinen Marsin kuista.
Deimos on Phobosia pienempi ja kauempana Marsista. Kuut löysi yhdysvaltalainen astronomi Asaph Hall vuonna 1877, Deimos löytyi ennen sisartaan, 12. elokuuta. 
Nimiä Phobos ja Deimos kuille esitti ensimmäisenä Henry Madan (1838–1901). Deimos on nimetty kreikkalaisen mytologian Deimoksen mukaan. "Deimos" tarkoittaa kauhua, "Phobos" taas pelkoa. 
Kuun luonne.
Deimos on aurinkokuntamme tunnettujen kuiden pienimmästä päästä; vasta äskettäin on ulkoplaneetoilta löydetty sitäkin pienempiä kuita. Se koostuu tummasta pintamateriaalista, samanlaisesta kuin mitä esiintyy uloimmalla asteroidivyöhykkeellä. Deimoksen onkin epäilty olevan Marsin kiertoradalle vangiksi jäänyt Jupiterin radaltaan siirtämä asteroidi. Luultavimmin se koostuu kiven ja jään sekoituksesta. 
Deimoksen kiertorata.
Koska Deimoksen kiertorata on lähellä Marsia ja sen inklinaatio (kaltevuus) on pieni, kuuta ei voi nähdä Marsin pinnalta 82,6°:ää suuremmilta leveysasteilta. Siitä huolimatta, että Deimos kiertää Marsia hyvin lähellä, se ei ole Marsin pinnalta katsottuna sen kirkkaampi kuin Venus Maan pinnalta.
Pinta.
Deimoksessa on lukuisia kraattereita, mutta sen pinta on kuitenkin Phoboksen pintaa tasaisempi johtuen irtonaisesta materiaalista, joka osittain täyttää kraattereita. Ainoat nimetyt maastokohteet Deimoksessa ovat kraatterit Swift ja Voltaire, nimetty kirjailijoiden mukaan, jotka olivat maininneet kirjoissaan Marsin kaksi kuuta jo ennen niiden löytymistä. Deimos on muodoltaan hyvin epäsäännöllinen, kooltaan 15×12,2×11 kilometriä.
Deimos (mytologia)

Deimos ( ’kauhu’) on kreikkalaisessa mytologiassa pakokauhun ja sotien sekasorron ilmentymä. Deimos on Areen ja Afroditen poika. Hän ja hänen veljensä Fobos seurasivat isäänsä taisteluun, samoin kuin Areen naispuolinen seuralainen Enyo. Deimoksen vastine roomalaisessa mytologiassa on Fuga.
Takavarikko

Takavarikko on pakkokeinolaissa säädetty toimenpide, jossa esine otetaan esitutkinnassa pois sen haltijalta. 
Takavarikko Suomessa.
Suomen lain mukaan esine voidaan takavarikoida, jos on syytä olettaa, että se voi olla todisteena rikosasiassa, on viety toiselta rikoksella, tai tuomioistuin julistaa sen menetetyksi.
Takavarikko on myös oikeudenkäymiskaaressa säädetty turvaamistoimi muissa kuin rikosasioissa. Sitä käytetään siis mm. tavallisen velan maksamisen vakuudeksi. Jos hakija saattaa todennäköiseksi, että hänellä on saaminen, joka voidaan määrätä maksettavaksi, ja on olemassa vaara, että vastapuoli kätkee, hävittää tai luovuttaa omaisuuttaan taikka menettelee muulla hakijan saamista vaarantavalla tavalla, tuomioistuin voi määrätä pantavaksi vastapuolen irtainta tai kiinteätä omaisuutta takavarikkoon niin paljon, että saaminen tulee turvatuksi.
Vastapuolen hallussa oleva esine tai muu tietty omaisuus voidaan määrätä takavarikkoon myös silloin, kun hakija saattaa todennäköiseksi, että hänellä on sanottuun esineeseen tai omaisuuteen parempi oikeus, ja on olemassa vaara, että vastapuoli menettelee hakijan oikeutta vaarantavalla tavalla.
Vakuustakavarikosta rikostapauksessa on erilliset säännökset. 
Pakkokeinolain mukainen takavarikko rikosasiassa on kumottava niin pian kuin se ei ole enää tarpeen. Takavarikko on kumottava myös, jollei syytettä sen aiheuttaneesta rikoksesta nosteta neljässä kuukaudessa esineen takavarikoimisesta. Tuomioistuin saa
pidättämiseen oikeutetun virkamiehen edellä tarkoitettuna määräaikana tekemästä pyynnöstä pidentää tätä aikaa korkeintaan neljäksi kuukaudeksi kerrallaan (Pakkokeinolaki 4 luku 11 §).
Asiakirjan takavarikko rikostutkinnassa.
Suomen lain mukaan kahden henkilön välisen tiedonannon sisältävää asiakirjaa ei saa takavarikoida, ellei tutkittavana olevasta rikoksesta säädettävä ankarin rangaistus ole vähintään kuusi vuotta vankeutta. Henkilön hallussa olevaa asiakirjaa ei saa takavarikoida todisteena käytettäväksi, mikäli sen voidaan olettaa sisältävän asioita, joista hän ei saa todistaa oikeudenkäynnissä tai joista hän saa kieltäytyä kertomasta, ellei häntä ole esitutkinnassa oikeutettu tai velvoitettu todistamaan kyseiseen asiakirjaan liittyvästä seikasta.
Oikeus vaieta

Oikeus vaieta on monissa maissa olemassa oleva laillinen suoja henkilölle, joka joutuu poliisin kuulusteluun tai oikeudenkäyntiin epäiltynä tai syytettynä. 
Oikeus sisältää useita asioita sen ympärillä, että syytetyllä on oikeus kieltäytyä vastaamasta kysymyksiin. Oikeus on voimassa myös esitutkinnasta oikeudenkäynnin loppuun.
Laillinen peruste oikeudelle vaieta on, että valtiolla pitäisi olla velvollisuus tarjota puolustusasianajaja . Lisäksi asiassa on se puoli, että kun syytetty joutuu valtiota vastaan, hänet voidaan helposti manipuloida antamaan vääriä todistuksia, ja jos syytetyllä on velvollisuus vastata, se johtaa helposti kidutuksen käyttöön.
Kun eräissä maissa rikosta tutkiva poliisi tai tuomari kuulee syytettyä, hänen täytyy kertoa kuulusteltavalle, että tällä on oikeus vaieta, tehdä tunnustus tai vastata kysymyksiin.
Laki myös kieltää syytetyn kuulemista valan alla; täten syytetty voi sanoa mitä tahtoo puolustuksekseen, ilman pelkoa rangaistuksesta perättömästä lausumasta oikeudessa. Tämä oikeus koskee myös syytetyn puolisoa ja lähisukulaisiaan, jos he haluavat käyttää vaitiolo-oikeutta. Jos he suostuvat tulemaan kuulluksi, heidän on puhuttava totta.
Mielipidevanki

Mielipidevanki on vanki, joka on vangittu mielipiteensä (poliittisen, uskonnollisen tai muun vakaumuksensa tai näkökulmansa) vuoksi.
Termin "mielipidevanki" (englanniksi "prisoner of conscience") otti käyttöön 1960-luvun alkupuolella Amnesty Internationalin perustaja Peter Benenson. Amnesty International lukee mielipidevangeiksi myös mm. etnisen alkuperänsä, sukupuolensa, ihonvärinsä, kielensä tai seksuaalisen suuntautumisensa takia vangitut, mutta ei henkilöitä, jotka ovat käyttäneet väkivaltaa tai puoltaneet sen käyttöä.
Suomi oli Amnesty Internationalin vuosiraporttien mukaan vuosina 2001 ja 2002 Kreikan ohella ainoa Euroopan unionin jäsenmaa, jossa oli järjestön tunnustamia mielipidevankeja. He kaikki olivat aseistakieltäytyjiä. Syynä juuri Suomen aseistakieltäytyjien nimittämiselle mielipidevangeiksi oli siviilipalveluksen pidempi kesto verrattuna lyhimpään mahdolliseen asepalveluksen kestoon. Suomen lisäksi mielipidevankeja oli vuonna 2001 seuraavissa Euroopan ja entisen Neuvostoliiton maissa: Armenia, Azerbaidžan, Georgia, Kirgisia, Kreikka, Turkki, Turkmenistan, Uzbekistan, Valko-Venäjä ja Venäjä. Amnesty Internationalin tietojen mukaan mielipidevankeja oli vuonna 2001 yhteensä 56 maassa ja vuonna 2002 enää 35 maassa. Vuonna 2010 Suomessa oli Amnestyn tietojen mukaan ainakin 48 mielipidevankia.
Human Rights Watch

Human Rights Watch (HRW) on New Yorkissa päämajaansa pitävä järjestö, jonka toimintakenttänä on maailman ihmisoikeustilanteen tarkkailu.
Järjestö perustettiin vuonna 1978 nimellä Helsinki Watch tarkkailemaan Neuvostoliiton ihmisoikeustilannetta suhteessa Helsingin sopimukseen. Järjestön kasvaessa sen yhteyteen perustettiin uusia "tarkkailukomiteoita" muita maailman osia varten. Vuonna 1988 kaikki komiteat yhtyivät uuden nimen alle Human Rights Watchiksi.
Matti Meikäläinen

Matti ja Maija Meikäläinen ovat keskivertokansalaisia kuvaavia kuvitteellisia nimiä. Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan Meikäläinen on ollut entisenä sukunimenä alle kymmenellä suomalaisella, mutta tällä hetkellä (10/2025) Suomessa ei ole yhtään Meikäläinen-nimistä henkilöä. Keskivertokansalaisia kuvaavia nimiä on alettu käyttää eri maissa 1900-luvun alussa. Joissakin maissa nimi on hyvin yleinen, joissakin taas keksitty. Joissakin maissa nimiä on useampi, joilla kaikilla on vivahde-ero: osa kiltimpiä, osa ilkeämpiä. Tavallisesti keskivertoihminen käsitetään mieheksi.
Rantsila

Rantsila (vanh. ) on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kaakkoisosassa, Oulun läänissä. Itsenäisessä kunnassa asui ihmistä ja sen pinta-ala oli  km2, josta  km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli asukasta/km2.
Rantsilan naapurikunnat olivat Kestilä, Liminka, Pulkkila, Ruukki ja Vihanti.
Vuoden 2009 alussa Rantsilasta tuli yhdessä Kestilän, Piippolan ja Pulkkilan kanssa osa kuntaliitoksessa muodostettua Siikalatvan kuntaa.
Kunnan pinta-alasta suota oli yli 70 %, ja kunta olikin tuolloin Suomen soisin. Soista huomattava osa on otettu ojituksen kautta metsätalouden, turvetuotannon ja maatalouden käyttöön, mutta myös luonnontilaisia alueita on huomattavasti. Taajaman läpi kulkee valtatie 4 (E75). 
Merkittävin rantsilalainen kautta aikain on Christfried Ganander, joka toimi Rantsilan kappalaisena 1775–1790. Rantsilalaisista käytetään murteellista nimitystä "ranttinen".
Kyliä.
Kerälä, Kirkonkylä, Kärsämä, Mankila, Savaloja, Sipola
Ruokakulttuuri.
Rantsilan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla rössypotut ja ohrarieska.
Neuvostoliiton hymni

Neuvostoliiton hymni () oli Neuvostoliiton kansallislaulu, järjestyksessään toinen ja viimeinen. Sen sävelsi Aleksandr Aleksandrov sekä sanoittivat Sergei Mihalkov ja Gabriel El-Registan vuonna 1943. Toisen maailmansodan itärintaman taistelujen, sikäläisittäin suuren isänmaallisen sodan aikana 1944 alusta käyttöön otetun valtiollisen hymnin uskottiin vetoavan neuvostoarmeijan sotilaisiin paremmin kuin Neuvostoliiton alusta saakka käytetyn maailmanlaajuisen kommunistisen liikkeen tunnuslaulun "Kansainvälisen".
Neuvostodiktaattori Josif Stalin mainittiin alkuperäisessä sanoituksessa. Stalinin kuoleman (1953) jälkeen henkilöpalvonnan loppuessa sanoja ei lainkaan laulettu 1955–1977 ja siitä eteenpäin Mihalkovin 1970 osin muuttamin sanoin ilman viittausta Staliniin.
Tilanteen ollessa epäselvä Neuvostoliiton loppuaikoina 1991 esimerkiksi kansainvälisissä urheilukilpailuissa ei enää soitettu hymniä, vaan lajiliiton tunnussäveltä tai fanfaaria. Hymnin melodia muutamin pienin muutoksin otettiin uudelleen käyttöön Venäjän kansallislauluna uudella sanoituksella vuoden 2000 lopulla.
Hymnin suomenkieliset sanat on kirjoittanut runoilija Elvi Sinervo (1912–1986). Hänen lisäkseen laulun on suomentanut Taisto Summanen.
Kansainvälinen

Kansainvälinen ("Internationaali", ) on maailman kuuluisin työväenlaulu ja yksi maailman tunnetuimmista lauluista. Laulussa on tiivistetty vanhan työväenliikkeen keskeiset ajatukset. Sitä ovat käyttäneet eri maissa sosialistit, kommunistit ja anarkistit tunnuslaulunaan.
Historia.
"Kansainvälisen" alkuperäiset ranskankieliset sanat kirjoitti ranskalainen runoilija Eugène Pottier vuonna 1871 Pariisin kommuunin kukistumisen aikoihin, ja sävelmän laati belgialaissyntyinen ranskalainen mallipuuseppä Pierre Degeyter vuonna 1888. Kappale esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1888 eräässä työläiskuorojen kilpailussa ja se julistettiin työväestön kansainväliseksi marssiksi vuonna 1900.
"Kansainvälinen" käännettiin useille kielille, saksaksi ensi kerran vuonna 1901 ja venäjäksi 1902. Venäjänkielinen versio oli Neuvostoliiton kansallislauluna vuosina 1922–1944, minkä jälkeen sen korvasi Neuvostoliiton hymni.
Suomessa.
Laulun käänsivät suomeksi myöhemmin kuuluisuuteen nousseet sosiaalidemokraatit Otto Wille Kuusinen, Yrjö Sirola ja Sulo Wuolijoki sekä heidän opiskelutoverinsa Pertti Uotila. Kääntäjistä Uotilaa ei usein edes mainita, mikä johtunee hänen myöhemmästä oikeistolaisesta toiminnastaan muun muassa sisällissodan valkoisena upseerina. Suomennos julkaistiin ensimmäisen kerran "Työmies"-lehdessä 28. toukokuuta 1905. Siitä tuli Suomen työväenliikkeen keskuudessa tunnettu hyvin nopeasti.
Alkuperäinen suomennos käsitti vain viisi kappaleen kuudesta säkeistöstä. Eila Kostamo suomensi myös kuudennen säkeistön vuonna 1968 erästä radio-ohjelmaa varten.
Sisäministeriö kielsi vuonna 1934 "Kansainvälisen" esittämisen ulkoilmassa, ja pian Mikkelin raastuvanoikeus määräsi painetuista laulukirjoista siitä poistettavaksi pari säkeistöä, jotka siihen asti olivat olleet sallittuja. Suomeksi kappaleen on levyttänyt esimerkiksi 1970-luvun poliittisessa laululiikkeessä mukana ollut KOM-teatteri, jonka albumi "Kansainvälinen" on myös nimetty kappaleen mukaan.
Suomennettu runo.
"Kansainvälisen" sanat on julkaistu suomeksi muun muassa teoksissa:
Psilosybiini

Psilosybiini, harvoin psilokybiini (4-fosforyylioksi-N,N-dimetyylitryptamiini, 4-PO-DMT) on psykedeelinen sieniperäinen alkaloidi joka on rakenteeltaan psilosiinin fosforihapon esteri. Psilosybiini kuuluu klassisten psykedeelien ryhmään, johon yleensä luetaan LSD, meskaliini, sekä psilosybiini.
Historia.
Psilosybiinin eristi ensimmäisenä Albert Hofmann kumppaneineen "Psilocybe mexicana" -lajista vuonna 1957. Hofmann myös syntetisoi aineen pian eristämisen jälkeen.
Rakenne.
Psilosybiini on rakenteeltaan psilosiinin fosforihapon esteri. Psilosybiinin perustana on dimetyylitryptamiinia muistuttava rakenne. Psilosybiini muistuttaa lisäksi läheisesti aivojen omaa välittäjäainetta serotoniinia ja kuuluu kemiallisesti tryptamiineihin.
Käyttö.
Päihdekäyttö.
Psilosybiini metabolisoituu ihmiselimistössä psilosiiniksi ja on psykoaktiivisilta vaikutuksiltaan täten identtinen jälkimmäisen kanssa – molemmat muistuttavat vaikutuksiltaan muita klassisia psykedeelejä, kuten LSD:tä. Psilosybiini on kuitenkin vähemmän potentti kuin LSD ja psilosybiinin vaikutus kestää vain noin 3–6 tuntia. Psilosybiinin tyypillinen käyttöannos on noin 6 mg, joissakin lähteissä 10 mg. 
Lääkekäyttö.
Psilosybiinin käyttöä on tutkittu migreenin sekä Hortonin syndrooman eli itsemurhapäänsäryn hoitoon hyvinkin menestyksellisesti. Psilosybiini voi estää kohtauksen tai jopa lopettaa kohtaussarjan. Tämän lisäksi psilosybiinillä on terapeuttista potentiaalia oikeassa ympäristössä ja oikealla annostuksella. Tutkimuskontekstissa nautittuna sen potentiaalisiin pitkäaikaisvaikutuksiin kuuluu mielialan ja mielenterveyden kohoaminen. Isojen annosten (30 mg psilosybiiniä) havaittiin aiheuttavan mystisiä ja uskonnollisia kokemuksia. Kahden kuukauden jälkeen tehdyssä kyselytutkimuksessa 55 % koehenkilöistä luokitteli kokemuksen kuuluvan elämänsä viiden merkittävimmän henkisen kokemuksen joukkoon, ja 12 % luokitteli sen kaikista merkittävimmäksi. Sitä verrattiin mm. ensimmäisen lapsen syntymään tai vanhemman kuolemaan. 
Laki.
Psilosybiini on luokiteltu Suomessa huumausaineeksi ja lääkeaineeksi. Psilosybe-sienet on luokiteltu Suomessa huumausaineiksi ja madonlakit rohdoksiksi.
Kreml

Kreml ( ’linnoitus’) on useissa Venäjän historiallisissa kaupungeissa oleva linnoitettu keskusta, joka usein sijaitsee kaupungin korkeimmalla kohdalla, joen varrella tai muuten strategisesti hyvällä paikalla. Tässä merkityksessä sanaa käytetään paikkakunnan nimen yhteydessä yleensä pienellä kirjoitettuna, esimerkiksi Novgorodin kreml tai Moskovan kreml. Linnoitusta ympäröivä kaupunki on kehittynyt kremlinsä ympärille, mutta sen ulkopuolelle. Varsinaisen kaupungin turvana oli lisäksi ulkoinen muuri, joka on usein myöhemmin purettu.
Ainakin seuraavissa kaupungeissa on kreml: Kazan, Kolomna, Moskova, Nižni Novgorod, Novgorod, Pihkova, Rostov, Rjazan, Smolensk, Tobolsk, Vanha Laatokka, Vologda ja Zaraisk. Myös Solovetskin luostarissa Vienanmerellä on kreml. Useissa kaupungeissa on lisäksi jäljellä ainakin raunioita.
Sanaa käytettiin ensimmäistä kertaa kirjoituksissa vuonna 1331 muodossa "kremnik" ().
Moskovan Kreml, Kreml Venäjän hallintokeskuksena.
Tunnetuin kreml on Moskovan Kreml, jossa on perinteisesti ollut maan hallinnollinen keskus. Moskovan Kreml on toiminut tsaarien, Neuvostoliiton politbyroon ja Venäjän hallituksen kokoontumispaikkana sekä ylimmän maallisen ja hengellisen vallan keskuksena.
Sanan Kreml, isolla kirjoitettuna, erityismerkitys on viitata Venäjän hallintokeskukseen, nykyään Venäjän presidentinhallinnon sijaintiin Moskovan kremlin alueella ja itse hallintoon. Tätä sanan metonyymistä merkitystä käytetään, mikäli joku asia todetaan esimerkiksi toteutettavan Kremlin (siis tavallisemmin Venäjän presidentin tai presidentinhallinnon) määräyksellä.
Useiden Venäjän tsaarien hautapaikkana oli perinteisesti Moskovan kremlin alueella sijaitseva, arkkienkeli Mikaelille pyhitetty Arkkienkelin katedraali. Tämän perinteen jatkumona Kremlin Punaisen torin puoleinen muuri oli erityisesti Neuvostoliiton aikana valtiollisesti merkittävien henkilöiden hautapaikka.
Moskovan kremliin liitetään joskus virheellisesti sen lähellä, Punaisen torin laidalla sijaitseva, monta sipulikattoista tornia käsittävä Pyhän Vasilin kirkko. Tämä sijaitsee kuitenkin Moskovan kremlin muurien ulkopuolella, eikä kuulu kaupungin kremliin.
Markka

Markka on vanha eurooppalainen jalometallinen painomitta, joka vastasi 8 troy-unssia (249 g).
Alkuperältään ei-germaaninen sana markka esiintyy kaikissa germaanisissa ja romaanisissa kielissä, ja latinalaisessa muodossa se on "marca" tai "marcus". Se oli vain kullan ja hopean painomitta, ja sitä käytettiin yleisesti kaikkialla Länsi-Euroopassa. Eri muunnelmina se oli käytössä koko keskiajan. Englannissa ”mark” ei ollut käytössä rahana vaan vain rahayksikkönä, ja ilmeisesti se tuli käyttöön tanskalaisten myötä. Skotlannissa se oli käytössä hopearahana nimellä "Merk Scots".
Ruotsin rahayksikkönä markka oli käytössä Ruotsin valtakunnan alueella keskiajalta alkaen vuoteen 1776. Siihen asti yksi markka jakautui 192:een penninkiin. Myös muita rahayksiköitä oli valtakunnassa samanaikaisesti käytössä. Tuona aikajaksona silloisen Ruotsin valtakunnan itäraja hahmottui ajoittain liki nykyisen Suomen itärajan mukaiseksi ja siten myös markkaa käytettiin rahayksikkönä suurin piirtein nykyistä Suomea mukailevalla alueella.
Suomen ja Saksan liittotasavallan rahayksikön nimi oli markka vuoteen 2002 asti, Itä-Saksan vuoteen 1990 ja Viron vuoteen 1927. Ainut nykyisin käytössä oleva markka on Bosnian ja Hertsegovinan vaihdettava markka.
Lyypekki

Lyypekki () on kaupunki Saksassa Itämeren rannalla. Kaupungin asukasluku oli 216 712 vuoden 2016 lopussa. Keskusta sijaitsee Travejoen varrella 15 km Itämerestä. Jokien ja kanavien ympäröimä vanhakaupunki edustaa Saksan keskiaikaista tiiligotiikkaa parhaimmillaan. Huomattavimmat rakennukset ovat täysgoottilaisia.
Historia.
Lyypekin juuret ja nimen alkuperä juontuvat Liubice-nimiseen vendiläiseen linnoitukseen. Saksalainen Lyypekin kaupunki perustettiin 1143 ja Oldenburgin piispanistuin siirrettiin sinne vuonna 1163. Fredrik I Barbarossa myönsi kaupungille merkittäviä etuoikeuksia 1181. Tanskalaiset valloittivat kaupungin 1201–1225. Saksan keisari Fredrik II antoi Lyypekille valtakunnankaupungin oikeudet vuonna 1226. Hampurin ja Lyypekin liitosta 1241 sai alkunsa Saksan kauppakaupunkien hansaliitto. 1300- ja 1400-luvuilla Lyypekistä tuli hansaliiton johtava kaupunki: sen laivastot hallitsivat Itämerta ja sillä oli vaikutusvaltainen asema Pohjoismaissa.
Lyypekin valta-asema heikentyi 1500-luvulla ja kolmikymmenvuotisessa sodassa se menetti lopullisesti poliittisen ja kaupallisen johtoasemansa. Hansapäivät kokoontuivat kaupungissa viimeistä kertaa vuonna 1669. Itämeren kaupan kannalta Lyypekki oli jatkossakin merkittävä keskus.
Lyypekki oli vuosisatojen ajan Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluva, mutta käytännössä miltei itsenäinen kaupunkivaltio, viralliselta nimeltään "Freie Hansestadt Lübeck" (Lyypekin vapaa hansakaupunki). 1800-luvulla se kuului itsenäisenä valtiona Saksan liittoon, kunnes siitä vuonna 1871 tuli yhdistyneen Saksan osavaltio. Vuonna 1937 se menetti asemansa erillisenä osavaltiona ja liitettiin Schleswig-Holsteinin hallintoalueeseen. Toisen maailmansodan jälkeen se tuli kuulumaan samannimiseen Saksan liittotasavallan osavaltioon. Saksan ollessa vuosina 1949–1990 kahtia jaettuna Lyypekki sijaitsi kuitenkin aivan Saksojen välisen rajan tuntumassa.
Asukasmäärän kehitys.
Ennen vuotta 1870 asukasmäärät ovat arvioita. Sen jälkeen (¹) tulokset ovat väestönlaskennasta tai virallisista tilastotiedoista tai kaupungin hallinnolta.
Nähtävyydet ja kulttuuri.
Lyypekissä on useita nähtävyyksiä, kuten Marienkirche (n. 1260–1350), goottilainen raatihuone (alk. 1200-luvulta) ja goottilaiseksi uudistettu alkujaan romaaninen tuomiokirkko (1173). Lyypekkiä ympäröineistä vanhoista kaupunginporteista ovat jäljellä Burgtor (1515) ja Holstentor (1478).
Lyypekissä on tehty 1700-luvulta lähtien marsipaania ja paikallinen marsipaani (Lübecker Marzipan) on saanut Euroopan unionin suojan.
Teollisuus.
Lyypekin satama on Saksan suurin Itämeren satama. Vuonna 2003 sen kautta kulki noin 150 alusta viikossa, kaikkiaan 600 000 matkustajaa ja 25,4 miljoonaa tonnia rahtia. 
Lyypekin satamaan kuuluvasta Travemünden Skandinavienkai-terminaalista on autolauttayhteys muun muassa Helsinkiin. Lyypekissä on telakoita ja muun muassa metalli-, kone- ja kalasäilyketeollisuutta.
Hakurobotti

Hakurobotti () on bottiohjelma, joka hakee selaimen tapaan webin palvelimilla olevia verkkosivuja, ja indeksoi eli tallentaa niistä tiedonhakua varten tiettyjä kenttiä. Robotin tallentamien tietojen pohjalta luodaan tai päivitetään tietokanta, josta Internetin käyttäjä voi tehdä hakuja.
Robotti voi käydä läpi kaikkia palvelimia tai vain esimerkiksi suosituimpien palvelimien dokumentteja. Robotit voivat indeksoida koko tekstin tai otsikon ja pari ensimmäistä lausetta tai URL-osoitteet tai META-elementin. Ne poistavat tekstistä yleiset sanat (prepositiot, artikkelit jne.) ja sanojen päätteet ja muodostavat tietokannan, jossa jokainen termi viittaa ko. termiin viittaavaan dokumenttiin.
Koska jotkin hakurobotit antavat liian paljon linkkejä, on kehitetty rypästäviä eli klusteroivia hakurobotteja, jotka eivät ilmoita samaa linkkiä kahdesti ja jotka ryhmittelevät hakemansa linkit.
Hakurobottien toimintaa voidaan rajoittaa robots.txt-tiedostolla. Tunnettujen hakukoneiden hakurobotteja voidaan sen avulla estää hakemasta yksittäisiä verkkosivuja, niitä sisältäviä hakemistoja tai kaikkia verkkotunnuksella olevia sivuja.
Jotkin tunnetut botit eivät noudata robots-sääntöjä vaan haravoivat ("web scraping") verkkosivujen sisältöä säännöistä huolimatta. Tätä vastaan on kehitetty "tervahautoja", jotka jumiuttavat botin ja sille voidaan syöttää hölynpölyä, joka myrkyttää tekoälymallit. Bottien kehittäjät puolestaan pyrkivät keksimään vastakeinoja. Tekoälybotit ovat verkkopalveluiden tarjoajille ongelma, koska ne vievät paljon verkkokaistaa eivätkä ne huomioi tekijänoikeuksia.
Hypermedia

Hypermedia on laajennus termistä hyperteksti. Se sisältää tekstin lisäksi muuta mediaa, kuten kuvia, ääntä, videokuvaa ja animaatiota. Hypermediadokumenteissa tiedostoihin voidaan viitata useasta eri kohdasta. Laajimmin levinnyt esimerkki hypermediasta on World Wide Web.
Hypermediassa tieto on tallennettu solmuihin, jotka yhdistyvät toisiinsa linkein. Yhdessä solmussa voi olla kuva tai tekstinosa. Linkit liittävät nämä eri osat toisiinsa kokonaisuudeksi. Koko hypertiedostoa voidaan selata, lukea ja käsitellä sekä lineaarisesti että assosiatiivisesti. Äänien ja videon tuottamista varten tarvittavat komennot sijoitetaan nekin solmuun. Kun käyttäjä navigoi tällaiseen solmuun, tietokone käynnistää esimerkiksi CD-soittimen, tulostaa muististaan digitoidun äänen tai käynnistää videolevysoittimen. Ääni- ja videoinformaatiota voidaan osoittaa ikonilla. Solmussa voi sijaita myös ohjelma, joka käynnistyy automaattisesti käyttäjän saapuessa solmuun.
RLE

RLE ("Run-length Encoding") eli jakson pituuden koodaus on yksinkertaisin häviötön pakkausmenetelmä. Siinä tutkitaan sisältääkö 
syöte useita samoja merkkejä peräkkäin. Mikäli näin on, ne korvataan laskurilla, joka kertoo toistuvien merkkien määrän, sekä yhdellä kappaleella itse merkkiä. Se soveltuu hyvin sellaiselle informaatiolle, jossa on useita samoina toistuvia jaksoja. Hyvä esimerkki tällaisesta informaatiosta on bittikarttakuva, vaikkapa näytönkaappaus, jossa voi olla pitkiäkin pätkiä samaa väriä. Tavalliseen tekstiin se ei sovellu, koska siinä ei useinkaan ole useita peräkkäisiä merkkejä.
Ohmi

Ohmi (, tunnus Ω) on SI-järjestelmässä resistanssin eli sähkövastuksen, reaktanssin ja impedanssin mittayksikkö. Resistanssiltaan yhden ohmin vastus on sellainen komponentti, jonka yli syntyy yhden voltin jännitehäviö, kun sen läpi kulkee yhden ampeerin virta (1 Ω = 1 V/A).
Ohmi on nimetty Georg Ohmin mukaan.
Ohmin käänteisyksikkö on konduktanssin (johtavuuden) yksikkö siemens. 
Ennen vuotta 1948 ohmi oli määritelty sellaisen elohopeajohtimen resistanssiksi veden jäätymispisteessä, jonka pituus oli 160,3 senttimetriä ja massa 14,4521 grammaa. Näin määritelty ns. "kansainvälinen ohmi" oli 1,00049 nykyistä ohmia.
Voltti

Voltti (tunnus V) on SI-järjestelmän johdettu jännitteen yksikkö. Se on nimetty italialaisen fyysikon Alessandro Voltan mukaan. Yksikkö on määritelty siten, että jos johteessa syntyy watin tehohäviö ja siitä kulkee läpi ampeerin virta, sen yli on yhden voltin jännite. 
Käytännön tarpeita varten voltti on vuodesta 1990 lähtien standardoitu niin kutsuttua Josephsonin ilmiötä apuna käyttäen. 
Voltteina mitataan myös sähköistä potentiaalia: sähköinen potentiaali on sähkökentän potentiaalienergia sähkövarausta kohden.
1 V = 1 W/A = 1 J/C.
Kela

Kela tarkoittaa seuraavia:
Henkilönnimi.
Kela on seuraavien henkilöiden nimi:
Resistiivisyys

Resistiivisyys eli ominaisvastus tai ominaisresistanssi (tunnus ρ) on aineen sähköinen ominaisuus, joka kuvaa, minkälainen sähköinen vastus eli resistanssi muodostuu minkäkin kokoisesta kappaleesta ainetta. Resistiivisyyden SI-järjestelmän mukainen yksikkö on ohmimetri (tunnus Ωm, Ω m tai Ω·m). Resistiivisyyden käänteissuure on konduktiivisuus.
Resistiivisyys formula_1 voidaan esittää yhtälöllä
formula_2
missä formula_3 on sähkökenttä ja formula_4 virtatiheys. Resistiivisyyden esitystapa sähköjohdolle on yhtälömuoto
formula_5
missä formula_6 on vastus, formula_7 poikkipinta-ala ja formula_8 johtimen pituus. Tällöin voidaan laskea vastus yhtälöllä formula_9. 
Aineen sähkönjohtavuus riippuu sen lämpötilasta. Metalleilla resistiivisyyden lämpötilakerroin on positiivinen eli resistanssi kasvaa lämpötilan kasvaessa, puolijohteilla ja elektrolyyteillä resistanssi taas pienenee lämpötilan kasvaessa. 
Aineiden resistiivisyyksiä.
Yleisimpien metallien resistiivisyyksiä pienimmästä eli parhaasta sähkönjohteesta lähtien (lämpötilassa 20 °C, 10−6  Ωm vastaa arvoa 1 Ω·mm²/m):
Vastuslankoina käytettyjä materiaaleja (lämpötilassa 20 °C):
Reaktanssi

Reaktanssi (tunnus "X") on sähkötekniikan suure, jolla ilmaistaan vaihtovirtapiirin 'vaihtovirtavastuksen' eli impedanssin (tunnus "Z") imaginaarisen osan suuruutta. Reaktanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on ohmi (Ω).
Impedanssi "Z" on piirin resistanssin "R" ja reaktanssin "X" summa,
formula_1, 
missä j on imaginaariyksikkö.
Impedanssin käänteisarvo on admittanssi (tunnus Y) ja sen imaginaariosa on suskeptanssi (tunnus "B", yksikkö siemens "S"). Admittanssin reaaliosa on konduktanssi (tunnus "G", yksikkö siemens "S").
Reaktanssin aiheuttama vaihesiirto.
Vaihtovirtapiirissä reaktanssi aiheuttaa piirielementin yli olevan jännitteen ja sen läpi kulkevan virran välille vaihe-eron. Tämä tarkoittaa että virran ja jännitteen nollakohdat sattuvat eri aikaan. Vaihe-eron suuruus radiaaneina saadaan kaavasta:
formula_2.
Reaktiiviset komponentit.
Reaktanssia aiheuttavia komponentteja ovat kela, jonka reaktiivisuutta kuvaa sen induktanssi, ja kondensaattori, jonka reaktanssia aiheuttava ominaisuus on sen kapasitanssi. Puhutaankin erikseen "induktiivisesta reaktanssista" (tunnus "X""L"), joka on positiivinen suure, ja "kapasitiivisesta reaktanssista" (tunnus "X""C "), joka on negatiivinen. Näihin komponentteihin varastoituu sisäistä energiaa: kelassa virran synnyttämään magneettikenttään ja kondensaattorissa jännitteen aiheuttamaan sähkökenttään.
Reaktanssin taajuusriippuvuus.
Kelan ja kondensaattorin vaikutukset riippuvat taajuudesta ja ovat toisilleen vastakkaissuuntaisia.
Induktanssin reaktanssi on suoraan verrannollinen taajuuteen: induktanssin "L" reaktanssi "XL" taajuuden "f" funktiona voidaan laskea kaavasta:
formula_3.
Kapasitanssin reaktanssi on kääntäen verrannollinen taajuuteen: kapasitanssin "C" reaktanssi "XC" taajuuden "f" funktiona voidaan laskea kaavasta:
formula_4
On huomattava, että induktanssin ja kapasitanssin reaktanssit ovat vastakkaismerkkiset (vaikka kapasitiivisen reaktanssin edestä miinusmerkki jätetäänkin kaavakokoelmissa joskus pois.) Siksi ne voivat sopivissa olosuhteissa kumota toisensa. Kelan ja kondensaattorin muodostamassa sarjaan kytketyssä resonanssipiirissä kokonaisreaktanssi "X" on "X" = "XC" + "XL". Tällöin induktanssin ja kapasitanssin reaktanssit kumoavat toisensa sarjaresonanssitaajuudella 
formula_5.
Faradi

Faradi (tunnus F) on SI-järjestelmän kapasitanssin yksikkö. Jos faradin kokoiseen kondensaattoriin siirretään coulombin (= 1 A·s) kokoinen varaus, sen jännite muuttuu voltilla (C = Q/U). Toisin päin ajatellen: jos faradin kondensaattorin jännite muuttuu voltin sekunnissa, kondensaattorista kulkee läpi ampeerin virta (I = C·ΔU/Δt).
formula_1
Faradi on erittäin suuri yksikkö. Käytännössä kondensaattorien kapasitanssit ilmoitetaan yleensä millifaradeina (mF), mikrofaradeina (μF), nanofaradeina (nF) tai pikofaradeina (pF).
Tosin nykyään on kaupallisesti edullisesti saatavilla 350 Faradin superkondensaattoreita.
Yksikkö on nimetty brittiläisen fyysikon Michael Faradayn mukaan. Faradayn mukaan on nimetty myös Faradayn vakio, johon faradia ei tule sekoittaa.
Newton

Newton (tunnus N, lausutaan [njuutn], [njuuton] tai [njuutən]) on SI-järjestelmän mukainen voiman yksikkö. Yksikkö on nimetty Isaac Newtonin mukaan. 
Yksi newton on voima, joka antaa yhden kilogramman massalle kiihtyvyyden 1 m/s2. Newton on siis johdannaisyksikkö, jonka määritelmä perustuu perusyksikköjen kilogramma, metri ja sekunti määritelmiin. Käytännössä newton on se voima, jolla maapallo vetää pinnallaan olevaa noin 102-grammaista kappaletta puoleensa – voima on kappaleen paino.
Newton voiman määritelmällä.
Voiman määritelmä perustuu dynamiikan peruslakiin (Newtonin II laki):
formula_1.
Tässä "F" on voima, "a" kiihtyvyys ja "m" massa. Sijoittamalla yhtälöön kiihtyvyyden ja massan SI-järjestelmän mukaiset yksiköt saadaan voiman yksikkö
formula_2. 
Maapallo vetää painovoimallaan puoleensa maanpinnalla olevaa kilogramman kappaletta 9,80665 newtonin voimalla, koska normaali putoamiskiihtyvyys "g" on 9,80665 m/s².
Vaihtoehtoinen muotoilu energian yksikön avulla.
Monissa laskuissa on kätevä lausua newton energian yksikön, joulen, avulla. Esimerkiksi, jos kappaleen vetämiseen pintaa pitkin tarvitaan yhden newtonin voima, niin yhden metrin matkalla siirtämiseen kuluu energiaa yksi joule. 
Voiman F kuluttama energia E matkalla l voidaan tässä tapauksessa laskea kaavasta 
formula_3,
josta voiman yksikkö newton voidaan lausua vaihtoehtoisessa muodossa
formula_4,
eli newtonin vaihtoehtoinen esitysmuoto on
formula_5 .
Chomskyn hierarkia

Chomskyn hierarkia on tunnetuin järjestelmä formaaleja kieliä tuottavien formaalien kielioppien luokittelemiseen. Kieliopit muodostavat järjestelmässä hierarkian, jossa yksinkertaisempi kielioppi on myös yleisemmän luokan mukainen kielioppi.
Hierarkian portaat ovat:
Suomennokset ovat vakiintumattomia.
Chomskyn hierarkia on nimetty sen kehittäjän, amerikkalaisen kielitieteilijän professori Noam Chomskyn mukaan.
Pinoautomaatti

Pinoautomaatti on deterministisen äärellisen automaatin (DFA) yleistys, johon liittyy myös pino. Pinoautomaatti on ilmaisuvoimaisempi kuin DFA. Sillä voidaan tunnistaa yhteydetön eli kontekstiton kieli.
Kun äärellinen automaatti mallinnetaan tilojen ja niiden välisten siirtymien joukkona, pinoautomaatti lisää tähän pinon siten, että jokaiseen siirtymään voi liittyä sen siirtymän lisäksi uuden alkion lisääminen pinoon, vanhan alkion lukeminen pinosta pois, molemmat tai pinon pitäminen sellaisenaan. Näistä operaatioista symbolin asettaminen pinoon voidaan suorittaa vapaasti siirtymän yhteydessä, mutta sellainen siirtymä, joka lukisi symbolin pinosta voidaan tehdä, jos ja vain jos pinon päällimmäisenä on jo luettava symboli. 
Pinoautomaatin graafinen mallinnus noudattaa myös tyypillisesti äärellisen automaatin mallia; siihen vain lisätään kaariin jokin merkintätapa pinon operaatioille. Tyypillisesti merkintä on sellainen, että kaaren nimen lähettyvillä on merkitty pino-operaatiot muodossa 'lukusymboli/kirjoitussymboli'. Toimintoa, jota ei tehdä, merkitään pinosymbolissakin epsilonilla 'ε' tai lambdalla 'λ', joka tiukan teoreettisen tulkinnan mukaan tarkoittaisi, että pinoon kirjoitetaan tai siitä luetaan ei-mitään.
Varpuslinnut

Varpuslinnut (Passeriformes) on suurin lintujen lahko. Siihen kuuluu yli 5 000 lajia (eri lähteissä mainitaan lukuja 5 100–5 700), eli yli puolet kaikista maailman lintulajeista. BirdLife Suomen lajiluettelon mukaan varpuslintuja on 5 990 eri lajia. Suurimmassa nisäkkäiden lahkossa, jyrsijöissä, on lajeja yli puolet vähemmän kuin varpuslinnuissa. Varpuslinnut muodostavatkin yhden monipuolisimmista maalla elävistä selkärankaisryhmistä. Laululinnut on varpuslintujen alalahko. Täten kaikki varpuslinnut eivät ole laululintuja, vaikkakin kaikki eurooppalaiset varpuslinnut sitä ovat.
Ulkonäkö ja koko.
Varpuslinnut ovat enimmäkseen pienikokoisia. Niiden jaloissa on kolme varvasta eteenpäin ja yksi taaksepäin. Maailman varpuslinnuista pienin on töpökääpiötypäkkö (6,9 cm) ja suurin korppi (70 cm). Suomen pienin varpuslintu on hippiäinen ja suurin korppi.
Jerusalemin kuningaskunta

Jerusalemin kuningaskunta oli 1100–1200-luvuilla olemassa ollut tärkein ristiretkivaltio. Se perustettiin ensimmäisen ristiretken yhteydessä.
Historia.
Kuningaskunta syntyi, kun ristiretkeläiset valtasivat Jerusalemin kesäkuussa 1099. Muutamat naapurikaupungeista (Ramla, Lydda, Betlehem ja muut) valloitettiin ensin, ja itse Jerusalem valloitettiin heinäkuun 15. päivänä. Pyhän haudan kirkossa kokoontui 22. heinäkuuta neuvosto, joka päätti hankkia kuninkaan vastaperustetulle Jerusalemin kuningaskunnalle.
Godefroy de Bouillon, joka olisi haluttu kuninkaaksi, kieltäytyi Jerusalemin kuninkaan tittelistä, mutta otti lopulta arvonimen "Advocatus Sancti Sepulchri" "Pyhän haudan suojelija". Godefroy kuoli seuraavana vuonna. Hänen veljellään, joka oli hänen seuraajansa, ei ollut mitään sitä vastaan, että hänestä tulisi Jerusalemin kuningas Balduin I. Hänet kruunattiin kuninkaaksi joulupäivänä 1100 Betlehemissä paavi Paschalis II:n annettua kruunaukselle hyväksyntänsä.
Baudouin I laajensi kuningaskuntaa valtaamalla Akkon ("Acre"), Sidonin ja Beirutin. Hänen alaisuuteensa kuuluivat myös Edessan kreivikunta, jonka hän oli itse perustanut, Antiokian ruhtinaskunta ja Tripolin kreivikunta. Laajimmillaan kuningaskunta oli vuoden 1153 jälkeen. Hallinnollisesti ja poliittisesti kuningaskunta oli hyvin hajanainen sen koostuessa lukuisista valtapiireistä. Kuninkaan valta rajoittui käytännössä hänen omistamilleen maille. Poliittinen päätösvalta keskittyi kruunun vasallien kokoukselle, "Haute Cour", joka kokoontui tarpeen vaatiessa myös laajempana parlamenttina. Maaseudun oikeuskäytännöt jatkoivat vanhoja perinteitä; myös väestö oli leimallisesti paikallista. On arvioitu, että kuningaskunnassa oleskeli vain noin 700 eurooppalaista ritaria.
Vuodesta 1187 alkaen kuningaskunta alkoi pienentyä, sota kurdipäällikkö ja Egyptin sulttaani Saladinia vastaan alkoi katastrofaalisella Ḥaṭṭīnin taistelulla, sen jälkeen menetettiin piirityksen jälkeen Jerusalemin kaupunki. Pääkaupungiksi tuli Akko ja maa-alueena oli enää kapea rannikkokaista. Vaikka vuonna 1190 osa aluemenetyksistä saatiin takaisin, ei kuningaskunta koskaan palautunut vanhaan laajuuteensa. Jerusalem kuuluikin kuningaskuntaan enää vain viidentoista vuoden ajan vuosina 1229–1244. Kuningaskuntaa heikensi myös Aasian kauppareittien kulun muuttuminen 1200-luvulla.
Kuningaskunta muuttui vain nimellisesti olemassa olevaksi Akkon valtauksen 18. toukokuuta 1291 myötä.
Jerusalemin kuninkaat ja kuningattaret.
Jerusalem menetettiin vuonna 1187 Ḥaṭṭīnin taistelussa. Tämän jälkeen kuninkaat olivat vain nimellisiä.
Tämän jälkeen kuninkaan titteli seurasi Aragonian kuninkuutta. Tämänhetkinen nimellinen Jerusalemin kuningas on Espanjan kuningas Felipe VI.
Kenttäkerttunen

Kenttäkerttunen ("Acrocephalus agricola") on kerttusiin kuuluva lintulaji. Se on Suomessa hyvin harvinainen mutta lähes vuosittainen harhailija. 
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on noin 13 cm, siipien kärkiväli 15-17,5 cm ja paino 7,5-13 g, keskimäärin noin 10 g. Muistuttaa lähinnä viitakerttusta. Päänkuviot voimakkaammat, selkäpuoli ruskeampi, silmä vaalea. Hyvin vaikea erottaa tästä ja muista kerttuslajeista maastossa. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen.
Kenttäkerttunen esiintyy itäisimmästä Euroopasta Keski-Aasiaan Kiinan rajoille saakka. Etelässä esiintymisen raja on Himalajan ja Pamirin vuoristot, pohjoisessa lähellä 60. leveyspiiriä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Intian niemimaalla sekä Pakistanista Nepaliin. Suomessa laji oli tavattu 37 kertaa vuoden 2005 loppuun mennessä, ensihavainnon ollessa 5.6.1980.
Lajin esiintymisalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä, Euroopassa elää 930 000–1 800 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö.
Kenttäkerttunen elää sisämaan vesistöjen rannoilla etupäässä järviruoko-, osmankäämi-, pujo-, paju- ja tamariskitiheiköissä. Muuttoaikoina lajia voi tavata myös merensaaristossa.
Lisääntyminen.
Pesä sijaitsee tavallisesti järviruoko- tai pujokasvustossa lähellä maata, tai joskus veden yllä. Se on sylinterimäinen kuppi, se on rakennettu lehdistä ja korsista ja kiinnitetty 2-8 pystykorteen. Naaras munii 3-6 munaa, keskimäärin 4,6. Muna painaa noin 1,5 g. Haudonta-aika on noin 12 päivää ja molemmat emot osallistuvat hautomiseen. Poikasia ruokkivat molemmat emot.
Ravinto.
Kenttäkerttusen ravinto koostuu pääosin hyönteisistä ja muista pienistä selkärangattomista.
Veda-kirjat

Veda-kirjat (devanagari: sanskritin kieltä ja tarkoittaa "tietoa", "tiedettä" tai "totuutta") on neljän Intian niemimaalla syntyneen hymnin ja rituaalitekstin kokoelma, jotka ovat: Rigveda, Yajurveda, Samaveda ja Atharvaveda. Kirjat muodostuivat Intian muinaisen veda-uskonnon piirissä, ja vaikuttavat edelleen hindulaisuuden taustalla. Vedat ovat shruti, "mitä on kuultu" (eli ilmestys, toisin kuin smriti, "mitä muistetaan"), ja siten pyhiä kaikille hinduille. Vedoista vanhimman, Rigvedan syntyajaksi arvioidaan nykyään noin 1200–1000 eaa. tai vähän aikaisemmin. Muut vedat ovat vähän nuorempia lukuun ottamatta Atharvavedan vanhimpia osia, jotka ovat syntyneet samoihin aikoihin Rigvedan kanssa. Vedat säilyivät pitkään yksinomaan suullisena traditiona; Intian vanhimmat tunnetut kirjoitetut tekstit Induskulttuurin tulkitsemattoman kirjoituksen jälkeen ovat vasta ajanlaskun alkua edeltäneiltä vuosisadoilta. 
Veda-kirjat (joiden osat myös ovat "kirjoja", ) jakautuvat seuraaviin osiin:
Pascal (yksikkö)

Pascal (tunnus Pa) on paine, jonka yhden newtonin voima aiheuttaa kohdistuessaan neliömetrin pinta-alalle. Pascal on SI-järjestelmän paineen yksikkö. Pascal-yksikkö on nimetty Blaise Pascalin mukaan.
Koska pascal on varsin pieni yksikkö, käytetään sen ohella paineen yksikkönä myös baaria (bar). Yksi baari on 100 000 pascalia, ja se on hieman pienempi kuin normaali ilmanpaine maan pinnalla.
Siis:
Meteorologiassa käytetään nykyisin ilmanpaineen yksikkönä millibaarin asemasta hehtopascalia. Koska 1 000 mbar = 1 000 hPa, lukuarvot säilyvät samoina.
Myös elastisten kertoimien (kimmokerroin, liukukerroin ja puristuskerroin) yksikkö on pascal. Yksikköä pascal käytetään lujuusopissa erilaisten jännitysten laskennassa sekä materiaaliominaisuuksien ilmaisemiseen, jännitykset ja lujuudet ovat useimmiten suuruusluokassa MPa eli N/mm².
Muita paineen yksiköitä.
Elohopeamillimetriä käytetään nykyäänkin verenpaineen mittauksissa. Aiemmin paineelle on käytetty monia yksiköitä: muun muassa torri, paunaa neliötuumalle eli psi, kilopondia neliösenttimetrille (kp/cm2), millimetri vesipatsasta ja normaali-ilmakehän paine (atm).
Baari

Baari (tunnus bar) on paineen yksikkö, jota usein käytetään ilmoitettaessa nesteen ja kaasun painetta. Yksi baari on suuruudeltaan 100 000 pascalia eli 100 kilopascalia. Yhden baarin paineessa neliösenttimetrille kohdistuu 10 newtonin suuruinen voima. 
1 bar = 100 000 Pa.
1 bar = 10 N/cm²
Baari ei ole SI-järjestelmän yksikkö, mutta se on SI-yksikön kymmenjärjestelmän mukainen kerrannainen ja joka on hyväksytty käyttöön SI-yksiköiden ohella. Baarista voidaan käyttää myös etuliitteillä muodostettuja kerrannaisia ja jaannaisia. Niistä yleisimmin käytössä on ollut millibaari, joka on 0,001 baaria eli 100 pascalia.
Baarin (millibaari) esitteli vuonna 1909 Sir Napier Shaw, jota pidetään myös nykyaikaisen meteorologian perustajana. Kansainvälisesti yksikön hyväksyi seitsemäs yleinen paino- ja mittakonferenssi vuonna 1948.
Millibaaria käytettiin ennen ilmanpaineen yksikkönä meteorologiassa. Sellaisena se korvasi aikaisemmin käytetyn elohopeamillimetrin, joka oli suuruudeltaan nykyisissä yksiköissä 133,322 pascalia.. Nykyisin ilmanpaineen yksikkönä käytetään hehtopascalia. Siirryttäessä millibaarista hehtopascaliin lukuarvot säilyvät samoina, koska 1 000 mbar = 1 000 hPa. Maapallon ilmakehän paine on merenpinnan korkeudella noin 1,013 bar.
Coulombi

Coulombi (tunnus C , äännetään [kulombi]) on varaus, jonka yhden ampeerin sähkövirta kuljettaa sekunnin aikana. Coulombi on SI-järjestelmän sähkövarauksen yksikkö. Sähkövuon yksikkö on myös coulombi. Coulombi on noin 6,241 · 1018 kertaa elektronin varauksen eli alkeisvarauksen suuruinen, tarkemmin sanottuna alkeisvaraus on 1,602 176 634 · 10-19 coulombia. Coulombi on yhtä suuri kuin ampeerisekunti:
1 C = 1 A·s.
Suuremmissa varauksissa (esimerkiksi sähköakkujen kapasiteeteissa) käytetään usein yksikkönä ampeerituntia (tunnus A·h).
1 C ≈ 0,277778 mA·h
3 600 C = 1 A·h
Coulombi per kilogramma (C/kg) on SI-yksikkö, jolla mitataan ionisoivalle säteilylle altistumista. Yksikkö mittaa sen säteilyn määrää, joka aiheuttaa yhden coulombin varauksen yhdessä kilogrammassa materiaa.