Pentti Alhonen

Pentti Kalervo Alhonen (26. helmikuuta 1939 Tampere – 5. lokakuuta 2017 Vantaa) oli suomalainen ympäristögeologi, mikropaleontologi ja limnologi.
Alhonen oli paleolimnologisen järvitutkimuksen ja ympäristögeologian uranuurtaja. Hän toimi Helsingin yliopiston geologian laitoksen opettajana 1960-luvulta lähtien ja geologian ja paleontologian apulaisprofessorina ja professorina 1970-luvulta lähtien. Alhonen toimi Suomen ensimmäisenä ympäristögeologian professorina 1999–2001. Hän oli tuottelias kirjoittaja, joka myös popularisoi tiedettä ja osallistui yhteiskunnalliseen keskusteluun. Alhonen muistetaan erityisesti persoonallisena ja hyvin pidettynä yliopisto-opettajana.
Alhosen vanhemmat olivat pankinjohtaja, talousneuvos Eino Alhonen (1908–1982) ja Kerttu Leimu (1908–1992). Hän oli naimisissa Säde Mantere-Alhosen kanssa tämän kuolemaan vuonna 2014 saakka. Heidän poikansa on Antero Alhonen.
Koulutie ja yliopisto-opinnot.
Alhonen kiinnostui kansa- ja oppikoulussa luonnosta, varsinkin kasveista, hyönteisistä ja linnuista. Hän teki havaintoja lintujen kevät- ja syysmuutosta Pohjois-Satakunnassa Ikaalisten ympäristössä sekä keräsi muun muassa laajan kovakuoriaiskokoelman. Lintuihin hänet perehdytti koulutoveri Ilkka Koivisto. Kovakuoriaisten niukan määrittämiskirjallisuuden lisäksi Ikaalisten yhteiskoulussa oli Martti Tertin lahjoittama niiden referenssikokoelma.
Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1958 Alhonen kirjoittautui Helsingin yliopistoon tarkoituksena suorittaa maisterin tutkinto eläin-, kasvi- ja maantieteessä sekä pätevöityä biologian opettajaksi. Hän ei kuitenkaan selvinnyt asianomaisten laitosten pääsykokeista, mutta luentokurssit sai kuunnella. Eläintieteessä Pentti Alhosta kiinnostivat ekologia ja hyönteisten etologia. Kasvitieteestä hän valitsi peruskurssit ja luonnonsuojelun. Harkittuaan eri vaihtoehtoja Alhonen aloitti opiskelut geologian ja paleontologian laitoksella, jossa opetti kansainvälinen kuuluisuus, Tulimaan tutkija professori Väinö Auer. Toimiessaan vuonna 1959 kalavesitutkimusten kesäapulaisena Hämeen-Satakunnan maanviljelysseurassa Tampereella Pentti Alhonen kiinnostui limnologiasta, joka oli sijoitettu Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteelliseen tiedekuntaan. Sitä opetti professori Heikki Järnefelt, jonka luennot vesien eliöstöstä ja regionaalisesta limnologiasta Pentti Alhonen kuunteli ja tentti approbatur-arvosanan 1961. Limnologiasta tulikin sittemmin geologian ja paleontologian ohella hänen toinen pääaineensa maatalous- ja metsätieteiden kandidaatin tutkintoa varten.
Tutkimus- ja opetustyö.
Alhosen väitöskirjan aihepiiri liittyi järvien pohjakerrostumiin, jotka muodostavat järven ympäristömuutosten tärkeän tietokannan. Siihen sisältyy sekä geologinen että limnologinen tutkimus. Pentti Alhonen oli ennen kaikkea paleolimnologisen järvitutkimuksen uranuurtaja ja kehittäjä ei ainoastaan Suomessa vaan myös kansainvälisellä tasolla. Erityisesti kalvoäyriäisfaunan (cladocera-analyysi) ja piikuoristen levien tuntijana hän oli alansa kärkeä. Piileväanalyysi oli yksi Pentti Alhosen vahvimmista ympäristömuutoksen sedimentti-indikaattoreista. Lisäksi niiden sovellukset ovat ulottuneet mm. arkeologian ja oikeuslääketieteen eräiden ongelmien selvittelyyn. Hänen väitöskirjansa Palaeolimnological ivestigations of three inland lakes in south-western Finland tarkastettiin filosofisen tiedekunnan matemaattis-luonnontieteellisen osaston suostumuksella Helsingin yliopiston päärakennuksen luentosalissa XII 30. syyskuuta 1967. Siitä tuli referenssiesimerkki, jossa pohjakerrostumat olivat myös järvityyppien kehityksen historiallinen arkisto, ja joka voidaan avata erilaisten stratigrafisten menetelmien avulla. Pentti Alhonen sai kansainvälistä tunnustusta erityisesti järvien rehevöitymisen kulkua kuvastavista kriteereistään, jotka yleispätevästi kuvaavat ihmisen toiminnan vaikutusta erilaisten järvien kehitykseen. Hän oli jo 1960-luvulla linjannut ympäristögeologian tieteenalan sellaiseksi, jollaisena se yleismaailmallisesti tunnetaan. Pentti Alhonen aloitti ympäristögeologian opetuksen Helsingin yliopiston geologian laitoksessa 1980-luvun alussa ja toimi myöhemmin vuosina 1999–2001 Suomen ensimmäisenä ympäristögeologian professorina. Yliopistonopetuksessa ympäristögeologia on sittemmin vakiintunut peruskurssin ohella myös maisteritutkinnon opintosuunnaksi.
Alhonen kuului lukuisiin tutkimusryhmiin, muun muassa Helsingin yliopiston yleisen historian professori Jaakko Suolahden perustamaan roomalaisia tiilileimoja tutkivaan ryhmään, johon hän ”värväsi” myös joukon geologeja. Heidän tehtävänään oli ratkaista tiilien valmistukseen käytetyn saven alkuperä Ostian ja Rooman ympäristössä kesällä 1967 kerätystä tutkimusaineistosta. Alhonen keskittyi savessa esiintyvien piikuoristen levien määrittämiseen, kun taas kallioperägeologit selvittivät tutkimusmateriaalin mineralogiaa. Suomalaista tiiliryhmää onkin pidetty ainutkertaisena yhteistyöfoorumina, jossa niin humanistit kuin luonnontieteilijät kokivat tehtävänsä kansallisena ja kansainvälisenä.
Työura.
Helsingin yliopisto
Valtion luonnontieteellinen toimikunta (nyk. Suomen Akatemia)
Vesihallitus (nyk. Suomen ympäristökeskus)
Turun yliopisto
Teknillinen korkeakoulu (nyk. Aalto-yliopisto)
Helsingin kaupunki
Julkaisutoiminta.
Pentti Alhosen tieteellinen julkaisutoiminta on mittava ja monipuolinen käsittäen 180 nimikettä sekä lukuisia kirjoituksia aikakaus- ja sanomalehdissä sekä historiateoksissa. Lisäksi hän kirjoitti kolme kirjaa sekä oli osakirjoittajana teoksissa Biologian perustiedot 8, 1980, Matka-arkku, Suomalaisia tutkimusmatkailijoita 1989 ja Imago Mundi, Ihmisen ja tieteen uudet maailmat 1993.