tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sarvipöllö

Sarvipöllö ("Asio otus") on pienen huuhkajan näköinen, Suomessa rauhoitettu pöllölaji. 
Koko ja ulkonäkö.
Pystyt "sarvet" eli kaksi pään päällä sijaitsevaa höyhentupsua ovat erinomainen tuntomerkki. Joskus se kuitenkin taivuttaa sarvensa päätä vasten. Samannäköiseen suopöllöön ovat eroina mm. punaiset silmät, lennossa viirukas vatsapuoli, siiven takareunasta puuttuu valkoinen reunus ja pyrstön tummat juovat ovat kapeita. Sarvipöllön pituus on noin 31–37 cm, siipiväli 90–100 cm ja paino 250–400 g.
Sen ääni on noin kolmen sekunnin tasaisin välein toistuva matala ”huu”-ääni. Varoitusääniä ovat nokan naputtelu ja erilaiset käheät vinkunat sekä haukkumiset. Kesällä poikueet on helppo löytää, sillä ne kerjäävät öisin kimeästi vinkuen.
Vanhin suomalainen rengastettu sarvipöllö on ollut 17 vuotta, 8 kuukautta ja 24 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin sarvipöllö.
Ääntely.
Koiraan ääni on heikko, nenäsointinen toistettu "peh-uv". Varoitusääni on kiihkeä, nasaali "vräk, vräk-vräk". Sarvipöllön laulusarja on yksiosaista, hyvin matalia -huhuiluja, jotka toistuvat 2½ sekunnin välein. Aluksi hiljaa, sitten hieman täyteläisempänä. Ääni kuuluu ½-1 km:n päähän (hiljainen osuus vain 200 m). Toisinaan pariskunta esiintyy duettona.
Poikasten kerjuuääni on hyvin voimakas, "sydäntäsärkevä", kaksiosainen ja lopussa laskeva, venytetty, valittava , joka kuuluu yli kilometrin päähän.
Vanhat sarvipöllöt ovat suhteellisen äänettömiä.
Levinneisyys.
Sarvipöllö pesii laajalla alueella Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Suomessa sarvipöllö pesii Tornio–Kuusamo-linjalle saakka. Pesivien lintujen määrä vaihtelee vuosittain hyvin paljon. Hyvänä myyrävuotena Suomessa pesii noin 10 000 paria, huonona vain noin 2 000. Euroopassa pesii arviolta 304 000–776 000 paria, ja maailman populaatioksi on arvioitu 2,2–5,5 miljoonaa lintua.
Sarvipöllö on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 673 euroa.
Elinympäristö.
Sarvipöllö on havupuuvaltaisen metsänreunan tai metsäsaaren pesimälintu. Hyvänä vuotena pesii kaikenlaisissa metsissä peltojen ja rantojen äärellä. Vanha variksen pesä on sille mieleinen pesäpaikka.
Lisääntyminen.
Pesii tavallisesti vanhassa variksen tai harakan pesässä. Muninta alkaa usein jo maaliskuussa, pääosa aloittaa huhtikuun puolimaissa. Naaras munii yleensä 4–6 valkoista munaa, joita se hautoo n. 4 viikkoa. Koiras ruokkii naarasta haudonnan aikana. Poikasia ruokkivat molemmat emot. Ne lähtevät kiipeilemään pesäpuun oksille 3-viikkoisina, ennen kuin ovat lentokykyisiä, ja oppivat lentämään 4-viikkoisina.
Ravinto.
Sarvipöllö syö lähes pelkästään pikkujyrsijöitä, pääasiassa peltomyyriä ja metsähiiriä. Lintuja ravinnosta on vain pieni osa.
Lapinpöllö

Lapinpöllö ("Strix nebulosa") on suurikokoinen ja väritykseltään harmaa pöllölaji.
Koko ja ulkonäkö.
Lapinpöllö on yleisväriltään harmaa ja viiruinen. Sillä on iso pää ja keltaiset silmät. Naama on tiheäjuovainen. Lapinpöllö on 60–70 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 130–150 cm. Koiras painaa 650–1 100 grammaa ja naaras 1 000–1 900 g.
Vanhin suomalainen rengastettu lapinpöllö on ollut 16 vuotta ja 28 päivää vanha. Se oli myös Euroopan vanhin lapinpöllö.
Ääntely.
Lapinpöllö on matalaääninen. Se ääntelee harvakseltaan kumealla "uuh"-äänellä.
Levinneisyys.
Lapinpöllö pesii Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Levinneisyysalue ulottuu Skandinaviasta itään Venäjän halki Tyynellemerelle sekä Amerikassa Alaskasta etelään aina Kaliforniaan ja idässä Isoillejärville asti. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi ja sen populaatioksi on arvioitu 190 000 lintua.
Suomessa se pesii noin Kokkola–Joensuu-linjan pohjoispuolella aina kuusen kasvurajalle saakka. Pesivä kanta vaihtelee vuosittain 300 ja 2 000 parin välillä jyrsijöiden määrästä riippuen. Ruotsissa pesii 200–700 paria. Lapinpöllö on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 1 682 euroa.
Ravintopulan eli myyräkadon sattuessa lapinpöllöt joutuvat vaeltamaan etelämmäs myyriä etsiskellen. Vaellustalvien jälkeen niitä jää usein pesimään eteläänkin. 2010-luvulla lapinpöllöä on myös tavattu Norjan pohjoisosissa, jossa se on saattanut pesiä kenenkään huomaamatta jo pidemmänkin aikaa.
Elinympäristö.
Lapinpöllö on vanhojen havu- ja sekametsien lintu. Sen pesä on vanhassa petolinnun pesässä tai paksun kannon pään syvennyksessä, hätätilanteessa maassakin. Lapinpöllö hyväksyy toisinaan pesäpaikaksi myös lintuharrastajan asettaman pesälaatikon, joka on täytettävä kuivikkeella. Laatikon suositeltava ripustuskorkeus on vähintään 4–6 metriä rauhallisella paikalla, mitat p×l×k noin 70×70×20 cm.
Lapinpöllö voi joskus olla pesällään erittäin aggressiivinen ja käydä pahaa-aavistamattoman ohikulkijan kimppuun. Se on kuitenkin yleensä melko rauhallinen.
Lisääntyminen.
Naaras munii maalis–huhtikuussa 4–7 munaa, joita se hautoo noin kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä ja kiipeilevät lähipuiden oksilla.
Ravinto.
Lapinpöllö syö lähes yksinomaan pieniä nisäkkäitä, lähinnä jyrsijöitä, mutta myös lintuja, sammakoita ja kookkaita hyönteisiä. Se kykenee paikallistamaan ja ”sukeltamaan” pikkunisäkkäitä lumen alta pelkän kuuloaistin varassa. Lapinpöllön suuri naamakiehkura toimii lautasantennin tavoin kohdistaen ääniaallot pöllön korviin.
Viirupöllö

Viirupöllö ("Strix uralensis") on suurikokoinen varsinaisiin pöllöihin kuuluva petolintu, joka asuu havu- ja sekametsissä.
Koko ja ulkonäkö.
Viirupöllön yleisväritys on harmaanruskea, ja sillä on pyrstö- ja siipisulissa pitkiä tummia raitoja. Vaaleahkolla vatsapuolella on mustia pitkittäisjuovia. Nokka on keltainen, silmät mustat, ja pöllölle tyypillisessä leveässä naamassa on vaaleita kiehkuroita. Viirupöllöllä on pitkä pyrstö ja leveät siivet. Naaras on huomattavasti koirasta suurempi. Sen pituus on 58–62 cm, ja koiras painaa 570–800 g, naaras 630–1 300 g.
Vanhin suomalainen ja samalla eurooppalainen rengastettu viirupöllö on ollut 23 vuotta 10 kuukautta 13 päivää vanha.
Ääntely.
Viirupöllökoiraan soidinääni kumea, koiramainen ”VUhu... Vuh-vuh-vuVU-hu”. Naaraan ääni on karkea rääkäisy. Pesällä viirupöllö varoittaa uhkaavasti haukkumalla. Maastopoikaset kerjäävät ruokaa käheällä pihinällä.
Levinneisyys.
Viirupöllö on levinnyt laajalti pohjoiseen Euraasiaan Tyyneltämereltä Skandinaviaan. Se on tyypillinen taigan pesimälintu. Suomessa sitä tavataan pääosin maan etelä- ja keskiosissa lukuun ottamatta Ahvenanmaata. Pesimäkantamme on ollut 3 000 – 4 000 paria, mutta keväällä 2011 on ollut todettavissa kannan heikkeneminen. Virossa pesii noin 2 000, Ruotsissa noin 3 000 ja Norjassa 10–50 paria. Muualla läntisessä Euroopassa viirupöllö ei pesi. Erillinen populaatio asustaa Kaakkois-Euroopassa. Euroopan populaation kooksi arvioidaan 110 000 – 280 000 yksilöä.
Elinympäristö.
Viirupöllö on paikkalintu ja se pesii koloissa. Tyypillisesti se elää kuusi- ja sekametsissä. Sopivien kolopuiden määrä on tehometsätalouden aikana vaikuttanut kannan suuruuteen. Kantaa on yritetty vahvistaa paikoin keinotekoisilla linnunpöntöillä ja tulokset ovatkin olleet niin hyviä, että nykyään suurin osa viirupöllöistämme pesineekin pöntöissä.
Lisääntyminen.
Pesä on tavallisesti pöntössä, luonnonkolossa tai vanhassa petolinnun pesässä. Hyvinä jyrsijävuosina muninta voi alkaa jo helmikuussa, tavallisesti maalis–huhtikuun vaihteessa. Katovuosina laji voi jättää pesinnän väliin. Munamäärä vaihtelee yhdestä kahdeksaan munaan, huippuvuosina keskimäärin 4 ja katovuosina 2. Naaras hautoo 32–34 päivää. Koiras ruokkii naarasta koko haudonta-ajan. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti, ja lähtevät pesästä vielä lentokyvyttöminä noin kuukauden ikäisinä. Ne oppivat lentämään viisiviikkoisina. Emot huolehtivat poikueesta vielä 2–3 kuukautta. Emot puolustavat poikasiaan hyvin aggressiivisesti ja voivat aiheuttaa kynsillään pahoja vammoja ihmiselle.
Viirupöllöjen pariside on elinikäinen ja avioeroja tapahtuu hyvin harvoin. Moniavioisuutta esiintyy, mutta vain äärimmäisen harvoin. Jo yksivuotiaat saattavat pesiä, mutta pääosin pesintä aloitetaan kolmen tai neljän vuoden iässä.
Ravinto.
Viirupöllön ravintoa ovat myyrät (75–80 %), linnut (10–15 %) ja sammakot (5–10 %).
Varpuspöllö

Varpuspöllö ("Glaucidium passerinum") on Euroopan pienin pöllö.
Koko ja ulkonäkö.
Varpuspöllö on 15–19 senttimetriä pitkä, sen siipiväli on 32–39 cm ja paino 47–70 grammaa. Linnun selkäpuoli on ruskea ja valkopilkkuinen. Vatsapuolelta se on vaaleampi ja ruskeaviiruinen. Linnun pää on melko pieni ja pyrstö lyhyt. Nokka on keltainen.
Varpuspöllön ”pyyppäävä” soidinvihellys kuulostaa ihmisen vihellykseltä, ja on helppo erottaa muiden pöllöjen äänistä. Silloin tällöin voi kuulla myös nopean, nousevan vihellyssarjan, erityisesti syksyllä. Ruuankerjuuääni on hyvin korkea vinkuminen.
Vanhin suomalainen rengastettu varpuspöllö on ollut 5 vuotta, 11 kuukautta ja 21 päivää vanha. Euroopan vanhin varpuspöllö on ollut kuusivuotias saksalainen yksilö.
Levinneisyys.
Varpuspöllö pesii Keski- ja Pohjois-Euroopasta idässä aina Tyynellemerelle ulottuvalla alueella. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 100 000–195 000 paria ja maailman populaation kooksi 600 000–1 100 000 yksilöä. Lajin kanta on vakaa ja se luokitellaan elinvoimaiseksi.
Suomessa varpuspöllöä tavataan Etelä-Lapin korkeudelle saakka. Suomessa pesii noin 3 500–6 000 paria. Varpuspöllö luokiteltiin vielä vuonna 2010 elinvoimaiseksi, mutta vuonna 2015 se luokiteltiin silmälläpidettäväksi ja vuonna 2019 vaarantuneeksi.
Elinympäristö.
Tyypillisimmät elinpiirit ovat havu- ja sekametsiä, joissa on vanhoja tikankoloja. Varpuspöllö pesii tikankoloon tai linnunpönttöön.
Lisääntyminen.
Varpuspöllön muninta ajoittuu huhtikuuhun tai toukokuuhun, joskus kuitenkin jo maaliskuun loppuun. Valkoisia munia on 3–8. Naaras hautoo kuukauden ja koiras ruokkii sitä haudonnan aikana. Poikaset saavuttavat lentokyvyn kuukauden ikäisinä.
Ravinto.
Varpuspöllön ravintoa ovat muun muassa jyrsijät, pienet linnut ja sammakot. Myyräkantojen ollessa vahvoja varpuspöllöt syövät pääasiassa niitä. Tavallisimmat lintusaaliit ovat tiaisia, hippiäisiä, urpiaisia, peippoja, vihervarpusia. Suurimmat lintusaalit ovat pikkurastaiden ja käpytikan kokoluokkaa. Syksyllä ja talvella varpuspöllö varastoi saaliita koloihin ja linnunpönttöihin.
Hiiripöllö

Hiiripöllö ("Surnia ulula") on pöllöihin ("Strigidae") kuuluva lintulaji. Hiiripöllö on päiväpöllö, eli se saalistaa päiväpetolintujen tapaan päivisin ja muistuttaa ulkonäöltään ja elintavoiltaankin paljon haukkaa.
Koko ja ulkonäkö.
Hiiripöllön pituus on 36–39 cm, ja koirailla paino on 270 g, naarailla 320 g. Se on pitkäpyrstöinen, teräväsiipinen päiväaktiivinen pöllö. Sillä on harmaanmustaa kuviointia takaraivossa ja selässä. Vatsa on valkea, hienosti tummalla vipevöity. Hiiripöllö istuu usein näkyvällä paikalla puun latvassa, ilmakaapelilla tai tolpan päässä. Lennossa sen voi sekoittaa varpushaukkaan, mutta erona on selvästi suurempi pää.
Vanhin suomalainen rengastettu hiiripöllö on ollut 6 vuotta ja 29 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut 16 vuoden 2 kuukauden ikäinen norjalainen lintu.
Ääntely.
Soidinääni koostuu pitkistä ja nopeista pulinasarjoista. Ääni muistuttaa lähinnä helmipöllöä. Varoitus on korviavihlova "kvi, kvi, kvi…" -huutosarja.
Levinneisyys.
Hiiripöllö on levinnyt laajalle pohjoisella pallonpuoliskolla. Sitä tavataan Fennoskandiasta Kaukoitään ja Pohjois-Amerikassa Alaskassa ja Kanadassa. Euroopan kannaksi arvioidaan 21 000–108 000 yksilöä ja maailman kannaksi 100 000–500 000 yksilöä.
Laji pesii Pohjois-Suomessa. Suurimmat pesivän kannan tiheydet on tavattu Tunturi-Lapissa, Kittilässä. Siellä pesiä on huippuvuosina 2011 ja 2015 löydetty yleisesti 700 metrin välein. Syksyisin hiiripöllö vaeltaa lähinnä itä-länsisuunnassa. Kolme suomalaista rengastettua pöllöä on tavattu Siperiasta lähes 3 000 kilometrin päästä. Etelä-Suomessa syksyisin ja talvisin havaitut hiiripöllöt ovat myös itä-länsisuuntaisen liikehdinnän tulosta. Suomen eteläisin pesimähavainto on vuodelta 2015 Jurmon saarelta. Parimäärä vaihtelee 500–6 000 parin välillä. Hiiripöllö on Suomessa rauhoitettu ja sen ohjeelliseksi korvaussummaksi on asetettu 1 009 euroa.
Elinympäristö.
Hiiripöllö on hakkuuaukeiden, suonlaiteiden ja syrjäseutujen pesimälintu. Pesä on usein matalassa puunkolossa, josta lintu voi kurkistaa ulos. Se voi olla myös pökkelön nokassa tai pöntössä.
Lisääntyminen.
Muninta voi alkaa jo maaliskuun puolivälissä, mutta pääosa kannasta munii huhtikuussa, ja monet parit aloittavat vasta toukokuussa. Valkoisia, soikeita munia on tavallisesti 4–8, jyrsijöiden huippuvuosina jopa 10–12. Naaras hautoo kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä maastoon 3-viikkoisina ja oppivat lentämään 5-viikkoisina. Poikasaikaan emot saattavat puolustaa pesäänsä hyvinkin aggressiivisesti.
Ravinto.
Hiiripöllön ravintoa ovat pienet linnut ja nisäkkäät, ja pääravintoa ovat erityisesti metsä- ja peltomyyrät.
Turturikyyhky

Turturikyyhky ("Streptopelia turtur") on pienikokoinen ja uhanalainen kyyhkylaji.
Koko ja ulkonäkö.
Turturikyyhky on rakenteeltaan hoikempi ja pienempi kuin muut kyyhkyt ja muistuttaa turkinkyyhkyä. Pyrstö on suhteellisen lyhyt ja siivet terävät. Selkä on tunnusomaisen suomukuvioinen, hartiahöyhenissä ja siiven yläpeitinhöyhenissä on tumma keskusta ja ruosteenruskeat reunat. Pää, kaula ja vatsa ovat harmaanruskeat. Tummassa pyrstössä on valkeat kulmat. Kaulan sivuilla on tumman ja valkeansekaiset sepelkuvioinnit.
Vanhin eurooppalainen rengastettu turturikyyhky on ollut 13 vuoden ja 2 kuukauden ikäinen alankomaalainen yksilö.
Levinneisyys.
Turturikyyhky pesii Euroopassa, Turkissa, Pohjois-Afrikassa ja Keski-Aasiassa. Turturikyyhky talvehtii trooppisessa Afrikassa. Euroopassa arvioidaan elävän 6,3–11,9 miljoonaa yksilöä, ja maailman kannaksi arvioidaan 12,8–47,6 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on ollut laskussa. Sen uhkia ovat pesimäalueiden muutokset, metsästys ja taudit. Turturikyyhky on uhanalainen, ja se on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi vuodesta 2014 lähtien.
Turturikyyhky on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi vuodesta 2010 lähtien. Lajia pesii Suomessa enää vain 0–5 paria. Laji ei pesi Ruotsissa, mutta Viron kanta on 350–700 paria. 
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Turturikyyhkyn arvo on 7 424 euroa.
Elinympäristö.
Laji pesii Manner-Euroopan puutarhoissa, puistoissa, lehtimetsissä ja metsien reunoilla. Suomessa se asustaa tavanomaisessa maatalousympäristössä. Turturikyyhky välttää sankkoja havumetsiä.
Lisääntyminen.
Turturikyyhky kyhää hataran pesänsä oksista melko alas puun tai pensaan oksistoon. Se tekee kaksi valkoista munaa, joita molemmat emot hautovat noin 13–15 päivää. Yhdessä emot hoitavat myös poikasia, jotka ovat lentokykyisiä jo kolmiviikkoisina. Se saavuttaa sukukypsyyden vuoden ikäisenä.
Ravinto.
Lajin pääravinto ovat siemenet. Se syö myös marjoja, matoja, hyönteisiä ja sieniä. Ruokailee pääasiassa maassa.
Turkinkyyhky

Turkinkyyhky ("Streptopelia decaocto") on pienikokoinen kyyhkylaji, joka on viime vuosikymmeninä levinnyt eteläiseen Suomeenkin. 
Koko ja ulkonäkö.
Turkinkyyhky on vaaleanharmaa, selästä tummempi kuin vatsapuolelta. Niskassa on aikuisilla linnuilla musta kaulus, pyrstösulkien tyvi alhaalta katsoen on tumma. Muistuttaa turturikyyhkyä.
Vanhin eurooppalainen rengastettu turkinkyyhky on ollut vähintään 17 vuoden 9 kuukauden ikäinen brittiläinen yksilö.
Levinneisyys.
Turkinkyyhkyn alkuperäinen levinneisyysalue oli Kaakkois-Euroopassa ja Aasiassa. Se on levinnyt 1900-luvun jälkipuoliskolla Balkanin suunnalta muualle Eurooppaan. Ensimmäinen varma havainto Suomesta on 1950-luvulta ja ensimmäinen pesintä varmistettiin Vaasassa vuonna 1966. Suomessa nykyään paikoittainen yhdyskuntamaisesti esiintyvä laji, muun muassa Lounais-Suomessa, Etelä-Pohjanmaalla, Oulussa ja Ahvenanmaalla. Suomessa pesii noin 200 paria, Ruotsissa 2 300 – 4 300 ja Virossa 100–150 paria. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 9–22 miljoonaa paria. 
Luontaisen levinneisyysalueensa ulkopuolella turkinkyyhkyä tavataan lisäksi ihmisen istuttamana vieraslajina monilla alueilla, kuten Afrikassa Kap Verdellä ja Amerikassa Yhdysvalloissa, Meksikossa, Belizessä ja useissa Karibian eri valtioissa sekä Aasiassa Japanissa. Yhdysvaltojen populaatio sai alkunsa pienestä siirtoistutuksesta 1970-luvulla. 
Turkinkyyhky on paikkalintu. Nuoret yksilöt vaeltelevat syksyisin muutamien kymmenien, joskus satojen kilometrien päähän. Suomen turkinkyyhkyt ovat ilmeisesti ruotsalaista alkuperää.
Elinympäristö.
Turkinkyyhky viihtyy ihmisasumusten lähettyvillä. Se viihtyy erilaisissa puistikoissa, puustoisilla kerrostalo– ja varastoalueilla ja pesii usein havupuuhun.
Lisääntyminen.
Turkinkyyhky munii hataraan risupesäänsä kaksi valkoista munaa. Litteä risupesä sijaitsee puussa muutaman metrin korkeudella. Molemmat puolisot hautovat 14–16 päivää, naaras aktiivisemmin. Poikaset ovat välttävästi lentokykyisiä jo 15 päivän ikäisinä, mutta lähtevät pesästä usein vasta noin 20 päivän ikäisinä, ja pysyttelevät sitten vielä viikon verran pesäpuussa tai sen välittömässä läheisyydessä. Etelämpänä laji voi tehdä 5, jopa 6 pesyettä maalis–lokakuussa, Suomessa vain 2 tai 3. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Ravinto.
Turkinkyyhky syö kasvisravintoa, etenkin siemeniä kuten viljaa. Ruokavalioon kuuluvat myös marjat ja hedelmät sekä pienet selkärangattomat.
Kesykyyhky

Kesykyyhky ("Columba livia domestica") eli pulu on kaupunkielämään sopeutunut kalliokyyhkystä polveutuva alalaji. Kesykyyhkyjä, joilla on hyvä suunnistuskyky, voidaan käyttää kirjekyyhkyinä. Kesykyyhkyn kuvaili tieteelle Johann Friedrich Gmelin. Kesykyyhky on ehkä ensimmäinen ihmisen kesyttämä lintu ja sitä on käytetty myös ravintona.
Koko ja ulkonäkö.
Kesykyyhkyn ulkonäkö on kirjava ja sen päävärit ovat musta, valkoinen ja harmaa. Yläperä on usein valkoinen, kalliokyyhkyllä aina. Silmät ovat punertavia. 
Poikasen silmä on tumma, mutta se alkaa vaaleta ja vaihtaa väriä noin yhden kuukauden iässä ja 3–3,5 kuukauden ikäisenä iiris on punertava tai oranssi.
Pituus on noin 29–35 cm ja paino noin 315–410 grammaa. Ääni on tyypillinen kujerrus.
Vanhin suomalainen rengastettu kesykyyhky on ollut vähintään 10 vuotta 7 kuukautta 4 päivää vanha.
Levinneisyys.
Kesykyyhky pesii kaupungeissa ympäri maapalloa. Maailmassa arvioidaan olevan 17–28 miljoonaa yksilöä. Näistä Euroopassa pesii useita miljoonia pareja. Alkuperäisiä kalliokyyhkyjä pesii yhä runsaasti etenkin Etelä-Euroopassa, mutta villit ja kesyt populaatiot sekoittuvat helposti.
Suomessa kesykyyhkyjä arvioidaan pesivän noin 40 000 paria ja sitä tavataan suurelta osin kaupungeissa ja muissa asutuskeskuksissa Etelä- ja Keski-Suomessa. Naantalin Kuparivuoren kalliojyrkänne on harvoja paikkoja Suomessa, jossa pulut ovat pesineet alkuperäisessä ympäristössään.
Elinympäristö.
Kesykyyhkyt elävät parvissa ja ne viihtyvät hyvin kaupungeissa, joissa ne pesivät talojen seinustojen räystäiden alle ja syvennyksiin sekä siltojen rakenteisiin. Maaseudulla ne viihtyvät viljakuivurien ja viljavarastojen liepeillä. 
Kesykyyhky on erittäin taitava lentäjä ja sillä on tarkka näkö. 
Puluja on vainottu ankarasti niiden ulosteissa mahdollisesti esiintyvän ornitoosin takia.
Lisääntyminen.
Kesykyyhky munii kaksi munaa kerrallaan ja muninta tapahtuu ympäri vuoden, mutta pääasiallisesti lisääntyminen tapahtuu kesäaikaan. Kummatkin sukupuolet hautovat ja haudonta-aika kestää noin 16–18 vuorokautta. Molemmat puolisot hoitavat poikasia, jotka oppivat lentämään 3–5 viikon ikäisinä. Kyyhkyt ruokkivat poikasiaan kuvun pintasolujen muodostamalla ”kupumaidolla”.
Poikasen äänenmurros on noin 1,5 kuukauden ikäisenä, jolloin poikasääni muuttuu aikuisen kyyhkyn kujerrukseksi. Tuolloin poikaselle tulee ”murrosikä” ja pariutumis- ja reviirikäytöksen harjoittelu alkaa.
Ravinto.
Kesykyyhkyt syövät sekalaista ravintoa kuten siemeniä, herneitä, hyönteisiä, matoja ja varsinkin taajamissa ruokajätteitä.
Ihmisten jätteet aiheuttavat linnuille terveysongelmia, kasvuhäiriöitä ja voivat jopa olla hengenvaarallisia.
Sepelkyyhky

Sepelkyyhky ("Columba palumbus") on Suomen suurin kyyhkylaji. Vanhastaan lintua on kutsuttu myös toukomettiseksi.
Tuntomerkit.
Uuttukyyhkyä rotevamman sepelkyyhkyn pituus on noin 38–43 senttimetriä, siipien kärkiväli 68–77 senttimetriä ja paino 400–600 grammaa. Väriltään lintu on sinertävän harmaa, ja sillä on siivissä valkea poikittaisjuova. Kaulan ympärillä on vaalea kaulus, sepel, joka kuitenkin puuttuu aivan nuorilta yksilöiltä. Pyrstö on pitkä, ja pyrstönkärjessä on leveä musta vyö. Jalat ovat punaiset tai vaaleanpunertavat, nokka on kellanvalkokärkisesti punainen tai tyveltä siniharmaa ja kärkeä kohti vaaleneva.
Sepelkyyhkyn ääni on monitavuinen kumea kujerrus , jota voi luulla pöllön huhuiluksi. Soidinlennossa koiras lentää viistosti ylös, läiskäyttää siipiään ja liitää alaspäin. Varoitusäänenä toimii voimakas siipien läpsäytys.
Levinneisyys.
Sepelkyyhkyn levinneisyysalue ulottuu Euroopasta ja Pohjois-Afrikasta Länsi-Siperiaan saakka. Pesimisalueensa pohjoisosissa se on muuttolintu: kevätmuutto tapahtuu maalis-huhtikuussa ja syysmuutto syys-lokakuussa. Muuttoaikaan linnut esiintyvät suurina parvina. Suomalaiset sepelkyyhkyt talvehtivat Ranskassa ja Iberian niemimaalla. Suomen pesimäkannan arvioidaan nykyisin olevan noin 340 000 paria. Levinneisyysalue ulottuu eteläisimmästä Suomesta lähes Tunturi-Lapin rajoille Rovaniemen ja Kuusamon korkeudelle.
Elinympäristö.
Sepelkyyhky viihtyy sekä metsissä että kaupunkien puistoissa ja esimerkiksi hautausmailla. Lajin kaupungistuminen alkoi Suomessa 1990-luvulla, ja nykyisin se voi pesiä jopa parvekkeella. Kaupunkilaisserkuistaan poiketen metsissä pesivät sepelkyyhkyt ovat arkoja, ja niiden kerrotaan hylkäävän munapesänsä tavallista herkemmin.
Lisääntyminen.
Sepelkyyhky munii kaksi munaa huhtikuun puolivälistä alkaen risuista tekemäänsä pesään. Haudonta kestää 17–20 vuorokautta, ja sekä naaras että koiras osallistuvat haudontaan. Poikaset ja lähtevät lentoon runsaan kuukauden ikäisinä. Sepelkyyhkyllä saattaa olla kaksi tai kolmekin pesuetta vuodessa.
Vanhin suomalainen rengastettu sepelkyyhky on ollut 13 vuotta ja 29 päivää vanha. Euroopan vanhin oli 17 vuotta ja 8 kuukautta vanha brittiläinen sepelkyyhky.
Ravinto.
Sepelkyyhky syö lähinnä kasviravintoa, kuten siemeniä, herneitä ja viljaa. Kyyhkysparvet voivat saada aikaan melkoista tuhoa viljelyksillä, ja niitä ammutaankin paikoin sekä ruoaksi että vahinkolintuina. Poikasiaan emot ruokkivat muiden kyyhkyjen tavoin niin sanotulla kupumaidolla eli kyyhkynmaidolla, jota lintujen kupu erittää.
Metsästys.
Sepelkyyhkyn metsästys alkaa Suomessa 10. elokuuta ja päättyy 31. lokakuuta. Sen metsästyksessä voi käyttää muovista tai muusta materiaalista valmistettua houkutuslintua. Houkutuslinnut asetetaan tyypillisesti hevosenkengän muotoiseen kuvioon.
Tunturikihu

Tunturikihu ("Stercorarius longicaudus") on pitkäpyrstöinen kihu. Lajin nimesi Louis Jean Pierre Vieillot 1819.
Koko ja ulkonäkö.
Tunturikihun muoto muistuttaa lapintiiraa: siivet ovat kapeat ja pitkät ja pyrstö pitkä. Tunturikihulla on musta lakki, kellertävä leuka ja kaula, harmaanvaalea vatsapuoli ja tumma selkä ja siivet. Linnun pituus on noin 38 cm, mutta kesäasussa pitkät pyrstösulat voivat lisätä pituutta jopa 20 cm. Paino on 218–444 g, naaras on kookkaampi.
Levinneisyys.
Tunturikihut pesivät pohjoisessa Kanadassa, Siperiassa ja Alaskassa, paikoin muuallakin Pohjois-Euroopassa. Suomen Lapissa se pesii hyvinä myyrä- ja sopulivuosina. Kannanvaihtelu on suurta ja se seuraa tunturisopulien esiintymistiheyttä. Suomen kannaksi on arvioitu 100–2 000 paria. Maailman populaation koko on 100 000–500 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Ne talvehtivat Atlantin ja Tyynenmeren eteläosissa.
Elinympäristö.
Tunturikihun pesimäaluetta ovat tundra ja tunturiylängöt. Pesinnän ulkopuolella se elää enimmäkseen avomerellä.
Lisääntyminen.
Pesä on avoimesti maassa. Munia on tavallisesti kaksi, joskus yksi ja ani harvoin kolme. Muna painaa noin 41 g. Molemmat emot hautovat siten, että munat ovat varpaiden/räpylöiden päällä, koska pesä sijaitsee usein jäisellä palsalla. Haudonta kestää 23–25 päivää. Poikaset jättävät pesän parin päivän ikäisinä, mutta eivät poistu muutamaa kymmentä metriä kauemmaksi, kunnes oppivat lentämään 24–26 päivää vanhoina.
Ravinto.
Tunturikihu syö pesimäalueellaan enimmäkseen sopuleita ja myyriä, myös lintuja, kaloja, hyönteisiä ja marjojakin. Muuttoparvissakin se pyydystää oman ruokansa, eikä varastele lokeilta toisin kuin muut kihut.
Leveäpyrstökihu

Leveäpyrstökihu ("Stercorarius pomarinus") on aggressiivinen, isokokoinen kihu. Lajin nimesi Coenraad Jacob Temminck 1815.
Koko ja ulkonäkö.
Leveäpyrstökihu muistuttaa muodoltaan muita kihuja - siivet ovat terävät, muoto solakka ja siivenkäyttö jäntevämpää kuin lokeilla. Vanhan linnun keskimmäiset pyrstösulat ovat pidentyneet ja niiden kärjet leventyneet ”pampuloiksi”. Leveäpyrstökihulla tiedetään olevan kaksi erilaista värimuotoa, vaalea ja tumma, mutta myös välimuotoisia tavataan. Värimuodoista tumma on lähes kokonaan suklaanruskea, ja sen käsisiivellä sijaitsee vaalea laikku. Vaalealla linnulla on puolestaan vaalea vatsapuoli, tummat siivet ja selkä, ja sen rinnan poikki kulkee karkea rintavyö ja muuten vaalean pään otsa ja päälaki ovat tummat. Nuori lintu muistuttaa väritykseltään nuorta merikihua.
Linnun pituus on 45 cm, kesäasussa pyrstösulat lisäävät siihen jopa 10 cm, ja paino 650–750 g. Naaras on koirasta kookkaampi.
Levinneisyys.
Leveäpyrstökihu pesii Pohjois-Amerikan ja Euraasian pohjoisosissa, lähinnä Suomea Barentsinmeren itäosissa. Maailman populaation koko on 50 000–100 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii trooppisilla merillä, Tyynellämerellä Papua-Uusi-Guinean ja Australian vesillä, Intian valtameressä Persianlahdella ja Arabian niemimaan vesillä ja Atlantilla päiväntasaajan pohjoispuolella Karibianmereltä Sargassomerelle sekä Länsi-Afrikan edustan kylmissä merivirroissa. Suomessa se on vähälukuinen läpimuuttaja erityisesti toukokuussa.
Elinympäristö.
Avoin tundramaasto on leveäpyrstökihun kotiseutua pesimäaikana. Pääosa kannasta pesii merellisessä ympäristössä, sekä kuivilla että soistuneilla alueilla. Pieni osa pesii sisämaan järvien ja jokien tuntumassa. Muuttoaikoina ja talvehtimisseuduilla laji pysyttelee enimmäkseen avomerellä.
Lisääntyminen.
Pesä on avoimesti maassa. Leveäpyrstökihu tekee tavallisesti 2, joskus 3 tai 1 munaa. Haudonta kestää 25–27 päivää ja molemmat puolisot hautovat. Poikaset jättävät pesäkuopan muutaman päivän ikäisinä mutta pysyttelevät pesän lähistöllä, kunnes oppivat lentämään 31–34 päivää vanhoina. Molemmat emot hoitavat ja ruokkivat poikasia vielä 2 viikkoa sen jälkeen kun ne oppivat lentämään.
Ravinto.
Pesimäalueillaan leveäpyrstökihu syö myyriä ja sopuleita, myös muiden lintujen poikasia ja munia. Muuttomatkoilla sille kelpaavat muutkin pienet eläimet, joita se myös varastaa muilta linnuilta. Se kalastaa syöksysukeltamalla ja syö raatoja sekä merellä että maissa. Toisinaan se tappaa lokkeja ja kahlaajia ruoakseen.
Merikihu

Merikihu ("Stercorarius parasiticus") on tiiroilta ja lokeilta ruokansa ryöstävä rantalintu. Lajin nimesi Carolus Linnaeus 1758.
Koko ja ulkonäkö.
Merikihulla on tummanruskea höyhenpeite ja valkea panta kaulassa. Siivissä on valkea ”pilkka”, joka pilkahtelee linnun lentäessä. Merikihua on kahta värimuotoa, kokotumma ja vaaleampi (kuvassa). Muodoltaan se muistuttaa jalohaukkaa. Sukupuolet ovat samanvärisiä ja ne voivat olla kumpaa värimuotoa tahansa. Aikuisen yksilön pituus on noin 37–45 cm, pyrstösulat lisäävät siihen kesällä vielä 7 cm. Lajin siipiväli on 110–125 cm ja paino 330–610 grammaa. Naaras on selvästi suurempi.
Vanhin suomalainen rengastettu merikihu on ollut 33 vuotta ja 15 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin merikihu.
Levinneisyys.
Merikihu pesii lähinnä arktisilla ja subarktisilla seuduilla Alaskasta ja Pohjois-Kanadasta Pohjois-Eurooppaan ja -Aasiaan ulottuvilla alueilla. Suomen merialueilla pesii noin 520 paria, Euroopan kanta on 16 000 – 24 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan ½–1 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Talveksi se muuttaa eteläisen pallonpuoliskon rannikoille asti. Keväällä se saapuu Suomeen huhtikuun lopulta alkaen ja syksyllä poistuu huomaamattomasti heinä-syyskuussa. Atlantilla se vaeltelee sekä Afrikan että Etelä-Amerikan rannikoilla.
Vaasan lähellä Maalahden saaristossa kesällä 2002 rengastettu merikihu on löytynyt kuolleena Etelä-Brasiliasta. Merikihuista ei yleensä tehdä rengastuslöytöjä, sillä niiden talvehtimisalue on normaalisti aavalla merellä.
Elinympäristö.
Merikihu viihtyy avoimessa tundramaastossa. Suomen pesimäkanta asuu yksittäispareina ulkosaariston puuttomilla luodoilla. Pesimäajan ulkopuolella merikihu viihtyy avomerellä. 
Lisääntyminen.
Pesä on tavallisesti puuttoman luodon korkeimmalla kohdalla, missä kihuilla on esteetön näköala ympäristöön. Pesä on vain painanne kalliossa tai sammalikossa. Merikihu munii 1–2 tumman oliivinvihreää munaa. Molemmat emot hautovat munia 26–27 vuorokautta. Untuvikot ovat tummanharmaita tai -ruskeita, ja niillä on siniset jalat. Ne kasvavat nopeasti ja ovat lentokykyisiä 4-viikkoisina. Sukukypsä 3-vuotiaana. 
Ravinto.
Merikihu syö sopuleita ja muita pikkujyrsijöitä sekä hyönteisiä. Suomessa ne ryöstävät tiiroilta ja lokeilta näiden kalansaaliin. Tästä käytöstavasta se on saanut joissakin kielissä nimensäkin, ”parasiitti” eli loinen. Se voi myös ryöstää munia tai poikasia muiden lintujen pesistä. Muuttomatkoilla se varastelee ruokaa muilta kihuilta ja lokeilta.
Mustatiira

Mustatiira ("Chlidonias niger") on pieni tumma tiira.
Koko ja ulkonäkö.
Mustatiiran pää ja kaula ovat mustat, vatsa tummanharmaa, selkä ja siiven yläpinnat tuhkanharmaat, pyrstö vaaleahko ja alaperä valkoinen.
Levinneisyys.
Mustatiira pesii Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Euroopan linnut talvehtivat Afrikassa. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 10–25 paria. Varmistetut pesimäkohteet ovat Suomessa keskittyneet Länsi- ja Kaakkois-Suomen reheville järville. Mustatiiran ensipesinnät nykyisen Suomen alueella varmistettiin 1960-luvulla, ja kanta on kasvanut hitaasti tämän jälkeen. Eräs tunnetuimmista ja suurimmista populaatioista sijaitsee Evijärven Jokisuunlahdella, jossa pesiviä pareja on parhaimmillaan ollut noin 20 vuodessa. Valtaosa mahdollisiksi ja todennäköisiksi arvioiduista pesinnöistä koskenee kevätmuuton aikaan Suomeen saapuneita kierteleviä lintuja. Pesimäpaikkojen ulkopuolella mustatiira on harvinainen vieras kevät- ja syysmuuton aikana.
Elinympäristö.
Mustatiira viihtyy rehevillä lintujärvillä.
Lisääntyminen.
Kelluvassa pesässä on 2–4 munaa.
Ravinto.
Mustatiira syö pääasiassa hyönteisiä ja joskus pieniä kalanpoikasia.
Nimi.
"Chlidonias" (kreik.) tarkoittaa pääskysenkaltaista ja "niger" (lat.) tarkoittaa mustaa.
Pikkutiira

Pikkutiira ("Sternula albifrons", aiemmin "Sterna albifrons") on pienin tiiralaji.
Koko ja ulkonäkö.
Selkä ja siivet vaaleanharmaat, vatsapuoli valkoinen, pään musta ”lakki” jatkuu erillisenä nauhana yli silmien. Nokka on keltainen. Nokka ja ”otsanauha” ovat parhaat tuntomerkit, koon lisäksi: linnun pituus on vain 21–27 cm, siipien kärkiväli, 45–55 cm, ja paino 40–60 g.
Levinneisyys.
Pikkutiira pesii lähinnä Keski-ja Etelä-Euroopassa, Aasian ja Pohjois-Amerikan lauhkeilla alueilla. Pikkutiira on Suomessa melko tuore pesimälaji, jonka ensipesintä todettiin 1964 Hailuodossa. Perämeren
kanta on kasvanut pikkuhiljaa aina 2000-luvulle asti. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 75–85 paria. Kanta on keskittynyt Perämeren rannikolle. Lisäksi lajilla on ollut säännöllinen muutaman parin erillisesiintymä Saaristomerellä 1970-luvulta lähtien, ja satunnaispesintöjä on todettu Satakunnassa. Se muuttaa talveksi Etelä-Afrikkaan ja Australiaan, amerikkalaiset yksilöt Peruun ja Brasiliaan.
Elinympäristö.
Pikkutiiran mieliympäristöä ovat avoimet, lähes kasvittomat ranta-alueet.
Lisääntyminen.
Pikkutiira munii 2–3 munaa.
Ravinto.
Pikkutiira syö pieniä kaloja.
Zhejiang

Zhejiang () on Kiinan maakunta. Maakunnan kiinalainen lyhennenimi on Zhe ja vanha suomalainen latinalaistus Tšekiang. Maakunta on saanut nimen suurimman jokensa suulahden Zhe Jiangin (nykyisin Qiantang Jiang) mukaan. Nimessä yhdistyy kaksi ideogrammia: "zhè" ’mutkitteleva’ ja "jiāng" ’joki’.
Maantiede.
Zhejiang sijaitsee Jangtse-joen eteläpuolella lähellä Shanghaita. Keisarinkanavan eteläpää on Zhejiangin pääkaupungissa Hangzhoussa.
Maakunta sijaitsee Itä-Kiinan meren länsirannalla. Maakunnan naapurimaakuntia ovat Fujian etelässä, Jiangxi lännessä, Anhui luoteessa ja Jiangsu pohjoisessa sekä Shanghai Jangtsen suulla koillisessa.
Talous.
Zhejiangin alueellinen bruttokansantuote oli maan neljänneksi suurin: 3 756,8 miljardia renminbia (yuan, CNY) eli 450,1 miljoonaa euroa. Tämä oli 6,0 prosenttia koko Kiinan BKT:stä. Henkeä kohti laskettuna se teki 68 462 CNY, eli 8 202 EUR. Tämä oli 163 % Kiinan keskiarvotasosta ja Kiinan viidenneksi korkein henkeä kohti laskettu alueellinen BKT-arvo.
Ningbon ja Zhoushanin satama on maailman suurin rahtisatama; vuonna 2013 se käsitteli 809,8 miljoonaa tonnia rahtia.
Zhejiang on ”kalan ja riisin maa”. Maakunnassa tuotetaan myös silkkiä ja teetä.
Hallinnollinen jako.
Zhejiang on jaettu yhdeksään prefektuuritason kaupunkiin sekä Hangzhoun ja Ningbon kaupunkeihin jotka ovat suoraan maakunnan hallinnon alaisia. Suluissa esitetään väestönlaskennan 1.11.2010 mukainen väkiluku.
Koulutus.
Maakunnassa sijaitsee Zhejiangin yliopisto.
Kulttuuri.
Vanha kiinalainen sanonta: ”Taivaassa on paratiisi, maan päällä on Suzhou ja Hangzhou”. Kiinalaisen oopperan muoto yue-ooppera sai alkunsa Zhejiangissa.
Lause (matematiikka)

Lause eli teoreema tarkoittaa matematiikassa propositiota, joka on tosi.
Lauseeksi kutsutaan erityisesti jonkin matemaattisen teorian rakentamisessa keskeiseksi osoittautuvaa tulosta. Jonkin toisen lauseen todistamisessa käytettyä lausetta kutsutaan "apulauseeksi" tai "lemmaksi". Jostakin lauseesta helposti seuraavaa lisätulosta kutsutaan "seuraukseksi" tai "korollaariksi".
Teoreemaan liitetään tavanomaisesti itse proposition lisäksi sen totuuden aukottoman loogisesti osoittava matemaattinen todistus.
Mikäli propositiota arvellaan todeksi, mutta todistusta ei ole vielä keksitty, propositiota ei kutsuta lauseeksi, vaan konjektuuriksi.
Cannes

Cannes (ranskaksi oksitaaniksi "Canas") on kaupunki Etelä-Ranskassa, Ranskan Rivieralla. Asukkaita siellä on 70 610 (vuonna 2006). 1830-luvulta eteenpäin ranskalaiset ja ulkomaalaiset aristokraatit rakensivat alueelle loma-asuntoja, ja vähitellen kaupungista muodostui lomakaupunki. Cannes on kuuluisa vuotuisista elokuvajuhlistaan. Kaupungissa on järjestetty Eurovision laulukilpailu kaksi kertaa, vuosina 1959 ja 1961.
Historia.
Liguureihin kuulunut oksybien heimo käytti nykyisen Cannesin alueella olevaa Le Suquet -kukkulaa tähystyspaikkana 100-luvulla eaa. Liguurien naapureiksi asettuneet kreikkalaiset siirtolaiset pyysivät roomalaisilta apua liguureja vastaan ja roomalaiset kukistivat oksybit Quintus Opimiuksen johdolla vuonna 154 eaa. Voiton jälkeen nykyisen Marseillen kreikkalaiset perustivat paikalle sotilasleirin nimeltä "Castrum Marcellinum". 300-luvulla läheiselle Île Saint-Honoratille perustettiin luostari ja sen munkit linnoittivat Le Suquetin vuonna 1070 Provencen herttuoiden käskystä.
Kukkulalle rakennetun tähystystornin ympärille kasvoi pieni asutus nimeltä "Portus Cannis". Paikalliset asukkaat saivat verovapauden Raimond Bérengeriltä vuonna 1131 ja paikka sai uuden nimen "Castrum Francum", joka kuitenkin vaihtui asiakirjojen mukaan jo 1200-luvulla muotoon "Castrum Canoïs". Rutto teki suurta tuhoa vuosina 1347 ja 1580, minkä lisäksi Kaarle V:n joukot hävittivät aluetta vuonna 1536 ja Kaarle Savoijilaisen joukot toistivat saman vuonna 1590. Itävallan perimyssodan aikana kaupunki oli Maria Teresian joukkojen hallussa.
Maallistumisen myötä Cannes pääsi irti Île Saint-Honoratin luostarin ohjauksesta vuonna 1788 ja kaupunki alkoi levittäytyä rannikolle. Voimakas kasvu alkoi englantilaisen lordi Henry Broughamin innostuksesta alueeseen. Brougham mainosti aluetta julkisesti ja kaupunki alkoi kehittyä kalastajakylästä turistikeskukseksi, jonne tuli etenkin englantilaisen yläluokan jäseniä. Kaupungin keskus siirtyi pois vanhalta paikaltaan Le Suquetin kukkulalta. Myöhemmin kaupunki on kehittynyt yläluokan vierailukohteesta yleisemmäksi matkailukohteeksi erilaisten festivaaliensa myötä.
Pohjois-Eurooppa

Pohjois-Eurooppa tarkoittaa Euroopan pohjoisosia. Kotimaisten kielten keskuksen mukaan siihen luetaan Pohjoismaat eli Norja, Ruotsi, Tanska, Suomi ja Islanti, saarista ja saaristoista Huippuvuoret, Jan Mayen ja Färsaaret, sekä Baltian maat Viro, Latvia ja Liettua.
Yhdistyneet kansakunnat laskee Pohjois-Eurooppaan lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin.
Kansainvälisen autoliiton Pohjois-Euroopan alueeseen (NEZ) kuuluu Pohjoismaiden ja Baltian lisäksi Venäjä.
Pyrrhos

Pyrrhos (, ; 319/318–272 eaa.) oli Epeiroksen kuningas vuosina 306–302 eaa. ja 297–272 eaa. Hän oli myös Makedonian kuningas ensin Lysimakhoksen kanssa vuosina 288–285 tai 284 eaa. ja myöhemmin yksin 274 tai 273–272 eaa. 
Pyrrhoksen nimi on kuuluisa hänen mukaansa nimetystä Pyrrhoksen voitosta. Hänen kerrotaan sanoneen voitettuaan roomalaiset Herakleian taistelussa vuonna 279 eaa. kärsien itse erittäin raskaat tappiot: "Vielä yksi tällainen voitto, niin olen hukassa". Termi "Pyrrhoksen voitto" onkin vakiintunut fraasina menestykselle, josta on maksettava hyvin raskas hinta ja joka jättää voittajan heikompaan tilaan kuin missä hän oli ennen menestystä.
Elämä.
Pyrrhoksesta tuli Epeiroksen kuningas 12-vuotiaana, mutta jo viisi vuotta myöhemmin hänet syöstiin valtaistuimelta. Pyrrhos pakeni lankonsa Makedonian kuninkaan Demetrioksen luokse. Ipsoksen taistelun jälkeen Demetrios ja Ptolemaios I solmivat rauhan, ja Pyrrhos lähetettiin panttivangiksi Aleksandriaan, Ptolemaioksen hoviin.
Ptolemaios ja Pyrrhos ystävystyivät, ja vuonna 297, Kassandroksen kuoltua, Pyrrhos nostettiin taas Epeiroksen kuninkaaksi Ptolemaioksen avustuksella. Päästyään valtaan Pyrrhos valtasi alueita Makedonialta ja soti entistä liittolaistaan Demetriosta vastaan. Hänen onnistuikin vallata Thessalia ja läntinen Makedonia. Pyrrhos ajoi Demetrioksen maanpakoon ja julisti itsensä Makedonian kuninkaaksi vuonna 288. Pian tämän jälkeen Lysimakhos karkotti Pyrrhoksen takaisin Epeirokseen. 
Vuonna 281 eaa. Pyrrhos sai avunpyynnön Taraksesta, joka soti Roomaa vastaan. Pyrrhos saapui Italiaan noin 25 000 miehen kanssa ja löi roomalaiset vuonna 280 eaa. Herakleian taistelussa ja uudestaan vuonna 279 eaa. Asculumin taistelussa. Vuonna 278 eaa. Pyrrhos valtasi Sisiliassa melkein kaikki Karthagolle ja mamertiineille kuuluvat alueet. Pyrrhoksen despoottimaisen hallinnon takia Sisilian kreikkalaisväestö kapinoi häntä vastaan, ja vuonna 276 tai 275 eaa. hän joutui luopumaan Sisiliasta. Hän palasi Italiaan, jossa hän kärsi suuren tappion roomalaisia vastaan Beneventumin taistelussa.
Seuraavana vuonna hän valtasi Makedonian ja karkotti Antigonos II:n. Vuonna 272 eaa. hän yritti hyökätä Spartaa vastaan mutta epäonnistui. Palatessaan kotiin Pyrrhos sekaantui kahakkaan Argoksen kaupungissa mutta kuoli seuranneessa katutaistelussa.
Pyrrhoksen voitto

Pyrrhoksen voitto on vertauskuva, jolla kuvataan niin raskaita menetyksiä vaatinutta voittoa, että siitä on voittajalle enemmän haittaa kuin tappion kärsineelle. 
Suuret tappiot sodassa ovat tavallisia varsinkin hyökkäävälle osapuolelle, mutta varsinaisesta Pyrrhoksen voitosta voi puhua, kun voiton aiheuttamia raskaita tappioita voi verrata häviöön ja niillä on merkittävä vaikutus sodankäynnin jatkamisen kannalta. 
Käsitteen alkuperä.
Käsitteelle nimen antanut Epeiroksen kuningas Pyrrhos kävi sotaa Roomaa vastaan 280–275 eaa. Hänen epeiroslaisensa voittivat lukumääräisesti pienemmän roomalaisarmeijan Herakleian taistelussa 280 eaa. Seuraavana vuonna Asculumin taistelussa Pyrrhoksen ja Rooman armeijat olivat suurin piirtein samanvahvuisia, ja Pyrrhos voitti jälleen. Vaikka roomalaisten tappiot molemmissa taisteluissa olivat paljon suuremmat kuin epeiroslaisten, he saattoivat kuitenkin korvata menetyksensä täydennysjoukoillaan. Vastaavasti Pyrrhoksella ei ollut varaa tappioihin ja hänen kerrotaan sanoneen: "Vielä yksi tällainen voitto, niin olen hukassa".
Plutarkhos kuvaili Pyrrhoksen tilannetta Asculumin jälkeen seuraavasti: "...Pyrrhoksen kerrotaan vastanneen voittosanoman tuoneelle, että seuraava tällainen voitto tekee hänestä lopun. Sillä hän oli menettänyt suuren osan joukoista, jotka hän toi mukanaan, ja melkein kaikki hänen läheiset ystävänsä ja tärkeimmät komentajansa; siellä ei ollut ketään värvättäväksi, ja hän piti liittolaisiaan Italiassa huonoina. Toisella puolen, kuin kaupungissa olevasta lähteestä olisi virrannut, roomalaisten leiri oli nopeasti ja ylin kyllin täytetty tuoreilla miehillä, joilta ei puuttunut rohkeutta kärsittyjen tappioiden vuoksi, vaan joille niiden synnyttämä viha antoi uutta voimaa ja päättäväisyyttä jatkaa sodankäyntiä."
Itä-Turkestan

Itä-Turkestan on entisen Turkestanin itäinen osa, jota Itä-Turkestanin itsenäisyysliike vaatii itsenäiseksi valtioksi. Alueellisesti sen muodostaa Luoteis-Kiinassa sijaitseva Xinjiangin uiguurien autonominen alue. Suur-Turkestanin Länsi-Turkestaniin kuuluvat Etelä-Kazakstan, Turkmenistan, Uzbekistan ja Kirgisia, joiden käsittämä alue siirtyi Venäjän keisarikunnan haltuun 1800-luvun lopulla.
Kiinan tasavallan alkuvuosien vaikeudet sekä keskusvallan heikkeneminen saivat Itä-Turkestanin itsenäistymään vuosina 1933–1934. Sen kukistivat Neuvostoliitto ja Kuomintang. Toinen itsenäistymisyritys tapahtui vuosina 1944–1948. Sen tukahdutti Kiinan kansantasavalta pyrkiessään vakauttamaan itselleen läntisiä alueita.
Han-kiinalaiset

Han-kiinalaiset () muodostavat Kiinan suurimman etnisen ryhmän. Maastamuuton myötä heitä asuu myös lukuisissa eri valtioissa Aasiassa ja sen ulkopuolella. Kiinan lisäksi han-kiinalaiset muodostavat enemmistön väestöstä Taiwanissa ja Singaporessa. Nimi "han" juontaa juurensa kiinalaiseen Han-dynastiaan.
Väestömäärä.
1600-luvun puolivälissä Kiinan asukasluku oli noin 200 miljoonaa ja heistä suurin osa oli han-kiinalaisia. Vuoden 1953 väestönlaskennassa heitä oli 547 miljoonaa, tai 93,9 % maan koko väestöstä. Väestönlaskennoissa vuosina 1990 ja 2000 heitä oli 1,04 ja 1,16 miljardia, tai 91,99 % ja 91,59 % Kiinan kansantasavallan koko väestöstä. Vuonna 2021 han-kiinalaiset muodostivat arviolta 95% Taiwanin 23,5 miljoonasta asukkaasta. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella han-kiinalaisia asui 1800-luvun lopussa noin 4 miljoonaa. Vuonna 2006 heitä oli jo 40 miljoonaa. Kiinan ja Taiwanin ulkopuolella suhteellisesti suurimman osan väestöstä han-kiinalaiset muodostivat Singaporessa, jossa vuonna 2020 väestöstä 75,9% oli etnisesti kiinalaisia. Aasian ulkopuolella suurin kiinalaisryhmä ovat amerikankiinalaiset Yhdysvalloissa, jossa heitä oli vuonna 2005 noin 3,38 miljoonaa.
Postfix

" Postfix voi tarkoittaa myös käänteistä puolalaista notaatiota."
Postfix on sähköpostin välitysohjelmisto (MTA), joka on tarkoitettu turvalliseksi ja helposti hallittavaksi korvikkeeksi yleiselle Sendmail-ohjelmistolle. Se on alun perin VMailer-ohjelman ilmainen versio, jonka Wietse Venema suunnitteli tutkiessaan IBM:llä turvallisia ohjelmistoja. Postfix on julkaistu vapaan lisenssin alaisena (IBM Public License). Tietoturvallisena ja suorituskykyisenä pidetystä Postfix-ohjelmistosta löytyy myös useita keinoja roskapostin tehokkaaseen suodattamiseen.
Sinotiibetiläiset kielet

Sinotiibetiläiset kielet muodostavat mahdollisesti kielikunnan, johon kuuluu noin 500 Itä-Aasian kieltä. Kielikunnan olemassaololle on esitetty myös vastaväitteitä, erityisesti että siniittiset ja tiibetiläis-burmalaiset kielet olisivat erillisiä kielikuntia. Mikäli tällainen kielikunta on olemassa, se on puhujien määrän suhteen indoeurooppalaisen jälkeen maailman toiseksi suurin kielikunta.
Jotkut kielitieteilijät sijoittaisivat myös tai-kielet tähän kielikuntaan, toiset kuitenkin laskisivat ne austronesialaisiin kieliin.
Siniittiset kielet

Siniittiset eli kiinalaiset kielet on sinotiibetiläiseen kielikuntaan kuuluva kieliryhmä (tai joidenkin tutkijoiden mukaan erillinen kielikunta), johon kuuluu 14 pääosin Kiinassa puhuttavaa kieltä. Virallisesti Kiinassa kiinan kielen eri muotoja kutsutaan murteiksi, mutta siihen on poliittiset syyt. Tieteellisesti katsoen monet näistä ovat todellisuudessa eri kieliä.
Eri kielimuotojen puhujat eivät välttämättä ymmärrä toistensa puhetta. Erot ovat esim. sanojen ääntämisessä, sanastossa, kieliopissa ja erilaisissa partikkeleissa. Kuitenkin kirjoitetun kiinan rooli eri kielimuotoja yhdistävänä tekijäna on osin säilynyt. Suurilla kiinan kielimuodoilla, kuten kantonilla, on omat vakiintuneet tapansa kirjoittaa puhekieltä kiinalaisin merkein. Kiinalaiset kirjoitusmerkit eivät kuitenkaan pääsäännöllisesti ilmaise ääntämistä, mikä tarkoittaa, että kirjoitetussa kielessä kielimuotojen välinen keskinäinen ymmärrettävyys on huomattavasti suurempi kuin puhekielen tasolla. 
Eri kiinalaiskielten sisällä on tietenkin alueellista vaihtelua, ja tällaiset alueelliset muodot ovat kiinalaiskielten varsinaisia murteita.
Näitä kaikkia kirjoitetaan kiinanmerkein ja puhutaan Kiinan alueella:
Kyrillisin kirjaimin kirjoitetaan:
Polyperkhon

Polyperkhon (noin 380 – noin 303 eaa.) oli makedonialainen kenraali. Hänen isänsä oli Simmias, joka oli Tymfaiasta kotoisin oleva aatelinen. 
Polyperkhon oli mukana Aleksanteri Suuren sotaretkellä ja johti vuoden 333 eaa. jälkeen jalkaväkiosastoja. Hän palasi Eurooppaan Krateroksen kanssa vuonna 324 eaa. Hän teki suuren vaikutuksen Antipatrokseen, joka teki hänestä seuraajansa. 
Antipatros kuoli vuonna 319 eaa. ja Polyperkhonista tuli vielä alaikäisen Aleksanteri IV:n holhooja ja Makedonian hallitsija. Häntä tukivat Aleksanterin äiti Olympias ja Eumenes. Hänen asemansa heikkeni koko ajan, koska Antipatroksen poika Kassandros vastusti häntä. Kassandros sai tukea Antigonokselta ja Ptolemaiokselta. Vuonna 318 eaa. Antigonoksen laivasto löi Polyperkhonin Bosporin salmessa. Kassandros sai tukea Ateenalta ja ajoi Polyperkhonin maanpakoon Epeirokseen vuonna 317 eaa.
Polyperkhonin vallassa ei ollut enää jäljellä kuin osia Peloponnesoksesta, mutta hän pystyi vielä väittämään olevansa virallisesti Makedonian hallitsija. Polyperkhonin myöhempiä vaiheita ei tunneta.
Pragmatiikka

Pragmatiikka (kr. "pragmatikē tekhnē" 'toiminnan taito') on kielitieteen ja semiotiikan haara, joka tutkii tilanteen tai kontekstin vaikutusta merkitykseen. Käytännössä ero semantiikkaan on häilyvä, ja joskus pragmatiikka lasketaankin semantiikan osaksi. Pragmatiikka on lähellä sosiolingvistiikkaa, ja myös taiteidentutkimuksessa voidaan hyödyntää pragmaattista tutkimusotetta. Pragmatiikkaa on usein pidetty soveltavana kielitieteenä. 
Tilannekohtaisia merkityksiä esiintyy hyvin usein, esimerkiksi ironiassa tai vitseissä. Merkitysten tunnistaminen perustuu tilanteeseen. Kielen avulla voidaan osoittaa tilanteeseen (deiksis), kuten pronomineilla (hän, tuo). Monitulkintaisetkaan sanat eivät yleensä ole kontekstissaan monitulkintaisia.
Kiinan keskiaika

Kiinan keskiaika (200-luku–600-luku, mukaillen tunnetun ranskalaisen historioitsija Jacques Gernet'n määritelmää) oli hajaannuksen aikaa Kiinassa. Kuten Euroopan keskiajalla, tänä aikana Kiinassa vallitsi feodalismin tapainen järjestelmä. Kiinan keskiaika alkaa siten Han-dynastian hajoamisesta ja päättyy Sui-dynastiaan, joka jälleen yhdisti Kiinan.
Ajanjaksolle osuvat seuraavat Kiinan dynastiat:
Kiinan renessanssi

Kiinan renessanssi (900 – 1200-luku, mukaillen ranskalaisen historioitsija Jacques Gernet'n määritelmää) muistutti Euroopan renessanssia: vanhoja kulttuuripiirteitä tutkittiin uudelleen ja uusia syntyi, myös merkittäviä keksintöjä tehtiin ja hallinto oli keskitettyä. Kausi alkaa Tang-dynastian hajoamisesta ja päättyy mongolien Yuan-dynastiaan.
Tällä ajalle osuvat seuraavat Kiinan dynastiat:
Japanilaiset kielet

Japanilaiset kielet on kieliensä lukumäärältä hyvin pieni kielikunta, johon japanin lisäksi kuuluvat lähinnä Ryūkyū-saarten kielet. Japanilaisia kieliä puhuu äidinkielenään noin 130 miljoonaa ihmistä. Näiden kielten kantamuotona on pidetty kantajapania ja niiden eroaminen toisistaan on ajoitettu Yamato-kaudelle. Toisaalta nämä muut kielet lasketaan joskus japanin murteiksi ja japani isolaatiksi.
Japanilaisia kieliä on joskus yritetty mahduttaa myös altailaisiin tai uralilaisaltailaisiin kieliin, mutta suurin osa tutkijoista on sitä mieltä, etteivät altailaiset kielet ole sukua japanilaisille kielille. Myös altailaisten kielten keskinäisestä sukulaisuudesta on esitetty epäilyjä.
Tyypillisiä piirteitä.
Japanilaisille kielille tyypillistä on subjekti–objekti–verbi-sanajärjestys, sijamuotojen ilmaiseminen postpositioin sekä verbien taivutus suffiksien avulla.