tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Timo Hännikäinen

Timo Hännikäinen (s. 6. syyskuuta 1979 Padasjoki) on suomalainen suomentaja, kriitikko, esseisti ja runoilija. Hän on julkaissut muun muassa esseeteokset "Taantumuksellisen uskontunnustus" (2007), "Ilman" (2009), "Ihmisen viheliäisyydestä" (2011), "Hysterian maa" (2011) ja "Kunnia" (2015). Hännikäinen on myös julkaissut muistelmateoksen, "Lihamylly" (2017). Tamperelainen kustannusyhtiö Hexen Press julkaisi 2016 Hännikäisen kirjan "Kuolevainen".
Hännikäinen oli kulttuurilehti "Kerberoksen" päätoimittaja vuodesta 2000 vuoteen 2015 ja hän on vuonna 2012 perustamansa verkkolehti "Sarastuksen" päätoimittaja. Hännikäinen on Suomen Sisun toinen varapuheenjohtaja.
Elämä ja ura.
Hännikäinen on kirjoittanut ylioppilaaksi Kallion lukiosta vuonna 1998 ja valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2006, gradun aiheena 'Modernismin murros Väinö Kirstinän runokokoelmassa "Puhetta"'. Hän oli Savukeidas Kustannuksen julkaiseman kirjallisuus- ja kulttuurilehti "Kerberoksen" päätoimittaja sen koko elinkaaren 2000–2014. Hännikäinen on ollut kriitikkona "Parnassossa" vuodesta 2005 ja julkaissut arvosteluja myös useissa muissa lehdissä. Hännikäinen on kääntänyt muun muassa Oscar Wilden, Robert Louis Stevensonin ja Charles Simicin tuotantoa. Hännikäisen runokokoelma "Istun vastapäätä" (2002) oli mukana Helsingin Sanomien esikoiskirjakilpailussa. Runokokoelman "Kilpailevan lajin muistomerkki" julkaisi Savukeidas vuonna 2005. Hän on kirjoittanut myös yhteispamfletin "Liberalismin petos" (2012) yhdessä kirjailija Tommi Melenderin kanssa.
Timo Hännikäinen on vuonna 2012 perustetun kansallismielisen ja traditionalistisen "Sarastus"-verkkolehden päätoimittaja ja yksi sen perustajista. Hän oli puhujana 612-marssilla Helsingissä itsenäisyyspäivänä 2015. 
Hännikäinen on ollut järjestämässä ja toiminut myös puhujana äärioikeistolaisessa Awakening-tapahtumassa, jossa on vaadittu muun muassa valkoista ylivaltaa. Tilaisuuksissa on esiintynyt myös antisemitistisiksi ja fasistisiksi luonnehdittuja puhujia.
"Sarastus"-lehden mukaan Hännikäinen on yksi vuoden 2024 itsenäisyyspäivän 612-soihtukulkueen järjestäjistä.
Viestikohu.
Juhannusaattona 2015 Hännikäinen julkaisi useiden tahojen julkisilla Facebook-sivuilla alatyylisiä viestejä. Kohteina olivat esimerkiksi Naisasialiitto Unioni sekä väkivaltaa kokeneiden naisten ja tyttöjen tukipalvelu Naisten Linja, jonka sivuille Hännikäinen kirjoitti "”panen teitä perseeseen”" ja "”sieg heil”". Hännikäisen mukaan kyseessä oli humalainen hölmöily. Hän oli myös jo aikaisemmin lähettänyt alatyylisiä viestejä useille eri henkilöille. Viestien seurauksena Hännikäisen teoksia julkaissut Savukeidas-kustantamo lopetti yhteistyön hänen kanssaan.
Tunkki

Tunkki on laite, joka on tarkoitettu raskaiden kohteiden nostamiseen. Esimerkiksi autoa nostetaan tunkilla renkaan vaihdossa.
Tunkit voidaan jakaa kahteen lajiin, hydraulisesti ja mekaanisesti toimiviin. Hydraulisesti toimivat tunkit moninkertaistavat nostovoiman vipuvarren ja mäntien avulla. Mekaanisesti toimivat tunkit perustuvat yleensä ruuviin, joka toimii voiman välittäjänä.
Charles Eugène de Croy

Charles Eugène de Croy (1651–1703) oli alankomaalainen herttua ja sotamarsalkka, joka oli saanut ranskalaisen kasvatuksen.
De Croy taisteli Tanskan puolella vuoden 1676 Lundin taistelussa. Myöhemmin hän taisteli Itävallan joukoissa turkkilaisia vastaan Wienin (1683) ja Belgradin piirityksissä (1690). Hän sai keisarillisen sotamarsalkan arvon. Vuonna 1697 de Croy meni Venäjän tsaari Pietari I:n palvelukseen. Hän osallistui Venäjän puolella vuoden 1700 Narvan taisteluun, jossa hän jäi ruotsalaisten vangiksi. Hän kuoli sotavankina Räävelissä.
Velkojien vaatimuksesta, ja koska kukaan ei halunnut järjestää hänen arvolleen sopivia hautajaisia, de Croyn ruumis jäi 190 vuodeksi hautaamatta Tallinnan Pyhän Nikolaoksen kirkkoon, jossa se muumioitui ja muodostui näyttelyesineeksi, kunnes viranomaiset hautasivat sen vuonna 1897.
Aleksei Grigorjevitš Orlov

Kreivi Aleksei Grigorjevitš Orlov (; 5. lokakuuta 1737 Ljublino – 5. tammikuuta 1808 Moskova) oli venäläinen Orlovin kreivisukuun kuulunut sotilas. Hänen isänsä oli Grigori Orlov ja veljensä Grigori Grigorjevitš Orlov.
Palatsivallankumouksessa 1762 Orlov pidätti keisari Pietari III:n ja vangitsi tämän Ropsun palatsiin, jossa keisari surmattiin Orlovin valvonnassa. Kaappauksen jälkeen Orlov ylennettiin heti kenraalimajuriksi.
Orlov nimitettiin vuonna 1770 turkkilaisia vastaan lähetetyn laivaston komentajaksi. Hän voitti ylivoimaisen laivaston heinäkuussa Çeşmessä. Häviö johti osmanien valtakunnassa kreikkalaisten kapinaan, niin sanottuun Orlovin kapinaan, Peloponnesoksella ja Kreikan saariston valloitukseen. Aleksei Orlov sai voitoistaan lisänimen Tšemenski ja oikeuden käyttää kilvessään keisarillista vaakunaa.
Orlov lähti samana vuonna keisarinna Katariinan käskystä Livornoon Italiaan viettelemään ja tuomaan Venäjälle prinsessa Tarakanovan, jota väitettiin keisarinna Elisabetin ja kasakka Aleksei Razumovskin tyttäreksi ja jota pidettiin kruununtavoittelijana. Pidätettyään prinsessan, joka vangittiin Pietari-Paavalin linnoitukseen, Orlov vetäytyi eläkkeelle ja asettui Moskovaan. Siellä hän omistautui hevosten jalostukselle ja risteytti hienoimman tunnetun kilpahevosrodun arabialaisesta, friisiläisestä ja englantilaisesta rodusta. Rotu tunnetaan nimellä orlov.
Sodassa Napoleonia vastaan 1806–1807 Orlov komensi viidennen piiriin militiaa, jonka hän aseisti ja varusti lähes kokonaan omalla kustannuksellaan. Hänen jälkeensä jäi viiden miljoonan ruplan omaisuus ja 30 000 maaorjaa.
Laseraseet (Tähtien sota)

Laseraseet ("blasters") ovat yleisimpiä käytettyjä tuliaseita George Lucasin "Tähtien sota" -maailmassa ja tieteisfiktiossa yleensäkin. Laseraseet ampuvat lasereita, keskitettyä valoa, joka polttaa tiensä jopa suojaavien vaatteiden läpi. Laserit lajitellaan tehon ja käyttötavan mukaan. Kaikki laserit eivät ole kuitenkaan tappavia vaan joidenkin aseiden tehoa voi laskea jotta ne vain lamauttavat kohteen. On olemassa kuitenkin tiettyjä laseraseita, jotka voivat hajottaa kokonaisia eläviä otuksia atomeiksi.
Laseraseiden tehon voi yleensä päätellä ammuttavan laserin väristä. Varhaisemmissa elokuvissa laserit värjättiin lähes poikkeuksetta punaisiksi tuon ajan erikoistehosteiden teknillisten rajoitteiden takia. Myöhemmät "Tähtien sota" -aiheiset ensimmäisen persoonan ammuntapelit käyttävät pääasiassa lasertehon spektrinä järjestystä keltainen-punainen-vihreä(-sininen), jolloin laserinteho kasvaa tasaisesti.
Tietyt laserluokat on myös mainittu nimeltä. Peruslaseraseita eli käsin kannettavista aseista laukaistavia lasereita ei yleensä puhutella yhtenä luokkana, mutta kaikki jonkilaista tukea tai aluksen vaativat laserit aina avaruushävittäjien tykkeihin luokitellaan yleisnimellä turbolaseri.
"Superlaseri" on kaikkein harvinaisin ja teholtaan tarpeeksi voimakas räjäyttämään kokonaisia planeettoja. Imperiumin superase, Kuolemantähti, oli aseistettu superlaserilla, joka laukaistiin aseman pohjoispuoliskolla sijaitsevasta syvänteestä.
Hothissa Kapinaliitto käytti jättiläismäisiä ionilasereita, joilla he onnistuivat hidastamaan Imperiumin laivastoa. Ionilaseri sekoittaa virtapiirejä osuessaan kaikkeen mekaaniseen. Laserit eivät pysty läpäisemään magneettisesti sinetöityjä ovia tai suojakilpiä vaan heijastuvat niistä takaisin.
Pjotr Lavrov

Pjotr Lavrovitš Lavrov (, salanimi "Mirtov", "Миртов"; 14. kesäkuuta 1823 Melehovo – 6. helmikuuta 1900 Pariisi) oli venäläinen anarkisti ja sosialistifilosofi. Hän palveli armeijassa ja opetti sotilasuransa jälkeen 1844 – 1866 matematiikkaa Pietarin sotilasyliopistossa. 
Lavrov kehitti radikaaleja näkemyksiä maaorjuuden ja yksinvallan päättämisestä, jotka johtivat lopulta hänen pidätykseensä ja karkotukseensa. Hänen kirjoituksensa muodostivat erilaisten vallankumouksellisten ryhmien ideologian teoreettisen pohjan.
Pjotr Lavrov ryhtyi hallituksenvastaisiin toimiin, liittyi maanalaiseen järjestöön ja toimitti maanalaista sanomalehteä. Hänet pidätettiin ja karkotettiin 1867. Hän pakeni Pariisiin, jossa hän ehti osallistua Pariisin kommuuniin 1871. Myöhemmin hän muutti Lontooseen, jossa hän ystävystyi Karl Marxin ja Friedrich Engelsin kanssa.
Lavrov oli aluksi sitä mieltä, että edistys tuli kriittisesti ajattelevien yksilöiden toiminnasta. Intellektuellien osuus oli valistaa ihmisiä, jotta he saavuttaisivat sosialismin moraalisen idea. Myöhemmin Lavrov kääntyi marxismiin ja varasi taloudelle suuremman osan poliittisessa muutoksessa. Lavrov oli tuottelias kirjoittaja. Hän toimitti "Narodnaja Voljan" lukuisia julkaisuja ja järjesti sosialistisia keskustelupiirejä Pariisissa ja muualla. Lavrov kuoli Pariisissa 1900.
Lavrov oli vuodesta 1844 tykistökoulun opettaja Pietarissa. Vallankumouksellisen "Zemlja i volja" ("Maata ja vapautta") -nimisen yhdistyksen huomattavana jäsenenä hänet vangittiin 1866 ja karkotettiin Vologdan kuvernementtiin, josta hän 1870 pakeni ulkomaille ja liittyi Pariisissa kommunardeihin. Lontooseen siirryttyään hän oli yhteydessä Karl Marxiin. Zürichissä hän alkoi 1873 julkaista venäjänkielistä sosialistista lehteä "Vpered" ("Eteenpäin") ja toimitti 1883–1886 Ranskassa venäläistä aikakauskirjaa "Narodnaja volja" ("Kansan tahto"). 
Lavrov oli jo varhain harrastanut filosofiaa ollessaan ranskalaisen radikaalisen filosofian vaikutuksen alaisena ja salanimeä Mirtov käyttäen toi karkotuksensa aikana Vologdassa yhteiskunnallis-siveelliset ja kirjallis-kriittiset mielipiteensä esille "Historiallisissa kirjeissä" (1869–1870), jotka herättivät aikoinaan suurta huomiota. Muista hänen filosofisista kirjoituksistaan mainittavia ovat "Käytöllisen filosofian kysymyksiä", "Ajatuksen historian koe". Lavrov oli ehkä huomattavin yhteiskunnallis-vallankumouksellisten aatteiden levittäjä Venäjän maalaisväestön keskuudessa ja muille esikuvana siitä, miten tarkoitti "kansan keskuuteen meneminen".
Hätäkeskus

Hätäkeskus (lyh. häke) vastaanottaa ja käsittelee hätänumeroon soitetut hätäpuhelut. Hätäkeskustoiminnan toteutusmalli vaihtelee eri maiden yhteyskeskustyyppisistä puhelinpalveluista Suomen hätäkeskusjärjestelmän tyyppisiin moniviranomaiskeskuksiin.
Yhteyskeskustyyppisessä hätäkeskuksessa puhelu yhdistetään asiakkaan pyynnön perusteella auttavan viranomaisen omaan hätäkeskukseen. Tilanteesta riippuen asiakas saattaa joutua esittämään asiansa useamman kerran eri viranomaisten hätäkeskuksille tai viranomaisten hätäkeskukset vaihtavat tietoja keskenään.
Kaupan oma merkki

Kaupan oma tuotemerkki (myös kaupan oma merkki, ) viittaa vähittäiskaupan tuotteisiin, joita myydään valmistajan merkin sijasta kaupan omalla nimikkeellä. Historiallisesti kaupan omat tuotemerkit ovat pyrkineet kilpailemaan merkkituotteiden kanssa lähinnä hinnalla, mikä on mahdollista tuottajien kilpailutuksen ja pienempien pakkaus- ja markkinointikulujen ansiosta. Hintaa voidaan myös pienentää muuttamalla tuotteen reseptiä ja hankkimalla tuotteet suurissa erissä kansainvälisten hankintaorganisaatioiden kautta. Kaupan omat tuotemerkit voivat lisäksi täydentää kaupan valikoimaa esimerkiksi eri makuisilla tai laatuisilla tuotteilla joita merkkituotteet eivät tarjoa ja tuoda markkinoille kokonaan uusia tuotteita tai tuoteryhmiä.
Kaupan omien merkkien keksijänä pidetään ranskalaista Carrefour-ketjua, joka toi vuonna 1976 markkinoille ensimmäiset ”vapaat tuotteensa” (). Suomessa Tuko aloitti omien tuotteiden kehittämisen myös jo 1970-luvulla, ja vuonna 1983 ne nimettiin T-kaupan sinivalkoisiksi tuotteiksi. Kesko lanseerasi ensimmäiset Pirkka-tuotteensa 1986. Lidl-kauppaketjun koko liiketoimintaidea perustuu kaupan omiin tuotemerkkeihin.
Suomessa kaupan omien merkkien osuus myynnistä on noin 24 prosenttia. S-ryhmän ja Keskon myynnistä omia merkkejä on noin viidennes (n. 20%), kun taas Lidlillä osuus on noin 75 prosenttia. Suomessa myytäviä kaupan omia merkkejä ovat muun muassa Pirkka, Coop ja Eldorado. 
Hyötyjä ja haittoja.
Maatalouspolitiikan tutkimusprofessori Jyrki Niemen ja tutkija Liu Xingin mukaan kaupan omat merkit hyödyttävät kuluttajia ja usein myös suuria ja pieniä yrityksiä, mutta tuoteryhmän toiseksi ja kolmanneksi suurimmat brändit saattavat kärsiä kilpailusta, jos yritysten kapasiteetti ei riitä kaupan oman merkin tuottamiseen.
Mikro- tai pk-yrittäjien toimintaa kaupan omat merkit voivat helpottaa jakamalla muun muassa markkinoinnin ja logistiikan kustannuksia ja helpottamalla kansainvälistymistä. Esimerkiksi Lidl vie suomalaisia elintarvikkeita Eurooppaan omien tuotemerkkiensä alla. Luomuruuan menekki onkin noussut kaupan tuotemerkkien alla. Pienten tuottajien omat brändit olisivat kärsineet saatavuus- ja markkinointiongelmista.
Kuluttajat hyötyvät alemmista hinnoista ja laajemmista tuotevalikoimista. Toisaalta elintarvikkeiden tuotesuoja on huonohko ja siksi kauppaketjut saattavat kopioida merkkituotteita. Tämä tekee innovoinnin vähemmän kannattavaksi ja voi vähentää uusia innovaatioita.
Tuko Logistics

Tuko Logistics Osuuskunta oli suomalainen osuuskuntaomisteinen logistiikkayritys, joka tarjosi hankinta- ja logistiikkapalveluja omistaja-asiakkailleen kaikkialle Suomeen. Yhtiö hankki toimitti asiakasketjuilleen päivittäistavaroita: teollisia ja tuoreita elintarvikkeita, hedelmiä, vihanneksia ja nonfood-tuotteita kotimaasta ja ulkomailta. Valikoimat kattoivat sekä vähittäiskauppa- että suurtaloustuotteet. 
Tukon asiakasketjut olivat loppuvaiheessa Wihuri, Stockmann ja Heinon Tukku. Yhtiön kokonaisvaihto oli 977 miljoonaa euroa ja liikevaihtoa 693 miljoonaa euroa vuonna 2006. Henkilöstön määrä oli 647. Tukon asiakkaana oli aiemmin myös vuonna 2016 Keskon omistukseen siirtynyt Suomen Lähikauppa sekä 2000-luvun puoleenväliin asti Wihurin tytäryhtiön Ruokamarkkinat Oy:n ketjut (Ruokavarasto, Sesto ja Etujätti) ennen fuusiota Tradekan kanssa, minkä seurauksena Tradeka myi elokuussa 2005 osuutensa Inexistä S-ryhmän keskusliikkeelle, Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnalle (SOK) ja siirtyi käyttämään Tuko Logisticsin palveluita. Lisäksi Tukon yhtenä asiakasketjuna toiminut Suomen Spar siirtyi SOK:n omistukseen. Elanto oli Marketta, Säästäri ja Maxi -ketjuineen Tuko Logisticsin asiakkaana vuosina 1994–1996.
Tuko Logisticsin asiakasketjuilleen välittämiä private label -tuotemerkkejä olivat Eldorado ja First Price.
Historia.
Keskon hankkiessa 1996 osake-enemmistön Tukosta se oli pilkottava useaan eri osaan, jolloin tukkuliiketoimintaa hoitanut Tukospar muuttui Tuko Logisticsiksi saaden neljä omistajaa: Wihurin, Keskon, Stockmannin ja Heinon Tukun. Kesko osti vuonna 2015 Suomen Lähikaupan, joka omisti Tuko Logisticsista 39%. Tuko Logistics lopetti toimintansa vuoden 2018 päättyessä.
Ydintalvi

Ydintalvi tarkoittaa ydinsodasta mahdollisesti aiheutuvaa ilmaston väliaikaista jäähtymistä. Jäähtyminen johtuisi erityisesti ydinaseiden aiheuttamista tulimyrskyistä, joita syntyisi kaupunkeihin ja metsiin. Niissä kehittyisi huomattavia savu-, noki- ja pölypäästöjä. Tällainen päästöpilvi kohoaisi ilmakehään ja vähentäisi maanpinnalle tulevan auringonsäteilyn määrää. Samaan aikaan maasta kuitenkin nousee lämpöä ilmakehään, tutkijoiden mukaan aiheutuisi kuukausien mittainen pakkaskausi. Pituudesta ja lämpötilasta on esitetty erilaisia arvioita, mutta seurauksena olisi kuitenkin ilmastokatastrofi.
Ilmakehään kerääntyisi tulipalojen seurauksena satoja miljoonia tonneja savua ja nokea, joka kerääntyisi tuulten mukana 30° ja 60° leveysasteiden välille jämähtäväksi mustaksi vyöksi. Tällainen pilvikerros estäisi suurimman osan Auringon säteilystä pääsemästä Maan pinnalle. Lämpötilat voisivat laskea 11–22 astetta. Kasvillisuus ja eläimistö kuolisivat, kun kasvien fotosynteesi häiriintyisi pahoin. Eliöitä tappaisi kylmyyden lisäksi ydinräjähdyksistä seurannut radioaktiivinen laskeuma. Vuonna 2019 tehtyjen laskelmien perusteella Yhdysvaltain ja Venäjän välisen laajamittaisen ydinsodan nostattama nokipilvi kiertäisi Maata yhdeksän vuotta. Vasta kymmenen vuoden päästä sodasta valoa saataisiin yhtä paljon kuin ennen sotaa. Maapallon keskilämpötila laskisi yhdeksän astetta ja sadanta vähenisi kolmanneksella, mutta elämä maapallolla ei kuitenkaan tuhoutuisi aivan kokonaan.
Nimi ydintalvi esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983 julkaistussa TTAPS-tutkimuksesta, jossa ilmastomallinnuksessa laskettiin mukaan savun ja noen syntyminen ydinsodassa tuhoutuneiden kaupunkien palavasta öljystä ja muovista. Tällaisissa tulipaloissa syntyvä savu imee Auringon säteilyä tehokkaammin kuin puusta syntyvä savu. TTAPS-tutkimuksen jälkeen monet yhdysvaltalaiset ja neuvostoliittolaiset tutkijat alkoivat myös tutkia ydinsodan ympäristövaikutuksia. (Lyhenne TTAPS tulee tekijöiden sukunimien alkukirjaimista: Turco, Toon, Ackerman, Pollack ja Sagan.)
Vesivaaka

Vesivaaka eli vatupassi () on mittaväline, jolla voidaan määrittää kallistuskulmia. Sillä tutkitaan tavallisesti, onko kappale tarkalleen vaaka- tai pystysuorassa. Lyhyillä matkoilla sitä voidaan käyttää vaaitukseen.
Vesivaaka perustuu nesteiden taipumukseen valua matalimpaan mahdolliseen tilaan. Yleisin sovellus on suljetun läpinäkyvän, lievästi tynnyrimäisen putken sisälle laitettu neste, johon on jätetty pieni ilmakupla; yleensä käytetään alkoholia. Putken ollessa vaakasuorassa kupla asettuu putken keskelle sen paksuimpaan kohtaan. Jos putki on vinossa, kupla hakeutuu sille puolelle, joka on toista korkeammalla. Tämä ”anturi” on nimeltään libelli.
Joissain vesivaaoissa on vaakatason ja pystysuoran lisäksi erillinen 45 astetta kallistettu libelli, jota voidaan käyttää esimerkiksi kehyksiä ja tukiristikoita varten. Kehittyneemmissä vatupasseissa libelli voi olla kiertyvä ja varustettu astetaulukolla, josta voi lukea muitakin kallistuskulmia.
Yksinkertainen vesivaaka on nesteellä täytetty läpinäkyvä letku eli vaaitusletku. Päistään avoimessa letkussa nestepinta asettuu molemmissa päissä samaan tasoon.
"Häränsilmä-vesivaa'ssa" on kuperan lasikannen alla kupla, joka ilmaisee kallistuman riippumatta siitä, mihin kompassisuuntaan se asettuu. Sitä voidaan käyttää erityisesti tasojen kuten pöytien vaakasuoruuden toteamiseen ja säätöön yhdellä silmäyksellä.
Ensimmäinen kirje korinttilaisille

Ensimmäinen kirje korinttilaisille eli 1. Korinttolaiskirje () on Uuden testamentin seitsemäs kirja ja yksi apostoli Paavalin kirjeistä. Kirje on osoitettu Korintin kristilliselle seurakunnalle.
Ensimmäinen korinttolaiskirje on merkittävä osa Uuden testamentin kaanonia. Tämä kirje käsittelee varhaisen kirkon kohtaamia erilaisia ongelmia, tarjoten opillisia opetuksia ja käytännöllistä ohjausta.
Kirjettä voi pitää Paavalin eettisen opetuksen pääkirjeenä, siinä missä Roomalaiskirje on hänen opillinen pääkirjeensä.
Historia.
Paavali on kirjoittanut kirjeen noin vuonna 56–57. Korintin kaupunki sijaitsi liikenteellisesti ja erityisesti merenkulun kannalta keskeisellä paikalla kapean kannaksen kohdalla. Siksi kaupunki tunnettiin paheiden pesänä. Paavali joutui siksi kirjoittamaan kaupunkiin usein ja paimentamaan seurakuntia kirjeissään tiukasti mutta lempeästi.
Jakeessa 1. Kor. 5:9 Paavali viittaa aiemmin samalle Korintin seurakunnalle kirjoittamaansa kirjeeseen. Se on todennäköisesti kadonnut ja siksi tuntematon, aikaisempi kirje. Myöhemmin Paavali kirjoitti seurakunnalle myös Toisen kirjeen korinttilaisille, joka oli todellisuudessa puolestaan neljäs kirje.
Sisältö.
Ensimmäinen korinttilaiskirje on syntynyt vastauksena kysymyksiin, joita seurakunta kohtaa eläessään kristinuskolle täysin vieraan kulttuurin keskellä. Kirjeen sisällöstä voidaan päätellä, että seurakunnassa esiintyi ennen kaikkea erilaisia ristiriitoja, epäjumalien palvomista, ehtoollisen vääränlaista viettämistä, aviollisia ongelmia ja siveettömyyttä. Tämä kirje on Paavalin niin sanottu eettinen kirje, sillä hän tarttuu kirjeessään kristinuskon moniin henkilökohtaisen elämän ja seurakunnan käytännöllisiin ongelmiin. 
Kirjeen tunnetuin kohta on rakkautta käsittelevä luku 13, jota lainataan yleisesti häissä. Sen tunnettuja kohtia ovat muun muassa:
Vaikka tämä luku luetaankin yleensä häissä, jossa kohteena on mies ja nainen, niin kohdat todellisuudessa käsittelevät ihmisen ja Jumalan välistä rakkautta. Kaikki kohdat ensimmäisessä korinttilaiskirjeessä, jotka kertovat rakkaudesta, niin on ihmisen ja Jumalan välistä rakkautta. Sitä, kuinka Jumala on antanut Poikansa, jotta hän voisi sovittaa ihmisten synnit maan päällä. 
Muita tunnettuja lainoja:
Kirje efesolaisille

Kirje efesolaisille eli Efesolaiskirje () on Uuden testamentin kymmenes kirja ja yksi apostoli Paavalin kirjeistä. Se kuuluu niin sanottuihin vankilakirjeisiin, jotka Paavali kirjoitti vankeutensa aikana todennäköisesti Roomassa. Kirje on osoitettu Efesoksen pyhille, joka oli tärkeä kaupunki Vähä-Aasiassa. Joissakin varhaisissa käsikirjoituksissa puuttuu erityinen maininta Efesoksesta, mikä viittaa siihen, että se on saattanut olla kiertokirje useille seurakunnille.
Efesolaiskirje käsittelee seurakunnan luonnetta ja tarkoitusta Kristuksen ruumiina.
Kirjeen sisällyksenä on kristillinen seurakunta, johon Kristus on yhdistänyt niin pakanat kuin juutalaisetkin, sekä sen jäsenten keskinäiset velvollisuudet. 
Historia.
Vaikka kirjeen aloitus (1:1) selvästi sanoo, että Paavali olisi kirjeen kirjoittaja ja Efesoksen seurakunta sen vastaanottaja, tähän liittyy muutamia ongelmia. Ensinnäkin, vanhimmista tunnetuista käsikirjoituksista puuttuvat sanat "Efesoksessa asuvia", jolloin alussa sanotaankin vain "Paavali, Jumalan tahdosta Kristuksen Jeesuksen apostoli, tervehtii ... Kristukseen Jeesukseen uskovia pyhiä". Toisekseen, kirjeessä ei ole mitään viittauksia efesoslaisiin henkilöihin tai mihinkään, mitä Paavali olisi kokenut kaupungissa. Kolmannekseen, sellaiset lauseet kuin "Saatuani kuulla teidän uskostanne" (1:15) viittaavat siihen, ettei kirjoittajalla ole mitään oman käden tietoa kirjeen kohteena olevasta seurakunnasta. Apostolien tekojen mukaan Paavali vietti kuitenkin huomattavasti aikaa Efesoksessa ja oli yksi seurakunnan perustajista.
Näitä ongelmia on yritetty selittää erilaisilla teorioilla. Yhden teorian mukaan kirjoittaja olisi ollut joku, joka käytti Paavalin kirjoituksia paljon ja halusi siksi antaa Paavalille kunnian kirjeestä. Tämä ei kuitenkaan selitä sitä, että kirjeestä puuttuvat viittaukset Efesokseen. Toisen teorian mukaan Paavali olisi kirjoittanut kirjeestä useita kopioita eri seurakunnille, ja kirjeen alussa olevaa tervehdystä vaihdettiin tarpeen mukaan. Tällöin kirjeen varsinaisen sisällön ei ollutkaan tarkoitus olla suunnattu nimenomaisesti jollekin tietylle seurakunnalle. Myös molemmat selitykset ovat mahdollisia, jolloin kirje olisi Paavalin nimissä lähetetty kiertokirje.
Sisältö.
Esimerkiksi Kirje kolossalaisille on lähinnä poleeminen, ja sen tarkoitus oli vastustaa joitakin ajatuksia, jotka olivat päässeet hiipimään seurakuntiin. Kirje efesolaisille ei näytä saaneen alkuaan mistään erityisestä syystä, vaan se on yksinkertaisesti Paavalin rakkaudenosoitus vastaanottavalle seurakunnalle ja osoitus siitä, että hän haluaa seurakunnan saavan oikean opetuksen evankeliumista.
Kirje koostuu seuraavista osista:
Kirje filippiläisille

Kirje filippiläisille eli Filippiläiskirje () on Uuden testamentin yhdestoista kirja ja yksi apostoli Paavalin kirjeistä. Se on kirjoitettu Filippoin kristilliselle yhteisölle, joka sijaitsi Makedonian alueella.
Filippiläiskirje tunnetaan ilon, ykseyden ja kristillisen elämän teemoistaan, ja se antaa näkökulman Paavalin suhteesta Filippin seurakuntaan.
Historia.
Lähes kaikki raamatuntutkijat hyväksyvät sen, että kirjeen on kirjoittanut kokonaisuudessaan apostoli Paavali. Ainoa poikkeus ovat sen jakeet 2:5–11, joka on todennäköisesti ollut varhaiskristillinen hymni, jota Paavali on vain lainannut.
Vuonna 1845 F. C. Baur kuitenkin kyseenalaisti sen, että Paavali olisi kirjoittanut kirjeen. Tämä perustui siihen, että hänen mukaansa kirjeen alussa (1:1) mainittuja "seurakunnan kaitsijoita ja palvelijoita" (piispoja ja diakoneja) ei ole virkoina ollut olemassa vielä Paavalin aikaan. Nykyään useimmat tutkijat kuitenkin pitävät tätä mahdollisena, sillä mikään ei puhu sen puolesta, etteivät kyseiset virat olisi voineet olla olemassa jo hänen aikanaan.
Paavali kirjoitti kirjeen niiden kahden vuoden aikana, jolloin hän oli "kahleissa" (1:7–13) Roomassa, todennäköisesti loppuvuodesta 61 tai alkuvuodesta 62. Kirje oli osoitettu itäisessä Makedoniassa sijainneen Filippoin seurakunnalle, joka oli koko Euroopan ensimmäisiä seurakuntia. Paavalilla ja seurakunnalla oli hyvin läheiset siteet. Seurakunta auttoi Paavalia tämän työssä, ja Paavali puolestaan kiittää seurakuntaa tästä usein (Ap.t. 20:33–35; 2 Kor. 11:7–12; 2 Tess. 3:8). Filippoilaiset olivat köyhiä mutta anteliaita, ja halusivat edistää lähetystyötä. He olivat lähettäneet lähettiläänsä Epafroditoksen auttamaan Paavalia. Epafroditos vei kirjeen Filippoihin palatessaan.
Sisältö.
Kirjeen sisältö antaa mielenkiintoisen väläyksen siihen, mikä oli kirkon tila Roomassa Paavalin ollessa siellä. Paavali kirjoittaa, että hänen vankeutensa ei ollut esteenä evankeliumin saarnaamiselle, vaan pikemminkin kääntyi eduksi. Evankeliumi levisi nopeasti roomalaisten sotilaiden keskuudessa, sillä Paavali oli jatkuvasti kosketuksissa heihin. Näin kristittyjen määrä Roomassa lisääntyi nopeasti. 
Kirjeessä esitetyt opinkohdat muistuttavat huomattavasti Roomalaiskirjeen opetuksia. Fililippiläiskirje 3:20 ja Efesolaiskirje 2:12,19 taas esittävät ensimmäistä kertaa Paavalin kirjeissä kirkon ikään kuin kaupunkina tai yhdyskuntana. Kirjeessä korostetaan myös entistä selvemmin ajatusta Kristuksen armon ja henkilökohtaisen suuruuden suuresta ihmeellisyydestä.
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille

Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille eli 1. Tessalonikalaiskirje () on Uuden testamentin kolmastoista kirja ja yksi apostoli Paavalin kirjeistä. Se on kirjoitettu Tessalonikan kristilliselle yhteisölle Makedoniassa, jonka Paavali oli perustuanut Silaksen ja Timoteuksen kanssa toisen lähetysmatkansa aikana.
Ensimmäinen tessalonikalaiskirje on yksi Uuden testamentin varhaisimmista kirjoituksista, joka on todennäköisesti kirjoitettu noin vuonna 50–51 jKr.
Historia.
Ensimmäinen kirje tessalonikalaisille oli todennäköisesti ensimmäinen kaikista Paavalin kirjoittamista kirjeistä ja samalla ensimmäinen kaikista Uuden testamentin kirjoista. Se on todennäköisesti kirjoitettu joko vuonna 48 Jerusalemin kirkolliskokouksen jälkeen tai vuoden 52 lopulla. Paavali kirjoitti kirjeen sen jälkeen, kun hänen työtoverinsa apostoli Timoteus oli palannut Makedoniasta, ja pystyi kertomaan Paavalille uutisia Thessaloniken seurakunnan tilasta (Ap. t. 18:1-5; 1 Tess. 3:6). Vaikka Timoteuksen tuomat uutiset olivatkin enimmäkseen rohkaisevia, kävi myös ilmi, että seurakunnassa oli syntynyt erilaisia väärinkäsityksiä Paavalin kristinuskosta antamasta opetuksesta. Paavali pyrkii kirjeessä korjaamaan näitä väärinkäsityksiä ja kehottaa thessalonikelaisia noudattamaan puhtautta kaikessa elämässä. Paavali muistuttaa, että heidän pyhittymisensä on Jumalan tahto heidän elämäänsä kohtaan.
Sisältö.
Yhteenveto:
Toinen kirje tessalonikalaisille

Toinen kirje tessalonikalaisille eli 2. tessalonikalaiskirje () on Uuden testamentin neljästoista kirja ja yksi apostoli Paavalin kirjeistä. Se on kirjoitettu Tessalonikan kristilliselle yhteisölle ja sitä pidetään jatkona ensimmäiselle tessalonikalaiskirjeelle.
Kirje kirjoitettiin todennäköisesti pian ensimmäisen kirjeen jälkeen, noin 51-52 jKr. Se käsittelee eskatologiaa, rohkaisua vainossa ja Herran päivää koskevien väärinkäsitysten korjaamista.
Se onko Paavali todella kirjeen kirjoittaja on kuitenkin kiisteltyä. Koko Paavalin tekstikorpuksesta toisen tessalonikalaiskirjeen aitous on kolossalaiskirjeen jälkeen varmaankin kiistellyin.
Historia.
Perinteisen näkemyksen mukaan Paavali kirjoitti toisen kirjeen Thessaloniken asukkaille todennäköisesti Korintissa muutama kuukausi ensimmäisen kirjeen jälkeen. Seurakuntalaiset olivat omaksuneet hyvin voimakkaasti Paavalin ensimmäisessä kirjeessä opettaman ajatuksen Jeesuksen paluusta ja ajattelivat, että hetki on käsillä hyvin pian. Paavali haluaa korjata tämän käsityksen (2:1-12), ja hän kertoo, mitä pitää tapahtuman ennen kuin lopun aika koittaa. Kirje mainitsee ensimmäisen kerran "suuren luopumuksen".
Edellä kuvatussa näkemyksessä on kuitenkin ongelmia, jotka vaativat selitystä. Kirjeessä hyökätään sellaista opetusta vastaan, että Herran päivä tulisi yllättäen. Kirjeessä kiistetään myös jyrkästi, että joku voisi Paavalin (tai Silvanuksen tai Timoteuksen) kirjeeseen tai puheeseen vedoten sellaista väittää (2. Tess. 2:2). Ongelmana on kuitenkin se, että juuri ensimmäisessä tessalonikalaiskirjeessä, jota yleisesti pidetään aitona Paavalin kirjeenä, opetetaan Herran päivän tulevan kuin "varas yöllä" (1. Tess. 5:2). Opetusta suuresta luopumuksen ajasta ja anti-kristuksesta ei löydy myöskään mistään muusta Paavalin kirjeestä. Sitä, ettei kirje olisi aito Paavalin kirje, on perusteltu myös kirjeitten täysin erilaisella sävyllä. Siinä missä ensimmäinen on yksi lempeimmistä Paavalin kirjeistä, toisen sävy on kiivas ja ankara.
On myös esitetty, että toinen tessalonikalaiskirje olisi kirjoitettu korvaamaan ensimmäinen. Toisen lopussa painotetaan Paavalin omakätistä allekirjoitusta, jonka sanotaan olevan tuntomerkkinä kaikissa Paavalin kirjeissä. Ensimmäisen lopusta tämä Paavalin omakätinen allekirjoitus kuitenkin puuttuu. Siksi on epäilty, että kirjeen kirjoittaja olisi halunnut korjata hereettiseksi näkemänsä ensimmäisen tessalonikalaiskirjeen opetuksen ja näin ollen korjata siis aidon Paavalin näkemyksiä itse Paavalin nimissä. Jos kirje ei ole Paavalin kirjoittama, sen kirjoittajan on kuitenkin täytynyt tuntea muitakin Paavalin kirjeitä ja mahdollisesti olettaa myös vastaanottajiensa tuntevan niitä.
Sisältö.
Yhteenveto:
Toinen kirje Timoteukselle

Toinen kirje Timoteukselle eli 2. Timoteuskirje () on Uuden testamentin kuudestoista kirja ja yksi apostoli Paavalin kirjeistä. Kirje on osoitettu Timoteukselle, nuorelle kirkon johtajalle ja Paavalin läheiselle työtoverille.
Kirje on yksi pastoraalikirjeistä, joihin kuuluvat myös Ensimmäinen kirje Timoteukselle sekä Kirje Titukselle. Kirje antaa ohjausta seurakunnan johtamisesta, opista ja henkilökohtaisesta käytöksestä.
Ajoitus.
Kirje on yksi kolmesta niin kutsutusta pastoraalikirjeestä, ja perinteisen näkemyksen mukaan yksi neljästä apostoli Paavalin yksityishenkilöille lähettämästä kirjeestä. Sen olisi kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Timoteukselle noin vuonna 65–67 jaa. jonkin verran ensimmäisen kirjeen jälkeen. Paavali olisi kirjoittanut sen Roomassa toisen vankeutensa aikana, ja Tykikos vei kirjeen Timoteukselle.
Nykytutkimuksen mukaan kirje on todennäköisesti kirjoitettu toisen vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla.
Sisältö.
Kirjeessä Paavali pyytää hartaasti Timoteusta tulemaan luokseen ennen talvea ja tuomaan Markuksen mukanaan (vertaa Fil. 2:22). Hän ounastelee, että hänen lähtönsä aika on käsillä (4:6), ja hän kannustaa "poikaansa Timoteusta" kaikkeen ahkeruuteen ja peräänantamattomuuteen taistelussa vääriä opetuksia vastaan sekä kärsivällisyyteen vainojen alla (1:6–15).
Kirje Titukselle

Kirje Titukselle eli Tituskirje () on Uuden testamentin 17. kirja ja yksi apostoli Paavalin kirjeistä. Kirje on osoitettu Titukselle, Paavalin luotetulle työtoverille.
Kirje on yksi pastoraalikirjeistä, joihin kuuluvat myös Ensimmäinen kirje Timoteukselle sekä Toinen kirje Timoteukselle. Kirje antaa ohjeita seurakunnan johtamisesta, terveestä opista ja kristillisestä elämästä.
Perinteisen näkemyksen mukaan sen on kirjoittanut apostoli Paavali työtoverilleen, apostoli Titukselle. Nykytutkimuksen mukaan kirje on todennäköisesti kirjoitettu toisen vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla. 
Historia.
Perinteisen näkemyksen mukaan Paavali on kirjoittanut kirjeen. Tämä näkemys oli vallalla antiikin ajalta lähtien. Kirje olisi kirjoitettu sen jälkeen, kun Paavali oli käynyt Kreetalla. Tämä ei kuitenkaan voi olla sama käynti, josta puhutaan Apostolien teoissa, koska tällöin Paavali oli vangittuna matkalla Roomaan, ja vankeus kesti kaksi vuotta. Näin Paavalin on oletettu vapautumisensa jälkeen matkustaneen takaisin Vähään-Aasiaan kulkien matkalla Kreetan kautta. Tämän jälkeen hän olisi jatkanut Efesokseen ja myöhemmin Makedoniaan. Siellä hän kirjoitti Ensimmäisen kirjeen Timoteukselle. Sen jälkeen hän jatkoi Nikopoliihin, joka mainitaan kirjeen lopetuksessa. Kirje olisi kirjoitettu siellä noin vuonna 63–64.
Lähes kaikki apologistit, myös perinteistä näkemystä edustavat, ovat kuitenkin sitä mieltä, että pastoraalikirjeiden lopetukset eivät ole autenttisia. Nykytutkijoiden yleisen näkemyksen mukaan kirje on muiden pastoraalikirjeiden tapaan kirjoitettu vasta toisella vuosisadalla.
Sisältö.
Kirje olisi kirjoitettu samaan aikaan kuin Ensimmäinen kirje Timoteukselle, joka muistuttaa kirjettä monin paikoin. Molemmat kirjeet on kirjoitettu seurakunnalle, jota kirjoittaja on aiemmin opettanut mutta jota ohjataan enää lähinnä kirjeiden välityksellä. Kumpikin kirje antaa ohjeita ja asettaa vaatimuksia seurakunnan paimenen tehtävässä oleville henkilöille. Sekä Timoteusta että Titusta myös varoitetaan samalla tavalla vääristä opetuksista.
Kirje sisältää kreikkalaisen runoilija Epimenideen runosta ”Kretika” seuraavan lainauksen kreetalaisten petollisuudesta ja opillisesta eksytyksestä: ”Petturi Kreetan mies, peto ilkeä, ahne ja laiska” (Tit. 1:12). Raamattu ei kovin usein siteeraa itsensä ulkopuolisia lähteitä, joten kyseessä on huomionarvoinen poikkeustapaus. (Katso lisää: Epimenides Raamatussa.)
Ensimmäinen Johanneksen kirje

Ensimmäinen Johanneksen kirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittanut apostoli Johannes.
Historia.
Perimätiedon mukaan kirjoittajana on pidetty Johannesta ja kirjoituspaikkana Efesosta. Johannes kirjoitti kirjeen todennäköisesti vanhalla iällä, ensimmäisen vuosisadan loppupuolella.
Kirjeen sisältö, kieli ja sen käyttämät käsitteet osoittavat, että kirjeellä on sama kirjoittaja kuin kahdella muulla Johanneksen nimiin laitetulla kirjeellä sekä Johanneksen evankeliumilla. Ei voida varmasti sanoa, kirjoittiko Johannes nämä kirjat itse, kirjoittiko joku ne hänen nimissään ja puhuen hänen puolestaan, vai onko ne kirjoittanut useampi henkilö yhdessä.
Sisältö.
Kirjeen alku muistuttaa tyyliltään hyvin paljon Johanneksen evankeliumin alkua ja puhuu samanlaisista asioista, muun muassa Kristuksesta valkeutena.
Apostolin tarkoituksena oli julistaa elämän sana niille, joille hän kirjoitti, jotta he voisivat yhdistyä Isään ja hänen poikaansa Jeesukseen Kristukseen. Hän osoittaa, että yhdistyminen tapahtuu toisaalta Kristuksen sovitustyön kautta (1:7; 2:2; 3:5; 4:10, 14; 5:11, 12) ja hänen toimiessaan ihmisten puolustajana (2:1) ja toisaalta ihmisten toimesta pyhyydellä (1:6), kuuliaisuudella (2:3), puhtaudella (3:3), uskolla (3:23; 4:3; 5:5) ja rakkaudella (2:7, 8; 3:14; 4:7; 5:1).
Kirjoittaja kirjoitti kirjeen "teille, Jumalan Poikaan uskoville, jotta tietäisitte, että teillä on iankaikkinen elämä" (5:13). Vaikuttaa siltä, että kirjoittaja oli huolissaan harhaoppisten opettajien opetuksista. Sellaiset opettajat tuomittiin antikristuksiksi (2:18–19). He olivat aiemmin olleet kirkon johtajia, mutta heidän opetuksestaan oli sittemmin tullut heterodoksista. Vaikuttaa siltä, että nämä opettajat opettivat, että Kristus olisi ollut henki vailla ruumista (4:2), että hänen kuolemansa ristillä ei ollut syntien sovitukseksi (1:7), ja että he eivät enää voineet tehdä syntiä (1:8–10).
Kolmas Johanneksen kirje

Kolmas Johanneksen kirje () on yksi Uuden testamentin kirjeistä. 
Historia.
Perimätiedon mukaan kirjoittajana on pidetty apostoli Johannesta, ja kirjoituspaikkana Efesosta. Johannes kirjoitti kirjeen todennäköisesti vanhalla iällä, ensimmäisen vuosisadan loppupuolella.
Kirje on osoitettu Gaiukselle, mutta ei ole tietoa siitä, kuka Uudessa testamentissa mainittu Gaius on kyseessä. Kyseessä saattaa olla samanniminen kristitty Makedoniassa (Ap.t. 19:29), Korintissa (Room. 16:23) tai Derbessä (Ap. t. 20:4).
Kirjeen kieli on huomattavan samanlaista kuin Toisessa Johanneksen kirjeessä. Siksi tutkijat pitävät yleensä kirjoittajana varmuudella samaa henkilöä. Jonkin verran enemmän on epäilty sitä, että sama henkilö olisi kirjoittanyt myös Johanneksen evankeliumin, Ensimmäisen Johanneksen kirjeen ja Johanneksen ilmestyksen.
Sisältö.
Kirjeen kirjoittaja halusi jättää Gaiuksen haltuun joukon kristittyjä, joita johti Demetrius. Gaiuksen tehtävä oli suojella heitä, sillä he olivat muukalaisia hänen kotipaikallaan. He olivat tulleet sinne saarnaamaan evankeliumia.
Tämän vuoksi kirjoittaja pyrkii antamaan mainituista henkilöistä hyvän todistuksen.
Demetrius oli todennäköisesti kiertelevä saarnaaja, jonka tarkoitus oli korjata seurakunnissa valloillaan olleet harhaopit. Harhaoppisista opettajista mainitaan kirjeessä nimeltä Diotrefes. Hän oli sulkenut seurakunnan ovet kierteleviltä saarnaajilta, parjasi apostoleja, eikä suostunut lukemaan apostolista alkuperää olleita kirjeitä.
Kynsi

Kynsi on sormen tai varpaan päässä oleva kova, keratiinista muodostunut osa. Sen tyvessä on valkoinen alue, joka ei ole vielä täysin kehittynyt.
Kynnen ensisijainen tehtävä on suojata sormen- tai varpaanpäätä. Kynnet uusiutuvat ja kasvavat. Sormen kynnet uusiutuvat kokonaan noin kuuden kuukauden kuluessa. Varpaankynnen uusiutuminen kestää puolesta vuodesta vuoteen.
Kynnen rakenne.
Kynsi on runsasrikkistä keratiinia eli sarveisainetta. Se on samankaltaista valkuaisainetta kuin hiukset. Kynsi koostuu kolmesta kerroksesta. Kynsivallin solut tekevät pintakerroksen, kynnen aiheen solut keskikerroksen ja kynnen pohjan solut alimman kerroksen. Keratiinisolujen välissä on fosfolipidejä, erityisiä rasvoja, jotka tekevät kynnestä taipuisan. Kynnessä ei ole kalsiumia tai muita mineraaleja sen enempää kuin muussakaan keratiinissa. Kynnessä tavataan kymmeniä muutoksia, joista osa on kynnen kehityshäiriöitä (synnynnäisiä), osa jonkin muun taudin ilmentymiä ja osa sieni-infektioita, pääasiassa kynsisilsaa.
Kynnen hoito.
Kynnet kasvavat koko ajan, mutta niitä voidaan lyhentää leikkaamalla. Kynsi haurastuu pidetessään, ja silloin siitä on pidettävä erityisesti huolta. Jos kynnet ovat hauraat, täytyy syödä enemmän A-vitamiinia. Jotkut pitävät sormen- ja varpaankynsiensä koristelusta siihen erikseen valmistetulla kynsilakalla, jota on saatavana kauppojen kosmetiikkaosastoilta. Likaisissa olosuhteissa kynnen alle kerääntyy mustat surureunat, jotka voi puhdistaa pois kynsiharjalla. Pitkäaikainen sairaus voi tehdä uran kynteen.
Kynnen tunto.
Joskus kynsi voidaan joutua poistamaan, mikäli se on vioittunut tai sen alle on muodostunut infektio. Tämä toimenpide tehdään yleensä paikallispuudutuksen avulla. Naulan tai muun terävän esineen joutuminen kynnen alle on erittäin kivuliasta. Kuitenkaan itse kynnessä ei ole tuntoa, sillä se on kuollutta solukkoa, kuten hiuksetkin. Näin ollen kynnen näkyvää osaa ei voida juurikaan hoitaa, mikäli se on vaurioitunut. Kynteen kohdistuva kova isku saattaa irrottaa kynnen. Ensin kynnen alapuolen verenkierto tyrehtyy ja kynsi tummuu. Tämän jälkeen (3–10 päivää) kynsi nousee ylös ja irtoaa itsestään. Vauriosta riippuen tilalle kasvaa uusi, täydellinen tai hieman epämuodostunut kynsi. Jotkin sairaudet heijastuvat myös kynnenrakenteen muutoksina, kuten esimerkiksi psoriasis. Noin kolmasosalla pälvikaljua sairastavista esiintyy kynsimuutoksia. Kynnen alle saattaa pesiytyä kynsisieni.
Eläinten kynnet.
Eläimillä kynnet ovat lajikohtaisesti erilaisia. Esimerkiksi koirilla kynnet parantavat varpaiden otetta liukkailla pinnoilla, kun taas kissoilla kynnet ovat sisäänvedettävät, ja koska ne pysyvät terävinä, ne ovat tehokkaat saalistusaseet. Märehtijöillä kynsiä vastaavat sorkat ja hevosella kaviot. Eläimistä eniten hoidetaan hevosten kavioita, jotka vuollaan oikean muotoisiksi 6-8 viikon välein sekä kengitetään tarpeen mukaan. Lehmien sorkkahoito on nykyisin myös säännöllistä.
Irlannincob

Irlannincob (myös "tinker") on irlantilainen toistaiseksi melko vakiintumaton hevosrotu. Rotu polveutuu muun muassa dales-, connemara- ja fellponeista sekä shire- ja clydesdalenhevosista. Se oli alun perin romanien ajo- ja ratsuhevonen, josta on muun muassa hauskan ulkonäkönsä vuoksi tullut yleisemminkin suosittu rotu myös Britteinsaarten ulkopuolella. Suomessa irlannincobeja on lähes viisisataa.
Ominaisuudet.
Irlannincob on rakenteeltaan jykevä ja sen säkäkorkeus vaihtelee tyypeittäin välillä 110–170 cm. Irlannincobilla on todella runsaasti vuohiskarvoja ja suuret kaviot. Sekä tammoilla että oreilla voi olla "viikset" ylähuulessa. Rodulla sallitaan kaikki muut paitsi "albiinot" (todennäköisesti valkovoikot; albiinoutta ei esiinny hevosilla), mutta yleisimmin ne ovat kirjavia. Irlannincobit ovat erinomaisia perhe-, koulu- ja harrastehevosia, sillä ne ovat rohkeita ja rauhallisia.
Historia.
Britteinsaarten maankiertolaisten, "travellerien" kirjavat tupsujalkaiset hevoset tunnettiin pitkään lähinnä "kiertolaisten vankkurihevosina" ("Gypsy Vanner") tai kiertelevien heimojen tekemään kattilanpaikkaustyöhön viittaavalla "Tinker"-nimellä. Vanner-nimitystä käytettiin kiertolaisten itsensä keskuudesta kuitenkin nimenomaan vain raskaimpia vaunuja vetäneistä shirehevosristeytyksistä, ja Thompsonin perustettua "Gypsy Vanner Horse Societyn" osa rodun kasvattajista, erityisesti sen alkuperäiset romanichal-omistajat, alkoivat kutsua rotua nimellä "Gypsy Cob", vaikkei rotu edustakaan cob-tyyppiä vaan on selkeästi raskaampi kylmäverinen.
Irlannincobin historia organisoituna rotuna alkaa vasta 1900-luvun loppupuolelta. Ensimmäiset irlannincobit kantakirjattiin rotunimellään Irlannissa vuonna 1998. Rotua harrastamaan ja kasvattamaan ryhtyneet ovat myöhemmin erityisesti Euroopassa päätyneet käyttämään lähinnä nimeä irlannincob ("Irish Cob") välttääkseen termin "Gypsy" ("mustalainen"). Rotu on kuitenkin kotoisin ennemmin yleisesti Britteinsaarilta kuin Irlannista. Koska Irlannissa kasvatetaan myös varsinaisia cobeja, rotunimeä irlannincob voikin pitää suorastaan harhaanjohtavana.
Muut kuin rotua erityisesti harrastavat suomalaiset hevosihmiset myös käyttävät rodun edustajista edelleen lähinnä nimitystä tinker, jolla nämä hevoset alun perin Suomessakin tunnettiin. Britanniassa termillä "Tinker [horse]" on kuitenkin sekarotuiseen tai sukutaustaltaan epämääräiseen yksilöön viittaava sävy.
Rotu Suomessa.
Suomessa rodulla on kaksi toimivaa rotuyhdistystä, jotka kumpikin tunnistavat ja rekisteröivät irlannincobeja. Toinen tarjoaa rekisteröintipalveluita Hollantiin ja toinen Irlantiin. Suomessa rotua edustaa lähemmäs 500 yksilöä. Suomeen on avattu oma kantakirja irlannincobeille loppuvuodesta 2012. Hippokseen rekisteröinti ei ole pakollista, irlannincob-passin saa nyt suomalaiselta kantakirjalta. Kotimaista kantakirjaa pitää Suomen Irlannincobyhdistys ry, jonka emokantakirja on Irlannissa.
Vaippa (side)

Vaippa on suoja henkilöille, jotka eivät hallitse virtsaamistaan tai ulostamistaan. Vaipan tarkoitus on estää vaatteiden kastuminen virtsasta tai likaantuminen ulosteista. Vaipan periaatteena on kerätä imukykyisenä virtsat ja kiinteät ulosteet vaippaan. Vaippa vaihdetaan uuteen tai puhtaaseen, kun imukyky on loppunut tai vaippa on märkä tai likainen. 
Vaippoja käytetään pääasiassa vauvoille, jotka eivät saa omatoimisesti tai toisen avulla huolehdittua hygieenisestä virtsaamisesta tai ulostamisesta, kun heitä ei ole vielä opetettu potalle. Vaippoja käyttävät myös aikuiset, jotka ovat menettäneet virtsan tai ulosteen pidätyskykynsä. Aikuisilla yleisin vaippojen käytön syy on virtsanpidätyskyvyn ongelma, inkontinenssi, joka voi johtua esimerkiksi vanhuudesta, sairaudesta tai vammasta. Ohuita aikuisten vaippoja kutsutaankin inkontinenssisuojiksi. Vaippoja tai niitä vastaavia muita teknisiä ratkaisuja käytetään myös tilanteissa, jolloin normaali vessassa käynti on käytännössä mahdotonta, kuten vuodepotilailla sairaalassa, ja ihmisillä jotka työskentelevät äärimmäisissä olosuhteissa, kuten astronauteilla.
Tämän lisäksi aikuisilla tunnetaan myös parafiilinen vaippafetisismi, jossa vaippoja käytetään vaikka niihin ei olisi lääketieteellistä tarvetta.
Tyyppejä.
Kertakäyttövaippa.
Nykyisissä kertakäyttövaipoissa on kerrostettu rakenne, joka sallii virtsan siirtymisen imukykyiseen ydinrakenteeseen josta se ei pääse valumaan pois. Vaipan peruskerrokset ovat polyeteenikalvon tai kuitukankaan ja kalvon yhdistelmä, jotka estävät kosteuden poistumisen vaipasta. Vaipoissa käytetään imukykyistä kuivarainattua paperia ja superabsorboivia ainesosia, jotka imevät kosteuden. 
Kertakäyttövaipoissa on saatavilla teippivaippoja, ja housuvaippoja. Teippivaipat kiinnitetään vyötäisille teipein, jotka estävät vaipan valumisen. Housuvaippa puetaan ja riisutaan tavallisten alushousujen tapaan. Isommat lapset oppivat pukemaan ne pian itsekin. Tällaisessa vaipassa ei ole avattavia tarroja. Housu- ja teippivaippoja valmistetaan myös aikuisille käyttäjille.
Kertakäyttövaipoissa on joskus indikaattoriraita, joka vaihtaa väriä kastuessaan ja ilmaisee vaihdon tarpeen. Kertakäyttöinen vaippa viedään jätteisiin tai hävitetään muulla tavalla. Kertakäyttövaippoja pidetään yleisesti merkittävänä jäteongelmana, sillä ne eivät muovipäällysteestään johtuen maadu erityisen helposti. Vaippojen imukykyinen sisus taas saattaa olla myös kompostoitavissa. 
On myös kertakäyttövaippoja, joilla ei ole imukykyä. Näitä vaippoja kutsutaan Uimavaipoiksi. Uimavaippoja käytetään uidessa ja ne pitävät sisällään kiinteän ulosteen, mutta ei virtsaa. Uimavaipat eivät kuitenkaan estä täysin ulosteperäisten taudinaiheuttajien pääsyä veteen. Ne voivat myös vaikeutta vahingon havaitsemista. 
Kestovaippa.
Pestävät vaipat (kestovaipat) käytetään kuten kertakäyttövaipat, paitsi että hävittämisen sijaan ne pestään ja käytetään uudelleen.
Germanium

Germanium on kemiallinen alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Ge (), järjestysluku 32 ja CAS-numero 7440-56-4. Tämä kova hopeanvalkoinen puolimetalli on kemiallisesti tinan kaltainen. Germanium muodostaa laajan joukon organometalliyhdisteitä ja on tärkeä puolijohdemateriaali transistoreissa. Germaniumin tiheys on 5,35 g/cm3. Sulamispiste on 1 211 K (938 °C) ja kiehumispiste 3 093 K (2 820 °C).
Vuonna 1871 germanium oli yksi alkuaineista, joita Dimitri Mendelejev ennusti olevan olemassa puuttuvana piin ryhmän analogiana ("ekasilicon"). Tämän alkuaineen olemassaolon osoitti Clemens Winkler vuonna 1886, ja se oli tärkeä varmistus Mendelejevin jaksollisen järjestelmän idealle.
Germaniumia löytyy argyrodiitista (germaniumin ja hopean sulfidista), kivihiilestä, germaniitista (Cu26Fe4Ge4S32), sinkkimalmeista ja muista mineraaleista.
Isotoopit.
Germaniumilla on viisi pysyvää isotooppia. Ne ja niiden keskinäiset osuudet luonnossa esiintyvästä germaniumista ovat seuraavat: 70Ge (20,57 %), 72Ge (27,45 %), 73Ge (7,75 %), 74Ge (36,50 %) ja 76Ge (7,73 %). Germaniumista tunnetaan yli 20 radioaktiivista isotooppia. Niistä pitkäikäisin on 68Ge, jonka puoliintumisaika on 270,95 päivää.
Käyttö.
Germanium on sopiva infrapunasovelluksiin, sitä käytetään infrapunaspektroskoopeissa ja muissa optisissa laitteissa, joissa tarvitaan äärimmäisen herkkiä infrapunadetektoreita. Germaniumdioksidin taitekerroin ja dispersio-ominaisuudet tekevät germaniumin käyttökelpoiseksi laajakulmaisiin kameran linsseihin ja mikroskooppien objektiivilinsseihin.
Germaniumtransistoreita käytetään edelleen mm. sähkökitaroiden vahvistimissa. Pii-germanium-lejeerinki on nopeasti tulossa tärkeäksi puolijohdemateriaaliksi hyvin nopeissa integroiduissa piireissä. Germaniumia käytetään lejeerinkinä, fosforisoivana aineena loistevalaisimissa ja katalyyttinä.