tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eerik Voittoisa

Eerik Voittoisa (ruotsiksi Erik Segersäll); (n. 945 – n. 995) tuli kuninkaaksi Uplannin alueella 970-luvulla. 
Kronikoitsija Adam Bremeniläinen kertoo, että Eerik myös taisteli vallasta tanskalaisen Sven Haaraparran kanssa. Hän olisi myös ollut naimisissa Mieszko I:n ja Böömin prinsessa Dubrawkan tyttären Świętosława / Sigrid Ylpeän, (Wendenin Gunhild) (968/972 – n. 1016) kanssa, joka oli Puolan kuningas Bolesław I Urhean sisar. 
Islantilaisissa saagoissa kerrotaan Eerikin taistelleen veljenpoikaansa Styrbjörn Starkea vastaan suuressa taistelussa Fyrisjoen tasangolla Vanhan Uppsalan liepeillä (slaget vid Fyrisvallarna).
Olavi Sylikuningas

Olavi Sylikuningas oli Eerik Voittoisan poika ja Ruotsin kuningas noin vuodesta 995 vuoteen 1022. Hän oli Ruotsin ensimmäinen kristitty kuningas. Olavi oli myös ensimmäinen, jonka varmuudella tiedetään olleen kuningas sekä Sveanmaalla että Götanmaalla. Nykyisen käsityksen mukaan Olavin vankinta tukialuetta olisi ollut Götanmaa. On tosin epäselvää, mitä "kuningas" vielä tässä historian vaiheessa tarkoittaa. Mistään kovin yhtenäisestä Ruotsin kuningaskunnasta ei voi vielä puhua Olavi Sylikuninkaan aikana eikä pitkään aikaan sen jälkeenkään.
Hän oli myös ensimmäinen kuningas, joka antoi lyödä omia rahoja Sigtunassa. Adam Bremeniläisen mukaan Olavi meni naimisiin slaavilaisen ruhtinaan tyttären Estridin kanssa. Oman tyttärensä Ingegerdin Olavi antoi vaimoksi Kiovan suuriruhtinaalle Jaroslaville. Snorre Sturlassonin mukaan Olavi ja Tanskan Sven Kaksiparta liittoutuivat Norjan kuningasta Olav Tryggvasonia vastaan. Tarunomaisessa Svolderin meritaistelussa vuonna 1000 Olavi ja Sven löivät norjalaiset.
Lisänimi "Sylikuningas" lienee väärä suomennos. Skötkonung-nimen alkuperäiseksi merkitykseksi on tulkittu "skattkonung", mikä tarkoittaisi raha- tai verokuningasta. Nimi voisi viitata Olavin lyöttämiin hopearahoihin tai siihen, että hän olisi maksanut veroa Tanskan Sven Kaksiparralle ja Knuut Suurelle.
DreamWorks Pictures

DreamWorks Pictures (tunnetaan myös nimillä DreamWorks SKG, DreamWorks Studios tai yksinkertaisesti DreamWorks) on yhdysvaltalainen elokuvastudio, joka kehittää, tuottaa ja levittää elokuvia, musiikkia ja televisio-ohjelmia. Yhtiön perustivat Steven Spielberg, Jeffrey Katzenberg ja David Geffen lokakuussa 1994.
Vuoden 2016 lokakuusta lähtien DreamWorksin elokuvia on markkinoinut ja levittänyt Universal Pictures, jonka tytäryhtiö DreamWorks Animation on ollut elokuusta 2016 asti.
Historia.
Yhtiön perustivat Steven Spielberg (elokuvaohjaaja), Jeffrey Katzenberg (aikaisempi Disneyn animaatio-osaston johtaja) ja David Geffen (Geffen Recordsin perustaja) lokakuussa 1994. Heidän nimistä syntyi kirjainyhdistelmä SKG yrityksen nimen perään ("DreamWorks SKG").
Vuonna 1995 perustettiin videopeleihin keskittynyt tytäryhtiö DreamWorks Interactive. Electronic Arts osti DreamWorks Interactiven vuonna 2000. Yhdistymisessä syntynyt osasto on nimeltään Danger Close Games.
Musiikkiin keskittynyt tytäryhtiö DreamWorks Records perustettiin vuonna 1996. Alle odotusten toiminut levy-yhtö myytiin vuonna 2003 Universal Music Groupille, jolloin sen nimeksi vaihtui DreamWorks Nashville. Lopulta Universal Music Group lopetti sen toiminnan kokonaan vuonna 2005.
Joulukuussa 2005 DreamWorks myytiin Paramount Picturesin omistavalle Viacomille 1,6 miljardilla dollarilla.
DreamWorks halusi lopettaa yhteistyön Paramountin kanssa solmimalla 1,5 miljardin dollarin arvoisen jakelusopimuksen intialaisen Reliance Anil Dhirubhai Ambani Groupin kanssa vuonna 2008. Seuraavana vuonna DreamWorks solmi jakelusopimuksen The Walt Disney Studiosin kautta, minkä seurauksena studion elokuvat julkaistiin Touchstone Picturesin kautta; tämä kesti vuoteen 2016 asti.
Vuodesta 2016 lähtien Amblin Partners on toiminut jakelusopimuksen isäntänä, ja sen myötä DreamWorksin elokuvat julkaistaan Universal Picturesin kautta.
Tekniikka.
DreamWorks käyttää elokuvien teossa MoonRay-renderöintiohjelmistoa, joka on käytössä elokuvissa kuten "Hurja jengi" ja "".
DreamWorksin tuotanto.
Elokuvat ja tv-sarjat.
DreamWorks Television oli televisiosarjoihin keskittynyt osasto, joka toimi vuosien 1996–2013 välillä. Vuonna 2013 se yhdistettiin osaksi Amblin Partnersin osastoa nimeltä Amblin Television. 
Musiikki.
Vuosina 1996–2004 toiminut DreamWorks Records oli DreamWorksin alainen levy-yhtiö. Heidän listoilla olivat aikanaan mm. Propellerheads, Smash Mouth, Elliott Smith, Rufus Wainwright ja AFI.
Videopelit.
Videopeleihin keskitynyt DreamWorks Interactive (DWI) aloitti toimintansa vuonna 1995. Yksi suurimmista onnistumisista oli vuonna 1999 julkaistu PlayStation-peli "Medal of Honor". Heti seuraavana vuonna EA osti DWI:n.
Animaatiot.
Vuonna 1994 syntyi animaatioelokuviin keskittynyt DreamWorks Animation. Yhtiö oli DreamWorks Picturesin omistuksessa vuoteen 2004 saakka, jolloin siitä tuli erillinen osakeyhtiö.
Serbia ja Montenegro

Serbia ja Montenegro () oli valtio Balkanilla 1992–2006. Vuosina 1992–2003 se oli vielä liittotasavalta nimeltään Jugoslavian liittotasavalta (), joka muodostui Jugoslavian hajotessa ja jota nimitettiin ”Tynkä-Jugoslaviaksi”. Se muutettiin Serbian ja Montenegron valtioliitoksi vuonna 2003. Valtioliitto hajosi kesäkuussa 2006 Montenegron julistauduttua itsenäiseksi, ja Serbiasta tuli sen juridinen seuraaja.
Historia.
Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan hajotessa sen osaksi jääneet Montenegro ja Serbia muodostivat uuden, järjestyksessään kolmannen Jugoslavian eli "Jugoslavian liittotasavallan" huhtikuussa 1992. Se oli Yhdistyneiden kansakuntien (YK) mukaan vain yksi Jugoslavian viidestä seuraajasta eikä näin ollen voinut periä Jugoslavian paikkaa YK:ssa.
Entisen Jugoslavian omaisuuden ja velkojen jaon estivät Jugoslavian hajoamissodat, joiden vuoksi Jugoslavian liittotasavalta oli kauppa- ja merisaarrossa vuoteen 1995. Tällöin neuvoteltiin Kroatian sekä Bosnia ja Hertsegovinan sisällissodat päättänyt Daytonin rauhansopimus Jugoslavian, Kroatian ja Bosnia-Hertsegovinan kesken.
Paljolti Serbian johtamassa Jugoslaviassa hallitsi Serbian presidentti Slobodan Milošević vuoteen 1997, jonka jälkeen hän toimi valtaoikeuksiltaan vahvistettuna koko Jugoslavian presidenttinä. Milošević syrjäytettiin opposition mielenosoituksissa syksyllä 2000. Hänet pidätettiin ja luovutettiin Jugoslavia-tuomioistuimelle vuonna 2001.
Jugoslavia hyväksyttiin YK:n jäseneksi vuonna 2000. Vuonna 2003 Jugoslavian parlamentti hyväksyi valtioliiton nimeltään Serbia ja Montenegro. Liitosta tehtiin löyhä koskien vain joitain aloja, kuten puolustus. Jäseninä olleilla kahdella tasavallalla oli oma talouspolitiikkansa ja valuuttansa, eikä niillä ollut yhteistä pääkaupunkia, vaan valtion instituutioista korkein oikeus toimi Montenegron Podgoricassa. Tasavaltojen tuli pysytellä liitossa vähintään kolme vuotta. Sen jälkeen toinen voisi halutessaan erota, mutta menettäisi tällöin oikeuden Serbia-Montenegron kansainväliseen asemaan, joka periytyisi kokonaisuudessaan toiselle osapuolelle.
Vuonna 2006 Montenegrossa järjestettiin kansanäänestys, jossa 55,4 % äänestäneistä (äänestysprosentti 86,3) kannatti Montenegron itsenäistymistä. Itsenäistymiseen vaadittu osuus äänistä oli 55 %, ja täten Montenegro itsenäistyi. Serbia ja Montenegro lakkasi olemasta Serbian julistauduttua valtioliiton juridiseksi seuraajaksi ja itsenäiseksi toimijaksi kesäkuussa 2006.
Humen giljotiini

Humen giljotiinin eli Humen lain mukaan tosiasioista ei voi johtaa moraalisia sääntöjä. Näin Humen giljotiini siis leikkaa moraalin irti luonnollisista totuuksista. Periaatteen loi filosofi David Hume teoksessaan "A Treatise of Human Nature" (1739). Sääntö kuuluu lyhyesti ”there is no ought from is”. Hume selittää teoksessaan periaatteen seuraavasti:"En voi pidättäytyä lisäämästä näihin päätelmiin havaintoa, jolla voidaan, ehkäpä, nähdä jonkinlaista merkitystä. Jokaisessa kohtaamassani moraalijärjestelmässä olen aina huomannut, että kirjoittaja etenee jonkin aikaa tavalliseen päättelytapaan, ja osoittaa Jumalan olemassaolon tai tekee huomioita ihmiselämästä; sitten täysin yhtäkkiä huomaan hämmästyksekseni, että tavallisten väitteiden 'on' ja 'ei ole' sijaan en kohtaa yhtäkään väittämää, johon ei liity 'pitäisi' tai 'ei pitäisi'. Muutos on huomaamaton, mutta kuitenkin merkittävä. Sillä tämä 'pitäisi' tai 'ei pitäisi' ilmaisee jonkin uuden suhteen tai väitteen, ja olisi välttämätöntä, että se tulisi havaita ja selittää, ja samaan aikaan tulisi perustella, mikä näyttää täysin käsittämättömältä, kuinka tämä uusi suhde voidaan johtaa muista, jotka ovat täysin erilaisia sen kanssa.  Mutta koska kirjoittajat eivät yleensä hyödynnä tätä varausta, aion suositella sitä lukijoille, ja uskon, että tämä pieni huomiointi muuttaisi kaikkia sivistymättömiä moraalijärjestelmiä ja näyttäisi meille, että paheen ja hyveen ero ei löydy ainoastaan asioiden suhteista, eivätkä ne ole järjellä pääteltävissä."
Moralistinen virhepäätelmä

Moralistinen virhepäätelmä on eräs argumentointivirhe. Se on naturalistisen virhepäätelmän vastakohta, jossa "pitäisi"-lauseista johdetaan "on"-lauseita. Se ei siis tiukan määritelmän mukaan ole metaetiikkaa, mutta koskee kuitenkin moraalisia teorioita.
Esimerkkejä moralistisesta virhepäätelmästä ovat muun muassa väitteet:
Naturalistinen virhepäätelmä

Naturalistinen virhepäätelmä on useiden filosofien virheellisenä pitämä päättely, joka liittyy moraalisen hyvän luonteeseen. Brittiläinen filosofi G. E. Moore esittelee sen kirjassaan "Principia ethica".
Moore väittää henkilön syyllistyvän naturalistiseen virhepäätelmään, jos hän yrittää palauttaa moraalisen "hyvän" johonkin luonnolliseen, maailmassa empiirisesti mitattavissa olevaan ominaisuuteen. 
Esimerkiksi hedonisti saattaa väittää moraalisen hyvän olevan mitattavissa ihmisissä esiintyvän mielihyvän tai onnellisuuden perusteella. Tällaiset hedonistit ovat laajentaneet näkökulmaansa hedonismin ydinteesistä, jonka mukaan mielihyvä tulee maksimoida. Mooren mukaan tämä on ankara virhe, ja moraalista hyvää tulee pitää sellaisena kuin se on, yksinkertaisena määrittelemättömänä epänaturalistisena arvona.
On huomattava, että Moore piti yhtä lailla virheenä hyvän palauttamista yliluonnollisiin tai metafyysisiin ominaisuuksiin (Jumalan lain tai kosmoksen järjestyksen mukaisuuteen tms.).
Mooren mukaan yritys määrittää moraalinen hyvä naturalistisen ominaisuuden avulla kaatuu aina avoimen kysymyksen argumenttiin. Ajatellaan esimerkiksi väitettä, että hyvää on se, mikä tuottaa mielihyvää (mielihyvän paikalle voidaan ajatella mikä tahansa muukin asia). Silloin voitaisiin päätellä seuraavasti: "P tuottaa mielihyvää – siis P on hyvä." Avoimeksi jää silti kysymys: "Onko hyvä, että P tuottaa mielihyvää?" Mooren mukaan tämä kysymys on aina mielekäs, eikä mikään hyvän analyysi siksi voi onnistua.
Hedonisti saattaisi vastata toteamalla vain moraalisen hyvän ja mielihyvän korreloivan täysin. Iso osa kritiikistä väittää myös Mooren yleisesti ottaen vain puhuvan analyysin paradoksista, eikä niinkään tietystä etiikan luonteeseen läheisesti liittyvästä ongelmasta.
Mooren näkökantaa kutsutaan eettiseksi epänaturalismiksi. Hän oli itse utilitaristi moraalin suhteen.
Moorea ei siis niinkään kiinnosta se, jos joku yrittää johtaa empiirisistä tosiasioista arvostelulauseita, vaan tämä on Humen giljotiinin käyttöalaan kuuluva asia. Moore puhuu pikemminkin moraalin semantiikasta, vaikka Humen giljotiinin vastainen päättely onkin aina myös naturalistinen virhepäätelmä.
Moraalifilosofi William Frankenan mielestä, jos Mooren vaatimuksessa pitäydyttäisiin tiukasti, mitään ei voitaisi määritellä. ”Kun eettisen arvostelman samastamista tosiasiaa koskevan arvostelman kanssa kutsutaan virhepäätelmäksi ilman tähän sisältyvän virheellisyyden osoittamista, syyllistytään kehäpäätelmään”, Frankena toteaa.
Peter Singer

Peter Albert David Singer (s. 6. heinäkuuta 1946 Melbourne) on australialainen filosofi. Hän on toiminut bioetiikan professorina Princetonin yliopiston Center for Human Values -keskuksessa vuodesta 1999. Singer on toiminut myös filosofian professorina Monash-yliopistossa Melbournessa. Hänen eritysalaansa on käytännöllinen filosofia ja eettinen näkökulmansa utilitarismi, erityisesti preferenssiutilitarismi.
Singer on toimittanut myös kokoomateoksia. "A Companion to Ethics" (Oxford: Blackwell, 1991) sisältää lyhyitä artikkeleita kaikista moraaliajattelun puolista.
Tausta.
Singerin juutalaiset vanhemmat muuttivat Australiaan Wienistä vuonna 1938 Anschlussin jälkeen. Singerin isovanhemmista kolme menehtyi holokaustissa. Singer varttui Melbournessa ja opiskeli Melbournen yliopistossa. Hän suoritti kandidaatin tutkinnon historiassa ja filosofiassa vuonna vuonna 1967 ja maisterin tutkinnon filosofiassa vuonna 1969, minkä jälkeen hän jatkoi opintojaan Oxfordin yliopistossa 1969–1971. Singer toimi filosofian luennoitsijana Oxfordissa 1971–1973. Siellä hän myös ryhtyi kasvissyöjäksi kyseenalaistettuaan oman lihansyöntinsä moraalisuuden.
Vuosina 1973–1974 Singer toimi vierailevana professorina New Yorkin yliopistossa. Siellä hän kirjoitti tunnetuimman ja vaikutusvaltaisimman teoksensa "Animal Liberation: A New Ethics for Our Treatment of Animals" (1975). Vuosina 1975–1976 Singer toimi luennoitsijana La Troben yliopistossa Australiassa. Vuonna 1977 hänet nimitettiin Monash-yliopiston filosofian professoriksi.
Vuonna 1996 Singer pyrki vihreän puolueen ehdokkaana Australian senaattiin.
Etiikka.
Eläinten vapautus.
"Animal Liberation" (suom. "Oikeutta eläimille") on monen kasvissyöjän ja vegaanin eettinen perustelu näkemyksilleen, ja yksi eläinten oikeusliikkeen määrittäviä vaikutteita. Kirjassa Singer argumentoi spesismiä eli lajisortoa vastaan todeten, ettei rationalistinen etiikka voi lähteä ihmisen erityisoikeuksista muihin lajeihin nähden. Vaikka teos on suomennettu nimellä "Oikeutta eläimille", Singer ei kannata eläinten oikeuksia, vaan lähestyy asiaa utilitaristisesta näkökulmasta. Singerin ajattelussa eläimet pitää ottaa huomioon, koska ne kykenevät kärsimään. Hän siis päätyy puolustamaan eläimiä lähtemällä liikkeelle utilitarismin perusajatuksesta minimoida kärsimys.
Käytännöllinen etiikka.
Singerin laajimmassa teoksessa "Practical Ethics" (1979, toinen painos 1993) eritellään yksityiskohtaisesti sitä, kuinka ja miksi yksilöiden etuja tulee punnita. Singerin kanta on, että yksilön edut tulee aina punnita kyseisen yksilön todellisista ominaisuuksista lähtien eikä siitä, että yksilö kuuluu johonkin käsitteelliseen luokkaan. Kirjassa Singer muun muassa puolustaa eutanasian laillistamista.
Luettelo etnisistä ryhmistä

Tälle sivulle on koottu luetteloa etnisistä ryhmistä.
Siirry kirjaimeen → A B C D E 
F G H I J K L M 
N O P Q R S T U
V W X Y Z
Luonnontila

 
Luonnontila on alun perin englantilaisen filosofin Thomas Hobbesin nimitys yhteiskuntasopimukseen perustuvan yhteiskuntafilosofiansa alkuasetelmalle, jossa valtiota ei (vielä) ole. Tällöin vallitsee ”kaikkien sota kaikkia vastaan”, ().
Filosofien näkemyksiä.
”Kaikkien sota kaikkia vastaan” on Hobbesin käsitys luonnontilassa vallitsevasta kaikkien kamppailusta kaikkia vastaan. Tätä voi verrata ajatukseen ”ihminen on ihmiselle susi”. Hobbesin mielestä ihminen on perusluonnoltaan pahansuopa, minkä vuoksi elämä luonnontilassa on ”yksinäinen, kurja, häijy, raaka ja lyhyt”. Hobbesin mukaan luonnontilassa vallitsevaa vahvimman oikeutta tuli hallita ja ohjata valistuneen yksinvaltiaan johtamalla väkivaltakoneistolla. Ainoa tie luonnontilasta ulos on yhteiskuntasopimus, jolla kansalaiset luovuttavat osan oikeuksistaan vallanpitäjille suojelusta vastaan.
John Locke jatkoi tästä todeten, että kansalaisilla on tiettyjä loukkaamattomia, luonnollisia oikeuksia. Jean-Jacques Rousseau puolestaan kielsi valistusajalle luonteenomaisen kehitysuskon ja väitti, että luonnontilassa ihmiset olivat vapaita ja hyviä, pahojen tapojen ja väkivallan ollen pikemminkin sivilisaation luomus. Erityisesti Rousseau syytti yhteiskunnallisia hierarkioita, omistusoikeutta ja markkinoita.
Friedrich von Hayek kirjoittaa kirjassaan "Kohtalokas ylimieli", että ihmisten vaistot usein kaipaavat auktoriteetin sanelemaan mikrojärjestykseen eli niin kutsuttuun ”heimoyhteiskuntaan”. Hän huomauttaa kulttuuriantropologisten todisteiden kuitenkin osoittavan kaupankäynnin syntymisestä jo kauan ennen valtioiden syntyä.
Kova kuitulevy

Kova kuitulevy eli kovalevy on rakennustarvikkeena käytettävä puukuiduista puristamalla valmistettu kuitulevy. Levyn valmistukseen käytetään puuhaketta, joka hajotetaan hienoksi kuiduiksi. 
Valmistus.
Suomessa kuitulevy valmistetaan niin sanotulla "märkämenetelmällä". "Kuivamenetelmällä" valmistettua kovaa puukuitulevyä nimitetään HDF-levyksi.
Materiaalina käytetään pääasiassa puutuoteteollisuuden jätepuusta saatavaa haketta, osin koivukuitupuuta. Hake hajotetaan hienoiksi kuiduiksi ja saatu massa jauhetaan. Kuitujen sitoutuminen toisiinsa perustuu ensisijaisesti huopautukseen ja puun omiin liima-aineisiin. Kuitujen joukkoon lisätään vettä ja mahdollisesti myös lisäaineita, kuten liimaa. Märkä massa ohjataan viiralle, jossa siitä puristetaan ylimääräinen vesi pois. Kuituraina katkaistaan puristustelojen jälkeen arkeiksi, jotka puristetaan. Puristuksen jälkeen levyt lämpökäsitellään lujuuden lisäämiseksi.
Ominaisuudet.
Kovalevyn tavanomainen tiheys on 800–1050 kg/m³. Lujuusluokkia on kolme: A, B ja C, joissa taivutuslujuus vaihtelee välillä 25–50 MPa, ja poikittaisvetolujuus 0,4–1,0 MPa. Kimmomoduuli on 3–5 GPa. 
Levykoot ja -paksuudet ovat tuotekohtaisia. Levyjä valmistetaan 1,8–6,0 mm:n paksuisena. "Kalibroidun" levyn mittatarkkuus on tavanomaista parempi. Levykoot ovat tyypillisesti noin 1,2 × 2,8 metriä.
Yleensä kovalevy on toiselta puolelta sileä ja toiselta kohokuviollinen, "viirattu". Levyjä saa myös eri tavoin pintakäsiteltynä ja pinnoitettuina sekä rei'itettynä. 
Kovalevyt ovat varsin hyvin työstettäviä, levyihin on mahdollista porata reikiä tai sahata loveuksia. Puukuitulevyjä voidaan maalata, tapetoida ja laminoida.
Käyttö.
Kovalevyjä käytetään muun muassa rakentamisessa esimerkiksi tuulenohjaimina tai runkopalkkien sidososana, puusepänteollisuudessa, kalusteteollisuudessa ja pakkauksissa. "Öljykarkaistuja" kovia kuitulevyjä käytetään esimerkiksi aluskatteena levyn paremman kosteuskestävyyden vuoksi.
Toiselta puolelta viirattuja ruskeita yleislevyjä käytetään yleisesti myös lattiapintojen väliaikaiseen suojaamiseen rakennustyömailla.
IMAP

IMAP () on sähköpostien lukemiseen tarkoitettu protokolla. IMAP säilyttää viestit palvelimella ja tukee palvelimella olevia hakemistoja, eli viestit voidaan järjestellä eri hakemistoihin. IMAP:n avulla palvelimella oleviin sähköpostiviesteihin voidaan päästä käsiksi useilta eri koneilta, kunhan vain käytetty sähköpostiohjelma tukee sitä. IMAP-protokolla ei kuitenkaan tue kalenterin synkronointia eri laitteiden välillä, toisin kuin esimerkiksi Exchange-protokolla.
IMAP-protokollan loi Mark Crispin vuonna 1986 vaihtoehdoksi POP-protokollalle. IMAP:sta on myös mobiililaitteille tarkoitettu versio, Push-IMAP.
IMAP:in huonoja puolia ovat esimerkiksi se, että se aiheuttaa palvelimelle enemmän kuormitusta kuin POP, ja vaatii palvelimelta enemmän levytilaa.
Standardit.
IMAP määritellään RFC-dokumentissa:
Tällä hetkellä käytössä oleva IMAP protokolla on versio 4 eli IMAP4.
IMAP toimii TCP/IP-yhteyden yli käyttäen porttia 143, ja SSL-suojattuna porttia 993.
Muuli

Muuli tarkoittaa lajiristeymää eli hybridiä, jonka isä on aasiori ja emä hevostamma. Jos taas emä on aasi ja isä hevonen, on jälkeläinen muuliaasi. Tällaiset risteymät syntyvät tavallisesti ihmisen harkitusti tekemän astuttamisen myötä, mutta vahinkovarsoinakin muuleja ja muuliaaseja syntyy.
Lisääntymiskyvyttömyys.
Muuli- ja muuliaasiorit ovat sukupuolisesti steriilejä, kuten useimmat lajiristeymät. Muuli- tai muuliaasitammoista osa voi lisääntyä hevosorien kanssa, mutta lisääntymistä vaikeuttaa se, että hevosella on 64 ja aasilla 62 kromosomia, minkä takia muulilla ja muuliaasilla on 63 kromosomia. Lisääntymiskyvyttömyydestä huolimatta sukupuolivietti on muulilla ja muuliaasilla tallella. Sen takia niiden oriit usein kastroidaan, jotta ne menettävät kiinnostuksensa tammoihin ja muuttuvat luonteeltaan säyseämmiksi.
Ominaisuudet ja käyttö.
Muuleja on helpompi kasvattaa ja ne ovat myös fyysisesti kookkaampia kuin harvinaisemmat muuliaasit. Muuliaasi ei myöskään ole yhtä kestävä kuin muuli, joten niitä tuotetaan vain harvoin. 
Muuli perii vanhempiensa hyvät ominaisuudet: se on vähään tyytyvä, kestävä, pehmeä- ja varma-askelinen (aasin ominaisuuksia) ja voimakas, rohkea ja kylmyyttä hyvin sietävä (hevosen ominaisuuksia). Muuleja kasvatettiin aikaisemmin kanto- ja vetojuhdaksi sen varmajalkaisuuden ja vaatimattoman ylläpidon takia. Muulilla on lyhyt paksu pää, pitkät korvat, ohuet raajat ja pienet kapeat kaviot. Väritys vaihtelee tavallisesti mustasta ruskeaan mutta voi vanhempien väreistä riippuen olla millainen tahansa.
Ensimmäiset kuvaukset muuleista tulevat antiikin ajoilta, ja varsinkin roomalaiset huomasivat niiden käyttökelpoisuuden tavarankuljetuksissa. Muuleja on myös pidetty paljon eri maiden sotavoimissa raskaammissa tehtävissä, joihin ei haluttu käyttää arvokkaammaksi katsottuja hevosia. Kaikissa Välimeren maissa muuli on arvostettu eläin, se pystyy kantamaan jopa 150 kilon kuormaa 25-30 kilometriä päivässä ja tulee toimeen ravinnolla, jota hevonen ei edes suostuisi syömään.
Muulit ovat tärkeitä myös Etelä-Amerikassa, jonne ne saapuivat espanjalaisten valloittajien mukana. Niitä käytetään samoihin työtehtäviin kuin esimerkiksi kamelia Afrikassa. Vaikeakulkuisessa maastossa ne ovat hevosta parempia kantojuhtia. Ensimmäisessä maailmansodassa muuleja käytettiin paljon vetämään kuljetusvaunuja ja kevyitä tykistöaseita. Muuleja käytettiin myös toisen maailmansodan aikana kuormajuhtina erityisesti vuoristosodankäyntiin tarkoitetuissa joukoissa. Jotkut vuoristojoukkojen tykit oli suunniteltu siten, että ne voitiin purkaa marssia varten sen painoisiin ja kokoisiin osiin, että muuli kykeni niitä kantamaan. Eräs tällainen tykkimalli oli saksalainen 7,5 cm Gebirgsgeschütz 36 -vuorikanuuna.
Kuitenkin muulien kuten hevosenkin käyttö työeläimenä on vähentynyt huomattavasti polttomoottorikäyttöisten auton ja traktorin käyttöönoton jälkeen. Vaikeapääsyisissä maastoissa, kuten vuoristoissa, muuli kuitenkin saattaa edelleen olla käytössä.
Guinea (täsmennyssivu)

Guinea voi viitata seuraaviin asioihin:
Maantiede.
"Guinea" tulee Pohjois-Afrikan berbereiden sanasta "aguinaw" eli mykät, puhekyvyttömät. Berberit viittasivat sillä heitä etelämpänä asuviin vieraita kieliä puhuviin mustiin afrikkalaisiin. Portugalilaiset antoivat "Guinea"-nimen 1400-luvulla tutkimalleen Afrikan länsirannikolle.
Biafran sota

Biafran sota eli Nigerian sisällissota käytiin vuosina 1967–1970 itsenäiseksi julistautuneen Kaakkois-Nigerian eli Biafran tasavallan ja Nigerian liittovaltion joukkojen välillä. Sota päättyi liittovaltion joukkojen voittoon ja Nigerian jälleenyhdistämiseen.
Sodan tausta.
Nigerian itsenäistyttyä vuonna 1960 maa oli liitto­valtio, jonka osavaltioiden rajat kulkivat pitkälti etnisten ryhmien mukaan, joista tärkeimmät olivat lännen jorubat, pohjoisen hausat ja fulbet sekä kaakon igbot.
Hausa- ja jorubapuolueiden liittouduttua ja pohjoisnigerialaisten upseerien kaadettua lyhytikäisen, paljolti igbojen muodostaman sotilashallituksen, muslimit kohdistivat kristittyihin igboihin verilöylyjä. Igbot julistivat 30. toukokuuta 1967 Itä-Nigerian sotilaskuvernöörin, everstiluutnantti Chukwuemeka Odumegwu Ojukwun, johdolla Kaakkois-Nigerian itsenäiseksi Biafran tasavallaksi. Nigerian hallitus reagoi aluksi saarrolla ja 6. heinäkuuta lähetti armeijan kukistamaan kapinaa.
Sodan kulku.
Sodan alkuvaiheessa Biafran joukot etenivät kohti Lagosia heinä-elokuussa 1967, mutta joutuivat sen jälkeen puolustuskannalle. Biafran pääkaupunki Enugu joutui liittohallituksen haltuun jo lokakuussa 1967, mutta hallituksen joukkojen eteneminen pysähtyi igbojen puolustaessa tiukasti ydinalueitaan. Saarretussa Biafrassa puhkesi pian nälänhätä, josta kapinalliset syyttivät hallituksen joukkojen toimintaa. Lopulta Biafraa johtanut Ojukwu pakeni Norsunluurannikolle ja sitten Lontooseen, ja Biafran armeija antautui 12. tammikuuta 1970.
Sodan seuraukset.
Sodan seurauksena kuoli noin miljoona nigerialaista, pääasiassa nälkään ja tauteihin. Sodan jälkeen kansanryhmien välisiä suhteita on yritetty sovitella ja muun muassa Nigerian osavaltiojakoa on muutettu niin, ettei se samaistuisi etnisten ryhmien jakaumaan.
Pussieläimet

Pussieläimet (Metatheria, aiemmin Marsupialia) ovat nisäkkäitä, joiden naarailla on sikiön kasvattamista ja poikasen kantamista varten erityinen pussi vatsan seudulla. Pussieläinten naarailla on kaksi emätintä ja uroksilla puolestaan kaksihaarainen siitin.
Pussieläinten sikiöt syntyvät pian hedelmöityksen jälkeen hyvin kehittymättöminä, mutta kuitenkin kykenevinä liikkumaan niin, että ne voivat siirtyä emän vatsaa pitkin ryömien pussiin. Pussissa ne tarrautuvat nisään ja pysyvät kiinni siinä tiiviisti seuraavat viikot.
Luokittelu.
Pussieläinten asema nisäkkäiden tieteellisessä luokittelussa on muuttunut useaan kertaan. Aluksi pussieläimet (Marsupialia) oli vain yksi nisäkkäiden lahkoista muun muassa jyrsijöiden ja sorkkaeläinten rinnalla. Pian kuitenkin pussieläinten anatomian ja lisääntymistapojen havaittiin poikkeavan huomattavasti muista lahkoista, jolloin ne erotettiin istukkanisäkkäistä erilliseen istukattomien nisäkkäiden (Metatheria) osaluokkaan, sen ainoaksi lahkoksi. Nykyisin vallitsevassa luokituksessa ”Marsupialia”-nimeä pidetään vain Metatheria-osaluokan vanhentuneena synonyymina, ja elossa olevien pussieläinlajien katsotaan jakautuvan kaikkiaan seitsemään eri lahkoon.
Lahkoista pussirotat eli opossumit, pussipäästäiset ja silkkipussirottien ainoa laji chilenpussirotta elävät Amerikan mantereella, muut neljä lahkoa puolestaan Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Aikaisemmin vallinneen luokittelun mukaan lahkot oli jaettu kahden ylälahkon, Ameridelphian ja Australidelphian kesken. Ensin mainittuun luettiin pussirotat ja pussipäästäiset, jälkimmäiseen kaikki muut pussieläimet, myös amerikkalainen chilenpussirotta.
Evoluutio ja levinneisyys.
Fossiiliaineiston todisteet, jotka ensimmäisenä julkaisi tutkija M. J. Spechtt, eivät tue enää ennen yleistä käsitystä pussieläimistä istukallisten nisäkkäiden primitiivisinä edeltäjinä. Molemmat nisäkkäiden tärkeimmät osaluokat (kolmas ryhmä on nokkaeläimet) näyttävät kehittyneen samoihin aikoihin mesotsooisella maailmankaudella ja ne ovat olleet kilpailijoita siitä lähtien.
Useimmilla mantereilla istukalliset nisäkkäät olivat paljon menestyksekkäämpiä ja pussieläimet katosivat. Etelä-Amerikassa opossumit saivat kuitenkin vankan jalansijan ja tertiäärikaudella pussieläimistä kehittyi myös saalistajia, kuten esimerkiksi sapelihampainen "Thylacosmilus". Australiassa istukalliset nisäkkäät eivät menestyneet, vaan pussieläimet ja nokkaeläimet hallitsivat tertiäärikauden ajan. Australian istukalliset nisäkkäät ovat muuttaneet mantereelle myöhemmin.
Viime vuosisatojen aikana ihmisen toiminta on vaikuttanut monien pussieläinlajien levinneisyyteen. Useat lajit ovat uhanalaistuneet ja muutamat, kuten pussihukka, aavikkopussimäyrä ja leveäotsapäästäiskenguru, ovat kuolleet sukupuuttoon. Ihminen on kuitenkin myös tarkoituksellisesti siirtoistuttanut joitain pussieläimiä niiden luontaisten elinalueiden ulkopuolelle. Esimerkiksi virginianopossumeja on viety Pohjois-Amerikan länsiosiin ja Uuteen-Seelantiin, punakaulakenguruita Britanniaan sekä parmavallebeja, damavallabeja ja kettukusuja Uuteen-Seelantiin.
Fay Wray

Vina Fay Wray (15. syyskuuta 1907 Kanada – 8. elokuuta 2004) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. 
Fay Wray muistetaan parhaiten pääroolistaan elokuvassa "King Kong", jossa hän valloitti hirviögorillan sydämen. 
Wray oli yksi kuudesta lapsesta ja hän muutti perheineen Kanadasta Yhdysvaltoihin ollessaan kolmevuotias. He asuivat Arizonassa ja Salt Lake Cityssä, Utahissa ennen kuin muuttivat Kaliforniaan. Hän oli naimisissa kolmesti: John Monk Saundersin, Robert Riskinin ja Sanford Rothenbergin kanssa. Hänellä oli kolme lasta, Susan Saunders sekä Victoria ja Robert Riskin Jr.
Tšerenkovin säteily

Tšerenkovin säteily on sähkömagneettista säteilyä, joka syntyy, kun eristeessä etenevän sähköisesti varatun hiukkasen nopeus ylittää valon nopeuden kyseisessä eristeessä. Hiukkanen ei siis ylitä valonnopeutta (valon nopeus tyhjiössä) vaan valon nopeuden itse eristeessä tai aineessa, jossa valon nopeus on valonnopeutta hitaampi. Säteily on nimetty neuvostoliittolaisen Pavel Tšerenkovin mukaan, joka vuonna 1958 sai Nobelin fysiikanpalkinnon ilmiön selittämisestä yhdessä Ilja Frankin ja Igor Tammin kanssa.
Synty ja ominaisuudet.
Väliaineessa liikkuva hiukkanen voi ylittää valon nopeuden kyseisessä väliaineessa, sillä esimerkiksi vedessä valon nopeus on vain 0,75 c, kun tyhjiössä se on 1 c. Tšerenkovin mekanismissa varattu hiukkanen menettää kuitenkin ylimääräisen liike-energiansa nopeasti vuorovaikutuksessa väliaineen elektronien kanssa. Elektronien viritystila purkautuu Tšerenkovin säteilynä nähtävien fotonien muodossa. Esimerkiksi käynnissä olevan ydinreaktorin sydämessä näkyvä sininen kajo on Tšerenkovin säteilyä.
Spektriltään Tšerenkovin säteily on kontinuumisäteilyä. Suurin osa siitä keskittyy spektrin ultraviolettialueelle.
Sovellukset.
Tšerenkovin säteilyllä on sovelluksia suurenergiafysiikan ja tähtitieteen tutkimuksessa, esimerkiksi neutriinojen etsimisessä. Kun neutriino osuu vesimolekyyliin, vapautuu myoni, joka säteilee Tšerenkovin säteilyä, ja tämä on havaittavissa valonilmaisimilla. Ilmiötä hyödyntävät neutriinoteleskoopit.
Kun kosmisen säteilyn suurenerginen hiukkanen iskeytyy yläilmakehään, se tuottaa hyvin suurella nopeudella eteneviä elektroni-positronipareja. Nämä parit tuottavat Tšerenkovin säteilyä, jota maanpäälliset Tšerenkov-teleskoopit, kuten VERITAS, MAGIC ja H.E.S.S., havaitsevat.
Sverkerin suku

Sverkerin suvuksi kutsutaan sukua, jonka jäseniä oli Ruotsin kuninkaina 1100- ja 1200-luvulla. Suku on saanut nimensä sen kantaisästä Sverker vanhemmasta. Sverkerit taistelivat vallasta Eerikin suvun kanssa. Suvun valta-aluetta oli erityisesti Itä-Götanmaa ja he saivat usein apua Tanskasta.
Sukuun kuuluvat kuninkaat:
Eerikin suku

Eerikin suvuksi kutsutaan sukua, jonka jäseniä oli Ruotsin kuninkaina 1100- ja 1200-luvulla. Suku on saanut nimensä sen kantaisästä Eerik Pyhästä. Eerikit taistelivat vallasta Sverkerin suvun kanssa. Suvun valta-aluetta oli erityisesti Uplanti.
Sukuun kuuluvat kuninkaat:
Bjälbo-suku

Bjälbo-suku oli suku, johon kuului Ruotsin, Norjan ja Tanskan hallitsijoita 1200- ja 1300-luvulla. Suvun kuuluisimpia jäseniä on Birger-jaarli. 
Suvun nimestä.
Folkunga-suku on perinteinen nimitys tälle ruotsalaiselle keskiaikaiselle mahtisuvulle. "Folkung" tarkoittaa "folkelaista", "Folken väkeä olevaa", ja tarinan mukaan nimi on saatu esi-isä Folke Filbyteriltä, jonka historiallisuudesta ei kuitenkaan ole varmuutta; Folke Filbyterin nimi esiintyy vain yhdessä 1500-luvulta olevassa tekstissä. Nimityksenä Folkunga on otettu käyttöön vasta 1600-luvulla. Lisäksi nimitys Folkunga-suku on omiaan aiheuttamaan sekaannusta, sillä aikalaiset kutsuivat folkungeiksi erästä saman suvun jäseniä sisältänyttä poliittista ryhmittymää, joka vieläpä oli pääosin huonoissa väleissä Bjälbo-suvun kuninkaitten kanssa. Näin ollen Bjälbo-suku, suvun Itä-Götanmaalla sijainneen pääkartanon Bjälbon mukaan, on käytännöllisempi nimitys, jota enemmistö ruotsalaisista historioitsijoista nykyään suosii. Kysymys nimestä herättää kuitenkin Ruotsissa tunteita, koska Folkunga-nimitys on vanhastaan useimmille ruotsalaisille tuttu Ruotsin valtakunnan syntyvaiheiden historiasta.
Suvun jäsenet itse eivät käyttäneet kumpaakaan nimeä. Suomen varhaisissa herttuoissa oli suvun jäseniä, mistä Suomen nykyinen vaakuna on saanut alkunsa.
Suvun jäseniä.
Sukuun kuuluvat Ruotsin kuninkaat:
Heinkel He 162

Heinkel He 162 ”Volksjäger” (”kansanhävittäjä”), viralliset nimet "Salamander" ja "Spatz", oli Luftwaffen toisen maailmansodan aikaisista suihkuhävittäjistä toinen sarjavalmistukseen päässyt konemalli. Moottorina siinä oli BMW 003 -suihkumoottori.
Saksan ilmailuministeriö ("Reichs Luftsfahrt Ministerium RLM") asetti koneen tuotantovaatimukset 10. syyskuuta 1944, ja halusi vastaukset ei-strategisista aineista massatuotettavasta konemallista viimeistään 20. syyskuuta. Volksjägerin piti olla tuotantovalmiina vuoden 1945 uudenvuodenpäivänä.
Heinkel oli jo suunnitellut ehdot täyttävää konemallia ja sai 1 000 koneen tilauksen, jotka piti toimittaa huhtikuussa 1945.
”Kansanhävittäjä”-nimitys aiheutui Hermann Göringin ajatuksesta, että uuden suihkuhävittäjän lentäjinä toimisivat pelkän liitokonekoulutuksen saaneet Hitler-Jugendin jäsenet. Lopulta todettin, että He 162 oli aivan liian monimutkainen lennettäväksi muille kuin kokeneille lentäjille.
Saksan antautuessa 8. toukokuuta 1945, 120 He 162:ta oli toimitettu, 200 oli valmiina ja 600 rakenteilla.
Heinkel He 112

Heinkel He 112 oli saksalainen 1930-luvulla valmistettu hävittäjälentokone. Koneen suunnittelivat Walter ja Siegfried Günter. He 112 oli yksi neljästä Luftwaffen ensimmäistä hävittäjäkilpailua varten suunnitellusta hävittäjäprototyypistä. Se oli suorituskyvyltään hyvin lähellä Messerschmittin suunnittelemaa Bf 109:ää, mutta tuotekehityksen nopeus muodostui kilpailun ratkaisevaksi tekijäksi. Messerschimitt Bf 109 oli tuotantovalmis, kun taas Heinkelin kehitys oli selvästi vielä kesken. Luftwaffe valitsi Bf 109:n saadakseen vaatimukset täyttävän suorituskyvyn omaavan hävittäjäkoneen heti tuotantoon. Lisäksi Bf 109 oli halvempi valmistaa kuin He 112.
Osa päättäjistä piti kuitenkin enemmän He 112 -koneesta, ja myös niitä päätettiin tilata pieni määrä.
"He 112 U" -nimeä käytettiin myös Heinkel He 100 -koneesta, joka oli kuitenkin täysin uudelleen suunniteltu kone.
Nopeus- ja tarjouskilvoissa oli poliittisia ulottuvuuksia (eri tehtaiden johdon suosio Hermann Göringin lähipiireissä) ja teollisuuspoliittisia linjauksia, joissa Heinkelin tuotettavaksi oli rajattu pommikoneet. Heinkelin johtaja kiisteli jatkuvasti Luftwaffen johdon kanssa. Tästä syystä He 112:ta valmistettiin lopulta vain 98 kappaletta, joista Espanjan ilmavoimille toimitettiin 15 kpl, Japanin ilmavoimille 30 kpl, Unkarin ilmavoimille 3 kpl ja Romanian ilmavoimille 24 kpl.
Saksa kieltäytyi myymästä Suomelle Messerschmitt Bf 109 -hävittäjiä, mutta tarjosi sen sijaan vuonna 1938 Suomen ilmavoimille He 112:sta. Konetta pidettiin kuitenkin liian kalliina Fokker D.XXI:n verrattuna.
Myöhemmin He 112 -hävittäjää käytettiin testialustana rakettimoottoreille, jolloin siitä tuli yksi ensimmäisistä rakettimoottorista voimansa saaneista prototyyppikoneista.
Rintamapalveluksessa.
Heinkel He 112:n V6-versio oli mukana Espanjan sisällissodassa saksalaisen vapaaehtoisjoukon Legion Condorin riveissä 1936–1939.
30 kappaletta Heinkel He 112-B2 -koneita oli hankittu Romanian ilmavoimiin elokuussa 1939. Kesällä 1941 romanialaiset Heinkel He 112:t olivat mukana operaatio Barbarossassa saksalaisten rinnalla. Koneet joutuivat heti ankaraan taistelukäyttöön ja kärsivät suuria tappioita riittämättömien suorituskyky- ja lento-ominaisuuksiensa vuoksi. Vähitellen Heinkel He 112:t vedettiin koulutuskäyttöön aina sodan päättymiseen saakka.
43 (luku)

43 (neljäkymmentäkolme) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 42 ja seuraa luku 44.
Inklinaatio

Inklinaatio on kappaleen kiertoradan kaltevuutta kuvaava kulma. Yleensä planeetat ja asteroidit kulkevat elliptisillä kiertoradoilla Auringon ympäri, mutta niiden kiertoradat ovat hieman kallistuneita toisiinsa nähden. Tyypillisesti Aurinkokunnan kiertoradoille käytetään Maan ratatasoa viitetasona, jolloin Maan inklinaatio on nolla astetta. Muiden planeettajärjestelmien ratatasoksi määritellään usein helposti havaittavan planeetan taso.
Planeettaa (kuten Maata) kiertävien kuiden ja satelliittien inklinaatio mitataan planeetan päiväntasaajan tasosta.
Kaksoistähtien tapauksessa inklinaatio mitataan näkösäteeseen nähden. Pimennysmuuttujien eli toisensa ajoittain peittävien kaksoistähtien inklinaatio on 90 astetta. Näin toimitaan myös eksoplaneettojen havaittuja inklinaatioita ilmoitettaessa.
Planeetan akselin kaltevuus kiertorataan nähden on eri asia eikä pidä sekoittaa inklinaatioon.
Reduktio

Reduktio on termi jota käytetään mm. filosofiassa, historiassa, kemiassa, tietojenkäsittelytieteessä, matematiikassa, fysiikassa, lääketieteessä ja kielitieteessä.
Filosofiassa.
Filosofisena terminä reduktio tarkoittaa ylemmän tason kokonaisuuden palauttamista sen johonkin alemman tason kokonaisuuteen ja sen analysoimista alemman tason avulla. Ontologisessa reduktiossa palautettu ylemmän tason kokonaisuus käsitetään alemman tason kokonaisuudeksi, johon se palautuu. Episteemisessä eli tietoteoreettisessa reduktiossa ajatellaan, että ylemmän tason kokonaisuudesta saadaan tietoa palauttamalla se alemman tasoon kokonaisuuteen. 
Esimerkiksi tieteenfilosofiassa on mietitty, että jos mitään henkistä ei ole, eikö periaatteessa hiukkasfysiikka joku päivä voisi korvata kaikki karkeammat tieteenlajit, psykologiasta sosiologiaan ja taloustieteisiin. Jos ihmisen päässä ei tosiaankaan ole kuin atomeja, miksi tarvittaisiin jotain erillistä isoja atomikimppuja tutkivaa tiedettä, kun samaa asiaa voitaisiin tutkia atomitasollakin tarkemmin?
Nykytilanteessa ongelmana on, että aivojen fysiologisia ominaisuuksia tai edes suurpiirteistä toimintaa ei ole selvitetty läheskään tarpeeksi hyvin, jotta tämä olisi mahdollista. Lisäksi karkeistavilla tieteilläkin oletetaan usein tulevaisuudessakin olevan tilaa, koska ainainen hiukkasfysiikalla laskeminen saattaisi olla liian hidasta ja työlästä, mikroteoriasta vahvistusta saaneen psykologian kyetessä yhä tarkempiin tuloksiin.
Vastustusta reduktiolle esiintyy myös indeterminismin kannattajien puolelta, joiden mukaan ihminen ei yksinkertaisesti jonkin korkeampien voimien vaikutuksen takia ole redusoitavissa matemaattiseen malliin. Oli kyseessä sitten sielu tai jumalan väliintulo, ihmisten toimintaa on täysin mahdoton tutkia edes ihmisen aivoja tutkimalla.
Lievemmänkin indeterminismin kannattajat usein kuitenkin vetoavat entropiaan, selittäen satunnaisuudella ja sekasorrolla aina olevan jonkin verran valtaa, joten edes hiukkasfysiikka ei noudata matemaattisia mallejaan kuten väittää. Niiden vieminen aggregaattitasolle vaikkapa yhteiskuntatieteisiin siis yksinkertaisesti moninkertaistaisi virheiden määrän.
Intel 80386

Intel 80386 on Intelin valmistama mikroprosessori. Prosessoria käytettiin useiden henkilökohtaisten tietokoneiden suorittimena vuosina 1986–1994. Kehitysvaiheidensa aikana suorittimen koodinimi oli yksinkertaisesti "P3" – kolmannen sukupolven suoritin x86-suoritinperheessä, mutta useimmiten käytettiin viittausta i386. Intelin suunnittelema ja valmistama i386-suoritin julkaistiin vuoden 1985 lokakuussa. Intel päätti olla valmistamatta piiriä ennen sitä, sillä tuotantokulut olisivat olleet liian korkeat. Ensimmäiset toimivat suorittimet toimitettiin asiakkaille vuonna 1986. Emolevyt 386-pohjaisille ratkaisuille olivat hyvin monimutkaisia ja kalliita valmistaa, mutta hinnat laskivat markkinoiden omaksuessa 386:n.
Suoritin oli merkittävä edistysaskel suoritinperheessä, joka alkoi Intel 8086:sta. 80386:n edeltäjä oli 16-bittinen Intel 80286. 80386 sisälsi 32-bittiset rekisterit ja käskyt. 80386 sisälsi muistinhallintayksikön virtuaalimuistin käsittelyyn, jota useat käyttöjärjestelmät käyttävät.
Myöhemmin Intel esitteli 80386SX:n, joka oli halvempi versio i386:sta. SX-mallissa ulkoinen dataväylä oli 16-bittinen ja ulkoinen osoiteväylä oli 24-bittinen. Alkuperäinen 80386 nimettiin samaan aikaan 80386DX:ksi epäselvyyksien välttämiseksi. Kummassakaan versiossa ei ollut mukana matematiikkasuoritinta (80387), vaan se täytyi liittää emolevylle erikseen.
80386SL-mallissa oli ohjain ulkoisesti asennettavalle välimuistille. SL-mallissa oli 16-bittinen ulkoinen dataväylä ja 24-bittinen ulkoinen osoiteväylä. 80386:n rinnalle voitiin asentaa 82385-ohjain välimuistille.
80386 oli tärkeä myös sen takia, että se oli ensimmäinen suoritin, jota valmisti vain yksi yritys. Tämän takia Intel pystyi kontrolloimaan suorittimen valmistusta tarkasti, mikä johti myöhemmin kasvaneisiin voittoihin. Useiden oikeustapausten jälkeen AMD kuitenkin esitteli yhteensopivan Am386-suorittimen maaliskuussa 1991 ja myöhemmin Cyrix toi markkinoille oman Cyrix Cx486-mallinsa, josta julkaistiin erilliset 80386SX:n ja 80386DX:n kanssa yhteensopivat mallit.
Avaruuslennoilla.
Prosessoria käyttäviä "kaupan hyllyltä ostettuja" IBM ThinkPad -tietokoneita käytettiin sukkulaohjelmassa tietokoneina ja Kansainvälisellä avaruusasemalla ne ovat yhä käytössä (2011).
Jaarli

Jaarli () oli vanha skandinaavinen arvonimi. Nykyään jaarli on Englannissa käytössä oleva aatelisarvo: varakreiviä ylempi mutta markiisia alempi.
Varhaisin tunnettu jaarli-arvonimen muoto saattaa olla kansainvaellusaikaisessa riimukirjoituksessa tavattu "eril". Viikinkiajalla nimitys tarkoitti ilmeisesti paikallishallitsijaa tai ylimystä, joka ehkä tunnusti kuninkaan herruuden. Keskiajalla jaarli oli Ruotsin ja Norjan kuninkaiden tärkeimmän apulaisen arvonimi. 
Norjassa arvonimi on ollut käytössä 900-luvulta vuoteen 1308, ja jaarli oli kuninkaan korkein virkamies ja joskus myös koko maan tärkein viranomainen. Tanskassa nimitys on tunnettu 1000-luvulta saakka. Esimerkiksi Knuut Suuren ollessa Englannissa hänen sijaisenaan toimi Tanskassa jaarli. 
Arvonimi jaarli ("earl") tuli myös Englantiin tanskalaisvalloituksen mukana 1000-luvulla. Koska jaarli-sanalle ei ole naispuolista vastinetta (”jaarlitar” tai muuta sellaista), Englannissa käytetään nimitystä kreivitär ("countess") jaarlin arvoisesta naispuolisesta henkilöstä, ja englantilainen jaarlin arvo vastaakin keskiajan jälkeistä skandinaavista (ja siten myös suomalaista) kreivin arvoa. 
Ruotsissa jaarli-termi lienee 1100-luvulla vakiintunut valtakunnan toiseksi korkea-arvoisimman henkilön arvonimeksi, joka kulki Bjälbo-suvussa. Kuuluisin ruotsalaisista jaarleista on varmasti viran viimeinen haltija Birger-jaarli. 
Keskiaikaisissa lähteissä jaarleista käytetään myös herttuaa tarkoittavaa latinalaista nimitystä "dux". 
Birger-jaarlin jälkeen jaarlin virka hävisi Ruotsista ja tilalle tuli herttua, joka oli yleensä kuninkaan sukulainen. Muita jaarlin korvanneita virkoja olivat drotsi, marski ja kansleri.
Valotikku

Valotikku (tai hohtotikku, hehkutikku) on läpinäkyvä muoviputki, joka sisältää kemiallisia nesteitä toisistaan erotettuina. Ulkoinen putki sisältää osan kemiallisesta sekoituksesta. Loput sekoituksesta sisällään pitävä sisempi putki on tehty lasista tai muusta hauraasta materiaalista. Jos valotikkua taitetaan, sisempi putki hajoaa ja kemikaalit sekoittuvat. Tästä seuraa reaktio, joka tuottaa valoa, muttei välttämättä lämpöä. Tätä ilmiötä kutsutaan kemiluminesenssiksi.
Kemiallinen reaktio.
Hohtotikun muovisen ulkokuoren sisällä on difenyylioksalaattia sekä jotakin sopivaa, hohtavaa (fluoresoivaa) väriainetta, joka määrää hohtavan tikun valon värin. Varsinaisesta seoksesta erillään, lasiputken sisällä, on taas vetyperoksidia. Ulomman putken taivuttaminen rikkoo ohuen lasiputken, ja nesteet pääsevät sekoittumaan. Aineiden sekoittuminen aiheuttaa kemiallisen reaktion eli kemiluminenssin, joka tuottaa hohtavaa valoa. Reaktio virittää väriaineen atomien elektronit viritystiloille, joiden purkautuminen synnyttää värivalon. Putkea on hyvä ravistaa taittamisen jälkeen, jotta kemikaalit sekoittuvat kunnolla.
Käyttö.
Valotikut ovat vedenpitävä, edullisia, eivätkä ne tarvitse paristoja. Ne myös kestävät hyvin painetta, joten niitä voidaan käyttää myös veden alla. Valotikuilla on useita käyttötarkoituksia. Niitä käytetään valonlähteenä tai merkkivaloina asevoimissa, telttailussa ja retkeilyssä, sukelluksessa tai vaikka autossa hätävalona. Hohtotikkuja voidaan käyttää myös viihdykkeinä juhlissa ja konserteissa. Viihdekäytössä hohtotikut ovat usein ohuempia ja niitä voi liittää päistään yhteen. Näin juhlija saa hohtavan ”korun” esimerkiksi ranteen tai kaulan ympärille. Pimeässä hohtotikkuja voi käyttää poi-tanssissa välineinä samaan tapaan kuin tulta: nuoran päihin voi kiinnittää valotikut ja pyörittää niitä tanssiessa (glowsticking, glowringing), jolloin muodostuu näyttäviä kuvioita, tai yhtä lailla pyörittää valotikkuja ilman nuoraa.
Valmistajat voivat tuottaa valotikkuja, jotka säteilevät vain lyhyen ajan tai säteilevät himmeämmin paljon pidemmän ajan säätämällä kemikaalien väkevyyttä. Kemikaalien sekoittaminen väkevimmällä sekoitussuhteella (yleensä vain laboratorio-olosuhteissa) aiheuttaa kiivaan reaktion, joka tuottaa muutaman sekunnin ajan voimakasta valoa.
Turvallisuus.
Kemiallisen reaktion seurauksena tikun sisälle syntyy sivutuotteena fenolia. Jos tikku rikkoutuu, ei sen sisällä olevaa seosta tulisi päästä iholle ja sitä tulee välttää vahingossa nielemästä. Tikusta vuotanut seos saattaa aiheuttaa ihoärsytystä tai turvotusta, pahimmillaan seos voi saada aikaan pahoinvointia.
Histamiini

Histamiini (kreikan sanasta "histos" ’kudos’) on monoamiini, joka toimii ihmiskehossa muun muassa keskushermoston välittäjäaineena. Sen molekyylikaava on C5H9N3, moolimassa 111,15 g/mol, sulamispiste 83–84 °C ja CAS-numero 51-45-6. Histamiinista käytetään myös nimiä "1-H-imidatsoli-4-etaaniamiini" ja "2(4-imidatsolyyli)-etyyliamiini". Histidiini on histamiinin esiaste.
Histamiinia muodostavat esimerkiksi suolistobakteerit. Lisäksi sitä saadaan ruoasta. 
Histamiini muuntuu elimistössä erilaisten prosessien kautta tavallisesti useiksi eri aineiksi ja poistuu elimistöstä muun muassa virtsan kautta seuraavina aineina ja osuuksina eli metyyli-imidatsolietikkahappona (42–47 %), metyylihistamiinina (4–8 %), imidatsolietikkahappona (9–11 %) ja imidatsolietikkahapporibosidina (16–23 %). Histamiinista jää virtsaan muuttumattomana 2–3 %.
Fysiologia.
Aivojen välittäjäaineena toimiva histamiini vaikuttaa elimistön vireystilaan, uni-valverytmiin, lihasten hienomotoriikkaan, neuroendokriiniseen järjestelmään, immuunivasteen säätelyyn, vatsahapon eritykseen ja ruokahaluun.
Veriplasman liian suuret histamiinipitoisuudet voivat aiheuttaa nokkosihottumaa, kutinaa, ihon punoitusta, päänsärkyä, sydämen nopearytmisyyttä, verenpaineen laskua ja keuhkoputkien supistumista. Liian suuri määrä histamiinimäärä voi johtaa jopa tappavaan rytmihäiriöön.
Histamiinin vapautuminen elimistössä liitetään usein allergisiin reaktioihin, sillä se aiheuttaa tulehdusreaktion ja sileän lihaskudoksen supistumia. Päämääräisesti histamiinia vapautuu immuunijärjestelmän syöttösolusta, kun antigeeni sitoutuu sen pinnalla olevaan lgE-vasta-aineeseen.
Histamiini myös stimuloi mahalaukun katesolujen suolahapon tuotantoa.
Histamiini välittää vaikutuksensa histamiinireseptorien kautta, joita on eri tyyppejä:
Yleisimmät niin kutsutut antihistamiiniaineet ovat H1-reseptorin käänteisagonisteja, jotka lähinnä toimivat tehokkaasti sileän lihaskudoksen histamiinireaktioiden estämisessä.
Ravinnon histamiinit.
Histamiinia sisältävät makkara, kinkku, juusto, tomaatti, kalasäilykkeet, munakoiso, hapankaali, pinaatti ja avokado. Tietyt ruoka-aineet saattavat lisäksi vapauttaa histamiinia immuunipuolustuksen syöttösoluista. Niihin kuuluvat esimerkiksi kala, tomaatti, suklaa, sitrushedelmät, papaija ja pähkinät.