William Beveridge

William Henry Beveridge (5. maaliskuuta 1879 Rangpur, Intia – 16. maaliskuuta 1963 Oxford, Englanti) oli brittiläinen taloustieteilijä ja yhteiskunnallinen uudistaja.
Baveridge vaikutti Britannian toisen maailmansodan jälkeisen hyvinvointivaltion kehitykseen. Hänet tunnetaan erityisesti niin sanotusta Beveridgen raportista ("Social Insurance and Allied Services", 1942).
Tommi Uschanovin mukaan Beveridge käynnisti sosiaalipolitiikassa samanlaisen vallankumouksen kuin John Maynard Keynes talouspolitiikassa. Uschanov kirjoittaa, että Suomen historiassa Pekka Kuusi ja hänen kirjansa "60-luvun sosiaalipolitiikka" ovat vastaavassa asemassa kuin Britanniassa Beveridge ja hänen raporttinsa. 
Elämä.
Beveridge syntyi Intiassa isänsä työskennellessä siellä virkamiehenä. Hän opiskeli Oxfordin yliopiston Balliol Collegessa. Beveridge oli kiinnostunut erityisesti työttömyyden syistä ja vähentämisestä.
1900-luvun alussa Beveridge tutustui Winston Churchilliin, joka kutsui hänet Board of Traden neuvonantajaksi. Vuosina 1919–1937 Beveridge johti London School of Economicsia (LSE), kunnes hänet valittiin Oxfordin yliopiston University Collegen rehtoriksi.
Vuonna 1919 Beveridge aateloitiin ja vuonna 1946 hän sai paronin arvon (1st Baron Beveridge).
Ajattelu.
Britannian sodanaikainen hallitus tilasi Beveridgeltä raportit "Social Insurance and Allied Services" (1942) ja "Full Employment in a Free Society" (1944).  Beveridgen raportit loivat kauaskantoisen suunnitelman modernin hyvinvointivaltion rakentamiseksi. Beveridgen tavoitteita olivat minimitoimeentulon takaaminen kaikille sairauden, työttömyyden ja vanhuuden varalta sekä terveydenhuoltojärjestelmän rakentaminen kasvattamalla julkisen sektorin käyttämää osuutta kansantuotteesta.
Beveridgeä ja Keynesiä yhdisti ajatus, että yhteiskunnan tuotannollisten resurssien vajaakäyttö aiheuttaa hyvinvoinnille vahinkoa, joka on suurempaa kuin tästä samasta vajaakäytöstä johtuva rahallinen säästö. Sen sijaan valtion olisi aktiivisesti toimittava hyvinvoinnin eteen: keynesiläinen talouspolitiikka ja beveridgeläinen sosiaalipolitiikka yhdessä muodostaisivat hyvän kehän, jossa hyvät asiat seuraisivat toisiaan ja ruokkisivat toinen toistaan. 
Esimerkiksi sosiaalipoliittisten toimenpiteiden ansiosta ihmiset olisivat koulutettuja ja terveitä ja he voisivat tehdä tuottavaa työtä. Työstä maksettavilla veroilla voitaisiin maksaa sosiaalipolitiikka ja lamaa lievittävät talouspoliittiset toimenpiteet. Lamoja lieventävän talouspolitiikan ansiosta työtä olisi aina tarjolla riittämiin. 
Sekä hyvinvointivaltion aatteen kannattajien että sen vastustajien silmissä keynesiläisyys ja beveridgeläisyys ovat olleet pitkälle yhtä ja samaa asiaa. Usein on tapana puhua "keynesiläisestä hyvinvointivaltiosta", kun itse asiassa tarkoitetaan valtiota, joka harjoittaa yhtäläisesti sekä Keynesin talouspolitiikkaa että Beveridgen sosiaalipolitiikkaa.
Britanniassa Beveridgen suunnitelmat pantiin täytäntöön toisen maailmansodan jälkeen. Hän toimi innoittajana myös lukuisissa muissa Euroopan maissa toteutetuille sosiaalipoliittisille uudistuksille.
Myös Suomeen rakennettiin sotien jälkeen hyvinvointivaltio. Kuitenkin Uschanovin mukaan Suomen versio hyvinvointivaltiosta oli beveridgeläinen, mutta ei keynesiläinen.