Identiteettihuijaus

Identiteettihuijauksessa ihminen muodostaa itselleen valeidentiteetin, jota käyttää antamaan väärän kuva muille, usein todellisen minän piilottamiseksi tai jotta saavuttaisi sosiaalisia tai henkilökohtaisia ​​etuja. Huijaus voi sisältää väärän taustan, persoonallisuuden piirteiden tai jopa fyysisten ominaisuuksien luomisen halutun kuvan projisoimiseksi. Huijarit ovat usein sosiaalisia kameleontteja: he voivat mukauttaa käyttäytymistään ja persoonallisuuttaan sopeutuakseen eri ryhmiin tai tilanteisiin.
Joskus identiteettihuijaus on rikos, identiteettivarkaus, mutta kaikki identiteettihuijaukset eivät täytä rikoksen tunnusmerkkejä. 
Mahdollisia selityksiä.
Lääketieteellisen Aikakauskirja Duodecimin mukaan teeskentelyhäiriöön ja Münchhausenin syndroomaan sisältyy sairauksiin keskittyvää patologista valehtelua, mutta valehtelu voi suuntautua muihinkin asioihin. "Se voi näyttäytyä esimerkiksi väärinä syytöksinä tai omaa identiteettiä koskevina valheina." Münchhausenin syndroomalla on aina ollut sosiaalinen ulottuvuus lääketieteellisen lisäksi: Jo syndrooman ensimmäisenä kuvannut brittiläinen lääkäri Richard Asher kirjoitti, että potilaiden valheet eivät rajoittuneet sairauksiin, vaan myös potilaan elämäntarina saattoi olla vale. Potilas saattoi väittää olevansa entinen sukellusvenekomentaja, jota Gestapo kidutti tai kertoa olleensa oopperalaulaja ja osallistuneensa Ranskan vastarintaliikkeeseen. Potilaat tukeutuivat toiseen maailmansotaan luodakseen sankarillisen tarinan ja liittivät itsensä osaksi suurempaa kertomusta.
Huijarin tarinoissa voi olla mukana totuuden siemen, johon kytketyt valheet vaikuttavat uskottavilta. Valehtelija saattaa kääntää asiat ylösalaisin: hän voi heijastaa omia tekojaan tai tunteitaan, kuten vihaa, toisiin. Hän on yleensä vakuuttava ja näyttää itsekin uskovan tarinoihinsa. 
On esitetty, että samanlaiset prosessit, jotka normaalisti muodostavat perustan kirjalliselle luomiselle, ovat patologisesti valehtelevien ihmisten fantasioiden perusta. Tarinoiden sepittämiseen pakottavan impulssin oletetaan liittyvän haluun olla valheissa kuvattu henkilö; fiktiota ja tosielämää ei eroteta toisistaan.
Halu liittää itsensä osaksi historiallisia tapahtumia.
Toisen maailmansodan lisäksi ilmiö toistuu muidenkin historiallisten tapahtumien kohdalla: Vuonna 2007 paljastui, että 9/11-vertaistukiryhmän johtaja Tania Head (oik. Alicia Esteve Head) oli keksinyt selviytymistarinansa. Vuonna 2011 Jordan Liflander taas kertoi osallistuneensa terrori-iskun pelastustöihin, mutta vuosi myöhemmin hänen tarinansa paljastui valheeksi ja tuli ilmi, ettei hän ollut koskaan työskennellyt palomiehenä New Yorkissa.
Entinen yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko George Santos tuomittiin vuonna 2025 vankeusrangaistukseen ja korvauksiin maksuvälinepetoksesta ja törkeästä identiteettivarkaudesta, jotka hän on tunnustanut. Santos valehteli esimerkiksi valmistuneensa yliopistosta, pelastaneensa 2 500 löytökoiraa avustusjärjestönsä kautta ja että hänen isovanhempansa olivat holokaustista selvinneitä Ukrainan juutalaisia. Hän myös väitti äitinsä kuolleen syyskuun 11. päivän terroriteoissa, vaikka tämä kuoli vuonna 2016.
Useat ihmiset ovat tekeytyneet holokaustiselviytyjiksi. He ovat vaihtaneet nimensä ja kehittäneet itselleen elämäntarinan juutalaisina, vaikka eivät olleet juutalaisia. Vaikka todellisia holokaustista selviytyneitä ei juuri enää ole, huijaukset jatkuvat. Vuonna 2019 saksalainen bloggari Marie Sophie Hingst teki itsemurhan jäätyään kiinni siitä, että oli keksinyt 22 sukulaista ja lähettänyt heidän kuolemansa tiedot Israelin viralliselle holokaustimuistomerkille, Yad Vashemille.
Kun The Irish Times -lehden toimittaja Derek Scally tapasi Hingstin huijauksen paljastuttua, tämä kertoi perheongelmista ja sanoi, että hänen äitinsä oli ampunut itsensä ja että hän oli löytänyt äitinsä ruumiin. Scally kuitenkin löysi Hingstin äidin, joka sanoi: ”Tyttärelläni on monia todellisuuksia, ja minulla on pääsy vain yhteen".
On arveltu, että tavanomaisella tavalla tuskallinen lapsuus on toiminut lähtökohtana tarinoille. Huijarit valehtelevat itsensä osaksi historiallisesti merkittävää kertomusta. Kun he väittävät olevansa osa laajalti tunnettua traumaattista tapahtumaa, he löytävät kärsimyksen muodon, jolla on merkitystä muille ja johon ihmiset kiinnittävät huomiota. 
Vähemmistön edustajana esiintyminen.
Amerikkalaisissa yliopistoissa on viime vuosina paljastunut useita tapauksia, joissa valtakulttuurin edustaja on teeskennellyt kuuluvansa etniseen vähemmistöön. Tapausten paljastuttua on keskusteltu siitä, että kun nämä henkilöt rasismia, gentrifikaatiota ja poliisiväkivaltaa käsitellessään esiintyvät värillisinä, kyse ei ole vain identiteetin esittämisestä, vaan myös toisten kokemien traumojen esittämisestä. Valeidentiteetillään he saavat julkisen äänen, jolla puhua tilaisuuksissa, kirjoittaa kirjoja ja johtaa protesteja. 
Ulkopuolisille heidän samaistumisensa voi vaikuttaa lähes parodiselta. He myös valvovat toisten identiteettejä ja syyttävät muita siitä, etteivät nämä ole tarpeeksi ”mustia”. Kyse on vallasta, manipuloinnista ja kontrollista. 
Rachel Dolezal (nyk. Nkechi Amare Diallo), kansalaisoikeusaktivisti ja African-American studies -opettaja Eastern Washingtonin yliopistossa, nousi julkisuuteen kesäkuussa 2015, kun hän kertoi joutuneensa rasismin ja uhkausten kohteeksi. Pian tämän jälkeen hänen vanhempansa kertoivat medialle, että Dolezal on valkoihoinen ja esiintynyt afrikkalaisamerikkalaisena. Myöhemmissäkin haastatteluissa Dolezal on väittänyt olevansa musta.
Jessica A. Krug, mustien historiaan erikoistunut George Washingtonin yliopiston professori esiintyi eri aikoina pohjoisafrikkalaisena, afrikkalaisamerikkalaisena ja karibialaistaustaisena mustana naisena. Todellisuudessa hän on valkoinen juutalainen Kansasista. Krugin identiteetti oli lähes karikatyyri: hän käytti isoja koruja, paljastavia paitoja ja tiukkoja tiikerikuvioisia housuja, sekä puhui liioitellulla aksentilla. Hän sai rahoitusta ohjelmista, jotka oli tarkoitettu syrjityille tutkijoille. Gisela Fosado Duke University Pressistä sanoi, että Krugin tutkimusta ”ei ehkä olisi koskaan ollut ilman kahden vuosikymmenen valheisiin sidottua rahoitusta.” 
CV Vitolo-Haddad, Wisconsin-Madisonin yliopiston jatko-opiskelija, pilkkasi Krugin huijausta ja sanoi, että tällä ”on tohtorintutkinto mustana esiintymisestä.” Pian Vitolo-Haddadia itseään syytettiin siitä, että hän oli väittänyt olevansa kuubalainen ja musta, vaikka polveutui varakkaasta italialaisesta perheestä Floridassa.
Elisabeth Hoover, yksi useista Amerikan alkuperäisasukkaaksi tekeytyneistä "pretendianeista", on ympäristöpolitiikkaan ja alkuperäiskansojen ruokasuvereniteettiin erikoistunut yhteiskuntatieteilijä. Vuonna 2022 syntyi kohu hänen myönnettyään, että sukututkimus ei tukenut hänen väitteitään kuulumisesta alkuperäiskansaan. Myös Hoover pukeutui lähes stereotyyppisiin vaatteisiin ja kasvatti pitkät mustat hiukset.
H. G. Carrillo, kirjailija ja George Washingtonin yliopiston professori kuoli COVID-19:ään vuonna 2020. Pian hänen perheensä oikaisi Carillon valheet: Loosing My Espanish -kirjan kirjoittaja ei ollut kuubalainen maahanmuuttaja, vaan Detroitissa syntynyt musta mies nimeltä Herman Glenn Carroll. Edes hänen aviomiehensä ei tiennyt totuutta.
Muita esimerkkejä.
Nicholas Alahverdian, joka tunnetaan myös nimillä Nicholas Rossi ja Arthur Knight, on yhdysvaltalainen seksuaalirikollinen, joka lavasti kuolemansa non-Hodgkinin lymfoomaan vuonna 2020. Nuoruudessaan hänellä oli diagnosoitu narsistinen persoonallisuushäiriö ja tarkkaavaisuushäiriö. Vuonna 2021 Alahverdian ja hänen vaimonsa muuttivat Glasgow'hun, Skotlantiin. Hän vietti siellä kolme vuotta tekeytyen Arthur Knight -nimiseksi irlantilaiseksi orvoksi ja esiintyi medioissa väärinkäsityksen uhrina kiistäen olevansa Alahverdian. Hän väitti olevansa professori ja opettavansa Glasgow'n yliopistossa. Hän käytti pyörätuolia ja happinaamaria, vaikkei tarvinnut niitä, ja puhui englantilaisella aksentilla.
Jäätyään kiinni syövän teeskentelystä australialainen huijari ja hyvinvointivaikuttaja Belle Gibson kertoi tammikuussa 2020 julkaistussa videossa kuuluvansa Melbournen etiopialaisyhteisöön ja kutsui itseään nimellä "Sabontu". Hän kertoi yhteisön "adoptoineen" hänet vapaaehtoistyön vuoksi. Samana päivänä yhteisön puheenjohtaja kiisti väitteet: Gibson ei ollut jäsen, vapaaehtoinen eikä kukaan tuntenut häntä. Yhteisöstä kerrottiin, että Gibson oli antanut itsestään vaikutelman parempana oromona kuin oromot itse.
Hilaria Baldwin, näyttelijä Alec Baldwinin vaimo, esiintyi vuosia latinalaisamerikkalaisena ja puhui erikoisella aksentilla, mutta kun asiasta alettiin kysellä, hän myönsi syntyneensä nimellä Hillary Lynn Hayward-Thomas valkoisille, englantia puhuville bostonilaisille vanhemmille, jotka ovat sittemmin muuttaneet Espanjaan.
Syyrialainen, presidentti Bashar al-Assadin hallintoa jyrkästi blogissaan ”A Gay Girl in Damascus” kritisoinut Amina Arraf paljastui vuonna 2011 heteroseksuaaliksi amerikkalaismieheksi nimeltä Tom MacMaster.
Arvostetun brittiläisen yksityiskoulun opettaja Scott Peake esiintyi skotlantilaiselta pieneltä saarelta kotoisin olevana gaelinkielisenä miehenä. Hän otti johtoonsa Saltire Societyn, joka edistää skotlantilaista kulttuuria. Vuonna 2012 paljastui, että todellisuudessa hän oli kotoisin Etelä-Lontoosta eikä puhunut gaelinkieltä lainkaan.
Fiktiossa.
Patricia Highsmithin romaanissa Lahjakas herra Ripley nimihenkilö Tom Ripley murhaa ystävänsä Dickie Greenleafin ja alkaa esiintyä Dickienä.