Nikolai II

Nikolai II (18. toukokuuta 1868 Aleksanterin palatsi, Tsarskoje Selo, Pietari, Venäjän keisarikunta – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg, Neuvosto-Venäjä) oli Venäjän keisari, Puolanmaan kuningas ja Suomen suuriruhtinas vuosina 1894–1917. 
Hän oli viimeinen hallitsija Romanovien hallitsijasuvussa, joka syrjäytettiin helmikuun vallankumouksessa 1917. Puolisonsa Aleksandra Fjodorovnan ja lapsiensa kanssa heidät teloitettiin Venäjän sisällissodan aikana heinäkuussa 1918.
Suomessa hänet tunnetaan helmikuun manifestin allekirjoittajana ja venäläistämistoimenpiteiden aloittajana. Hänen johdollaan Venäjä kärsi nöyryyttäviä tappioita muun muassa Venäjän–Japanin sodassa ja ensimmäisessä maailmansodassa. Rauhanomaisten mielenosoitusten raa’an tukahduttamisen sekä Venäjän-Japanin sodan ja ensimmäisen maailmansodan runsaiden venäläistappioiden vuoksi Nikolai tunnettiin vastustajiensa keskuudessa myös nimellä "Nikolai Verinen". 
Suku ja koulutus.
Nikolain vanhemmat olivat Venäjän kruununperijä, tsarevitš Aleksandr Aleksandrovitš Romanov ja suuriruhtinatar Maria Fjodorovna, joka oli syntyjään Tanskan prinsessa Dagmar. Hän oli vanhin lapsi ja hänellä oli neljä sisarusta Georgi, Ksenia, Mihail ja Olga. 
Helmikuussa vuonna 1880 joukko nihilistiaktivisteja räjäytti pommin Talvipalatsin ruokasalissa. Pommi tuhosi lähes koko huoneen. Kukaan ei loukkaantunut. Nikolain isä muutti perheineen Jelaginin palatsiin Mistulansaarelle. Nikolai oli 13-vuotias, kun isoisä Aleksanteri II sai 13. maaliskuuta 1881 surmansa pommi-iskussa, jonka takana olivat narodnikkiterroristit. Nikolain isästä tuli uusi keisari, ja perhe muutti turvallisuutensa takia Hatsinan palatsiin, joka sijaitsee 48 kilometrin päässä Pietarista. Hatsina oli rakennettu Aleksanteri I:n isälle, keisari Paavali I:lle. Virallisten tilaisuuksien yhteydessä Pietarissa asuttiin Anitškovin palatsissa. 
Nikolai, jota perhepiirissä kutsuttiin nimellä "Nicky", vietti perheensä kanssa suuren osan lomista äitinsä kotimaassa Tanskassa sekä risteilyillä Suomen suuriruhtinaskunnan rannikolla, etenkin Aleksanteri III:n Langinkosken kalastusmajalla, joka valmistui vuonna 1889 Kymijoen rantaan Kotkaan. Kesäisin perhe asui Aleksanterin palatsissa, Livadijan palatsissa Krimillä tai kävi joskus myös peurametsällä Puolassa Łowiczin ruhtinaskunnassa.
Hänet kasvatettiin spartalaisesti sisarustensa kanssa englantilaiseen tapaan. He nukkuivat telttavuoteissa, nousivat kuudelta ja ottivat yleensä kylmiä kylpyjä, toisinaan heille annettiin lämmin kylpy äitinsä kylpyhuoneessa. Aamiainen oli yleensä puuroa ja mustaa leipää, lounas lampaankyljyksiä tai paahtopaistia herneitten ja uuniperunoitten kanssa ja teeaikaan leipää, voita ja hilloa. Nikolailla ja hänen nuoremmalla veljellään Georgilla oli oma salonki, ruokailuhuone, leikkihuone ja makuuhuone, kaikki yksinkertaisesti sisustettuja. Ainoa näyttävä esine oli ikoni, jota ympäröivät helmet ja jalokivet. Vanhempiensa onnellisen avioliiton ansiosta hänet kasvatettiin rakkauden ja turvallisuuden ilmapiirissä, joka tuohon aikaan puuttui monista kuningasperheistä.
Nikolai ja Georgi jakoivat samat opettajat, mutta opiskelivat vierekkäisissä huoneissa. He seurasivat Venäjän yleisesikunnan akatemian kurssia, ja heidän ohjaajansa olivat arvostettuja professoreita. Heidän englanninopettajansa, Nikolain suosikkiopettaja, Charles Heath oli toiminut heidän setänsä, suuriruhtinas Sergein ja Pavelin opettajana. Molemmat veljekset puhuivat ja kirjoittivat täydellistä englantia. Mr. Heathilta he saivat innostuksen urheiluun, erityisesti ammuntaan ja perhokalastukseen. He puhuivat myös sujuvaa ranskaa ja kelvollista saksaa ja tanskaa. Hänen lainopin ja historian opettajansa Konstantin Popedonostsev valitti että Nikolai vain kaiveli nenäänsä oppitunneilla. Hänen kotiopettajansa kenraali Danilovitš ei ollut vaatinut kruununperijältä paljon, koska "kruunaamisen sakramentti antaa hallitsijalle kaiken hänen tarvitsemansa tiedon." 
Nikolai ei ollut kasvatukseltaan eikä luonteeltaan soveltuva monimutkaisiin tehtäviin, jotka odottivat häntä suuren valtakunnan itsevaltaisena hallitsijana. Hän oli saanut sotilaskoulutuksen opettajiltaan, ja hänen makunsa ja kiinnostuksen kohteensa olivat kuten muilla tuon ajan nuorilla keskiverto venäläisupseereilla. Hänellä oli vähän älyllistä kunnianhimoa, mutta hän nautti fyysisistä harjoituksista ja armeijaelämän varusteista: univormuista, arvomerkeistä ja paraateista. Mutta virallisissa tilaisuuksissa hän tunsi olonsa vaivautuneeksi. Vaikka hänellä oli suuri henkilökohtainen viehätysvoima, hän oli luonteeltaan arka ja vältti läheistä kontaktia alamaisiinsa pitäen parempana perhepiirinsä yksityisyyttä. Omien päiväkirjamerkintöjensä mukaan hän harrasti lapsellisia ja poikamaisia leikkejä vielä reilusti yli 20-vuotiaana.
Jättimäinen isä, joka ei sietänyt heikkoutta, tuntui Nikolaista lannistavalta. Kun Nikolai teki kerran virheen ja antoi leikkitoverinsa ottaa syyt niskoilleen, Aleksanteri karjui: "Sinä olet tyttö!" Isä oli tietoinen siitä, että poika oli liian lapsellinen ottaakseen vastuullisia tehtäviä, minkä hän ilmaisi suoraan finanssiministeri Sergei Wittelle. Nikolai oppi tottelemaan asiassa kuin asiassa isäänsä, joka hänen vartuttuaan määräsi hänet osallistumaan erilaisten valiokuntien toimintaan. Nikolai piti kuitenkin politiikkaan liittyviä asioita kuivina ja mielenkiinnottomina ja juhli mieluummin Preobraženskin ja Husaarikaartin toisten Romanov-sukuisten upseeritovereidensa kanssa ravintoloissa ja nuorten naisten kanssa Pietarin edustalla olevilla saarilla. Erityisen vahvasti häneen vaikutti setä, suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš Romanov.
Ensimmäistä kertaa kruununperijä uhmasi isänsä tahtoa alkaessaan vuonna 1890 seurustella Keisarillisen baletin 18-vuotiaan tanssijatar Mathilde Krzesinskan kanssa. Toisten tietojen mukaan keisari olisi Nikolain kokemattomuudesta naismaailmassa huolestuneena järjestänyt heidän suhteensa. He tapasivat ensimmäistä kertaa 23. maaliskuuta 1890 Keisarillisen balettikoulun valmistujaisnäytöksessä Mariinski teatterissa, jossa keisari oli jo valinnut teini-ikäisen Mathilden Nikolaille ja niitä seuranneilla epävirallisilla illallisilla keisari käski Mathilden tulla itsensä ja Nikolain väliin istumaan.
Nuoret erotettiin kuitenkin pian toisistaan, kun kruununperijä Nikolai ja hänen nuorempi veljensä suuriruhtinas Georgi lähetettiin lokakuussa 1890 pitkälle fregatti "Pamjat Azovalla". Matka ei päättynyt hyvin, meriupseerina aluksella palvellut Georgi sairastui tuberkuloosiin Bombayssa, ja vanhemmat päättivät keskeyttää Georgin matkan ja lähettää pojan Kaukasuksellle toipumaan. Myös Nikolain matka sai ikävän päätöksen Japanissa, kun eräs japanilainen poliisimies hyökkäsi kruununperijän kimppuun miekalla heidän vieraillessaan keväällä 1891 Otsun kaupungissa. Serkku, Kreikan prinssi Georgios pelasti uhkaavan tilanteen onnistuessaan pudottamaan miekan hyökkääjän kädestä kävelykepillään.
Japanissa Nikolai hankki myös lohikäärmeaiheisen tatuoinnin oikeaan käsivarteensa. Tatuointiprosessin väitetään kestäneen seitsemän tuntia.
Pietariin palattuaan Nikolai jatkoi jälleen suhdettaan Mathilde Krzesinskaan isänsä vastustuksesta huolimatta. Nikolain elämän suuri rakkaus ei kuitenkaan ollut Mathilde vaan nuori saksalainen Hessen-Darmstadtin prinsessa Alix, Nikolain sedän Sergei Aleksandrovitšin puolison, suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovnan nuorempi sisar, jonka kanssa hän oli päättänyt jo vuonna 1889 avioitua. Avioliittoa edistivät setä Sergei ja sedän vaimo Elisabet. Vuonna 1894 Nikolai kertoi avoimesti Mathildelle rakkaudestaan pikkuserkkuunsa Alixiin ja kertoi toivovansa Alixia morsiamekseen. Tsarevitšin ja prima ballerina assolutan suhde päättyi samana vuonna, ja Mathilde meni vuonna 1921 Pariisissa naimisiin Nikolain serkun, suuriruhtinas Andrei Vladimirovitšin kanssa.
Kihlaus ja avioliitto.
Keisariparin pitkään jatkuneen vastustuksen jälkeen, koska he pitivät Alixia liian ujona ja tasapainottomana tulevaksi keisarinnaksi, kruununperijä Nikolai sai viimein luvan kosia rakastettuaan, kun keisari Aleksanteri III:n terveydentila äkkiä heikkeni. Huhtikuussa 1894 pari kihlautui Alixin veljen ja prinsessa Victoria Melitan häissä Coburgissa ja 22. lokakuuta prinsessa Alix saapui sisarensa Elisabetin saattamana keisariperheen luokse Livadian palatsiin, Krimille. Viimeisillä voimillaan keisari siunasi nuoren parin, minkä jälkeen hän pian kuoli omassa vuoteessaan 1. marraskuuta. Näin 25-vuotiaasta tsarevitšista tuli koko Venäjänmaan keisari.
Ennen häitä prinsessa Alix kääntyi luterilaisuudesta ortodoksisen kirkon uskoon, ja hänestä tuli ”oikeauskoinen suuriruhtinatar Aleksandra Fjodorovna”. Häät pidettiin Talvipalatsin suuressa kirkossa 26. marraskuuta 1894 alle kuukausi Aleksanteri III:n hautajaisten jälkeen, ennen suuren pääsiäispaaston alkua, ja puolen vuoden suruajasta johtuen ne olivat huomiota herättämättömät ja hiljaiset. Tosin hautajaisia seuranneiden iäkkäiden naisten sanotaan pudistelleen päätään ja sanoneen keisarinnasta:
Ensimmäiset avioliittokuukaudet he asuivat kuuden pienen huoneen huoneistossa Anitškovin palatsissa. Leskikeisarinna Maria Fjodorovna ei suvainnut heidän asuvan Talvipalatsissa ennen kuin kuuden kuukauden suruaika oli kulunut Aleksanteri III:n kuolemasta.
Heille sisustettiin oma arkkitehti Aleksandr Krasovskin suunnittelema huoneisto vuosina 1894–1896 Talvipalatsin luoteiskulmaan neljänteen kerrokseen, joka tehtiin kodikkaammaksi madaltamalla holvikatot tasakatoiksi sekä käyttämällä paljon kukikkaita sisustuskankaita, huonekasveja ja puupanelointeja. Uutta suunnittelua olivat keisarin ja keisarinnan kylpyhuoneitten lattiaan upotetut suuret kylpyaltaat. He asuivat huhtikuuhun 1904 saakka Talvipalatsissa jaksottaisesti talvikaudella, mutta vuoden 1905 verisunnuntain tapahtumien jälkeen vakituiseksi asuinpaikaksi tuli turvallisempi ja yksityisempi Aleksanterin palatsi Tsarskoje Selossa. Siipirakennus sisustettiin vuosina 1896-1898 ja 1906-1908 uudelleen porvarillisen jugendtyyliseksi ja hovin kauhuksi sinne tilattiin valmiita huonekaluja englantilaisesta Maples-myymälästä. Talvipalatsissa käytiin enää vain valtiollisissa edustustilaisuuksissa. Kesät vietettiin Pietarhovin palatsialueen Aleksandrian puiston, merenrannalla sijaitsevassa vuonna 1897 valmistuneessa Ala-datšassa, jossa myös kruununperillinen Aleksei syntyi elokuussa 1904.
Heidän kotielämänsä oli rauhallista. Nikolai oli intohimoisen omistautunut puolisolleen Aleksandralle. Tällä oli luonteenlujuutta, jota Nikolailta puuttui, ja hän joutui täysin puolisonsa valtaan.
Lapset.
Nikolaille ja Aleksandralle syntyi viisi lasta muutaman vuoden välein: 
Aleksei syntyi perinnöllisesti sairaana. Hän sairasti hemofilia B:tä, samaa perinnöllistä tautia kuin Alixin isoäidin kuningatar Viktorian poika prinssi Leopold, Viktorian tyttären prinsessa Beatricen kaksi poikaa Leopold ja Maurice sekä Beatricen tyttären Victoria Eugénien pojat, Espanjan kuningashuoneen prinssit Alfonso ja Gonzalo. Myös Alixin nuorin veli Friedrich sekä hänen sisarensa Irenen pojat, Preussin prinssit Valdemar ja Henrik olivat sairaita. Uusimman tutkimuksen mukaan myös nuorin tytär Anastasia oli taudin oireeton kantaja.
Aleksein syntymästä lähtien epätoivoiset vanhemmat tekivät kaikkensa löytääkseen parannuskeinon ja tauti salattiin vuoteen 1912 asti. Tästä syystä keisariperheen lähipiiriin pääsi vuodesta 1911 lähtien myös siperialainen talonpoika, ”pyhä mies” Grigori Rasputin. Keisarinna Aleksandra uskoi lujasti Rasputinin kykenevän parantamaan hänen poikansa, ja läheinen suhde kansan riettaana ja sivistymättömänä moukkana pitämään mieheen entisestään kasvatti kansan ja keisariperheen välillä vallitsevaa vihaa ja epäluuloisuutta. Rasputin pystyi kiistattomasti rauhoittamaan tuskissaan kärsivän kruununperillisen, osittain hypnoottisilla kyvyillään, osittain siksi, että hän ymmärsi lääkäreiden suositteleman, verta ohentavan aspiriinin vahingollisuuden kärsivälle lapselle. 
Puolisonsa Aleksandran vaikutuksen alaisena Nikolai etsi neuvoja henkiparantajilta ja uskolla parantajilta, erityisesti Grigori Rasputinilta, joka lopulta sai suuren vallan keisaripariin.
Keisari.
Nikolai II ja keisarinna Aleksandra kruunattiin virallisesti 26. toukokuuta 1896 Moskovassa Uspenskin katedraalissa. Juhlallisuudet olivat valtavat, ja kautta Venäjän saapui ihmisiä seuraamaan uuden keisarin kruunaamista. Kruunajaisissa luutnantti Mannerheim oli yksi neljästä keisaria saattaneesta upseerista. Kruunajaispäivällisillä tarjoiltiin suomalaista taimenta. Nikolai II ilmoitti jo hallituskautensa aluksi, että hän tulisi käyttämään venäläisempänä pitämäänsä tšaarin eikä lännestä tuotua keisarin arvonimeä.
Nikolai II:n hallitusvuodet muodostuivat vaikeiksi alusta alkaen. Moskovassa 26. toukokuuta 1896 pidettyjen kruunajaisten kunniaksi järjestetyssä ja etukäteen mainostetussa kansanjuhlassa Hodinkan kentällä tapahtui vakava onnettomuus, kun jopa 700 000 ihmisen yleisö joutui paniikkiin ja talloi kuoliaaksi 3 000 juhlavierasta. Nikolai osallistui silti Aleksandran kanssa Ranskan lähettiläs Montebellon järjestämiin tanssiaisiin, ikään kuin mitään ei olisi tapahtunut, sillä Ranskan valtio oli nähnyt paljon vaivaa tanssiaisten järjestämiseen, ja keisariparin poisjääminen olisi ollut kiusallista. Keisarin mielestä vierailu olisi ollut syytä perua, mutta setä Sergei Aleksandrovitš oli sitä mieltä, että mikä tahansa vetäytyminen kertoisi liiallisesta hellämielisyydestä. 
Noustessaan keisariksi Nikolailla ei ollut juurikaan kokemusta hallitsemisesta ja hän luotti äitinsä leskikeisarinna Maria Fjodorovnan kokemukseen sekä diplomaattisiin kykyihin ensimmäiset 10 vuotta. Hänen puolisonsa oli myös vahvatahtoinen, minkä on arveltu johtaneen siihen, että Nikolai pyrki kompensoimaan oman vahvan tahtonsa puutetta hallitsemalla itsevaltaisesti. Nikolai suhtautui myös varauksella omiin ministereihinsä, muttei kuitenkaan itse kyennyt hallitsemaan. Simon Sebag Montefioren mukaan Nikolai kuunteli kunnioittavasti ensimmäiset 10 hallitusvuottaan setiään, erityisesti suuriruhtinas, kenraaliamiraali Aleksei Aleksandrovitš Romanovia, jonka serkku suuriruhtinas, meriupseeri Aleksandr Mihailovitš olisi halunnut erottaa. Nikolai ja keisariperhe vietti useita kesiä Suomen saaristossa ja rannikolla. Keisarillinen perhe purjehti Suomeen keisarillisella Standard-huvijahdilla.
Nikolai oli keisarina heikko. Perheenisänä ja puolisona hän oli parempi kuin jättimäisen, levottoman valtakunnan hallitsijana. Hän oli kyvyiltään keskinkertainen ja luonteeltaan päättämätön, mutta samalla vaatimaton ja säästeliäs. Hän oli isänsä Aleksanteri III:n tavoin hyvin vanhoillinen ja pyrki venäläistämään kaikkea siihen asti länsimaistettua pitäen parempana käyttää arvonimeä tsaari, koska se oli hänen mielestään virallista keisari-nimitystä (imperator) venäläisempi. Nikolai salli puolisonsa ohjailla itseään hallitusasioissa, kuten henkilövalinnoissa. Sen vuoksi uudistukset kaatuivat usein yhteen ja samaan asiaan: mikä tahansa uudistus olisi ollut heidän lastensa etujen vastainen. Eritoten kruununperijä Aleksei oli tässä suhteessa tärkeä, eikä hänen tulevia etujaan saanut vaarantaa.
Nikolai II:n hallinnon ensimmäiseen kymmeneen vuoteen osui Venäjän yhteiskunnallinen ja taloudellinen murros, siirtyminen agraariyhteiskunnasta teollistuneeseen, jonka siemenet oli jo kylvetty hänen isänsä hallituskaudella. Talouskasvu oli tarkastelujaksolla vuosina 1880–1910 keskimäärin yli yhdeksän prosenttia vuodessa. Lainsäädännön jälkeenjääneisyys, maanomistussuhteiden ratkaisemattomuus maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen vuonna 1861 ja talouskasvun keskittyminen vauraille suurkaupunkialueille aiheuttivat ristiriitoja kasvavan työväenluokan keskuudessa, jota sosialistivallankumoukselliset ja kommunistit käyttivät kasvualustanaan.
Nikolai II:n hallinto joutui kriisiin Venäjän–Japanin sodan 1904–1905 tappion aiheuttamien levottomuuksien myötä. Suurena käännekohtana voidaan pitää verisunnuntain nimellä tunnettua välikohtausta 22. tammikuuta 1905, jossa satoja rauhallisia mielenosoittajia sai surmansa Talvipalatsin vartiosotilaiden luodeista. Liikehdintä johti lopulta vuoden 1905 vallankumoukseen. Kun näistä oli hädin tuskin toivuttu, Venäjää ja Nikolaita kohtasi uusi koettelemus, ensimmäinen maailmansota, jonka myllerryksissä vanha Eurooppa ja sen monarkiat tulivat tiensä päähän. Ulkopolitiikassa hänen naiivi ja kevytmielinen asenteensa kansainvälisiä velvoitteita kohtaan joskus aiheutti noloja tilanteita hänen ammattidiplomaateilleen. Esimerkiksi hän solmi liiton Saksan keisari Vilhelm II:n kanssa heidän tapaamisessaan Björkössä heinäkuussa 1905, vaikka Venäjä oli jo liittoutunut Ranskan, Saksan perinteisen vihollisen, kanssa.
Vuonna 1913 Nikolai vieraili Berliinissä, jossa keisari Vilhelm II:n ainoa tytär Viktoria Luise meni naimisiin. Häissä Nikolai tapasi viimeistä kertaa myös Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaan Yrjö V:n. Kaikki kolme hallitsijaa olivat serkkuja keskenään.
Nikolailla oli Rasputinin lisäksi myös muita vastuuttomia suosikkeja, usein kyseenalaisen aitouden miehiä, jotka antoivat hänelle vääristyneen kuvan venäläisestä elämästä, mutta joka oli hänelle lohduttavampi kuin virallisissa raporteissa kerrottu. Hän ei luottanut ministereihinsä pääasiassa siksi, että hän piti heitä älyllisesti itseään parempina ja pelkäsi näiden yrittävän anastaa hänen suvereenit oikeutensa. Hänen näkemyksensä roolistaan ​​autokraattina oli lapsellisen yksinkertainen: hän sai auktoriteettinsa Jumalalta, jolle hän yksin oli vastuussa, ja hänen pyhä velvollisuutensa oli säilyttää absoluuttinen valtansa koskemattomana. Häneltä puuttui kuitenkin tarvittava tahdonvoima sellaiselta, jolla oli niin korkea käsitys tehtävästään. Tehdessään velvollisuuttaan Nikolai joutui käymään jatkuvaa taistelua itseään vastaan, tukahduttaen luonnollisen päättämättömyytensä ja omaksuen itsevarman päättäväisyyden naamion. Hänen omistautumisensa itsevaltiuden dogmille oli riittämätön korvike rakentavalle politiikalle, joka yksinään olisi voinut pidentää keisarillista hallintoa.
Keisarinna Aleksandraa ohjaili eräässä vaiheessa Grigori Rasputin, jonka ansiosta keisarin lähipiiri täyttyi itsevaltiutta tukevilla mielistelijöillä. Nikolain elinpiiri erosi Aleksanterin palatsin ulkopuolisesta maailmasta, eikä hänellä ollut käsitystä Venäjän todellisesta ahdingosta. Keisari Nikolai pyrki politiikassaan jatkamaan isänsä Aleksanteri III:n linjoilla, mutta huomattavasti heikommalla menestyksellä. 
Venäjä oli ensimmäisen maailmansodan lähestyessä yhä lähempänä suistumista vallankumoukseen työläisten vaatiessa lisää oikeuksia ylimystöltä. Keisari Nikolai oli kasvatettu uskomaan omaan asemaansa Jumalan valitsemana hallitsijana, ja siksi kansan vaatima kansanedustuslaitos tuntui hänestä Jumalan luottamuksen pettämiseltä. Sisäpolitiikassa hän tukeutui pitkälti isänsä Aleksanteri III:n konservatismiin. Suomessa hänet opittiin tuntemaan venäläistämistoimenpiteistään (helmikuun manifesti), joka johti ensimmäiseen sortokauteen. Vuoden 1905 vallankumouksen seurauksena keisari Nikolain oli myönnyttävä uudistuksiin. Lokakuun manifestissa, jonka kirjoitti Nikolain kyvykäs pääministeri Sergei Witte, Venäjälle perustettiin kansanedustuslaitos eli duuma, ja kansalaisoikeuksia laajennettiin (sananvapaus, uskonnonvapaus, kokoontumisvapaus). Nikolaille jäi kuitenkin veto-oikeus duuman säätämiin lakeihin ja oikeus hajottaa parlamentti, jota oikeutta hän käyttikin kahdesti, 1906 ja 1907. Asteittain muutkin uudistukset peruttiin, ja Nikolai II:n hallinto luisui jälleen taantumuksen tielle. Witteä seuranneet pääministerit, joiden valintaan olivat vaikuttamassa keisarinna Aleksandra ja perheystävä munkki Grigori Rasputin, olivat joko kyvyttömiä (Goremykin) tai joustamattomia (Stolypin).
Nikolai II vieraili Helsingissä 10. maaliskuuta 1915.
Vallasta luopuminen.
Ensimmäisen maailmansodan miestappiot ja talouden alamäki, työläisten lakkoilu ja poliittinen agitointi ja mellakointi johtivat lopulta siihen, että Pietarissa puhkesi vallankumous maaliskuussa 1917 (helmikuun vallankumous). Kaupungin varuskunnan joukko-osastojen ja kasakoiden siirryttyä vallankumouksen puolelle keisari Nikolaille ei jäänyt vaihtoehtoja. Ollessaan 15. maaliskuuta 1917 palaamassa junalla Mogiljovin päämajasta Pietariin hän sai duuman puhemieheltä Mihail Rodzjankolta ja yleisesikunnan päälliköltä, kenraali Mihail Aleksejevilta Pihkovaan sähkeen, jossa häntä vaadittiin luopumaan vallasta poikansa Aleksein hyväksi. Tajuttuaan tilanteen vakavuuden keisari Nikolai ymmärsi vallasta luopumisen olevan paras ratkaisu hänen rakastamansa Venäjän ja keisari-instituution säilymisen kannalta. Haluttomana eroamaan pojastaan Alekseista, joka sairasti verenvuototautia, Nikolai hetken mietittyään päättikin siirtää vallan veljelleen suuriruhtinas Mikael Aleksandrovitšille. Mikael kuitenkin kieltäytyi seuraavana päivänä ottamasta kruunua vastaan, koska duuman edustajat eivät taanneet hänen turvallisuuttaan, jos hän nousisi valtaistuimelle. Valta siirtyi väliaikaiselle hallitukselle.
Vankeus ja kuolema.
Vallasta luopumisen jälkeen Venäjän väliaikainen hallitus suojeli keisariperhettä. Ensin heitä pidettiin kotiarestissa Aleksanterin palatsissa Tsarskoje Selossa, jossa he saivat elää täysin normaalisti ja tehdä vartioiden läsnäollessa mm. puutarhatöitä, mutta eivät saaneet poistua alueelta. Vartiojoukkojen karattua pääministeri Aleksandr Kerenski siirsi elokuussa 1917 perheen turvaan entiseen kuvernöörin taloon Tobolskiin Länsi-Siperiaan. Tobolskissa perhe eli vielä suhteellisen normaalia elämää, ja he saivat jopa kävellä sunnuntaisin kirkkoon, mutta bolševikkien kaapattua vallan lokakuun vallankumouksessa otteet heitä kohtaan kovenivat maaliskuussa 1918: kahvi ja voi kiellettiin ja 12 palvelijaa lähetettiin pois. Myös ulkoilua rajoitettiin. Ensin keisari, keisarinna ja tytär suuriruhtinatar Marija siirrettiin huhtikuun 1918 lopulla Ipatjevin taloon Jekaterinburgiin Uralille. Tobolskissa he ompelivat jalokiviä korsetteihinsa, aluspaitoihin, vöihin ja hattuihin. Kesäpukujen napit vaihdettiin timantteihin ja Aleksein alusvaatteisiin ja hänen asepukunsa lakkiin ommeltiin jalokiviä. Kolmen tytön timanteilla vuoratut alusvaatteet painoivat lopulta yhteensä kaksi kiloa. 
Tsarevitš Aleksei oli edelleen verenvuotokohtauksen jälkeen huonossa kunnossa, ja hänen kolme sisartaan Olga, Tatjana ja Anastasia sekä osa palveluskunnasta jäivät hoitamaan häntä Tobolskiin. Aleksein toivuttua myös heidät siirrettiin toukokuun 1918 lopulla höyrylaivalla ja junalla Jekaterinburgiin. Matkan aikana juopuneet vartijat ahdistelivat tyttöjä. Hovinaiset, Aleksein sveitsiläinen kotiopettaja Pierre Gilliard ja opettaja Charles Sidney Gibbes sekä muu seurue jätettiin asemalaiturille ja heille sanottiin että he voivat mennä. Jekaterinburgissa perhe alistettiin vankien asemaan: ainoastaan venäjän puhuminen sallittiin, kamerat takavarikoitiin, heidän tavaransa käytiin lävitse ja vietiin lukkojen taakse, lisää palvelijoita lähetettiin pois. Ikkunat maalattiin umpeen, ulkona liikkumista rajoitettiin tiukasti ja talo ympäröitiin korkealla aidalla. He eivät päässeet kirkkoon tai saaneet vastaanottaa vieraita, sanomalehdet ja kirjeiden kirjoittaminen kiellettiin. Ruoka-annoksia rajoitettiin.
Ajan kuluessa vartijat muuttuivat myötämielisemmiksi vankejaan kohtaan, jolloin bolševikkihallinto vaihtoi vartijat. Uudet vartijat kuuluivat pahamaineiseen salaiseen poliisiin Tšekaan. Kuusi heistä oli bulgarialaisia ja unkarilaisia sotavankeja, joita käytettiin likaisimpiin töihin. Robert K. Massien mukaan keisariperhe tiesi kohtalonsa näiden miesten saavuttua. Vartijoiden kylmän asiallinen käytös kertoi varsin selvästi heidän olevan pyöveleitä.
Nikolai II:n ja hänen perheensä teloittamisen syynä on pidetty Venäjän sisällissodan poikkeuksellisia olosuhteita. Entisen keisarin ei tahdottu pääsevän vapaaksi ja päätyvän bolševikkeja vastaan taistelevan valkoisen armeijan eläväksi symboliksi. Teloituksen ajankohdan määräsi sotatilanne. Siperiassa toimiva 45 000 miehen tšekkiläislegioona, jonka vahvistuksena oli valkoisen armeijan venäläisiä sotilaita ja upseereita, oli edennyt etelässä Jekaterinburgin kaupungin rajoille asti. Punaisen sotavoiman komentajan mukaan kaupunkia pystyttäisiin puolustamaan kolmen päivän ajan. On yleisesti uskottu, että Nikolai II:n murhakäsky annettiin Moskovasta. Myös Romanov-asiantuntijana tunnettu Robert K. Massie tulkitsee asian näin. Venäjänkielentaitoisen historioitsija Helen Rappaportin mukaan kirjallista todistusaineistoa V. I. Leninin osuudesta ei olisi olemassa. Sitä ei alun alkaen laadittukaan tai se on kätketty taitavasti. Perinteisen käsityksen mukaan Moskovasta tulleen käskyn antoi bolševikkipuolueen keskuskomitea.
Vangeille ilmoitettiin, että Moskovasta haluttiin valokuva todisteeksi heidän hyvinvoinnistaan. Heidät kerättiin yhteen, mutta kuvaajan sijasta paikalle saapui aseistautuneita vartijoita. Yöllä 16.–17. heinäkuuta 1918 pian puolenyön jälkeen miehet teloittivat koko keisariperheen ja heitä vankeuteen vapaaehtoisesti seuranneet kamarineiti Anna Demidovan, perhelääkäri Jevgeni Botkinin, pääkokki Ivan Haritonovin ja miespalvelija Aleksei Truppin. Teloitus tapahtui Ipatjevin talon kellarissa. Teloittajat olivat etukäteen sopineet siitä kuka kenetkin ampuisi – Nikolai II kuului Pjotr Jermakoville ja keisarinna Aleksandra Jakov Jurovskille. Teloitusryhmää johti Jakov Jurovski.
Komissaari Pjotr Jermakov väitti olleensa Ipatjevin talon vartioston päällikkö. Jermakovin kertomus teloituksesta ja ruumiiden hävittämisestä poikkeaa täysin kapteeni Jurovskin kertomuksesta. Jermakov väitti itse polttaneensa ruumiit "Neljän veljeksen" kaivosalueella kolmen halkokasan päällä niin perusteellisesti, ettei kynnen palastakaan jäänyt jäljelle. Lisäksi Jermakov kertoo levittäneensä tuhkat kuorma-auton lavalta myrskytuuleen, jolloin ne levisivät pelloille ja metsiin. Moskova ilmoitti ainoastaan, että Nikolai oli teloitettu ja että perhe oli evakuoitu luotettavaan paikkaan. Sen jälkeen Moskova kiisti vielä kahdeksan vuotta tietävänsä mitään perheen olinpaikasta.
Teloituspaikka Ipatjevin talon puratti puskutraktoreilla vuonna 1977 Sverlovskin kommunistisen puoleen ensimmäisen sihteeri Boris Jeltsinin politbyroon käskystä, koska neuvostojohtajat pelkäsivät, että paikasta tulee keisarivaltaa kannattavien muistopaikka. KGB:n puheenjohtaja Juri Andropov oli ehdottanut että talo purettaisiin, koska siitä muutoin voisi tulla "vakavan huomion kohde --- lännen neuvostovastaisissa piireissä." Paikalle alettiin vuonna 2000 rakentaa kirkkoa, joka sai nimen Kirkko veren päällä. Se on Venäjän suurimpia kirkkoja, ja kirkossa oleva ikoni on maan kalleimpia. Kirkkorakennuksessa on kaksi erillistä kirkkosalia, joista alempi on pyhitetty keisariperheelle.
Poliittisen kiistelyn kohde ja pyhimys.
Rikoksen peittely-yritykset.
Moskovalainen elokuvaohjaaja Geli Rjabov julkaisi "Rodina-"lehdessä (Isänmaa) Romanovien salaisen hautapaikan vuonna 1989. Haudan toisen löytäjän, jekaterinburgilaisen Aleksandr Avdoninin ehdotuksesta Rjabov kuitenkin ilmoitti paikan, joka oli vajaan kilometrin päässä oikeasta paikasta. Päivää sen jälkeen kun "Rodinan" numerot ilmestyivät Sverdlovskissa, metsään ilmaantui raskaita työkoneita, jotka alkoivat kaivaa maata Rjabovin ilmoittamasta väärästä paikasta ja kuljettivat pois kaiken irtaimen maan. "KGB", Avdoninin mukaan.
Vuonna 1989 Rjabov yritti ottaa yhteyttä presidentti Gorbatšoviin pyytääkseen tämän apua hallitustasolla, jotta kysymys voitaisiin käsitellä asianmukaisesti. Gorbatšov ei katsonut aiheelliseksi vastata mitään. Koska presidentti Gorbatšov ei pannut tikkua ristiin hautalöydön eteenpäinviemiseksi päätti Rjabov julkistaa asian vapaamieliselle viikkolehti "Moskovskije Novostille" antamassaan haastattelussa joka julkaistiin huhtikuun kymmenentenä päivänä vuonna 1989. Seuraavana päivänä jokainen huomattava länsimainen sanomalehti kertoi, että kymmenen vuotta aiemmin vuonna 1979, neuvostoliittolainen elokuvantekijä Geli Rjabov oli löytänyt keisarillisen perheen luut suosta Sverdlovskin läheltä.
Elokuvaohjaaja Geli Rjabov kirjoitti myös Englannin kuningatar Elisabet II:lle, joka on itse sekä aviomiehensä Edinburgin herttuan, prinssi Philipin kautta sukua Romanoveille, ja pyysi tätä käyttämään vaikutusvaltaansa, jotta keisariperhe voitaisiin haudata kristilliseen tapaan. Kuningatar ei vastannut mitään.
Uudemmat rikostutkimukset.
Max Jakobsonin mukaan Neuvostoliiton sotahistorian laitoksen johtaja kenraali Dmitri Volkogonov (1928–1995) on kirjoittamassaan Leninin elämäkerrassa todistanut sitovasti sen, että keisari Nikolai II ja hänen perheensä murhattiin Leninin ja hänen lähimpien miestensä Moskovassa tekemän päätöksen johdosta. Venäjän federaation korkein tuomioistuin totesi vuonna 2008 Nikolai II:n ja hänen perheensä joutuneen poliittisen vainon uhriksi. Venäjällä järjestettiin 2000-luvulla virallinen tutkinta, jossa pyrittiin selvittämään, olivatko V. I. Lenin ja Jakov Sverdlov syyllisiä teloituskäskyn antamiseen. Tutkinnassa ei löydetty luotettavia todisteita siitä, että Lenin tai Sverdlov olisivat olleet määräyksen takana. Tutkinta lopetettiin vuoden 2011 alussa.
Uudelleenhautaus ja pyhäksi julistaminen.
Ruumiit vietiin pois kuorma-autolla ja heitettiin tyhjään kaivoskuiluun. Kaivosta ei saatu räjäyttämällä sortumaan, ja siksi alastomat ruumiit nostettiin seuraavana yönä ylös ja haudattiin vielä saman yön aikana metsätiellä kohtaan, johon auto upposi ”Sikojen niityllä” (Possunotkossa). Ruumiit löydettiin vasta vuonna 1978. 
Elokuvaohjaaja Geli Rjabov sai Jurovskin pojalta, vara-amiraali Aleksandr Jurovskilta tämän isän kirjoittaman raportin ruumiiden hautaamisesta. Raportissa oli tarkka selostus hautapaikasta Koptjakissa "Sikojen niityllä." Tämän tiessä olleen haudan Geli Rjabov ja jekaterinburgilainen Aleksandr Avdonin löysivät vuonna 1978. Haudassa olleet yhdeksän ruumista kaivettiin ylös heinäkuussa 1991 presidentti Boris Jeltsinin luvalla ja tunnistettiin DNA-testeillä kahta vuotta myöhemmin. Haudan kolmantena avauspäivänä tuli ilmi dramaattinen seikka, Aleksein ja yhden naisen luuranko puuttuikin haudasta. Täsmälleen 80 vuotta kuolemansa jälkeen, 17. heinäkuuta 1998, keisariperheen jäännökset, kruununperijä Alekseita ja tytär Mariaa lukuun ottamatta, haudattiin valtiollisin kunnianosoituksin Pietari-Paavalin katedraaliin Pietarissa. Presidentti Boris Jeltsin piti hautajaisissa hyvin sovinnollisen, joskin selkeästi venäläiskansallisen puheen.
Jurovski mainitsi raportissaan polttaneensa lähistöllä hovineiti Anna Demidovan ja tsarevitš Aleksein ruumiit. Asiantuntijoiden mukaan ruumista ei voida metsäolosuhteissa polttaa vajaassa viidessä tunnissa mikä aika Jurovskilla oli käytettävissä polttamiseen. Tästä syystä etsintöjä jatkettiin kahden ruumiin löytämiseksi. Amerikkalaiset yrittivät myös etsiä kahta puuttuvaa ruumista 1990-luvulla ääniaaltoja käyttävän laitteen avulla, mutta eivät niitä kuitenkaan löytäneet, koska maa oli myllerretty piloille.
Historian harrastaja Sergei Plotnikov oletti löytäneensä elokuussa 2007 Aleksein ja Marian (tai Anastasian) jäännöksiä 70 metrin päästä siitä paikasta mihin muut perheenjäsenet oli haudattu. Jäännökset sisälsivät 7 hammasta ja 44 luunpalaa, jotka olivat kooltaan muutamasta millimetristä muutamaan senttimetriin. Kolme hammasta, joissa oli hopea-amalgaami paikat, ja 29 luunpalaa oletettiin kuuluneen Alekseille. Jäännösten kuuluminen keisariperheen jäsenille varmennettiin kolmella DNA-testillä, joiden näytteet otettiin Nikolain, Aleksandran, Alixin sisaren Elisabet Fjodorovnan, Aleksanteri II:n ja Aleksanteri III:n jäännöksistä. DNA-todisteiden lisäksi käytettiin aihetodisteina Aleksein lähes täydellisesti palaneen ruumiin, jäljelle jääneiden hampaiden korkealaatuisia hopea-amalgaamipaikkoja, jotka olivat samanlaisia kuin muiden perheenjäsenten hammaspaikat.
Venäjän pakolaiskirkko on julistanut aikoja sitten keisariperheen pyhiksi. Venäjän ortodoksisen kirkon synodin päätöksellä keisari Nikolai II ja hänen perheensä kanonisoitiin elokuussa 2000 pyhiksi. Ortodoksinen kirkko ei kuitenkaan tunnusta vuonna 1991 löydettyjen ja DNA:lla lännessä tunnistettujen ruumiiden kuuluvan keisariperheelle eikä heidän palvelijoilleen. Ortodoksinen kirkko pitäytyy Pjotr Jermakovin 1930-luvulla esittämään tarinaan, että ruumiit poltettiin ja rikoksen jäljet haihtuivat savuna ilmaan. Japanilainen Tatsuo Nagani oli 2004 sitä mieltä, etteivät vuonna 1991 löydetyt luut kuulu Romanoveille eikä heidän palvelusväelleen. Professori, oikeushammaslääkäri Helena Ranta on tutkinut Nikolain kalloksi oletetun kallon hampaat. Ranta oletti vuonna 1995, että kysymyksessä ei ole Nikolain kallo. Ranta vaati kallosta tehtäväksi DNA-testin, mutta venäläiset eivät siihen suostuneet. Ortodoksikirkko vaatii jo haudattujen ylöskaivamista, jotta varmistettaisiin ovatko he todella Nikolai II, Aleksandra, Olga, Tatjana ja Anastasia.
Keisariperheestä on olemassa kahden tyyppisiä ikoneita. Toisessa heidät on puettu keskiaikaisiin asuihin, toisessa heidän 1900-luvun alussa käyttämiinsä pukuihin. Keskiaikaistyylisessä ikonissa Nikolailla on turkisreunustettu Monomahin kruunu ja ensimmäisten Romanovien aikaiset kruunajaisvaatteet. Tosiasiassa hän ei koskaan käyttänyt tätä tsaarien kruunua, jonka käyttö oli lopetettu jo Pietari Suuren aikana. Robert K. Massien mukaan Nikolai olisi halunnut ottaa sen uudelleen käyttöön, mutta hoviprotokolla ei sallinut sitä.
Karlovcin synodi, jonka hallussa ovat Nikolai Sokolovin tutkimuskomission materiaali ja löydökset, kuten korut, napit, vaatteiden kappaleet ja kunniamerkit, keisarinnan irronnut sormi ja Anastasian lemmikkispanielin Jimmyn kaulapanta, kanonisoi keisariperheen jäsenet jo vuonna 1960.
Kunnianosoitukset.
Venäläiset.
Lähde:
Ulkomaiset.
Lähde: