Marjatta Hietala

Marjatta Liisa Hietala (o.s. "Puusa"; s. 19. kesäkuuta 1943 Valkeala), on suomalainen historiantutkija, Tampereen yliopiston yleisen historian professori emerita ja etenkin kaupunki- ja innovaatiohistorian asiantuntija.
Hietala aloitti Suomessa innovaatioiden ja kansainvälisten kontaktien tutkimisen ja toi suomalaiseen historiantutkimukseen tavan työskennellä tutkimusryhmässä. Hän kuului Aira Kemiläisen aatehistorialliseen koulukuntaan. Hietala on toiminut laajasti sekä kotimaisissa että kansainvälisissä luottamustehtävissä.
Opinnot.
Hietala opiskeli Helsingin yliopistossa yleistä historiaa, tilastotiedettä, sosiologiaa ja valtio-oppia. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1968, filosofian lisensiaatiksi 1970 ja valtiotieteen maisteriksi 1971. Väitöskirjassaan (1975) Hietala tutki Saksan oikeistolaista ja militaristista nationalismia Ernst Jüngerin ja tämän lähipiirin kirjoitusten pohjalta. Hänen sisällönanalyyttinen tutkimusotteensa ja tilastollisten metodien käyttö oli uutta historian alalla Suomessa. Sittemmin tilastolliset metodit ovat tulleet osaksi tutkimusrutiinia, ja niitä opetetaan jo perusopinnoissa.
Ura.
Hietala työskenteli alkuun tutkijana sisäministeriössä ja valtioneuvoston kansliassa syventääkseen yhdyskuntasuunnittelun tietämystään. Aluesuunnittelussa hyödynnettiin tuloksia, jotka perustuivat hänen ja Kari Hietalan tutkimukseen "Palvelusten väestöpohjat ja niiden määräytyminen".
Myöhemmin Hietala toimi Helsingin yliopiston historian laitoksella yleisen historian assistenttina ja Suomen Akatemian vanhempana tutkijana. Vuosina 1994–1996 hän oli yleisen historian professorina Joensuun yliopistossa ja oli Joensuuhun tullessaan Suomen kolmas naispuolinen yleisen historian professori. Häntä edelsivät Alma Söderhjelm (Åbo Akademi, nimitys 1927) ja Aira Kemiläinen (Jyväskylän yliopisto, 1971). (Suomen historian oppiaineeseen saatiin ensimmäinen naispuolinen professori vuonna 2002. Tällöin Kirsi Vainio-Korhonen nimitettiin Turun yliopiston Suomen historian professoriksi). 
Hietala kutsuttiin vuonna 1996 yleisen historian professoriksi Tampereen yliopistoon, jossa hän toimi vuoteen 2011 saakka. Hän oli akatemiaprofessorina vuosina 2002–2007. Tampereella Hietalan ympärille muodostui tieteentutkimukseen, innovaatioihin sekä aate- ja kaupunkihistoriaan pureutuva tutkijaryhmä, johon tutkijat siirtyivät hänen mukanaan muun muassa Helsingistä ja Joensuusta. Hänen seuraajakseen professoriksi Tampereelle tuli tästä ryhmästä Marjaana Niemi, jonka oppilaat ovat Kemiläisen koulukunnan neljäs sukupolvi. 
Hietala suuntautui professorina sekä opetukseen että tutkimukseen. Hän toi suomalaiseen historiantutkimukseen luonnontieteissä yleisen tavan muodostaa tutkimusryhmä. Hietala johti useita tutkimusprojekteja, osallistui kotimaisiin ja kansainvälisiin hankkeisiin sekä ohjasi 39 väitöstutkimusta. Hietalan ja Kari Myllyksen toimittama "Tutkijan tilastolliset tiedonlähteet" (1982) ja Kristiina Graaen kanssa laadittu "Suullista historiaa. Veteraanikansanedustajat haastateltavina" (1994) olivat alallaan ensimmäisiä Suomessa julkaistuja metodioppaita.
Professorina Hietala edusti kansainvälistä yhteistyötä myös opetuksen saralla. Hän osallistui Tampereen yliopiston edustajana yhteen ensimmäisistä verkkokursseista historian oppiaineessa: Open Distance Learning Project, ODL-etäopiskeluhanke, käynnistyi 1998 Euroopan tiedesäätiön tuella (European Science Foundation ESF). Ensimmäisen ja toisen vuoden opiskelijoille suunnatussa hankkeessa tuotettiin 2000–2004 Eurocities-verkkokurssi, jossa opiskelijat tutustuivat kaupunkien historialliseen kehitykseen, kulttuuriin ja ongelmiin eri puolella maailmaa. Seitsemän yliopiston yhteishankkeen johtajana ja koordinaattorina oli professori Henk van Dijk Rotterdamista. Muut jäsenet toimivat Essexissä, Lissabonissa, Salzburgissa, Tampereella, Tukholmassa ja Varsovassa.
Aatehistoriallinen koulukunta.
Väitöskirjatyönsä yhteydessä Hietala liittyi Jyväskylän yliopiston yleisen historian professori Aira Kemiläisen aatehistorialliseen koulukuntaan ja tuli aikaa myöten sen merkittävimmäksi edustajaksi. Hietala on julkaissut aate- ja kaupunkihistoriallisia tutkimuksia eri alueilta. Kemiläisen kanssa hän jatkoi rotuhygienian tutkimusta. Aatehistoria laajeni innovaatioiden leviämisen tutkimukseen. Siihen on kuulunut myös tieteenharjoittajien kansainvälisten kontaktien tutkiminen ja useiden opinnäytetöiden ohjaaminen. Suuressa hankkeessaan Tutkijat ja sota hän palasi sotakokemusten analysointiin. 
Toinen laaja tutkimusalue on ollut kaupunkihistoria ja innovaatioiden leviäminen. Hietala on osoittanut vertailevissa kaupunkitutkimuksissaan, että Suomi oli 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkuvuosikymmeninä hyvin edistyksellinen teknisten innovaatioiden, kuten puhelimen ja katuvalaistuksen käyttöönotossa. Innovaatioita koskevat pääteokset ovat 1987 ilmestynyt "Services and Urbanization at the Turn of the Century. The Diffusion of Innovations" ja yhdessä Marjatta Bellin kanssa laadittu "Helsinki – The Innovative City" (2002), josta otettiin päivitetty painos vuonna 2017 nimellä "Helsinki: Finland's Innovative Capital". 
Hietala oli ensimmäisiä suomalaisia historiantutkijoita, jotka julkaisivat kansainvälisissä julkaisusarjoissa. Tämän julkaisukanavan käyttö yleistyi Suomessa vasta 2000-luvulla. Merkittäviä yhteistyökumppaneita ovat olleet Tukholman yliopiston Lars Nilsson sekä Miroslav Hroch ja Luda Klusáková Prahan Kaarlen yliopistosta, Anngret Simms University College Dublinista ja vuonna 2000 Leicesterin yliopistosta Helsingin yliopistoon siirtynyt Peter Clark. Useat ulkomaiset tutkijat ovat ottaneet käyttöönsä Hietalan innovaatioiden leviämistä koskevan vertailevan metodin. Kansainvälistä yhteistyötä ovat olleet myös Kaupunkihistoriallisen komission piirissä laaditut historialliset karttateokset Helsingistä ja Kokkolasta.
Kansainvälisiä tehtäviä ja tutkimusmatkoja.
Hietala valittiin 1982 edustamaan Suomea kansainvälisessä Kaupunkihistoriallisessa komissiossa (International Commission for the History of Towns) ja myöhemmin sen hallituksen jäseneksi. Hän sai komission välityksellä ja jäseniltä kutsuja luennoimaan ja kirjoittamaan artikkeleita. Hän on myös tehnyt tutkimusta useaan otteeseen ulkomaisissa yliopistoissa ja arkistoissa, mm. saksalaisessa Max Planck -instituutissa väitöstyönsä varrella ja tämän jälkeen eri yliopistoissa Euroopassa. Yhdysvalloissa hän on tutkinut Rockefeller-säätiön arkistossa suomalaisten tieteentekijöiden kansainvälisiä kontakteja.
Kansainvälisen historiatieteiden järjestön (International Committee of Historical Sciences / Comité International des sciences historiques) hallitukseen Hietala valittiin 2005 ruotsalaisen jäsenen Eva Österbergin tukemana ja puheenjohtajaksi 2010 saksalaisen Jürgen Kockan tuella. Hietala oli ensimmäinen suomalainen Historiatieteiden kansainvälisen komitean hallituksessa, ensimmäinen nainen puheenjohtajana ja ensimmäinen Pohjoismaiden edustaja sitten 1920-luvulla vaikuttaneen norjalaisen Halvdan Kohtin.
Tiedehallinnon palveluksessa.
Hietala palveli tiedehallintoa Suomen Akatemian humanistisen toimikunnan jäsenenä 1995–2000, ylioppilastutkintolautakunnassa 1993–2003 sekä useissa komiteoissa ja työryhmissä. Hänen panoksensa oli ratkaiseva, kun Eduskunnan kirjastossa aloitettiin vuonna 1988 veteraanikansanedustajien haastatteluprojekti. Eduskunnan muistitietoarkistossa, joka valittiin vuoden 2018 arkistoteoksi, oli vuoden 2020 joulukuuhun mennessä nauhoitettu yli 450 entisen kansanedustajan haastattelut. Eräs pitkäaikainen ja merkittävä tehtävä oli toiminta Unescon oppikirjaprojektissa, jossa tutkittiin kansainvälisyyssuosituksen periaatteiden ilmenemistä Iso-Britannian, Italian, Neuvostoliiton, Puolan, Saksan demokraattisen tasavallan ja Suomen lukion oppikirjoissa. Lisäksi Hietala on evaluoinut yliopistoja ja oppiaineita lähes kaikissa Suomen yliopistoissa ja useissa Euroopan maissa sekä Floridassa Yhdysvalloissa. 
Hietala on toiminut useissa säätiöissä ja tiedejärjestöissä ja puolustanut niissä historian ja yleisen historian tutkimusedellytyksiä. Suomen Historiallisen Seuran esimiehenä (1994) hän edisti seurassa kansallisbiografiahankkeen toteuttamista. Suomalaisen Tiedeakatemian hallituksessa hän oli kaksi nelivuotiskautta ja oli sen edustajana Tieteellisten seurain valtuuskunnan hallituksessa. Tiedeakatemian hallituksessa hän oli aluksi ainoa nainen, kuten hänen ikäpolvensa tutkijanaiset usein joutuivat olemaan eri yhteyksissä. Hän ei kuitenkaan osallistunut 1980-luvulla syntyneeseen naishistorian tutkimukseen. Ainoat julkaisut tältä alalta olivat Lars Nilssonin kanssa toimitettu antologia "Women in Towns" (1999) ja naistutkijoiden elämäkerrat Suomen Kansallisbiografiassa. Hän toimitti useita kokoomateoksia tutkimushankkeistaan ja oppilaidensa tuloksista. Lisäksi hän toimi Scandinavian Journal of Historyn suomalaisena toimittajana. 
Hietalan kansainvälinen akateeminen ura huipentui vuonna 2015 järjestettyyn historiatieteiden konferenssiin Jinanissa Kiinassa. Konferenssin presidenttinä Hietala kiinnosti suuresti Kiinan tiedotusvälineitä, ja kiinalaiset naispuoliset opiskelijat pitivät häntä roolimallina ja parveilivat hänen ympärillään. Suomi ja Tampereen yliopisto tulivat tunnetuksi konferenssin 2 800 osallistujan ja kiinalaisen yleisön keskuudessa.
Tieteellisen toimintansa lisäksi Hietala on kirjoittanut lukuisia yleistajuisia artikkeleita ja kolumneja muun muassa Aamulehteen ja Kouvolan Sanomiin.
Yksityiselämä.
Hietalan puoliso on ollut vuodesta 1969 tutkija, valtiotieteen lisensiaatti Kari Hietala.
Kunnianosoitukset.
Lähde
Julkaisut.
Lähde