tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kuusiston kirkko

Kuusiston kirkko (ruots. "Kustö kyrka") on Kaarinan kaupungissa, Kuusiston saarella sijaitseva suorakaiteenmuotoinen, yksilaivainen, hirrestä rakennettu pitkäkirkko. Nykyinen kirkko rakennettiin vuonna 1792 korkealle mäelle, jolla aiemmin sijaitsi vanhempi kirkkorakennus. Kirkko kuuluu Kaarinan seurakuntaan. Museovirasto on luokitellut Kuusiston kirkon ja sitä ympäröivän avoimen viljelysmaiseman valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. 
Kuusiston kaksi kirkkoa.
Ensimmäinen kirkko Kuusistoon rakennettiin vuonna 1653 tai pian sen jälkeen, sillä tuona vuonna kuusistolaiset saivat tuomiokapitulilta luvan kappelin eli saarnahuoneen pystyttämiseksi saarelleen. Tämä kappeli oli kuitenkin 1700-luvun alussa niin huonossa kunnossa, että se purettiin ja nykyinen kirkko rakennettiin tilalle. Vanhasta kirkosta on säilynyt saarnastuoli katoksineen.
Aikaisempi muutos ja entistävä korjaus.
Yksinkertainen saaristolaiskirkko muuttui uusgoottilaistyyliseksi sekä sisältä että ulkoa arkkitehti Helge Ranckenin suunnittelemissa korjautöissä, jotka valmistuivat 1900. Muun muassa alkuperäiset pystylaudoitukset muutettiin vaakalaudoituksiksi. Vuosina 1973–1974 tehdyssä korjauksessa kirkko palautettiin mahdollisimmän lähelle alkuperäisasua. Entistämisen suunnitteli arkkitehti Pekka Pitkänen. Korjauksessa otettiin esiin ja entistettiin 1700-luvun kangastapetti, johon on maalattu punaista marmoria jäljittelevät korinttilaispylväät. Osa kirkossa näkyvistä tapeteista on kopioita ja alkuperäiset on siirretty kansallismuseoon.
Sisätilat.
Alttari ja sen kehys on tehty 1790-luvulla. Alttaritaulu on kaksiosainen. Alaosan "Ehtoollisen asettaminen" vuodelta 1795 on G. Schweidelin jäljennös Rubensin teoksesta. Yläosan maalauksen Jeesuksesta ristillä arvellaan olevan kopio Christoph Schwartzin maalauksesta. Kirkossa oli 1900-luvulla alttaritauluna "Jeesuksen syntymä", Alexandra Frosterus-Såltinin maalaus vuodelta 1912. Se on sijoitettu urkuparvelle.
Kirkon urut on rakentanut espoolainen Urkurakentamo Veikko Virtanen vuonna 2010. Uruissa on 12 äänikertaa ja ne on tehty 1800-luvun suomalaisten urkujen mallin mukaiseksi.
Kellotapuli ja ympäristö.
Kirkkomaata ympäröi harmaakivistä tehty aita. Kiviaidan ulkopuolella sijaitsee erillinen kellotapuli vuodelta 1763. Lisäksi kirkon lähettyvillä sijaitsee entinen lukkarin talo "Kanttorila", joka on nykyisin käytössä seurakuntatilana.
Tiera (romaani)

Tiera on Timo Parvelan kirjoittama romaani. Teoksen kustansi Tammi vuonna 2008. Kirja on toinen Sammon vartijat -sarjan kirja.
Vastaanotto.
Kirja otettiin vastaan hyvin ja sitä onkin kuvailtu sanoin:
Sekä:
Jääkalat

Jääkalat (Channichthyidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajit elävät kylmissä vesissä etelämantereen lähistöllä. 
Lajit ja anatomia.
Jääkalojen heimoon kuuluu 11 sukua ja lähteestä riippuen 15–17 lajia. Tyypillisesti lajit ovat kooltaan noin 25–55 cm pitkiä, ja suurin laji jääkala ("Chaenocephalus aceratus") voi saavuttaa 75 cm:n pituuden. Jääkalat ovat suomuttomia ja väriltään vaaleita, kylkiviivoja on kaksi tai kolme. Ruumiinrakenteeltaan lajit ovat melko pitkulaisia, ja nokka on pitkähkö ja litteä. Suu on melko suuri ja hampaat pienet. Silmät ovat jääkaloilla kookkaat. Selkäeviä lajeilla on kaksi, joista takimmainen on pidempi. Jääkalalajeilla ei ole uimarakkoa.
Jääkalalajeilla on useita sopeutumia Etelämantereen kylmissä vesissä elämiseen. Niillä ei ole veressä lainkaan hemoglobiinia, minkä vuoksi veri on väritöntä. Hemoglobiini ei ole välttämätöntä, koska kylmissä vesissä happipitoisuus on melko korkea. Kalat ottavat happea paitsi kiduksillaan myös suomuttoman ihonsa läpi. Veri on myös melko juoksevaa, minkä vuoksi veri virtaa suonissa melko nopeasti ja on näin hapensiirtokyvyltään parempi. Sydän on kaloilla kookas ja ylläpitää nopeaa verenkiertoa. Hidastunut aineenvaihdunta on sopeutuma kylmissä oloissa elämiseen.
Levinneisyys ja elintavat.
Lähes kaikki jääkalat elävät lähellä Etelämannerta. Haukijääkalaa ("Champsocephalus esox") tavataan Patagoniasta ja Falklandinsaarilta. Nuoret kalat elävät lähempänä pintaa kuin aikuiset, ja eräitä lajeja tavataan jopa yli 1 500 metrin syvyydestä. Jääkalat viettävät todennäköisesti melko pitkiä aikoja levossa. 
Jääkalojen ravintoa ovat krillit, muut pienet äyriäiset sekä toiset kalat. Lajien kutuaika kestää tyypillisesti helmikuulta toukokuulle. Naaras laskee merenpohjaan 2 000–20 000 suurehkoa mätimunaa.
Jääkalojen heimon lajeja saadaan sivusaaliina kalastettaessa muita kalalajeja ja eräitä kalastetaan myös kaupallisestikin. Tärkeimmät saalislajit ovat makrillijääkala ("Champsocephalus gunnari"), jääkala, tummajääkala ("Pseudochaenichthys georgianus"), rengasjääkala ("Chionodraco ratrospinosus") ja krokotiilijääkala ("Chaenodraco wilsoni").
Faust (Goethe)

Faust on Johann Wolfgang von Goethen kirjoittama murhenäytelmä. Se koostuu kahdesta osasta "Faust I" (1808) ja "Faust II" (1832), ja perustuu Christopher Marlowen "Faustiin". Teoksesta on olemassa myös varhainen keskeneräinen versio "Urfaust". 
Goethen näytelmä pohjautuu vanhaan tarinaan tohtori Faustuksesta, jonka sanotaan myyneen sielunsa paholaiselle. Goethen näytelmässä tarina laajenee paraabeliksi, joka koskee koko ihmiskuntaa.
Goethe työskenteli "Faustin" parissa vuosikymmeniä ja on itse sanonut, että teksti on ”summa summarum” hänen elämästään. Pitkä työstämisaika selittää osin, miksi tekstissä on nähtävissä tyyliaineksia monista kirjallisista kausista, kuten klassisismista, valistuksesta, Sturm und Drangista ja romantiikasta. Lisäksi Goethe käyttää satiiria ja aineksia mysteerinäytelmästä. Näytelmän kohtaukset liittyvät toisiinsa vain löyhästi.
Näytelmän merkittävimmät henkilöt ovat oppinut lääkäri Heinrich Faust, paholainen Mefistofeles ja Faustin rakastettu Margareta.
Goethen "Faustit" kuuluvat maailmankirjallisuuteen. Etenkin "Faust I" sisältyy yhä 2000-luvulla monien saksalaisten lukioiden pakollisiin luettaviin, ja näytelmää esitetään edelleen usein saksalaisilla näyttämöillä.
Gustav Mahlerin sinfonian nro 8 Es-duuri (usein myös "Tuhannen sinfonia") toinen osa käyttää "Faustin" II osan tekstiä.
Näytelmän runomitta on ketjusäe.
"Faustin" on suomentanut Otto Manninen; ensimmäisen osan ovat suomentaneet myös Valter Juva ja Kaarlo Forsman.
Hannes Sihvo

Hannes Kaleva Sihvo (16. tammikuuta 1942 Kuopio – 20. tammikuuta 2003 Vantaa) oli suomalainen kirjallisuustieteilijä, historioitsija ja professori.
Ura.
Professori Matti Kuusi palkkasi lisensiaatiksi valmistuneen Sihvon Kalevalaseuran sihteeriksi vuonna 1967 ja antoi hänelle tehtäväksi seuran historian kirjoittamisen. Tämä historiateos ilmestyi vuonna 1969 nimellä "Karjalan löytäjät". Sihvo laati sen pohjalta myös tohtorinväitöskirjansa "Karjalan kuva: Karelianismin taustaa ja vaiheita autonomian aikana".
Sihvo toimi vuodesta 1972 Joensuun korkeakoulun (myöh. Joensuun yliopisto) kirjallisuuden apulaisprofessorina ja vuodesta 1981 kirjallisuuden professorina. Hän oli myös Joensuun yliopiston vararehtorina kymmenen vuoden ajan. Sihvo jäi eläkkeelle vuonna 2001. Aleksis Kiven Seuran puheenjohtajana hän toimi vuosina 1997–2002.
Sihvo kirjoitti useita teoksia Karjalan ja Inkerin historiasta sekä yksin että yhteistyössä muiden kanssa. Hän julkaisi myös Aleksis Kiven elämään liittyviä tutkimuksia sekä tutkimukset Paavo Haavikon metodista ja maailmankuvasta ja yhdessä Risto Turusen kanssa Veijo Meren elämää ja tuotantoa käsitelleen tutkimuksen.
Alfonso I (Aragonia)

Alfonso I hallitsi Aragonian kuninkaana vuosina 1104–1134 veljensä Pietari I:n kuoltua ilman perillistä. 
Leonin kuningas Alfonso VI naitti tyttärensä Urracan Alfonso I:lle, joka näin pääsi nimellisesti yhdistämään Leónin, Navarran ja Aragonian valtakunnat. Urraca ajautui pian kiistoihin miehensä kanssa, ja aviopuolisoiden välisten sotien jälkeen liitto mitätöitiin vuonna 1114. 
Vaikka Alfonsolla oli kiistoja muiden kristittyjen johtajien kanssa, hän saavutti loisteliaita voittoja Espanjan muslimihallitsijoista ja oli näin oman aikansa kenties ihailluin kristitty sotilasjohtaja. Vuonna 1118 hän valtasi Zaragozan ja vuonna 1125 Alfonso johti suuren retkikunnan eteläiseen Andalusiaan.
Alfonso haavoittui kuolettavasti Fragan taistelussa vuonna 1134. Vuonna 1131 kirjoittamassaan ja vain muutama päivä ennen taistelua ratifioimassaan testamentissaan hän jätti pääosan valtakuntaansa Johanniittain ritarikunnalle, Temppeliherrain ritarikunnalle sekä Pyhän haudan kirkolle, joiden hän uskoi jatkavan Reconquistaa. Aragonialaiset ja navarralaiset kieltäytyivät kuitenkin hyväksymästä testamenttia ja aragonialaiset valitsivat kuninkaaksi Alfonson veljen Ramiro II:n (1134–1137), jolloin valtioliitto purkaantui.
Soinniton faryngaalinen frikatiivi

Soinniton faryngaalinen frikatiivi, kansanomaisesti kurkku-h, on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [ħ]. Äänne esiintyy muun muassa arabian ja heprean kielissä; hepreassa se voidaan ääntää myös jiddišin tapaan velaarisena.
Ääntäminen.
Soinniton velaarinen frikatiivi äännetään nielussa (lat. "farynx"). Sinne muodostetaan kapeikko, jonka kautta kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Äänihuulet eivät värähtele äänteen tuottamisen aikana.
Ramiro II (Aragonia)

Ramiro II (n. 1080 – 16. elokuuta 1157) oli Aragonian kuningas vuosina 1134–1137.
Ramiro, Sancho I:n pojista nuorin, oli munkki ja Barbastron piispaehdokas veljensä Alfonso I:n kuollessa vuonna 1134. 
Alfonso oli testamentannut valtakuntansa kristillisille ritarikunnille, mutta aragonialaiset kieltäytyivät hyväksymästä testamenttia ja valitsivat Ramiron kuninkaakseen. Tällöin Ramiro poistui luostarista ja nai Akvitanian herttua Guillaume IX:n tyttären Agneksen. Pariskunnan saatua lapsen Peronellan Ramiro kihlasi tämän Barcelonan kreivi Ramón Berenguer IV:n kanssa. Vuonna 1137 Ramiro luopui kruunusta vävynsä ja tyttärensä hyväksi ja palasi takaisin luostariin, missä hän kuoli vuonna 1154.
Matti E. Mäkelä

Matti Emil Mäkelä (28. joulukuuta 1905 Ruotsinpyhtää – 6. kesäkuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen tiedustelumies ja merisotahistorioitsija.
Mäkelän vanhemmat olivat sahanisännöitsijä Viktor Emil Mäkelä ja Anna Rauha Johanna Manner. Hän pääsi ylioppilaaksi 1924 Helsingin suomalaisesta lyseosta. Kirjailija ja tiedustelu-upseeri Jukka L. Mäkelä oli Matti Mäkelän veli.
Kansallis-Osake-Pankin Kuopion konttorissa prokuristina työskennellyt, merisotahistoriasta ja sotalaivoista kiinnostunut Mäkelä käytti neljä vuotta saksan kielellä 1936 julkaisemansa esikoisteoksen "Souchon der Goebenadmiral greift in die Weltgeschichte ein" taustatutkimuksiin Suomen ja Saksan arkistoissa, asianosaisten haastatteluihin ja teoksen kirjoittamiseen. Teos käsitteli saksalaisten risteilijöiden SMS Goebenin ja SMS Breslaun ja laivoja komentaneen amiraali Wilhelm Souchonin toimintaa Välimerellä ja Mustalla merellä ensimmäisen maailmansodan alkuvaiheissa. Souchon vaikutti siihen että Osmanien valtakunta liittyi sotaan keskusvaltojen puolella. 
Matti E. Mäkelä palveli luutnanttina kesällä 1944 Haminan lähellä Rakilassa sijainneella tiedusteluasemalla, jossa kuunneltiin Neuvostoliiton laivaston radioliikennettä. Elokuussa hänet lähetettiin Kauniaisiin tuhoamaan meritiedusteluraportit, jotta venäläiset eivät saisi selville raporttien tekijöiden henkilöllisyyttä. Syyskuussa 1944 Mäkelä pakeni perheineen veneellä Pohjanlahden yli Närpiöstä Ruotsin Härnösandiin osana Stella Polaris -operaatiota. Marraskuussa 1944 hän siirtyi yhdessä joidenkin muiden stellistien kanssa Tukholman lähelle Lovön saarelle Ruotsin armeijan radiotiedusteluelimen FRA:n palvelukseen. FRA käytti suomalaisia Neuvostoliiton merivoimien radioliikenteen kuuntelussa. Sisäministeri Yrjö Leino vaati Ruotsin hallitusta luovuttamaan Mäkelän ja eräät muut stellistit Suomeen, mutta tähän ei suostuttu. Mäkelä kävi Suomessa ensimmäisen kerran sodan jälkeen vasta 1949. Hän jäi eläkkeelle Ruotsin radiotiedustelusta 1970-luvulla ja muutti asumaan Suomeen.
Mäkelä oli naimisissa vuodesta 1930 Aino Eeva Aleksandra Jauhiaisen kanssa.
Aiheesta muualla.
 Luettelo Matti E. Mäkelän lehtiartikkeleista
Hannes Tompuri

Leo Johannes (Hannes) Tompuri (27. toukokuuta 1921 Virolahti – 28. huhtikuuta 1994 Kotka) oli suomalainen kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä "Kala-Emppu".
Tompuri kävi kansakoulun ja työskenteli ruiskumaalarina, kalastajana, piirtäjänä, metsätyömiehenä ja toimittajana. Hän kirjoitti radiokuunnelmia ja tv-näytelmiä.
Teun A. van Dijk

Teun Adrianus van Dijk (s. 7. toukokuuta 1943 Naaldwijk, Alankomaat) on alankomaalainen tekstilingvistiikan, diskurssianalyysin ja kriittisen diskurssianalyysin (CDA) tutkija.
Van Dijk on kehittänyt tekstin käsittelemisen psykologiaa Walter Kintschin kanssa. 1980-luvulta lähtien hänen työnsä CDA:n parissa on keskittynyt erityisesti ”symbolisten eliittien” (poliitikkojen, toimittajien, tutkijoiden ja kirjoittajien) harjoittamaan rasismin diskursiiviseen uudelleentuottamiseen. Van Dijk on myös tutkinut uutisia ja ideologian ja kontekstin teorioita. Van Dijk on myös perustanut kuusi kansainvälistä aikakausjulkaisua.
Van Dijk oli diskurssitutkimuksen professori Amsterdamin yliopistossa 1968–2004, ja hän on opettanut Barcelonan Pompeu Fabra -yliopistossa vuodesta 1999 lähtien. Van Dijk on luennoinut laajasti ympäri maailmaa, erityisesti Latinalaisessa Amerikassa.
Jääpallon SM-sarja 1937

Jääpallon Suomen mestaruus 1937 ratkaistiin kahdeksan joukkueen voimin. Talven tulon viivästyttyä Palloliitto määräsi kaksi lohkoa, joista kummastakin kaksi parasta selvisi loppukilpailuun. Loppuotteluun selvisivät ennakkosuosikki HIFK ja HJK. HIFK selvisi loppuotteluun voittamalla kaikki alkusarjan ottelunsa ja voittamalla välierässä WP-35:n maalilla, kun taas HJK pelasi ensin uusintaottelun tasapisteissä olleen Akilleen kanssa ja sen jälkeen välieräottelun Susia vastaan voittaen selvin lukemin. 
HIFK:n ja HJK:n ensimmäinen loppuottelu päättyi tasan 1–1. Ottelua piti jatkaa vielä 30 minuutin jatkoajalla, mutta jatkoajan puolivälissä peli lopetettiin, koska oli jo liian pimeää. Uusintaottelu pelattiin kahden viikon päästä. Siinä HJK onnistui yllättämään HIFK:n ja voitti mestaruuden maalein 3–2. Mestaruus on HJK:n jääpallohistorian viimeisin.
Mestaruussarja.
Länsilohko.
Uusintaottelu: HJK–Akilles 5–4 (3–0).
Itälohko.
Alempi loppusarja: MP–Akilles 2–4, ViPS–VIFK 4–0.&lt;br&gt;Ottelun MP–VIFK pelaamisesta luovuttiin asianomaisten seurojen sitä pyydettyä. ViPS luovutti pelaamatta voiton Akilleelle.
MP ja VIFK putosivat sarjasta. Seuraavaksi kaudeksi sarjaa laajennettiin, jolloin VIFK sai alkutalven karsintaottelujen jälkeen lunastettua paikkansa takaisin.
Mitaliottelut.
Loppuottelu.
Uusinta&lt;br&gt;
Lopulliset sijoitukset.
Mestarijoukkue.
HJK: Risto Rinne, Jaakko Arajärvi, Leo Laaksonen, Aatos Lehtonen, Pentti Valio, Otso Puro, Kalle Alakari, Kalervo Seppola, Kurt Weckström, Eino Virtanen, Sulo Vuorio, Väinö Laine, Nestor Ruokolahti ja Sven Sinikari.
Terho Toivonen

Terho Antero Toivonen (30. marraskuuta 1929 Mäntsälä – 22. maaliskuuta 1997 Luosto) oli suomalainen lääkäri, lääkintöneuvos, kirjailija ja pakinoitsija. 
Henkilöhistoria.
Toivosen vanhemmat olivat Kalle Toivonen ja Aune Niemi ja puoliso vuodesta 1958 sairaanhoitaja Pirkko Hillevi Tommila. Toivonen tuli ylioppilaaksi Parikkalan yhteiskoulusta 1949 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1957. Sisätauteihin hän erikoistui 1962. Toivonen toimi Hyvinkään aluesairaalan sisätautiylilääkärinä 1969–1986. Hän osallistui sydänyhdistyksen toimintaan ja oli jäsenenä Sydäntautiliiton liittohallituksessa. Toivonen sai 1992 Suomalainen Lääkäriseura Duodecimin tiedottajapalkinnon.
Kirjallinen tuotanto.
Toivonen kirjoitti useita sydän- ja verisuonitauteihin liittyviä yleistajuisia opaskirjoja. Hän julkaisi useita lääkärikaskukokoelmia ja keräsi myös suomenkielistä lääketieteellistä erityisesti kardiologiaan liittyvää sanastoa.
Väinö Pääkkönen

Väinö Johannes Pääkkönen (16. heinäkuuta 1923 Viipurin maalaiskunta – 23. joulukuuta 1997 Turku) oli suomalainen kirjailija. Hän oli varsinaiselta ammatiltaan metallimies, joka työskenteli pitkään Wärtsilän Turun telakalla. Vuosina 1955–1956 Pääkkönen opiskeli Sirola-opistossa. Hänen toinen romaaninsa "Usva hälvenee" on ensimmäinen romaani, joka kertoo jatkosodan aikaisesta satakuntalaisten metsäkaartilaisten elämästä ja ajatuksista. Teos on henkilöiltään fiktiivinen, mutta perustuu jossain määrin tositapahtumiin.
Fernán González (Kastilia)

Fernán González oli Kastilian kreivi vuosina 923–970 ja loi kreivikunnastaan itsenäisen alueen. Hän taisteli yhdessä Leónin kuninkaan Ramiro II:n kanssa muslimihallitsijoita vastaan, mutta nousi 934 kapinaan. Ramiro II vangitsi tällöin omapäisen kreivinsä, mutta vapautti tämän muutaman vuoden kuluttua.
Leónin ylimykset vastustivat Fernán Gonzálezin johdolla Sancho I:n valintaa Leónin kuninkaaksi ja asettautuivat Alfonso IV:n pojan Ordoño IV:n puolelle.
Fernán Gonzálezia seurasi kreivinä hänen poikansa García Fernández.
Martin Rodbell

Martin Rodbell (1. joulukuuta 1925 Baltimore, Maryland – 7. joulukuuta 1998 Chapel Hill, Orangen piirikunta, Pohjois-Carolina) oli yhdysvaltalainen biokemisti. Hänet palkittiin Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnolla Alfred G. Gilmanin kanssa, ”"heidän löytäessään G-proteiinin ja näiden proteiinien merkityksen transduktioreiteissä soluissa"”.
Hermosolut vastaanottaa signaaleja ympäristöstään molekyylien painautuessa välittäjäaineen pinnalla.
Solukalvossa on niin sanottu ”G-proteiini”, jonka Gilman ja Rodbell löysivät, jonka tehtävänä on kuljettaa signaaleja reseptorista solun sisälle. Proteiinit suorittavat työtään syklisesti vaihtamalla muotoja. Muutoksia G-proteiinin toiminnassa on osa tietyissä sairauksissa, kuten kolera jossa hermomyrkky kolera bakteerista lukitsee G-proteiinit yhteen muotoon ja vaikuttaa hermoihin joka ohjaa suolan ja nesteen imeytymistä suolistossa.
García Fernández (Kastilia)

García Fernández oli Kastilian kreivi vuosina 970–985 isänsä Fernán Gonzálezin jälkeen. Hän teki liiton Córdoban kenraali Ghalibin kanssa vuonna 981, mikä aiheutti Ghalibin vastustajan Al-Mansur Ibn Abi Aamirin hyökkäyksen Kastiliaan ja lopulta johti Garcían tappioon vuonna 985 Medinacelin taistelussa. Kreivi joutui tällöin vangiksi ja kuoli vankeudessa Córdobassa.
García Fernándezia seurasi kreivinä hänen poikansa Sancho García.
Carl Ferdinand Borenius

Carl Ferdinand Borenius (4. elokuuta 1848 Porvoo – 16. heinäkuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen kauppaneuvos, valtiopäivämies, puutavarakauppias ja sahanomistaja.
Boreniuksen vanhemmat olivat rovasti, tuomiokapitulin asessori Alexander Ferdinand Borenius ja Anna Lovisa Gustava Ehrström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1865 Porvoon lukiosta ja oli sitten viipurilaisen kauppiaan Victor Hovingin liikkeen palveluksessa. Hovingin kuoltua 1876 Rooman-matkallaan koleraan Borenius ryhtyi itsenäiseksi yrittäjäksi ja perusti oman kauppaliikkeen Viipuriin. Borenius harjoitti puutavarakauppaa jota varten hän oli jo hankkinut kokemusta Hovingin palveluksessa. Hän keskittyi erityisesti pyöreän puutavaran vientiin Englantiin.
Vuonna 1889 Borenius oli mukana perustamassa "Wiborgs Sågverks Ab":tä. Tämä yhtiö osti samana vuonna Viipurin lähellä sijainneen vuonna 1875 perustetun Vekrotniemen höyrysahan ja perusti myös uuden Inkilän höyrysahan Kirvuun. Vuonna 1895 yhtiö perusti vielä kaksiraamisen höyrysahan Uuksujoen suulle Salmin pitäjään Laatokan Karjalassa. Turvatakseen puutavaran saannin yrityksilleen Borenius hankki 1890-luvulla lampuotioikeuksia Salmin pitäjässä sijainneilta lahjoitus­maa­tiloilta. Borenius sai kauppaneuvoksen arvon 1898.
1900-luvun alussa Borenius lähti mukaan "Matti Roiha &amp; Co":n toiminimen paperitehdashankkeeseen. Parikkalasta kotoisin ollut Matti Roiha (1863–1917) oli ollut perustamassa paperitehdasta Simpeleelle ja vuonna 1902 hän vuokrasi Vladimirin kuvernementissa lähellä Moskovaa sijainneen "Tatarovon paperitehtaan" aloittaakseen siellä paperinvalmistukseen. Tämä hanke kaatui kuitenkin hyvän alun jälkeen ja sen seurauksena myös Borenius teki vararikon 1904.
Vararikon jälkeen Borenius toimi 1904–1914 prokuristina Enso Träsliperi Ab:n paperitehtaalla Ensossa.
Borenius harrasti myös runonlausuntaa ja kirjoitti itsekin ruotsin kielellä tilapäisrunoja.
Borenius osallistui säätyvaltiopäiville porvarissäädyssä Viipurin edustajana 1891, 1894, 1897, 1899 ja 1900. Hän oli myös Viipurin kaupunginvaltuuston jäsen 1880–1904 ja Espanjan varakonsuli Viipurissa.
Carl Borenius oli naimisissa vuodesta 1877 Olga Alfthanin kanssa. Heillä oli kolme lasta:
Jääpallon SM-sarja 1939

Vuonna 1939 jääpallon Suomen mestaruudesta pelasi kaksitoista joukkuetta. Joukkueet jaettiin kahteen lohkoon, joiden voittajat pelasivat mestaruudesta ja toiseksi sijoittuneet pronssimitalista.
Länsilohkossa HIFK voitti vakuuttavasti kaikki ottelunsa ja eteni loppuotteluun. Lohkon kakkoseksi ylsi Akilles, joka onnistui yllättämään HJK:n.
Itälohkossa taas koettiin suuryllätys, kun sarjanousija, ensolainen YVPS voitti lohkon. Se menetti sarjassa vain yhden pisteen pelattuaan tasan ViPS:n kanssa. Kakkoseksi sijoittui paremman maalieron turvin WP-35, ennen ViPS:aa. Viipurilaisille seuroille kausi oli pettymys ViPS jäi lohkonsa kolmanneksi ja jäi ulos mitalipeleistä. Ilves sijoittui lohkonsa neljänneksi ja historiansa heikoimman kauden pelannut Sudet jäi viimeiseksi. Susien jumbosija varmistui vasta sarjan päätöskierroksella paikallisottelussa Ilvestä vastaan. Molemmat joukkueet tarvitsivat ottelusta voiton säilyäkseen sarjassa. Ilves oli selvästi parempi ja voitti ottelun 5-1. Ilman talvisodan aiheuttamaa seuraavan kauden peruuntumista Sudet olisi pudonnut sarjasta. Ilveksen ja Susien ottelua Viipurin keskuskentälle oli kerääntynyt seuraamaan toistatuhatta katsojaa, mutta he eivät vielä tienneet että he olivat nähneet viimeisen Viipurissa pelatun SM-sarjaottelun.
Loppuottelussa HIFK ei enää antanut YVPS:n yllättää, HIFK voitti ottelun 4-1.
Mestaruussarja.
Itälohko.
VIFK ja Sudet saivat jatkaa mestaruussarjassa kaudella 1941, seuraavan kauden jäädessä pelaamatta talvisodan takia.
Mestarijoukkue.
HIFK:n joukkue: Birger Sögerberg (mv), Mika Tiivola (mv), Paul Vasiljeff, Frans Karjagin, Walter Svanström, Torsten Svanström, Leo Karjagin, Erik Åberg, Ernst Grönlund, Olof Strömsten, Hans Byman ja Odert Forsstedt.
Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota

Ensimmäinen Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1652–1654 Englannin tasavallan ja Alankomaiden tasavallan välillä. Sota oli ensimmäinen neljästä maiden välisestä sodasta, ja se käytiin kokonaan merellä laivastojen välisenä merisotana. 
Sodan syynä oli kilpailu ulkomaankaupan hallinnasta. Se alkoi Englannin aloitettua 1630-luvulla hollantilaisten alusten kaappaamisen Englannin kanaalissa ja laajeni siitä täysimittaiseksi merisodaksi. Lopulta Englanti saavutti lähialueidensa valvonnan ja pakotti Hollannin hyväksymään Englannin monopolin siirtomaidensa kauppaan.
Taustaa.
Englanti ja Alankomaat olivat 1500-luvulla läheisiä liittolaisia vastustaessaan Habsburg-suvun pyrkimyksiä. Habsburgit hallitsivat Itävallan keisarikuntaa, Espanjaa ja monia pienempiä alueita. Kumpikin maa pyrki estämään Espanjan merivallan kasvua. Niinpä Englanti tuki alankomaalaisten Espanjan-vastaista taistelua kahdeksankymmenvuotisessa sodassa lähettämällä sille rahaa ja joukkoja. Alankomaiden hallinnossa oli pysyvä Englannin edustaja takaamassa yhteistoiminnan. Englannin vuonna 1604 Espanjan kanssa tekemä erillisrauha teki särön yhteistoimintaan, mutta pian sen jälkeen syttyneessä kolmikymmenvuotisessa sodassa ne olivat samalla puolella. 
Espanjan vaikutusvallan heikkeneminen kolmikymmenvuotisen sodan päättyessä 1648 merkitsi samalla Espanjan siirtomaiden resurssien uudelleen jakoa. Saaliinjako aiheutti kiistaa aiempien liittolaisten välille. Alankomaiden tehtyä rauhan Espanjan kanssa se nousi Englannin sijaan Espanjan tärkeimmäksi kauppakumppaniksi. Se pysäytti Englannin kaupan tasaisen kasvun, joka oli jatkunut yhtäjaksoisesti vuodesta 1590 asti. Alankomaat vahvisti myös sotalaivastoaan, kun se aloitti vuonna 1653 kuudenkymmenen uuden sotalaivan rakentamisohjelman. Kauppalaivojen osalta se oli 1600-luvun puolivälissä Euroopan suurin: sillä oli enemmän kauppalaivoja kuin muilla mailla yhteensä. Alankomaiden talous perustui meritse tehdylle ulkomaankaupalle. Sillä oli kauppapoliittinen ylivalta erityisesti Pohjanmeren ja Itämeren alueilla. Lisäksi Alankomaat valtasi lähes kaikki Portugalin Kaukoidän ja Brasilian siirtomaat ja kauppa-asemat, mikä mahdollisti erityisen tuottaisan maustekaupan.
Soinniton postalveolaarinen frikatiivi

Soinniton postalveolaarinen frikatiivi (myös soinniton palato-alveolaarinen frikatiivi tai soinniton postalveolaarinen sibilantti) on monessa kielessä esiintyvä konsonanttiäänne, joka tunnetaan kansanomaisesti nimellä "suhu-s". Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on ja suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa š.
Ääntäminen.
Soinniton postalveolaarinen frikatiivi muodostetaan nostamalla kieltä hammasvallin taakse ja puhaltamalla ilmaa siten, että muodostuu hankaushälyä. Äänihuulet eivät värähtele äännettä muodostettaessa.
ʃ suomen kielessä.
Suomen kielessä esiintyy vain vierasperäisissä sanoissa ja kirjoitetaan &lt;š&gt;, tšekin kielestä lainatun käytännön mukaan. Suomessa ʃ merkitään joskus englannin mukaisella yhdistelmällä sh, joskus saksan mukaisella yhdistelmällä sch. Š:n käyttöä pidetään parempana seuraavista syistä:
Toisaalta koko ʃ-äänteen käyttöä on suomen kielessä viime vuosikymmeninä vähennetty. Aikaisemmin äännettiin yleisesti esim. ʃovinismi ja kirjoitettiin suosituksen mukaan šovinismi, mutta nykyisin suositellaan s-äännettä ja -kirjainta siihen sanaan: sovinismi. Niinikään sana, joka ennen äännettiin tuʃʃi ja siten suositeltiin kirjoitettavaksi tušši, äännetään ja kirjoitetaan nykyään yleensä tussi.
ʃ muissa kielissä.
Monissa muissa kielissä merkitään kahden tai kolmen kirjaimen yhdistelmällä, mutta usein käytössä on muitakin merkintätapoja:
García Sánchez (Kastilia)

García Sánchez (k. 1029) oli Kastilian viimeinen kreivi ja oli vallassa 1017–1029 isänsä Sancho García jälkeen. Isänsä kuollessa hän oli alaikäinen ja hallintoa hoiti Navarran kuningas Sancho III Suuri, joka oli naimisissa García Sánchezin sisaren kanssa. Tultuaan täysi-ikäiseksi García haki liittolaissuhdetta Leónin kuninkaan Bermudo III:n kanssa päästäkseen vapaaksi Sanchon holhouksesta. Kreivi kuitenkin murhattiin 1029 ja Sancho III Suuri otti Kastilian haltuunsa vaimonsa nimissä ja nimitti poikansa Ferdinand I:n kreivikunnan perijäksi.
Jääpallon SM-sarja 1941

Vuonna 1941 jääpallon Suomen mestaruus oli mahdollista ratkaista välirauhan talvena. Talvisodan rauhanehdot aiheuttivat jääpallon SM-sarjaan kovan myllerryksen. Osalle seuroista muutos oli kohtuuttoman kova, yhdeksän Palloliiton jääpallosarjoihin vuonna 1939 osallistunutta seuraa joutui jättämään kotikaupunkinsa. Viipurilaisseuroja oli viisi, kaksi Sortavalasta ja yksi Käkisalmesta ja Ensosta. Kotikaupunkinsa menettäneiden seurojen lukumäärä on huomattavasti suurempi, kun mukaan lasketaan Työväen Urheiluliittoon kuuluneet seurat.
Mestaruussarjaseuroista Ylä-Vuoksen Palloseura muutti Ensosta naapurikaupunkiin Imatralle. Viipurin Ilves jatkoi toimintaansa Tampereella ja Sudet asettui Helsinkiin. Viipurin Palloseura ei jatkanut enää toimintaansa, sen pelaajat siirtyivät Susiin. Karjalasta evakuoituja pelaajia siirtyi muihinkin seuroihin.
Sarjassa pelasi uusina joukkueina vuonna 1939 nousseet Joensuun Palloseura ja Porin Kärpät. Sudet ja Vaasan IFK saivat pitää paikkansa putoamisesta huolimatta. Lisäksi sarjaan nostettiin edellisen kauden Itä-Länsi sarjan lohkokakkoset Oulun Palloseura ja Lappeenrannan Urheilu-Miehet, jolloin saatiin kolme viiden joukkueen lohkoa.
Lohkojen voittajat jatkoivat mitaliotteluihin. Sudet voitti lohkonsa puhtaalla pelillä ja HJK menetti omassa lohkossaan yhden tasapelipisteen. Kolmannessa lohkossa kamppailu oli tasaisempaa, voittajaksi selviytyi lopulta HIFK. Loppupelit käytiin siis kahden helsinkiläisen ja yhden siirtolaisena Helsinkiin muuttaneen joukkueen kesken. HIFK meni arvalla suoraan finaaliin, ja Sudet ja HJK ratkaisivat toisen finalistin välieräottelussa. Sudet voitti ottelun jatkoajan viimeisellä minuutilla syntyneellä maalilla 2-1.
Finaalissa Helsingin Stadionilla, HIFK oli parempi maalein 4-2. Susien saavuttama hopea oli viipurilaisjoukkueiden viimeinen SM-jääpallomitali
Mitaliottelut.
Loppuottelu.
23.helmikuuta 1941 Helsinki
Lopulliset sijoitukset.
Mitalijoukkueiden kokoonpanot.
HIFK:n mestarijoukkue: Mika Tiivola (mv), Herbert Lundström (mv), Paul Wanner, Frans Karjagin, Walter Svanström, Torsten Svanström, Leo Karjagin, Charles Terenius, Erik Åberg, Olof Strömsten, Odert Forsstedt, Hans Byman ja Lars Tiivola.
Susien hopeajoukkue: Väinö Taivainen, Yrjö Leppänen, Eino Kanerva, Eino Luukkonen, Allan Lagerström, Kalle Hahl, Samuli Lamppu, Erkki Kariluoma, Sakari Salo, Heikki Loikkanen ja Leo Turunen
HJK:n pronssijoukkue: Risto Rinne (mv), Kalervo Seppola, Pentti Leskinen, Pentti Valio, Aatos Lehtonen, Otso Puro, Kurt Weckström, Eino Virtanen, Tor Wikberg, Lauri Ruuttu ja Leo Laaksonen
Finnhits 8

Finnhits 8 on suomalaisia iskelmiä sisältävän Finnhits-albumisarjan kahdeksas kokoelma-albumi vuodelta 1978. Albumi julkaistiin Finnlevy-levymerkillä LP-levynä ja C-kasettina. Vuonna 2003 albumi julkaistiin CD-levynä yhdessä levysarjan seitsemännen osan kanssa.
Kolmas Englannin–Hollannin sota

Kolmas Englannin–Hollannin sota (, ) käytiin vuosina 1672–1674 Englannin kuningaskunnan ja Alankomaiden tasavallan välillä. Se oli osa Englannin ja Hollannin välisiä sotia ja samalla osa Ranskan ja Hollannin välistä sotaa. 
Kun Ranska hyökkäsi maaliskuussa 1672 Hollantiin, Englanti liittyi siihen, kuten se oli Doverin sopimuksessa 1670 sopinut. Englanti sai tarpeekseen satamien saartamisesta Michiel de Ruyterin johtamien hollantilaisten voitettua neljä taistelua, ja parlamentti pakotti kuninkaan luopumaan sodasta.
Jääpallon SM-sarja 1944

Jääpallon Suomen mestaruudesta vuonna 1944 pelattiin jatkosodasta huolimatta. Asemasotavaihe mahdollisti cup-muotoisen kilpailun järjestämisen. Kilpailuun osallistui 21 joukkuetta. Mukana oli myös yksi joukkue TUL:stä, Viipurin Toverit. Takaisin vallatussa Viipurissa voitiin taas järjestää otteluita, ja Ilves ja Sudet saivat pelata kotikaupungissaan vielä yhden kauden. Viipurilaisjoukkueista Viipurin Toverit ja Sudet kuitenkin putosivat cupista jo ensimmäisellä kierroksella. Ilves selvisi välieriin voittamalla kotonaan Helsingin Hukat, joka koostui pääasiassa vanhoista Viipurin Palloseuran pelaajista. Ilveksen ja Hukkien ottelu jäi viimeiseksi Viipurissa pelatuksi jääpallo-otteluksi. Välierissä HIFK voitti Ilveksen 4-1. HIFK:n vastustaja loppuottelussa oli WP-35, Varkaudessa pelatun loppuottelun voitti jatkoajalla HIFK.
Loppuottelu.
20.helmikuuta 1944 Varkaus
Suomen-mestarit.
HIFK:n joukkue Herbert Lundström (mv), Pehr Lindholm, Frans Karjagin, Odert Forsstedt, Erik Åberg, Lars Green, Lasse Tiivola, Hans Byman, Leo Karjagin, Walter Svanström, Torsten Svanström, Paul Wanner, Sture Svanström ja Nils Öhrnberg.
Shy

Shy oli englantilainen hard rock -yhtye.
Historia.
Yhtye toimi Trojan -nimen alla vuoteen 1983 asti, jonka jälkeen kitaristi Steve Harris muutti sen. Shyn perustajajäseniä Harrisin lisäksi olivat laulaja Tony Mills, basisti Mark Badrick, rumpali Alan Kelly ja kosketinsoittaja Paddy McKenna. Yhtyeen debyyttialbumi "Once Bitten... Twice Shy" julkaistiin vuonna 1983. Julkaisun jälkeen uusi basisti Roy Davies korvasi Badrickin.
Vuonna 1985 Shy teki levytyssopimuksen RCA Recordsin kanssa ja julkaisi toisen studioalbuminsa "Brave the Storm". Albumi oli menestys Englannissa ja Shy lähti kiertueelle Bon Jovin ja Twisted Sisterin kanssa. Shy teki kolmannen studioalbuminsa tuottaja Neil Kernonin kanssa Alankomaissa. "Excess All Areas" julkaistiin vuonna 1987 ja se nousi Top-75 -listalle kotimaassa. "Excess All Areas" on Shyn parhaiten menestynyt albumi. Neljäs studioalbumi "Misspent Youth" tehtiin yhteistyössä uuden levy-yhtiön, MCA Recordsin kanssa vuonna 1990. Mills jätti yhtyeen vuonna 1994, ja Jon Francis liittyi yhtyeeseen uudeksi laulajaksi, mutta lähti muutaman keikan jälkeen. Seuraavan albumin "Welcome to the Madhousen" lauluosuudet teki John Ward. Albumi julkaistiin vain Japanissa.
Vuonna 2000 Mills palasi takaisin ja kaksi vuotta myöhemmin "Unfinished Business" -albumi julkaistiin. Kelly oli lähtenyt yhtyeestä, joten hänet korvasi Bob Richards. "Sunset and Vine" albumi vuonna 2005 toi yhtyeeseen toisen kitaristin Ian Richardsonin ja uuden kosketinsoittaja Joe Baskettsin. Mills jätti yhtyeen toisen kerran vuonna 2006, kun hän liittyi norjalaisen hard rock -yhtye TNTn riveihin. Kolmen vuoden päästä Shyn uudeksi laulajaksi oli valittu Lee Small. Viimeiseksi jäänyt studioalbumi "Shy" julkaistiin Escape Musicin kautta vuonna 2011. Steve Harris menehtyi aivokasvaimeen lokakuussa 2011. Yhtyeen mukaan Harris on korvaamaton, ja hänen tilalleen ei etsitä uutta kitaristia. Myös nykyinen kokoopano jäi yhtyeen viimeiseksi. Shy soitti viimeisen keikkansa lokakuussa 2014 Firefest -festivaaleilla, Englannissa. Keikalla esiintyi alkuperäinen laulaja Tony Mills.
Mills menehtyi myöhemmin haimasyöpään 18. syyskuuta 2019.
66652 Borasisi

66652 Borasisi on Neptunusta kauempana Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta eli transneptuninen kohde. Se kuuluu Kuiperin vyöhykkeeseen ja on cubewano. Borasisin löysivät C. A. Trujillo, J. X. Luu ja D. C. Jewitt vuonna 1999. Ennen nimeämistään Borasisi tunnettiin väliaikaisella tunnuksella . Borasisilla on myös kuu nimeltä Pabu. Borasisi ja Pabu saivat nimensä Kurt Vonnegutin kirjassa "Kissan kehto" esiintyviltä fiktiivisiltä Auringon ja Kuun jumaluuksilta, joista Borasisi on Aurinko.
Ominaisuudet.
Borasisin seuralainen Pabu on siihen itseensä verrattuna varsin suurikokoinen, ja täten ne muodostavatkin yhdessä kaksoispikkuplaneetan. Borasisi ja Pabu kiertävät toistensa ympäri elliptisillä radoilla, joiden inklinaatio ekliptikaan nähden on noin 54°. Borasisin Aurinkoa kiertävän radan inklinaatio on kuitenkin hyvin pieni, vain noin 0,56°. Systeemin massa on (Borasisin arviolta ja Pabun ), tiheys noin 1000 kg m-3 ja albedo 477 nanometrissä 0,12 +/-0,01.
Jääpallon SM-sarja 1945

Jääpallon Suomen mestaruudesta 1945 pelattiin muutaman vuoden tauon jälkeen jälleen sarjamuotoisesti. Sarjaan osallistui 20 joukkuetta ja ne jaettiin neljään lohkoon, joiden voittajat pelasivat cup-muotoisen loppukilpailun mitaleista. Urheilun harrastaminen oli sodan jälkeisenä pula-aikana hankalaa kun kaikista varusteista oli pulaa, mutta erityisen hankala tilanne oli evakkoseuroille jotka menettivät sodassa kotikaupunkinsa. SM-sarjassa oli evakkoseuroja neljä. Viipurin Toverit ja Sudet asettuivat Helsinkiin. Viipurin Ilves siirtyi Tampereelle ja otti käyttöönsä nimen Ilves-Kissat. Ensolainen Ylä-Vuoksen Palloseura jatkoi toimintaansa Imatralla. Sarjamuotoisessa kilpailussa oli ensi kertaa mukana myös neljä TUL:n seuraa, Viipurin Toverit, Turun Pyrkivä, Pietarsaaren Into ja Varkauden Työväen Palloilijat. TUL:n seurat sijoitettiin eri lohkoihin. Viipurin Toverit oli ainoa joka pärjäsi omassa lohkossaan Palloliiton seuroja vastaan.
Lohkovoittajiksi selviytyivät HIFK, Hukat, WP-35 ja OPS. Helsingissä pelatussa välierässä OPS yllätti ennakkosuosikki HIFK:n. Varkaudessa pelatussa ottelussa WP-35 voitti Hukat. Loppuottelu pelattiin Oulussa, WP-35 ei antanut OPS:n yllättää vaan voitti toisen mestaruutensa. Oululaisille mitali oli ensimmäinen.
Mestaruussarja.
Pohjoislohko.
Lohkossaan viimeiseksi jäänyt Lappeenrannan Urheilu-Miehet säilytti sarjapaikkansa voitettuaan karsinnassa joulukuussa 1945 Mikkelin Palloilijat 14-0. Sarjasta pudotettiin TUL:n joukkueet.
Mitaliottelut.
Loppuottelu.
25.2.1945 Oulu
Lopulliset sijoitukset.
Kokoonpanot.
WP-35:n joukkue: Pentti Antikainen (mv), Veikko Eronen, Artturi Jussila, Kauko Immonen, Aarni Sutinen, Heikki Karikoski, Martti Vepsäläinen, Arvo Heiskanen, Väinö Markkanen, Viljo Eronen, Vilho Kantanen, Veikko Tuomainen, Yrjö Jussila, Leo Huupponen ja Erkki Immonen. Valmentajana oli Hugo Hirki.
OPS:n joukkue: Olavi Haapakoski, Olavi Pyykkö, Leevi Leiviskä, Raine Vilen, Kalle Sohlo, Reino Arvola, Pentti Kamppila, Veikko Sohlo, Lauri Halonen, Joju Kilponen ja Toivo Suomalainen.
Suomen-sarja.
"Pääartikkeli: Jääpallon Suomensarja 1945"
Lohkojen voittajiksi selvisivät Helsingin Palloseura, Kuopion Pallo-Toverit ja Porin Kärpät. Näiden lisäksi myös Rauman Iirot nousivat mestaruussarjaan, josta pudotettiin vain TUL:n joukkueet Viipurin Toverit, Turun Pyrkivä, Pietarsaaren Into ja Varkauden Työväen Palloilijat.
Schalke 04 Basketball

Schalke 04 Basketball on saksalainen koripalloseura Gelsenkirchenissä. Seura toimii FC Schalken alaisuudessa.
Historia.
Seura syntyi 1960-luvulla, jolloin ASC Buer ja BG Buer yhdistyivät BG Eurovia Bueriksi. Vuonna 1974 Eurovia Buer siirtyi Schalken alaisuuteen. Schalke voitti koripallon 2. Bundesliigan vuosina 1977, 1982 ja 1984, mutta seura ei onnistunut nousemaan karsintojen kautta pääsarjaan. Vuonna 1988 seura nousi pääsarjaan, mutta putosi heti yhden kauden jälkeen. Tiukentuneen talouden takia Schalke putosi edelleen Regionalligaan vuonna 1994 ja myöhemmin vielä 2. Regionalligaan. 2000-luvulla seura nousi takaisin Regionalligaan ja vuonna 2004 Schalke pelasi jälleen 2. Bundesliigassa. Seura pelasi vielä kaudella 2008–2009 Pro A:ssa, mutta tippui kauden jälkeen Pro B:hen. Schalke ei ottanut pelipaikkaa Pro B:ssä vastaan, vaan siirtyi pelaamaan alasarjoihin.
Soikkoratamo

Soikkoratamo ("Plantago media") on ratamokasveihin (Plantaginaceae) kuuluva monivuotinen ruoho. Sen lehdet kasvavat ruusukkeena maata vasten, ja kukka- ja siemenvarsi nousee pystynä noin 20–50 cm:n korkeuteen.
Jokseenkin harvinainen. Esiintyy niityillä, tienvierillä ja nurmikoilla. Kukat ovat lähes valkoisia. Vana on liereä. Lehdet ovat tavallisesti puikeita tai soikeita, ehyt- tai hieman hammaslaitaisia, ja pehmeäkarvaisia. Tähkä on palleromainen tai lieriömainen. Heteiden ponnet ovat valkoisia tai punertavia ja palhot ovat punertavia.
Vyömessinkiyökkönen

Vyömessinkiyökkönen eli messinkiyökkönen ("Diachrysia chrysitis") on keskikokoinen, varsin yleinen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Vyömessinkiyökkönen on helposti tunnistettava perhonen. Siiven poikki kulkee kaksi leveää, metallinhohtoisen vihreää ja kiiltäväpintaista vyötä. Niiden väliin jäävä alue on vaalean ruskea, ja siinä erottuvat hyvin reunoiltaan tummanruskeat munuais- ja rengastäplät. Myös siipisuonet näkyvät helposti. Siiven kärkiosa on vaaleanruskea. Takasiivet ovat tasaisen harmaanruskeat. Keskiruumiin päällä on pitkistä karvoista muodostuva ruskea kaulus. Pää on oranssinruskea. Siipiväli on 34–40 mm.
Vyömessinkiyökkösen voi sekoittaa poikkimessinkiyökköseen ("Diachrysia tutti").
Levinneisyys ja lentoaika.
Vyömessinkiyökkösen levinneisyysalue ulottuu läntisestä Euroopasta ainakin Länsi-Siperiaan. Levinneisyysalueen itäraja on epäselvä, sillä Aasiassa esiintyy muutamia hyvin samankaltaisia lajeja. Suomessa vyömessinkiyökköstä tavataan ainakin Etelä-Lapin korkeudelle saakka, pohjoisempana se tosin harvinaistuu. Perhoset lentävät kesäkuun puolivälistä elokuun puoleen väliin. Toisen sukupolven yksilöitä voidaan tavata lokakuulle saakka.
Elinympäristö ja elintavat.
Laji viihtyy hyvin monenlaisissa elinympäristöissä, mutta etenkin kulttuuriympäristöissä kuten pihoilla, puutarhoissa ja viljelysmailla. Vyömessinkiyökkönen on huomattavan runsaslukuinen, ja perhosia voi sopivalla paikalla tavata erittäin runsaasti. Vuotuista vaihtelua yksilömäärässä on, mutta huonoinakin vuosina laji on yleinen. Toukka koteloituu kasvillisuuteen tai maanpinnalle tekemänsä vaalean kotelokopan sisään. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi.
Toukka syö erityisesti nokkosta ("Urtica dioica"), mutta kelpuuttaa myös monet muut ruohovartiset kasvit.
Perttu Hietanen

Perttu Pekka Juhani Hietanen (s. 1950) on suomalainen säveltäjä.
Porvoolainen Hietanen tunnetaan erityisesti Eino Leinon runoihin 1970-luvulla tekemistään sävellyksistä. Vesa-Matti Loiri levytti laulut kolmelle albumille vuosina 1978, 1980 ja 1985. Hän on säveltänyt paljon myös elokuvamusiikkia, etenkin porvoolaisen elokuvantekijän Petteri Saarion dokumentteihin.
Perttu Hietasen töitä ovat myös Porvoossa esitetyt "Balladi Suomen sodasta" (2004), joka sisältää J. L. Runebergin "Vänrikki Stoolin tarinoiden" runoja porvoolaisten laulajien ja muusikoiden tulkitsemina sekä "Niin muistan" (2007), joka sisälsi useiden suomalaisten runoilijoiden tekstejä lähinnä Suomen sisällissodan ajalta ja aiheista.
Jääpallon SM-sarja 1946

Jääpallon Suomen mestaruudesta 1946 pelattiin 20 joukkueen nelilohkoinen sarja, jossa lohkovoittajat lopuksi ratkaisivat mitalien kohtalon. Palloliitto ja Työväen Urheiluliitto eivät jatkaneet enää yhteistyötään, ja TUL:n joukkueet oli pudotettu pois sarjasta. Uusina joukkueina niiden tilalle oli Suomensarjasta noussut Porin Kärpät, Rauman Pallo-Iirot, Helsingin Palloseura ja Kuopion Pallotoverit. 
WP-35 voitti kolmannen mestaruutensa. Loppuottelussa se voitti HJK:n, jolle mitali on sen jääpallohistorian viimeisin.
Mestaruussarja.
Pohjoislohko.
Lohkojen viimeiset putosivat sarjasta. Tilalle nousivat Pargas IF, Hämeenlinnan Pallokerho, Vaasan Pallo-Veikot ja Mikkelin Palloilijat.
Mitaliottelut.
Loppuottelu.
24.2.2012 Helsinki
Lopulliset sijoitukset.
Mestarijoukkue.
WP-35:n joukkue: Pentti Antikainen (mv), Väinö Markkanen, Viljo Eronen, Arttu Jussila, Aarni Sutinen, Veikko Eronen, Martti Nyyssönen, Yrjö Jussila, Vilho Kantanen, Kauko Immonen, Martti Vepsäläinen, Veikko Tuomainen ja Arvo Heiskanen. Valmentajana oli Hugo Hirki.
TUL:n loppuottelu.
Mestarijoukkue.
Leo Einesalo, Kalervo Tirri, Toivo Lievonen, Pentti Saares, Väinö Puhakka, Veikko Tarkiainen, Unto Rytkönen, Aarre Lievonen, Viljo Salakka, Niilo Miettinen, Eero Tuullas.
Vata

Vata ("Stellaria aquatica", usein käytetty synonyymi "Myosoton aquaticum") on kosteitten paikkojen valkokukkainen kohokkikasvi. Vata on luokiteltu oman vatojen ("Myosoton") sukunsa ainoaksi lajiksi, mutta siirretty uusimmassa luokittelussa sädetähtimöiden ("Stellaria") sukuun.
Ulkonäkö ja koko.
Yksi- tai monivuotinen vata kasvaa 15–40 cm korkeaksi. Hauras kasvi on rento tai koheneva ja usein runsashaarainen. Varsi on alaosasta kalju, yläosasta nystykarvainen. Tummanvihreät lehdet ovat leveitä, 2–8 cm pitkiä, hertta- tai tylppätyvisiä ja varren yläosassa ruodittomia ja nystykarvaisia. Kukinto on harsu, tukilehdet ovat vihreitä. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat tylppiä, kauttaaltaan nystykarvaisia ja himmeitä. Valkoiset, lähes tyveen asti kaksihalkoiset terälehdet ovat verholehtiä pitempiä. Emiö on tavallisesti viisivartaloinen, heteitä on 10 kappaletta. Suomessa vata kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on kota, joka aukeaa viidellä matalasti halkoisella liuskalla.
Vata muistuttaa suuresti toista kohokkikasvilajia, lehtotähtimöä ("Stellaria nemorum").
Levinneisyys.
Vataa tavataan koko Euroopassa lukuun ottamatta Irlantia, Skotlantia, Islantia sekä Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia. Aasian puolella levinneisyysalue on hajanaisempi. Siellä sitä tavataan muun muassa Länsi-Siperiassa, Iranissa, Turkissa, Kiinassa, Korean niemimaalla ja Japanissa. Vata on levinnyt ihmisen mukana myös Yhdysvaltain koillisosiin. Suomessa vata on jokseenkin harvinainen laji. Varmimmin sitä tapaa Etelä-Suomessa, jossa se on alkuperäislaji. Tulokaslajina vataa on tavattu myös Pohjanlahden rannikkokaupungeissa ja Kainuussa.
Elinympäristö.
Vataa esiintyy lehtokorvissa, rantapensaikoissa ja sorarannoilla, toisinaan tulokkaana myös ojanvarsilla, jouto- ja viljelymailla, kaatopaikoilla ja satamissa.
Amor-asteroidit

Amor-asteroidit ovat joukko radallansa Maan lähelle tulevia asteroideja, joiden pienin etäisyys Auringosta on enemmän kuin Maan keskietäisyys, mutta vähemmän kuin Marsin. Amor-asteroidien radat eivät leikkaa Maan rataa, mutta ne tulevat silti melko lähelle Maata. Amorit ovat saaneet nimensä vuonna 1932 löydetyn 1221 Amorin mukaan, vaikka joitain ryhmän jäseniä oli löydetty jo ennen sitä. 433 Eros oli esimerkiksi löydetty jo vuonna 1898. Suurin Amor-asteroidi on 1036 Ganymed, jonka läpimitta on noin 32 kilometriä. Sen keskietäisyys Auringosta on noin 2,66 AU:ta. Joillain Amor-asteroideilla, kuten 3122 Florencella on omia kuitaan.
Joitain Amor-asteroideja.
Oheisessa taulukossa on lueteltuna muutamia merkittäviä Amor-ryhmän asteroideja.
Antti Hassi

Antti Vilhelm Hassi (28. joulukuuta 1931 Jämsä – 23. tammikuuta 2019 Helsinki) oli Taideteollisen korkeakoulun professori.
Henkilöhistoria.
Hassin vanhemmat olivat maanviljelijä Emil Hassi, aiemmin Granberg, ja postinhoitaja Hilja Maria (Maija) Norrgård. Hänen veljiään olivat professori Osmo Hassi ja metsäneuvos Yrjö Hassi.
Antti Hassi toimi kuvaamataidon opettajana ja taidemaalarina vuosina 1953–1971. Hän aloitti periodiopettajana Yleisradion ammattiopistossa 1962 ja toimi Helsingin ja Tampereen yliopistoissa vuoteen 1985. Hän toimi Taideteollisen oppilaitoksen eli nykyisen Taideteollisen korkeakoulun maalauksen, piirustuksen ja yleisen sommittelun tuntiopettajana sekä taiteellisen johtajan assistenttina vuosina 1958–1962. Taideteollisen oppilaitoksen yliopettaja hän oli 1971–1973 ja Taideteollisen korkeakoulun taidekasvatuksen professori 1973–1983. Hassi vaikutti Lahden Muotoiluinstituutin perustamiseen ja toimi Lahden taideoppilaitosten suunnittelijana 1970–1971 ja Muotoiluinstituutin rehtorina 1983–1994.
Urallaan Hassi työskenteli määrätietoisesti muotoilun ja taidekasvatuksen aseman vahvistamiseksi. Eläkkeelle muista tehtävistä jäätyään hän toimi vielä Muotoilun tutkimuslaitoksen johtajana vuosina 1995–2000. Hassi palkittiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäsenyydellä vuonna 2009.
Suomentähtimö

Suomentähtimö eli idänluhtatähtimö ("Stellaria fennica", syn. "S. palustris" var. "fennica") monivuotinen, valkokukkainen kohokkikasvilaji. Suomessa suomentähtimö on luokiteltu silmälläpidettäväksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko.
Suomentähtimö kasvattaa 10–30 cm korkean hennon, kohenevan ja karhean varren. Väriltään kasvi on vihreä, kellanvihreä tai hennosti sinivihreä. Lehtilaidoissa on karheita nystermiä. Muodoltaan lehdet ovat lähes tasasoukkia, ulospäin ja yläviistoon siirottavia, ja ne ovat 5–25 mm pitkiä. Kukinto on kaksihaarainen, pitkä, harsu viuhko, jossa kukkia on tavallisesti 2–12 kappaletta. Joskus viuhko on muuntunut yksikukkaiseksi. Kukinnon tukilehdet ovat kaljuja. Sekä verhiö että teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat 3–5 mm pitkiä, kaljuja ja leveälti kalvolaitaisia. Valkoiset terälehdet ovat syvään halkoisia ja 4,7–7 mm pitkiä. Heteiden ponnet ovat 0,4–0,8 mm pitkiä, emiö on kolmilehtinen. Suomessa suomentähtimö kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti avautuva, lyhyt kota. Siemenet ovat 0,9–1,2 mm pitkiä.
Suomentähtimö muistuttaa suuresti luhtatähtimöä ("Stellaria palustris"), ja aikaisemmin se luokiteltiinkin tämän muunnokseksi tai alalajiksi. Suomentähtimö risteytyy toisinaan toisen lähilajin, heinätähtimön ("Stellaria graminea") kanssa.
Levinneisyys.
Suomentähtimö on mantereinen taigakasvi. Sen levinneisyysalue ulottuu Fennoskandian itäosista Keski-Siperiaan. Lisäksi sitä tavataan myös Altain alueella. Suomessa lajia tavataan Järvi-Suomen alueella Etelä-Karjalasta ja Keski-Suomesta aina Keski-Lappiin. Runsaimmin lajia tavataan Kemijokivarressa Keski-Lapissa sekä pohjoisessa Keski-Suomessa Pihtiputaalla ja Viitasaarella. Varsinkin Lapissa esiintyy runsaasti lajin risteymää heinätähtimön kanssa. Suomentähtimö on todennäköisesti Suomessa tunnettua yleisempi, sillä monet esiintymät on tunnettu varsin lyhyen aikaan. Esimerkiksi pohjoisen Keski-Suomen yli 60 esiintymästä lähes kaikki on tehty 1990-luvulla tai myöhemmin.
Elinympäristö.
Suomentähtimö kasvaa jokien ja järvien luhtarannoilla ja -pensaikoissa, lähdepurojen varsilla, ojissa ja turvekuopissa. Kasvupaikat ovat hyvin usein avoimia ja ravinteita tuoville tulvilla alttiita.