Eeva Joenpelto

Eeva Elisabet Joenpelto (vuodesta 1945 Hellemann; 17. kesäkuuta 1921 Sammatti – 28. tammikuuta 2004 Lohja) oli palkittu suomalainen kirjailija. Hän käytti myös salanimiä Eeva Helle ja Eeva Autere.
Joenpelto sai kuudesti valtion kirjallisuuspalkinnon ja Finlandia-palkinnon vuonna 1994. Hänelle myönnettiin vuonna 1968 Pro Finlandia-mitali.
Elämä.
Nuoruus, opiskelu ja perhe.
Eeva Joenpelto syntyi Sammatissa vuonna 1921. Hänen isänsä oli kauppias Johan Emil Joenpelto (ent. Werlander) ja äitinsä Anna Matilda Stenström. Perheen kolme ensimmäistä lasta oli kuollut ennen Eevan syntymää, joten hän kasvoi vuonna 1914 syntyneen Erkki-veljen kanssa.
Eeva aloitti kansakoulun Myllykylässä, mutta oppikoulun takia hän joutui lähtemään Lohjalle. Kotoa kouluun oli 16 kilometriä, eikä matkaa pystynyt kulkemaan päivittäin. Hän asui syksystä 1932 lähtien kouluviikot Lohjalla koulukortteereissa. Joenpellon opinnot sujuivat vaihtelevasti, mutta ylioppilaaksi hän valmistui keväällä 1940. Talvisota oli päättynyt edellisenä päivänä, eikä ylioppilaskirjoituksia ollut järjestetty.
Joenpelto muutti syksyllä 1940 Helsinkiin, missä hän opiskeli Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa 1940–1942. Joenpellon tarkoitus oli valmistua toimittajaksi, mutta opinnot jäivät kesken, sillä hän aloitti työnteon. Hän työskenteli ensin "Ajan Suunnassa" ja sitten Suurtalkoot-yhdistyksessä ja "Nuoressa Voimassa".
Joenpelto tapasi sota-aikana tanskalaissyntyisen toimittajan Jarl Hellemanin. He menivät naimisiin tammikuussa 1945. Heidän esikoislapsensa, Jan Ilmari syntyi marraskuussa 1946. Kumpikin oli aloittanut tässä vaiheessa jo kirjallisen uransa. Esikoisteosten jälkeen Jarl Helleman keskittyi kustannusalaan, kun taas Joenpelto jatkoi kirjailijana.
Ura.
Joenpellon esikoisromaani "Seitsemän päivää" ilmestyi salanimellä Eeva Helle vuonna 1946. Myös neljä vuotta myöhemmin ilmestynyt "Tulee sittenkin päivä..." julkaistiin salanimellä. Sen kirjoittajaksi ilmoitettiin Eeva Autere. Joenpelto itse piti kirjailijanuransa alkuna vuonna 1950 julkaistua teosta "Kaakerholman kaupunki". Hän ei edes mielellään puhunut kahdesta ensimmäisestä teoksestaan. "Kaakerholman kaupunki" käsittelee köyhän länsisuomalaisen mäkikulman vaiheita ja nostaa esiin torpparinvaimon henkilönkuvan. Joenpelto keskittyi "Kaakerholman kaupunkia" seuranneissa pienoisromaaneissa yksittäisiin henkilöihin: "Veljen varjo" (1951) pohtii sodassa kaatuneen muistoa ja teoksessa "Johannes vain" (1952) päähenkilö joutuu aineen ja hengen varsin suomalaiseen vastakkainasetteluun.
Joenpellon ura lähti 1960-luvulla uusiin suuntiin, ja hän kirjoitti uusista aihealueista. "Viisaat istuvat varjossa" (1964) ja "Halusit tai et" (1969) ovat avioliittokuvauksia, ja "Vesissä toinen silmä" on puolestaan taiteilijaromaani. Joenpelto otti vuonna 1966 julkaistun romaanin "Ritari metsien pimennosta" päähenkilöksi omapäisen vanhan ihmisen. Teos kertoo iäkkäästä valtion virkamiehestä, jonka elämä ulottui suuriruhtinaskunnan ajasta vaaran vuosiin. Päähenkilö pohtii kirjassa Suomen ja Venäjän välejä myöntyvyydestä vastarintaan.
Joenpelto kirjoitti 1970-luvulla neljäosaisen Lohja-sarjan, joka toi hänelle sekä arvostelu- että myyntimenestystä. Lohja-sarjan ensimmäinen osa oli "Vetää kaikista ovista" (1974). Sitä seurasivat "Kuin kekäle kädessä" (1976), "Sataa suolaista vettä" (1978) ja "Eteisiin ja kynnyksille" (1980). Niissä Joenpelto kuvaa teollistuvan paikkakunnan elinkeinojen muutosta ja taloudellista kehitystä sekä yhteiskunnan eri kerroksia yhden tehdaskylän asukkaiden kautta. Sarja alkoi suoraan sisällissodan jatkotunnelmista mutta jatkui aina 1930-luvun alkupuolelle.
Joenpelto jatkoi uraansa ahkerasti edelleen 1980-luvulla. Hänen teoksiinsa tuli tässä vaiheessa hieman kirpeämpiä sävyjä. "Elämän rouva, rouva Glad" (1982) oli kolme avioliittoa eläneen naisen muotokuva ja samalla teos ihmisen itsekkyydestä. "Rikas ja kunniallinen" (1984) sijoittui puolestaan talousmaailmaan, mutta "Jottei varjos haalistu" (1986) oli jälleen kirjailijan kotiseudulla.
Tyyli ja tunnustukset.
Joenpelto muistetaan eritoten 1970-luvun Lohja-sarjastaan. Häntä on pidetty vahvojen naisten kuvaajana – leima, jota vastaan kirjailija itse usein pyristeli. Keskeinen arvo Joenpellon työssä ja elämässä oli kunniallisuus: ”Että oltaisiin ihmisiksi.” Joenpelto myös suomensi kirjallisuutta, muun muassa Enid Blytonin ensimmäisen "Viisikko"-kirjan "Viisikko aarresaarella" Lea Karvosen salanimellä. Hänen teoksiaan on käännetty ainakin ruotsiksi, norjaksi, tanskaksi, viroksi, venäjäksi, unkariksi, islanniksi, puolaksi, tšekiksi, romaniaksi ja englanniksi.
Joenpelto oli kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen PENin puheenjohtaja vuosina 1964–1967. Hän toimi taiteilijaprofessorina vuosina 1980–1985.
Joenpelto oli 1945–1975 naimisissa kustannusyhtiö Tammen toimitusjohtajan Jarl Hellemannin kanssa. Heillä oli kaksi lasta. Esikoispoika Ilmari teki itsemurhan 28-vuotiaana pian vanhempiensa eron jälkeen, ja nuorempi poika Johannes kuoli syöpään vuonna 1997. Joenpelto testamenttasi Sammatissa sijaitsevan kotitalonsa kirjailijoiden käyttöön nimeään kantavaksi kirjailijakodiksi.
Eeva Joenpelto ja Jarl Hellemann olivat Sylvi ja Urho Kekkosen perheystäviä, ja Joenpelto oli Sylvi Kekkosen kirjallisen salongin vakiojäsen.
Vuonna 2021 Joenpelto sai syntymänsä satavuotisjuhlapäivän johdosta oman nimikkoaukionsa Lohjalle Laurentius-talon, pääkirjaston ja Lohjan Pyhän Laurin kirkon väliselle alueelle.