tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mo Yan

Mo Yan (; oik. Guan Moye , s. 17. helmikuuta 1955 Gaomi, Shandong, Kiina) on kiinalainen kirjailija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2012. 
Mo Yanin romaanin "Punainen durra" kahden luvun pohjalta on tehty elokuva "Punainen pelto" (1987). Länsimaissa Mo Yania on verrattu muun muassa Franz Kafkaan ja Joseph Helleriin. Yhteiskunnallisia kysymyksiä kuvatessaan hän käyttää maagisen realismin keinoja. Romaani "Seitsemän elämääni" (alkuteos 2006) ilmestyi suomeksi syksyllä 2013. Sen jälkeen on suomennettu "Viinamaa" ja "Punainen durra".
Mo Yanin teosten ruotsintaja Göran Malmqvist kuuluu Nobelin kirjallisuuspalkinnon valintakomiteaan, mitä paheksuttiin monissa ruotsalaisviestimissä. Hänen esitettiin olleen jäävi, mistä hän tuohtui.
Elämä.
Mo Yan joutui lopettamaan peruskoulun ja ryhtyi paimentamaan karjaa kulttuurivallankumouksen aikaan. Toisinaan hän joutui syömään kaarnaa ja rikkakasveja henkensä pitimiksi. Varhaiset kärsimykset innoittivat häntä kirjoittamaan korruptiosta, kiinalaisen yhteiskunnan rappiosta, syntyvyyden säännöstelypolitiikasta ja elämästä maaseudulla. Mo Yanin esikoistes ilmestyi vuonna 1981. Hänen kirjailijanimensä tarkoittaa ”älä puhu”.
Unto Kanerva

Unto Olavi Kanerva (9. syyskuuta 1910 Tampere – 10. tammikuuta 1992) oli Tampereen kaupunginaktuaari ja Tampere-aiheisten teosten kirjoittaja.
Kanervan vanhemmat olivat työmies Herman Kanerva ja Martta Julia Sihlman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1930 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1935. Kanerva toimi Tampereen kaupunginkanslian arkiston järjestäjänä 1936–1939 ja Tampereen kaupungin aktuaarina 1939–1973. Hän jäi eläkkeelle 1973.
Kanerva oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen 1951–1972. Hän oli muun muassa Tampere-Seuran puheenjohtaja 1968–1976, Tampereen työväenyhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1957, Tampereen historiallisen seuran puheenjohtaja vuodesta 1968, Tammerkoski-lehden päätoimittaja vuodesta 1951 ja Viinikan-Nekalan sos.dem.-yhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1951.
Kanerva sai Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1947 teoksestaan "Pumpulilaisia ja pruukilaisia : tehdastyöväen työ- ja kotioloja Tampereella viime vuosisadalla".
Punainen pelto

Punainen pelto ("Hong gaoliang") on kiinalainen elokuva vuodelta 1987. Sen on ohjannut Zhang Yimou, ja se perustuu kiinalaisen Nobel-kirjailijan Mo Yanin teoksen "Hong gaoliang jiazu" (suom. "Punainen durra", Otava 2016) kahteen kertomukseen "Hong gaoliang" ja "Gaoliang jiu".
Elokuva palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla 1988 Kultaisella karhulla.
Arvioita.
"Helsingin Sanomien" Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla huhtikuussa 1995, että "Punainen pelto" oli 1980-luvun Kiinassa vallankumouksellinen, koska ihmisiä ei siinä kuvata yhteiskunnallisina mallihenkilöinä, vaan Zhang Yimou uhmasi poliittisen johdon taidekäsitystä ja antoi oman näkemyksensä virrata elokuvassa. Fräntistä elokuva on uuden kiinalaisen elokuvan komea airut ja suunnannäyttäjä.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa lähes mykäksi, visuaalisesti hallituksi ja kauniin musiikin sävyttämäksi eeppiseksi kertomukseksi. Hän antaa "Punaiselle pellolle" neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Tyrvään voimalaitos

Tyrvään voimalaitos on vesivoimalaitos Kokemäenjoen Hartolankoskessa. Se sijaitsee joen alkukohdassa Sastamalan Liekoveden eteläpäässä. Voimalaitoksen omistaa nykyään UPM-Kymmene Oyj.
Punatiilinen voimalaitosrakennus on arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema ja se on valmistunut vuonna 1951. Voimalaitoksen rakennutti Oy W. Rosenlew Ab:n ja Yhtyneiden Paperitehtaiden perustama "Tyrvään Voimaosakeyhtiö". Sen koneistot ja laitteistot uusittiin täydellisesti vuosina 2002–2003. 
Hartolankoskessa oli jo kaksi rannalla sijainnutta voimalaitosta, jotka oli rakennettu 1906 ja 1913. Myllyjä koskessa oli ollut vuosisatojen ajan. Vanhat voimalaitokset jäivät vuosina 1946–1950 rakennetun padon valmistumisen jälkeen kuivalle maalle. 
Padon avulla säännöstellään Liekoveden lisäksi Rauta- ja Kuloveden korkeuksia. Se toimii myös maantiesiltana.
Tyrvään voimalaitoksen alue kuuluu Museoviraston luetteloimiin Valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Siihen liittyy varsinaisen voimalaitoksen lisäksi myös henkilökunnalle rakennettu asuinalue.
Dishonored

Dishonored on Arkane Studiosin kehittämä ensimmäisen persoonan hiiviskely- ja toimintaseikkailuvideopeli. Bethesda Softworks julkaisi sen Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle lokakuussa 2012. 
Jatko-osa "Dishonored 2" on julkaistu vuonna 2016.
Tarina.
Peli sijoittuu kuvitteelliseen teollisuuskaupunkiin Dunwalliin, joka mukailee viktoriaanisen aikakauden Lontoota. Pelin päähahmo on keisarinnan henkivartija Corvo Attano, joka lavastetaan syylliseksi keisarinnan murhaan. Attano ryhtyy salamurhaajaksi kostaakseen häntä vastaan juonitelleille. Attanoa auttaa Outsider, voimakas olento, joka antaa hänelle taikakykyjä.
Pelaaminen.
Peliä pelataan ensimmäisen persoonan näkökulmasta, ja pelaaja voi suorittaa salamurhatehtäviä lukuisilla eri tavoilla. Tehtävät voi suorittaa hiiviskellen tai taistellen tai hyödyntäen molempia lähestymistapoja. Kaikki tehtävät voi myös suorittaa ilman että Attanon tarvitsee murhata ketään kohdettansa.
Vastaanotto.
Pelillä on Metacritic-kerääjäsivustolla 91 pistettä Windows-versiolla, 89 pistettä PlayStation 3 -versiolla, ja 88 pistettä Xbox 360 versiolla.
Elohopeatiosyanaatti

Elohopeatiosyanaatti (Hg(SCN)2) on elohopea- ja tiosyanaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa analyyttisessä kemiassa.
Ominaisuudet ja valmistus.
Elohopeatiosyanaatti on huoneenlämpötilassa monokliinisiä valkoisia kiteitä. Se liukenee hyvin heikosti kylmään veteen, mutta paremmin kuumaan veteen, tiosyanaatti- tai syanidiliuoksiin, tai ammoniakkiin. Kuumennettaessa se hajoaa lämpötilavälillä 110–165 °C. 
Ensimmäisen kerran elohopeatiosyanaattia valmisti Jöns Jacob Berzelius vuonna 1821 elohopea(II)oksidin ja tiosyaanihapon välisellä reaktiolla. Nykyään yhdistettä valmistetaan useimmiten saostamalla elohopea(II)nitraatin tai elohopea(II)kloridin liuoksista kaliumtiosyanaatin avulla.
2 HSCN + HgO → Hg(SCN)2 + H2O 
Hg(NO3)2 + 2 KSCN → Hg(SCN)2 + 2KNO3 
Käyttö.
Elohopeatiosyanaattia on käytetty valokuvauksessa negatiivien valmistuksessa. Sitä voidaan käyttää analytiikassa kloridi-ionipitoisuuden määrittämiseen. Kloridi-ionit aiheuttavat elohopeatiosyanaatin dissosioitumisen liuokseen, jolloin tiosyanaatti-ionit muodostavat Fe3+-ionien kanssa tummanpunaisen kompleksin, jonka pitoisuus voidaan määrittää spektrofotometrillä ja josta voidaan laskea kloridi-ionipitoisuus.
Kansainvälinen tyttöjen päivä

Kansainvälinen tyttöjen päivä (myös nimellä Kansainvälinen tyttölapsen päivä, ) on Yhdistyneiden kansakuntien julistama vuosipäivä, ja sitä vietettiin ensi kertaa 11. lokakuuta 2012.
Päivän tarkoitus on nostaa esiin haasteita ja tarpeita, jota tytöt kohtaavat ympäri maailmaa ikänsä ja sukupuolensa vuoksi, sekä edistää tyttöjen voimautumista ja oikeuksien toteutumista. Tyttöjen päivän tavoitteena on myös innostaa toimimaan tyttöjen oikeuksien puolesta aikaisempaa tehokkaammin. Erityisesti köyhimmissä maissa tyttöjä uhkaavat poikia useammin muun muassa aliravitsemus ja sairaudet sekä koulutuksen ja sen myötä palkitsevan työuran puute.
Historia.
Kansainvälinen tyttöjen päivä syntyi lastenoikeusjärjestö Plan Internationalin aloitteesta, ja Kanada esitti virallisesti päivän lisäämistä Yhdistyneiden kansakuntien kalenteriin. 
Kansainvälisellä tyttöjen päivällä on joka vuosi teema, joka nostaa esiin tyttöjen asemaan liittyvän haasteen. Ensimmäisen vuosipäivän teemana oli "loppu lapsiavioliitolle".
Jalkapallo kesäolympialaisissa 2000 – naisten turnaus

Naisten jalkapalloturnaus oli olympialaisten ohjelmassa toista kertaa Sydneyn vuoden 2000 kesäolympialaisissa. Olympiakultaa voitti Norja, se voitti loppuottelussa turnauksen suurimman ennakkosuosikin Yhdysvallat jatkoajan jälkeen.
Vironhaiku

Vironhaiku on tavallista haikua suppeampi uudehko runouden laji. Kun tavallisessa haikussa on 5 + 7 + 5 tavua, on vironhaikussa kolmella rivillä vain 4 + 6 + 4 tavua.
Vironhaiku on keksitty Virossa, kuten nimestä voi päätellä. Runoilijat Asko Künnap, Jürgen Rooste ja Karl Martin Sinijärv julkaisivat vuonna 2010 teoksen "Eesti haiku", ensimmäisen kirjan, jossa vironhaikuja ilmestyi.
Teoksen esipuheessa kirjan toimittanut Jürgen Rooste määrittää vironhaikun tehtäväkentän ja tulevaisuuden seuraavasti: "Vironhaiku koostuu kolmesta säkeestä, joilla on 4 + 6 + 4 tavua, näin yhteensä 14 tavua, ja se kuvaa sattuvan lakonisessa muodossa jotain sellaista, joka on luonteenomaista tai eksistentiaalisesti keskeistä ennen kaikkea virolaiselle itselleen, virolaiselle elämälle ja elämänmuodolle sekä Viron luonnolle. Vironhaikuja kirjoitetaan 2010-luvulla ja siitä lähtien aina siihen asti, kunnes kielellis-kirjallinen maailmamme saavuttaa päätepisteensä." Lainaus on esipuheessa merkitty katkelmaksi "toistaiseksi kirjoittamattomasta virolaisen runouden historiasta".
Maailman ensimmäisen vironhaikukokoelman jälkeen ilmestyi Turun kirjamessuilla 2011 ensimmäinen käännöskokoelma Aika sattuu. Vironhaikuja. Teosta varten suomentaja Hannu Oittinen loi käsitteen vironhaiku genren suomenkieliseksi nimitykseksi.
Lokakuussa 2012 ilmestyi Hannu Oittisen Assamallan asemalla. Vironhaikuja, ensimmäinen alun perin suomeksi kirjoitettu vironhaikuteos, vaikka siinä on myös vironkielisiä vierasrunoja ja kielellisiä kokeiluja. Teos on tiettävästi maailman ensimmäinen kirja, jonka julkaisupaikka on Hellinna (Helsingin ja Tallinnan muodostama kuvitteellinen kaksoiskaupunki).
Vironhaikuista järjestettiin kirjoituskilpailu Helsingin kirjamessuilla lokakuussa 2011, kun Viro oli messujen teemamaa. Kirjallinen aikakauskirja Looming on julkaissut joitakin vironhaikuja. Facebookissa toimii lähinnä suomalaisten ja virolaisten kirjoittajien voimin ryhmä Vironhaiku.
Carl F. Junnelius

Carl Fredrik Junnelius (Henrikinpoika, 23. maaliskuuta 1775 Oulu – 19. elokuuta 1828 Oulu) oli oululainen raatimies, laivanvarustaja, kauppias ja merikapteeni.
Perhe.
Junnelius avioitui vuonna 1805 serkkunsa Marian (o.s. Junnel) kanssa, ja heille syntyi kymmenen lasta. Junnelius omisti vuosina 1805–1825 tilan 24 Ala-Laanilassa Oulujoen Merikosken pohjoisrannalla lähellä kaupunkia, jossa he kasvattivat karjaa, lampaita ja hevosia. Lisäksi heillä oli ennen Oulun paloa talo nro. 5 III kaupunginosassa sekä talot nro. 57 neljännessä korttelissa ja nro. 28 ensimmäisessä korttelissa Isonkadun ja Linnankadun pohjoiskulmassa. Viimeksi mainittu talo oli rakennettu aiemmin Oulun suurpalossa 1822 palaneen Kirkko-Junnin talon paikalle. Nykyään talon paikalla on Oulun seurakuntayhtymän virastotalo. Junnelius on haudattu Oulun hautausmaan vanhalle puolelle sukuhautaan vaimonsa ja kymmenen lapsensa kanssa. Hauta on Oulun vanhin pystypaasihauta.
Ura.
Junnelius oli oppilaana Uleåborg Pedagogi -nimisessä oppilaitoksessa. Hän valmistui ylioppilaaksi Turussa 3. marraskuuta 1792. Hän sai kauppaporvarin oikeudet 5. huhtikuuta 1797 Oulussa, ja oli aluksi osakkaana isänsä liikkeessä. Hän toimi kapteenina vuosina 1799–1812 laivoissa Margareta, Magdalena, Eighteen, Bosta, Venilia ja Tentamen sekä myöhemmin laivanvarustajana omistaen osuuksia eri laivoista. Hän purjehti Oulusta Itämeren satamiin, etupäässä Tukholmaan, kuljettaen tervaa. Hänet valittiin raatimieheksi vuonna 1816, ja hän jatkoi toimessa kuolemaansa saakka. Hän toimi myös neuvonantajana senaatin edustajan kanssa Oulun suurpalon 1822 jälkeisistä järjestelyistä kaupungissa.
Junneliuksen varustamotoiminta oli keskittynyt etupäässä tervan vientiin. Hän oli aluksi vuonna 1811 rakennetun 134 lästin suuruisen Tentamen -aluksen kapteenina 1811–1812, joka purjehti tervalastissa Oulun ja Tukholman väliä. Tentamen teki Junneliuksen johdolla vuonna 1814 yhden matkan Länsi-Intiaan. Hän rakennutti ja omisti 134 lästin Redigheten fregatin, joka oli rakennettu Oulussa vuonna 1802. Tentamenilla Carl ja Petter Junneliuksen (1785–1825) leski veivät Oulusta vuonna 1850 neljänneksi eniten tervaa ulkomaille, yhteensä 2781 tynnyriä.
Laivat.
Redigheten
John Settergren

Nils Johan (John) Settergren (15. joulukuuta 1868 Lidköping, Ruotsi – 7. elokuuta 1917 Jusowka, Venäjän keisarikunta) oli Suomessa vaikuttanut ruotsalaissyntyinen arkkitehti. Hän työskenteli vuosisadan vaihteessa maineikkaassa Grahn, Hedman &amp; Wasastjerna -arkkitehtitoimistossa.
Ura.
Settergren opiskeli Tukholman teknillisessä korkeakoulussa ja sen jälkeen Kuninkaallisen taideakatemian rakennuslinjalla. Valmistuttuaan hän työskenteli Ruotsissa professori Isak Gustaf Clasonin arkkitehtitoimistossa, kunnes muutti Suomeen vuonna 1896. Siellä hän oli Grahn, Hedman &amp; Wasastjernan palveluksessa vuodet 1896–1903.
Settergrenin ensimmäinen merkittävä työ oli julkisivujen suunnitteleminen niin sanottuun Argoksen taloon (nyk. Mannerheimintie 1) Helsingissä vuonna 1897. Talon julkisivujen onkin huomattu muistuttavan suuresti Clasonin Tukholman Strandvägenille suunnittelemaa niin sanottua Bünsowin taloa. Argoksen talosta on nykyään jäljellä vain julkisivu; sisätilat purettiin ja rakennettiin kokonaan uudestaan 1980-luvun lopulla, kun rakennus muutettiin osaksi laajennettua Stockmannin tavarataloa.
Settergren piirsi julkisivut myös Helsingin Eteläesplanadille vuonna 1899 valmistuneeseen Wasa Aktiebankin taloon. Tämän rakennuksen venetsialais- ja espanjalaistyylistä uusrenessanssia edustavien julkisivujen esikuvana puolestaan oli Clasonin Tukholmaan suunnittelema Hallwylin palatsi.
Vuonna 1903 Settergren perusti oman arkkitehtitoimiston Helsinkiin ja suunnitteli kaupunkiin seuraavan vuosikymmenen alussa useita suuria asuinkerrostaloja. Lisäksi hän teki ajoittain yhteistyötä Mauritz Gripenbergin ja Gustaf Estlanderin kanssa. Settergrenin näyttävimmäksi työksi on sanottu Pernajan Koskenkylään vuonna 1908 valmistunutta Forsbyn kartanon päärakennusta eli ”Forsbyn linnaa”, jonka hän suunnitteli kauppaneuvos Johannes Askolinille. Vuonna 1916 Settergren lähti Venäjän Jusowkaan (nyk. Donetsk Ukrainassa) suunnittelemaan suurta tehdasyhdyskuntaa, mutta kuoli seuraavana vuonna koleraan töiden ollessa vielä kesken.
Daniel F. Galouye

Daniel Francis Galouye [galui] (11. helmikuuta 1920 New Orleans – 7. syyskuuta 1976 New Orleans) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija ja lehtimies. Hän käytti ajoittain salanimeä Louis G. Daniels.
Galouye opiskeli Louisianan osavaltionyliopistossa ja työskenteli toimittajana useissa sanomalehdissä, muiden muassa "The States-Item" -lehdessä vuosina 1946–1967. Toisessa maailmansodassa hän palveli Yhdysvaltain laivaston lentojoukoissa koelentäjänä. Hän vammautui ja kärsi lopun ikäänsä terveysongelmista.
Galouye aloitti tieteiskirjailijanuransa vuonna 1952, ja hän julkaisi runsaasti novelleja sekä viisi romaania vuosina 1961–1973. Ensimmäinen romaani "Dark Universe" oli ehdolla Hugo-palkinnon saajaksi. Galouyen romaaneista tunnetuin lienee "Simulacron-3" vuodelta 1964, sillä siitä on tehty kaksi elokuvasovitusta: Rainer Werner Fassbinderin "Welt am Draht" (1973) ja Josef Rusnakin "13. kerros" (1999). Romaani käsittelee virtuaalitodellisuutta, ja se ennakoi myöhempiä tieteiselokuvia "Tron" ja "The Matrix".
Galouyen puoliso oli vuodesta 1945 Carmel Barbara Jordan; heille syntyi kaksi tytärtä.
Emanuel Åström

Hemming Emanuel Åström (16. heinäkuuta 1876 Oulu – 24. syyskuuta 1937 Oulu) oli suomalainen kauppaneuvos ja Veljekset Åström Oy:n pitkäaikainen toimitusjohtaja.
Åströmin vanhemmat olivat nahkatehtailija, kunnallisneuvos Karl Robert Åström ja Gustava Katarina Ringvall ja puoliso vuodesta 1902 Hilda Harriet Smith. Åström kävi kolme luokkaa suomenkielistä Oulun lyseota 1888–1891, yhden luokan Oulun ruotsinkielistä lyseota 1891–1892, Oulun kauppakoulun ja Oulun teollisuuskoulun kemiallisen osaston. Hän opiskeli myös Moskovassa, Lontoossa ja Saksassa 1895–1898 ja 1900–1901.
Kun Veljekset Åströmin perustajaveljekset Hemming ja Karl Robert Åström kuolivat runsaan vuoden sisällä vuosina 1895 ja 1897, Suomen suurin nahkatehdas siirtyi Karl Robertin poikien johtoon. Emanuel Åströmistä tuli toimitusjohtaja 1898, hänen veljensä John Robert oli johtanut yritystä lyhyen aikaa isän kuoleman jälkeen. Vuoteen 1912 mennessä Emanuel ehti toimia toimitusjohtajana, johtokunnan jäsenenä ja Pietarin edustajana, kunnes hän tuona vuonna siirtyi jälleen toimitusjohtajan tehtävään, jossa hän toimi aina vuoteen 1932 asti.
Emanuel Åström omisti 1920-luvulla Pohjolan Osake-Pankista kymmenen prosenttia. Hänelle myönnettiin kauppaneuvoksen arvo 1920. Emanuelin, lempinimeltään Manne, mukaan on nimetty Mannenkatu Myllytullin kaupunginosassa. Emanuel Åström osallistui myös Oulun kunnallispolitiikkaan, hän oli Oulun kaupunginvaltuuston jäsen 1913–1918.
Porin keskustan uimahalli

Porin keskustan uimahalli on vuonna 2011 käyttöön otettu uimahalli Porissa. Se sijaitsee kaupungin keskustan tuntumassa Kuninkaanhaan kaupunginosassa.
Päätös uimahallin rakentamisesta tehtiin vuonna 2008, jolloin Porin kaupunki vietti 450-vuotisjuhliaan. Se avattiin yleisölle kolme vuotta myöhemmin, syyskuussa vietettävän Porin Päivän yhteydessä. Uimahalli maksoi kokonaisuudessaan 17,5 miljoonaa euroa. Vuonna 1971 valmistunut vanha uimahalli poistettiin käytöstä keväällä 2011 ja sen paikalle on rakennettu uusia kerrostaloja.
Uimahallin on suunnitellut arkkitehti Tapio Antikainen. Kyseessä on Suomen ensimmäinen uimahalli, jossa osa rakennuksen käyttämästä energiasta saadaan sen katolle sekä sen esipatinoituun kuparijulkisivuun sijoitetuilla aurinkokeräimillä. Ne kattavat noin 5 % koko hallin vuotuisesta energiankulutuksesta. 
Hallissa on yhteensä seitsemän allasta (iso allas, lastenallas, opetusallas, tenava-allas, hyppyallas, monitoimiallas ja poreallas), vesiliukumäki, kaksi tavallista saunaa, yksi höyrysauna sekä kuntosali. Iso 50 metrin pituinen allas voidaan jakaa siirrettävällä kannaksella kahdeksi pienemmäksi altaaksi. Hyppyaltaassa on 1 ja 3 metrin ponnahduslaudat sekä 1, 3 ja 5 metrin kerroshyppytasanteet. 50 metrin pituinen vesiliukumäki kulkee osittain rakennuksen ulkopuolella. Lisäksi hallissa on kahvio ja auditorio sekä 400 hengen katsomo.
Jalkapallo kesäolympialaisissa 2004 – miesten turnaus

Miesten jalkapalloturnaus vuoden 2004 kesäolympialaisissa alkoi 11. elokuuta ja päättyi 28. elokuuta. Turnauksen voitti Argentiina, joka lukeutui ennen turnausta suurimpiin voittajasuosikkeihin. Se voitti loppuottelussa kisojen yllättäjäjoukkueen Paraguayn maalein 1-0. Kisojen suurin yllättäjä oli Irak, joka selviytyi lopulta pronssiotteluun asti, minkä se hävisi Italialle. Sodan runteleman Irakin olympiakomitea oli saanut olympiakelpoisuuden vasta alkuvuonna 2004.
Karsinnat.
Vuoden 2004 olympialaisten jalkapalloturnaukseen selviytyi karsintojen kautta 15 maata. Isäntämaa Kreikka selviytyi kisoihin ilman karsintoja.
Maalintekijät.
Turnauksen paras maalintekijä oli kahdeksan maalia tehnyt Argentiinan Carlos Tevez.
Jalkapallon Maakuntasarjan kausi 1938

Jalkapallon maakuntasarja vuonna 1938 pelattiin cup-systeemin mukaisesti. Ensin suoritettiin piireissä karsinnat alueellisiin loppukamppailuihin pääsystä, minkä jälkeen Palloliitto järjesti loput ottelut. Lohkovoittajiksi selvisivät Helsingin Pallo-Pojat, Vaasan Pallo-Veikot, Viipurin Pallokerho ja Jyväskylän Palloilijat. Lohkovoittajat ja PIF, HIK, TKV, PoKä, Isku, MP nousivat 1939 Itä-Länsi-sarjaan. Täydennykseksi nostettiin myös KaPa, KPV, LPM, OPS, Tor ja ViPS. Pohjois-Suomen joukkueet eivät osallistuneet maakuntasarjaan, vaan ne pelasivat Pohjois-Suomen mestaruudesta. Mestaruuden voitti Oulun Palloseura.
R136a1

R136a1 on Wolfin–Rayetin tähti ja kaikkein massiivisin tiedossa oleva tähti. Sen massa on arviolta 265 Auringon massaa. Tähti on myös noin 8 700 000 kertaa Aurinkoa kirkkaampi. Se sijaitsee R136-supertähtijoukkossa lähellä Tarantellasumun (tunnetaan myös nimillä 30 Doradus ja NGC 2070) keskustaa, Suuressa Magellanin pilvessä.
Löytö.
Uutisissa tähtilöytö julkaistiin heinäkuussa 2010. R136a oli todennäköisesti supermassiivinen tähti, aikoinaan noin 1 000–3 000 Auringon massainen tähti. R136a todettiin tiheäksi tähtijoukoksi holografisen Täpläinterferometrian avulla. Tähtitieteilijät löysivät Suuresta Magellanin pilvestä useita tähtiä, joiden pinnan lämpötila on yli 40 000–56 000 K, yli seitsemän kertaa kuumempi kuin Auringon, ja jotka ovat Aurinkoa useita miljoonia kertoja kirkkaampia. Ainakin kolme tähteä ovat noin yli 150 kertaa aurinkoa massiivisempia.
Fysikaaliset ominaisuudet.
R136a1 on Wolfin–Rayetin tähti ja sen pintalämpötila on yli 50 000 K. Kuten muutkin tähdet, jotka ovat lähellä Eddingtonin rajaa, R136a1 irrottaa massaansa tähtituulena avaruuteen. On arvioitu, että tähden massa olisi ollut sen syntymähetkellä noin 320 Auringon massaa, mutta on menettänyt noin 50 auringon massaa viime miljoonan vuoden aikana. Kuitenkin nykyisten teorioiden mukaan ei tähtiä joiden massa on yli 150 ei voi syntyä, vaan supermassiiviset tähdet saavat massansa fuusioreaktioissa. Tähdet joiden massa on 8 ja 150 auringon massan välillä, päättävät päivänsä supernovana ja jättävät jälkeensä neutronitähtiä tai mustia aukkoja. Tähdet joiden massa on 150 ja 300 auringon massan välillä päättävät päivänsä hypernovalla. Silloin tähden sisus romahtaa suoraan mustaksi aukoksi ilman supernovaräjähdystä ja vapauttaa runsaita määriä, yli 100 kertaa supernovan verran energiaa, ja vapauttaa myös röntengsäteilyä ja gammasäteilyä. R136a1 päättää päivänsä todennäköisesti hypernovana jollei räjähdä ennenaikaisena supernovana sitä ennen.
Sunleif Rasmussen

Sunleif Rasmussen (s. 1961 Sandoy) on färsaarelainen säveltäjä. Hän on muun muassa voittanut Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon sinfoniallaan "Oceanic Days" vuonna 2002. Hänen musiikissaan ovat esillä hänen kotisaartensa luonnon ja vanhojen laulujen vaikutteet. Rasmussenin tuotantoon lukeutuu orkesteriteoksia, kamarimusiikkia, soolokappaleita, elektroakustisia sävellyksiä sekä kuoromusiikkia.
Rasmussen valmistui Tanskan kuninkaallisesta musiikkikonservatoriosta, jossa hänen opettajiinsa kuului Ib Nørholm. Hän opiskeli lisäksi Norjassa.
Linnahall

Linnahall () on kulttuuri- ja urheilukeskus Tallinnassa, Virossa. Satama-alueella sijaitseva Raine Karpin ja Riina Altmäen suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1980 käytyihin Moskovan kesäolympialaisten yhteydessä Tallinnassa pidettyihin purjehduskilpailuihin (Olympic Regatta 1980). Rakentamisen tarkoituksena oli säilyttää näkymä vanhan kaupungin siluettiin mereltä. Lisäksi arkkitehdit onnistuivat suunnittelemaan rakennuksen linkiksi meren ja vanhankaupungin välille. Alun perin keskuksen nimi oli "V. I. Leninille nimetty kulttuuri- ja urheilukeskus", ja se sai nykyisen nimensä vuonna 1991. Rakennuksessa on 4 200-paikkainen amfiteatteri sekä 3 000-paikkainen jäähalli. Koska Tallinnan satamaan johtavaa rautatietä ei voitu siirtää rakennuksen rakentamisen aikana, rakennus toimi myös jalankulkijoiden rautatiesiltana. Linnahall-hankkeen suunnitellut ja toteuttanut ryhmä sai tunnustuksena työstään vuonna 1984 Neuvostoliiton valtionpalkinnon.
Linnahallin käyttö.
Linnahall tuli tunnetuksi Viron itsenäistymisen eli laulavan vallankumouksen aikaan, jolloin muun muassa Kansanrintaman perustamiskokous järjestettiin 1.–2. lokakuuta 1988 Linnahallin tiloissa. 
Linnahallin urheilukeskuksen puolella olevaa jäähallia käytti jääkiekkojoukkue Tallinna HK Stars kotikenttänään vuosina 2002–2009.
Linda Linen terminaali sijaitsi rakennuksen lähistöllä. Linnahallin tulevaisuus on ollut vaakalaudalla muutaman vuosikymmenen ajan. Rakennus liitettiin vuonna 1997 suojeltavien rakennuskohteiden listaan. Rakennuksen yhteydessä sijaitsee helikopterikenttä, jota muun muassa Copterline käytti.
Linnahallin käyttösuunnitelmista tulevaisuudessa.
Sittemmin rakennus on pitkälti autioitunut. Viimeiset tapahtumat ovat vuodelta 2010. Tallinnan kaupunki on tehnyt useita suunnitelmia ja aiesopimuksia Linnahallin tulevaisuuden käytöstä. Jo vuonna 2003 pidettiin kaupungin järjestämä arkkitehtuurikilpailu, jonka tavoitteena oli luoda visio Linnahallin tulevaisuuden käytöstä ja alueen suunnitteluratkaisu. Myöhemmin eräänä uudelleenkäyttömahdollisuutena on esitetty sijoittaa rakennukseen esimerkiksi 5 300-paikkainen konsertti- ja kokoustila.
Tallinnan kaupunginneuvosto päätti 2015 peruskorjata Linnahallin. Suunnitelmien toteutus kuitenkin viivästyi. Vuonna 2020 Tallinnan kaupunki, laivayhtiö Tallink ja sijoitusyhtiö Infotar tekivät sopimuksen, jonka mukaan ne rakentavat Linnahalliin uuden matkustajasataman, jonka yhteyteen tulee myös kokouskeskus, hotelli ja kauppakeskus.
Lucjan Czaplicki

Lucjan Czaplicki on suomalainen puhallinmuusikko ja kapellimestari. Puolalaissyntyinen Czaplicki on vaikuttanut Suomessa 1960-luvun lopulta lähtien. Vuonna 2011 hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.
Nokialla asuva Czaplicki soittaa klarinettia ja saksofonia tamperelaisessa jazzyhtyeessä Ewa Kaarela Swing Band. Lisäksi hänellä on oma yhtye, joka esiintyy eri solistien kanssa.
Czaplicki on yksi Suomen eniten levyttäneistä sessiomuusikoista. Hän on soittanut muun muassa Heikki Silvennoisen, Kauko Röyhkän, Juice Leskisen, Joel Hallikaisen, Pate Mustajärven, Heikki Helan, Eino Grönin ja Popedan levytyksillä.
1970-luvulla Czaplicki oli mukana yhden albumin julkaiseessa Uranus-yhteessä. Hän on myös ollut muusikkona kymmenissä elokuvissa sekä TV2:n tuotannoissa. Ensimmäiset levytyksensä Czaplicki on tehnyt vuonna 1966.
Kuningasjalokotka

Kuningasjalokotka ("Spizaetus ornatus") on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sitä tavataan Väli-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoispuoliskossa: Argentiinassa, Belizessa, Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, El Salvadorissa, Ranskan Guyanassa, Guatemalassa, Guayanassa, Hondurasissa, Meksikossa, Nicaraguassa, Panamassa, Paraguayssa, Perussa, Surinamessa, Trinidad ja Tobagossa sekä Venezuelassa.
Elinalueiden tuhoutumisen vuoksi arvioidaan, että sen kanta on merkittävästi pienenemässä, siksi se on vuonna 2012 luokiteltu silmälläpidettäväksi. Sen pääasiallista elinpiiriä ovat kosteat metsät, mutta sitä on nähty myös avoimien alueiden läheisyydessä Venezuelan ”llanosilla”, tasangoilla ja alavissa suometsissä Guatemalassa. Sen elinpiiri on enimmillään yleensä 1 800 metrin korkeudessa, mutta sitä on nähty harvoin jopa 3 000 metrin korkeudessa. Sen saaliseläimet ovat suuria lintuja ja nisäkkäitä. Sen pesintäkausi on pitkä, se munii kuivan kauden aikana, ja poikaset jättävät pesän sadekauden alussa.
Sen pituus on 58–67 cm. Se on suuri ruskea-valkoinen kotka. Sen kruunu ja takaraivolla oleva töyhtö ovat mustat, pään sivuilla ja niskassa on pähkinänruskeaa, joka ulottuu rinnan sivuille. Muuten se on alta valkoinen. Pyrstössä on kolme harmaanruskeaa raitaa. Jalat ovat keltaiset.
Alalajit.
Sillä on kaksi alalajia:
Nalle Lehtonen

Jarmo Uolevi ”Nalle” Lehtonen (19. maaliskuuta 1951 Nokia – 28. joulukuuta 2013) oli suomalainen trumpetisti. Hän esiintyi pitkään oman Tulinen Trumpetti -yhtyeensä sekä muun muassa laulaja Rainer Frimanin kanssa. Lehtonen oli suosittu artisti tanssilavoilla ja -ravintoloissa. 
Nalle Lehtonen esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti 12-vuotiaana vuonna 1963 Matti Heinivahon juontamassa Tamvision tv-ohjelmassa. Ammatikseen hän soitti vuodesta 1968 lähtien. Tampereella asunut Lehtonen oli opiskellut musiikkia Tampereen konservatoriossa sekä Sibelius-Akatemiassa. Suomen lisäksi hän esiintyi konserttilavoilla myös Ruotsissa.
Nalle Lehtonen julkaisi kolme omaa albumia, joista viimeisin oli vuonna 2000 Tulinen Trumpetti -yhteen kanssa tehty "Java". Yhtyeen laulajana toimi viimeisinä vuosina Kaija Pohjola. Lehtonen oli myös aikoinaan vakituisesti mukana Tulipunaruusut-yhtyeen kokoonpanossa. Hän soitti lisäksi sessiomuusikkona yli 400:lla eri artistien levytyksellä. 1980-luvulla Lehtonen soitti säännöllisesti muun muassa Popedan ja Juice Leskisen albumeilla.
Nalle Lehtonen kuoli lyhyen sairauden jälkeen joulukuussa 2013. Hänet on haudattu Nokian uudelle hautausmaalle 04.
Hiatellidae

Hiatellidae on vähähampaisten lahkoon kuuluva simpukkaheimo. Kaikki heimon jäsenet elävät suolaisissa vesissä.
Suvut.
Heimoon kuuluu neljä sukua:
Hr. Ms. Friesland (D812)

Hr. Ms. Friesland (runkonumero D812) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Amsterdamin telakalta ja sen köli laskettiin 17. joulukuuta 1951. Alus laskettiin vesille 21. helmikuuta 1953 ja se otettiin palvelukseen 22. maaliskuuta 1956.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja se myytiin romutettavaksi 1979.
Hr. Ms. Groningen (D813)

Hr. Ms. Groningen (runkonumero D813) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Amsterdamin telakalta, missä köli laskettiin 21. helmikuuta 1952. Se laskettiin vesille 9. tammikuuta 1954 ja valmistui 12. syyskuuta 1956.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1980 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP Galvez".
Panopea

Panopea on Hiatellidae-heimoon kuuluva simpukkasuku. Sukuun kuuluu useita lajeja, joista tunnetuin on suurikokoinen, syötävä geoduck ("Panopea generosa").
Hr. Ms. Limburg (D814)

Hr. Ms. Limburg (runkonumero D814) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä, missä köli laskettiin 28. marraskuuta 1953. Se laskettiin vesille 5. syyskuuta 1955 ja valmistui 31. lokakuuta 1956.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1980 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP Quiñones".
Hr. Ms. Overijssel (D815)

Hr. Ms. Overijssel (runkonumero D815) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Wilton Fijenoordilta Rotterdamista, missä köli laskettiin 15. lokakuuta 1953. Se laskettiin vesille 8. elokuuta 1955 ja valmistui 4. lokakuuta 1957.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1982 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP Bolognesi".
Hr. Ms. Drenthe (D816)

Hr. Ms. Drenthe (runkonumero D816) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Amsterdamin telakalta, missä köli laskettiin 9. tammikuuta 1954. Se laskettiin vesille 26. maaliskuuta 1955 ja valmistui 1. elokuuta 1957.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1981 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP Guise".
Hr. Ms. Utrecht (D817)

Hr. Ms. Utrecht (runkonumero D817) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Royal Scheldeltä Vlissingenistä, missä köli laskettiin 15. helmikuuta 1954. Se laskettiin vesille 2. kesäkuuta 1956 ja valmistui 1. lokakuuta 1957.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1980 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP Castilla".
Igor Vahros

Igor Vahros (vuoteen 1942 "Vahromejev"; 7. tammikuuta 1917 Pietari – 23. kesäkuuta 1996 Helsinki) oli kieli- ja kirjallisuustieteilijä. Hän oli Helsingin yliopistossa venäjän kielen ja kirjallisuuden professori 1967–1980. Hän oli tuolloin Suomen ainoa venäjän kielen ja kirjallisuuden professori ja toimi Urho Kekkosen epävirallisena tulkkina.
Venäjällä syntynyt Vahros muutti lapsena isänsä kanssa Suomeen. Hän suomensi talvisodan aikana sotasaalisasiakirjoja ja kuulusteli sotavankeja. Jatkosodan alettua Vahros sijoitettiin Päämajan liikkuvaan tiedustelukeskukseen Osasto Raskiin, jonka tehtävänä oli agenttitiedustelun järjestäminen. Vahros toimi kouluttajana Äänislinnan Tiedustelijainkoulussa. Hän opetti koulussa psykologiaa, piti maailmanpolitiikkaan liittyviä tilannekatsauksia, kirjoitti vakoojien käyttämät peitetarinat ja johti myös koulun orkesteria ja kuoroa. Kirjailija Mikko Porvali käytti teoksensa "Salainen tiedustelija" lähdemateriaalina Vahroksen sotavuosien päiväkirjoja ja rintamalta kotiin kirjoittamia kirjeitä.
Rauhan tultua Vahros oli YYA-valtuuskunnan sihteeri ja tulkki vuonna 1948. 
Vahros oli yksi kansainvälisen Dostojevski-seuran perustajista ja seuran johtokunnan pitkäaikainen jäsen. Hän suomensi Aleksei Tolstoin romaanitrilogian "Kärsimysten tie". Vahros palkittiin Puškin-mitalilla neuvostoliittolaisen kulttuurityön edistämisestä. 
Vahrosin tytär Muusa Savijärvi (s. 1936) on Joensuun yliopiston venäjän kielen emeritaprofessori.
Hr. Ms. Rotterdam (D818)

Hr. Ms. Rotterdam (runkonumero D818) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Rotterdamsche Droogdok Maatschappijlta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 7. tammikuuta 1954. Alus laskettiin vesille 26. tammikuuta 1956 ja se valmistui 28. helmikuuta 1957.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja se myytiin 1981 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP Diez Canzeco".
Hr. Ms. Amsterdam (D819)

Hr. Ms. Amsterdam (runkonumero D819) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Friesland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Amsterdamin telakalta, missä köli laskettiin 26. maaliskuuta 1955. Se laskettiin vesille 25. elokuuta 1956 ja valmistui 10. huhtikuuta 1958.
Palvelus.
Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1980 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP Villar".
Hr. Ms. Holland (D808)

Hr. Ms. Holland (runkonumero D808) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Holland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Rotterdamsche Droogdok Maatschappijlta Rotterdamista, missä köli laskettiin 21. huhtikuuta 1950 telakkanumerolla 266. Se laskettiin vesille 11. huhtikuuta 1953 ja otettiin palvelukseen 31. joulukuuta 1954.
Palvelus.
Palvelukseen oton jälkeen alus teki neitsytmatkansa Afrikan ympäri läpäisten Suezin kanavan ja vieraillen Kapkaupungissa. Kotimaahan palattuaan alus poistettiin 1955 palveluksesta ja sijoitettiin reserviin, mistä se palautettiin palvelukseen 1962. Alus kolaroi Danish-French Linen MV "Mayumban" kanssa kolme merimailia Texelin majakkalaivasta itäkoilliseen.
Alus liitettiin ensimmäiseen STANAVFORLANT laivueeseen, joka perustettiin 13. tammikuuta 1968 Portlandissa komentajanaan G. C. Mitchell. Laivueen muuta alukset olivat "HMS Brighton", "KNM Narvik" ja "USS Holder". Seuraavana vuonna alus oli sisaralustensa kanssa Spitheadissä Naton laivastokatselmuksessa. Se osallistui myös lukuisiin Naton harjoituksiin kuten Razor Sharpiin 1969, Northern Mergeriin ja Safe Passiin 1974.
Alus poistettiin 9. marraskuuta 1977 palveluksesta ja myytiin 1978 Perulle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä "BAP García y García". Peru poisti 1986 aluksen alusluettelostaan.
Hr. Ms. Zeeland (D809)

Hr. Ms. Zeeland (runkonumero D809) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Holland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä, missä köli laskettiin 21. tammikuuta 1951 telakkanumerolla 269. Se laskettiin vesille 27. kesäkuuta 1953 ja otettiin palvelukseen 1. maaliskuuta 1955.
Palvelus.
Koeajojen ja miehistön koulutuksen jälkeen alus teki neitsytmatkan Pohjanmerellä ja Kanaalissa, jolloin se teki laivastovierailun HMNB Portlandiin. Aluksella havaitut viat korjattiin Vlissingenissä. Heinäkuussa 1956 alus vieraili Leningradissa "Hr. Ms. De Zeven Provinciënin" ja "Hr. Ms. Frieslandin" kanssa. Kotimaahan palattuaan se poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin.
Marraskuussa 1956 alus palautettiin palvelukseen ja liitettiin seuraavana vuonna Alankomaiden laivasto-osastoon. Se osallistui 1956 osaston mukana Naton harjoituksiin Grande Change ja Cut Loose. Elokuussa 1968 alus korvasi "Hr. Ms. Hollandin" Naton pysyvässä Atlantin laivastossa (STANAVFORLANT), jonka muut alukset olivat "HMS Argonaut", "Bayern" ja "USS Glennon". Seuraavana vuonna se oli osaston mukana Spitheadissä Naton laivastokatselmuksessa. Palveluksensa aikana se osallistui Naton harjoituksiin kuten Silent Rain 1966, Perfect Play 1967, Silver Town 1968 sekä Razor Sharp ja Peace Keeper 1969.
Oltuaan kaksi vuotta reservissä alus palautettiin palvelukseen 1976. Se lähti New Yorkiin "Hr. Ms. Trompin" kanssa joka toisena vuotena Hudson-joella järjestettyyn laivastokatselmukseen. Alus poistettiin 29. syyskuuta 1978 palveluksesta ja alusluettelosta. Se myytiin romutettavaksi ja hinattiin joulukuussa 1979 Bilbaoon Espanjaan romuttamolle.
Hr. Ms. Noord Brabant (D810)

Hr. Ms. Noord Brabant (runkonumero D810) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Holland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Koninklijke Maatschappij De Scheldeltä Vlissingenistä, missä köli laskettiin 1. maaliskuuta 1951 telakkanumerolla 270. Se laskettiin vesille 28. marraskuuta 1953 ja otettiin palvelukseen 1. kesäkuuta 1955.
Palvelus.
Vuonna 1955 osallistuttuaan Amsterdamissa laivastopäivään alus jatkoi koeajoja ennen palveluksesta poistoaan ja siirtoaan reserviin. Alus palautettiin 1957 palvelukseen amiraali de Ryuterin 350-vuotis syntymäpäivä juhlallisuuksien vuoksi, minkä jälkeen se palautettiin reserviin.
Alus palautettiin 1965 palvelukseen ja osallistui 1965 Spitheadissä järjestettyyn laivastokatselmukseen. Alus osallistui lukuisiin Naton harjoituksiin kuten Sailors Pride ja Silent Rain 1966, Wicked Lady ja Perfect Play 1967, Silver Tower 1968, Razor Sharp 1969, Strong Express 1972 sekä Sunny Seas, Quick Save ja Swift Move 1973. Alus kolaroi 9. tammikuuta 1974 Britannian lipun alla purjehtivan Reardon-Smith Linen "MV Tacoma Cityn" (16 700 grt) kanssa Flushingin edustalla. Hävittäjä vaurioitui pahoin ja sen taaemmat kattila- ja konehuoneet täyttyivät vedellä. Yksi merisotilas sai surmansa ja toinen kuoli myöhemmin saamiinsa vammoihin. Tarkastuksessa aluksen vaurioiden todettiin olevan liian suuria korjattavaksi, joten alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa. Vuotta myöhemmin alus hinattiin Ghentiin Belgiaan romutettavaksi.
Hr. Ms. Gelderland (D811)

Hr. Ms. Gelderland (runkonumero D811) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Holland-luokan hävittäjä.
Valmistus.
Alus tilattiin Wilton-Fijenoordilta Rotterdamista, missä köli laskettiin 10. maaliskuuta 1951 telakkanumerolla 725. Se laskettiin vesille 19. syyskuuta 1953 ja otettiin palvelukseen 17. elokuuta 1955.
Palvelus.
Alus teki 1955 neitsytmatkan Lissaboniin, mistä palattuaan se poistettiin palveluksesta ja siirrettiin telakalle havaittujen vikojen korjaamiseksi. Alus osallistui 1956 erilaisiin harjoituksiin ja 1958 se osallistui Amsterdamin laivastoviikkoon. Alus vieraili 1959 New Yorkissa Henry Hudsonin tutkimusmatkan 350-vuotis juhlallisuuksissa. Seuraavana vuonna se avusti Agadirin maanjäristyksen uhreja muiden laivaston alusten mukana. Alus sijoitettiin 1964 reserviin, kunnes se 1969 palautettiin palvelukseen.
Alus poistettiin palveluksesta 29. maaliskuuta 1973, jolloin se sijoitettiin Amsterdamiin paikallaan pysyväksi koululaivaksi. Alus ankkuroitiin laivaston teknisen koulun edustalle. Kaksi aluksen kaksiputkista Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntakanuunaa kunnostettiin ja siirrettiin uusille ohjusfregateille "Hr. Ms. Trompille" ja "Hr. Ms. De Ruyterille". Alus poistettiin alusluettelosta ja myytiin 1993. Se romutettiin seuraavana vuonna entisellä Amsterdamin telakalla.
Hugo Lignell

August Hugo Lignell (5. huhtikuuta 1841 Saltvik, Ahvenanmaa – 3. toukokuuta 1890 Kuopio) oli suomalainen kauppias, proviisori ja alkoholijuomia valmistavan kuopiolaisen Lignell &amp; Piispanen -yrityksen perustaja.
Lignellin vanhemmat olivat Saltvikin kruununnimismies Pehr August Lignell ja Fredrika Bomansson. Hän oli harjoittelijana apteekeissa Turussa, Salossa, Helsingissä ja Sortavalassa sekä suoritti farmaseutin tutkinnon 1861 ja proviisorin tutkinnon 1865. Vuonna 1872 Lignell osti yhdessä August Piispasen kanssa Kuopion kanta-apteekin oikeudet, ja vuonna 1875 he perustivat toiminimen "Lignell &amp; Piispanen", joka keskittyi alkuvaiheissa sekatavarakaupan harjoittamiseen. Vuonna 1882 toiminimi aloitti alkoholijuomien valmistuksen ja tuonnin, ja siitä kehittyikin pian sen päätoimiala.
Lignell alkoi 1880-luvulla kehitellä uusia alkoholijuomia, ja hän sai 1888 kehittämästään mesimarjalikööristä palkinnon Kööpenhaminassa järjestetyssä näyttelyssä. Toiminimi Lignell &amp; Piispanen aloitti näihin aikoihin myös mesimarjaliköörin valmistuksen ja viennin. Lignell keskittyi tähän puoleen, ja vuonna 1886 hän jätti apteekkipuolen Piispasen hoitoon. Lignelillä oli Kuopiossa myös Lahdentaan oluttehdas, ja vuonna 1884 hän perusti lyhytikäiseksi jääneen voinvientiyhtiön yhdessä muiden kuopiolaisten kauppiaiden kanssa. Lignell sai kauppaneuvoksen arvon 1890.
Lignell toimi Kuopion kaupunginvaltuusmiehenä 1875–1890. Hänen aloitteestaan kaupunkiin rakennettiin katuvalaistus 1876. Lignell oli mukana perustamassa "Kuopion Wapaaehtoista Pelastus- ja Sammutuskuntaa" (vapaapalokunta) 1877 ja Kuopion kauppakoulua 1887. Lignell oli myös Kuopion kauppaseuran puheenjohtajana.
Lignell oli naimisissa vuodesta 1871 Johanna (Hanna) Gustava von Pfalerin kanssa.
Hr. Ms. Zuiderkruis (A832)

Hr. Ms. Zuiderkruis (runkonumero A832) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston tukilaiva, joka otettiin palvelukseen 1975 ja poistettiin palveluksesta 15. joulukuuta 2011.
Valmistus.
Alus tilattiin Verolme Shipyardsin Alblasserdamin telakalta, missä köli laskettiin 16. heinäkuuta 1973. Alus laskettiin vesille 15. lokakuuta 1974 ja otettiin palvelukseen 27. kesäkuuta 1975. Aluksen suunnittelu perustui "Hr. Ms. Poolsterista" saatuihin kokemuksiin.
Palvelus.
Alus lähti 8. helmikuuta 1982 Den Helderistä "Hr. Ms. Trompin", "Hr. Ms. Callenburghin", "Hr. Ms. Van Speijkin", "Hr. Ms. Piet Heinin" ja "Hr. Ms. Overijsselin" kanssa Yhdysvaltoihin osallistuakseen maiden välisen 200-vuotisen historian juhlistamiseen. Alus palasi osaston mukana Den Helderiin 19. toukokuuta 1982.
Vuonna 1988 alus teki "Hr. Ms. Jan van Brakelin", 'Hr. Ms. Kortenaerin" ja "Hr. Ms. Witte de Within" kanssa koulutuspurjehduksen Kaukoitään ja Australiaan.
Alus lähti 19. marraskuuta 1991 "Hr. Ms. Jacob van Heemskerckin" ja "Hr. Ms. Philips van Almonden" kanssa Persianlahdelle vapauttamaan alueella partioivat Alankomaiden laivaston alukset; jotka oli lähetetty alueelle Irakin hyökättyä Kuwaitiin. Alukselle asennettiin HVO telakalla Vlaardingenissa Goalkeeper CIWS.
Alus lähti Itämerelle koulutuspurjehdukselle aikana alus "Kortenaerin" ja "Hr. Ms. Abraham Crijnssenin" kanssa. Osasto vieraili Karlskronassa, josta ne jatkoivat Helsinkiin. Helsingissä osasto oli 19.-20. kesäkuuta 1994 avoinna yleisölle ennen matkan jatkamista Riikaan 21. kesäkuuta.
Alus pelasti 25. huhtikuuta 1996 neljätoista srilankalaista pakolaista Adrianmerellä. Pelastetut laskettiin maihin Barissa Italiassa.
Itämerellä tehdyn koulutuspurjehduksen aikana alus kiinnittyi 26. kesäkuuta 1998 "Trompin" kanssa Helsingin Munkkisaaren laituriin. Alukset olivat viikonlopun avoinna yleisölle ja lähtivät paluumatkalle 29. kesäkuuta.
Belgialais-Alankomaalainen laivue lähti 17. helmikuuta 2003 koulutuspurjehdukselle Atlantille. Laivueeseen kuuluivat "Zuiderkruisin" lisäksi fregatit "Jacob van Heemskerck", "Van Speijk", "Hr. Ms. Van Galen" ja Belgian laivaston "Wandelaar". Osasto vieraili satamissa Britteinsaarilla, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Se palasi kotisatamaansa huhtikuussa.
Alus osallistui 28. kesäkuuta 2005 Trafalgarin taistelun 200-vuotisjuhlallisuuksiissa järjestettyun laivastokatselmukseen Spitheadissä "Hr. Ms. Rotterdamin" ja "Hr. Ms. Uranian" kanssa.
Huhtikuussa 2011 ilmoitettiin laivasto leikkauksista, minkä seurauksena alus poistettiin palveluksesta 10. helmikuuta 2012. Aluksen varastot tyhjennettiin ja käyttökelpoiset järjestelmät poistettiin, minkä jälkeen se lähti 21. helmikuuta 2014 Den Helderistä romutettavaksi Turkkiin.
Hr. Ms. Amsterdam (A836)

Hr. Ms. Amsterdam (runkonumero A836) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston tukilaiva.
Valmistus.
Alus tilattiin Koninklijke Schelde Groepilta Vlissingenistä, missä köli laskettiin 25. toukokuuta 1992 telakkanumerolla 374. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1993 ja valmistui 2. syyskuuta 1995.
Palvelus.
Alus oli Lähi-idässä operaatio Enduring Freedomissa vuosina 2005-2006, jolloin se avusti kahta merirosvojen 18. maaliskuuta 2006 hyökkäyksen kohteeksi joutunutta Yhdysvaltain laivaston alusta.
Alus oli joulukuussa 2010 Norsunluurannikolla presidentin vaalien aiheuttaman rauhattomuuden vuoksi ja seuranneen mahdollisen eurooppalaisten alueelta evakuoinnin vuoksi.
Alus poistettiin palveluksesta 2014. Perun hallitus lunasti heinäkuussa aluksen, joka liitettiin Perun laivastoon 4. joulukuuta 2014 nimellä "BAP Tacna" runkonumerolla ARL-158.
Rotterdam-luokka

Rotterdam-luokka on Alankomaiden kuninkaallisen laivaston kahden maihinnousualuksen () muodostama alusluokka. 
Suunnittelu.
Luokan alukset suunniteltiin yhteistyössä Espanjan kanssa. Aluksilla on suuri helikopterikansi sekä telakka maihinnousukaluston veteen saamiseksi. Alukset on varustettu sairaalalla, johon kuuluu leikkausosasto sekä tehohoitoyksikkö. Sen varustukseen kuuluu myös vedenpuhdistamo, joka kykenee tuottamaan merivedestä juomavettä.
"Hr. Ms. Rotterdam" kykenee kuljettamaan telakkakannellaan kaksi LCU:ta ja kolme pienempää LCVP:tä. "Hr. Ms. Johan de Witt" kykenee kuljettamaan telakkakannella kaksi LCU:ta ja neljä taavetteihin sijoitettua LCVP:tä. Aluksilla voidaan kuljettaa myös 170 panssaroitua miehistönkuljetusajoneuvoa tai 33 panssarivaunua. Niillä on majoitustilat 611 merijalkaväen sotilaalle.
Alusten omasuojana on kaksi Goalkeeper CIWS järjestelmää, joita täydentävät konekiväärit. Alusten hangaareihin sopii kuusi Agusta Westland Lynx tai NH90-helikopteria.
Viola Kuoksa

Lempi Maria Viola Kuoksa-Wave (1. kesäkuuta 1904 Calumet – 31. lokakuuta 1995 Rovaniemi) oli suomalainen opettaja, hammaslääkäri ja kirjailija. Hän käytti nimimerkkiä "Hannu Taro".
Kuoksan vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Vilho Kuoksa ja Briita Kustaava Leiviskä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1923 Lahden yhteiskoulusta ja valmistui kansakoulun opettajaksi Raahen opettajaseminaarista 1925. Kuoksa opiskeli sitten hammaslääkäriksi Helsingin yliopistossa ja suoritti odontologian lisensiaatin tutkinnon 1933.
Kuoksa toimi kansakoulun opettajana Rovaniemellä, Karungissa ja Alatorniossa 1923–1927 sekä opettajana Lahden ylemmässä kansanopistossa 1927–1928 ja suomen kielen opettajana Tallinnassa 1931. Hän toimi viimeksi hammaslääkärinä Rovaniemellä vuodesta 1933 lähtien.
Viola Kuoksa oli naimisissa 1934–1959 metsänhoitaja Arvo Gunnar Waven (ent. Wavén; 1903–1959) kanssa.
Oja (sukunimi)

Oja on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi. Henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Håkan Tollet

Håkan Conrad Constantin Tollet [to'let] (20. lokakuuta 1904 Viipuri – 24. marraskuuta 1980 Nacka) oli suomalainen toimittaja, kääntäjä ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Tolletin vanhemmat olivat toimittaja Jussi Tollet ja Ella Leeping. Hän pääsi ylioppilaaksi 1925 ja opiskeli Helsingin yliopistossa 1925–1928. Tollet oli Hufvudstadsbladetin toimittajana vuodesta 1928 alkaen.
Håkan Tollet käänsi myös ruotsin kielelle englanninkielistä kaunokirjallisuutta yhdessä Elsie Tolletin kanssa.
Teoksia.
Omalla nimellä:
Nimimerkillä "Ivar Bleke":
Ales Bjaljatski

Ales Bjaljatski (, s. 25. syyskuuta 1962 Värtsilä, Sortavalan piiri) on valkovenäläinen ihmisoikeusaktivisti, joka on tullut tunnetuksi muun muassa työstään Valko-Venäjällä ihmisoikeuksia kunnioittavan kansalaisyhteiskunnan kehittämiseen pyrkivän Ihmisoikeuskeskus Vjasnan parissa.
Bjaljatski on Vjasnan puheenjohtaja. Hänelle langetettiin marraskuussa 2011 yhteensä 4,5 vuoden vankeusrangaistus kiistämiensä verorikosten takia. Amnesty International julisti Bjaljatskin mielipidevangiksi. Hän vapautui vuonna 2014. Hänet pidätettiin vilpillisten Valko-Venäjän presidentinvaalien 2020 jälkeisten mielenosoitusten aikana uudelleen. Lokakuussa 2022 hän oli yhä valkovenäläisessä vankilassa ilman, että oikeudenkäyntiä olis edes järjestetty.
Tunnustuksena totalitaarisessa maassa tehdystä tärkeästä ihmisoikeustyöstä ja työn vaatimasta henkilökohtaisesta uhrauksesta toisinajattelija, mielipidevanki Ales Bjatjatskille on myönnetty useita tunnustuksia ja ihmisoikeuspalkintoja. Häntä on muistettu esimerkiksi Pariisin kaupungin taholta (2012), hän on saanut norjalaisen sananvapauspalkinnon (2012), Yhdysvaltain Ulkoministeriön ihmisoikeuspuolustajan 2011 palkinnon (2012), Václav Havelin ihmisoikeuspalkinnon (2013) ja kansainvälisen Civil Rights Defenders -järjestön vuoden 2014 ihmisoikeuspuolustajan palkinnon. Koska Valko-Venäjä piti Ales Bjatjatskia yhä vangittuna huhtikuussa 2014, hänen vaimonsa nouti palkinnon Tukholmasta vangitun toisinajattelijan sijaan. Vuonna 2020 hänelle ja Vjasnalle myönnettiin Right Livelihood -palkinto ihmisoikeuksien ja demokratian edistämisestä Valko-Venäjällä. Vuonna 2022 hän oli yksi Nobelin rauhanpalkituista.