Lintulan luostari

 
Lintulan Pyhän Kolminaisuuden luostari on Heinäveden kunnassa Palokin kylässä sijaitseva ortodoksinen nais- eli nunnaluostari. Luostarin nykyinen johtaja on igumenia Ksenia. Luostari on Pohjoismaiden ainoa ortodoksinen nunnaluostari.
Perustaminen.
Lintulan luostari perustettiin alun perin vuonna 1895 venäläisten nunnien yhteisöksi Karjalankannaksen Kivennavan pitäjään silloisen Venäjän rajan tuntumaan. 
Lintulan luostari Kivennavalla sai alkunsa, kun salaneuvos F. P. Neronov lahjoitti vuonna 1894 luostarin perustamiseksi maatilan Karjalankannakselta Kivennavan Lintulan kylästä. Varsinaisesti tämä naisluostarin ensivaihe, Lintulan Pyhän Kolminaisuuden naisyhteisö, perustettiin seuraavana vuonna. Sittemmin nimi muuttui luostariksi. Nimen Lintulan luostari sai läheisestä kylästä ja joesta.
Perustaminen ei ollut helppoa, sillä Suomessa vallitsi vielä Ruotsin vallan aikainen lainsäädäntö, joka monella tapaa pyrki turvaamaan luterilaisen kirkon aseman ainoana valtionuskontona. Myös alue, jonne luostaria kaavailtiin, oli valtaosaltaan luterilaista. Kaikista vaikeuksista huolimatta luostari perustettiin Pyhän Synodin päätöksellä ja keisarillisen majesteetin suostumuksella kesällä 1895.
Ensimmäiset kilvoittelijansa luostari sai toisista luostareista, muun muassa Penzan kuvernementista Mokšanin kaupungista, mutta myös muualta Venäjältä. 1900-luvun alun elämä luostarissa oli työntäyteistä ja vaatimatonta. Myös sisäiset ristiriidat sekä huono taloudellinen tilanne vaivasivat luostaria. 
Vuosisadan alkupuolella asioita mutkistivat lisäksi Suomen venäläistämispyrkimykset, joissa ortodoksinen kirkko luostareineen joutui olemaan huomattavassa määrin mukana. Näihin kuului muun muassa venäläisten koulujen perustaminen suomalaisille lapsille.
Luostari itsenäisessä Suomessa.
Suomen itsenäistyminen katkaisi siteet Venäjän kirkkoon ja ortodoksinen kirkko kansallistettiin. Tässä yhteydessä venäläiset koulut suljettiin. Ensimmäinen maailmansota, Venäjän vallankumous ja Suomen vuoden 1918 sisällissota vaikeuttivat Lintulan toimintaa ja aiheuttivat ajoittain jopa nälänhätää. Luostarissa oli sisariston lisäksi orpokoti. Ongelmia aiheutti nunnien kansalaisuus. Lähes kaikilla oli Venäjän kansalaisuus. Heidän piti saada lupa opetusministeriöltä luostarissa oleskeluun. Koulun jälkeen myös orpokoti lakkautettiin ja rakennus muutettiin matkailumajaksi.
Luostari sinnitteli sisukkaasti turvaten luostarin elämän jatkumisen, mutta marraskuussa 1939 alkanut talvisota katkaisi kaikki suunnitelmat.
Evakko.
Sotien yhteydessä nunnat evakuoituivat Savoon. Luostarista joutui lähtemään ennen talvisodan syttymistä evakkotielle yhteensä 47 henkilöä. Useimmat heistä matkasivat jalkaisin lokakuussa luostarista Terijoelle ja sieltä junalla Joroisten kunnan Maaveden kylään. Evakot luulivat lähtevänsä pois vain vähäksi aikaa, mutta toisin kävi. Koko esineistöstä pelastui vain muutamia esineitä, kuten nunna Ninan 11. lokakuuta 1939 mukaansa viime hetkellä ottama Jerusalemin Jumalanäidin ikoni, jota nykyään pidetään yhtenä Suomen ortodoksisen kirkon ihmeitätekevistä ikoneista. Tämän ikonimallista tuli sittemmin Helsingin ortodoksisen seurakunnan nimikkoikoni, jollainen lahjoitetaan mm. kaikille seurakunnassa avioliittoon vihityille. 
Maavedellä nunnat majoitettiin eri taloihin. Toive paluusta Kivennavalle eli voimakkaasti jokaisen mielessä. Talvisodan alkuvaiheessa suuri osa luostarin rakennuksista tuhoutui ja jatkosodan jälkeen sisaret saivat lopullisesti unohtaa paluunsa takaisin.
Monien vaiheiden jälkeen vuonna 1945 sisaret hankkivat omistukseensa Hackman &amp; Co:n omistaman tilan Heinäveden Koskijärven kylästä ja nunnat muuttivat uuteen kotiinsa Palokkiin tammikuussa 1946.
Heinäveden Palokki.
Lintulan luostari on toiminut Heinävedellä vuodesta 1946 lähtien yhtäjaksoisesti. Lähistöllä sijainnut Heinäveden Valamon luostari huolehti sisariston hengellisistä tarpeista ja monissa käytännön asioissakin tehtiin yhteistyötä. Myös Valamon asukkaat olivat pääosin venäjänkielisiä. 
Palokkiin muuttaneet 34 sisarta olivat suurimmaksi osaksi venäläisiä, mutta joukossa oli myös ukrainalaisia, karjalaisia ja yksi virolainen.
Luostarin suomalaistuminen.
Uuden arkkipiispan ja hiljalleen luostariin tulleiden suomalaisten myötä Lintula alkoi pikkuhiljaa suomalaistua 1960-luvulla. Vuonna 1973 luostari sai uuden kirkon, mutta pappispula vaivasi ajoittain suurestikin. 1970- ja 1980-luvuilla luostariin saapui uusia sisaria ja toiminta elpyi niin Lintulassa kuin myös Valamon luostarissa.
Luostari sai tuloja ja elantonsa aluksi maataloudesta ja jossain määrin matkailusta. Ruuan suhteen oltiin pitkälti omavaraisia aina 1970-luvun alkupuolelle saakka.
Jälleenrakennuksen aika.
Syksyllä 1966 valmistui monien eri tahojen yhteistyönä rahoitettu ja toteutettu luostarin asuntorakennus vanhan kartanon läheisyyteen. Kauan toivottu kirkko valmistui syksyllä 1973. Kirkon suunnitteli arkkitehti Vilho Suonmaa. Kirkko pyhitettiin Pyhälle Kolminaisuudelle, kuten aikaisemmatkin Lintulan kirkot. Kirkon alttari-ikoni on Petros Sasakin maalaama Jumalanäidin Ennusmerkki eli "orantti"-ikoni. Se on Suomen suurin lajissaan. 
Syksyllä 1988 valmistui asuntolan lähelle rakennus, jonka alakerrassa sijaitsee kynttilätehdas varastoineen ja muine huoltotiloineen ja yläkerrassa oli tilava matkamuistomyymälä. 1990-luvun alussa laajennettiin sisariston asuntolaa ja vanhaa peruskorjattiin.
Alun perin sisaret oli haudattu Valamon hautausmaalle, mutta luostari sai oman hautausmaansa vuonna 1994. Seuraavana vuonna hautausmaan viereen rakennettiin hirsitšasouna, jonka esikuvana oli vanha äänisniemeläinen malli. Tšasouna on pyhitetty Jumalanäidille.
Luostarin päärakennus korjattiin 2011 ja samalla uusittiin vanhan kartanon lämmitysjärjestelmä. Lintulan luostarin kirkko sai uudet katto- ja seinämaalaukset 40-vuotisjuhliinsa vuonna 2013.
Vuonna 2020 Lintulan luostari haki Heinäveden kunnalta turvavyöhykettä kaivosteollisuutta vastaan.
Luostarin sisaristo.
Nykyinen sisaristo on kokonaisuudessaan suomalaista alkuperää. Luostarissa on neljä kilvoittelun astetta, jotka ovat kuuliaisuussisar eli noviisi, viitankantaja, nunna ja skeemanunna. 
Viimeinen vanhasta Lintulasta tullut nunna oli vuonna 1998 kuollut äiti igumenia Antonina, joka tuli sieltä nuorena noviisina. Lintulassa oli myös Suomen viimeinen suuren skeeman luostarilainen, skeemanunna äiti Serafima. 
Lintulan luostarin pitkäaikaisin nunna on ollut äiti Varvara. 
Lintulan luostarin tunnetuin nunna oli nunna Kristoduli, joka on tullut tunnetuksi hengellisistä kirjoistaan. Hän menehtyi vuonna 2020. 
Vuonna 2017 yksi Lintulan nunnista katosi, eikä häntä ole löydetty. Hänet julistettiin kuolleeksi 2019. 
Lintulan luostarissa vihittiin ensimmäistä kertaa pitkään aikaan vuonna 2018 suureen skeemaan nunna Taisia, joka sai samalla nimen Melania.
Luostarin säännöt.
Tullessaan luostariin ihminen jättää maallisen elämän ja sitoutuu köyhyyteen, naimattomuuteen sekä kuuliaisuuteen. Luostarin ulkopuolelle lähtemiseen tarvitaan lupa ja ainakin osa eläkkeestä luovutetaan luostarille. Mahdollisuus lomaan luostarin ulkopuolella on kuitenkin olemassa. Luostarissa tehdään kuuliaisuustehtäviä, eli luostarin töitä, joka päivä. Töiden tekeminen perustuu kuuliaisuuteen. Kirkon palveluksissa vietetään päivittäin pari kolme tuntia ja rukous kuuluu elämään.
Kukin nunna asuu keljassa eli omassa huoneessaan.
Pääelinkeinot.
Maatalouden loppuessa luostaristakin tuli matkailun lisäksi etsiä uusia elinkeinoja ylläpidon turvaamiseksi. Vuonna 1967 kirkollishallitus tarjosi kirkkokunnalle kirkkotuohukset valmistavan kynttilätehtaan perustamista Lintulalle, joka otti sen vastaan. Monien vaiheiden jälkeen on päästy siihen, että tuohuksien teko ei enää vaadi suurta määrää tekijöitä ja käsityötä, kun koneet hoitavat suuren osan töistä. Tuohuksien teosta koko kirkkokunnan tarpeisiin tulee nykyään noin puolet luostarin käyttöbudjetista.
Maatalous lopetettiin kokonaan vuosina 2003–2004. Eläimet on myyty ja pellot vuokrattu. Marjat ja puutarhatuotteet kuuluvat kuitenkin pienessä määrin edelleen luostarin tuotteisiin. Luostarilla on myös julkaisutoimintaa.
Matkailu on merkittävä elinkeino myös Lintulan luostarille. Luostarilla on oma myymälä sekä muutamia majoitustiloja vuokrattavaksi. Kävijöiden määrä on 1990-luvulla ollut noin 20 000–25 000 matkailijaa kesässä.