tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jari Tapani Salo

Jari Tapani Salo (s. 1977) on suomalainen professori. Hän aloitti 1.6.2016 Helsingin yliopiston markkinoinnin professorina. Salo nimitettiin syyskuussa 2015 Kapkaupungin yliopiston markkinoinnin professoriksi ja tohtoriohjelman johtajaksi Kapkaupunkiin Etelä-Afrikkaan. Sitä ennen Salo on toiminut markkinoinnin professorina (digitaalinen markkinointi) Oulun yliopiston kauppakorkeakoulussa vuosina 2010–2016. Oulun yliopiston kauppakorkeakoulun markkinoinnin laitoksen johtajana Salo toimi vuonna 2011 sekä markkinoinnin tohtoriohjelman johtajana vuosina 2012-2015. 
Hän on aiemmin toiminut yliassistenttina Helsingin kauppakorkeakoulun markkinoinnin laitoksella. Vuonna 2010 Helsingin kauppakorkeakoulu liittyi perustettavaan Aalto -yliopistoon ja nimettiin Aalto -yliopiston kauppakorkeakouluksi. Salo on Aalto-yliopiston dosenttina alanaan digitaalinen markkinointi. 
Salon akateemisen tutkimuksen erikoisalueina ovat olleet digitalisoituvat yritysten väliset liiketoimintasuhteet, digitaalinen markkinointi, teollisten tuotteiden ja palveluiden markkinointi ja brändäys sekä peliteollisuus. Salo on ollut vierailevan professorina Perthissä Australiassa.
Salolla on syksyllä 2016 yli 150 tieteellistä julkaisua, jotka käsittelevät näitä ja muita aiheita. Hänen artikkeleitaan on julkaistu muun muassa tieteellisissä aikakausikirjoissa Industrial Marketing Management, Management Decision ja Journal of Business and Industrial Marketing. Hän on myös aktiivinen liikkeenjohdon kouluttaja ja konsultti. Vuonna 2010 hän oli mukana perustamassa ajatushautomo Nordic Institute of Business &amp; Societyä. Salo on Oulun lyseon lukion alumni.
Jari Salo väitteli kauppatieteiden tohtoriksi Oulun yliopistosta 2006.
Lähteet.
http://www.oulu.fi/yliopisto/node/35286
Alvejuurikasvit

Alvejuurikasvit ("Dryopteridaceae") on saniaisheimo, jossa on 40–50 sukua ja noin 1 700 lajia. Niiden levinneisyysalueena on miltei koko maailma, mutta runsaslajisimpina niitä esiintyy lauhkeilla vyöhykkeillä, viileän ilmaston alueilla ja etelämpänä heimon lajit kasvavat trooppisten alueiden vuoristoissa. Alvejuuret ovat komeita, yleensä kookkaita ja liuskalehtisiä. Suomessa lajeja on kuusi. Alvejuurikasvien juurakoista on valmistettu heisimatolääkettä ja ne tunnetaan antibakteerisista ominaisuuksistaan.
Valtaosa lajeista ovat maanpinnalla kasvavia tai kasvavat kivien päällä, kuitenkin "Polybotrya" (noin 35 lajia) ja muutama muu suku juurtuvat maahan, mutta ovat mukautuneet kiipeämään puihin. Lehtien morfologia on erittäin kirjavaa, mutta yleisemmin niiden itiöpesäkkeet ovat pyöreitä ja niitä peittää kalvomainen suomu tai kate (indisium). Niiden itiöt ovat enimmäkseen pavun siementen muotoisia (symmetrisiä).
Jotkin suvut sisältävät kasveja, joita kasvatetaan puutarhoissa, kuten mahoniasaniaiset ("Cyrtomium", niinkin monta kuin 20 lajia; sirppimahoniasaniainen eli mahoniasaniainen "Cyrtomium falcatum") ja härkylät ("Polystichum", 160–200 lajia).
Marina Kaljurand

Marina Kaljurand (o.s. Rajevskaja; s. 6. syyskuuta 1962) on virolainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko, joka oli ennen vuoden 2016 presidentinvaalia Viron ulkoministeri reformipuolueen hallituspaikalla. Hän oli ollut pitkään kansansuosikki presidentiksi. 
Kaljurand erosi ministerintehtävästä ryhtyäkseen sitoutumattomaksi presidenttiehdokkaaksi, koska reformipuolue asetti ehdokkaakseen Siim Kallasin. Ennen viimeistä vaihetta, valitsijamieskokousta, Sosiaalidemokraattinen puolue luopui omasta ehdokkaastaan ja asettui Kaljurandin taakse.
Kaljurand valittiin Euroopan parlamenttiin vuonna 2019.
Antti Jokela

Antti Tapio Jokela (s. 26. tammikuuta 1945 Tyrvää) on suomalainen oikeustieteilijä. Hän on ollut Turun yliopiston prosessioikeuden professori vuodesta 1990. Hänen tutkimuskohteensa on ollut vesioikeus. Hän oli Suomen Akatemian apurahatutkijana vuosina 2003–2004. Hän jäi eläkkeelle 2013.
Turku Jazz Orchestra

Turku Jazz Orchestra (TJO) on Turussa toimiva big band, joka on perustettu keväällä 2012. Orkesterin vaihtuvaan jäsenistöön kuuluu kolmisenkymmentä Turun seudun ammattimuusikkoa, joista kootaan aina 17-henkinen kokoonpano. Orkesterin taiteellisena johtajana ja kapellimestarina toimii säveltäjä-sovittaja Vellu Halkosalmi. 
Syksyllä 2016 Turku Jazz Orchestra julkaisi esikoisalbuminsa "Sulle salaisuuden kertoa mä voisin", joka koostuu suomalaisista elokuvamusiikin klassikoista. Levyllä soittavat myös Turun filharmoninen orkesteri ja saksofonisti Jukka Perko, ja laulusolistina on Johanna Iivanainen. Levyn sisältö perustuu TJO:n toukokuussa 2015 kantaesittämään ohjelmistoon, jonka kanssa se on konsertoinut myös muualla Suomessa.
Vuonna 2013 Turku Jazz Orchestra esitti Quincy Jonesin sävellyksiä ja sovituksia, joita Vellu Halkosalmi oli saanut Jonesilta käyttöönsä tai poiminut tämän levytyksiltä. TJO on soittanut myös muun muassa Thad Jonesin bigband-sovituksia. 
Turku Jazz Orchestran bigbandopisto tarjoaa yhtyesoiton opetusta harrastajille. Se koostuu kahdesta periodityyppisesti toimivasta orkesterista, joista toinen on suunnattu aloittelijoille ja toinen edistyneemmille.
Turku Jazz Orchestra on osa Turkuun vuonna 2016 perustettua Jazz City Turku -hanketta, jonka piiriin kuuluvat myös ympärivuotinen konserttisarja Flame Jazz sekä elokuisin järjestettävä Turku Jazz Festival.
Fidži kesäparalympialaisissa 2016

Fidži osallistui Rio de Janeiron kesäparalympialaisiin vuonna 2016 kahden urheilijan joukkueella. Maata edusti Mere Rodan naisten pöytätenniksessä luokassa 5 ja Epeli Baleibau miesten korkeushypyssä luokassa T45-47. Maan lipunkantajana avajaisissa toimi Mere Rodan. Mitaleita maa ei saavuttanut. 
Tausta.
Maan toisella edustajalla, Mere Rodanilla, ei ollut kisoissa mukana kunnollista urheilupyörätuolia, sillä hänellä ei ollut varaa sellaiseen. Hän tarvitsi lahjoituksia saadakseen sellaisen.
Tapani Jokinen

Tapani Veikko Juhani Jokinen (s. 13. marraskuuta 1937 Kärkölä) on suomalainen tekniikantutkija. Hän on ollut Teknillisen korkeakoulun sähkötekniikan professori vuodesta 1974. Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet sähkömoottorit ja generaattorit sekä suprajohtavuuden sovellukset sähkövoimatekniikassa. Hän jäi eläkkeelle 2001.
Väinö Kannisto

Väinö Olavi Kannisto (24. syyskuuta 1916 Helsinki – 16. helmikuuta 2002 Lissabon, Portugali) oli suomalainen väestötieteilijä joka oli suurimman osan urastaan kansainvälisten järjestöjen palveluksessa.
Väinö Kanniston isä oli kielentutkija ja professori Artturi Kannisto. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa taloustiedettä ja tilastotiedettä ja valmistui maisteriksi 1938. Hän oli vuosina 1939–1945 Tilastollisen päätoimiston palveluksessa apulaisaktuaarina mutta oli suurimman osan tästä ajasta sotapalveluksessa. Jatkosodan aikana vuonna 1942 hän keräsi Itä-Karjalassa tilastoaineistoa paikallisten naisten avioitumishistoriasta, lasten syntymistä ja kuolemista tehden yli 5 500 haastattelua. Kannisto aikoi käyttää aineistoa tohtorinväitöskirjaansa varten, mutta luopui aikeesta kun hänen työtään ohjannut professori piti aineistoa epäluotettavana koska se ei perustunut virallisiin dokumentteihin. Kannisto lahjoitti kokoamansa aineiston 1980-luvulla Helsingin yliopiston sosiologian laitokselle.
Sotien jälkeen Kannisto väitteli tohtoriksi 1947; väitöskirja "Kuolemansyyt väestöllisinä tekijöinä Suomessa" käsitteli väestön kuolinsyitä Suomessa. Kannisto havaitsi eroja väestön kuolinsyissä alueellisesti niin että Länsi-Suomessa tuberkuloosi oli johtava kuolinsyy, Itä-Suomessa taas sydäntaudit. Erityisesti itäsuomalaisten keski-ikäisten ja vanhojen miesten kuolleisuus oli tavallista korkeampi. Tohtoriksi väiteltyään Kannisto opiskeli biostatistiikkaa Baltimoressa Johns Hopkins School of Hygiene ja Public Healthissa 1947–1948 ja taloustilastotiedettä Pennsylvanian yliopistossa Philadelphiassa 1948–1949. Kannisto oli sitten tilastoasiantuntijana Maailman terveysjärjestön WHO:n palveluksessa 1949–1955. Hän palasi vuonna 1956 Suomeen vuoden ajaksi Tilastollisen päätoimiston palvelukseen mutta siirtyi sitten takaisin ulkomaille ja työskenteli YK:n palveluksessa 1957–1981 väestötieteen ja yhteiskuntatilastojen asiantuntijana. Eläkkeelle jäätyään Kannisto oli vielä 1982–1990 YK:n eri järjestöjen asiantuntijatehtävissä. Vuodesta 1990 alkaen Kannisto asui vaimonsa kanssa Lissabonissa. Kannisto jatkoi 1980-luvulta väestön kuolleisuutta käsitelleitä tutkimuksiaan, joita hän oli tehnyt 1940-luvulla keskittyen nyt yli 80-vuotiaiden kuolinsyihin. Hän vieraili usein Suomessa ja sai Tampereen yliopiston kunniatohtorin arvon 1985.
Väinö Kanniston rahasto jakaa palkintoa parhaasta väestötieteellisestä opinnäytteestä kuolleisuus- ja terveystutkimuksen alalla.
Paul Rand

Paul Rand (oik. "Peretz Rosenbaum", 15. elokuuta 1914 Brooklyn, New York – 26. marraskuuta 1996 Norwalk, Connecticut) oli yhdysvaltalainen art director ja graafinen suunnittelija, joka tuli tunnetuksi monien suuryritysten logojen muotoilijana. Hänen asiakkaisiinsa kuuluivat IBM, UPS, ABC, Enron, Westinghouse ja NeXT. 
Henkilöhistoria ja ammattiura.
Rand oli ensimmäisiä amerikkalaisia graafikoita, jotka edustivat pelkistetyn asiallista sveitsiläistä tyyliä. Yhdessä Saul Bassin, Henry Wolfin, Robert Brownjohnin ja Lou Dorfsmanin kanssa hän oli keskeinen jäsen niin sanotussa New Yorkin koulukunnassa, joka uudisti amerikkalaista graafista suunnittelua 1950-luvulla.
Rand opiskeli Pratt Institutessa 1929–1932, Parsons-taideoppilaitoksessa 1932–1933 ja Art Students Leaguessa 1933–1934. Hän aloitti uransa aikakauslehtien kuten "Esquire" ja "Apparel Arts" graafikkona ja taittajana ja työskenteli sitten vuosina 1941–1954 Weintraub-mainostoimistossa muun muassa sittemmin mainosalan legendaksi nousseen Bill Bernbachin kanssa. Mainosgraafikolle epätyypilliseen tapaan Rand oli hyvin kiinnostunut työnsä filosofiasta ja teoreettisista kysymyksistä. Yritysgrafiikan lisäksi Rand suunnitteli julisteita, pakkauksia ja tekstiilejä sekä kuvitti lastenkirjoja.
Rand kuoli syöpään kotonaan Connecticutin Norwalkissa marraskuussa 1996, hän oli kuollessaan 82-vuotias.
Kirjoja.
Rand julkaisi alaltaan seuraavat teokset:
Kerkíni

Kerkíni ( eli (Τεχνητή) Λίμνη Κερκίνη, "(Technití) Límni Kerkíni", "Kerkínin tekojärvi") on tekojärvi Makedoniassa Pohjois-Kreikassa. Se on Kreikan kolmanneksi suurin tekojärvi ja sen pinta-ala on vuodenajasta riippuen noin 45–70 neliökilometriä. Kerkíni-järvi ympäristöineen muodostaa Kerkíni-järven kansallispuiston (Εθνικό Πάρκο Λίμνης Κερκίνης, "Ethnikó Párko Límnis Kerkínis").
Kerkíni sijaitsee Strymónas-joessa Sérresin alueyksikön alueella Keski-Makedoniassa, noin 40 kilometriä länsiluoteeseen Sérresin kaupungista. Järvi on suurimmillaan noin 17 kilometriä pitkä ja noin viisi kilometriä leveä. Se sijaitsee 30 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen suurin syvyys on 35,5 metriä. Järvi on syntynyt sen jälkeen, kun Strymónas padottiin vuonna 1932. Padon rakentamisen tarkoituksena oli alueen suojeleminen tulvilta. Veden pinta pidetään tarkoituksella alempana syksyllä ja talvella tulvimisen ehkäisemiseksi. Järvi on saanut nimensä läheisestä Kerkínin kylästä. Kerkínin kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on Sintikín kunnan osa. Järven pohjoispuolella ovat Bélles- eli Belasitsa-vuoret ja eteläpuolelle Kroússia-vuoret.
Kerkínijärven kansallispuisto perustettiin vuonna 2006. Sen pinta-ala on noin hehtaaria. Alue on suojeltu myös Ramsarin sopimuksella. Järvi on merkittävä lintualue ja suosittu lintuharrastuskohde.
Kremastá

Kremastá ( eli (Τεχνητή) Λίμνη Κρεμαστών, "(Technití) Límni Kremastón", "Kremastán tekojärvi") on tekojärvi Keski-Kreikassa. Se on Kreikan suurin tekojärvi ja maan kaikista järvistä toiseksi suurin. Sen pinta-ala on noin 81 neliökilometriä. Kremastá on suurimmillaan noin 45 kilometriä pitkä ja noin 13 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee 750 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen suurin syvyys on 60 metriä.
Kremastán tekojärvi sijaitsee Aitolia-Akarnanian ja Evrytanían alueyksiköiden rajalla noin 60 kilometriä pohjoiskoilliseen Agrínion kaupungista ja noin 57 kilometriä länteen Karpenísista. Järveen laskevat Achelóos-, Agrafiótis-, Tavropós- ja Trikeriótis-joet, joiden virtaukset patoamalla tekojärvi on muodostettu. Kremastán padon suunnittelu alkoi vuonna 1918. Pato rakennettiin lopulta vuosina 1961–1965 ja saatiin sähköntuotannon käyttöön 1966–1967. Pato on 670 metriä pitkä ja 160 metriä korkea. Järven tilavuus on noin 4 750 000 000 kuutiometriä. Tekojärven alle jäi lukuisia kyliä bysanttilaisine kirkkoineen, mutta tärkeimpiä muinaismuistoja otettiin talteen.
Järven ylittää kaksi suurta siltaa, Tatárnan silta lähellä Tríklinon kylää sekä Episkopín silta lähellä samannimistä kylää.
Pamvótida

Pamvótida (, ) eli Ioánninanjärvi (Λίμνη των Ιωαννίνων, "Límni ton Ioannínon") on järvi Epeiroksessa Luoteis-Kreikassa. Se on Kreikan yhdeksänneksi suurin luonnonjärvi ja sen pinta-ala on 22,8 neliökilometriä. Pamvótida on suurimmillaan noin kahdeksan kilometriä pitkä ja noin viisi kilometriä leveä. Järvi sijaitsee 470 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen suurin syvyys on lähteestä riippuen 5–13 metriä.
Pamvótida sijaitsee Ioánninan alueyksikön alueella. Ioánninan kaupunki sijaitsee järven länsirannalla. Järvessä sijaitsee Ioánnina-saari ("Nisí Ioannínon"). Pamvótida saa vetensä alueen lukuisista karsti- yms. lähteistä. Järvellä ei ole varsinaisia laskujokia, mutta sen vedet päätyvät maanalaisesti Árachthos-, Loúros- ja Thýamis- eli Kalamás-jokiin. Järven ympärysmitta on noin 33 kilometriä.
Polýfytos

Polýfytos ( eli (Τεχνητή) Λίμνη Πολυφύτου, "(Technití) Límni Polyfýtou", "Polýfytoksen tekojärvi") on tekojärvi Makedoniassa Pohjois-Kreikassa. Se on Kreikan toiseksi suurin tekojärvi ja maan kaikista järvistä kolmanneksi suurin. Sen pinta-ala on noin 74 neliökilometriä. Polýfytos on suurimmillaan noin 29,5 kilometriä pitkä ja noin 4,2 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee 293 metrin korkeudella merenpinnasta.
Polýfytoksen tekojärvi sijaitsee Aliákmonas-joessa Kozánin alueyksikön alueella Länsi-Makedoniassa noin 15 kilometriä Kozánin kaupungista kaakkoon. Sen ympäristö kuuluu Sérvia-Velventóksen kuntaan ja Kozánin kuntaan. Järvi syntyi vuosina 1973–1975 Aliákmonaksen patoavan Polýfytoksen vesivoimalapadon rakentamisen myötä.
Järven ympärillä sijaitsevat muun muassa Sérvian ja Velventóksen kaupungit sekä kylät Ímera, Goúles, Kaisareiá, Neráida ja Rýmnio. Järven ylittää sen keskivaiheilla suuri silta, joka kulkee järven eteläpuolen Sérviasta pohjoispuolen Neráidaan.
Vistonída

Vistonída (, ) on järvi Länsi-Traakiassa koillisessa Kreikassa lähellä Traakianmeren rantaa. Se on Kreikan neljänneksi suurin luonnonjärvi ja sen pinta-ala on vuodenajasta riippuen noin 42–45 neliökilometriä. Vistonída on suurimmillaan noin 12,5 kilometriä pitkä ja noin 7 kilometriä leveä. Järven suurin syvyys on 3 metriä.
Vistonída sijaitsee Xánthin ja Rodópin alueyksiköiden alueella noin 25 kilometriä kaakkoon Xánthin kaupungista, 23 kilometriä lounaaseen Komotinísta ja noin 225 kilometriä itään Thessalonikista. Kompsátos- ja Kósynthos-joet laskevat järveen. Vistonída-järvi on laguunimainen, sijaitsee merenpinnan tasolla ja sen vesi on suhteellisen suolaista. Järven erottaa Traakianmerestä vain kapea maakaistale, ja se yhdistyy mereen itäosassa Pórto Lágoksen laguunin kautta ja lännempänä 1950-luvulla kaivetun kanavan kautta. Järven alue on osa Itä-Makedonian ja Traakian kansallispuistoa.
Järvi on saanut nimensä alueella aiemmin asuneesta traakialaisesta vistonien heimosta. Ávdiran kunnan osa Vistonídan kunnallisyksikkö, entinen itsenäinen kunta, on saanut nimensä järvestä.
Crailsheim Merlins

Crailsheim Merlins on saksalaisen yleisseura TSV Crailsheimin koripallojaosto Crailsheimin kaupungista.
Merlins pelasi kaudet 2014–2016 Bundesliigassa. Hieman ennen joukkueen putoamista sarjatasoa alaspäin se palkkasi päävalmentajakseen suomalaisen Tuomas Iisalon, jonka johdolla joukkue nousi takaisin pääsarjaan vuonna 2018.
Tietoväki

Tietoväki ry on ammattiyhdistys, joka toimii Tietoevry konserniin kuuluvissa yrityksissä, jotka noudattavat Tietotekniikan palvelualan työehtosopimusta ja CSC - Tieteen tietotekniikan keskuksessa. Yhdistys huolehtii ammattiin liittyvästä edunvalvonnasta. Puoluepoliittisesti sitoutumaton Tietoväki ry ja sen jäsenet ovat jäseninä Tietoala ry:ssä (1.3.2018 muuttanut nimeä Tietoalan toimihenkilöt ry:stä).
Tietoväki ry perustettiin vuonna 1997 jatkamaan kahden valtion laitoksissa toimineen yhdistyksen toimintaa. 
Vanhempi perustajayhdistyksistä oli aloittanut Valtion tietokonekeskuksessa 1970 nimellä Valtion tietokonekeskuksen toimihenkilöt ry (1970-1975). Yhdistys vaihtoi keskusjärjestöä ja nimeksi tuli Valtion tietokonekeskuksen ammattiyhdistys VTAY ry (1975-1992). Työnantaja muuttui valtion liikelaitokseksi ja yhdistyksen nimeen päivitettiin 'VTKK'.  VTKK-yhtymä Oy:n fuusio Tietotehtaan ja Unicin kanssa johti yhdistyksen nimen muuttamiseen Tiedon ammattiyhdistys TTAY ry:ksi. 
Nuorempi perustajayhdistyksistä syntyi 1970 ajamaan uuden työntekijäryhmän asioita Posti- ja Lennätinlaitoksessa ja siellä yhdistys toimi nimillä: Posti- ja Lennätinlaitoksen ATK-toimihenkilöt PLL-ATK (1970-1981), Posti-ja telelaitoksen ATK-toimihenkilöt PTL-ATK ry (1981-1994) ja Suomen PT:n ATK-henkilöstö SPT-ATK ry (1994-1997). Kun Avancer oy siirtyi yrityskaupalla silloisen TT-Tiedon omistukseen yhdistys toimi vielä hetken vanhalla nimellään, mutta muutti nimensä vuonna 1997 Tiedon toimihenkilöt TIETO ry:ksi. 
Perustaja yhdistykset lakkautettiin vuosituhannen päättyessä ja Tietoväki ry jatkoi toimintaansa rinnan Tietotehtaan aikaan perustetun työpaikkaosaston kanssa, kunnes Tietoväki siirtyi ammattiliitto Ertoon vuonna 2003 ja yhdistyksen ja työpaikkaosaston toiminnat yhdistettiin. Vuonna 2011 Tietoala ry, jonka alayhdistys Tietoväki ry on, päätti erota Ertosta ja liittyä Uuteen Insinööriliitto UIL:ään (nykyisin Insinööriliitto IL).
Lemmikkien salainen elämä

Lemmikkien salainen elämä () on yhdysvaltalainen animaatioelokuva vuodelta 2016. Sen ovat ohjanneet Chris Renaud ja Yarrow Cheney. Elokuvan äänirooleissa ovat muun muassa Louis C.K., Eric Stonestreet, Kevin Hart, Steve Coogan ja Lake Bell. Elokuva on lajityypiltään seikkailukomedia, ja se on dubattu myös suomeksi.
"Lemmikkien salainen elämä" julkaistiin Yhdysvalloissa 8. heinäkuuta 2016 ja Suomessa 5. elokuuta 2016. Elokuvaa kehuttiin arvosteluissa, ja se sai ”ei-Disney”-animaatioksi ennätykselliset lipputulot. Avausviikonloppunaan elokuva oli Yhdysvaltojen katsotuin. Maailmanlaajuisesti siitä tuli kaikkien aikojen eniten tuottanut muun kuin Disney-yhtiön tuottama animaatioelokuva.
Juoni.
Elokuvan keskushahmo on terrieri nimeltä Max, joka viettää omistajansa Katien kanssa mukavaa elämää New Yorkissa. Eräänä päivänä Katie adoptoi valtavan sekarotuisen karvaturrin nimeltä Duke ja tuo tämän kotiin. Katie haluaa koirien antavan toisilleen seuraa, mutta Max pitää Dukea uhkana. Taistelu omasta reviiristä jää taka-alalle, kun koirat joutuvat jännittävään seikkailuun muiden talon lemmikkien, kuten Chloe-kissan, Gidget-, Mel- ja Buddy-koirien sekä Tiberius-haukan kanssa. Manhattanin kaduilla he kohtaavat hylätyistä lemmikeistä koostuvan rikollisjengin. Sen johtaja on Lumipallo-kani, jonka söpön ulkokuoren alta paljastuu varsinainen ”tappajapupu”. Matkan aikana Maxin ja Duken on totuteltava toisiinsa, ja Duke uskoutuu taustastaan Maxille. Lopussa heidän välilleen kehittyy tosiystävyys.
Äänirooleissa.
Suomenkielisen version on kääntänyt Marko Hartama ja sen on ohjannut Annamari Metsävainio.
Eisbären Bremerhaven

Eisbären Bremerhaven on saksalainen koripalloseura Bremerhavenin kaupungista.
Eisbären on pelannut Saksan korkeimmalla sarjatasolla Bundesliigassa kaudesta 2005–2006 lähtien. Se on yltänyt sarjassa parhaimmillaan kahdesti välieriin.
Mitteldeutscher BC

Mitteldeutscher Basketball Club on saksalainen koripalloseura Weißenfelsin kaupungista.
Mitteldeutscher BC on pelannut historiansa aikana maan korkeimmalla sarjatasolla Bundesliigassa ja eurooppalaisissa seurakilpailuissa. Kaudella 2003–2004 seura voitti suomalaisen Henrik Dettmannin valmentamana EuroCup Challengen.
Chtes árchisa na tragoudó

Chtes árchisa na tragoudó () on kreikkalaisen laulajan María Farantoúrin livealbumi, joka äänitettiin ja kuvattiin Herodes Atticuksen odeionilla Ateenassa syyskuussa 2013. Konsertti oli Farantoúrin 50-vuotistaiteilijajuhlavuoden juhlakonsertti. Konsertin kappaleet ovat läpileikkaus Farantoúrin uralta.
Kappaleet.
Kappaleiden nimien vapaa suomennos lainausmerkeissä.
Christian Olsson (elokuvaohjaaja)

Christian Bertel Olsson (s. 1. huhtikuuta 1946 Helsinki) on suomenruotsalainen elokuvaohjaaja ja media-alan yliopettaja. Hän asuu Vaasassa.
Olsson on ohjannut useita dokumenttielokuvia vaasalaisista kuvataiteilijoista . Hän toimi kamerataiteen läänintaiteilijana Vaasan läänissä 1973-1979. Hän toimi pitkään elokuvakerholiikkeen johdossa (SEKL ry). Olsson toimi elokuva-alan yliopettajana ammattikorkeakoulussa Noviassa (aikaisemmin Svenska Yrkehögskolan) 1990-2010.
Jäsenenä monessa elokuva-alan kulttuurijärjestöissä ja työryhmissä 1971-2007. Hän oli perustamassa elokuvayhtiöt Ruusujen Aika Oy, Kino Botnia Oy, Kinotuotanto Oy ja Pro Arte Media Ky. Palkintoja ja apurahoja eri elokuva-alan järjestöistä 1969-2005. Kolme valtionpalkintoa dokumenttielokuvista ja yksi valokuvataiteesta. Julkaissut tutkelman Taisteleva dokumenttielokuva, SEKL 1974.
Stresa

Stresa on kunta Pohjois-Italiassa Verbano-Cusio-Ossolan maakunnassa Piemonten alueella. 
Stresan naapurikunnat ovat Baveno, Belgirate, Brovello-Carpugnino, Gignese, Gravellona Toce, Laveno-Mombello, Leggiuno, Lesa, Omegna ja Verbania.
Hailar

Hailar (, ) on piirikuntatason kaupunkipiiri, joka toimii prefektuuritason kaupunki Hulunbuirin päähallintopaikkana Sisä-Mongoliassa Kiinassa. Koska Hulunbuir on laaja alue prefektuuritasolla, sillä on vain kaupungin asema hallinnon merkeissä. Hailar on tosiasiallinen kaupunki prefektuurissa.
Kaupunkipiirin pinta-ala on 1 440 neliökilometriä ja väkiluku 344 934 (vuonna 2010). Kaupunkipiirin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 1120 kilometriä autonomisen alueen pääkaupunki Hohhotista koilliseen.
Pekka Sahenkari

Pekka Tapio Sahenkari (10. helmikuuta 1939 Helsinki – 5. toukokuuta 2016 Espoo) oli suomalainen amatöörinäyttelijä, joka näytteli miespääosan Aito Mäkisen elokuvassa "Vaaksa vaaraa" (1965) ja Pentti Lähteenmäen ohella toisen miespääosan Erkko Kivikosken elokuvassa "Käyntikorttini..." (1964). Hän teki pieniä rooleja myös Aarne Tarkaksen elokuvassa "Tyttö ja hattu" (1961), Erkko Kivikosken elokuvassa "Kesällä kello 5" (1963) sekä neljän ohjaajan episodielokuvassa "Tunteita" (1965). Elokuvarooleja Sahenkari alkoi saada yhä enemmän vuonna 1963 alkaneen näyttelijälakon aikana näyteltyään muun muassa Helsingin Nuorisoteatterin ja Teatteri Jurkan tuotannoissa.
Sahenkari toimi nuoruudessaan myös valokuvamallina. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki ravintola-alalla.
Tuula Pukkila

Tuula Pukkila (s. 1943) on suomalainen animaattori, joka on erikoistunut vaha-animaatioon ja tehnyt useita lastenohjelmia Yle TV2 -kanavalle. Hän on ollut vaha-animaation uranuurtaja Suomessa.
Pukkila valmistui Taideteollisen oppilaitoksen kamerataiteen osastolta vuonna 1967 ja aloitti uransa elokuvaleikkaajana Suomi-Filmissä. Vuodesta 1972 hän on työskennellyt TV2:n lastenohjelmien toimitukselle, jossa hän aluksi ideoi ja juonsi joitain lastenohjelmia, ennen kuin ryhtyi vuonna 1976 tekemään vaha-animaatioita. Pukkilan tekemiä vaha-animaatiosarjoja ovat viisitoistaosainen "Taikuri Savinen" (1977), kahdeksanosainen "Lohikäärme Justus" (1982–1984), kymmenosainen "Pallerot" (1986–1987), viisiosainen "Lohikäärme Justus maailmalla" (1988–1989), kymmenosainen "Tuohela" (1994), yhdeksäntoistaosainen "Viivi ja Leevi" (1997–2001), yksiosainen "Taikuri Savisen puutarha" (2002), kymmenosainen "Taikuri Savisen eläinpuisto" (2003–2006) sekä 29 muunneltavaa versiota käsittävä "Touhon nimipäiväonnittelut" (2006–2011). Hän on myös kehittänyt vuonna 2012 "Pikku Kakkosen" postin alkutunnuksessa esiintyvän postineidin. Lisäksi hän on tehnyt joitain muita lyhyitä animaatioita muilla tekniikoilla. Pukkila on luonut kaikki vaha-animaationsa lähes yksin.
Eläinoikeuspuolue

Eläinoikeuspuolue (), lyhenne EOP, on vuonna 2015 perustettu ja vuosina 2016–2023 ja uudelleen lokakuusta 2024 lähtien puoluerekisterissä ollut suomalainen puolue.
Eläinoikeuspuolue määrittelee itsensä poliittisena toimijana, jonka tavoitteena on tehdä Suomesta kaikkien eläinten yhteiskunta, edistää lajista riippumatonta oikeudenmukaisuutta ja lopettaa eläinten käyttäminen tuotantovälineinä, ravintona, viihdykkeinä ja asusteina. Puolueen manifesti on visio kaikkea elämää kunnioittavasta yhteiskunnasta, josta linjataan tarkemmin puolueohjelmissa.
Puolueen periaatteet ja toimintahistoria.
Eläinoikeuspuolue (EOP) merkittiin yhdistysrekisteriin 19.3.2015. Sääntöjensä mukaisesti EOP:n tarkoituksena on valtakunnallinen poliittinen ja valtiollinen vaikuttaminen ihmisten sekä eläinten oikeudenmukaisen kohtelun takaamiseksi. Puolueen toiminnan lähtökohtana on ajatus siitä, että ihmisten ja muiden eläinten kohtelussa on noudatettava samoja oikeudenmukaisuusperiaatteita, minkä vuoksi eläinten ja niiden luonnollisten elinympäristöjen hyväksikäyttö ja riisto on väärin.
Eläinoikeuspuolue määrittelee toimintansa ja politiikkansa arvoperustaksi kestävyyden, oikeudenmukaisuuden ja elämän.
Puoluepoliittisten tavoitteiden saavuttaminen edellyttää Suomessa 5 000 kannattajakortin keräämistä vuoden aikana virallisen puolueen rekisteröimiseksi. EOP:n toiminta keskittyi 2015−2016 tarvittavan kannattajakorttimäärän kokoamiseen. Ry aloitti 23.5.2015 rekisteröintikampanjan, joka keskittyi sosiaalisen median ohella Turun, Helsingin, Porin ja Tampereen seudulle. Yhdistys jätti rekisteröitymishakemuksen poliittiseksi puolueeksi Oikeusministeriölle heinäkuussa 2016. Oikeusministeriö hyväksyi hakemuksen 20.9.2016.
EOP julkaisi maaliskuussa 2015 manifestin, jossa yhdistys toi esille pitkän aikavälin vision kaikkia eläimiä kunnioittavasta yhteiskunnasta. Kansallisen yleisön tietoisuuteen EOP nousi tammikuussa 2016 puolueen puheenjohtajan edustaessa eläinoikeusliikettä Yle Perjantain suorassa televisiolähetykseen vastaväittäjänään keskustan kansanedustaja Anne Kalmari.
Puolueen hallitus ja paikallistoiminta.
Aloitteen puolueen perustamisesta tekivät Tarja Benaouda ja Kristina Labart-Bergestad, joita motivoi pettymys Vihreän liiton toimintaan ja tavoitteisiin sekä ruotsalaisen eläinoikeuspuolueen Djurens Partin onnistunut perustaminen. Puolueen puheenjohtajana toimii porvoolainen Tatu Chanth, 1. varapuheenjohtajana helsinkiläinen Matilda Aaltonen ja 2. varapuheenjohtajana inkoolainen Kari Niinisalo.
Eläinoikeuspuolueella on paikallistoimintaa Helsingissä, Tampereella ja Porvoossa.
Kansainväliset yhteydet.
Eläinoikeuspuolueella on alankomaalaiseen Partij voor de Diereen kautta tiiviit suhteet koko kansainväliseen eläinpuolueiden verkostoon. EOP on aktiivisesti mukana Animal Politics Foundation -kattojärjestön toiminnassa.
Danvikshem

Danvikshem on vanhainkoti Nackan kunnassa Ruotsissa. Tyyliltään kansallisromanttinen rakennus sijaitsee kalliolla Tukholman Stadsgårdenin satamaan johtavan laivareitin eteläpuolella. Danvikshemin toiminnasta vastaa voittoa tavoittelematon säätiö "Stiftelsen Danviks hospital".
Rakennuksen suunnitteli Aron Johansson ja se valmistui vuonna 1913.
Niksulan TV

Niksulan TV oli 1960-luvulla Suomen televisiossa lähetetty lastenohjelma, jonka sisällöstä vastasi näyttelijäpariskunta Matti ja Irja Ranin. Se oli Suomen ensimmäinen television lastenohjelma. Sarja alkoi silloisella TES-TV-kanavalla nimellä Pikkuväen iloksi, vuosina 1960–1963 sen nimenä oli Raninien tv-perhe, sen jälkeen vuoteen 1969 "Niksulan TV" ja vuodesta 1969 alkaen Niksula. Sarjaa esitettiin vuosina 1964–1967 TES-TV:n seuraajaksi tulleella TV2-kanavalla ja vuodesta 1967 TV1-kanavalla. Sarja päättyi 1972. Puolituntiset jaksot esitettiin aina torstai-iltapäivisin.
"Niksulan TV" oli tyypiltään makasiiniohjelma. Ohjelman tunnetuin hahmo oli Matti Raninin esittämä käsinukkehahmo Kasper-nukke, joka esiintyi Kasper-teatteri-nimisessä osiossa. Muita hahmoja olivat esimerkiksi ohjelman maskotti Niksu-nukke (äänenä Irja Ranin), noita Eulaalia Kenkkunen (äänenä Pirkko Aarnio) ja Hjalmar Löfvingin esittämä setä Pim-Pom. Lisäksi ohjelmassa esitettiin ulkomaisia piirrettyjä. Lapset saivat itse osallistua ohjelman tekoon esimerkiksi lasten levyraadin ja musiikkileikkikoulun muodossa. Loppuvuosinaan sarja muuttui selkeämmin valistukselliseen suuntaan.
Niksu-nukke oli englantilainen Noddy eli Lelumaan Niksu.
Heikkopeikko

Heikkopeikko on vuosina 1975–1976 tehty suomalainen nukkeanimaatiosarja, jonka ohjasi Irja Ranin. Se oli ensimmäinen Yleisradion tuottama nukkeanimaatiosarja. Lapsille suunnattu sarja kertoo Peikkolassa asuvasta peikkoperheestä, jonka poika on nimeltään Heikkopeikko.
Sarja tehtiin TV1-kanavalle. Se käsittää yhdeksän jaksoa, joiden pituus vaihtelee kahdeksan ja kahdentoista minuutin välillä. Ensimmäiset viisi jaksoa esitettiin ensi kerran huhtikuussa 1976 ja jälkimmäiset neljä jaksoa tammikuussa 1977. Sarjan käsikirjoittivat Matti Kokkola sekä Aino ja Arvo Laitinen. Hahmojen ääniä esittävät Tapio Hämäläinen, Juha Mäkelä, Soila Komi, Martti Järvinen, Aila Arajuuri ja Matti Ranin. Yle on julkaissut koko sarjan DVD:llä vuonna 2014. Lisäksi ”Ystävä”-nimistä jaksoa esitettiin vuosina 2014–2016 Yle Teemalla.
CD-1 (1943)

CD-1 oli keisarillisen Japanin laivaston C-tyypin saattaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Mitsubishin Kōben telakalta, missä köli laskettiin 15. syyskuuta 1943. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 29. helmikuuta 1944.
Palvelus.
Alus upposi 6. huhtikuusta 1945 ilmahyökkäyksessä Amoyn eteläpuolella ja poistettiin alusluettelosta 25. toukokuuta.
CD-3 (1943)

CD-3 oli keisarillisen Japanin laivaston C-tyypin saattaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Mitsubishin Kōben telakalta, missä köli laskettiin 15. syyskuuta 1943. Alus laskettiin vesille 29. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 29. helmikuuta 1944.
Palvelus.
Alus upposi 9. tammikuusta 1945 ilmahyökkäyksessä Etelä-Kiinan rannikolla ja poistettiin alusluettelosta 10. maaliskuuta.
CD-5 (1944)

CD-5 oli keisarillisen Japanin laivaston C-tyypin saattaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Nihon Kōkanin Tsurumin telakalta, missä köli laskettiin 23. lokakuuta 1943. Alus laskettiin vesille 15. tammikuuta 1944 ja otettiin palvelukseen 19. maaliskuuta.
Palvelus.
Alus upposi 21. syyskuuta 1944 ilmahyökkäyksessä Luzonin länsipuolella ja poistettiin alusluettelosta 25. toukokuuta 1945.
Näyttelijälakko 1963–1965

Näyttelijälakko 1963–1965 oli Suomessa tapahtunut työtaistelu, jossa Suomen Näyttelijäliitto kielsi jäseniään tekemästä uusia elokuvasopimuksia. Lakko kesti alkuvuodesta 1963 aina kesään 1965 saakka. Yhdessä television yleistymisen kanssa näyttelijälakko merkitsi suurta muutosta suomalaiselle elokuvalle. Pitkä studiossa kuvattujen elokuvien perinne loppui täysin, minkä seurauksena Suomen Filmiteollisuus hakeutui konkurssiin vuonna 1965. Elokuvia tuotettiin vähän, ja niiden näyttelijöinä käytettiin liittoon kuulumattomia ja harrastajanäyttelijöitä.
Lakon myönteisenä vaikutuksena suomalaisen elokuvan ilmaisuvalikoima monipuolistui: sarjatuotettujen studioelokuvien tekijöiden sijaan kärkeen nousivat ”uuden aallon” "auteur"-tyyliset ohjaajat kuten Risto Jarva, Erkko Kivikoski, Maunu Kurkvaara, Jaakko Pakkasvirta ja Eino Ruutsalo. He kuvasivat elokuvansa aidoissa miljöissä, kevyellä tuotantoryhmällä ja tuoreita näyttelijäkasvoja käyttäen. Elokuvat perustuivat valtaosin alkuperäiskäsikirjoituksiin eivätkä studioelokuvien tapaan jo tunnettuihin näytelmiin tai romaaneihin. Taloudellisesti tuotanto oli riskipitoista: monien tuotantojen omilleen pääsy oli kiinni siitä, saiko elokuva jälkikäteen valtionpalkinnon vai ei.
Tapahtumien kulkua.
Suomen filmivalmistajien liitto ja Suomen Näyttelijäliitto aloittivat vuoden 1963 alusta neuvottelut näyttelijöiden palkkioista. Näyttelijät vaativat yli 50 prosenttia aiempaa suurempia palkkioita tilanteessa, jossa he saivat houkuttelevia työtarjouksia teattereiden ja elokuvien lisäksi televisiosta. Näyttelijä­liiton vaatimuksiin kuului myös niin sanottu ”televisiopykälä”, jonka perusteella elokuvien valmistajan olisi ollut tilitettävä 25 prosenttia elokuvan televisio­esitys­oikeuksista saamistaan tuloista näyttelijöille. Elokuvatuottajat suostuivat lopulta runsaan 20 prosentin palkkiokorotuksiin mutta eivät televisiopykälään, jonka he katsoivat aiheuttavan samankaltaisia vaatimuksia elokuvanteon muiltakin työntekijäryhmiltä. Tuottajien mielestä näyttelijöiden vaatimukset olivat lisäksi ristiriidassa vuonna 1961 uusittuun tekijänoikeuslakiin nähden.
Neuvottelut päättyivät Näyttelijäliiton kieltoon tehdä uusia elokuvasopimuksia. Lakko saattoi jatkua, koska näyttelijät saivat yhä enemmän töitä televisiosta korvaamaan elokuvarooleja. Myös Ruotsin teatteriliitto tuki Suomen lakkoa ja kehotti jäseniään olemaan menemättä suomalaisiin elokuvatuotantoihin. Eniten lakosta kärsivät elokuvatuotantoyhtiöt. Niistä vain Tommi Rinteen 1963 perustama Keskus-Elokuva Oy hyväksyi kaikki näyttelijöiden vaatimukset televisiopykälää myöden.
Näyttelijälakon aiheuttamien vaikeuksien takia lähes koko ohjaajapolvi vaihtui. Studiokauden ohjaajista uraansa jatkoivat 1960-luvun puolenvälin jälkeen oikeastaan vain Edvin Laine ja Matti Kassila. Monien muiden elokuvahankkeiden ohella Kassilan kaavailema hanke neljänneksi (aikajärjestyksessä kolmanneksi) Palmu-elokuvaksi "Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu" kaatui lakon myötä, koska Joel Rinne ja muut pääosien ammattinäyttelijät eivät olleet käytettävissä.
Dieldriini

 
Dieldriini (C12H8Cl6O) on kloorattuihin epoksideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Aikaisemmin yhdistettä on käytetty suuriä määriä hyönteismyrkkynä, mutta nykyisin sen käyttö on kiellettyä tai hyvin rajoitettua. Suomessa dieldriinin käyttökielto on ollut voimassa vuodesta 1972. Dieldriini on endriinin stereoisomeeri.
Ominaisuudet.
Dieldriini on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja aromaattisiin liuottimiin. Dieldriini on hyvin myrkyllistä ja voi aiheuttaa vaurioita keskushermostossa, Aineelle altistumisesta voi seurata huonovointisuutta, päänsärkyä, kouristuksia ja huimausta. Yhdiste on mahdollisesti karsinogeeninen. Dieldriini kertyy ravintoketjussa eläimiin ja on hyvin pysyvä yhdiste. Dieldriinin LD50-arvo rotalle suun kautta on 46 mg/kg. Maaperässä ja eliöissä aldriinista muodostuu dieldriiniä.
Valmistus ja käyttö.
Dieldriiniä valmistetaan lähtien norbornadieenistä ja heksakloorisyklopentadieenistä. Näiden Diels–Alder-reaktiossa muodostuu aldriinia, joka hapetetaan dieldriiniksi peretikka- tai perbentseohapon avulla. 
Dieldriiniä on käytetty hyönteismyrkkynä maataloudessa vilja-, peruna- ja puuvillaviljelmillä. Se soveltui lähinnä siementen suojaamiseen ja maaperään levitettäväksi käytettynä hyönteismyrkkynä. Aine tuli markkinoille 1950-luvulla ja eniten sitä käytettiin 1960-luvulla. Sitä käytettiin myös malariaa levittävien hyttysten torjuntaan ja termiittien torjuntaan. Dieldriini on nykyään kiellettyä useissa maissa sen terveys- ja ympäristövaikutusten vuoksi. Suomessa kielto tuli voimaan 1972 ja Yhdysvalloissa 1974. Dieldriini kuuluu Tukholman sopimuksessa vuonna 2001 kiellettyihin aineisiin.
Jining (Sisä-Mongolia)

 
Jining (, ) on piirikuntatason kaupunkipiiri, joka toimii prefektuuritason kaupunki Ulanqabin päähallintopaikkana Sisä-Mongoliassa Kiinassa. Kaupunkipiirin pinta-ala on 407,23 neliökilometriä ja väkiluku 356 135 (vuonna 2010). Kaupunkipiirin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 120 kilometriä autonomisen alueen pääkaupunki Hohhotista koilliseen.
Ro-18 (1921)

Ro-18 (aiemmin "sukellusvene No.35") oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1921 valmistunut Kaichū-tyyppinen sukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1917 hankinnoissa Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 20. lokakuuta 1920. Alus laskettiin vesille 25. maaliskuuta 1921 ja otettiin palvelukseen 15. joulukuuta nimellä "sukellusvene No. 35".
Palvelus.
Alus nimettiin 1. marraskuuta 1924 "Ro-18":ksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1936.
Ro-19 (1920)

Ro-20 (aiemmin "sukellusvene No. 36") oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1922 valmistunut Kaichū-tyyppinen sukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin vuoden 1917 hankinnoissa Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 9. syyskuuta 1920. Alus laskettiin vesille 28. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 15. maaliskuuta 1922 nimellä "sukellusvene No. 36".
Palvelus.
Alus nimettiin 1. marraskuuta 1924 "Ro-19":ksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1936.
Ro-20 (1920)

Ro-20 (aiemmin "sukellusvene No.38") oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1922 valmistunut Kaichū-tyyppinen sukellusvene.
Valmistus.
Alus tilattiin osana vuoden 1917 hankintoja Yokosukan laivastontelakalta, missä köli laskettiin 28. heinäkuuta 1919. Alus laskettiin vesille 26. lokakuuta 1920 ja otettiin palvelukseen 1. helmikuuta 1922 nimellä "sukellusvene No. 38".
Palvelus.
Alus nimettiin 1. marraskuuta 1924 "Ro-20":ksi. Se poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1934.
Serenátes

Serenátes (, ”Serenadit”) on kreikkalaislaulaja María Farantoúrin studioalbumi vuodelta 1998. Albumilla Farantoúri laulaa Míkis Theodorákiksen säveltämiä ja Leftéris Papadópouloksen sanoittamia ennen julkaisemattomia kappaleita. 
Kappaleet.
Lainausmerkeissä laulun nimen suomennos.
Huaijoki

Huaijoki (, pinyin: Huáihé) on Kiinan joki, joka kulkee lännestä itään, Keltaisenjoen ja Jangtsen vesistöjen välissä. Huaijoen alkulähde sijaitsee Tongbaivuorella Henanin maakunnassa. Se virtaa etelä-Henanin, pohjois-Anhuin ja pohjois-Jiangsun läpi, ja yhtyy Jangtsejokeen Yangzhoun kaupungissa.
Huaijoki on noin 1 100 kilometriä pitkä ja sen valuma-alue on 174 000 neliökilometriä.
Ágios Achílleios

Ágios Achílleios () eli Chaḯlli (Χαΐλλι) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Mikrí Préspa -järvessä eli Pienessä Préspajärvessä lähellä Albanian ja Pohjois-Makedonian rajaa. Se kuuluu hallinnollisesti Préspeen kuntaan, Flórinan alueyksikköön ja Länsi-Makedonian alueeseen. Saaren asukasluku on 21 (vuonna 2011).
Ágios Achílleios on Kreikan toinen järvessä sijaitseva asuttu saari Ioánnina-saaren ohella. Se on yhdistetty mantereeseen jalan kuljettavalla ponttoonisillalla. Saari on saanut nimensä Pyhästä Akhilleioksesta, joka oli Larissan piispa 300-luvulla. Saarella oli asutus bysanttilaisella kaudella. Tätä perua saarella on Pyhän Akhilleioksen basilikakirkon rauniot. Kirkko oli rakennettu 900-luvun lopulla ja toimi alueen katedraalina bysanttilaisen ajan lopulle. Bulgarian tsaari Samuil siirrätti Pyhän Akhilleioksen jäännökset kirkkoon vuonna 980–985, mikä antoi nimensä koko saarelle. Myös Samuil haudattiin kirkkoon. Basilika oli yksi Kreikan suurimpia.
Saaren muut kirkot on omistettu Pyhille Apostoleille ("Ágioi Apóstoloi") sekä Pyhälle Demetriokselle ("Ágios Dimítrios", 1300-luku). Saarella on myös Neitsyt Marialle omistettu luostari ("Moní Panagías Porfýras", 1500-luku).
Ioánnina-saari

Ioánnina-saari (, ) on pieni saari, joka sijaitsee Pamvótida-järvessä Ioánninan kaupungin edustalla Epeiroksessa Kreikassa. Sen pinta-ala on noin 0,2 neliökilometriä ja asukasluku 219 (vuonna 2011). Nisí Ioannínon () on myös saaressa oleva kylä, Ioánninan kunnan kunnallisyksikkö (virallisesti Δημοτική Ενότητα Νήσου Ιωαννίνων, "Dimotikí Enótita Nísou Ioannínon") sekä entinen itsenäinen kyläkunta.
Ioánnina-saari sijaitsee Pamvótida-järven pohjoisosassa noin 170 metrin etäisyydellä mantereesta. Se on Kreikan ainoa järvessä sijaitseva asuttu saari Ágios Achílleioksen ohella. Saarella ei ole varsinaista nimeä, ja sitä kutsutaan yleensä vain nimellä "To Nisí" (”Saari”). Asutus sijaitsee pääosin saaren pohjoispäässä. Saarelle on veneyhteys Amfithéan kylästä.
Saari asutettiin bysanttilaisella ajalla 1200-luvulla. Ensimmäiset asukkaat olivat munkkeja, ja tuolloin saarelle perustettiin kaksi siellä edelleen olevaa luostaria, Filanthropinosten Pyhän Nikolaoksen luostari ("Moní Agíou Nikoláou Filanthropinón") ja Dilioksen eli Strategopoulosten Pyhän Nikolaoksen luostari ("Moní Ntíliou í Stratigópoulou"). Luostariyhdyskunta kukoisti erityisesti 1500-luvulla. Tuolloin perustettiin viisi muuta luostaria, Methodioksen Pyhän Nikolaoksen luostari ("Moní Agíou Nikoláou Methodíou"), Johannes Kastajan luostari ("Moní Prodrómou"), Pyhän Panteleimonin luostari ("Moní Panteleímona"), Vapahtajan kirkastumisen luostari ("Moní Metamórfosis tou Sotíra") sekä Profeetta Elian luostari ("Moní Profíti Ilía").
Ali pašša murhattiin saarella vuonna 1822. Saarella on tälle omistettu museo.
Kopais

Kopais (, ) oli järvi Boiotiassa Kreikassa. Sen koko oli noin 200 neliökilometriä. Järvi kuivattiin 1800-luvulla ja sen alue on nykyisin tasankoa, joka tunnetaan nykykreikkalaisessa nimimuodossa Kopaḯda (, ).
Orkhomenoksen minyalaiset kuivattivat Kopaisjärven osittain jo mykeneläisenä aikana 1300-luvulla eaa. Tuolloin järven koillislaidalla sijaitsi Glan linnoitus. Kuivatushanke oli Euroopan varhaisin. Se toteutettiin suurilla vallituksilla, kanavilla sekä maanalaisella putkituksella, joka johti veden itään Pohjoiselle Euboianlahdelle. Työ oli ennätysmäisen suuri jopa nykyajan mittapuulla, ja sen aikana arvioidaan siirretyn noin 2 miljoonaa kuutiometriä maata ja 250 000 kuutiometriä kiveä. Muinaisia kuivatusputkia on löydetty noin 25 kappaletta.
Myöhemmin järvi kehittyi uudelleen. Se sai nimensä sen rannalla sijainneesta Kopain kaupungista. Homeros tunsi seudun nimellä "Arne", ja viittasi siihen vielä ”rypäleilt' ani-runsaana” eli hedelmällisenä viljelymaana. Muinainen Orkhomenos (samoin kuin nykyinen Orchomenóksen kaupunki) sijaitsi järven pohjoispuolella ja Theba (samoin kuin nykyinen Thívan kaupunki) järven kaakkoispuolella. Antiikin aikana järven länsipäässä sijaitsi Khaironeian kaupunki ja etelälaidalla Haliartos. 
Boiotian Kifisós- eli Kefissosjoki laski alun perin Kopaisjärveen. Nykyisin se laskee idempänä sijaitsevaan Ylíki- eli Hylikejärveen. Antiikin aikana Kopaisjärvi tunnettiin muun muassa kaloistaan ja erityisesti sen ankeriaat olivat arvostettua herkkua antiikin kreikkalaisessa keittiössä.
Järven ympäristö oli soista. Sitä voitiin käyttää jonkin verran maanviljelykseen, mutta alue tulvi usein. Kokonaisuudessaan järvi kuivattiin vuosina 1886–1887. Tuolloin järven syvyys oli muinaisen Glan ympärillä noin kolme metriä, ja linnoituksen paikka muodosti saaren. Nykyisin tasanko on maanviljelyskäytössä.
Plastíras

Plastíras ( eli (Τεχνητή) Λίμνη Πλαστήρα, "(Technití) Límni Plastíra", "Plastíraksen tekojärvi") on tekojärvi Thessaliassa keskisessä Manner-Kreikassa. Se on Kreikan viidenneksi suurin tekojärvi ja sen pinta-ala on 24 neliökilometriä. Plastíras on suurimmillaan noin 12 kilometriä pitkä ja noin 4 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee 750 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen suurin syvyys on noin 60 metriä.
Plastíras-järvi sijaitsee Tavropós-joessa Ágrafa-vuorilla järvestä nimensä saaneessa Límni Plastíran kunnassa Kardítsan alueyksikön alueella, noin 20 kilometriä lounaaseen Kardítsan kaupungista. Järvi syntyi, kun Tavropós padottiin 1950-luvulla. Se on saanut nimensä Nikólaos Plastíraksesta, kenraalista ja Kreikan myöhemmästä pääministeristä, jonka kerrotaan ensimmäisenä ehdottaneen padon rakentamista vuonna 1925. Hanke herätettiin henkiin 1950-luvulla ja pato valmistui vuonna 1959. Pato on noin 200 metriä pitkä ja noin 83 metriä korkea. Pato toimii vesivoimalana. Lisäksi tekojärveä käytetään Thessalian tasangon kasteluun. Järven alkuperäinen nimi oli "Tavropós-järvi" (Λίμνη Ταυρωπού, "Límni Tavropoú"), mutta se nimettiin uudelleen Plastíraksen kunniaksi vuonna 1984.
Plastíras on Kreikan tunnetuimpia järviä maisemiensa ansiosta, ja sen ympäristöä on joskus kutsuttu ”Pikku-Sveitsiksi”. Järven alue on Natura 2000 -aluetta. Järven ympärillä sijaitsevat muun muassa kylät Morfovoúni, Keraséa, Kryonéri, Lamperó, Mesenikólas ja Nevrópoli.
Ylíki

Ylíki (, myös "Ilíki"), antiikin Hylike (, ), on järvi Boiotiassa Keski-Kreikassa. Se on Kreikan kymmenenneksi suurin luonnonjärvi ja sen pinta-ala on noin 19,1 neliökilometriä. Ylíki on suurimmillaan noin 10,8 kilometriä pitkä ja noin 5,6 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee 80 metrin korkeudella merenpinnasta ja sen suurin syvyys on 24 metriä.
Ylíki sijaitsee noin kahdeksan kilometriä pohjoiseen Thívan kaupungista. Antiikin aikana sen lähellä sijaitsi Hylen kaupunki, josta se sai nimensä. Nykyisin järven pohjoispuolella sijaitsee Ylíkin kylä. Kifisós-joki laskee järveen sen luoteisosassa. Ylíki-järven koillispuolella sijaitsee Paralímni-järvi ja länsipuolella entisen Kopais-järven tasanko eli Kopaḯda.
Vuodesta 1956 Ylíki on ollut kytketty Marathónaksen tekojärveen Ateenan vesihuoltoa varten. Nykyisin vesihuolto on järjestetty enimmäkseen muuta kautta, ja Ylíkin vettä käytetään vain tarvittaessa.
Nyt alkoi elämä

Nyt alkoi elämä on Jouko Turkan vuonna 1996 ilmestynyt romaani. Sen on kustantanut Otava.
Kirjan alanimi on "Kirjeromaani" ja nimensä mukaisesti tarina koostuu kirjeistä, jotka kirjan päähenkilöt kirjoittavat toisilleen.
Mikko Tanner

Mikko Tanner (29. syyskuuta 1916 Helsinki – 8. joulukuuta 2011 Helsinki) oli suomalainen diplomi-insinööri, teollisuusneuvos ja Neste Oy:n:n varatoimitusjohtaja ja teknillinen johtaja.
Mikko Tannerin vanhemmat olivat sosialidemokraattinen poliitikko ja Elannon toimitusjohtaja Väinö Tanner ja Linda Tanner. Hän pääsi ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta 1934 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisen korkeakoulun kemian osastolta 1938. 
Mikko Tanner palveli sotavuosina kaasunsuojelujoukoissa. Hän oli Enso Gutzeitin Tainionkosken tehtaiden laboratorioinsinöörinä 1940–1951 ja siirtyi sitten Ouluun Typpi Oy:n palvelukseen. Tanner oli aluksi typpitehtaan käyttöinsinöörinä ja toimi viimeksi Typpi Oy:n teknillisenä johtajana. Vuonna 1955 hän siirtyi Neste Oy:n palvelukseen ja ryhtyi vetämään Naantalin öljynjalostamon rakentamisprojektia. Naantalin jalostamon valmistuttua 1957 Tanner nimitettiin jalostamon isännöitsijäksi. Neste Oy:n teknillisenä johtajana toimiessaan Tanner oli mukana vuonna 1966 valmistuneen Porvoon öljynjalostamon rakentamisessa sekä tämän jalostamon laajentamisessa 1970-luvulla. Tanner oli myös Neste Oy:n varatoimitusjohtajana ja hallituksen jäsenenä. Hän sai teollisuusneuvoksen arvon 1976 ja jäi eläkkeelle 1981.
Sääksjärven koulu (Lempäälä)

Sääksjärven koulu on Lempäälän Sääksjärvellä sijaitseva peruskoulu, jossa on noin 800 oppilasta esikoululaisista yhdeksäsluokkalaisiin. Koulun toimintaperiaatteena on kasvattaa oppilaista itsensä tuntevia, vastuuta kantavia ja yhteistyökykyisiä kansalaisia huomioiden kunkin oppilaan yksilölliset edellytykset. Koulun rehtorina toimii Teemu Maunula.
Sääksjärven koulussa luovuttiin jälki-istunnoista syksyllä 2006. Oppilaan toimiessa sääntöjen vastaisesti hänet määrätään kasvatuskeskusteluun.
Exterminators of the Year 4000

Exterminators of the Year 4000 on horror punk -yhtye Scarecrow’n neljäs studioalbumi, joka julkaistiin joulukuussa 2016.
Albumin nimi on napattu italialaisesta vuonna 1983 valmistuneesta scifi-elokuvasta "Exterminators of the Year 3000". Myös levyn vahvana teemana on dystopia ja klassinen kauhu. Levyn kesto on poikkeuksellisen pitkä. ”Macabre Night” ja ”They Live” on julkaistu samannimisellä 7″-EP:llä keväällä 2016. Kappale ”Macabre Night” on myös "Terrorizer"-lehden numeron 273 mukana ilmestyneellä kokoelma-albumilla "Fear Candy 157". ”Horror of the Beach Party” on julkaistu aikaisemmin brasilialaisella horror punk -kokoelmalla "Stay Undead Vol. 4".