Luonnonoikeus

Luonnonoikeus (; myös luontaisoikeus, luonnollinen laki, lex naturalis) on yhteisnimitys sellaisille moraali- ja oikeusteorioille, joiden mukaan on olemassa yleispäteviä, ihmisestä ja kulttuurista sekä ajasta ja paikasta riippumattomia oikeusnormeja. Luonnonoikeusajattelun mukaan on olemassa ylipositiivinen eli säädännäistä lakia ylempi ja vahvempi oikeus, joka asettaa rajat sille, mitä lainsäätäjä voi säätää ja tuomioistuin soveltaa. Toisin sanoen luonnonoikeusajattelu perustuu ajatukseen lainsäätäjää, tuomioistuimia ja kansalaisia velvoittavasta oikeasta oikeudesta eli ehdottomasta uskonnollisesta tai yhteisöllisestä oikeudenmukaisuudesta, jota vasten lainsäädäntöä ja yksittäisiä tuomioistuinratkaisuja tulee kriittisesti arvioida.
Luonnonoikeusajattelu on vanha ja erittäin laaja teoriaperinne, johon lasketaan kuuluviksi hyvinkin erilaisia teorioita vuosisatojen varrelta. Luonnonoikeusajattelu ei siis muodosta yhtenäistä koulukuntaa tai ajattelutapaa, vaan kattaa useita eri luonnonoikeusteorioita. Yhteistä luonnonoikeusteoreetikoille on etenkin kysymys oikeuden oikeutuksesta.
Historia.
Luonnonoikeusteoria edustaa vanhinta teoreettista käsitystä siitä, mikä on perusteiltaan ymmärrettävä oikeudeksi. Luonnonoikeudellisen ajattelun historiassa voidaan erottaa neljä eri vaihetta, joihin kuuluvat antiikin luonnonoikeusteoria, keskiajan skolastinen luonnonoikeusteoria, uuden ajan rationalistinen luonnonoikeusteoria ja moderni luonnonoikeusteoria.
Antiikin luonnonoikeusteoria.
Antiikin kreikkalaisen luonnonoikeusteorian perusajatukset kiteytyivät Aristoteleen teleologisessa filosofiassa, jossa kaupunkivaltio ja sen lait toteuttivat ihmisten olemukselliseen sosiaalisuuteen perustuvaa luonnollista päämäärää. Luonnonoikeusajattelua edustivat myös stoalaiset ja Cicero, joiden kummankin mukaan ihmisten asettaman oikeuden tuli olla yhteensopiva luonnon ja sen ehdottomien lakien kanssa. Myös Sofokleen tragedia "Antigone" ilmentää luonnonoikeusajattelua.
Skolastinen luonnonoikeusteoria.
Keskiajalla skolastikko Tuomas Akvinolainen kehitti vaikuttavan ja omaehtoisen luonnonoikeusteorian, joka perustui yhtäältä Aristoteleen filosofiaan ja toisaalta katolisen kirkon uskonnolliseen maailmankuvaan. Tämä skolastinen luonnonoikeusteoria perustui ajatukseen neljän eri oikeuden tason muodostamasta hierarkkisesta järjestyksestä, jossa maallisten hallitsijoiden antamien positiivisten lakien tuli olla yhteensopivia Jumalan säätämän, koko luomakunnan kattavan ikuisen ja objektiivisen maailmanjärjestyksen kanssa. 
Luterilaiset tunnustuskirjat toteavat, että "luonnonoikeus on todella jumalallinen oikeus, koska se on Jumalan luontoon istuttama järjestys." ("AC XXIII, 12"). 
Suomen ev.-lut. kirkon katekismus (1999) nojautuu kymmenen käskyn yhteydessä luonnolliseen lakiin:
Katolisen kirkon katekismus tiivistää näkemyksen luonnollisesta moraalilaista kohdissa
1954-1960, 1978-1979.
Rationalistinen luonnonoikeusteoria.
1600- ja 1700-luvuilla Eurooppassa kehittyi rationalistinen luonnonoikeusteoria, jossa heijastuivat uuden ajan yhteiskunnalliset kehityskulut, kuten keskitetyn valtion ja kapitalistisen markkinatalouden muodostuminen, uskonpuhdistusta seuranneet uskonsodat ja löytöretkien avartama maailma. Toisin kuin keskiaikainen luonnonoikeusajattelu, jonka perustana toimi objektiivinen maailmanjärjestys ja ihmisiä velvoittavat luonnolliset lait, rationalistisen luonnonoikeusteorian perustana toimi subjektiivinen ihmisluonto ja ihmisten luonnolliset oikeudet. Rationalistinen luonnonoikeusteoria pyrki johtamaan luonnonoikeudelliset normit jumalallisen alkuperän sijaan pelkästään ihmisjärjen pohjalta. Luonnonoikeus miellettiin geometrian innoittamana aksiomaattisena järjestelmänä, jossa ylimmistä periaatteista voitiin loogisen päättelyn avulla johtaa yksityiskohtaisempia sääntöjä.
Rationalistinen luonnonoikeusteoria sai alkunsa Salamancan yliopiston piirissä toimineilta oikeusteoreetikoilta, kuten Francisco de Vitorialta ja Francisco Suárezilta, jotka kehittivät luonnonoikeuteen perustuvaa ajatusta kansainvälisestä oikeudesta eurooppalaisen siirtomaavallan oikeutuksena. Tätä luonnonoikeuteen perustuvan kansainvälisen oikeuden ajatusta kehitteli edelleen Hugo Grotius varsinkin kauppaoikeuden kysymysten osalta. Muihin rationalistisen luonnonoikeusteorian edustajiin kuuluivat esimerkiksi Samuel Pufendorf, Christian Thomasius ja Christian Wolff.
Moderni luonnonoikeusteoria.
Moderni luonnonoikeusteoria kehittyi reaktiona Natsi-Saksan ja toisen maailmansodan julmuuksiin, ja sitä edustavat esimerkiksi Lon L. Fuller ja Gustav Radbruch. Myös tomismilla on edelleen vankka asema modernissa luonnonoikeusteoriassa etenkin espanjankielisellä alueella, ja sitä edustavat esimerkiksi 1980-luvulla muodostunut uusi luonnonoikeuskoulu, johon kuuluvat etenkin John Finnis, Germain Grisez ja John Boyle, ja J. Budziszewski. Myös Ronald Dworkin liitetään joskus modernin luonnonoikeusteorian yhteyteen, vaikka hänen oikeusteoriansa sijoittuu pikemminkin luonnonoikeusteorian ja oikeuspositivismin väliin. Modernin luonnonoikeusteorian vaikutus näkyy etenkin perus- ja ihmisoikeuksien kirjaamisessa kansallisiin perustuslakeihin ja kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin.