Jean-Paul Sartre

Jean-Paul Charles Aymard Sartre (21. kesäkuuta 1905 Pariisi, Ranska – 15. huhtikuuta 1980 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen filosofi, kirjailija ja yhteiskuntakriitikko. Hän oli eksistentialismin tunnetuimpia edustajia.
Sartren esikoisromaani on pohdintaa olemassaolon tarkoituksettomuudesta sisältävä romaani "Inho" (, 1938, suom. 1947). Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu romaanien, novellikokoelmien ja näytelmien lisäksi filosofisia teoksia, esseitä ja lehtiartikkeleita. Sartrelle myönnettiin vuonna 1964 Nobelin kirjallisuuspalkinto, josta hän kuitenkin kieltäytyi.
Elämä.
Vuonna 1924 Sartre opiskeli pariisilaisessa École Normale Superieure -eliittikorkeakoulussa. Hänen tavoitteenaan oli filosofian opettajan tutkinto. Loppututkinnossa vuonna 1929 Sartre sijoittui ensimmäiseksi, toinen oli Sartren tuleva elämänkumppani Simone de Beauvoir (1908–1986).
Vuonna 1931 Sartre määrättiin filosofian opettajaksi Le Havreen. Vuonna 1933 hän opiskeli Berliinissä Martin Heideggerin ja Edmund Husserlin fenomenologista filosofiaa. Sartre oli vaihtanut lukuvuoden ajaksi paikkaa opiskelutoverinsa Raymond Aronin kanssa. Vuonna 1937 Sartre siirtyi filosofian opettajaksi Pariisiin.
Vuonna 1938 julkaistiin Sartren esikoisromaani, jolle tekijä oli ehdottanut muun muassa nimeä "Melankolia". Kustantaja Gaston Gallimard keksi teokselle nimen "Inho". Seuraavana vuonna Sartre julkaisi novellikokoelman "Muuri". Vuonna 1944 esitettiin Sartren näytelmä "Suljetut ovet" ja vuonna 1948 "Likaiset kädet". Vuonna 1964 Sartre julkaisi omaelämäkerrallisen "Sanat"-teoksen.
Sartre adoptoi vuonna 1965 sihteerinsä Arlette Elkaimin. Tämä oli myös Sartren johtaman lehden "Temps Modernes" elokuva-arvostelija ja Sartren pitkäaikainen rakastajatar. Sartre halusi näin varmistaa, että hänen kirjallinen jäämistönsä ja tekijänoikeudet eivät joudu vääriin käsiin.
Sartren ajattelu.
Sartre lainasi paljon ajatuksia muun muassa Max Stirneriltä, Søren Kierkegaardilta, Martin Heideggerilta ja Edmund Husserlilta.
Ajattelussaan Sartre korostaa äärimmäisyyksiin asti ihmisen väistämätöntä vapautta ja vastuuta. Jumalaa ei ole olemassa, eikä mikään muukaan ihmisen ulkopuolinen voi asettaa arvoja tai päämääriä yksilön elämälle. Arvojen luominen ja tavoitteiden asettaminen on ihmisen tehtävä. Ihminen valitsee itsensä jonkinlaisena jokaisena hetkenä uudestaan ja luo omat arvonsa ja toimii niiden mukaisesti, mutta on silti vapaa valitsemaan ne uudestaan. On itsepetosta ajatella, ettei itseään tai omaa suhtautumistaan mihin tahansa voi muuttaa. Maailma on mieletön paikka. Millään ei ole oikeutusta olla olemassa.
Vuosina 1947 ja 1948 niin Vatikaani kuin Neuvostoliittokin tuomitsivat Sartren ajattelun yksilökeskeiseen olemassaoloon keskittyvänä ja yleispätevän totuuden kieltävänä. Sartren näkemys oli vastakkainen katolisen kirkon uustomismille ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen materialistiselle historiankäsitykselle.
Sartre ja politiikka.
Sartre kapinoi jo nuorena vanhoillisuutta vastaan ja tämä ajoi hänet lähelle vasemmistoa. Toisen maailmansodan aikana hän toimi sosialistisessa vastarintaliikkeessä. Vuonna 1943 hän ystävystyi Albert Camus’n kanssa, joka myöhemmin vieraantui kommunismista. Sartre riitaantui Camus’n kanssa vuonna 1951. Sartre ei kuitenkaan koskaan liittynyt kommunistiseen puolueeseen, ja Unkarin miehityksen myötä hänen luottamuksensa neuvostokommunismiin romahti lopullisesti. Hän kirjoitti pitkän esseen ”Le Fantôme de Staline”"(suom. Stalinin haamu)", jossa arvosteli ankarasti paitsi Neuvostoliittoa, myös sitä ymmärtävää Ranskan kommunistista puoluetta. Itse sosialismista Sartre ei kuitenkaan luopunut, vaan pyrki luomaan oman riippumattoman ”sartrelaisen sosialisminsa”, jota hän yritti sovittaa eksistentialismin kanssa yhteen teoksessaan "Critique de la raison dialectique" (1960).
Vuonna 1958 Sartre, Camus ja useat muut kirjailijat vaativat Ranskan hallitusta tuomitsemaan Algerian sodassa käytetyn kidutuksen. Algerian itsenäistymistä vastustava OAS-järjestö teki vuosina 1961 ja 1962 kaksi pommi-iskua Sartren asuntoon.
Historioitsija Michel Winockin mukaan Sartren perintö 2000-luvulle on ”ennen kaikkea hänen kestävä moraalinen asenteensa: kieltäytyminen hyväksymästä minkäänlaista epäoikeudenmukaisuutta.”