Ahjo (lehti)

Ahjo on vuonna 1949 perustettu Metallityöväen Liiton jäsenlehti. Sen levikki on noin 154 000. Lehti jaetaan kaikille liiton jäsenille ja lisäksi se leviää vapaakappaleina tai tilattuna muun muassa työnantajille ja tiedotusvälineille. 
Ahjon artikkelit käsittelevät työelämää, taloutta ja yhteiskuntaa metallityöntekijöiden näkökulmasta. Lisäksi lehti kertoo liiton toiminnasta sekä jäsenten vapaa-ajasta ja harrastuksista. Ahjo kertoo myös ulkomaisten metallityöntekijöiden elämästä. Lisäksi lehti panostaa työelämää käsittelevään kuvajournalismiin. Ahjossa on myös ruotsinkieliset sivut.
Vuonna 2017 Metallityöväen liitto ry muutti nimensä Teollisuusliitto ry:ksi ja Ahjosta tuli hetkeksi Teollisuusliiton jäsenlehti.
Historia.
Aloite Metalliliiton omasta äänenkannattajasta oli tehty jo vuoden 1943 liittokokoukselle. Vuonna 1948 liittotoimikunta päätti ryhtyä sanoista tekoihin. Oma lehti oli ajoitettu vuoteen 1949, jolloin liitto täytti 50 vuotta. Metalliliiton jäsenet eivät olleet olleet vailla lehteä siihenkään saakka. Vuosina 1899–1901 ilmestyi "Ilmarinen" ja 1909–1930 "Metallityöläinen". Vuosina 1931–1948 jäsenille tilattiin SAK:n julkaisema "Palkkatyöläinen".
Liiton ensimmäinen lehti Ilmarinen perustettiin ensimmäisen edustajakokouksen päätöksellä 1899. Näytenumero ilmestyi jo saman vuoden marraskuussa. Tilaajamäärä jäi alle 480:n, mutta se oli 84 prosenttia vuoden 1900 jäsenistä. Kannattavuus olisi edellyttänyt tuhatta tilaajaa. Taloudellisten vaikeuksien takia lehdestä ilmestyi vain 17 numeroa, joista kaksi oli kaksoisnumeroita. Ilmarinen oli muutenkin liiton suurimpia menoeriä liiton ensimmäisenä toimintavuotena. Viimeinen numero ilmestyi elokuussa 1901.
Omasta jäsenlehdestä sotien jälkeen käyty keskustelu kiteytyi kysymykseen siitä, miksei maan suurin ammattiliitto julkaise omaa lehteä, kun pienemmätkin liitot julkaisevat. Palkkatyöläinen ei pystynyt täyttämään kaikkia niitä toiveita, mitä eri liitot olivat asettaneet. Vaikeimmin voitettavia syitä oman lehden julkaisemiselle olivat Ahjon ensimmäisessä numerossa kirjoittaneen liiton puheenjohtajan Valdemar Liljeströmin mukaan teknilliset syyt. Suuri jäsenmäärä (yli 50 000) edellytti niin suurta painosta, "ettei mikään kirjapaino ole voinut ottaa vastaan lehden painamista". Myös sotien jälkeinen paperin säännöstely oli esteenä. Liittotoimikunnassa asia oli jätetty ensin pöydälle, kun kustannuslaskelmat osoittivat, että kerran kuussa ilmestyvä 16-sivuinen lehti maksaisi miljoona markkaa. Valtuustossa valtaosa jäsenistä kuitenkin puolsi julkaisemista.
Lehden nimestä liittotoimikunta äänesti. Valmisteluissa lehti oli kulkenut liiton aiemman lehden Metallityöläisen nimellä. Valistusjaosto ehdotti nimeksi Ahjoa. Muita esillä olleita nimiä olivat "Sampo", "Metalli" ja "Rautakoura". Työläinen–sanaa lehden nimessä kavahdettiin käytännön syistä. Maaseutupaikkojen posteissa sellaisen nimen omaavan lehden arveltiin jäävän kantamatta. Nimestä järjestetyssä äänestyksessä Ahjo sai viisi ääntä, Sampo ja Metalli kaksi ääntä ja Metallityöläinen yhden äänen.
Liittotoimikunta linjasi lehden sisältöä. Sen tuli olla ammattiyhdistys-, kulttuuri- ja perhelehti. Muodoksi päätettiin runsaasti kuvitettu aikakauslehti. Ahjo ilmestyi aluksi kerran kuussa ja huhtikuusta alkaen kaksi kertaa kuukaudessa. Ensimmäisenä vuonna julkaistiin 18 numeroa. Lehden vuosittaiset ilmestymiskerrat ovat vaihdelleen 16 numerosta (vuonna 1962) 52 numeroon (vuonna 1973). Ahjon formaatti muuttui tabloidiksi vuonna 1967 ja takaisin aikakauslehdeksi 1990. Nykyään Ahjo ilmestyy myös näköislehtenä internetissä. Vuonna 1977 lehdelle myönnettiin Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto.