tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Simon IV de Montfort

Simon IV de Montfort (1160 – 25. kesäkuuta 1218) oli Leicesterin viides kreivi. Hän otti osaa neljänteen ristiretkeen ja albigenssiristiretkeen kerettiläisiä vastaan. 
Simon ei ottanut osaa, kun neljäs ristiretki valloitti Konstantinopolin, vaan jatkoi matkaansa Syyriaan. Myöhemmin hän oli mukana ristiretkellä kerettiläisiä vastaan Etelä-Ranskassa. Hänestä tuli pian ristiretken johtaja. Hänestä tehtiin Béziersin ja Carcassonnen varakreivi. Hän valtasi Toulousen kreivi Raymondilta maita vuonna 1211 ja löi Raymondin ja tämän liittolaisen Aragonian kuninkaan Pietari II:n joukot vuonna 1213. Paavi tunnusti Simonin herruuden tämän valloittamilla alueilla ja teki hänestä Toulousen kreivin. Simon kuoli vuonna 1218 piirittäessään Toulousea.
Hän oli Simon III de Montfortin ja Amicia de Beaumontin poika. Amicia oli Robert III de Beaumontin, Leicesterin 3. kreivin, vanhin tytär. Amician vanhin veli Robert kuoli lapsettomana vuonna 1204, ja Simon peri Leicesterin kreivikunnan. Simon peri näin kreivikunnan äitinsä kautta, mutta Englannin kuningas Juhana takavarikoi kuitenkin maat.
Intel i486

Intel i486 on Intelin valmistama mikroprosessori, joka käyttää x86-käskykantaa. Se julkaistiin huhtikuussa 1989. Intel lopetti tuotesarjan valmistamisen vuoden 2007 syyskuussa.
i486 oli parannettu versio edeltäjästään Intel 80386 -suorittimesta. 32-bittinen i486 valmistettiin aluksi yhden mikrometrin prosessilla. Ensimmäisen esitellyn mallin kellotaajuus oli 25 MHz.
80486 sisälsi 8 kilotavua L1-tason välimuistia, joka myöhemmissä versioissa kasvatettiin 16 kilotavuun. 
80486DX:ssä oli sisäänrakennettu matematiikkasuoritin (FPU). 
80486SX-mallissa ei ollut matematiikkasuoritinta. 
Alun perin SX-malli julkaistiin, koska Intel oli tehnyt virheen liukulukuyksikköä suunnitellessaan. SX-mallin kovan kysynnän vuoksi myöhemmin laserin alle kuitenkin joutui myös täysin toimivia prosessoreita.
Suorittimen muistiväylä on 32-bittinen, joten emolevylle on lisättävä kerralla neljä 30-pinnistä SIMM-muistimoduulia, tai yksi 72-pinninen SIMM.
Prosessorin 3-vaiheinen liukuhihna mahdollisti teoriassa yhden käskyn suorittamisen kellojaksossa ja i486 saavutti noin 20 MIPS:n nopeuden. Tämä tarkoitti sitä, että se oli noin kaksi kertaa nopeampi kuin samalla kellotaajuudella toiminut 80386. 33 MHz:n versio julkaistiin toukokuussa 1990 ja 50 MHz:n versio kesäkuussa 1991.
486:sta valmistettiin seuraavia versioita:
Malleja oli saatavilla 16, 20, 25, 33 MHz:n ulkoisilla kellotaajuuksilla. Jotkin myöhemmät emolevyt mahdollistivat 60 ja 66 MHz:n taajuuksien käytön ylikellotukseen.
Monet yhtiöt, mukaan lukien IBM, Texas Instruments, AMD, Cyrix, ja Chips &amp; Technologies lisensoivat tai kopioivat suorittimen ja tuottivat omia mallejaan.
i486:n seuraaja oli Intel Pentium.
Baathismi

Baathismi () on arabisosialistinen, arabinationalistinen panarabialainen ideologia. Se ei kuitenkaan ole islamistinen, vaan sekularistinen liike. Ideologian isä oli syyrialainen kristitty Michel Aflaq (1910–1989). Baath-puolue hallitsi Syyriaa vuodesta 1963 vuoteen 2024 ja Irakia vuodesta 1968 vuoteen 2003.
Ideologia.
Baath tarkoittaa arabiaksi uudelleensyntymää. 
Sen ideologiset tavoitteet ovat maallisuus, sosialismi ja panarabialaisuus, arabikansojen yhtenäisyys. Puolueen motto on "Yhtenäisyys, vapaus, sosialismi ()". Yhtenäisyydellä tarkoitetaan panarabialaisuutta ja vapaudella vapautta länsimaisista vaikutteista. Nationalismista liike omaksui luokattoman kansan yhtenäisyyden ja se oli siten anti-marxilainen. Tavoitteena oli kuitenkin talouden kansallistaminen kansan palvelukseen. Siten liike vastusti länsimaista kapitalismia.
Panarabismin tavoitteena on ollut yhdistää eri arabivaltiot, kehitystä kuitenkin hidastivat häviöt Israelille sodissa ja arabivaltioiden heikko talouskasvu. Saddam Husseinin Irakin pitkällinen taloussaarto ja nykyinen miehitys ovat haudanneet yhdistymishaaveet ja panarabismin tilalle ovat tulleet erilaiset islamilaiset liikkeet.
Kehitys.
Michel Aflaq kehitti ideologiansa opiskellessaan 1930-luvulla Sorbonnen yliopistossa. Salah al-Din al-Bitarin kanssa, josta tuli myöhemmin Syyrian pääministeri, hän perusti Baath-puolueen vuonna 1947 Damaskoksessa Ranskan Syyriassa vastustamaan länsimaiden siirtomaahallintoa. Se oli aluksi lähinnä muutaman intellektuellin liike, kunnes se vuonna 1952 yhdistyi Akram al-Hawranin arabisosialistisen puolueen kanssa, jolloin nimeksi tuli Arabisosialistinen Baath-puolue (). Puolue kattoi kaikki arabimaat kansallisen johtonsa alaisuudessa (kansallinen tarkoittaa tässä arabikansaa). Jokaiseen valtioon perustettiin alueellinen osasto.
Irakin Baath-puolueen alueellinen osasto perustettiin 1954. Baathistit nousivat valtaan Syyriassa ja Irakissa 1963. Irakissa valta jäi lyhytaikaiseksi, mutta baathistit nousivat uudelleen valtaan heinäkuussa 1968.
Vallassa ollessaan baathistien oli solmittava suhteet vastustamaansa Neuvostoliittoon aseiden saamiseksi. Irakin ja Syyrian baathistit ajautuivat nopeasti toisiaan vastaan ja syyttelivät toisiaan yhteisen asian pettämisestä. Maallisuutensa vuoksi Irakin Baath-hallinto ei koskaan tullut toimeen radikaalien islamilaisten liikkeiden kuten al-Qaidan kanssa. 
Baath-puolue hallitsi Irakia Irakin sotaan asti ja Syyriaa sisällissodan päättymiseen asti vuoteen 2024. Kun Saddam Husseinin hallinto syrjäytettiin, Yhdysvaltojen miehityshallinto kielsi puolueen Irakissa kesäkuussa 2003. Nykyisin puolueen entisten jäsenten on sallittu palata työpaikkoihinsa, korkeimpiin johtaviin asemiin pääsy on kuitenkin kielletty.
Jordaniassa Baath-puolueella oli vuosina 1997–2001 yksi edustaja parlamentissa.
Impedanssi

Impedanssi (tunnus "Z") on sähköopissa suure, joka kuvaa virtapiirin vaihtovirralle aiheuttamaa vastusta. Impedanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on ohmi, jota merkitään symbolilla Ω. Virtapiirin impedanssi riippuu yleensä virran/jännitteen taajuudesta.
Impedanssin teoriaa.
Vaihtovirtapiirissä impedanssi on piirin yli vaikuttavan jännitteen "U" amplitudin ja saman piirin läpi kulkevan virran "I" amplitudin suhde. Impedanssi voidaan esittää yhtälönä muodossa
formula_1.
Vaihtovirtapiirin impedanssi riippuu piirin resistanssin "R" lisäksi sen kapasitanssin "C" ja induktanssin "L" aiheuttamasta reaktanssista "X":
 formula_2.
Koska vaihtosähkössä virralla ja jännitteellä on vaihekulma ne esitetään piiriteoriassa kompleksilukujen avulla. Siten niiden suhde, impedanssi, on myös kompleksisuure eli impedanssilla on reaaliosa (resistanssi R) ja imaginääriosa (reaktanssi X). Usein kuitenkin riittää pelkästään impedanssin itseisarvon |"Z"| tunteminen. Se lasketaan resistanssista "R" ja reaktanssista "X" seuraavasti:
formula_3
Impedanssi, kuten muutkin kompleksisuureet, voidaan vaihtoehtoisesti esittää polaarimuodossa vaihekulman ja amplitudin avulla. 
Koska kapasitanssin C ja induktanssin L sähkölle aiheuttama vastus riippuu vahvasti taajuudesta, reaktanssi X on taajuusriippuva ja siten myös impedanssi Z on taajuusriippuva.
Impedanssin käytännön sovelluksia.
Kaiuttimen impedanssi.
Kaiuttimen impedanssilla kuvataan kuormaa, jonka kaiutin muodostaa vahvistimelle. Mitä pienempi on kaiuttimen impedanssi sitä enemmän vahvistimelta vaaditaan virranantokykyä. Tavallisia nimellisarvoja kaiuttimille ovat 4 ja 8 ohmia.
Vahvistimille ilmoitetaan yleensä siihen kytkettäviltä kaiuttimilta vaadittava minimi-impedanssi. Kaiuttimien impedanssin tulee olla vähintään minimi-impedanssin suuruinen, mutta se voi olla suurempikin. Tällöin vahvistimesta ei saada täyttä tehoa.
Elektronisten laitteiden tulo- ja lähtöimpedanssit.
Hifi-laitteiston tuloliitännät (AUX IN, TAPE IN) ovat yleensä suhteellisen suuri-impedanssisia, luokkaa 100 kΩ, ja lähtöliitännät (AUX OUT, TAPE OUT) pienempi-impedanssisia, muutamia kilo-ohmeja. Kaiutinliitännän lähtöimpedanssi on hyvin pieni, joten kaiutinlähtöä on varottava oikosulkemasta - muuten virta voi kasvaa hyvin suureksi ja rikkoa vahvistimen.
Kaapelin impedanssi.
Radiotaajuuisia signaaleita siirrettäessä tärkeäksi muodostuu käytetyn koaksiaalikaapelin tai parikaapelin impedanssi. Signaali siirtyy mahdollisimman vähä-häviöisenä ja puhtaana kun kaapelin ja sen päihin liitettyjen laitteiden impedanssit on sovitettu yhteen, eli on toteutettu impedanssisovitus.
Sähköisten suureiden analogiat

Sähköstatiikan, sähkömagnetismin ja sähködynamiikan ilmiöitä kuvaaville suureille on ajateltavissa seuraavia analogioita eli vastaavuuksia. Tällaisella ajattelutavalla voi ymmärtää toisen fysiikan alan ilmiöitä jo tuntemansa alan avulla.
Sähköisten ja muiden fysiikan alojen suureiden välillä on myös kuviteltavissa analogioita: esimerkiksi terminen resistanssi on rinnastettavissa sähköiseen resistanssiin ja lämpökapasiteetti sähköiseen kapasitanssiin. Tällaisessa analogiassa lämpötila vastaa jännitettä ja lämpöteho vastaa sähkövirtaa. Lämpöenergia puolestaan vastaa sähkövarausta. Ohmin lailla "resistanssi = jännite / virta" on tällöin terminen analogia: "terminen resistanssi = lämpötila / lämpöteho".
Hydrauliikan suureet ovat myös verrattavissa sähköisiin suureisiin: paine vastaa jännitettä ja virtausmäärä sähkövirtaa.
Näennäisteho

Vaihtovirtapiireissä näennäisteho (tunnus "S") on tehollisen jännitteen "U" ja tehollisen sähkövirran "I" tulo. Jos vaihtovirran jännite ja virta ovat samassa vaiheessa, näennäisteho on yhtä suuri kuin pätöteho "P". Jos vaihe-ero on olemassa, näennäisteho on suurempi kuin todellisuudessa kulutettu teho.
Näennäistehon yksikkö on volttiampeeri.
Sinimuotoisilla jännitteilla ja virroilla näennäisteho lasketaan seuraavasti: näennäisteho² = pätöteho² + loisteho² eli "S"² = "P"² + "Q"².
Pätöteho

Vaihtovirtapiireissä pätöteho (tunnus "P") on piirissä todellisuudessa kulutettu teho. Pätöteho on varsinainen työtä tekevä, eli esimerkiksi vastuskuormassa lämmöksi muuttuva teho. Sen SI-yksikkö on watti. Jos vaihtovirran jännite ja virta eivät ole samassa vaiheessa, pätöteho on pienempi kuin näennäisteho. 
Pätötehon ja näennäistehon suhde on tehokerroin.
Sinimuotoisille jännitteille ja virroille pätee
formula_1
missä formula_2 on piirin näennäisteho, formula_3 on sen pätöteho ja formula_4 on sen loisteho.
Pätöteho voidaan myös laskea tehollisen jännitteen formula_5, tehollisen virran formula_6 ja tehokertoimen formula_7 tulona:
formula_8
Luettelo Suomen valtionyhtiöistä

Tämä on luettelo suomalaisista valtionyhtiöistä eli Suomen valtion osittain tai kokonaan omistamista yhtiöistä. Tilanne 24. maaliskuuta 2023:
Kokonaan tai enemmistöllä omistetut valtionyhtiöt.
Omistajaohjaus:
Alaraja tarkoittaa osakkeiden myyntioikeuksien alarajaa.
Loisteho

Vaihtovirtapiireissä loisteho (tunnus "Q") kuvaa jännitteen "U" ja sähkövirran "I" vaihe-erosta johtuvaa näennäistehon "S" ja pätötehon "P" vektoreiden erotusta. Loistehon SI-yksikkö on sähkötehon yksikkö volttiampeeri, mutta sille käytetään myös erityistä loistehon yksikköä vari.
Jos jännitteet ja virrat ovat sinimuotoisia, loisteho voidaan laskea tehollisen jännitteen, tehollisen sähkövirran ja niiden välisen vaihe-eron sinin tulona:
formula_1
formula_2
Loisteho ei ole työtä tekevää tehoa (toisin kuin pätöteho), vaan se värähtelee edestakaisin kuorman ja siirtoverkon välillä. Loistehon siirtäminen kuormittaa sen aiheuttaman virran takia siirtojohtoja.
Kapasitiivinen kuorma aiheuttaa kapasitiivista loistehoa, ja induktiivinen kuorma induktiivista loistehoa. Samassa virtapiirissä syntyessään nämä kumoavat toisensa ollessaan yhtä suuria (rinnakkaisresonanssi). Tällöin loisteho sykkii kelan ja kondensaattorin välillä, eikä siirtoverkosta tarvitse ottaa loistehoa. Koska esimerkiksi sähkömoottorin toiminnan kannalta välttämätön magneettikenttä aiheuttaa induktiivista kuormaa, sen aiheuttamaa loistehoa voidaan kompensoida kondensaattorilla. 
Voidaan ajatella myös niin, että induktiivinen kuorma kuluttaa loistehoa ja kapasitiivinen kuorma tuottaa loistehoa. Loistehoa tuotetaan yleensä sähkökeskuksiin asennettavilla automaattisilla "kondensaattoriparistoilla", jotka kytkevät verkkoon kondensaattoreita aina tarvittaessa.
Pätötehon ja näennäistehon suhde on tehokerroin.
Resistiiviset kuormat, kuten sähkötoimiset lämpöpatterit ja muut sähkövastukset kuluttavat vain pätötehoa.
Yhteiskunta

Yhteiskunta on laaja ihmisyhteisö järjestyneenä kokonaisuutena. Se koostuu ihmisistä ja heidän yhteisöistään, jotka asuvat ja ovat vuorovaikutuksessa tietyllä maantieteellisellä alueella, esimerkiksi kansana ja valtiona. Myös erilaiset instituutiot, poliittiset käytännöt tai valtarakenteet, infrastruktuuri ja kulttuuri ovat osa yhteiskuntaa. Yhteiskuntaan kuuluvat myös ihmisyksilöt, perheet ja suvut. 
Yhteiskunta muodostuu ihmisten kaikkien (nykyisten ja siihen mennessä institutionalisoituneiden) vuorovaikutussuhteiden verkostoista. Yhteiskunta jaetaan muun muassa hegeliläisessä ja liberalistisessa perinteessä valtioon ja kansalaisyhteiskuntaan. Uudemmissa teorioissa yhteiskunta jaetaan usein kolmeen osa-alueeseen: valtiolliseen eli julkiseen sektoriin, (yksityiseen) taloudelliseen toimintaan eli yksityiseen sektoriin ja vapaaehtoistyöhön (kolmas sektori). Vielä uudempi laajennus tähän jaotteluun on neljäs sektori, jolla tarkoitetaan perhettä, sukua ja ystäväpiiriä.
Yhteiskuntien tyyppejä.
Sosiologiassa yhteiskunnan kehitystaso määritellään sen käyttämän teknologian avulla. Alhaisen teknologian yhteiskunnat ovat ympäristön vaihteluiden kuten viljasadon onnistumisen armoilla, kun taas kehittyneemmät yhteiskunnat voivat hallita ympäristöään enemmän. Pääjako on esiteollisiin, teollisiin ja jälkiteollisiin yhteiskuntiin, ja näistä voidaan erottaa alajakoja.
Sian- ja naudanlihasäilyke

Sian- ja naudanlihasäilyke eli nötkötti on naudan- ja sianlihaa sisältävä täyslihasäilyke. Sen puhekielinen nimi "nötkötti" johtuu pelkkää naudanlihaa () sisältävän säilykkeen nimestä. Nykyään pelkkä naudanlihavalmiste on käynyt harvinaisemmaksi ja sikaa sisältävä sekasäilyke on korvannut sen.
Sian- ja naudanlihasäilyke on yleensä syömäkelpoista neljä vuotta valmistuspäivän jälkeen. Avaamaton purkki säilyy huoneenlämmössä. Tämän vuoksi sian- ja naudanlihasäilyke soveltuu hätävaramuonaksi, ja sitä on esimerkiksi useimmissa Suomen puolustusvoimien taistelumuonapakkauksissa. Suomalaisia sian- ja naudanlihasäilykkeiden valmistajia ovat muiden muassa Lunden ja Pöntiö. 
Sian- ja naudanlihasäilyke tehdään koneellisesti erotetusta lihamassasta, aineksista, jotka lihankäsittelykoneita edeltäneenä aikana luokiteltiin teurasjätteeksi. Sian- ja naudanlihasäilykkeen kaltaiset tuotteet on otettu tarkastelun alle hullun lehmän taudin ilmaantumisen jälkeen. Tällöin monessa maassa kiellettiin koneellisesti erotetun lihamassan käyttö ihmisravinnoksi kokonaan.
Rikotun ikkunan virhepäätelmä

Rikotun ikkunan virhepäätelmä on alun perin Frédéric Bastiatin kehittämä esimerkkitarina, joka on tarkoitettu havainnollistamaan vaihtoehtoiskustannusten huomiotta jättämistä.
Tarina.
Tarinassa pikkupoika rikkoo kaupanpitäjän ikkunan. Kaikki tuntevat myötätuntoa kaupanpitäjää kohtaan, mutta keksivät pian, että lasittaja saa tästä lisää työtä. Lasittaja puolestaan ostaa rahoillaan leipää, leipuri villapaitoja ja niin edelleen, joten ikkunan rikkominen näyttää vilkastuttavan yhteisön talouselämää.
Tällöin ihmiset kuitenkin unohtavat vaihtoehtoiskustannukset eli piilokulut ja menetetyt mahdollisuudet, jotka syntyivät, kun rahaa piti käyttää ikkunaan. Jos kaupanpitäjä ei olisi käyttänyt rahojaan ikkunan ostamiseen, hän olisi ostanut leipää, joten leipuri olisi joka tapauksessa saanut villapaitansa. Nyt kaupanpitäjällä on ehjä ikkuna, mutta sehän hänellä olisi muutenkin, jos ikkuna ei ensinkään olisi särkynyt, ja lisäksi hänellä olisi ranskanleipä – ja kenties villapaitakin. Ikkunantekijä olisi voinut tuottaa ikkunansa tai muuta johonkin ei-turhaan tarpeeseen.
Tarina pyrkii osoittamaan, että kokonaiselintaso ei nouse, jos osa siitä tuhotaan. Poika ei lisännyt kaupungin kokonaiselintasoa vaan vähensi sitä yhden ikkunan hinnalla.
Tulkintoja.
Eturyhmät.
Itävaltalaisen koulukunnan taloustieteilijöiden ja muiden talousliberalistien mukaan valtion julkista kulutusta perustellaan usein rikotun ikkunan kaltaisilla todisteluilla.
Henry Hazlitt esittää kirjassaan "Economics in One Lesson" (suom. Talous yhdeltä istumalta) esimerkkejä siitä, kuinka ihmiset usein pitävät hyvänä ajatuksena ja täysin moraalisesti perusteltuna ”rikkoa ikkunoita”. Erityisesti Hazlitt vertaa lasittajaa eturyhmiin ja pikkupoikaa valtioon. Eturyhmät pyytävät tukiaisia, tulleja ja erityislainsäädäntöä, ja niitä miellyttääkseen valtio ”rikkoo ikkunan”. Eturyhmät hyötyvät, mutta Hazlittin mukaan suurin osa ihmisistä häviää, ainakin välillisesti. Asioita, joita ihmiset olisivat muuten ostaneet rahoillaan, ei näy, joten ihmiset eivät ymmärrä niiden hävinneen mihinkään. Koska kulut ovat piilossa, syntyy kuva, ettei niitä olisi ollenkaan. Hazlitt tiivisti väitteensä muotoon ”kaikesta, mitä emme luonnosta ilmaiseksi saa, täytyy maksaa”.
Sotien taloudelliset vaikutukset.
Rikotun ikkunan myönteisillä vaikutuksilla perustellaan esimerkiksi sotia. Vaikka sodissa tuhotaan paljon rakennuksia ja yrityksiä, ja lähes puolet kansasta on sotimassa eikä tuottavissa töissä, sotia seuraa kuitenkin aina voimakas taloudellisen kasvun kausi, ja sotiminen näyttää siten taloudellisesti kannattavalta.
Tässä perustelussa kuitenkin unohdetaan, että talouskasvua on ilman sotiakin. Totta kai sotilaat kotikaupunkeihinsa palatessaan löytävät omatkin kotinsa raunioina, mikä motivoi heitä tekemään paljon töitä ja rakentamaan uudelleen sitä, mikä sodissa menetettiin. Mutta jotta sota oikeasti olisi kannattanut, ihmisten tulisi tehdä yli 200 %:n työteholla töitä yhtä kauan kuin sota kesti; heidänhän tulisi korjata kaikki sodan vahingot, tehdä vähän ylimääräistä "ja vielä lisäksi hoitaa normaali työnsä".
Hatikva

Hatikva () on Israelin kansallislaulu. Sen sanoitus ja sävelmä laadittiin 1800-luvun lopulla. Laulusta tuli ensin sionistien laulu, vuonna 1948 Israelin epävirallinen kansallislaulu, ja lopulta vuonna 2004 maan virallinen kansallislaulu.
Historia.
Hatikvan sanoitus perustuu galitsianjuutalaisen runoilijan Naftali Herz Imberin 9-säkeistöiseen runoon "Tikvateynu" ("Meidän toivomme"). Imber kirjoitti runon vuonna 1878, ja se julkaistiin vuonna 1886 teoksessa "Barkai". Runon sanotaan saaneen innoituksensa israelilaisen Petah Tikvan kaupungin perustamisesta, ja siinä arvellaan olevan myös isänmaallisten puolalaisten laulujen vaikutusta. Kun Imber oli käymässä Rishon LeZionissa vuonna 1882, kaupungissa asunut moldovalaissyntyinen Shmuel Cohen kirjoitti sille sävelmän. Sävel perustui vanhaan moldovalais-romanialaiseen kansanlauluun ”Carul cu Boi” (’Kärryt ja härkä’).
Laulun sanoja muuteltiin myöhemmin useita kertoja, kun nationalistiset ideat ja tavat muuttuivat. Esimerkiksi runon kohta ”Missä Daavid kerran asui” muuttui muotoon ”Siion ja Jerusalem”, ja toive asua isien maassa muuttui muotoon ”olla vapaa kansakunta omassa maassamme”. Ääntämys vaihdettiin sefardijuutalaiseksi, ja melodiaa muokattiin uuteen sanoitukseen sopivaksi. Runosta tuli kahden säkeistön ja kertosäkeen sanoitus.
Laulu laulettiin vuoden 1901 Baselin sionistikongressin erään istunnon lopuksi. Seitsemännessä sionistikongressissa vuonna 1905 kaikki delegaatit lauloivat sen yhdessä.
Kun Israelin valtio perustettiin vuonna 1948, Hatikvasta tuli maan epävirallinen kansallislaulu. Laulusta tuli maan virallinen kansallislaulu vasta marraskuussa 2004, kun Israelin parlamentti knesset hyväksyi sen aseman muuttamalla niin kutsuttua Lippu ja vaakuna -lakia.
Hatikvaa laulavat juutalaiset myös Israelin ulkopuolella.
Sanat.
כֹּל עוֹד בַּלֵּבָב פְּנִימָה
נֶפֶשׁ יְהוּדִי הוֹמִיָּה,
וּלְפַאֲתֵי מִזְרָח קָדִימָה,
עַיִן לְצִיּוֹן צוֹפִיָּה;
עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ,
הַתִּקְוָה בַּת שְׁנוֹת אַלְפַּיִם,
לִהְיוֹת עַם חָפְשִׁי בְּאַרְצֵנוּ,
אֶרֶץ צִיּוֹן וִירוּשָׁלַיִם.
Kol od balevav penima
Nefeš jehudi homija
Ulfa’ate mizraḥ kadima
Ajin leTzijon tzofija
Od lo avda tikvatenu
Hatikva bat šnot alpajim
Lihjot am ḥofši be’artsenu
Erets Tsijon virušalajim
Kun Israelin lapset yössä kyynelten
aamua kohden silmät nostavat,
ja polttavina kaipuu rinnan tuskaisen,
Siionin vuoren nähdä soisivat,
ah, taas tulta syttyy sydämiin.
Kun tää toivo mielen kirkastaa,
Daavidin pyhään kotikaupunkiin
viel että riemuin saamme vaeltaa.
Sanatarkempi suomennos voisi kuulua vaikkapa:
Niin kauan kuin sydämessä
juutalainen sielu vielä kaipaa,
ja kohti Idän äärtä,
silmä vielä katsoo Siionia,
meidän toivomme ei ole vielä menetetty,
kahden tuhannen vuoden toivo
olla vapaa kansakunta omassa maassa,
Siionin maassa ja Jerusalemissa.
Kuninkaanportti

Kuninkaanportti on Suomenlinnan eteläisimmällä saarella Kustaanmiekan salmen edustalla sijaitseva porttirakennus. Se on merilinnoituksen alkuperäinen pääsisäänkäynti ja sitä pidetään yleisesti yhtenä Suomenlinnan tunnusmerkeistä. 
Portti rakennettiin vuosina 1753–1754 paikkaan, johon Ruotsin kuningas Aadolf Fredrik oli kiinnittänyt laivansa tullessaan tarkkailemaan linnoituksen rakennustöitä vuonna 1752. Tästä tuli nimi Kuninkaanportti.
Porttirakennus on kaksikerroksinen ja sisäänpäin kaareva. Keskellä oleva varsinainen porttikäytävä on reunustettu marmorikivin. 1770-luvulla porttia muutettiin, siihen rakennettiin laskusilta sisä- ja ulkopuolelle. Portin eteen rakennettiin laituri ja porttia kohden nouseva leveä portaikko Tukholman läheltä tuodusta hiekkakivestä. Viaporin pommitus Krimin sodan aikana vuonna 1855 tuhosi alkuperäisen laiturin ja osan portaita. Suomen itsenäisyyden aikana Kuninkaanporttia on restauroitu neljästi.
Portti on tyypillinen linnoitusportti tykinaukkoineen ja sen edessä on syvä kuilu molemmille sivuille linnoitukseen kiipeämisen vaikeuttamiseksi. Portaikon kerrotaan alun perin ulottuneen vesirajaan asti, mutta Kustaanmiekan salmen syventämistöiden yhteydessä alin osa luhistui ja poistettiin.
Kuninkaanportin kuva oli vuosina 1986–2001 tuhannen markan setelissä.
Kuninkaanportin kivitaulut.
Koristeina portin viereisillä seinillä on neljä kivitaulua, joihin on hakattu seuraavat Augustin Ehrensvärdin ruotsiksi kirjoittamat viestit: 
Tähän laski kuningas Fredrik ensimmäisen kiven vuonna 1748
Ja tähän laski kuningas Kustaa viimeisen kiven vuonna...
(Tässä on vuosiluvun kohdalla tyhjää, koska Kustaa III ei vastoin suunnitelmia saapunutkaan paikalle muuraamaan viimeistä kiveä.)
Viapori, joka koskettaa toisella puolella merta ja toisella puolella rannikkoa, suo viisaalle herruuden sekä merellä että maalla.
Erämaista on nämä Susisaaret muutettu Viaporiksi. Jälkimaailma, seiso täällä omalla pohjallasi äläkä luota vieraaseen apuun.
Kuuluisin näistä on viimeinen lause, johon Suomessa on eri yhteyksissä usein viitattu.
R-luokan vartiovene

R-luokka oli Suomen merivoimien viiden 1950-luvun lopulla valmistetun vartioveneen muodostama alusluokka, joka poistettiin 1990-luvulla.
Alukset.
R-luokan vartioveneet valmistettiin alun perin rannikkoraivaajan tehtäviin. Vartioveneiksi ne muutettiin 1960-luvun lopulla ja siirrettiin vartiolaivueeseen.
Kolumbian laivasto.
Oy Laivateollisuus Ab kehitti vuosina 1965–1966 luokasta saatujen kokemusten pohjalta Kolumbian laivastolle kolme vartiovenettä: "Carlos Alban", "Jorge Soto del Corvalin" ja "Nito Restrepon".
Substantiivi

Substantiivit (vanhoissa suomen kieliopeissa myös: ”nimisanat”) ovat yksi kielten sanaluokista. Suomalaisessa kielioppiperinteessä substantiivit on tapana kuvata yhtenä nominien alaryhmänä.
Substantiivin määritelmä ja merkitys.
Tavallisen oppikirjaselityksen mukaan substantiivit viittaavat joko konkreettisiin tai abstraktisiin olioihin. ”Olion” määritteleminen on kuitenkin ongelmallista, joten substantiivi on kielitieteessä helpompi määritellä taivutuksen ja lauseopillisen käyttäytymisen perusteella. Merkityksen perusteella substantiivit voidaan jakaa yleisnimiin (appellatiivit), jotka ilmaisevat olion luokkaa (esim. "talo, tyttö, puhelin, vesi, mäki, kauneus, ajatus, syöminen"), ja erisnimiin (proprit), jotka identifioivat yhden tietyn olion (esim. "Maija, Maija Virtanen, Kiasma, Porvoo"). 
Substantiivin taivutus.
Useissa kielissä substantiivit taipuvat luvussa ja sijassa. Suomessa ja monissa muissakin kielissä (kuten useimmissa uralilaisissa kielissä) substantiiviin voi liittyä possessiivisuffiksi: "kirjani, hänen juoksemisensa". Useissa kielissä substantiivien taivutukseen ja käyttäytymiseen vaikuttavia kategorioita ovat suku sekä jaollisuus tai jaottomuus. Jaollisia ovat laskettavissa olevien yksittäisten olioiden nimitykset, kuten "kynä, tyttö, astiasto, häät". Jaottomia ovat ns. ainesanat (esim. "vesi, liha, metalli") sekä abstraktisubstantiivit (esim. "rakkaus, musiikki, juokseminen"). Substantiivilausekkeen määräisyyttä voidaan joissakin kielissä merkitä artikkelilla.
Joissakin kielissä substantiivit voivat tietyin ehdoin taipua myös verbin taivutuskategorioissa. Esimerkiksi mordvalaiskielissä nominaalipredikaatti (predikatiivi) ei yhdisty subjektiin ’olla’-verbin avulla vaan voi itse saada persoonan ja aikamuodon suffiksit, esim. ersämordvan "tarkaś bolota-l’ ’se paikka oli suota’, "mońtś jovks-an ’minä itse olen satu’, "kudoso-tanok" ’olemme kotona’ (vrt. "bolota" ’suo’, "jovks" ’satu’, "kudoso" ’kotona, talossa’).
Substantiivi lauseessa.
Substantiivi muodostaa substantiivilausekkeen (kielitieteellisissä teksteissä usein NP, engl. "noun phrase") joko yksin tai erityyppisten laajennustensa kanssa. Laajennuksia voivat olla esimerkiksi pronomini "(tässä talossa)" tai adjektiivilauseke "(hyvin mukavassa talossa)", substantiivilauseke (tytön kirja, usko huomiseen), adverbi- tai adpositiolauseke ("konsertti eilen, kunnioitus elämää kohtaan), infinitiivilauseke ("halu muuttaa ulkomaille) sekä lause ("ajatus että voisin myöhästyä").
Suomessa ja useissa muissakin kielissä substantiivilauseke voi toimia lauseessa
Pronomini

Pronominit (vanhoissa suomen kieliopeissa myös asemosanat) ovat sanaluokka, joka kuuluu nomineihin. 
Tehtävät ja ominaisuudet.
Pronomineja käytetään ensisijaisesti viittaamaan johonkin tarkoitteeseen lähikontekstissa, esimerkiksi johonkin olentoon tai asiaan, joka on juuri aiemmin mainittu. (Tämmöistä sanaa tai lauseketta, johon pronominilla viitataan, nimitetään pronominin korrelaatiksi.) Tässä mielessä pronominin voidaan katsoa korvaavan substantiivia tai substantiivilauseketta. Pronomini ei luokittele (substantiivien tavoin) eikä kuvaile (adjektiivien tavoin). Merkitykseltään pronominit ovat deiktisiä, eli niiden merkitys suhteutuu puhehetken kontekstiin. 
Pronominit muodostavat suljetun luokan. Niiden taivutuksessa tai syntaktisessa käyttäytymisessä voi olla yksilöllisiä piirteitä, jotka erottavat ne muista nomineista. Esimerkiksi niiden monikkomuodot tai sijataivutus voivat olla epäsäännöllisiä, ja usein ne eivät saa määritteitä lainkaan tai vain hyvin rajallisesti. Pronominien taivutukseen voi kuulua sellaisia kategorioita, joita muilla nomineilla ei ole, esimerkiksi suomessa "t"-päätteinen akkusatiivi "(minut, teidät, kenet)" tai englannissa ja ruotsissa sukupuolen merkintä ("he / han" ’hän (miespuolinen)’, "she / hon" ’hän (naispuolinen’), vaikka substantiivien taivutuksessa ei maskuliini- ja feminiinisukua enää näy. 
Pronominien luokittelu.
Pronominien jaottelu ja tyypit vaihtelevat kielittäin ja kielioppiperinteittäin. Useiden kielten kieliopeissa keskeisiä pronominiryhmiä ovat esimerkiksi 
Logoforinen pronomini viittaa henkilöön, jonka puheita tai ajatuksia selostetaan. Esimerkiksi useissa puhutun suomen muodoissa "hän-"pronominia käytetään logoforisesti: "se sanoi että kyllä hän tulee."
”Indefiniittipronominien” kaatoryhmän rinnalla tai tilalla erotetaan usein määrää ilmaisevat kvanttoripronominit, esim. "jompikumpi, kaikki, muutama, moni, harva."
Varsinaisten pronominien yläkäsitteeksi voidaan erottaa ”pro-muodot” (engl. "pro-form"), joilla tarkoitetaan ylipäätään lauseenjäseniä, jotka korvaavat tietyntyyppisiä sanoja tai lausekkeita. "Iso suomen kielioppi" käyttää nimitystä pro-sanat pronominikannoista muodostetuista, merkitykseltään pronominimaisista sanoista. Pro-adjektiiveja ovat suomessa esimerkiksi adjektiivien tapaan käyttäytyvät "tällainen, millainen, semmoinen," pro-adverbeja esimerkiksi adverbien tapaan käyttäytyvät "täällä, siinä, kulloinkin, jonnekin."
Nomini

Nomini on kieliopeissa käytetty nimitys sanoille, jotka taipuvat sijoissa ja luvussa, erotukseksi verbeistä ja taipumattomista sanoista. Suomen kieliopeissa ”nominia” on käytetty kattokäsitteenä neljälle sanaluokalle: substantiivit, adjektiivit, numeraalit ja pronominit.
Termi tulee latinan sanasta "nomen" (’nimi’), jolla on vanhassa latinaan perustuvassa kielioppiperinteessä viitattu sijamuodoissa taipuviin sanoihin; ne on jaettu alaluokkiin "nomen substantivum", "nomen adjectivum", "nomen numerale" ja niin edelleen. 
Nomini-termiä on mielekästä käyttää suomen ja vastaavanlaisten kielten kieliopeissa, joissa useammilla sanaluokilla on samantapaista sija- ja lukutaivutusta. Esimerkiksi englannin kieliopeissa suomen ”nominia” vastaavaa kategoriaa ei käytetä, ja etymologisesti vastaava termi "noun" tarkoittaa ’substantiivia’.
Tuima-luokan ohjusvene

Tuima-luokka oli Suomen merivoimien neljän Neuvostoliitossa vuosina 1974–1975 valmistetun ohjusveneen muodostama alusluokka. Maailmalla alustyyppi tunnetaan OSA-II -luokkana. Ne korvattiin R-luokan vartioveneiden tavoin Rauma-luokan ohjusveneillä.
Alukset.
Luokan aluksissa oli voimanlähteenä kolme 56-sylinteristä 3 500 kilowatin tähtimoottoria. Niiden ääni oli niin voimakas, että ajon aikana sisätiloissa joutui käyttämään kuulosuojaimia. Koneiden säästämiseksi aluksilla ajettiin omin konein vain operaatioajossa, siirtokuljetukset tehtiin pitkään siten, että emälaiva "Louhi" hinasi niitä.
MTO-66 meritorjuntaohjusjärjestelmän vanhentuessa ohjusveneet modifioitiin miinaveneiksi. Muutostyössä "Tuimasta" ja "Tuulesta" poistettiin keskimmäinen moottori ja potkuri miinanlaskukaluston tieltä. Muutostyöt tehtiin 1993–1994 Uudenkaupungin telakalla. Samalla veneiden nopeus laski noin 8 solmua. "Tuiskulle" ja "Tyrskylle" tehtiin pienempi muutostyö, jossa ohjusaseistus vaihdettiin miinoiksi.
Tuima-luokan ohjusveneitten kylkinumerot:
Alukset poistettiin vahvuudesta 2002–2003. Alukset myytiin huutokaupalla GN113 Warbird Consulting Oy, joka omisti ne 2003–2006. Yhdestä oli tarkoitus tulla ravintolalaiva ja toisesta vesibussi Helsingin edustalle. Kaksi muuta oli tarkoitus jättää telakalle varaosiksi.
24. lokakuuta 2006 ilmestynyt Loviisan Sanomat kertoi, että kaikki neljä Tuima-luokan ohjusvenettä on myyty Egyptin asevoimille. Kaupassa välittäjänä toimi Patria Oyj. Suomen puolustusministeriö myönsi 6. heinäkuuta 2006 maastavientiluvat.
Köysi

Köysi on useista kuiduista tai säikeistä palmikoitu tai punottu paksu naru, jolla voidaan vetää esineitä tai kiinnittää niitä toisiinsa. Köydellä on hyvä vetolujuus, mutta sen joustavuus ja pehmeys estävät sen käytön työntämiseen.
Yleisimpiä köysimateriaaleja ovat luonnonkuidut kuten manilla, sisal ja hamppu, keinokuidut kuten nailon, polypropyleeni ja polyesteri sekä eläinperäiset materiaalit kuten karva ja hius. Metallista, kuten teräksestä, valmistettavaa köyttä kutsutaan vaijeriksi. Tällä hetkellä maailman kestävin köysi on polyeteeniä.
Köysien kiinnittämiseksi, sitomiseksi ja päättelyksi käytetään solmuja. Saman asian saa tehtyä myös siistimmin ja kestävämmin pleissauksella. Köyden päähän langalla tehtävää päättelyä sanotaan rihmaukseksi.
Erityisesti merimiehet ovat olleet taitavia käsittelemään erilaisia köysiä, koska laivojen sitominen touveihin ja raskaiden mastojen ohjaus vaatii paljon sekä köysiltä että niiden käsittelijöiltä.
Köysillä ja solmuilla on ollut ratkaiseva merkitys ihmiskunnan historiassa.
Operaatio Gomorrah

Operaatio Gomorrah oli koodinimi sarjalle brittiläisten ja yhdysvaltalaisten toisen maailmansodan aikaisia ilmahyökkäyksiä Hampuriin 24. heinäkuuta – 2. elokuuta 1943, joka sai aikaan tulimyrskyn. Se oli aikanaan ilmasodankäynnin historian raskain hyökkäys. Operaation nimi tulee Raamatun kertomuksesta Sodoman ja Gomorran kaupunkien tuhosta.
Operaatio Gomorrah johti noin 35 000–45 000 kuolemaan ja muihin henkilövahinkoihin 125 000:lle. Yhtenä yönä kuoli ainakin 18 000 ihmistä, joista suuri osa oli siviilejä: naisia ja lapsia. Luultavasti heitä kuoli paljon virallisia lukuja enemmän. Arviolta miljoona ihmistä pakeni tulimyrskyn jälkeen kaupungista.Liittoutuneiden tappiot olivat vähäiset.
Operaation muotoili alun perin brittiläinen ilmamarsalkka Arthur Harris. Se toteutettiin Kuninkaallisten ilmavoimien ja Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien (erityisesti 8th Air Force Bomber Command) yhteisoperaationa, jossa nämä suorittivat kolme päivää ja kaksi yötä kellon ympäri kestävän pommitustehtävän. Päivällä hyökkäsivät yhdysvaltalaiset, pimeän aikaan britit. Britit tekivät tieteellistä tutkimusta selvittäessään, miten kokonainen kaupunki tuhottaisiin olemattomiin.
28. heinäkuuta vastaisena yönä pommitukset huipentuivat tulimyrskyyn. Ensin talojen rakenteita rikottiin (eli ”avattiin”, kuten asia operaation suunnitelmissa ilmaistiin) räjähdyspommeilla. Näin taloista tuli isoja hormeja, kun seuraavat aallot kylvivät niihin palopommeja. Tulimyrskyn syntyyn vaikuttivat epätavallisen lämmin sää sekä hyökkäysten suunnittelu niin, että kaupungin palokunnat jäivät loukkuun kaupungin keskustaan kun pommituksia jatkettiin palopommeilla keskustan ympärillä. Valtava pintapalo (kaikkiaan noin 20 km² syttyi) aikaansai jopa 65 m/s tuulia sekä jopa 800 °C:n lämpötiloja. Myrskytuuli tempasi mukaansa puita, kattoja ja ulkona olevia ihmisiä. Katujen päällyste syttyi kuumuudesta ilmiliekkiin. Kuumuus ja hapen puute surmasivat paljon myös pommisuojiin hakeutuneita.
Niissä pommisuojissa, joissa oli ollut häkää, kuolleet ihmiset istuivat rauhallisina pöydän ympärillä tai makasivat yhtä rauhallisina vuoteilla. Siellä, missä tuli oli tunkeutunut pommisuojiin, ihmisistä oli jäljellä hiiltyneet jäänteet, luita ja tuhkaa. Toisissa pommisuojissa haljenneesta vesijohdosta purkautunut kiehuva vesi oli keittänyt suojaa hakeneet.
Sana

Sana on kielen pienin yksikkö, joka sisältää merkityksen ja voi esiintyä yksinään. Usein on hyödyllistä tunnistaa kolme eri käsitettä, joita vapaassa kielenkäytössä kutsutaan sanaksi: 
Sanat jakautuvat morfeemeihin, jotka edelleen jakautuvat foneemeihin. Lauseet sisältävät yhden tai useamman sanan. Sana, jota ei voi edelleen segmentoida on ns. perussana.
Partikkeli (sanaluokka)

Partikkelit eli apusanat ovat sanaluokka yleensä taipumattomille sanoille, jotka eivät saa määritteitä eivätkä itse toimi määritteinä.
Partikkelit voidaan jakaa konjunktioihin (esimerkiksi "että", "jotta", "koska", "kun", "vaikka") ja interjektioihin eli huudahdussanoihin (esimerkiksi "hei", "oh", "kas"). Aiemmin partikkeleihin laskettiin kuuluvaksi myös adverbit ja adpositiot, mutta nykyään ne lasketaan erillisiksi sanaluokiksi. 
Erityinen partikkelien alaluokka on liitepartikkelit, jotka eivät ole itsenäisiä sanoja vaan esiintyvät toisen sanan yhteydessä. Suomessa ne ovat sanan jäljessä, kuten "ko/-kö" (esimerkiksi sanassa "minäkö") ja "-kin" (esimerkiksi sanassa "minäkin").
Avoin yhteiskunta

Avoin yhteiskunta on aina humanismia edistävä yhteiskunta. Käsitteen loi ranskalainen filosofi Henri Bergson, ja sen popularisoi ja edelleen kehitti Karl Popper vuonna 1945 julkaistussa kirjassaan "Avoin yhteiskunta ja sen viholliset". Ideaalina demokratia on humaaniuden kehityssuunnan tienviitta. Yhteiskunnan avainominaisuuksia ovat yksilönvapaus ja rauhanomainen itsekorjautuvuus. Edelliset ominaisuudet toteuttavien liberaalien demokratioiden valtiomuodon demokraattisuus on sekundäärinen lisäetu. Avoin yhteiskunta on avoin muutoksille ja perustuu ihmisoikeuksille. 
Avoimen yhteiskunnan vastakohta on suljettu yhteiskunta. Avoimessa yhteiskunnassa yksilöt tekevät henkilökohtaisia päätöksiä. Suljetussa eli kollektiivisessa yhteiskunnassa yksilön etu on toissijainen. Suljetun yhteiskunnan piirteitä ovat totalitarismi ja autoritarismi. Ennaltamäärätyn kehityksen yhteiskunnallisia oppeja Popper kutsuu historisismeiksi, ja näiden uskomusjärjestelmien kehittäjiä suljetun yhteiskunnan edistäjiksi.
Individualismi vastaan kollektivismi.
Totalitarismi tukeutuu kollektivismiin vaatimuksenaan se, että yksilön tulee luopua itsekkyydestä ja toimia yhteishyvää silmällä pitäen. Oikeudenmukaisuus samaistetaan ryhmän etuun.
Individualisti huomauttaa, että egoismin vastakohta on altruismi eikä suinkaan kollektivismi. Vallassa oleva yhteiskuntaluokka toimii sekin itsekkäästi ja propagandassaan syyttää itsekkyydestä niitä, jotka eivät alistu.
Yksilön ja valtion suhde.
Valtion tehtävä on turvata yksilön perusoikeudet, ja yksilö on siksi valmis luopumaan osasta suvereniteettiaan. Asia kääntyy nurinpäin, kun valtion edun turvaamiseksi lähdetään rajoittamaan kansalaisten oikeuksia. Autoritaristinen valtio eli suljettu yhteiskunta pyrkii valvomaan kansalaistensa mielipiteitä ja jopa moraalia (näitä piirteitä esiintyy myös avoimessa yhteiskunnassa). Moraalisen vastuun siirtäminen pois yksilöltä johtaa moraalin turmeltumiseen. Avoimessa yhteiskunnassa yksilö kontrolloi valtiota eikä päinvastoin.
Popperin määritelmän mukaan suljettu yhteiskunta ei kykene omaehtoisiin muutoksiin. Demokraattiset instituutiotkaan eivät tällöin pysty korjaamaan itseään, vaan korjaamiseen vaaditaan inhimillisiä ponnistuksia.
Popper arvostelee voimakkaasti Platonia, jonka ihanteellinen yhteiskunta, filosofien johtama luokkayhteiskuntainen valtio, on hänen tulkintansa mukaan Sokrateen ja Demokritoksen ajatusten vastainen, vaikka Platon suuresti kunnioittaakin heitä. Popper lainaa Demokritosta: "...ja vaikka harvat saattavat panna alulle toimenpiteen, olemme kaikki kykeneviä sen arvioimiseen."
Vuonna 1947 Popper perusti klassista liberalismia puolustavan Mont Pelerin Society -ryhmän yhdessä ystävänsä Friedrich Hayekin, Milton Friedmanin, Ludwig von Misesin ym. kanssa.
Konsonantti

Konsonantit eli kerakkeet ovat vokaalien ohella ihmiskielen äänteiden toinen ryhmä. Konsonantit tuotetaan muodostamalla este ääntöväylään kielen, huulten, hampaiden tai äänihuulten avulla.
Konsonanttien pääryhmät ovat resonantit ja obstruentit.
Luokittelu.
Ääntötapa.
Resonantit muodostetaan avauman avulla:
Obstruentit muodostetaan supistuman avulla:
Ääntöpaikka.
Ääntöpaikalla tarkoitetaan konsonantin tuottamisessa olennaista kohtaa ääntöväylässä toisin sanoen kohtaa, jossa tuotetaan konsonantista riippuen sulku tai supistuma. Konsonanttien ääntöpaikat huulista nieluun ovat seuraavat:
Soinnillisuus.
Konsonanttien soinnillisuus syntyy siten, että samaan aikaan, kun johonkin edellä mainituista ääntöpaikoista muodostetaan sulku tai supistuma äänihuulet värähtelevät. Resonantit ovat tavallisesti aina soinnillisia, mutta esimerkiksi yhdessä suomen sukukielistä, mokšassa, esiintyy soinniton [r]"-" ja [l]-äänne.
Konsonanttiäänteet kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa.
Harmennetut alueet kuvaavat äänteitä, joita IPA:n mielestä ei voi luonnollisesti ääntää. Sarakkeiden oikeanpuoleinen äänne on soinnillinen, vasen soinniton.
Lisäksi on olemassa kaksoisartikuloidut pulmoniset konsonantit:
Ja myös affrikaatat:
Fonetiikka

Fonetiikka eli ääntöoppi on tieteenala, jossa tutkitaan puhetta: ihmisäänen ja kielen äänteiden – vokaalien ja konsonanttien – syntyä, niiden akustista luonnetta ja kuulosignaalin tulkitsemista. Fonetiikka lasketaan usein kielitieteen osa-alueeksi. Toisaalta esimerkiksi Helsingin yliopistossa fonetiikkaa opetetaan käyttäytymistieteelliseen tiedekuntaan kuuluvalla käyttäytymistieteiden laitoksella, kun muu teoreettinen kielentutkimus on pitkälti humanistisen tiedekunnan nykykielten laitoksen toimialaa. Lähelle fonetiikkaa menevä kielitieteen tutkimusalue on fonologia eli äänneoppi.
Ääntöoppi jaetaan edelleen
1. Artikulatoriseen fonetiikkaan
2. Akustiseen fonetiikkaan sekä
3. Auditiiviseen fonetiikkaan
Vuosina 1902–2001 Suomessa tehtiin 17 fonetiikan alan väitöskirjaa.
Artikulatorinen fonetiikka.
Artikulatorisessa fonetiikassa tutkitaan puheessa käytettävien äänteiden tuottamista ääntöväylällä. Pääasiallisena tutkimuskysymyksenä on, miten ääntöväylän eri osat, artikulaattorit eli kieli, huulet, leuka, kitalaki, hampaat ynnä muut, käyttäytyvät itsessään ja suhteessa toisiinsa.
Mittaustekniikat.
Äänteiden muodostuksen eli artikulaation tutkimuksessa käytetään usein apuna kokeellisia menetelmiä. Voidaan esimerkiksi mitata, millä tavalla kieli koskee kitalakeen puheenmuodostuksen aikana käyttämällä elektropalatografiaksi (EPG) kutsuttua menetelmää. Tiedon keräämisen ajaksi koehenkilölle asetetaan useilla elektrodeilla päällystetty tekokitalaki. Henkilön puhuessa koje mittaa, miten, missä ja kuinka kauan kieli koskee tiettyihin elektrodeihin eri äänteitä tuotettaessa.
Akustinen fonetiikka.
Akustinen fonetiikka tutkii kielellisten ilmausten akustista rakennetta sekä puheen akustiikkaa. Tutkimuksessa voidaan keskittyä esimerkiksi tunnetilojen vaikutukseen tai puhe-elimistön ja akustisen vastaavuuteen.
Auditiivinen fonetiikka.
Auditiivinen fonetiikka tutkii puheen auditiivista prosessointia, akustisten signaalien ja puheen havaitsemisessa tapahtuvia reaktioita ja esimerkiksi akustisten signaalien ja auditiivisten vasteiden yhteyksiä.
Virke

Virke on oikeinkirjoituksen perusteella määrittyvä tekstin jakso, joka alkaa suuraakkosella ja loppuu niin sanotusti isoon välimerkkiin eli pisteeseen, huutomerkkiin tai kysymysmerkkiin.
Lauseopillisesti tarkasteltuna virke yleensä muodostuu vähintään yhdestä päälauseesta, jonka lisäksi siinä voi olla muita päälauseita sekä sivulauseita. Tällaista toisiinsa liittyvien lauseiden kokonaisuutta voidaan kutsua myös yhdyslauseeksi. Virkkeestä puhuttaessa huomio kiinnittyy lauserakenteen sijasta laajempaan tekstirakenteeseen, jonka osana virke toimii. Arkikielessä virkkeen ja lauseen ero kuitenkin usein hämärtyy.
Etenkin puheenomaisessa tekstissä voi tavata myös virkkeitä, joissa ei ole yhtään varsinaista lausetta eli vaillinaisia lauseita, joista puuttuu persoonamuotoinen verbi
 "– Kuka?"
 "– Tuo tuolilla istuva mies."
 "– Kiitos tiedosta. Hei, sinä siellä!"
 "– Ai minäkö? Mitä asiaa?"
Wattitunti

Wattitunti (tunnus Wh, W h tai W·h) on energian yksikkö, joka vastaa watin tehoa tunnin ajan. Sähköenergian määrää mitattaessa käytetään usein kilowattituntia (tunnus kWh tai kW·h). 1 kWh on 1 000 Wh.
Isommassa mittakaavassa, esimerkiksi energian tuotannossa ja voimalaitoksista puhuttaessa, käytetään "megawattituntia, MWh" (1 MWh = 1 000 kWh), "gigawattituntia, GWh" (1 GWh = 1 000 000 kWh) tai "terawattituntia, TWh" (1 TWh = 1 000 000 000 kWh).
SI-järjestelmässä energian varsinainen yksikkö on joule, joka on toisessa muodossa wattisekunti; siten 1 kWh = 3,6 MJ.
1 MJ ≈ 0,277778 kWh tai 1 kWh = 3,6 MJ
1 GJ ≈ 0,277778 MWh ja 1 MWh = 3,6 GJ
1 TJ ≈ 0,277778 GWh ja 1 GWh = 3,6 TJ
1 PJ ≈ 0,277778 TWh ja 1 TWh = 3,6 PJ
Monikerrat.
Kilo, mega, giga ja tera ovat useimmiten käytetyt etuliitteet.
Itä-Suomen viestipataljoona

Itä-Suomen viestipataljoona (lyhenne I-SVP) on Suomen maavoimien valmiusyhtymään Karjalan prikaatiin kuuluva viestiaselajin joukkoyksikkö Vekaranjärvellä Kouvolassa. 
Historia.
Itä-Suomen viestipataljoona vaalii Helsingissä 1. lokakuuta 1930 perustetun Viestipataljoona 2:n perinteitä.
Pataljoona perustettiin kesällä 1998, kun Keuruulla toiminut Keski-Suomen viestipataljoona lakkautettiin ja sen pääosat siirrettiin Vekaranjärvelle. K-SVP oli muodostettu yhdistämällä 4. erillinen viestikomppania ja 5. erillinen viestikomppania ja myöhemmin vielä 3. erillinen viestikomppania. Pataljoonan historiasta kertoo myös I-SVP:n joukkoyksikkölippu, joka oli alun perin suunniteltu K-SVP:n käyttöön. Lipun tangonpuoleisessa yläkulmassa on Keski-Suomen maakuntalintu metso.
Toiminta.
Itä-Suomen viestipataljoona kouluttaa kenttäviestitoimintaan yhtymän viestijärjestelmä 2 -kalustolla, joka on asennettu Patrian valmistamiin XA-202-sarjan panssaroituihin ajoneuvoihin (Viestipasi). 1. viestikomppaniassa käytetään CL600-laitesuojiin sijoitettuja viestiasemia, jotka vastaavat toiminnaltaan viestipasiin sijoitettua asemaa.
Pataljoona antaa viestijoukkojen koulutuksen lisäksi myös Karjalan prikaatin sotilaspoliisikoulutuksen Esikuntakomppaniassa.
Merkantilismi

Merkantilismi eli merkantiilijärjestelmä oli itsevaltiuden ajan kauppa- ja teollisuuspolitiikkaa, jota toteutettiin 1500-luvulta 1800-luvulle. Tavoitteena oli ylijäämäinen kauppatase, eli viennin oli oltava tuontia suurempi. Tämä saavutettiin monopoleilla, tulleilla ja kauppakielloilla, jotka estävät merkantilismin mielestä haitallista kilpailua. Lisäksi pyrittiin voimakkaasti edistämään teollisuutta, erityisesti tuonnin korvaamiseksi kotimaisella tuotannolla. Merkantilismin taustalla oli käsitys, jonka mukaan maailman varallisuus (ennen kaikkea jalometallivarat) on vakio, ja jokainen itseään kunnioittava valtio pyrkii haalimaan siitä itselleen mahdollisimman suuren osan.
Joskus merkantilistinen politiikka sai pikkumaisia piirteitä: saatettiin esimerkiksi kieltää kahvinjuonti tai määrätä kuinka leveät pitsit kauluksessa sai olla. Joissakin tapauksissa valtion virkamiehet puuttuivat jopa kankaan kuviointiin. Merkantilismi johtikin laajaan salakuljetukseen.
Tärkeimpänä tällaisen talouspolitiikan kehittäjänä oli 1600-luvulla elänyt Aurinkokuningas Ludvig XIV:n talousneuvoja Jean-Baptiste Colbert. Ranskalaista merkantilismia on hänen mukaansa nimitetty colbertismiksi. — Saksassa kehittyi merkantilismia vastaava oppi kameralismi, joka käsitteli ruhtinaiden valtionrahaston hoitamis- ja kartuttamisperiaatteita.
Suurimmat toiveet merkantilismin toimivuudesta murensi valistusfilosofi David Hume 1700-luvulla kehittämällään rahan kvantiteettiteorialla, jonka mukaan rahamäärän kasvu yhteiskunnassa ei johda tuotannon lisääntymiseen vaan ainoastaan inflaatioon.
Käsitettä pidetään anakronistisena, sillä aikalaiset eivät käyttäneet nimeä merkantilismi. Ensi kerran nimitystä käytti, hyvin kriittisesti, Adam Smith. Merkantilismi ei myöskään ollut yhtenäinen teoria tai talouspolitiikka.
John Locken "Two Treatises of Government" osoitti, että vauraus ei ole vakio, vaan ihmisten toiminta voi lisätä sitä, joten yhden kansakunnan hyöty ei ole toisilta pois.
Liberaalit ovat valistusajasta asti kritisoineet vahvasti merkantilismia ja sen myöhempää muunnelmaa uusmerkantilismia. Heidän mukaansa ne hyödyttävät vain valtion suosimia yrittäjiä, kun taas vapaakauppa olisi kansalaisten kokonaisedun mukaista. Liberaalien mukaan suhteellisen edun periaate todistaa, että kansakunnan kannattaa keskittyä siihen, mitä se tekee tehokkaimmin, ja tuoda ulkomailta se, minkä ulkomaat tekevät halvemmalla.
Britanniassa kauppaa vapautettiin 1700- ja 1800-luvun ajan ja päädyttiin lähes täyteen vapaakauppaan (klassinen liberalismi). Ranskassa kaupan vapauttaminen alkoi vasta Ranskan vallankumouksesta (1789), mutta Saksassa merkantilistinen politiikka säilyi vahvana myös 1800-luvulla, aina natsi-Saksan kukistumiseen asti.
Konstantinus II

Konstantinus II (316–340) oli Konstantinus Suuren ja keisarinna Faustan vanhin poika. Hän hallitsi Rooman läntisimpiä provinsseja vuosina 337–340.
Konstantinus nimitettiin apukeisariksi (caesar) jo 1-vuotiaana. Hän seurasi lapsena isäänsä monille sotaretkille ja johti 16-vuotiaana visigoottien vastaista taistelua Tonavan rintamalla. Hänen nuoren ikänsä vuoksi johtajuus lienee kuitenkin ollut nimellistä.
Isänsä kuoltua Konstantinuksesta tuli keisari yhdessä veljiensä Constantius II:n ja Constansin kanssa. Konstantinus sai hallittavakseen Gallian, Britannian ja Hispanian. Hän ei kuitenkaan ollut ilmeisesti tyytyväinen saamaansa osuuteen valtakunnasta, sillä vuonna 340 hän ryhtyi sotatoimiin veljeänsä Constansia vastaan aikoen vallata tältä Italian. Valtaus epäonnistui surkeasti, sillä Konstantinus sai surmansa väijytyksessä Aquileian kaupungin lähellä.
Konstantinuksen lyhyestä hallintokaudesta on säilynyt vain vähän tietoja. Voidaan tosin olettaa, että hän oli korkeintaan keskinkertainen kyvyiltään. Konstantinus Suuren vanhimpana poikana hänen olisi kuulunut periä koko valtakunta, mutta ilmeisesti hänen isänsä ei luottanut hänen kykyihinsä ja päätti poikkeuksellisesti tehdä kaikki kolme poikaansa vallanperijöiksi.