Pertti J. Neuvonen

Pertti Jaakko Neuvonen (25. elokuuta 1943 Kirvu – 14. toukokuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen kliininen farmakologi. Hän tuli laajalti tunnetuksi esimerkiksi lääkehiilen sopivuuden esilletuojana myrkytysten ensihoidossa ja lääkkeiden yhteisvaikutusten selvittäjänä. Helsingin yliopiston kliinisen farmakologian professori ja HYKS:n ylilääkäri Neuvonen jatkoi aktiivista tutkimus- ja opetustyötään myös eläkevuosinaan. Hän oli kansainvälisesti siteeratuimpia suomalaisia lääketieteen ja Helsingin yliopiston huippututkijoita.
Työura.
Pertti J. Neuvonen valmistui lääkäriksi 1970 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1971 Helsingin yliopistossa. Kliinisen farmakologian erikoislääkäri hänestä tuli 1977. Hän oli kliinisen farmakologian opettaja ja vt. professori Helsingin yliopistossa (1972–1988), professori ja Farmakologian laitoksen johtajana Turun yliopistossa (1988–1992) ja professorina ja Kliinisen farmakologian osaston johtajana Helsingin yliopistossa (1992–2011), sittemmin emeritusprofessori. Helsingin yliopiston kliinisen farmakologian professorina ja HYKS:n ylilääkärinä Neuvonen toimi myös Myrkytystietokeskuksen johtavana asiantuntijana.
Tutkijauransa alkuvaiheessa Neuvonen paneutui erityisesti lääkkeiden absorptioon. Jo 1970-luvulla hänen kliinisesti tärkeät tutkimuslöydöksensä tetrasykliinien vuorovaikutuksesta raudan ja muiden bivalenttien kationien kanssa saavuttivat kansainvälistä mainetta. Hänen ryhmänsä tutkimustyö suun kautta nautitun lääkehiilen parissa 1970- ja 1980-luvulla vaikutti keskeisesti siihen, että suuriannoksinen lääkehiili tuli 1980-luvulla kansainvälisestikin yleiseen käyttöön monien akuuttien myrkytystapausten ensihoidossa, muun muassa korvaamaan imeytymisen estäjänä sitä ennen sovelletun oksettamisen ja mahahuuhtelun.
1990-luvun alussa Neuvonen keskittyi tutkimustyössään sytokromi P450 -entsyymien inhibitio- ja induktiovaikutuksiin lääkeaineiden yhteisvaikutuksessa. Hänen tutkimusryhmänsä osoitti ensimmäisenä eräiden lääkeaineiden pitoisuuden veressä voivan kymmenkertaistua ja joskus jopa satakertaistua sytokromi P450:n inhibitiovaikutuksen johdosta. Sittemmin hän osallistui myös farmakogenetiikan tutkimukseen ja ihmisen perimän osuuden ymmärtämiseen lääkehoidossa. Hänen tutkimuslöytönsä ovat merkittävästi parantaneet lääkehoidon turvallisuutta ja tehokkuutta sekä hyödyttäneet lääkekehityksen periaatteiden ja ohjeistuksen kehittämistä. Vaarallisten lääkeyhteisvaikutusten paljastuminen on monesti johtanut lääkkeen käytön rajoituksiin ja joskus sen poistamiseen käytöstä.
Julkaisutoiminta.
Vuoden 2015 loppuun mennessä Neuvonen oli julkaissut tai ollut mukana yli 500 alkuperäisartikkelissa ja yli 150 vertaisarvioidussa artikkelissa ja oppikirjan luvussa. Julkaisutoiminta jatkui loppuun asti aktiivisena. Hänen tuotantoonsa on viitattu erittäin laajalti, mikä kuvastaa hänen julkaisujensa erinomaista tieteellistä laatua ja tutkimustyön verkottumista. Viittauksia tuotantoon oli kertynyt joulukuuhun 2015 mennessä yhteensä noin 20 000, jolloin hän oli yksi maailman eniten siteerattuja lääkeaineopin tutkijoita (ISIHighlyCited.com). Hän toimi kliinisen farmakologian ja lääkehoidon oppikirjan toimituskunnan puheenjohtajana (1994, 2002 ja 2011) ja viiden kansainvälisen tieteellisen julkaisun toimituskunnan jäsenenä. 
Oppilaat.
Professori Neuvonen edisti huomattavalla tavalla alansa tutkijakoulutusta ja oli Kliininen lääketutkimus -tutkijakoulun perustaja. Hän ohjasi vuoteen 2015 mennessä Helsingin tai Turun yliopistossa 44 valmistunutta väitöskirjaa ja oli mentorina yli kymmenessä muussa valmistuneessa väitöskirjaprojektissa. Hänelle myönnettiin Lauri Saxenin palkinto vuonna 1997 ja Maud Kuistilan palkinto vuonna 2003 poikkeuksellisista ansioistaan lääketieteen tutkijakouluttajana. Professori Neuvosen aiempiin väitöskirjaoppilaisiin, jotka ovat saavuttaneet huomattavaa menestystä tutkijaurallaan, lukeutuvat muun muassa anestesiologian ja tehohoidon professori Klaus Olkkola, kliinisen farmakologian ja yksilöllisen lääketieteen professori Janne Backman (s. 1968) ja farmakogenetiikan professori Mikko Niemi (s. 1975).