tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maundiaceae

Maundiaceae on yksisirkkaisheimo, joka kuuluu lahkoon Alismatales. Siihen kuuluu vain yksi itäaustralialainen laji: "Maundia triglochinoides". Sen lehdet ovat kolmisärmäiset, kukinto vanallinen, emiö yhdislehtinen ja sikiäin kehänalainen sekä hedelmänä lohkohedelmä.
Tuntomerkit.
Vanan ulommat johtojänteet ovat kääntyneet nurin. Lehdet ovat poikkileikkaukseltaan kolmiomaiset, eikä niissä ole kielekettä. Kukinto on tähkämäinen ja sen kukat ovat perättömiä (sessiilejä). Kukat ovat vastakohtaisia ja suojuksettomia. Kehälehtiä on kaksi tai kukinnon kärjessä jopa neljä. Kehälehdet ovat kynnellisiä. Heteitä on tavallisesti kuusi, harvoin neljä tai viisi, ja niiden ponnenpuoliskot (teekat) ovat erillään toisistaan. Sikiäin on yhdislehtinen, tavallisesti neljästä, joskus kolmesta emilehdestä muodostunut. Emilehdet ovat sivuiltaan enemmän tai vähemmän erillisiä, ja niiden reunassa on käyristynyt vartalo. Siemenaiheen ulkokalvo on kolmen tai neljän solukerroksen paksuinen ja siinä on ilmakanavia. Sisäkalvo on noin kaksi solukerrosta, ja siemenaiheen reunasolukko neljä solukerrosta. Siemenaiheen sydän eli nukellus on solusulaumantapainen eli soluseinät ovat hävinneet. Hedelmä on lohkohedelmä, jossa kehälehtien jäänteet ovat jäljellä.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1928

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1928 järjestettiin 6. marraskuuta 1928. Vaalit voitti republikaani Herbert Hoover haastajanaan demokraatti Al Smith. Hoover sai kansansuosiota pääasiassa lupauksillaan talouskasvusta 1920-luvun jatkuvan taloudellisen menestyksen varjossa.
Hooverin kampanja osasi myös pelästyttää monia protestantteja kampanjoimalla, että katolinen demokraattiehdokas Al Smith toimisi paavin alaisena. Smith kannatti kieltolain kumoamista, mikä oli epäsuosittua keskilännessä ja maaseudulla. Kieltolain kumoamisen tukeminen heikensi hänen mahdollisuuksiaan, sillä Hoover kannatti kieltolakia.
Istuva presidentti Republikaani Calvin Coolidge ilmoitti Valkoisessa talossa 2. elokuuta 1927, ettei aio hakea ehdokkuutta vuoden 1928 presidentinvaaleihin.
Herbert Hooverin varapresidenttiehdokas Charles Curtis oli ensimmäinen Yhdysvaltojen alkuperäiskansa-taustainen varapresidentti Yhdysvaltojen historiassa. 
Ehdokkaat.
Demokraattinen puolue:
Republikaaninen puolue:
Vaalien kampanjointi.
Osa Hooverin presidenttikampanjan henkilöstöstä teki rajuja hyökkäyksiä katolista Al Smithiä vastaan. Jotkut republikaaneihin kallellaan olevat journalistit kirjoittivat mm. "Smith haluaa murhata protestantit ja tuhota Yhdysvaltojen valtion!"
Vuoden 1932 presidentinvaalien ehdokas Franklin Roosevelt piti tulisen puheen Madison Square Gardenilla, jossa hän antoi tukensa Al Smithille. Roosevelt oli itse myös ehdokkaana Al Smithin New Yorkin kuvernöörin paikalle.
Posidoniaceae

Posidoniaceae on kasviheimo, jonka ainoa suku on "Posidonia". Siinä on yhdeksän lajia, ja ne kasvavat merivedessä Välimerellä ja Australian eteläpuolella. Kasvit ovat meriheiniä, jotka on helppo tunnistaa kuituisista lehtien jäänteistä, joita on pitkin vaakajuurakkoa, ja haarovasta terttumaisesta kukinnosta.
Morfologiaa ja anatomiaa.
Heimon kasvien kasvutapa on varsijatkoinen (monopodiaalinen). Lehtitupista jää jäljelle runsaasti ligniinittömiä kuitujuosteita. Kukinto on haarainen, ja haaroissa on suojuslehtiä. Kukat ovat perättömiä ja kukintohaarat ovat tähkämäisiä. Kukat ovat tavallisesti kaksineuvoisia ja suojuksellisia; suojuslehdet ovat johtojänteettömiä. Heteitä on kolme, ja niiden ponnen teekat ovat enemmän tai vähemmän erillisiä, karisevia, ja niiden välinen lokeroside (konnektiivi) on leveä ja kilpimäinen. Siitepölyhiukkaset ovat sileitä ja hiukkasen seinämästä puuttuu eksiini-kerros. Emilehtiä on yksi, eikä vartaloa ole. Luotti on rakenteeltaan monimutkainen. Siemenaihe on varreton ja luokkimaisesti taipunut (kampylotrooppinen). Siinä on yhtyneiden kalvojen (integumenttien) muodostama lisäke mikropyleä eli siitereikää vastapäätä. Ulkointegumentti on noin kuuden solukerroksen paksuinen, sisempi noin neljän. Siemenaiheen laitasolukossa on noin kymmenen tai enemmän solukerrosta. Hedelmä on mehevä tuppilo, jonka ympärillä on pysyvänä säilynyt konnektiivi. Taimessa on sirkkajuuri, jossa on muutama juurikarva, tai sirkkajuuri puuttuu. Kromosomiluku on n = 10.
Lajit.
Välimeressä kasvavan lajin "Posidonia oceanica" kloonit voivat olla jopa 15 km leveitä ja iältään kymmeniä tuhansia vuosia.
Tyttö hiekkakuopassa

Tyttö hiekkakuopassa on Helene Schjerfbeckin temperamaalaus kankaalle vuodelta 1912.
Maalaus kuvaa leikkiinsä keskittynyttä tyttöä, joka piirtelee risulla hiekkaan. Aurinkoisen kuvan värit ovat voimakkaita, punaista, keltaista ja sinistä. Teoksessa on harkittua viivan ja värin käyttöä.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1924

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1924 järjestettiin 4. marraskuuta 1924. Vaalit voitti istuva presidentti, republikaani Calvin Coolidge haastajanaan demokraatti John W. Davis ja edistyspuoluelainen Robert M. La Follette.
Robert Marion La Follette oli alun perin republikaanipuolueen ehdokkaana, mutta ei saanut ehdokkuutta. Hänen poliittiset näkemykset olivat ns. progressiivisen liikkeeseen kuuluvia ja hän asettui progressiivisen puolueen ehdokkaaksi.
Vaikka Yhdysvalloissa on ollut useita puolueita, joiden nimi on "progressiivinen puolue", niin Robert M. La Folletten progressiivinen puolue ei ole sama kuin samanniminen vuoden 1912 presidentinvaaleissa toiminut Progressiivinen puolue (1912), jonka ehdokkaana oli silloin Theodore Roosevelt. Yleensä La Folletten puolueesta kirjoitetaan Progressiivinen puolue (1924), sillä Yhdysvalloissa toimi myös vuoden 1948 presidentinvaaleissa Progressiivinen puolue (1948) ja Progressiivinen puolue (1912).
Republikaanipuolueella oli ollut hankala presidenttikausi 1920-1924. Vaikka Yhdysvallat näki merkittävää talouskasvua ja kotitalouksien olot paranivat, niin republikaanipuolueen johto oli ollut mukana laajassa Teapot Dome-skandaalissa, johon implikoitui useita presidentti Warren G. Hardingin ministereitä. Skandaalissa useat ministerit ottivat lahjuuksia yksityisiltä öljy-yhtiöiltä, jotta he antaisivat yhtiöille vapaat kädet Yhdysvaltain laivaston öljykentille.
Calvin Coolidge selvisi skandaalista melko helpolla, mikä auttoi häntä vuoden 1924 vaalikampanjassa. Istuva presidentti Warren G. Harding kuoli yllättäen 2. elokuuta 1923, jolloin varapresidentti Clavin Coolidgesta tuli seuraava presidentti.
Ehdokkaat.
Demokraattinen puolue:
Republikaaninen puolue:
Cymodoceaceae

Cymodoceaeceae on pieni yksisirkkaisheimo, joka kuuluu lahkoon Alismatales. Siinä on viisi sukua ja 16 lajia, jotka kasvavat merissä lämpimillä ja trooppisilla alueilla, erityisesti Australiassa.
Tuntomerkit.
Heimon lajit kasvavat yleensä haarajatkoisesti eli sympodiaalisesti, ja niiden juuret ovat tavallisesti haarattomia. Juurakossa on keskuslieriö. Kasveilla on kärjestään sahaiset lehdet, jotka sijaitsevat kahdessa rivissä. Kukat ovat yksineuvoisia ja sijaitsevat joko yksi- tai kaksikotisesti. Kukinto on viuhkomainen ja sijaitsee suojuslehden sisällä tai kukat ovat yksittäin. Kukat ovat kehättömiä. Hedekukassa on kaksi yhteen kasvanutta hedettä, emikukissa kaksi erillistä emiä, joilla on pitkät ja usein haaroittuvat vartalot. Myös luotti on pitkä. Hedelmä on pähkylä tai pieni luumarja, jossa on yksi, harvemmin kaksi siementä. Siementaimen juuressa on juurikarvatupsu.
Suvut.
Suvussa "Halodule" nilan siiviläputkissa on paksut ja helmiäishohtoiset soluseinät. Suvussa "Syringodium" lehtilapa on liereä ja heteen kärkilisäkkeet puuttuvat. Suvuissa "Amphibolis" ja "Cymodocea" siemenet itävät jo emokasvissa (vivipaarisuus).
Heimoon kuuluvat suvut:
Blaise Matuidi

Blaise Matuidi (s. 9. huhtikuuta 1987 Toulouse) on ranskalainen uransa päättänyt jalkapalloilija. Hän pelasi urallaan kotimaansa lisäksi kausina 2017–2020 Italian Serie A:n Juventuksessa sekä kausina 2020–2022 MLS-seura Inter Miamissa. Pelipaikaltaan Matuidi oli puolustava keskikenttäpelaaja ja hänet tunnettiin erityisesti kovasta taklauspelistään. 
Matuidi pelasi Ranskan maajoukkueessa 84 ottelua vuosina 2010–2019 ja edusti Ranskaa neljissä arvokilpailuissa. Hän on maailmanmestari vuodelta 2018.
Seurajoukkueura.
Matuidi aloitti ammattilaisuransa kaudella 2004–2005 Troyesin joukkueessa ja pelasi ensimmäiset Ligue 1 -ottelunsa kaudella 2005–2006, jolloin hän kuului jo joukkueensa vakiokokoonpanoon. Kesällä 2007 hän siirtyi Saint-Étienneen ja kesällä 2011 Paris Saint-Germainiin, jossa hän kuuden vuoden aikana voitti neljä Ranskan mestaruutta, kolme Ranskan cupia, neljä Ranskan liigacupia sekä neljä Ranskan supercupia. Hän pelasi 12 vuoden aikana Ligue 1:ssä kaikkiaan 400 ottelua ja teki niissä 30 maalia. Mestarien liigassa hän pelasi 45 ottelua ja teki niissä kuusi maalia. Vuonna 2015 Matuidi valittiin Ranskan vuoden jalkapalloilijaksi.
Elokuussa 2017 Matuidi siirtyi italialaisseura Juventukseen. Ensimmäisellä kaudella hän pelasi Serie A:ssa 32 ottelua ja teki niissä kolme maalia. Toisella kaudella hän pelasi 31 liigaottelua ja teki kolme maalia. Kolmannella kaudella hän pelasi 35 liigaottelua eikä tehnyt maaleja. Mestarien liigassa hän pelasi kahdella ensimmäisellä kaudella yhdeksän ja kolmannella viisi ottelua. Hän teki maalin huhtikuussa 2018 puolivälierässä Real Madridia vastaan vieraskentällä ja kaudella 2019–2020 alkulohko-ottelussa Atlético Madridia vastaan myöskin vieraskentällä. Matuidi voitti jokaisella kolmella kaudellaan Juventuksessa Italian mestaruuden. Vuonna 2018 hän voitti myös Italian cupin ja Italian supercupin.
Elokuussa 2020 Matuidi purki sopimuksensa Juventuksen kanssa ja siirtyi MLS-seura Inter Miamiin. Ensimmäisellä kaudellaan Inter Miamissa hän pelasi 15 runkosarjaottelua ja yhden pudotuspeliottelun. Kauden ainoan maalinsa hän teki 2. marraskuuta 2020 ottelussa Torontoa vastaan. Kaudella 2021 Matuidi pelasi 32 ottelua ja teki maalin 7. marraskuuta 2021 runkosarjan päätösottelussa New England Revolutionia vastaan. Inter Miami jätti Matuidin pois edustusjoukkueestaan kaudella 2022 ja joulukuussa 2022 Matuidi ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa.
Maajoukkueura.
Matuidi valittiin Ranskan joukkueeseen vuoden 2012 jalkapallon EM-kilpailuihin vaikka hän oli pelannut ainoastaan viisi maaottelua ennen valintaa. Maajoukkuedebyyttinsä Matuidi teki syyskuussa 2010 EM-karsintaottelussa Bosnia ja Hertsegovinaa vastaan.
Matuidi pelasi Ranskan joukkueessa keskikentällä yhdessä Paul Pogban kanssa vuoden 2014 MM-kisoissa. Hän oli voittamassa EM-hopeaa 2016 ja maailmanmestaruutta 2018. Hän pelasi kaikkiaan 84 maaottelua, joista viimeisen lokakuussa 2019, ja teki niissä yhdeksän maalia.
"Ranskan maalit mainittu ensin."
Yksityiselämä.
Matuidin isä on angolalainen ja äiti kinshasankongolainen.
Vitakasvit

Vitakasvit (Potamogetonaceae) on yksisirkkaisten kasvien Alismatales-lahkoon kuuluva vesikasviheimo, jossa on viisi sukua ja 102 lajia. Yli puolet lajeista, kaikkiaan 60 lajia, kuuluu vitojen ("Potamogeton") sukuun, joka kuuluu myös Suomen kasvistoon. Toinen Suomen alueella esiintyvä suku on haurat ("Zannichellia"), jota on aiemmin pidetty omaan haurakasvien heimoonsa kuuluvana. Vitakasvien heimo on levinneisyydeltään yleismaailmallinen, mutta keskittyy lauhkeaan vyöhykkeeseen.
Tuntomerkit.
Useimmilla vitakasveilla on lehdessään erotettavissa jonkinlainen ruoti, vahva keskisuoni ja sivusuonia yhdistävät poikkisuonet. Lehden kannassa on tavallisesti huomiota herättävä kielekekorvake. Kukinto on tiheän tähkämäinen; kukat ovat perättömiä (sessiilejä) ja tavallisesti yksineuvoisia, neljälukuisia. Haurojen kukinto on heimossa poikkeuksellinen: se ei ole tähkämäinen. Vitakasvien kukissa on pienet ja kynnelliset kehälehdet, jotka näyttävät sijaitsevan heteiden selässä. Heteitä on yhdestä neljää. Emit, joita on 1–8, tavallisesti neljä, ovat varrellisia, mikä näkyy erityisen selvästi haurojen kukissa. Luotti on kookas, hauroilla kilpimäinen tai suppilomainen ja siinä on ripsireunus. Siemenaihe tulee kypsyessään muodoltaan luokkimaiseksi eli kampylotrooppiseksi, ja siinä on neljästä kuuteen solukerroksen paksuinen reunasolukko. Hedelmä on pieni luumarja tai harvoin pieni marja, ja kehälehtien jäänteet ovat siinä jäljellä. Siemenessä on kierteinen, valkoinen alkio. Vitakasvien kromosomiluku on n = 12–18.
Vitakasvit ovat usein makeanveden kasveja, harvemmin merissä uposkasveina. Hauroilla varren kärkikasvusolukko on kahtia jakautuva. Sisävesien vitakasveilla on johtosolukossaan putkiloita. Ilmarakojen esiintyminen heimossa on harvinaista. Lehtiasento on kierteinen, kaksirivinen tai vastakkainen. Lavan silmuasennossa (vernaatiossa) lavan reunat ovat kääntyneet silmun keskustaan päin, adaksiaalisesti. Joskus lehtilaita on sahainen ja siinä on kärkihuokonen.
Vitakasvien pölytys hoituu tuulen välityksellä tai siitepöly kelluu veden pinnalla emin luotille.
Sukulaisuussuhteet.
Haurat eroavat morfologialtaan selvästi muista heimon kasveista. Ne onkin melko haurain perustein sisällytetty vitakasveihin. Vidat puolestaan ovat para- tai jopa polyfyleettinen suku. Heimon läheisin sukulainen on ajokaskasvien ("Zosteraceae") heimo, jonka kanssa vitakasvit kuuluvat samaan evoluutiopuun haaraan Alismatales-lahkossa. Tällä kladilla lienee kaksi apomorfiaa, ominaisuutta, joita ei kantamuodolla ollut: haarattomat juuret ja lehden kärkihuokonen.
Suvut.
Vitakasveihin on aiemmin kuulunut myös hapsikat ("Ruppia" ), joka nykyään on omassa heimossaan hapsikkakasvit (Ruppiaceae).
Pennantiaceae

Pennantiaceae on Apiales-lahkoon kuuluva kaksisirkkaisheimo, jonka kaikki neljä lajia luetaan yhteen ja samaan "Pennantia"-sukuun. Sen lajit ovat puita tai pensaita, joita tavataan Koillis-Australiassa, Norfolkinsaarella ja Uudessa-Seelannissa.
Tuntomerkit.
"Pennantia"-suvun kukassa on erillislehtinen verhiö ja yhdislehtinen teriö. Mesiäinen puuttuu. Kukat ovat yksineuvoisia. Hedekukan heteissä on pitkät palhot, ja emiön jäänne on erotettavissa. Emikukissa voi olla joutoheteitä, emiö on yhdislehtinen, muodostunut kolmesta tai joskus kahdesta emilehdestä, ja sikiäin kehänalainen, vartalot lyhyitä tai leveä luotti sijaitsee varrettomana sikiäimen pinnalla. Hedelmä on luumarja.
Putkiloelementeissä on tikapuumaiset perforaatiolevyt. Nivelten sisärakenteessa on kolme lehteen johtavaa johtojännettä, jotka jättävät varren johtojännelieriöön kolme aukkoa. Lehtiruodin johtojänne on poikkileikkaukseltaan rengasmainen ja sen sisällä on yksittäinen johtojänne ja sivuilla rengasmaisia johtojänteitä. Ilmaraot ovat parasyyttisiä eli niiden kaksi apusolua on samansuuntaisia huulisolujen kanssa. Solukkokarvat (emergenssit) muodostuvat yhdestä solurivistä. Lehtilaidat ovat ehyet tai hampaiset. Terälehtien kärjet ovat taipuneet sisäänpäin. Siemenaiheissa on enintään hieman paksu sydän eli nukellus. Siemenaiheen kalvo eli integumentti on johtojänteellinen. Luumarjan sisimmät solut ovat poikittaisesti pidentyneitä. Siemenkuori on ohut, ja siemenessä on lyhyt tai vähäpätöinen alkio. Kromosomiluku on n = 25.
Kuopion Musiikkikeskus

Kuopion Musiikkikeskus on Kuopion keskustan tuntumassa, Kuopionlahden rannalla sijaitseva, Kuopion kaupungin ylläpitämä, kansainvälisen tason kokous- ja konserttikeskus sekä oppilaitosrakennus. Musiikkikeskus on Kuopion kaupunginorkesterin kotisali. Kuopion Musiikkikeskuksessa toimii kolme taidealan oppilaitosta: Kuopion konservatorio, Savonia-ammattikorkeakoulun musiikki- ja tanssilinja sekä Sibelius-Akatemian Kuopion yksikkö, jotka tarjoavat koulutusta musiikkileikkikoulusta ammattiopintoihin. Talon ravintoloitsijana toimii Kanresta Oy. 
Musiikkikeskuksen suunnittelivat vuonna 1972 järjestetyn kutsukilpailun voittaneet arkkitehdit Esa Malmivaara ja Raimo Savolainen. Rakennus valmistui elokuussa 1985. Kuopion Musiikkikeskuksen pääsali on 1 064-paikkainen konserttisali, jonka akustiikan on suunnitellut professori Alpo Halme. Sali soveltuu erinomaisesti yhtä lailla klassiselle kuin viihdemusiikille sekä muuntautuu isojen kongressien tarpeisiin. Kamarimusiikkisaliin mahtuu enimmillään 240 henkilöä. Lisäksi talossa on useita pienempiä konsertti- ja neuvottelutiloja. Talossa järjestetään vuosittain noin 300 tilaisuutta ja kävijämäärät vaihtelevat vuosittain 120 000 – 150 000 välillä.
Musiikkikeskusta remontoitiin 2018-2019.
Torricelliaceae

Torricelliaceae on kaksisirkkaisheimo, joka kuuluu Apiales-lahkoon, eli on siis sarjakukkaiskasvien sukulainen. Sen kolme sukua ja kymmenen lajia kasvavat Madagaskarilla, Kaakkois-Aasiassa ja Malaijien saaristossa.
Tuntomerkit.
Heimon kasvit ovat puita, joilla on liuskaiset ja hammaslaitaiset tai pelkästään hammaslaitaiset lehdet. Lehdet ovat toisinaan kourasuoniset. Ruodin reuna on alaosastaan palteinen; eräissä tapauksissa laajentuma ympäröi varren. Joillakin lajeilla on pieni kieleke. Kukat ovat yksineuvoisia. Emikukissa yhdislehtinen ja kehänalainen sikiäin muodostuu 2–4 emilehdestä. Hedelmässä on kaksi suurta tyhjää lokeroa ja yksi pieni lokero, jossa siemenet sijaitsevat. Hedelmänseinässä on vahvikesoluja (sklereidejä). Siemen on enemmän tai vähemmän käyrä. Kromosomiluku on n = 12, 20 ± 2.
Anatomia.
Varren anatomiaa: Putkiloelementtien perforaatiot ovat yksinkertaiset ja itse putkiloelementit ovat nilassa ryhmittäin. Syysolujen huokosissa on vähäpätöiset reunukset. Putkiloiden viereinen perussolukko eli parenkyymi on niukka. Soluissa on oksalaattihiekkaa ja limasoluja on. Ilmaraot ovat tavallisesti anomosyyttisiä, so. apusolujen määrä ja suunta on epämääräinen. Erittäviä karvoja on.
Suvussa "Torricellia" kasvit ovat tanniinipitoisia, emikukat ovat terälehdettömiä, luotit enemmän tai vähemmän kaksijakoisia, siemenkuori on hieman kovettunut ja alkio on pitkä ja ohut. "Aralidium"-suvussa putkiloelementtien perforaatiot ovat tikapuumaisia, ruodin johtojänteet ovat hajallaan, emikukan mesiäinen on johtojänteellinen, siemenaiheessa on massiivinen kalvo eli integumentti, siemenvalkuainen eli endospermi on kirjava. Suvussa "Melanophylla" on siemenkuoressa uloin kerros tikapuumaisesti paksuuntunut eikä siinä ole ligniiniä.
Evoluutio ja systematiikka.
Heimon iäksi on arvoitu noin 53 tai jopa 103 miljoonaa vuotta. "Torricellia"-suku on ollut laajalle levinnyt pohjoisella pallonpuoliskolla eoseenikauteen mennessä ja se voidaan jäljittää vähintään 55,8 miljoonan vuoden taakse.
Varhemmin systematiikan historiassa heimon suvut on viety kanukkakasvien (Cornaceae) yhteyteen.
Francisco Rodríguez (espanjalainen judoka)

Francisco Rodríguez López (s. 15. marraskuuta 1957) on espanjalainen entinen judoka.
Rodríguez voitti vuonna 1982 maansa mestaruuden alle 65-kiloisten sarjasta ja oli sarjassa EM-kisojen viides samana vuonna. Hän sai seuraavissa Espanjan-mestaruuskisoissa jälleen kultaa, ja otti 65 kilon sarjan pronssia Casablancassa pidetyistä Välimeren kilpailuista 1983. Rodríguez jäi jaetulle 20. sijalle Los Angelesin olympialaisissa 1984 ja kilpaili satunnaisesti 2000-luvun puolelle saakka.
Bouremin piiri

Bouremin piiri () on hallintoalue Gaon alueella Malissa. Sen hallinnollinen keskus on Bourem. Piirin pinta-ala on 42 000 neliökilometriä. Asukkaita on 116 400 henkeä (vuonna 2009).
Maantiede ja ilmasto.
Bouremin piiri muodostaa 24,6 % Gaon alueen pinta-alasta. Se rajoittuu kaakossa Gaon piiriin, lounaassa Timbuktun alueen Gourma-Rharousin ja lännessä Timbuktun piireihin sekä pohjoisessa Kidalin alueen Tessalitin ja Kidalin piireihin.
Seutu on pinnanmuodostukseltaan etupäässä tasankoa. Hiekka muodostaa dyynejä ja paikoitellen kohoaa kalliorinteitä. Piirin eteläosassa virtaa Nigerjoki. Tilemsin laaksossa on suuri fosfaattiesiintymä.
Piiri kuuluu pääosin Sahelin vyöhykkeeseen. Pohjoisin osa on Saharan autiomaata. Ilmasto on hyvin kuiva ja kuuma. Vuotuinen sademäärä on noin 100 millimetriä. Kasvillisuus koostuu etupäässä heinäkasveista ja pensaista.
Hallinnollinen jako ja asutus.
Bourem kuului vuoteen 1937 saakka Timbuktun ja sen jälkeen Gaon piiriin. Bouremin piiri on perustettu vuonna 1960.
Piiriin kuuluu Bouremin kaupunkikunta ja neljä maalaiskuntaa: Bamba, Taboye, Tarkint ja Téméra. Kaupunginosia, kyliä ja nomadiryhmiä on yhteensä 114. Kaupunkiväestön osuus on 23,6 %.
Asukkaista 70 % on Nigerjoen varrella kiinteissä asutuksissa eläviä songhaita. Lisäksi on maureja, tuaregeja, belloja ja bozoja, jotka viettävät osin nomadielämää. Vallitseva uskonto on islam. Lisäksi on jonkin verran kristittyjä.
Liikenne ja elinkeinot.
Bouremin kautta kulkee Gaosta Kidaliin johtava maantie, josta haarautuu Bamban kautta kulkeva tie Timbuktuun. Teiden kunto on heikko ja ajoneuvoja on vähän. Nigerillä on korkean veden aikaan jokiliikennettä. Bouremissa on käyttämätön lentokenttä.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely sekä laiduntamiseen ja paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Tärkeimmät viljelyskasvit ovat riisi, durra, tupakka ja vihannekset. Kotieläimiä ovat vuohet, lampaat, naudat, aasit, kamelit, hevoset ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Tilemsin fosfaattiesiintymän hyödyntäminen on lakannut investointien puutteen ja alueen levottomuuksien takia.
Palvelut.
Piirissä toimii 46 alakoulua ja kahdeksan yläkoulua, yhdeksän koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED), 11 koraanikoulua ja naisten oppimiskeskus. Terveyspalvelut käsittävät piirin poliklinikan, 28 kunnallista terveyskeskusta ja kaksi varuskuntasairaalaa (vuonna 2011). Puhtaan juomaveden piirissä on 59 % kiinteästi asuvista ja 15 % nomadeista.
Matkailu.
Piirissä on useita historiallisia ja luonnonnähtävyyksiä. Matkailu on täysin kehittymätöntä eikä majoituspalveluita ole.
Griselinia

Griselinia on ainoa suku heimossaan Griseliniaceae, joka kuuluu Apiales-lahkoon. Suvussa on kuusi lajia, jotka ovat kasvumuodoiltaan vaihtelevia. Pääosa lajeista on puita ja pensaita, mutta on myös kiipeileviä köynnöksiä ja päällyskasveja eli epifyyttejä. Lajit kasvavat Uudessa-Seelannissa sekä hajanaisesti Etelä-Amerikan eteläosissa.
Tuntomerkit.
"Griselinia"-lajien lehdet sijaitsevat usein kahdessa rivissä. Lavan laidat ovat hampaiset tai eheät; kanta, ruodin reuna ja adaksiaalinen palle saattavat ympäröidä varren. Kukat ovat yksineuvoisia. Emikukat saattavat olla teriöttömiä ja mesiäinen eli nektario puuttuu. Sikiäin on yhdislehtinen ja kehänalainen. Hedelmä on marjamainen.
Kasveissa on värillisenä välkehtivää eli iridoivaa griselinosidi-nimistä yhdistettä. Ruodin johtojänteet ovat kaarevia poikkileikkaukseltaan. Lehdessä on limasoluja, ja ilmaraot ovat syklosyyttisiä, mikä tarkoittaa, että vähintään viisi pientä apusolua on huulisolujen ympärillä, ei kuitenkaan säteittäisesti. Lehden pinnalla on solukarvoja (trikoomia). Hedekukkien ponnet kiinnittyvät palhoihin selästään. Siemenaiheessa on sen varresta eli funikuluksesta kasvanut siltarakenne, joka helpottaa siiteputken kasvua kohden nukellusta. Kromosomiluku on n = 18.
Luokittelu.
Aiemmin "Griselinia"-sukua on pidetty kanukkakasvien (Cornaceae) sukulaisena. Nykyisten tutkimusmenetelmien johdosta se liitetään Apiales-lahkossa osaksi ryhmää, johon kuuluvat myös kielopuukasvit (Pittosporaceae), araliakasvit (Araliaceae), heimo Myodocarpaceae ja sarjakukkaiskasvit (Apiaceae). Tämän ryhmän ominaisuuksia ovat petroseleenihapon esiintyminen, tanniinien puuttuminen, erittävien karvojen harvinaisuus, tietynlainen lehden silmuasento (vernaatio) ja siemenaiheen sisäisen päällysketon (endoteelin) olemassaolo.
Lajit.
"Griselinia"-suvussa on kuusi tai seitsemän lajia:
Gaon piiri

Gaon piiri () on hallintoalue Malin Gaon alueella. Sen pinta-ala on 31 288 neliökilometriä. Asukkaita on 239 900 henkeä (vuonna 2009).
Gaon piiri rajoittuu pohjoisessa Gaon alueen Bouremin piiriin ja Kidalin alueeseen, idässä Ménakan ja etelässä Ansongon piireihin sekä lännessä Timbuktun alueeseen. Se käsittää Tilemsin ja Gourman tasangot, joiden keskellä virtaa Nigerjoki. Ilmasto on erittäin kuiva ja kuuma. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Piiriin kuuluu Gaon kaupunki ja kuusi maalaiskuntaa: Anchawadi, Gabero, Gounzoureye, N’Tillit, Soni Ali Ber ja Tilemsi. Asukkaat ovat etupäässä songhaita, tuaregeja ja arabeja. Lisäksi on muualta maasta siirtyneitä bambaroita ja dogoneja. Gao on myös yksi Länsi-Afrikasta Eurooppaan pyrkivien siirtolaisten pysähdyspaikoista.
Gaossa on kansainvälinen lentokenttä sekä maantieyhteys Bamakoon, Bouremiin ja Nigerin rajalle. Nigerillä jokiliikennettä. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely sekä laiduntamiseen ja paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Tärkeimmät viljelyskasvit ovat riisi, durra ja hirssi. Kotieläimiä ovat vuohet, lampaat, naudat, aasit ja kamelit. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, kaupankäyntiä sekä käsityö- ja palveluammatteja. Gaon kaupunki on Malin tärkeimpiä matkailukohteita.
BA CityFlyer

BA CityFlyer on British Airwaysin omistama alueellinen lentoyhtiö. Yhtiö operoi reittiverkostoa Eurooppaan ja Britanniaan London Cityn lentoasemalta. Yhtiö on täysin British Airwaysin omistuksessa ja operoi BA:n väreissä, nimillä ja lennonnumeroin.
Historia.
British Airwaysin kauppa BA Connectista Flybelle vuonna 2007 ei sisältänyt London City Airportilla olevia kymmentä Avro RJ100 -suihkukonetta. Tämä johti BA:n päätökseen elvyttää entinen Gatwick-pohjainen CityFlyer-express, joka oli integroitu osaksi BA:ta 2001.
Laivasto.
Laivaston keski-ikä toukokuussa 2024 on 12,6 vuotta.
Ennen vuotta 2009 BA CityFlyer operoi Avro RJ85- ja Avro RJ100- koneilla. Tammikuussa 2021 yhtiö lopetti Embraer 170 -koneiden käytön koronaviruspandemian aiheuttaman matkustamisen vähenemisen seurauksena.
Kohteet.
BA CityFlyer lentää seuraaviin kohteisiin:
 Alankomaat
 Espanja
 Italia
 Portugali
 Ranska
 Ruotsi
 Saksa
 Sveitsi
 Yhdistynyt kuningaskunta
 Yhdistyneen kuningaskunnan erillisalueet
Entiset kohteet.
BA CityFlyer on lentänyt säännöllisiä lentoja myös seuraaviin kohteisiin:
 Espanja
 Irlanti
 Italia
 Puola
 Ranska
 Tanska
Bozot

Bozot ovat mandelaista bozon kieltä puhuva kansa Malissa. He asuvat hajanaisina ryhminä Nigerin ja sen sivujokien varrella. Kieleltään ja kulttuuriltaan bozot ovat lähellä soninkeja. Songhaiden keskuudessa elävästä ryhmästä käytetään nimitystä sorko. Samankaltainen bambararyhmä ovat somonot. Bozoja arvioidaan olevan lähes 250 000 henkeä.
Bozojen pääelinkeinot ovat kalastus ja jokiliikenne. Heillä katsotaan olevan etuoikeus jokien ja niiden rantojen hyödyntämiseen. Kalastusta ja metsästystä harjoitetaan verkoilla, merroilla, ongilla, harppunoilla ja jousipyssyillä. Veneet ovat kymmenen metriä pitkiä puisia kanootteja. Vastineeksi pyytämästään kalasta bozot saavat fulbeilta maitoa ja lihaa, bambaroilta, soninkeilta ja songhailta viljaa, vihanneksia ja juureksia ja dogoneilta sipulia.
Bozot asuvat väliaikaisissa siirrettävissä asutuksissa sekä erillisinä ryhminä muiden kansojen muodostamissa kylissä. Perinteinen asumus on pyöreä olkimaja. Suurperheet muodostavat yhdessä kalastusta harjoittavia ryhmiä. Naisilla on huomattava yhteiskunnallinen rooli. Patrilateraalisen sukulaisuusjärjestelmän ohella bozot muodostavat fiktiivisiä sukulaissuhteita fulbejen ja dogonien kanssa. Perinteinen uskonto käsittää samankaltaista jokihenkien palvontaa kuin bambaroilla ja dogoneilla. Osa kansasta harjoittaa islamia.
Nykyään Moptin alueen bozot ovat järjestäytyneet kalastusosuuskunniksi, jotka käyttävät perämoottoreita ja nykyaikaisia säilöntämenetelmiä. Bozojen pyydystämä kala on Malin tärkeimpiä vientituotteita.
PIAT

PIAT ("Projector, Infantry, Anti Tank") on brittiläinen toisen maailmansodan aikana kehitetty panssarintorjunta-ase. Sen nimi muodostuu asetyypin määritelmästä, käyttäjistä ja käyttökohteesta (). Se kehitettiin vuonna 1942 vastaamaan brittiarmeijan jalkaväen panssarintorjuntatarpeisiin ja otettiin käyttöön 1943.
PIAT oli ensimmäistä kertaa käytössä Sisilian maihinnousussa kesällä 1943 ja säilyi palveluskäytössä Britannian ja Kansainyhteisön asevoimissa aina 1950-luvun alkuun saakka. Asetta toimitettiin Neuvostoliittoon tuhat kappaletta ja 100 000 ammusta, Ranskan vastarintaliikkeelle, Puolan vastarintaliikkeelle ja juutalaisten puolisotilaallisille joukoille Haganah'lle.
Kehitys.
Toisen maailmansodan alussa vuonna 1939 brittiläisillä jalkaväkimiehillä oli käytössään ainoastaan kahdenlaisia panssarintorjunta-aseita, Boys-panssarintorjuntakiväärejä ja 68 AT -panssarintorjuntakranaatteja. Kumpikaan näistä ei ollut käytännössä tarpeeksi tehokas panssarintorjuntaan. Ensin mainittu oli liian raskas jalkaväkimiesten liikuteltavaksi ja se kykeni läpäisemään vain kevyttä panssarointia lähietäisyydeltä ammuttaessa. Jälkimmäinen, kivääristä ammuttavaksi tarkoitettu kranaatti oli aivan liian kevyt läpäistäkseen panssaria. Marraskuussa 1941 operaatio Crusaderin aikana brittiupseerit joutuivat toteamaan ettei Boys-pst-kiväärillä kyetty vahingoittamaan lainkaan vihollisen panssarivaunuja. Uuden panssarintorjunta-aseen kehittämistarve tuli entistä polttavammaksi. Sveitsiläinen insinööri Henry Mohaupt oli 1930-luvulla kehittänyt suunnattuun räjähdysvaikutukseen perustuvan panssaria helposti läpäisevän onteloammuksen. Ammus teki osuessaan hyvin pienen reiän panssariin, tuottaen valtavan paine- ja metallihiukkasvaikutuksen panssariajoneuvon sisätiloihin. Tämä tekniikka oli käytössä jo 68 AT -kranaatissa, mutta tarvittiin uusi ase lennättämään kyllin suuri ammus tarpeeksi pitkälle.
Rakenne ja käyttö.
Aseen muodosti tähtäimillä ja liipaisinkoneistolla varustettu putki, johon sijoitettu voimakas jousi laukaisi aseessa käytettävän onteloammuksen. Aseen viritystä on mahdoton tehdä makuuasennossa ja se vaatii suurta lihasvoimaa. Liipaisinta vedettäessä iskuri laukaisi ammuksen ajopanoksen, jonka rekyyli puolestaan viritti laukaisukoneiston jousen uudelleen. Aseen liipaisimen painamiseen on käytettävä neljää sormea sen vaatiman voiman vuoksi. Tehokas ampumaetäisyys oli noin sata metriä panssaroituun kohteeseen ja 300 metriä ammuttaessa esimerkiksi rakennusta. Ammuksen osuessa maaliin iskusytytin laukaisi taistelulatauksen. Ase oli yhden jalkaväkimiehen operoitavissa mutta tavallisesti aseella oli kaksi miestä, toisen toimiessa lataajana ja ammusten kantajana.
Burman rata

Burman rata eli Thaimaan–Burman rautatie on yli 400 kilometriä pitkä rautatie Myanmarin (eli entisen Burman) Yangonista (entinen Rangoon) Thaimaan pääkaupunkiin Bangkokiin. Radasta vain osa on nykyään käytössä. Historiansa vuoksi rata tunnetaan myös ”Kuoleman rautatienä”.
Japanilaiset rakensivat radan toisen maailmansodan aikana vuosina 1942–1943 mahdollistaakseen tarvikkeiden kuljettamisen Bangkokin ja Rangoonin välillä. Radan rakennustöissä käytettiin sotavankeja ja pakkotyöläisiä. Noin 180 000 aasialaisesta pakkotyöläisestä jopa 90 000 kuoli joko onnettomuuksissa, surmattuna, nälkään tai sairauksiin. Pakkotyössä oli myös 60 000 vangittua liittoutuneiden sotilasta, joista kuoli arviolta 16 000. Sodan lopulla vuonna 1945 liittoutuneet pommittivat radan käyttökelvottomaksi.
Thaimaan puolella radasta on käytössä 130 kilometrin mittainen osuus Ban Pongin ja Namtokin välillä. Myös Myanmarissa harkitaan 105 kilometrin mittaisen osuuden kunnostamista ja ottamista käyttöön. Kunnostustöihin on luvassa ulkomaista tukea.
Radan rakennustyöstä ja rakentajien kovasta kohtelusta kertoo vuoden 1957 elokuva "Kwai-joen silta", joka perustuu Pierre Boullen samannimiseen romaaniin.
Myodocarpaceae

Myodocarpaceae on aitokaksisirkkaisheimo Apiales-lahkossa. Se on sarjakukkaiskasvien (Apiaceae) lähisukulainen. Heimoon kuuluu kaksi sukua, "Myodocarpus" ja "Delarbrea", joissa on yhteensä 19 lajia. Lajit ovat kotoisin Uudesta-Kaledoniasta, Malaijien saaristoon itäosista ja Australian koillisosista.
Tuntomerkit.
Kasvit ovat puuvartisia, ja niiden lehdet ovat parilehdykkäisiä, harvoin yksinkertaisia. Lavan laita on ehyt, toisinaan sahalaitainen. Kukat sijaitsevat nivelikkäiden perien päissä. Hedelmät ovat sileitä ja meheviä tai kuivia ja siivellisiä.
Evoluutio ja luokittelu.
Heimo muodostaa kladin eli evoluutiopuun haaran yhdessä lähimmän sukulaisensa, sarjakukkaiskasvien heimon kanssa (vrt. Apiales-lahkon kladogrammi). Kladin ominaisuuksia ovat furanokumariinien esiintyminen ja heteiden taipuminen sisäänpäin kukkanupussa. Furanokumariinit antavat kasveille ominaistuoksun. Kehityshaaran ikäarvioita ovat 29, 32, 33, 38 ja 91 miljoonaa vuotta.
Aiemmin heimo on yhdistetty sarjakukkaiskasveihin tribuksena Myodocarpeae.
Puun anatomialtaan "Myodocarpus" muistuttaa ehkä enemmän kanukkakasveja (Cornaceae) kuin sukulaisiaan aralia- (Araliaceae) ja sarjakukkaiskasveja (Apiaceae), mutta on muiden ominaisuuksien suhteen sarjakukkaiskasvien kaltainen. "Myodocarpus"-suvulla on joukko omintakeisia kukan ja lohkohedelmän piirteitä. Lohkohedelmän hedelmykset ovat kauniita, pieniä ja sivuilta litistyneitä siivellisiä pähkylöitä, jotka ensi näkemältä tuovat mieleen saippuamarjakasveihin (Sapindaceae) kuuluvan suvun "Serjania".
Cardiopteridaceae

Herttasiipiökasvit (Cardiopteridaceae) on Aquifoliales-lahkoon kuuluva kaksisirkkaisheimo. Siihen kuuluu viisi sukua ja 43 lajia, joista puolet kuuluu sukuun "Citronella". Heimo kasvaa kaikilla trooppisilla mantereilla ja Tyynenmeren saarilla.
Herttasiipiökasvit on melko epäyhtenäinen ryhmä sukuja. Yhteinen ominaisuus löytyy emin vartaloista. Niitä on tavallisesti yksi, joskus kaksi, ja ne ovat melko ohuita. Hedelmä on enemmän tai vähemmän litteä ja/tai särmikäs luumarja.
Tuntomerkit.
Heimon kasvit ovat puuvartisia, eräät liaaneja. Kasveihin kerääntyy alumiinia ja niissä on eräitä välkehtiviä yhdisteitä (iridoideja). Lehiruodin poikkileikkauksessa näkyy rengasmaisia johtojänteitä. Lehden ilmarakotyypit ovat vaihtelevia. Lavan reuna on tavallisesti ehyt, harvoin hampainen, ja suonitus on yleensä sulkasuoninen, harvoin kourasuoninen. Yleensä kasvit ovat yksikotisia, joskus kaksikotisia tai sekasopuisia siten, että yhdessä kasviyksilössä on sekä kaksineuvoisia että hedekukkia (andromonoeekkisyys). Kukinto on tavallisesti haaraton; haaraisten kukintojen osakukinnot voivat olla viuhkomaisia. Kukinnossa on tavallisesti suojuslehtiä. Verholehdet ovat kasvaneet yhteen tyvestään, ja hetiö voi olla yhtynyt teriöön. Kukassa on tavallisesti mesiäinen. Emilehdet sijaitsevat tiiviinä rykelmänä. Vartalo on tavallisesti kapea ja noin sikiäimen mittainen, ja vartaloita voi olla yhdestä kolmeen. Joskus vartalo kiinnittyy lateraalisesti. Luotti on tylppä tai pallomainen. Siemenaiheita on tavallisesti enemmän kuin yksi, ja niiden sydämessä eli nukelluksessa on kahden solukerroksen paksuinen laitasolukko. Hedelmän poikkileikkauksessa endokarppi eli seinämän sisäkerros on C:n muotoinen. Siemenkuori on ohut ja siemenvalkuainen on toisinaan kirjava.
"Citronella"-suvussa putkiloelementeissä on vain tikapuumaisia perforaatioita. Herttasiipiöillä ("Cardiopteris") esiintyy nivelikkäitä maitiaisputkia, ja siemenaiheet ovat kalvottomia. Herttasiipiöt muistuttavat ulkonäöltään jamsseja ("Dioscorea"), vaikka eivät tietenkään ole niille sukua. Korkkimarjoilla ("Gonocaryum") on siemenessään pitkä alkio, jossa on lehtimäiset alkeislehdet.
Luokittelu.
Cardiopteridaceae-heimo jaetaan viideksi suvuksi. Luettelossa synonyymit ovat suluissa.
Agent provocateur

Agent provocateur (monikossa "agents provocateurs", ”yllyttävä agentti”; toisinaan suomeksi "provokaattori") on ranskankielinen termi, jolla viitataan poliisin tai muun entiteetin väkijoukkoon soluttamaan henkilöön, jonka tarkoituksena on yllyttää muita ihmisiä rikkomaan lakia.
Agent provocateureja käytetään erityisesti Yhdysvalloissa poliittisten radikalistiryhmien vangitsemiseksi, jolloin agent provocateur yllyttää väkivallatonta ryhmää toimimaan laittomasti, esimerkiksi terrori-iskun muodossa. 2000-luvulla useiden eri maiden, muun muassa Yhdysvaltain, Kanadan ja Yhdistyneen kuningaskunnan, on väitetty käyttäneen agent provocateureja suurissa mielenosoituksissa.
Stemonuraceae

Stemonuraceae on Aquifoliales-lahkoon lukeutuva kasviheimo, jossa on 12 sukua ja 95 lajia. Heimon kasvit kasvavat tropiikissa keskittyen indomalaijilaiselta alueelta Australian Queenslandiin ulottuvalle alueelle.
Tuntomerkit.
Stemonuraceae-kasvit ovat puuvartisia ja niiden lehdet ovat ehyitä, korvakkeettomia ja kuivuneina lähes suonettoman näköisiä. Kukat ovat melko pieniä ja sijaitsevat viuhkomaisissa kukinnoissa. Terälehdet ovat tavallisesti erillisiä ja ovat kärjestään taipuneet sisäänpäin. Tukevat heteenpalhot ovat usein silmiinpistävän karvaisia. Leveä emin luotti on vartaloton, ja sikiäin näyttää muodostuneen yhdestä emilehdestä. Hedelmä on vaihtelevissa määrin litistynyt ja särmikäs luumarja, jonka yksi sivu on toisinaan ulkonäöltään muusta hedelmästä poikkeava sekä väriltään että rakenteeltaan.
Suvut.
Heimon noin 12 suvusta suurimmat ovat "Gomphandra" (55 lajia) ja "Stemonurus" (15 lajia).
Orjanlaakerikasvit

Orjanlaakerikasvit (Aquifoliaceae) on Aquifoliales-lahkoon kuuluva kasviheimo, jonka ainoa suku on orjanlaakerit ("Ilex"). Eri aikoina heimoon on kuulunut myös muita sukuja, eräät suvut on siirretty muihin heimoihin ja lisäksi orjanlaakereihin on mm. yhdistetty 31 eri kuvattua sukua.
Luokittelu.
Orjanlaakerikasvien lähimmät sukulaiset ovat heimot Phyllonomaceae ja marjalapakasvit (Helwingiaceae), joiden kanssa ne muodostavat yhteisen evoluutiopuun haaran eli kladin. Kladin ominaisuuksiin lasketaan muun muassa yksinkertaiset putkiloelementtien perforaatiot, varsinivelten yksiaukkoinen anatomia (yksi johtojänne eroaa kussakin nivelessä johtojännelieriössä jättäen siihen yhden aukon), poikkileikkaukseltaan kaareva ruodin johtojänne, kierteinen lehtiasento, lavan hammaslaitaisuus, pienten ja varteen kiinnittyvien korvakkeiden olemassaolo, terälehtien kärkien taive, emiön vartalon puuttuminen, yksi siemenaihe kussakin emilehdessä ja hedelmä, jossa on erilliset kivet (pyreniot). Tämä kolmen heimon kladi on arvioitu noin 62 miljoonaa vuotta vanhaksi, mutta tunnetaan orjanlaakerifossiileja, jotka ovat selvästi paljon vanhempia: siitepölylöytöjä on liitukaudelta noin 80 miljoonan vuoden takaa.
Aikaisemmin orjanlaakerikasvien heimoon liitettiin toisinaan myös suvut "Phelline" ja "Sphenostemon". Edellinen on nykyään heimossa Phellinaceae, joka kuuluu Asterales-lahkoon, ja jälkimmäinen heimossa Paracryphiaceae (lahko Paracryphiales). Cronquist (1981) liitti orjanlaakerikasvit hyvin epäyhtenäiseen Celastrales-lahkoon.
Tuntomerkit.
Orjanlaakerien suvun kasvit ovat tavallisesti kausivihantia puuvartisia kasveja, joissa on myös joitain liaanilajeja.
Levinneisyys.
Orjanlaakerien suvun kasveilla on kosmopoliittinen levinneisyys, niitä esiintyy Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa, Australiassa, Pohjois-, Keski- ja Etelä-Amerikassa. Subtrooppinen vyöhykkeen pohjoispuolella niitä kuitenkaan ei merkittävästi esiinny. Erityisesti orjanlaakerilajeja kasvaa Amerikassa ja Kaakkois-Aasiassa saaristoineen. Afrikassa on vain kaksi lajia ja Euroopassa kolme lajia. Kaikkein pohjoisimpana luonnonvaraisena kasvaa euroopanorjanlaakeri ("Ilex aquifolium"), jota esiintyy Atlantin läheiselle Norjan länsirannikolle asti.
Orjanlaakerit

Orjanlaakerit ("Ilex") on orjanlaakerikasveihin kuuluva kasvisuku. Se on nykyisessä luokituksessa ainoa heimossaan, sillä muut aiemmat orjanlaakerikasvien suvut on siirretty muihin heimoihin tai yhdistetty orjanlaakereihin. Orjanlaakereihin kuuluu noin 570 lajia, jotka ovat levinneet enemmän tai vähemmän yleismaailmallisesti.
Tuntomerkit.
Orjanlaakerien lehtiasento on kierteinen. Lehdet ovat hammaslaitaisia, ja lavan alapinnalla saattaa olla korkkiutumia. Korvakkeet ovat vähäpätöiset ja mustahkot. Kukinto on viuhkomainen ja usein lähes sarjamainen. Hedelmä on usein kuiva ja leveän pullon muotoinen, ja sen päässä on selvä, leveä ja musta luotti. Hedelmässä on useita kiviä.
Orjanlaakerit ovat tavallisesti ainavihantia puuvartisia kasveja, joissa on myös jokunen liaanilaji. Kasvit sisältävät tanniineja, mutta iridoidit (välkehtivät yhdisteet) puuttuvat. Varren solukoissa esiintyy ympäristöstään erottuvia pihkaa ja maitiaisnestettä sisältäviä soluja. Nivelten anatomia on vaihteleva. Orjanlaakerit kasvattavat uusia haaroja edellisvuotisista versoista. Lehtilavan laitahampaissa on yksi suoni ja läpikuultava, rauhasmainen ja pian kariseva kärki. Kasvit ovat usein kaksikotisia ja kukkalehtien määrä kussakin kiehkurassa vaihtelee neljästä yhdeksään. Teriö on usein tyvestään yhdislehtinen ja heteet tavallisesti kiinnittyvät sen tyveen. Yhdislehtinen emiö koostuu kahdesta tai useammasta, tavallisesti neljästä, viidestä tai kuudesta emilehdestä, jotka sijaitsevat kohdakkain terälehtien kanssa. Sikiäimessä on mesiäinen eli nektaario. Luotti on leveä. Siemenaiheet kiinnittyvät sikiäimen alaosassa aksiletyyppiseen keski-istukkaan, yläosassa vapaaseen keski-istukkaan. Siemenaiheessa on 12–15 solukerrosta käsittävä kalvo eli integumentti, sen sydämessä noin yhden solukerroksen paksuinen reunasolukko ja eräitä muita erilaistuneita solukoita (ns. hypostaasi ja obturaattori). Siemenkuoressa on muun muassa tanniinipitoinen kerros ja siemenvalkuainen on hemiselluloosapitoinen. Orjanlaakereiden kromosomiluku on n = 9, 10.
Levinneisyys.
Orjanlaakereita esiintyy Euroopassa, Aasiassa, Afrikassa, Australiassa, Pohjois-, Keski- ja Etelä-Amerikassa. Erityisen paljon suvun lajeja kasvaa Etelä-Amerikassa ja Kaakkois-Aasiassa saaristoineen. Afrikassa on vain kaksi lajia ja Euroopassa kolme lajia.
Orjanlaakerilajeja.
Lajeja, joilla on suomenkielinen nimi:
Risteymiä:
Muita lajeja:
Phyllonoma

Phyllonoma on neljälajinen kasvisuku ja ainoa suku heimossa Phyllonomaceae (syn. Dulongiaceae). Lajit kasvavat Meksikosta Peruun ulottuvalla alueella.
Tuntomerkit.
"Phyllonoma"-lajit ovat pensaita tai pieniä puita. Ne voi tunnistaa lehdistään, joiden yläpintaan kukinto on kasvanut kiinni, eli lajeilla on niin sanotut epifylliset kukinnot. Lehtien korvakkeet ovat vähäpätöiset. Sikiäin on kehänalainen ja sen päällä on huomiota herättävä mesiäiskehrä (diskus). Marjamainen hedelmä sisältää muutaman siemenen.
Kasveihin kertyy alumiinia. Nuorten varsien johtojänteet ovat erillään toisistaan. Ruodin johtojänteen poikkileikkaus on rengasmainen. Kasvit ovat karvattomia. Kukinto on terttumainen, usein haaroittunut; siinä ei ole kukkien tukilehtiä. Kukat ovat kaksineuvoisia, ja niissä on neljä tai viisi verholehteä, joiden reunoissa on erityskarvoja, ja kolmesta viiteen terälehteä, joiden yläpinnalla on heikko köli. Heteiden palhot ovat ponsia lyhyempiä. Sikiäimessä on kutakin emilehteä kohden kuusi tai seitsemän siemenaihetta laitaistukoissa. Hedelmä on muutamasiemeninen marja, ja siemenkuoren anatomiassa on erotettavissa monikerroksinen ulkokerros eli testa, jonka uloin kerros koostuu kookkaista ja paksuseinäisistä limasoluista. Endospermi eli siemenvalkuainen on hemiselluloosainen.
Luokittelu.
"Phyllonoma"-suvun ja herukkakasvien (Grossulariaceae) siementen välillä on havaittu samankaltaisuuksia. Cronquistin (1981) järjestelmässä "Phyllonoma" onkin sijoitettu herukkakasveihin. Takhtajan (1997) liitti suvun omana heimonaan lahkoon Hydrangeales.
Lajit.
Lajeja suvussa on neljä tai viisi:
Marjalavat

Marjalavat ("Helwingia") on omaan heimoonsa marjalapakasveihin (Helwingiaceae) kuuluva kasvisuku, jossa on kolme lajia. Lajit ovat kotoisin Himalajalta Japaniin ulottuvalta alueelta.
Tuntomerkit.
Kasvit ovat ainavihantia pensaita tai pieniä puita. Lehden yläpinnalla on siihen kiinni kasvanut kukinto. Korvakkeet ovat pienet ja ripsuiset. Kukissa on vain yksi kehälehtikiehkura, sikiäin on kehänpäällinen, ja hedelmä on luumarja.
Marjalavat ovat tavallisesti ainavihantia. Kasveissa on flavoneja ja iridoideja. Varressa on syysoluja, jotka muodostavat kuituja, ja piijyväsiä. Tavallisesti kasvia peittää vahainen pintakelmu eli kutikula, mutta se voi puuttuakin. Kasvit ovat kaksikotisia, hede- ja emikukat sijaitsevat eri kasviyksilöissä. Kukat sijaitsevat viuhkomaisissa rykelmissä, ja niissä on yksikiehkurainen kehä, jossa on kolmesta viiteen kehälehteä, joiden kärjet ovat enemmän tai vähemmän taipuneet. Hedekukissa ei ole näkyvissä emiön jäänteitä eikä emikukissa joutoheteitä. Ensin mainituissa on heteiden välissä mettä erittävä pohjuskehrä. Sikiäin on yhdislehtinen, tavallisesti neljän, joskus kahden tai kolmen, emilehden muodostama. Siemenaihe on apotrooppinen (taipunut poispäin sikiäimen keskustasta), sen varsi ja kalvo ovat paksuja. Siemenkuori on ohut ja endospermi on heikosti kirjava. Kromosomiluku on n = 19.
Luokittelu.
Takhtajan (1997) sisällytti Helwingiales-lahkon ylälahkoon Aralianae, ja Cronquist (1981) vei suvun kanukkakasvien (Cornaceae) heimoon. Nyt heimoa pidetään orjanlaakerikasvien (Aquifoliaceae) sukulaisena.
Suvussa on kolme tai neljä lajia:
Jean-Baptiste Bui Tuân

Jean-Baptiste Bui Tuân (24. kesäkuuta 1928 – 27. heinäkuuta 2024) oli vietnamilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 2. syyskuuta 1955 ja nimitettiin Long Xuyênin koadjuuttoripiispaksi sekä Tabunian titulaaripiispaksi 15. huhtikuuta 1975. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Michel Nguyên Khác Ngu, jota avusti Réginald-André-Paulin-Edmond Jacq. 30. joulukuuta 1997 Bui Tuânista tuli Long Xuyênin piispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 2. lokakuuta 2003.
Oskar Pihl

Oskar Woldemar Pihl (11. helmikuuta 1890 Moskova – 22. elokuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen jalokiviseppämestari ja kunniamerkkien suunnittelija.
Elämä.
Oskar Pihl oli kultaseppäsukua sekä äitinsä että isänsä puolelta. Hänen vanhempansa olivat kultaseppämestari Knut Oskar Pihl ja kultaseppämestari August Holmströmin tytär Fanny Florentina Holmström. Hänen sisarensa Alma Pihl oli yksi Fabergén tunnetuimmista korusuunnittelijoista. 
Ura.
Oskar Pihl aloitti uransa piirtäjänä enonsa, kultaseppämestari Albert Holmströmin (1876–1925) liikkeessä Pietarissa. Holmström oli Fabergén jalokiviseppämestari, jonka työhuone valmisti suurimman osan yrityksen jalokivikoruista. Pihl sai kultasepän koulutuksen Holmströmin työhuoneella. 
Työskennellessään Holmströmin työpajassa Pihl suunnitteli Fabergélle useita pieniä esineitä, kuten emaloituja solmioneuloja. Hänen leimansa Fabergélle tekemissään esineissä oli ”OP”. 
Venäjän vallankumouksen jälkeen Oskar Pihl muutti Suomeen. Hän opiskeli vuosina 1922–1925 Taideteollisuuskeskuskoulussa Helsingissä ja tuli kultaseppä Alexander Tillanderin yrityksen palvelukseen 1925. Pihl toimi Tillanderilla kultaseppänä ja suunnittelijana ja sittemmin yrityksen taiteellisena johtajana aina kuolemaansa 1959 saakka.
Hänen tunnetuimmat suunnittelutyönsä ovat Suomen Leijonan Ritarikunnan kunniamerkit sekä Suomen Olympialainen ansioristi ja -mitali. Lisäksi hän piirsi Mannerheim-ristin Akseli Gallen-Kallelan suunnittelemien Vapaudenristien pohjalta.
Pihl on saanut Suomen Leijonan I luokan ritarimerkin ja Suomen Valkoisen Ruusun Ritarimerkin.
Kuivaniemen junaturma (1943)

Kuivaniemen junaturma tapahtui jatkosodan aikana 2. lokakuuta 1943, kun saksalaisia sotilaita kuljettanut lomalaisjuna törmäsi toiseen junaan Kuivaniemen ratapihalla -rataosalla. Onnettomuudessa kuoli kymmenen lomalaisjunassa matkustanutta saksalaissotilasta, ja lisäksi 25 sotilasta sai vakavia ja 19 lieviä vammoja.
Saksalaisia kuljettanut lomalaisjuna oli lähtenyt Simosta kello 17.21. Junan saapuessa Kuivaniemen ratapihaa edeltävälle suoralle veturinkuljettaja huomasi, että toinen juna oli tulossa vastaan samalla raiteella, ja teki hätäjarrutuksen. Junat törmäsivät yhteen ratapihan pohjoispäässä olleen tasoristeyksen kohdalla niin, että veturit nousivat toisiaan vasten pystyyn ja vetureita lähinnä olleet vaunut murskaantuivat. Useat härkävaunujen ovilla kurkistelleet sotilaat menettivät henkensä, kun auki olleet vaunujen ovet paukahtivat kiinni törmäyksen voimasta.
Loukkaantuneet saivat ensiavun lähitaloissa. Itse rata ei kärsinyt suuria vaurioita, ja se saatiin avattua liikenteelle melko pian sen jälkeen, kun raivaustyöt oli saatu tehdyksi. Onnettomuudesta ei kerrottu tiedotusvälineissä sotasensuurin vuoksi.
Onnettomuuden syynä oli Kuivaniemen liikennepaikasta vastanneen liikenneoppilaan tekemä virhe. Hän oli juuri saapunut Helsingistä, valvonut useita vuorokausia yhteen menoon eikä tuntenut vielä Kuivaniemen ratapihaa ja paikallisia olosuhteita. Liikenneoppilas tuomittiin myöhemmin vankeusrangaistukseen, minkä lisäksi hän menetti virkansa ja joutui maksamaan vahingonkorvauksia.