Inkvisitio

Inkvisitio oli katolisen kirkon oma tuomioistuinlaitos, joka toimi sen määrittelemää harhaoppisuutta vastaan. Inkvisitio omana instituutionaan syntyi ensimmäiseksi Espanjassa 1480-luvulla ja pian sen jälkeen 1500-luvun alussa Italiassa ja Portugalissa vuodesta 1536 lähtien.
Yksittäisiä paavillisia inkvisiittoreita eli harhaoppien tutkijoita toimi jo keskiajalla, kuten 1200-luvulla Etelä-Ranskan kataareja tutkittaessa. Inkvisition tutkinnassa oli usein kuitenkin kyse myös hyvin arkipäiväisistä asioista kuten pappien siveyteen tai viranhoidon väärinkäytöksiin liittyvistä asioista.
Inkvisition synty.
Kun kristinusko nousi valtionuskonnoksi, harhaoppiset pakotettiin karkotuksen uhalla oikeaan uskontoon. Kirkkoisä Augustinus opetti, että kirkko voi pakottaa harhaoppiset kirkon jäseniksi.(?)
Keskiajalla kehittyi pysyvä järjestelmä harhaoppeja vastaan. Inkvisitio oli vastaus voimistuvaan kataariharhaoppiin (albigenssit) Etelä-Ranskassa.
Paavi Gregorius IX loi vuonna 1231 paavillisen inkvisitiolaitoksen. Inkvisitio saattoi kiduttaa harhaoppisuudesta epäiltyjä. Kidutuksessa voitiin käyttää muun muassa strappadoa eli riiputtamista tai teilipyörää. Virallisesti lasten ja vanhusten kidutus oli kiellettyä, mutta kieltoa ei aina noudatettu. 
Verenvuodatus, ruhjominen tai kuulusteltavan hengen saattaminen vaaraan oli kiellettyä ja kidutusta saattoi käyttää vain kerran. Lisäksi oli oltava vakavia todisteita henkilön syyllisyydestä. Joka tapauksessa kidutusta pidettiin melko kehnona kuulustelumuotona. Koska harhaoppisuus oli myös maallisen oikeuden vastaista, inkvisitio saattoi kuitenkin luovuttaa epäillyn maalliselle tuomioistuimelle kidutettavaksi. Myös inkvisition langettaman kuolemantuomion täytäntöönpano oli maallisen hallinnon vastuulla, mutta toisaalta inkvisitio harvoin sellaisia langetti. Yleensä rangaistukset olivat melko lieviä kuten määräys rukoilla tietty määrä rukouksia tai tehdä pyhiinvaellus ja näin ollen usein säästivät tuomittavat maallisen vallan ankarilta rangaistuksilta.
Espanjan ja Portugalin valloitusten myötä inkvisitio vietiin myös Amerikan mantereelle sekä Intiaan, Goaan.
Espanjan inkvisitio uudella ajalla.
Espanjassa inkvisition toiminta oli tehokkainta. Tunnetuin inkvisiittori oli dominikaanipriori Tomás de Torquemada, joka oli suurinkvisiittorina vuosina 1483–1498. Espanjan inkvisition huono maine on kuitenkin suurelta osin protestanttien ja muiden Espanjan-vastaisten tahojen propagandan synnyttämä. Englanti oli 1500-luvulla sodassa Espanjaa vastaan ja protestantit taas ärsyyntyivät, kun liike ei saanut kannatusta Espanjassa. Propagandan yhtenä keinona olivat tuulesta temmatut tarinat. Esimerkiksi vuonna 1564 julkaistu Reginaldus Montanuksen teos "Espanjan Pyhän Inkvisition erilaisten salaisten käytäntöjen paljastus" levisi laajasti erikielisinä käännöksinä ympäri Eurooppaa, vaikka sen tiedot olivat kyseenalaisia.
Torquemadan kautta lukuun ottamatta inkvisitio toimi sääntöjensä mukaisesti. Säännöt sallivat ainoastaan sellaisen kidutuksen, joka kesti alle viisitoista minuuttia ja joka ei jättänyt kuulusteltavalle näkyviä haittoja. Raajoja ei saanut vahingoittaa eikä verta vuodattaa. Kaiken kaikkiaan kuulustelijat käyttivät kidutusta vain äärimmäisen harvoin (noin 2 prosentissa tapauksista), koska sitä ei pidetty tehokkaana keinona saada selville kuulusteltavien todellisia motiiveja. Arvioidaan, että yli kahdensadan vuoden aikana inkvisitio surmasi enintään 2 800 ihmistä, joista 1 500 Torquemadan lyhyellä kaudella. Vain noin 1 % syytetyistä tuomittiin kuolemaan.
Rooman inkvisitio.
Paavi Paavali III perusti vuonna 1542 vakituisen elimen, jonka tarkoitus oli puolustaa uskon eheyttä ja tutkia ja kieltää virheelliset opinkappaleet. Tämä elin, "Sacrae Congregationis Sancti Officii", ryhtyi paikallisten inkvisitioiden valvojaksi.
Galileo Galilei perui Nikolaus Kopernikukselta omaksumansa väitteen Maan kiertämisestä Auringon ympäri 22. kesäkuuta 1633, inkvisition kuulustelun jälkeen. Galilei sai ankarat nuhteet. Tuomio sisälsi määräykset, ettei aurinkoa saanut sanoa tähdeksi ja että auringon kiertäminen oli esitettävä oletuksena eikä tosiasiana. Galilei teki muutokset ja kirja poistettiin kiellettyjen kirjojen indeksistä. Uusittua painosta ei julkaistu, koska yksikään kustantaja ei suostunut julkaisemaan sitä.
Kidutusvälineet.
Italialainen Pierluigi Canovi on sanonut ennallistaneensa arkistotyön tuloksena pari sataa erilaista inkvisition käyttämää kidutuskojetta. Hänen inkvisitionäyttelynsä kiersi 2000-luvulla useissa Euroopan maissa. Jaakko Tahkokallion mukaan erilaiset kauhukabinetti-näyttelyt ja kidutusvälinekokoelmat ovat 1800-luvulla syntynyt ilmiö. Niiden tarkoitus oli herättää väristyksiä ja useat niiden esimerkiksi ”keskiaikaisiksi” väitetyistä esineistä esim. rautaneitsyt ovat uudella ajalla tehtyjä kuvitelmia aiemmista laitteista. Aidot 1500–1700-luvun inkvisition käyttämät esineet ovat yleensä peukaloruuveja tai kahleita. Ihmistä venyttäviä piinapenkkejä kyllä käytettiin, samoin esimerkiksi uhrin riiputtamista ja vesikidutusta, jolla saatiin aikaan tukehtumisen tunne.
Kuuluisa menetelmä oli puinen kolmiomainen, teräväharjainen ja jalallinen teline eli ns. ratsu (esp. "chevalet", ital. "cavalletto squarciapalle"), jonka pällä tuomittu istui jalat harallaan köysissä roikkuen ja jota painojen avulla ja köysistä säätelemällä laskettiin koko ajan alemmaksi. Laite aiheutti kidutetulle suurta tuskaa ja lopulta jopa repeytymisen kahtia.
Jesuiittalähteet kertovat, että vuonna 1646 mies ”tuomittiin siviiliviranomaisen suorittamaan hyvityksen ja nousemaan chevalet'n kyytiin” ja ”julkinen herjaaja asetettiin chevaletille. Hän myönsi syyllisyytensä ja sanoi, että hän oli ansainnut rangaistuksensa ja tuli omasta tahdostaan tunnustamaan, sinä iltana tai seuraavana päivänä", ja että toinen mies ”toimii linnakkeessa sellaisena ahmattina, että hänet laitettiin chevalet'n selkään, jossa hän repeytyi kahtia”.