tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Erkki Jokela

Erkki Markus Pietari Jokela (3. kesäkuuta 1924 Rovaniemi – 1. joulukuuta 2011 Oulu) oli pohjoissuomalainen kirkonmies.
Elämä ja ura.
Erkki Jokelan vanhemmat olivat puuseppä, kunnallisneuvos Pekka Aapo Jokela ja Iida Maria Mölläri. Heillä oli kaikkiaan kahdeksan lasta, joihin kuuluivat muun muassa päätoimittaja, opetusneuvos Eila Jokela ja varatuomari, kansanedustaja Mikko Jokela. Erkki Jokela oli vuodesta 1952 naimisissa kotitalousopettaja Kyllikki Tuovilahden kanssa. Avioliitosta on viisi poikaa, Timo (1953), Olli Pekka (1955), Heikki (1957), Eero (1961) ja Hannu (1964).
Erkki Jokela tuli ylioppilaaksi rintamalla 1943, virallisesti Rovaniemen yhteislyseosta. Hän aloitti teologian opintonsa jo sodan aikana 1944 ns. Viipurin teologisessa seminaarissa ja valmistui teologian kandidaatiksi 1951 Helsingin yliopistossa ja vihittiin papiksi samana vuonna. Seuraavina vuosina hän toimi seurakuntatehtävissä Haukiputaalla ja Turtolassa. Oulun tuomiokirkkoseurakunnan virallisena apulaisena hän työskenteli 1955–1963. Tällöin Oulun tuomiorovastina oli L. P. Tapaninen, josta tuli Erkki Jokelan hyvin läheinen työtoveri ja opastaja. Tapaninen valittiin 1963 Oulun hiippakunnan piispaksi, ja Erkki Jokela katsoi, että oli aika hakeutua muihin tehtäviin. Hänet äänestettiin vuonna 1963 Haukiputaan kirkkoherraksi. Tämän jälkeen hän johti 1974–1988 Oulun Diakonissalaitosta ja kehitti voimakkaasti sen toimintaa.
Erkki Jokelalla oli lukuisia, lähinnä kirkollisia luottamustehtäviä. Hän toimi kirkolliskokousedustajana vuosien 1965–1981 aikana ja kirkkohallituksen jäsenenä 1982–1988. Tärkeä tehtävä oli toiminta nelijäsenisessä työryhmässä, jonka piispainkokous asetti 1977 pohjustamaan naispappeuskysymyksen käsittelyä. Oulussa Erkki Jokela oli muun muassa seurakuntayhtymän kirkkovaltuuston puheenjohtajana vuosina 1975–1990. 
Erkki Jokela oli vanhoillislestadiolaisesta kodista, ja hänen isänsä oli aikanaan herätysliikkeen johtavia maallikkoja. Kun vanhoillislestadiolaisuus hajaantui 1960-luvun alussa, Erkki Jokela jäi runsaasti pappeja sisältäneeseen muun muassa elämänsanalaisuudeksi kutsuttuun ryhmään, joka joutui erilleen Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen vallanneesta enemmistöstä. Oulussa vaikuttanut heinoslaisuudeksi kutsuttu uskonnollinen liike yritti 1967 taivuttaa Erkki Jokelaa keulakuvakseen siinä onnistumatta.
Koutokeinon ala-aste

Koutokeinon ala-aste (, ) on ala-aste Norjan Koutokeinossa. Se on perustettu vuonna 1950 ja siellä on 256 oppilasta.
Koulun rehtori on Bodil Utsi Vars.
HMS Boxer (F92)

HMS Boxer (viirinumero F92) oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 22 fregatti.
Valmistus.
Alus tilattiin Yarrow Shipbuildersilta, missä köli laskettiin 1. marraskuuta 1979. Se laskettiin vesille 17. kesäkuuta 1981 ja otettiin palvelukseen 22. joulukuuta 1983 ensimmäisenä päällikkönään C. Cooke-Priest.
Palvelus.
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 2. fregattilaivueeseen, johon kuuluivat myös tyypin 21 aiemmin valmistuneet 1. sarjan alukset. Maaliskuussa 1984 päättyivät aluksen koeajot, minkä jälkeen se huollettiin Devonportissa. Koska alus oli ensimmäinen CACS-1-järjestelmällä varustettu alus, se vietti pitkiä aikoja erilaisissa järjestelmän käyttöönottoon liittyvissä testeissä. Alus palasi marraskuussa 1984 Devonportiin, jossa se oli seuraavat kolme kuukautta huollossa. Alus palautettiin palvelukseen helmikuussa 1985.
Alus saattoi maaliskuussa kuninkaallista jahtia "HMY Britanniaa" vierailulle Länsi-Afrikkaan ja Portugaliin. Kotimaahan palattuaan alus aloitti uuden tyypin 2031Z hinattavan kaikuluotaimen käyttöönottokokeet, jonka päätyttyä se oli syyskuussa Portsmouthissa pidetyn Kuninkaallisen laivaston kalustonäyttelyssä isäntänä.
Laivasto teki päätöksen, että 2. sarjan alukset muodostaisivat oman 9. fregattilaivueen. Uusi laivue muodostettiin tammikuussa 1986, jolloin 2. sarjan alukset liitettiin siihen. "Boxerin" piti saavuttaa operatiivinen valmius vuoden 1986 kesään mennessä läpäistyään kaikki testit ja koulutusjaksot, joiden päätyttyä alus kävi huollossa.
Alus oli ensimmäinen tyypin 22 fregatti, joka vastaanotti kaksi Westland Lynx-helikopteria käsittävän lentueen osaksi aluksen normaalia vahvuutta.
Alus poistettiin palveluksesta 4. elokuuta 1999, ja se tuhoutui maalilaivana elokuussa 2004.
HMS Beaver (F93)

HMS Beaver (viirinumero F93) oli Britannian kuninkaallisen laivaston tyypin 22 fregatti.
Valmistus.
Alus tilattiin luokan toisessa tilauserässä Yarrow Shipbuildersilta, missä köli laskettiin 20. kesäkuuta 1980. Se laskettiin vesille 8. toukokuuta 1982 ja aloitti maaliskuussa 1984 valmistajan koeajot. Alus luovutettiin 18. heinäkuuta Portsmouthissa laivastolle ensimmäisenä päällikkönään J. Lang. Alus liitettiin 2. fregattilaivueeseen vastaanottotesteihin, jotka saatiin päätökseen 13. joulukuuta 1984 aluksen saapuessa Gibraltarille. Se siirrettiin telakalle koeajoissa havaittujen puutteiden korjaamiseksi ja valmisteltiin viralliseen palvelukseenottoon. Alus otettiin palvelukseen 13. joulukuuta 1984 Devonportissa.
Palvelus.
Palvelukseenoton jälkeen alus jatkoi koeajoja muun muassa Spitheadissä, jossa aluksen lähistöllä räjäytettiin neljä vedenalaista panosta. Räjähdyksillä testattiin eri järjestelmien sietokykyä. Miehistön koulutus ja erilaiset kokeet jatkuivat aluksen osallistuessa heinäkuussa Portlandissa ja elokuussa Plymouthissa vietettyihin laivastopäiviin.
Alus osallistui ensimmäiseen sotaharjoitukseen Autumn Train 85:een itäisellä Atlantilla lokakuussa lentotukialusten "HMS Invinciblen" ja "HMS Illustriousin" sekä niitä suojanneiden hävittäjien ja fregattien kanssa.
Vuoden 1986 alussa "Beaver" liitettiin perustettavaan 9. fregattilaivueeseen lippulaivaksi, jolloin sen päälliköstä Langista tuli myös laivueenkomentaja. Aluksen piti osallistua huhtikuussa alkavaan ja vuoden lopussa päättyvään Global 86 -harjoitukseen Tyynellämerellä ja Intian valtamerellä. Alus lähti huhtikuussa "Illustriousin", hävittäjä "HMS Manchesterin" ja fregatti "HMS Amazonin" sekä niiden tukena olleiden "RFA Olmedan", "RFA Fort Grangen" ja "RFA Bayleafin" kanssa harjoitukseen, mutta kaksi vuorokautta myöhemmin harjoitukseen osallistuminen peruutettiin lentotukialuksen palatessa tulipalon aiheuttamien vaurioiden vuoksi Portsmouthiin.
Osasto lähti 14. huhtikuuta uudelleen matkaan "Beaverin" ollessa kontra-amiraali Robin Hoggin lippulaiva. Osasto vieraili Venezuelassa ennen Panaman kanavan läpäisyä. Osasto jakaantui kahtia ja "Beaver" vieraili Acapulcossa ja San Diegossa loppujen jatkaessa Vancouveriin. Osasto kokoontui RIMPAC 86 -harjoitukseen, johon osallistui runsaasti aluksia muun muassa Yhdysvalloista ja Japanin laivastoista.
Harjoituksen jälkeen osasto lepäsi Havaijilla, jossa "Beaver" erkani muusta osastosta vieraillen Pusanissa Etelä-Koreassa. Muu osasto vieraili saman aikaisesti Shanghaissa. Heinäkuun lopulla osasto kokoontui Hongkongissa ennen elokuista vierailua Singaporeen, jossa osasto kohtasi "Illustriousin".
Alus poistettiin palveluksesta 1. toukokuuta 1999 ja myytiin romutettavaksi 21. helmikuuta 2001.
Lappojärvi

Lappojärvi () on kylä Norjan Koutokeinossa. Lappojärven läpi kulkee Koutokeinon ja Kaarasjoen välinen Norjan valtatie 92 (Riksvei 92). Lappojärven kylässä asuu noin 100 henkilöä, joista suurin osa saamelaisia.
Lappojärvellä on keväällä 2012 lakkautettu Lappojärven koulu, ja Lappojärven tunturimaja ja Lappojärven kappeli vuodelta 1967.
Le peuple de l’herbe

Le peuple de l'herbe on ranskalainen yhtye, joka soittaa pääasiassa dub ja afrobeat -tyylistä musiikkia. Se perustettiin vuonna 1997 Lyonin kaupungissa.
2PM

2PM on korealainen poikabändi, joka perustettiin vuonna 2008. Alun perin yhtyeen nimi oli One Day, joka myöhemmin jakautui kahdeksi: 2PM ja 2AM. Yhtye on menestynyt hyvin Japanin singlelistalla ja Billboardin World albums -listalla. 
Historia.
Yhtyeen kokosi JYP Entertainmentin tuottaja Park Jin Young. Alun perin seitsenhenkisen yhtyeen jäsenet valittiin esiintymiskokeiden perusteella lukuun ottamatta Nichkhun, joka löydettiin. Joillakin jäsenillä oli jo valmiiksi kokemusta viihdealalta. Jun. K oli voittanut monissa laulukilpailuissa. Ok Taecyeon, Lee Junho ja Hwang Chansung olivat osallistuneet SuperStar Survival -ohjelmaan. Osa jäsenistä oli aikaisemmin asunut Yhdysvalloissa, ex-johtaja Jaebeom Seattlen alueella, Nichkhun Etelä-Californiassa ja Taecyeon vietti 7 vuotta Massachusettsissa ennen paluutaan Koreaan.
Chansung on kertonut jättävänsä yhtyeen ja yhtiön kun hänen sopimuksensa päättyy: kun jäsenet uusivat sopimuksensa heille tuli eri kestoiset sopimukset. Vuonna 2018 Taecyeon ei uusinut sopimusta JYP Entertainmentin kanssa ja kuuluu eri yhtiöön kuin muut jäsenet.
Julkaisut.
2PM julkaisi ensimmäisen singlensä "10 Jeom Manjeome 10 Jeom" (, 10 Points Out of 10 Points) vuonna 2008. Sen jälkeen yhtye saavutti "Again &amp; again" -singlellä ensimmäisen ykkössijansa singlelistalla. Molemmat singlet olivat yhtyeen ensimmäisellä albumilla, "The First Album 1:59PM", joka julkaistiin vuonna 2009. Saman vuoden syyskuussa Park Jaebeom (Jay Park) lähti yhtyeestä. Yhtye jatkoi toisella albumilla nimeltä "Hands Up" vuonna 2011. 2PM saavutti Japanin Hot 100 -listalla ykkössijan singleillään "Winter Games" vuonna 2013 ja "Midaretemina" 2014. "Still 02:00PM -"EP ja albumit "Grown" ja "Go Crazy!" ovat kaikki nousseet Yhdysvalloissa Billboardin World Albums -listalla 15 parhaimman joukkoon.
Mannasaarni

Mannasaarni ("Fraxinus ornus") on saarnien sukuun kuuluva puu.
Mannasaarni kukkii lehtien puhjetessa. Sen kukissa on kermanvalkoiset terälehdet ja ne tuoksuvat voimakkaasti makeahkolle. Laji muistuttaa lehtosaarnea ("Fraxinus excelsior"). Siihen verrattuna mannasaarnen lehden lehdykät ovat alta valko- tai ruskeanukkaiset, talvisilmut ovat vaaleamman väriset ja runko on lähes sileä.
Mannasaarnin valkoiseen pihkaan on viitattu mannana. Sitä on käytetty vanhastaan makeutusaineena ja lääkinnällisissä tarkoituksissa. Manna mainitaan Raamatun Vanhassa testamentissa, joskin raamatullisen mannan taustasta on esitetty useita teorioita, joista sen lähde mannasaarnista on vain yksi.
Mannitoli

Mannitoli (C6H8(OH)6, HOCH2(CHOH)4CH2OH) on sokerialkoholi. Luonnossa sitä on esimerkiksi mannasaarnen ("Fraxinus ornus") mahlassa, levissä, sienissä ja hyönteisten kudosnesteessä. Mannitoli liukenee veteen.
Mannitolia käytetään elintarvikkeiden makeutusaineena. Sen E-koodi on E421. 
Lääkkeenä sitä ja sen johdoksia käytetään osmoosiin perustuvana nesteenpoistajana eli diureettina. Erityisiä käyttöaiheita ovat aivopaineen nousu, silmänpaineen nousu, munuaisten vajaatoiminta, sydänperäinen keuhkoödeema ja myrkytystilojen hoito. 
Mannitoli saattaa aiheuttaa joillekin henkilöille syötynä vatsanväänteitä. Sitä voi olla esimerkiksi ruokasienissä kuten viljellyissä herkkusienissä. Pienet määrät eivät ole yleensä haitallisia.
Arktis-alpiininen laji

Arktis-alpiininen laji on eliölaji, joka viihtyy sekä korkealla vuoristossa että tundravyöhykkeellä. Yleensä arktis-alpiinisina pidetään joitain kasvilajeja. Esimerkiksi lääte on tyypillinen arktis-alpiininen laji. 
Arktis-alpiinisia kasveja kasvoi jääkaudella myös alavammilla mailla. Koska jotkin kasvit mm. jääleinikki säilyivät esimerkiksi Norjan tunturien jääkautisilla jäättömillä vuorenhuipuilla, ne eivät ole arktis-alpiinisia kasveja.
Linnuista riekko on tyypillinen arktis-alpiinisten alueiden laji.
HMS Warspite (1758)

HMS Warspite ( usein kirjoitusasuna HMS Warspight) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1758 vesillelaskettu Dublin-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva. 
Valmistus.
Alus tilattiin 14. marraskuuta 1755 70-tykkisenä kolmannen luokan linjalaivana Deptfordista Thomas West and Companyltä. Sen köli laskettiin vielä marraskuussa ja alus laskettiin vesille 8. huhtikuuta 1758. Amiraliteetti oli ilmoittanut aluksen nimen 13. huhtikuuta 1756 päivätyllä kirjeellä, jolloin alus myös luokiteltiin 74-tykkiseksi. Alus valmistui 27. heinäkuuta 1758. Aluksen tarjoukseen perustunut hinta oli 26 285 puntaa 19 shillinkiä ja 3 pennyä, mutta lopullinen uppouman perusteella laskettu hinta oli hieman korkeampi. Lisäksi aluksen varustamiskustannukset olivat 9 440 puntaa 12 shillinkiä ja 11 pennyä.
Palvelus.
Alus otettiin palvelukseen toukokuussa ensimmäisenä päällikkönään Charles Holmes, joka luovutti aluksen päällikkyyden 1759 Sir John Bentleylle. Seitsenvuotinen sota Ranskaa vastaan oli käynnissä ja alus lähti 16. helmikuuta Välimerelle, jossa se liittyi amiraali Edward Boscawenin laivueeseen. Alus osallistui 19. elokuuta 1759 laivueen mukana Lagosin taisteluun, jossa se valtasi Ranskan laivaston "Témérairen". Se osallistui amiraali Sir Edward Hawken alaisuudessa Quiberoninlahden taisteluun. Pariisin rauhansopimuksen jälkeen alus poistettiin palveluksesta, kunnes se palautettiin Yhdysvaltain vapaussodan aikana sairaalalaivaksi.
Satamapalvelukseen alus siirrettiin 1778 ja nimettiin maaliskuussa 1800 "HMS Arundeliksi". Alus romutettiin 1802.
Johannes Troglita

Johannes Troglita (, ) oli 500-luvulla elänyt itäroomalainen sotapäällikkö. Hän osallistui vandaalisotaan vuosina 533–534 ja toimi "duxina" Pohjois-Afrikassa, ennen kuin lähetettiin Persian vastaiselle rajalle Mesopotamiaan. Vuonna 546 keisari Justinianus lähetti Troglitan Pohjois-Afrikkaan, missä Itä-Rooman asema oli huonontunut maurien noustua kapinaan roomalaisia vastaan. Troglita kukisti maurit Byzaciumissa, nykyisen Tunisian alueella, vuonna 546 tai 547, mutta kärsi seuraavana kesänä tappion Tripolitanian mauriheimoja vastaan. Troglita organisoi armeijansa uudelleen ja löi maurien joukot kesällä 548 käydyssä Caton kenttien taistelussa, jonka jälkeen rauha palasi joksikin aikaa takaisin Pohjois-Afrikkaan.
Troglitan saavutuksia juhlistetaan 500-luvulla eläneen roomalaisen runoilijan Flavius Cresconius Corippuksen teoksessa "Iohannis, seu de bellis Libycis" ("Libyan sodasta"), joka on myös tärkein lähde hänen elämästään.
Syntyperä.
Johannes Troglitan syntyperä on hämärän peitossa. Hänen synnyinvuottaan ei tiedetä ja syntypaikkakin on epävarma. Hän saattoi olla kotoisin Traakiasta, mutta hänen epätavallinen lempinimensä "Troglita" viittaisi Trogilos () -nimiseen paikkaan Makedoniassa tai Sisiliassa. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen ja Troglitaa ylistäneen runoilija Corippuksen mukaan hänen isänsä oli eräs Evanthes ja hänellä oli ainakin yksi veli nimeltään Pappus. Troglitan vaimo oli luultavasti barbaarikuninkaan tytär, jonka kanssa hän sai pojan Petruksen.
Olli Pekka Jokela

Olli Pekka Jokela (s. 5. helmikuuta 1955 Pello) on suomalainen arkkitehti.
Elämä ja ura.
Olli Pekka Jokelan isä oli rovasti Erkki Jokela, äitinsä kotitalousopettaja Kyllikki Jokela (o.s. Tuohilahti). Jokela oli vuodesta 1981 naimisissa arkkitehti Kirsti Jokelan (1951–2017, o.s. Jokiniemi) kanssa. Avioliitosta on kolme tytärtä: Viivi (1981), Varpu (1984) ja Vuokko (1988).
Olli Pekka Jokela pääsi ylioppilaaksi 1975 Oulun normaalikoulusta ja valmistui arkkitehdiksi 1982 Teknillisestä korkeakoulusta. Hän työskenteli seuraavissa toimistoissa: 1977–1981 Arkkitehtitoimisto Kaija ja Heikki Siren, 1981–1982 Arkkitehtitoimisto Löfström, Mäkinen ja 1982–1985 Arkkitehtitoimisto Helander &amp; Leiviskä. Vuosina 1987–1995 Jokelalla oli yhteinen toimisto Pentti Kareojan kanssa. Vuodesta 1995 hän on johtanut omaa toimistoaan (Arkkitehtitoimisto Olli Pekka Jokela Oy).
Olli Pekka Jokelan uransa alkupuolella suunnittelemat rakennukset ovat vaaleita ja rapattuja. Sisätiloja leimaa lasi ja valon väreily. Myöhemmin hän on käyttänyt useasti punatiiltä ja jopa maalaamatonta puuta.
FELASA

Felasa () on 1978 kahdentoista eurooppalaisen maan perustama EU-alueen kattava kansallisten koe-eläintoiminnan valvontainstanssien yhteistyöelin. Sen jäseniä ovat:
FELASA on laatinut EU-maissa hyväksytyt suositukset koe-eläinten kanssa työskentelevien henkilöiden koulutuksesta. Ko. henkilöt on jaettu neljään, A-, B- ,C- ja D-kategoriaan toimenkuvansa perusteella.
Gorka

Gorka () on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Tihvinän piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Paksujoen varrella 21 kilometriä Tihvinästä luoteeseen. Kylässä on 860 ja kunnassa 1200 asukasta (vuonna 2010).
Seudulla on 1000-luvun kurgaanihautoja. Itämerensuomalaiset paikannimet kuten Imolovo, Kožela ja Pudrol kertovat entisestä vepsäläisasutuksesta. Paikalla sijainnut Paše-Koželan (Kukovaja Goran) pogosta mainitaan historiallisissa lähteissä 1000–1100-luvulta lähtien. Tarinan mukaan kylässä oli luostari, johon ilmestyi Tihvinän Jumalanäidin ikoni.
Gorkassa toimii maidon ja lihan tuotantoon sekä perunan viljelyyn erikoistunut maatalousyritys. Kylässä on lastentarha, peruskoulu, kulttuuritalo ja kirjasto. Nähtävyyksiin kuuluu vuonna 1859 rakennettu Pokrovan kirkko.
Gorkan kunta sijaitsee Tihvinän piirin länsiosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Koskovon, idässä Gankovon, kaakossa Borin ja lounaassa Tsvyljovon kuntiin sekä lännessä Olhavan piiriin. Kunnan pinta-ala on 497 neliökilometriä. Seudulla virtaa Paksujoki. Suurimmat järvet ovat Zaljuštšitskoje, Randogskoje, Ostrovskoje, Bolšaja Valdost, Tšagolinskoje ja Lebjažje. Länsiosassa on laaja suoalue.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Novyin maaseututaajama ja 20 kylää: Gorodo, Imolovo, Krjutškovo, Kuliga, Malynovštšina, Novoje Selo, Ostrovok, Pavšino, Pinega, Pjahta, Progal, Pudrol, Randoga, Tšagolino, Tumištše, Valdost, Vjalgino, Zaljuštšik, Žar ja Zasypje.
Gustaf Adolf Helsingius

Gustaf Adolf Helsingius (15. helmikuuta 1855 Turku – 7. kesäkuuta 1934 Lohjan maalaiskunta) oli suomalainen rautatieinsinööri ja köyhäinhoidon tarkastaja. 
Helsingiuksen vanhemmat olivat teologian tohtori, Lohjan kirkkoherra Gustaf Fredrik Helsingius ja Rosina Heurlin. Hän valmistui insinööriksi 1879 ja toimi sitten rakennusinsinöörinä Vaasan rautatien rakennustyömaalla 1879–1883 ja Oulun rautatien rakennustyömaalla 1883–1886.
Helsingius toimi köyhäinhoidon konsulenttina 1888 ja sen jälkeen hän oli köyhäinhoidon tarkastajana aluksi väliaikaisesti 1889–1893 ja sitten vakinaisesti 1893–1915. Hän oli vielä Turun kaupungin avustustoimiston päällikkönä 1918–1921. 
Tarkastajan virassa Helsingius oli käynnistämässä vaivaistalojen rakentamista Suomen kuntiin. Hän laati taloille ohjesääntöjä ja teki rakennuspiirustuksia, harjoitti neuvontatoimintaa, tarkisti talojen piirustukset ja valvoi säännösten noudattamista kunnissa. Tämä yhdenmukaisti vähitellen köyhäinhoidon käytäntöjä eri puolilla Suomea. Helsingius julkaisi 1899 "Vaivaishoidon käsikirjan". Vuodesta 1897 lähtien kunnat saivat valtion lainaa vaivaistalon rakentamiseen mutta vain jos Helsingius hyväksyi talon piirustukset ja kunnan laatiman vaivaishoito-ohjesäännön. Helsingiuksen toiminnan ansiosta köyhäinhoito alettiin nähdä valtion tehtävänä jonka käytännön toteutus oli annettu kunnille valtion valvonnassa.
Helsingius asui aluksi Lohjalla Hiittisten kartanosta vuokraamassaan asunnossa. Hän rakennutti Linnaisten huvilana tunnetun talon jossa hän asui vuoteen 1893 saakka jolloin hän muutti viranhoidon takia Helsinkiin. Eläkevuotensa Helsingius vietti Virkkalassa toisen vaimonsa Ingrid Lindholmin tädiltään perimässä huvilassa "Tätilässä". Tässä rakennuksessa toimi sittemmin vuodesta 1954 Virkkalan suomalainen yhteiskoulu. Nykyisin huvilasta on jäljellä enää tonttia kiertävä kiviaita. Virkkalassa sijaitsee myös Helsingiuksen tie.
Helsingius oli perustamassa Raajarikkoisten auttamisyhdistystä sekä Suomen yleistä käsiteollisuusyhdistystä ja toimi näissä yhdistyksissä johtokunnan jäsenenä ja puheenjohtajana useita vuosia. Hän oli myös Lohjan kunnallislautakunnan varaesimies sekä Helsingin kaupunginvaltuuston ja kirkkovaltuuston jäsen.
Gustaf Helsingius oli naimisissa kaksi kertaa:
Gustaf Helsingiuksen ja Anna Roosin lapsia olivat kirjailija, opettaja Torsten Helsingius ja jääkärimajuri Gustaf Fredrik Helsingius.
Sudan (väriaine)

Sudan on eräiden atsoväreihin kuuluvien väriaineiden nimitys. Ne tunnetaan nimillä ”Sudan xx”, jossa ”xx” on joko I, II, III, IV, Musta B tai Punainen G. Värejä käytetään pääasiassa erilaisten maalien värjäämiseen keltaisesta punaiseen. Sudan I-IV ovat syöpää aiheuttavia ja niiden käyttö ruoka-aineissa on kielletty. Koska Sudan-värejä on käytetty väärennetyissä chilimausteissa, ne ovat tehostetussa virallisessa valvonnassa.
Erkkitapio Siiroinen

Erkkitapio Siiroinen (15. helmikuuta 1944 Helsinki – 28. huhtikuuta 1996 Nastola) oli suomalainen lasimuotoilija. Hän suunnitteli Riihimäen Lasi Oy:lle koristepulloja, jotka sisältävät tunnistettavia piirteitä muista esineistä. Tällaisia ovat muun muassa "Noppa-" ja "Veturipullot".
Siiroinen suunnitteli nuorena taidemaalarin uraa ja teki Riihimäellä tilauksesta muun muassa muotokuvia. Hän opiskeli myös pianon- ja kornetinsoittoa Riihimäen musiikkiopistossa ja sävellystä Joonas Kokkosen yksityisoppilaana 1962-1963.
Ensimmäiset yhteydet lasialalle Siiroinen sai toimiessaan Riihimäen Lasin tuntikirjurina keväällä 1963. Hän aloitti opinnot Taideteollisessa oppilaitoksessa (nykyisessä korkeakoulussa) syksyllä 1963, oppilaitoksen Metallitaiteen osastolla, Teollisen muotoilun linjalla. Keskeinen opettaja osastolla oli Kaj Franck. Siiroinen aloitti työn Riihimäen Lasin muotoilijana jo ennen valmistumistaan vuonna 1968.
Siiroinen suunnitteli sekä käyttö- että koriste-esineitä. Käyttölasistojen puolella "Kasperi"- ja "Jesperi"-lasistot olivat myyntimenestyksiä 1970-luvulla. Näiden lasien koristeaihe, amebamainen kuvio, oli esiintynyt Siiroisen suunnitelmissa jo 1960-luvun puolella, ja se tuli näin laajaan käyttöön. Puristelasista tehty "Kasperi"-lasistossa koristeaihe on kuvattu vain kertaalleen molemmin puolin laseja, kun taas kiinnipuhallettujen "Jesperi"-lasien pinta ovat täynnä tätä koristeaihetta. Molempiin sarjoihin kuului kattava valikoima tarjoiluastioita. Kasperi sai nimensä Siiroisen vuoden ikäisenä kuolleen pojan mukaan.
Siiroisen muotoilemista koriste-esineistä tunnetuin, "Noppa"-pullo muistuttaa muodoltaan arpakuutiota eri silmälukuineen. Pullo tunnetaan myös nimellä "Arpa on heitetty". Tämä lasiesine oli niin suosittu kansainvälisestikin, että siitä tehtiin ulkomailla jäljitelmiä. Samaa noppa-aihetta toistavat pullojen korkit ovat jäljitelmiä. Siiroisen "Paukkurauta"-pullossa on villin lännen teema: sivulla on revolverin sylinterin poikkileikkauskuva ja pohjassa jalanjäljet.
"Veturipullo" on Siiroisen suunnittelema, laajasti Riihimäen matkamuistona myyty koriste-esine. Pullon valmistus aloitettiin vuonna 1970 juhlistamaan Riihimäen–Pietarin-radan satavuotista toiminta-aikaa. Sekä Riihimäen lasitehdas että Riihimäen kaupunki jakoivat pulloa aluksi myös liikelahjana. Pullon valmistus on vuosien aikana lopetettu ja suuren suosion takia aloitettu uudelleen parikin kertaa. Eri tuotantokausien pullot eroavat toisistaan kaulaosan perusteella. Uudempien pullojen kaulaosa muistuttaa veturin piippua, kun vanhemmissa pulloissa kaulaosa on muodoltaan yksinkertaisempi. 
Siiroisen töistä "Veturi-" ja "Tellus"-pulloa valmistettiin siitä lasimassasta, jota uuniin sattui muusta tuotannosta jäämään. Näin pulloja on valmistettu ainakin kuutta eri väriä. Tällä tekniikalla on valmistettu myös Helena Tynellin "Aurinkopulloa". 
Siiroisen suunnittelemia lasiesineitä.
Kaikki lasiesineet valmisti Riihimäen Lasi.
Lentopallon Mestaruusliigakausi 2010–2011

Lentopallon SM-liiga otti kaudeksi 2010–2011 käyttöön uuden nimen, Lentopallon Mestaruusliiga. Miesten lentopallon mestaruusliigakausi 2010–2011 alkoi 2. lokakuuta 2010 Muuramen kulttuurikeskuksen salissa, jossa isäntäjoukkue Muuramen Lentopallo kukisti Isku-Volleyn 3–0 (25–23,29–27,25–22). Liigan avausottelua seurasi paikan päällä 426 katsojaa. Runkosarja päättyi 12. maaliskuuta 2011. 
Naisten liiga starttasi jo päivää aikaisemmin, kun LP Viesti voitti kotonaan HPK:n 3–0. Naisten runkosarja päättyi 5. maaliskuuta 2011.
Runkosarjan päätyttyä miesten liigan kahdeksan ja naisten liigan kuusi parasta pelaavat pudotuspelit mestaruudesta ja muista mitaleista. Kummankin liigan kaksi heikointa joutuu karsimaan sarjapaikastaan.
Syksyllä liigajoukkueet sekä muutama 1-sarjan joukkue pelasivat ensimmäisen Liigacupin voitosta.
Miesten sarjataulukko.
Pudotuspelit.
Loppuottelut.
Mestarijoukkue:: Sampsa Aitta, Brett Dailey, Normunds Veinbergs, Kalle Määttä, Niko-Matti Koskela, Ville Vänskä, Patrick Durbin, Hermans Egleskalns, Jari Tapio, Jussi Sirviö, Santeri Rytky, Joonas Ylitalo.
Liigakarsinta.
Koska Salon Piivolleyltä evättiin liigalisenssi kaudelta 2011-2012, myös Korson Veto nousi kabinettipäätöksellä mestaruusliigaan.
Naisten sarjataulukko.
Pudotuspelit.
Loppuottelut.
LP Viesti on viimeinen loppuottelu mukaan lukien pelannut 79 perättäistä ottelua tappioitta kotimaan kentillä sarja- ja cup-otteluissa.
Ext2

Ext2 eli ext2fs on Linuxille suunniteltu tiedostojärjestelmä, joka julkaistiin 1993 ja joka on ensimmäisen tiedostojärjestelmän toinen laajennos. Sitä käytettiin pitkään Linuxin oletustiedostojärjestelmänä. Se järjestää ja tallentaa dataa datablokkeihin. 
Ext2:n seuraaja on journalointia tukeva ext3. Journaloinnin puutteen vuoksi ext2:n käyttö ei nykyisin kannata kuin erityisistä syistä.
Ominaisuudet.
Edeltäjästään extfs-tiedostojärjestelmästä (joka korvasi alkuperäisen Minix-tiedostojärjestelmän) poiketen ext2 suunniteltiin alusta alkaen laajennettavaksi, ja niin esimerkiksi ext3-tiedostojärjestelmää voi käyttää myös ext2:na. Tiedostojärjestelmä sisältää tiedot käytetyistä laajennoksista ja siitä, onko jokin niistä epäyhteensopiva vanhojen järjestelyjen kanssa. ext-tiedostojärjestelmään verrattuna ext2 oli nopeampi, sisälsi aikaleimaamisen ja tuki 4 terabitin tiedostoja.
Tiedostojärjestelmän alussa on "superblock", jossa kerrotaan tiedostojärjestelmän ominaisuuksista ja sen muiden osien sijainnista. Superblokin jälkeen on varaustaulukkoja ja inodeja ja niiden jälkeen näihin liittyvät varsinaiset datablokit. Datablokkien jälkeen on superblokin varakopio ja seuraava erä varaustaulukkoja ja inodeja. Kiintolevyjen kasvaessa osa superblokkikopioista on jätetty pois.
Varmuuskopiointi.
Mikäli tiedostojärjestelmä vaurioituu, sen perustiedot ovat vielä luettavissa superblokkien varakopioissa ja siten tiedostojärjestelmän eri osat ovat löydettävissä. Kopiot ovat yleensä samoissa paikoissa ja tunnistettavissa myös maagisista numeroista.
inode-blokin rikkoontuessa sen osoittamat tiedostot eivät ole enää automaattisesti korjattavissa, mutta koska saman tiedoston datablokit pyritään pitämään yhdessä, tiedosto saattaa löytyä ehjänä yhdessä tai muutamassa osassa, kunhan nämä osat ovat tunnistettavissa (tekstitiedoston osalta helppoa käsin, joidenkin rakenteellisten tiedostojen osalta mahdollista automaattisesti). inoden rikkoontumisesta on oireena merkilliset tiedosto-oikeudet.
Hakemiston rikkoontuessa tiedoston nimeä ei löydy. Tiedostojärjestelmän korjausohjelma fsck siirtää löytyneen rikkoontuneen tiedoston lost+found-kansioon ja nimeää sen siellä inode-numeron mukaan.
Vahingossa poistetun tiedoston palauttaminen onnistuu automaattisesti niin kauan, kun sen inodea ja datablokkeja ei ole otettu uusiokäyttöön. Yleensä inodeen merkitään tiedoston poistamisen aika ("dtime"), mutta muuten inode jää ennalleen (ext3 yleensä tyhjentää inoden kokonaan).
J. N. Reuter

Julio Nathaniel Reuter (7. tammikuuta 1863 Turku – 9. tammikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä, itsenäisyysaktivisti ja professori.
Henkilöhistoria.
Reuterin vanhemmat olivat rehtori Edvin Titus Feodor Reuter ja Aline Procopé. Hänen veljiään olivat eläintieteen professori Odo Reuter ja Enzio Reuter sekä agronomi Arno Reuter. Julio Reuter pääsi ylioppilaaksi Turun lyseosta 1880 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1885, lisensiaatiksi 1891 ja tohtoriksi 1897. Reuter teki opintomatkat Jenaan, Lontooseen, Oxfordiin ja Pariisiin 1886–1887 sekä Berliiniin 1889–1890.
Reuter oli Helsingin yliopiston sanskritin ja vertailevan indoeurooppalaisen kielitieteen dosentti 1891–1906 ja ylimääräinen professori 1906–1931. 1900-luvun alussa Reuter oli mukana Kagaalin toiminnassa hallituksen jäsenenä ja sihteerinä. Hän toimitti englanninkielistä "The Finland Bulletin"-julkaisua 1900-1905 ja kirjoitti Suomen tilanteesta artikkeleita englantilaisiin ja amerikkalaisiin lehtiin. Vuonna 1918 hän oli mukana lähetystössä joka kiersi Tanskan, Norjan ja Yhdysvaltain hallitusten luona pyytämässä niiden tunnustusta Suomen itsenäisyydelle.
Reuter oli Suomalais-englantilaisen seuran puheenjohtaja 1927–1931 ja Suomen itämaisen seuran varapuheenjohtaja 1917–1937. Hän oli Ruotsalaisen teatterin valtuuskunnan jäsen 1912–1930, johtokunnan jäsen 1922 ja hallituksen puheenjohtaja 1926.
Djanet

Djanet () on kaupunki Illizin maakunnassa Algeriassa. Asukkaita kaupungissa on 9 699 (1998).
Djanetissa on muun muassa tori, alueen historiaa ja ympäristöä esittelevä museo, postitoimisto, pankkeja, matkatoimistoja, hotelleja, ravintoloita, kahviloita ja sairaala. Suurempi sairaala sijaitsee seitsemän kilometrin päässä Ifrissä. Djanet Inedbirenen lentoasema sijaitsee 35 kilometrin päässä Djanetista. Lentoasemalle on lentoja Algerian pääkaupungista Algerista, Tamanrassetista ja Ouarglasta. Djanetiin on myös Ranskan Pariisista ja Marseillesta suoria lentoja.
Djanetin suurin juhla on kymmenen päivää kestävä Sebiba, johon Tassili n'Ajjerin vuoriston alueen tuaregit perinteisissä asuissaan saapuvat muistelemaan ja uusimaan muinaista rauhansopimusta. Sopimus päätti aikoinaan konfliktin kahden tuaregiheimon, Azellouazin ja El-Mihanen, välillä.
Dakar-rallin reitti on kulkenut Djanetin kautta vuosina 1983 ja 1988.
Maantiede.
Djanet sijaitsee Algerian kaakkoisosassa ja kuuluu Illizin maakuntaan ("wilaya"). Kaupungista on matkaa Illizin kaupunkiin 400 kilometriä, Libyaan 80 kilometriä ja Ksar Azellouazin raunioalueelle 5 km. Ksar Azellouaz oli yksi alueen vanhimmista asutuskeskuksista. Djanetista pohjoiseen sijaitsee esihistoriallisista kalliomaalauksistaan tunnettu Tassili n'Ajjerin vuoristo samannimisine kansallispuistoineen.
Lentopallon SM-liigakausi 2009–2010

Lentopallon miesten Suomen mestaruuden 2010 voitti Sun Volley, joka loppuottelusarjassa voitti Pielaveden Sammon suoraan 4-0.. Pronssia otti Raision Loimu. Karsinnoissa Hurrikaani-Loimaa säilytti paikkansa lyömällä Kokkolan Tiikerit voitoin 3-1. Lentopalloseura Etta sen sijaan nousi liigaan pudottamalla Valkeakosken Isku-Veikot otteluvoitoin 3-2.
Naisten mestaruuden voitti ylivoimaiseen tyyliin LP Viesti.
Miesten SM-liiga.
Pudotuspelit.
Loppuottelut.
Suomen mestarit: Anssi Hakala, Marko Aho, Teppo Heikkilä, Antti Malinen, Juha Aho, Janne Kangaskokko, Eemi Tervaportti, Petteri Parkkisenniemi, Ville Sorvoja, Danial Levent, Juha Savela, Juho Rajala, Janne Kokko, Henri Hannuniemi
Väinö Päiviö

Väinö Johannes Päiviö (sukunimi aik. "Andersén"; 2. heinäkuuta 1880 Kotka – 11. heinäkuuta 1925 Kotka) oli suomalainen konttoripäällikkö ja kirjailija.
Väinö Päiviö kävi Raahen kauppaoppilaitoksen ja joutui sitten sortokaudella asevelvollisuusagitaationsa takia poliittisena pakolaisena Amerikkaan, jossa hän muutamia vuosia elätti itseään suomennostöillä ja kirjanpidon opettajana. Vuoden 1905 suurlakon jälkeen hän palasi takaisin Suomeen, oli ensin kirjanpidon opettajana ja sitten useita vuosia Helsingin Sanomien konttoripäällikkönä. Vuonna 1910 hänet valittiin 1. tammikuuta 1911 toimintansa aloittaneen Rautatiekirjakauppa Oy:n ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi. Aikaisemmin Päiviö oli perustanut Maakauppias-lehden, saaden samalla aikaan maakauppiaiden järjestäytymisen järjestöksi. Myöhemmin Päiviö osti Axel Fredrikssonin miestenvaatetusliikkeet Helsingistä ja Kotkasta ja muodosti ne osakeyhtiöksi. Päiviö oli tämän liikkeen toimitusjohtajana kuolemaansa saakka. Hän kuoli 45-vuotiaana sydänkohtaukseen heinäkuussa 1925. 
Päiviö julkaisi muutamia kirjanpidon oppaita sekä siirtolaisaiheisen kertomuskokoelman nimimerkillä "Buster Brown". Hän oli Eino Leinon ystävä ja tuki runoilijaa myös taloudellisesti. Päiviö oli Eino Leinon johtaman Helka-näyttämön taloudenhoitajana ja oli mukana tukemassa Kaarle Halmeen näyttämöä.
Teoksia.
Nimimerkillä "Buster Brown":
Omalla nimellä:
Lentopallon SM-liigakausi 2008–2009

Lentopallon miesten Suomen mestaruuden 2009 voitti Pielaveden Sampo, joka loppuottelusarjassa voitti Santasportin 3-1. . Pronssia otti Tampereen Isku-Volley. Sarjan pistelaskussa siirryttiin käytäntöön, jossa 3-0 ja 3-1 voitosta hyvitetään kolmella pisteellä, 3-2 voitosta kahdella pisteellä ja 2-3 tappiosta yhdellä pisteellä.
Miesten SM-liiga.
Pudotuspelit.
Loppuottelut.
Mestarit: Olli-Pekka Ojansivu, Enderwin Herrera, Miika Heikkinen, Tatu Säisä, Ilkka Sammelvuo, Urpo Sivula, Aki Riihimäki, Pekka Seppänen, Markus Väisänen, Tero Seppälä, Jose Perez, Simo Näkki, Lasse Räisänen, Matti Mustonen, Timo Tolvanen.
Naisten SM-liiga.
Runkosarja.
PaKa säilyi karsintojen jälkeen. Lujattaret putosi 1-sarjaan. Vanajan RC luovutti sarjapaikkansa HPK:lle.
Gennadi Šatkov

Gennadi Šatkov (27. toukokuuta 1932 Leningrad - 14. tammikuuta 2009 Pietari) oli neuvostoliittolainen nyrkkeilijä, Melbournen olympialaisten keskisarjan nyrkkeilyn kultamitalisti lajin kaksinkertainen Euroopanmestari. Kansalaisuutensa takia hän ei koskaan ryhtynyt nyrkkeilyammattilaiseksi.
Gennadi Šatkov aloitti nyrkkeilyuransa maailmansodan jälkeen ja saavutti alkumenestytsä vuonna 1949. Vuonna 1951 hän valmistui lukiosta Leningradissa ja aloitti oikeustieteen opinnot Leningradin yliopistossa ja nyrkkeili samalla "Burevestnik Leningrad" -seurassa. Vuosina 1955 ja 1956 Šatkov oli Neuvostoliiton keskisarjan eli alle 75 kg:n mestari. Hänet valittiinkin Neuvostoliiton edustajaksi vuoden 1955 Länsi-Berliinin EM-kisoihin. Hän eteni neljällä voitolla Euroopan mestariksi voittaen välierässään puolustavan mestarin, Länsi-Saksan Dieter Wemhönerin ja loppuottelussa vuoden 1951 Euroopan mestarin Ruotsin Stig Sjölinin. Seuraavana vuonna hän oli mukana Melbournen olympialaisissa voitettuaan kotimaassaan Neuvostoliiton 1. spartakiadien keskisarjan. Hän voitti 1. kierroksella kanadalaisen Ralph Hosackin, sen jälkeen Italian Giulio Rinaldin, Argentiinan Viktor Zalazarin ja loppuottelussa Chilen Ramón Tapian tullen näin olympiavoittajaksi.
Olympiamenestyksen jälkeen Šatkov koki kotimaasssaan tappion maansa mestaruuskisoissa, muta valittiin kuitenkin maansa edustajaksi Prahan EM-kisoihin, joissa koki tappion 2. kierroksella Jugoslavian Dragoslav Jakovljevićille. Vuonna 1958 Gennadi Šatkovista tuli jälleen Neuvostoliiton keskisarjan mestari voittaessaan loppuottelussa Jevgeni Feofanovin. Šatkov ei otellut vuoden 1959 Neuvostoliiton mestaruuskisoissa, mutta valittiin maansa edustajaksi Luzernin EM-kisoihin. Niissä hän eteni loppuotteluun voitoilla Bulgarian Vasil Paparizovista, Suomen Börje Grönroosista ja Irlannin Colm McCoysta. Loppuottelussa hän otti pistevoiton Puolan Tadeusz Walasekista. Olympiavuonna 1960 hän otteli Neuvostoliiton mestaruuskisoissa, mutta hävisi puolivälierissä Valeri Popentšenkolle. Šatkov pääsi kuitenkin Rooman olympialaisiin raskaan keskisarjan eli alle 81 kg:n edustajaksi. Yhden voiton jälkeen hän kohtasi puolivälierässään nuoren Cassius Clayn, joka otti Šatkovista selvän pistevoiton. Clay eteni sarjassaan kultamitaliksi ja nousi myöhemmin ammattilaisten raskaan sarjan maailmanmestariksi.
Näiden olympialaisten jälkeen Gennadi Šatkov lopetti nyrkkeilyuransa. Hän suoritti oikeustieteen tutkinnon vuonna 1962, ja hänestä tuli Leningradin yliopiston vararehtori vuonna 1964. Hän sai myös Leninin kunniamerkin eli korkeimman neuvostoliittolaisen siviiliansiomerkin.
HMS Rockwood

HMS Rockwood (viirinumero L39) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 23. elokuuta 1940 työnumerolla J3989 osana vuoden 1940 sota-ajan hankintaohjelmaa () Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin pian tilauksen jälkeen 29. elokuuta. Alus laskettiin vesille 13. kesäkuuta 1942 nimettynä Yorkshiressä pidetyn ketunmetsästyksen mukaan ja se valmistui vielä saman vuoden lopulla 4. marraskuuta.
Palvelus.
Alus sijoitettiin 1946 poistolistalle ja se myytiin BISCOlle. Alus hinattiin elokuussa J. J. Kingille Gatesheadiin romutettavaksi.
HMS Stevenstone

HMS Stevenstone (viirinumero L16) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 23. elokuuta 1940 työnumerolla J6056 osana vuoden 1940 sota-ajan hätäohjelmaa () J. Samuel White and Companyltä Cowesista Isle of Wightilta, missä köli laskettiin 2. syyskuuta 1941. Alus laskettiin vesille 23. marraskuuta 1942 nimettynä Devonshiressa järjestetyn ketunmetsästyksen mukaan. Joulukuussa esitettiin aluksen siirtoa Vapaan Ranskan laivastolle, mutta esitys peruutettiin hieman myöhemmin. Alus valmistui 18. maaliskuuta 1943.
Palvelus.
Vuoden 1945 lopulla alus liitettiin Välimeren laivaston 3. hävittäjälaivueeseen. Alus kolaroi maaliskuussa 1946 "HMS Brissendenin" kanssa. "Stevenstone" palasi 1947 Britteinsaarille, missä se siirrettiin Harwichissa reserviin. Alus sijoitettiin marraskuussa 1958 poistolistalle ja myytiin BISCOlle. Alus saapui 2. syyskuuta 1959 Claytonille Dunstoniin romutettavaksi.
Matamata (kilpikonna)

Matamata ("Chelus fimbriata") on Etelä-Amerikan Amazoniassa elävä kilpikonnalaji. Se on sukunsa Chelus ainoa laji.
Matamata munii 12–28 munaa.
HMS Talybont

HMS Talybont (viirinumero L18) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 22. elokuuta 1940 työnumerolla J6160 osana vuoden 1940 sota-ajan hätäohjelmaa ) J. Samuel White and Companyltä Cowesista Isle of Wightilta, missä köli laskettiin 28. marraskuuta 1941. Alus laskettiin vesille vasta 3. helmikuuta 1943 ilmapommitusten vaurioitettua telakkaa. Se nimettiin Cardiganshiressa Walesissa järjestetyn ketunmetsästyksen mukaan. Alus valmistui 19. toukokuuta 1943.
Palvelus.
Toisen maailmansodan päätyttyä alus liitettiin Välimeren laivastoon Maltalle. Alus vaurioitui tammikuussa 1947 pahoin törmättyään hylkyyn Haifan satamassa. Maltalla tehtyjen korjausten jälkeen alus siirrettiin Portsmouthiin, jossa se poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin. Alus sijoitettiin poistolistalle 1961 ja myytiin BISCOlle 19 950 punnalla. Alus saapui 14. helmikuuta hinattuna Shipbreaking Industriesille Charlestowniin romutettavaksi.
Chenopodioideae

Chenopodioideae on revonhäntäkasvien heimoon kuuluva alaheimo.
Aiemmin savikkakasvit ("Chenopodiaceae") luokiteltiin omaksi kasviheimoksi, mutta ne on yhdistetty revonhäntäkasveihin. Osa entisistä savikkakasvien suvuista muodostaa nykyisin "Chenopodioideae"-alaheimon. Toinen osa aiemmista savikkakasvisuvuista kuuluu nykyisin muihin revonhäntäkasvien alaheimoihin, esimerkiksi juurikkaat ("Beta") "Betoideae"-alaheimoon, suolayrtit ("Salicornia"), otakilokit ("Salsola") ja mehikilokit ("Suaeda") "Salicornioideae"-alaheimoon ja rustoruohot ("Polycnemum") "Polycnemoideae"-alaheimoon.
Suvut.
"Chenopodioideae"-alaheimoon kuuluu kymmenen tai enemmän sukua, suurimpina maltsat ("Atriplex") ja rikkasavikat eli savikat ("Chenopodium"). Muita sukuja ovat hörtsöt ("Axyris"), murosavikat ("Blitum"), liuskasavikat ("Chenopodiastrum"), kurmiot ("Corispermum"), tuoksusavikat ("Dysphania"), silkkitähkät ("Krascheninnikovia"), hentosavikat ("Lipandra"), mehisavikat ("Oxybasis") ja tähkäpinaatit ("Spinacia").
Autenttinen oppiminen

Autenttinen oppiminen on opetuksellinen lähestymistapa, jonka avulla opiskelijat voivat tutkia, keskustella ja mielekkäästi rakentaa käsitteitä ja suhteita konteksteissa, joihin liittyy todellisia ongelmia ja projekteja, jotka ovat tärkeitä oppijalle. Sillä tarkoitetaan opetus- ja opetustekniikoita, joissa opiskeltavat asiat yhdistetään koulumaailman ulkopuolisiin todellisiin kysymyksiin, ongelmiin ja sovelluksiin. Perusajatus on, että opiskelijat ovat todennäköisemmin kiinnostuneita oppimastaan, motivoituneempia oppimaan uusia käsitteitä ja taitoja ja valmistautumaan paremmin menestymään yliopistossa, uralla ja aikuisuudessa, jos heidän opiskelunsa on yhteydessä tosielämän ilmiöihin, tilanteisiin ja tapahtumiin.
Autenttinen oppiminen on oppimista koskeva näkemys, joka korostaa opiskelijan sitoutumista ja aitouden kokemusta suhteessa omaan oppimiseensa. Autenttisessa oppimisessa opiskelija on oppimisensa omistaja ja subjekti, ei kohde. Autenttinen oppiminen liittyy käsitteenä myös kysymykseen siitä vastaavatko jotakin aihepiiriä tai toimintaa koskeva opetus ja oppiminen niiden kohteen, esimerkiksi ammatillisen käytännön, sisältöä ja luonnetta. Toiminnan oppimisen kannalta tämä merkitsee kosketusta asiantuntijan toimintaan. Autenttisen oppimisen osatekijöinä nähdään aidot tiedonlähteet, työelämässä esiintyvät tehtävät sekä oppijan omat ideat ja käsitykset. Eräät tutkijat epäilevät autenttisten oppimiskokemusten suunnittelun mahdollisuuksia, koska autenttisuutta ei voi ennaltamäärätä.
Autenttinen oppiminen nähdään vaihtoehtona yhteyksistään irrotettujen faktojen ja taitojen opiskelulle. Näkökulma korostaa syväoppimista ja elinikäistä oppimista.
Autenttisen oppimisen ominaisuuksia.
Oppimisen autenttisuuteen liitetään seuraavanlaisia ominaisuuksia:
Autenttisen oppimisen kokemus.
Autenttisuus ilmenee tärkeältä osalta nimenomaan tilanteen kokijassa ja on siis riippuvainen hänen asennoitumisestaan tilanteeseen. Autenttiseen kokemukseen liittyy se, että kokija Samuel Taylor Coleridgen sanoin "vapaaehtoisesti vaimentaa epäuskonsa" (willing suspension of disbelief): autenttinen kokemus mahdollistuu, kun kokija hyväksyy tapahtumaympäristön säännöt ja rajoitukset. Autenttisuuden kokemusta on jäsennetty tällä tavoin kirjallisuuden, musiikin, elokuvan ja esimerkiksi tietokonepelien yhteydessä.
Chrysochromulina

Chrysochromulina on tarttumalevien suku, jonka lajeja esiintyy maailman kaikilla meri- ja rannikkoalueilla. Sukuun luetaan yhteensä 55 nanoskooppisen pientä yksisoluista levälajia, jotka voidaan erottaa toisistaan vain tutkimalla elektronimikroskoopilla niiden pintasuomuja. Molekyylianalyysien perusteella "Chrysochromulina"- ja "Prymnesium "-suvut muistuttavat suuresti toisiaan, joten niiden taksonominen luokittelu saattaa vielä muuttua.
"Chrysochromulina"-levät ovat miksotrofisia eli ne pystyvät yhteyttämisen lisäksi käyttämään hyväksi pieniä, vedessä leijuvia hiukkasia. Muiden tarttumalevien tapaan niiden uimasiimojen välissä on kierteinen siima eli "haptonooma", joka on tällä suvulla tunnusomaisesti pitkä ja sisäänvedettävä. Tiettyjen "Chrysochromulina"-levien myrkylliset kukinnat voivat tappaa kaloja ja aiheuttaa tappioita kalankasvatukselle.
Lajit.
Sukuun luetaan seuraavat lajit:
Tunturilaukkaneilikka

Tunturilaukkaneilikka ("Armeria scabra") on laukkaneilikoihin kuuluva lyijykukkakasvilaji. Sitä on pidetty myös monimuotoisen laukkaneilikan eli rusolaukkaneilikan ("Armeria maritima") alalajina.
Ulkonäkö.
Tunturilaukkaneilikka kasvaa 5–20 senttimetriä korkeaksi. Se on mätästävä ja monivartinen ruoho, jonka lehdet kasvavat tiheänä tyviruusukkeena. Ruusukkeen lehdet ovat kolmesta viiteen senttimetriä pitkiä, lyhyempiä kuin muilla laukkaneilikoilla. Kukinto on pyöreähkö ja mykerömäinen, enintään 2 cm leveä, se kasvaa lehdettömän kukintovanan latvassa. Kukinnon varsi on karvaton ja usein nystermin karhea. Kukinto koostuu vaaleanpunaisista tai kalpeanpunaisista kukista, joissa on suppilomainen verhiö ja viisiliuskainen torvimainen teriö. Tunturilaukkaneilikan kukassa teriö on suunnilleen verhiön kanssa saman pituinen, kun rusolaukkaneilikalla teriö on verhiötä pidempi.
Levinneisyys.
Tunturilaukkaneilikka esiintyy pohjoisen arktisella alueella. Suomessa se on hyvin harvinainen ja kasvaa yhdellä Enontekiön pohjoisosan tunturiylängön tuntureista. Suomen uhanalaisarvioinnissa 2019 kasvia ei ole luokiteltu lainkaan, edellisessä luettelossa 2010 se on ollut erittäin uhanalainen.
Lentopallon SM-liigakausi 2006–2007

Lentopallon miesten SM-liigassa kaudella 2006–2007 pelattiin 12 joukkueen kaksinkertainen sarja paikalliskierroksin, jonka jälkeen peräti kymmenen parasta jatkoi pudotuspeleihin kahden viimeisen siirtyessä liigakarsintaan.
Miesten sarjataulukko.
Pudotuspelit.
Loppuottelut.
Mestarit: Antti Ahokumpu, Jarmo Kaaretkoski, Jussi Kolehmainen, Ugis Krastins, Olli Kuoksa, Jukka Lehtonen, Aki Mikkola, Ismo Moilanen, Kalle Määttä, Mikko Oivanen, Markus Peltonen, Pekka Sairanen, Henri Tuomi, Normunds Veinbergs. Valmentaja: Ismo Tuominen.
Santasport hajosi mestaruuskauden jälkeen heti, kun Napapiirin Palloketut sanoi irti yhteistyösopimuksen Perungan Poikien kanssa. Perungan Pojat jatkoivat edelleen silti SM-liigassa koska Napapiirin Palloketut eivät halunneet liigaan vaan jatkoivat edustustoimintaansa ykkössarjassa. Liigaan jääneen Perungan Poikien joukkueen nimi säilyi edelleen Santasportina.
Liigakarsinta.
Liigakarsinnassa liigan kaksi heikointa joukkuetta sai vastaansa Ykkössarjan kaksi parasta. Kummankin sarjan parempi joukkue sai sarjaan yhden lähtöpisteen.
KNM Eskdale

KNM Eskdale (viirinumero L36) oli Norjan laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 23. elokuuta 1940 osana vuoden 1940 hätäohjelmaa Cammell Lairdilta Birkenheadista, missä köli laskettiin 18. tammikuuta 1941 telakkanumerolla 1080 ja työnumerolla J3249. Alus laskettiin vesille 16. maaliskuuta 1942 nimettynä Cumberlandissa pidetyn ketunmetsästyksen mukaan "HMS Eskdaleksi". Se siirrettiin kesäkuussa Norjan laivastolle korvaamaan Yhdysvaltain laivastolta saatua palveluskelvotonta Town-luokan hävittäjää "HMS Newportia". Alus valmistui 31. heinäkuuta 1942 Norjan laivaston alaisuudessa palvellen Britannian kuninkaallisen laivaston alaisuudessa.
Palvelus.
Kesäkuussa palvelukseen otettaessa alus määrättiin Portsmouthiin sijoitettuun 1. hävittäjälaivueeseen. Alus siirtyi koeajojen ja varustamisen jälkeen Scapa Flowhun koulutukseen, jonka aikana se määrättiin suojaamaan Jäämeren saattueita.
Alus liittyi 2. syyskuuta Loch Ewessä saattueeseen PQ18 "HMS Campbellin", "HMS Malcolmin" ja "HMS Farndalen" kanssa. Alus erkani 6. syyskuuta saattueesta palaten Portsmouthiin, jossa se liittyi paria päivää myöhemmin laivueeseensa.
Alus oli 13. lokakuuta etsimässä Saksan laivaston saarronmurtajaa "Kometia" yhdessä "HMS Cottesmoren", "HMS Quornin", "HMS Albrightonin" ja Norjan laivaston "KNM Glaisdale" kanssa. Alukset muodostivat etsintöjen aikana ryhmä A:n, joka upotti "Kometin" tykkitulella.
Aluksen komentosilta ja tulenjohtojärjestelmä vaurioituivat pahoin 12. marraskuuta Dieppeen tehdyssä kommandoiskussa. Alus palasi satamaan hätäohjauksen varassa. Alus siirrettiin 15. marraskuuta korjattavaksi Portsmouthissa telakalle, mistä se palasi palvelukseen 16. tammikuuta 1943.
Alus suojasi 14. huhtikuuta sisaraluksensa "Glaisdalen" ja viiden troolarin kanssa kanaalin saattuetta PW232. Saattueen jouduttua Saksan laivaston 3. Schnellboote -laivueen hyökkäyksen kohteeksi alukseen osui kaksi E-vene "S90":n laukaisemaa torpedoa menettäen liikuntakykynsä. Alukseen osui kaksi "S112":n laukaisemaa torpedoa upottaen sen.
Marie-Pier Préfontaine

Marie-Pier Préfontaine (s. 18. lokakuuta 1988 Sainte-Agathe-des-Monts, Québec) on kanadalainen alppihiihtäjä.
Préfontaine teki debyyttinsä alppihiihdon maailmancupissa Aspenissa 28. joulukuuta 2006. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on yhdeksäs sija suurpujottelusta, jonka hän saavutti sekä Zwieselissä tammikuussa 2011 että Beaver Creekissä joulukuussa 2013. Kanadan-mestaruuskilpailuissa Préfontaine on saavuttanut kultaa suurpujottelussa vuonna 2014 ja hopeaa supersuurpujottelussa (2008), suurpujottelussa (2010, 2013) sekä syöksylaskussa (2014).
Préfontaine osallistui Vancouverin olympialaisissa 2010 suurpujotteluun, jossa hän oli 29:s. Garmisch-Partenkirchenin MM-kisoissa 2011 hän oli sekä supersuurpujottelussa että suurpujottelussa 24:s. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 Préfontaine sijoittui supersuurpujottelussa 28:nneksi ja Sotšin olympialaisissa 2014 samassa lajissa 20:nneksi. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 Préfontaine saavutti hopeaa joukkuekilpailussa. Suurpujottelussa hän sijoittui 27:nneksi.
Préfontaine ilmoitti uransa lopettamisesta toukokuussa 2016.