tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alexander Zorniger

Alexander Zorniger (s. 8. lokakuuta 1967) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Lokakuusta 2022 lähtien hän on toiminut Greuther Fürthin päävalmentajana.
Ura.
Zornigerin pelaajaura jäi varsin vaatimattomaksi ja hän esiintyi lähinnä saksalaisten pikkuseurojen paidassa. Valmennusuransa hän aloitti vuonna 2004 1. FC Normannia Gmündin päävalmentajana. Hän luotsasi seuraa alasarjoissa viisi vuotta, kunnes siirtyi kesällä 2009 VfB Stuttgartin organisaatioon edustusjoukkueen apuvalmentajaksi. Pesti jäi varsin lyhyeksi, sillä Zorniger sai päävalmentaja Markus Babbelin tavoin potkut seurasta joulukuun alussa 2009.
Kesällä 2010 Zorniger jatkoi uraansa SG Sonnenhof Großaspachin peräsimessä. Hänen johdollaan seura sijoittui parhaimmillaan Regionalligassa toiseksi kaudella 2011/12 ja oli lähellä nousta 3. Ligaan. Kauden jälkeen Zorniger siirtyi RB Leipzigin päävalmentajaksi. Leipzig pelasi hänen alaisuudessaan loistavan kauden 2012/13 ja voitti Regionalliga Nordostin mestaruuden häviämättä otteluakaan. Kaudella 2013/14 Zorniger jatkoi vahvaa työtään Leipzigissa ja luotsasi seuran 3. Ligassa toiseksi ja näin seura nousi 2. Bundesliigaan kaudeksi 2014/15. Kun Leipzigin tuhkimotarina ei kaudella 2014/15 saanut jatkoa nousun merkeissä, sai Zorniger kohtuullisen hyvistä tuloksista huolimatta potkut helmikuussa 2015.
Kesällä 2015 Zornigerista tuli Bundesliigassa pelanneen VfB Stuttgartin päävalmentaja kolmivuotisella sopimuksella. Stuttgartin kausi sujui mollivoittoisesti ja joukkueen juututtua putoamiskamppailuun Zorniger sai marraskuun lopulla 2015 potkut.
Toukokuussa 2016 Zorniger allekirjoitti sopimuksen Tanskan superliigassa pelanneen Brøndby IF:n kanssa. Debyyttikaudellaan Zorniger luotsasi Brøndbyn kakkoseksi sekä liigassa että Tanskan cupissa. Cupin loppuottelussa mestaruus karkasi FC Kööpenhaminalle 3-1 tappion myötä. Liigassa Zornigerin suojatit hävisivät FCK:lle 22 pisteellä, mutta kakkossija oli seuran paras saavutus 11 vuoteen. Kaudella 2017/18 Brøndbyn kymmenen vuoden odotus päättyi, kun Zorniger luotsasi seuran toistamiseen Tanskan cupin finaaliin ja tällä kertaa myös voittoon. Loppuottelussa kaatui Silkeborg IF maalein 3-1. Zornigerilla oli mahdollisuus luotsata Brøndby tuplamestaruuteen, sillä joukkue voitti Tanskan liigan runkosarjan. Loppusarjassa joukkue hyytyi ja voitti vain yhden kauden viidestä viimeisestä ottelusta. Vahvaan voittoputkeen päässyt FC Midtjylland karkasi näin ollen mestariksi ja Brøndbyn oli tyytyminen liigan kakkossijaan. Zorniger sai yllättäen potkut Brøndbystä helmikuun puolivälissä 2019, kun joukkue oli Tanskan liigassa neljäntenä. Zornigerin viimeiseksi jääneessä ottelussa Brøndby kärsi 2-1 tappion Esbjergille.
Kauden 2021/22 alussa Zorniger aloitti kyproslaisen Apollon Limassolin päävalmentajana. Hän johdatti joukkueen Kyproksen mestariksi. Hän sai potkut elokuussa 2022 Apollonin pudottua Mestarien liigan kolmannella karsintakierroksella.
Lokakuussa 2022 Zornigerista tuli 2. Bundesliigan viimeiseksi juuttuneen Greuther Fürthin päävalmentaja.
Ylinen Lehmilampi (Ikaalinen)

Ylinen Lehmilampi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Sisätössä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Ylinen Lehmilampi on osa Pääjärven valuma-aluetta.
Maantietoa.
Lammen pituus on 250 metriä, leveys 200 metriä ja sen pinta-ala on 2,5 hehtaaria. Se sijaitsee Pääjärveltä pari kilometriä luoteeseen Pitkänevan, Juurakkonevan ja Heinänevan välissä. Ympäröiviltä soilta on kaivettu yli kymmenen suo-ojaa lampeen. Laskuoja lähtee lammen pohjoispäästä ja yhtyy kilometrin jälkeen Silmästeenojaan, joka laskee Pääjärveen. Rantaviivan pituus on 700 metriä ja ranta on lähes kokonaan suota. Lammen rannan tuntumaan on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa kärrypolku, joka saa alkunsa Pääjärvenperän kylätiestä.
Keskiyön auringon laulufestivaali

 Keskiyön auringon laulufestivaali () oli Lahdessa toteutettu kansainvälinen laulukilpailu, joka oli osa Lahden Sävel -musiikkitapahtumaa vuosina 1987–1995. Festivaalissa kilpailivat laulajat, eivät laulut. 
Kisassa kukin laulaja esitti yhden laulun omasta ohjelmistostaan ja yhden suomalaisen sävelmän. Lahden Sävel tarjosi kilpailijoille valittavaksi vuosittain noin 20 suomalaista laulua.
Ensimmäisinä vuosina kilpailun järjesti Tangofestivaalit ry, mutta sitten yhdistyksen nimi muuttui Lahden Sävel ry:ksi. Yleisradio (vuonna 1992 Taideohjelmat ja vuonna 1994 Kansainvälinen musiikki) osallistui järjestäjien kanssa yhteistyössä kilpailun toteutukseen. Se televisioitiin suorana lähetyksenä Suomeen ja satelliittilähetyksenä Indonesiaan. Indonesian televisioyhtiön TVRI:n lähetykset näkyivät myös Singaporessa, Malesiassa, Thaimaassa ja Bruneissa. Kilpailujen televisiointia välittivät eri vuosina lisäksi Filippiinien ja Australian televisioyhtiöt sekä useat eurooppalaiset yhtiöt, muun muassa Portugalista, Virosta ja Romaniasta. Kilpailijoita osallistui eri puolilta maailmaa.
Lahden Sävel ry:een kuuluivat Eino Grön, Jaakko Salo, Jukka Virtanen ja Lahden kaupunginjohtaja Kari Salmi. Yhdistyksen palkkaamina kilpailun käytännön toteuttajina olivat Lasse Norres, Antero ”Ande” Päiväläinen ja Laila Takolander. Lahden Sävel -tapahtuma kesti vuosittain vajaan viikon, ja sen suomalaisen musiikin konsertti myös televisioitiin Yle TV1:n kanavalla Lahden kaupunginteatterista. Televisio-ohjelmien tuotannosta ja toimittamisesta vastasi Erkki Pohjanheimo, joka itse myös ohjasi ohjelmat alkuvuosina. Myöhemmin ohjauksesta vastasi muun muassa Erkki Kupari. Teknisenä kalustona toimivat Ylen ulkotuotantoauto ja musiikin äänitysauto.
Ensimmäisenä vuonna kilpailun tapahtumapaikkana oli Lahden suurhalli, mutta sitten kilpailu siirrettiin Lahden kaupunginteatteriin. Ajankohta oli aina kesäkuun alku.
Kilpailuvuodet.
1987.
27. kesäkuuta 1987 Lahden suurhalli 
1989.
10. kesäkuuta 1989 Lahden kaupunginteatteri 
1990.
9. kesäkuuta 1990 Lahden kaupunginteatteri 
1991.
8. kesäkuuta 1991 Lahden kaupunginteatteri 
1992.
6. kesäkuuta 1992 Lahden kaupunginteatteri 
1993.
Kilpailua ei järjestetty. Sen tilalla oli Lahden Sävelen suomalaisen musiikin konsertti "Suomalaisia rakkauslauluja". Se järjestettiin Lahden kaupunginteatterissa, ja televisioinnista vastasi TV1 Taideohjelmat. 
1994.
11. kesäkuuta 1994 Lahden kaupunginteatteri 
1996.
Yleisradio ei enää ollut mukana tuotannossa, minkä vuoksi kilpailu lopetettiin.
Lähteet.
Kaksoislammit (Ikaalinen)

Kaksoislammit eli Kaksoislammet ovat Pirkanmaalla Ikaalisissa Karpanperällä sijaitsevat lammet, jotka kuuluvat Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Kaksoislammit ovat osa Pääjärven valuma-aluetta.
Maantietoa.
Lampia on kaksi. Suurempi lampi on pohjoisempi, ja sen pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,0 hehtaaria. Toinen lampi sijaitsee edellisestä etelään ja on 150 metriä pitkä ja 60 metriä leveä. Ne sijaitsevat avokallioita ja soita vuorottelevassa erämaassa Karpanperän pohjoispuolella. Lampia ei yhdistä oja, mutta kummastakin lammesta kulkee laskuojat, jotka yhtyvät hieman etelämpänä. Yhteinen oja yhtyy Kaitajärveen laskevaan suo-ojaan. Pohjoisemman lammen rantaviivan pituus on 500 metriä ja eteläisen lammen noin 350 metriä. Kummallakin lammelle on rakennettu vapaa-ajan asunto, joille johtaa sama metsäautotie, johon pääsee Karpanperältä.
Julian Baumgartlinger

Julian Baumgartlinger (s. 2. tammikuuta 1988 Salzburg) on itävaltalainen jalkapalloilija, joka edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Bayer Leverkusenia. Oikeajalkainen Baumgartlinger on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän kuuluu myös Itävallan jalkapallomaajoukkueeseen.
Ura.
Seurajoukkueura.
Baumgartlinger aloitti ammattilaisuransa Saksan 2. Bundesliigan 1860 Münchenissä. Hän pelasi seuran paidassa vuosina 2007–2009 13 ottelua. Heinäkuussa 2009 Baumgartlinger siirtyi kotimaansa pääsarjan Austria Wieniin. Hän pelasi seuran paidassa kahden kauden aikana 61 ottelua onnistuen kerran maalinteossa. Kaudella 2009–2010 hän debytoi myös Eurooppa-liigassa viiden ottelun verran. Heinäkuussa 2011 Baumgartlinger siirtyi Saksan Bundesliigan Mainziin. Hän teki debyyttinsä seuran paidassa seuraavassa kuussa Freiburgia vastaan. Avauskaudella otteluja kertyi Bundesliigassa 26 kappaletta. Avausmaalinsa Mainzin paidassa Baumgartlinger teki helmikuussa 2016 Schalken verkkoon. Hän pelasi seuran paidassa 124 ottelua tehden kaksi maalia.
Heinäkuussa 2016 Baumgartlinger siirtyi Bundesliigan Bayer Leverkuseniin. Hän on pelannut kauden 2020–2021 loppuun mennessä seurassa 109 bundesliigaottelua, joissa hän on tehnyt viisi maalia. Mestarien liigassa hän on pelannut 12 ottelua. Eurooppa-liigassa hän on pelannut 13 ottelua ja tehnyt maalin joulukuussa 2020 OGC Nicea vastaan.
Maajoukkueura.
Baumgartlinger on pelannut kaikissa Itävallan nuorten maajoukkueissa. Hän pelasi kolme ottelua alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007. Hän debytoi Itävallan A-maajoukkueessa syyskuussa 2009 MM-karsintaottelussa Romaniaa vastaan. Avausmaali syntyi kesäkuussa 2014 ystävyysottelussa Tšekkiä vastaan. Baumgartlinger kuului Itävallan joukkueeseen vuoden 2016 EM-kilpailuissa, joissa hän pelasi joukkueensa kaikki kolme ottelua alusta loppuun.
Baumgartlinger on kesäkuun 16. päivään 2021 mennessä pelannut 84 maaottelua ja tehnyt yhden maalin. Hän on pelannut 17 MM- ja 25 EM-karsintaottelua.
A Maze of Recycled Creeds

A Maze of Recycled Creeds ranskalaisen metalliyhtye Gorodin viides studioalbumi. Se julkaistiin 16. lokakuuta 2015 levymerkillä Listenable Records. Yhdysvalloissa albumin julkaisi Unique Leader Records.
Kappaleista ”Inner Alchemy” ja ”The Mystic Triad of Artistry” kuvattiin musiikkivideot. 
Vastaanotto.
Metal Injectionin Dan Davis antoi albumille arvosanan 7/10, ja sanoi albumia ristiriitaiseksi kuuntelukokemukseksi. Hänestä albumi on kokonaisuudessaan hyvä, mutta se muistuttaa mitä tahansa genrensä edustajaa eikä sisällä juurikaan kontekstia eikä mieleenpainuvia koukkuja.
Westworld

Westworld on yhdysvaltalainen science fiction -televisiosarja, jonka ovat luoneet Jonathan Nolan ja Lisa Joy. Se perustuu Michael Crichtonin ohjaamaan ja käsikirjoittamaan elokuvaan "Tappokone" ("Westworld") vuodelta 1973. Nolan ja Joy ovat sarjan vastaavia tuottajia yhdessä J. J. Abramsin, Jerry Weintraubin ja Bryan Burkin kanssa. Sarja sijoittuu futuristiseen westernaiheiseen teemapuistoon Westworldiin, jonka asukkaat ovat androideja, joita kutsutaan ”isänniksi”. Westworld tarjoaa sen varakkaille vierailijoille mahdollisuuden tehdä mitä he ikinä haluavatkaan ilman pelkoa loukkaantumisesta tai kuolemisesta.
Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin HBO:lla 2. lokakuuta 2016. Toinen kausi esitettiin vuonna 2018, kolmas kausi vuonna 2020 ja neljäs vuonna 2022. Viidennen kauden oli tarkoitus olla viimeinen, mutta sarja kuitenkin lopetettiin neljännen kauden esittämisen jälkeen.
Tuotanto.
"Westworld" perustuu vuonna 1973 julkaistuun Michael Crichtonin ohjaamaan "Tappokone" ("Westworld") elokuvaan ja sen 1976 julkaistuun jatko-osaan "Tuleva maailma" ("Futureworld").
Warner Bros. on ollut halukas tekemään "Westworld-"sarjan 1990–luvulta lähtien, mutta vasta vuonna 2011 projektia saatiin vietyä eteenpäin. Jerry Weintraub sai HBO:n tilaamaan pilottijakson sarjasta, minkä jälkeen hänen avukseen palkattiin Jonathan Nolan ja käsikirjoittaja Lisa Joy.
Elokuussa 2013 HBO vahvisti tilanneensa sarjasta pilottijakson. Marraskuussa 2014 HBO ilmoitti tilanneensa ensimmäisen kauden "Westworld-"sarjasta. HBO tilasi toisen tuotantokauden marraskuussa 2016 ja se esitettiin vuoden 2018 aikana. Toukokuussa 2018 HBO vahvisti tilanneensa kolmannen kauden sarjalle, ja kausi esitettiin keväällä 2020.
Lopetuspäätös.
Huhtikuussa 2020 HBO vahvisti tilanneensa sarjasta neljännen kauden. Sitä alettiin esittää kesäkuussa 2022. Vaikka neljäs kausi päättyy cliffhangeriin, saman vuoden marraskuussa ilmoitettiin, ettei sarja saa jatkoa. Jonathan Nolan oli vain kuukautta aikaisemmin ilmaissut neuvotelleensa HBO:n kanssa sarjan viidennestä ja samalla viimeisestä kaudesta. Lopetuspäätökselle ei esitetty erityistä syytä. Lisa Joyn mukaan viides kausi olisi ”sulkenut ympyrän” ja sijoittunut Doloresin (Evan Rachel Wood) uudelleen luomaan Westworld-teemapuistoon.
Ainasjärvi

Ainasjärvi on Pirkanmaalla Lempäälän Nurmissa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Ainasjärvi on osa Pyhäjärven lähialuetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,2 hehtaaria. Se sijaitsee metsämaaton rinteessä olevassa painaumassa. Siihen ei laske ojia, mutta sen laskuoja lähtee eteläpäästä ja juoksee kaakkoon päin yli 600 metriä laskien Siisjärveen. Ojan varrella sijaitsee pelto, jonka kuivatusvedet kerääntyvät ojaan. Järven rantaviivan pituus on 450 metriä. Ranta on soistunutta metsää. Suon reunaan jyrkkään rinteeseen on rakennettu vapaa-ajan asunto, jonne johtaa metsätie Nurmelta.
Historiaa.
Vuonna 1855 julkaistussa Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin ”Oinasjärvi” . Järvellä oleva vapaa-ajan asunto ei näy vuoden 1991 peruskartassa, joten se on uusi.
Toivolanlammi

Toivolanlammi on Pirkanmaalla Vesilahden Narvassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Toivolanlammi on osa Pyhäjärven lähialuetta.
Maantietoa.
Lammen pituus on 450 metriä, leveys 150 metriä ja sen pinta-ala on 7,1 hehtaaria. Se on syntynyt viiden mäen keskelle noin 500 metriä Pyhäjärven rannasta. Lampi sijaitsee peltojen keskellä ja sen lähiympäristö on joutomaata. Siihen laskee joitakin ojia, joista kaksi on merkittäviä. Lammen eteläpuolen suolle laskee Huhkamonkolun kautta ja sen eräs haara on Mälittyjärven laskuoja ja toinen nimettömän lammen laskuoja. Toinen oja eli Viraanoja laskee idästä saostusaltaaseen ja se ulottuu Haapasenkulman taakse. Lammen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä eikä rantavyöhykkeellä sijaitse nykyään rakennuksia. Lammen ympäristön vesistöjärjesteyistä näkyy paljon merkkejä kuten lammikoita ja kaivettuja ojia. Lampi on matala ja se on kasvamassa umpeen. Avovettä esiintyy vain ajoittain.
Historiaa.
Vuonna 1959 julkaistussa peruskartassa lampi on piirretty kaksiosaiseksi niin, että luoteisosa rajautuu tuikasti Koivistalholta tulevaan tiehen. Vain Viraanoja on kaivettu umpeenkasvaneen lammen avoveteen asti. Etelästä laskeva oja päättyy suon laitaan. Vuosien 1980 ja 1991 kartoista huomaa, että kosteikon vesistöjärjestelyissä on monia vaiheita ja pohjoisrannalla oleva rakennus on ollut lyhytikäinen.
Vähäjärvi (Vesilahti)

Vähäjärvi on Pirkanmaalla Vesilahden Suomelassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Vähäjärvi on osa Pyhäjärven lähialuetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 1,7 kilometriä, leveys 250 metriä ja sen pinta-ala on 32 hehtaaria. Se on syntynyt samaan kalliomurrokseen kuin siihen viereen työntyvä Pyhäjärven Alhonselän Suomelanlahtikin. Etelästä järveen rajautuu korkeat moreenimäet ja pohjoisesta peltomaat. Lahden rantaan on laskuojalla Lihmonojalla matkaa vain 350 metriä. Vähäjärveen laskee Rimminsuolle kaakosta Rimminoja, johon yhtyy pelto-ojia pieneltä valuma-alueelta. Pohjoisesta laskee lyhyt pelto-oja rantapelloilta. Järven rantaviivan pituus on 3,9 kilometriä. Rannat ovat soistuneet ja järvessä ei vesikasvillisuuden takia ole enää avovettä . Järven lähiympäristössä sijaitsee toistakymmentä maatilaa. Vapaa-ajan asuntoja vain kaksi pohjoisrannalla. Järven länsipään ohittaa seututie 301, joka johtaa Narvaan.
Järvi ja sen lähirannat on merkitty lintujen osalta luonnonsuojelualueeksi.
Vedenlaatu.
Järven ja Lihmonojan vedenlaatua on tutkittu vuosina 2000, 2005 ja 2009. Vesi on tummaa, kohtalaisen humuspitoista, sameaa ja erittäin ravinnepitoista. Järvestä purkautuvan veden fosforipitoisuus oli erässä talvinäytteessä 520 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja typpipitoisuus 2 620 µg/l. Toisessa loppukesän vesinäytteessä fosforia oli 81 µg/l ja typpipitoisuus 770 µg/l. Jo alimmilla pitoisuuksilla järvi luokiteltaisiin erittäin reheväksi järveksi. Korkeammat arvot vastaavat yleisesti kunnalliselta vedenpuhdistamolta vesistöön johdetun veden pitoisuuksia. Vesi oli sekä talvi- että loppukesän mittauksissa lähes hapetonta. Vesikasvillisuus varjostaa vettä tehokkaasti eikä sen vuoksi leväkukintoja esiinny. Pinnasta liukenee veteen uutta happea ja katiskalla saa järvestä satunnaisesti kalaa, joka nousee sinne Pyhäjärvestä. Ravinnetilanne on seurausta hajakuormituksen pitkästä vaikutuksesta. Osa ravinteista kumpuavat sisäisenä kuormituksena sedimenteistä, koska hapettomissa olosuhteissa pohjaan kerrostuneet ravinteet liukenevat takaisin veteen. Järven virkistyskäyttöluokitus on kesäisin välttävä ja talvisin huono.
Järvi on käytännössä valuma-alueensa peltojen laskeutusallas. Se ei kuitenkaan vähennä Alhonselän kuormitusta, koska Vähäjärvi tuottaa veteen itse niin paljon ravinteita lisää. Järven kunnostus on taloudellisesti mahdotonta. Siihen voisi kuitenkin ruopata vesilinnuille avoveden alueita, jotta sen virkistysarvo lintujärvenä kohentuisi.
Koomikkojen kuningas

Koomikkojen kuningas () on vuonna 1982 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen satiirinen musta komediaelokuva, jonka on ohjannut Martin Scorsese ja käsikirjoittanut Paul D. Zimmerman. Elokuvan pääosia esittävät Robert De Niro, Jerry Lewis ja Sandra Bernhard.
Juoni.
Elokuvassa epämiellyttävä nimikirjoitusten kerääjä, stand up -koomikoksi epätoivoisesti pyrkivä Rupert Pupkin (De Niro) kidnappaa ahdistuneen ja eristäytyneen televisioviihdyttäjän Jerry Langfordin (Lewis) uraansa edistääkseen. Avukseen hän saa pakkomielteisesti kohdettaan fanittavan naisen (Bernhard), ja lunnasvaatimuksena hän esittää mahdollisuuden saada esiintyä Langfordin showssa. Tämä toteutuukin, ja Pupkinista tulee kuuluisa.
Vastaanotto.
"Koomikkojen kuningas" ei aluksi menestynyt oudon aihevalinnan ja epämiellyttävän päähenkilönsä takia, mutta on sittemmin noussut arvossa. "Video-oppaassa" vuodelta 1994 Kati Sinisalo luonnehti elokuvaa tähtikultin, viihteen, idolien ja fanien julmaksi kuvaukseksi, mustaksi elokuvaksi tyhjästä elämästä ja sen tyhjistä täytteistä. Hän antoi elokuvalle täydet viisi tähteä, mikä vastaa sanallista arviota ”elämää suurempi elokuva”.
Elokuva ei saanut yhtään Oscar-ehdokkuutta, mutta Cannesissa Scorsese oli siitä ehdolla Kultaisen palmun saajaksi. Brittiläisessä Bafta-palkintogaalassa "Koomikkojen kuningas" sai viisi ehdokkuutta, joista käsikirjoittaja Paul D. Zimmerman voitti palkinnon käsikirjoituksestaan.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi "Koomikkojen kuninkaan" kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalla jaetulle sijalle 100.
Klooritetrasykliini

Klooritetrasykliini eli aureomysiini (C22H23N2ClO8) on tetrasykliineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet, historia ja käyttö.
Klooritetrasykliini on huoneenlämpötilassa kirkaankeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja hieman etanoliin, asetoniin, etyyliasetaattiin ja bentseeniin. Klooritetrasykliini ei liukene dietyylieetteriin. Yhdiste voi hajota valon vaikutuksesta. Klooritetrasykliini on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky metanoliliuoksessa on –275.
Ensimmäisen kerran klooritetrasykliinin eristi B. M. Duggar vuonna 1945 "Streptomyces aureofaciens"-kannasta ja se on ensimmäinen eristetty tetrasykliineihin kuuluva yhdiste. Yhdisteen rakenteen selvitti Robert Burns Woodward ryhmineen vuonna 1952. Klooritetrasykliinin biotekninen tuotanto laajassa mittakaavassa alkoi 1948. Nykyäänkin yhdistettä valmistetaan bioteknisesti "S. aureofaciens"-sädesienen avulla. 
Klooritetrasykliinin antibioottiset vaikutukset perustuvat muiden tetrasykliinien tavoin siihen, että se sitoutuu bakteerien ribosomiin ja estää bakteerien proteiinisynteesin. Aine on laajakirjoinen antibiootti ja se tehoaa grampositiivisiin bakteereihin, mykoplasmaan ja eräisiin gramnegatiivisiin bakteereihin. Monet gramnegatiivisista bakteereista ovat klooritetrasykliinille resistenttejä. Nykyään klooritetrasykliiniä käytetään ihmislääketieteessä lähinnä silmä- ja ihotulehdusten hoitoon.Eläinlääketieteessä klooritetrasykliiniä käytetään sikojen, lehmien, hevosten ja lampaiden bakteeritautien hoitamiseen ja ehkäisyyn ja sitä voidaan lisätä muun muassa eläinten rehuun.
Mercedes-Benz X-sarja

Mercedes-Benz X-sarja (W470) on Mercedes-Benzin vuosina 2017–2020 valmistama lava-automalli. X-sarjan konseptimalli esiteltiin Tukholmassa lokakuussa 2016. Tuotantomallin ensiesittely oli Kapkaupungissa heinäkuussa 2017. Auto perustuu samalle perusrakenteelle kuin Nissan Navara ja Renault Alaskan. X-sarjaa myös valmistettiin samalla tehtaalla Espanjassa sisarmalliensa kanssa. Mercedes-Benz päätti karsia X-sarjan mallistostaan, sillä se kävi huonosti kaupaksi muun muassa kilpailijoitaan korkeamman hintansa vuoksi.
Vuoden 2017 Euro NCAP -kolaritestistä X-sarja sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Mälittyjärvi

Mälittyjärvi eli Mälitty on Pirkanmaalla Vesilahden Onkemäen länsipuolella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Mälittyjärvi on osa Pyhäjärven lähialuetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 500 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 3,1 hehtaaria. Se on syntynyt kallioisten mäkien väliin Mälittyjärvenvuoren länsirinteen juurelle. Järveen on kaivettu lyhyitä suo-ojia ympäröiviltä soilta. Myös sen laskuoja on kaivettu oja, joka lähtee järven pohjoispäästä. Oja juoksee pohjoiseen ensimmäisten maatilojen peltojen läpi ja muuttuu Koivistalhon pelloilla johto-ojaksi, joka painuu sitten Huhkamonkoluun ja laskee Toivolanlammin rantasuohon. Järven valuma-alue on pieni ja veden laskennallinen viipymä on 79 vuorokautta. Järven rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Länsirannat ovat soistuneita ja itärannat kovaa etsämaata. Järvi on autio ja sinne johtaa pohjoisesta polku.
Vedenlaatu.
Järven vedenlaatua on tutkittu ainakin vuonna 2001. Se on karuhko humuspitoinen metsäjärvi, jonka vesi on ruskean väristä, sisältää humusta ja on melko hapanta. Veden väriluku vaihtelee 140–170 mg Pt/l ja veden happamuustaso on talvella alle pH 6. Järvestä on silloin mitattu jopa arvon pH 5,5, mikä on useimmille kaloille liian matala arvo. Järven puskurikyky happamoitumista vastaan on kuitenkin välttävä. Veden fosforipitoisuus oli 15 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja typpipitoisuus oli 450 µg/l. Järven happitilanne on häiriintynyt. Nämä ovat karun järven arvoja. Levän klorofylliä esiintyi vain 6,8 milligrammaa kuutiometrissä vettä (mg/m³). Talvella päällysveden happipitoisuuden kyllästysprosentti on laskenut arvoon 43%. Alusvedessä tilanne on yleensä heikompi ja sieltä on mitattu happipitoisuuksia 0,7 milligrammaa litrassa vettä (mg/l). Veden kemiallinen hapenkulutus on tutkimusten mukaan 31 mg/l eli suuri. Arvo johtunee humuksen määrästä vedessä ja se selittää hyvin hapen vähyyttä. Mälityn virkistyskäyttöluokka on tyydyttävän ja välttävän rajaoilla. Pahimmat ongelmat ovat hapettomuus, vedenväri ja happamuus.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järveen oli kaivettu ensimmäinen suo-oja. Kartassa ei ole silloin merkitty länsirannan soita, mutta myöhemmissä kartoissa sitä on. Järven nimi kirjoitettiin karttaan vielä vuonna 1980 "Mälitty".
Love Illumination

Love Illumination on skotlantilaisen indie rock-yhtye Franz Ferdinandin kappale, joka julkaistiin toisena singlenä yhtyeen neljänneltä albumilta "Right Thoughts, Right Words, Right Action" 27. kesäkuuta 2013. 
Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Tim Saccenti, ja se julkaistiin videopalvelu YouTubessa 24. heinäkuuta 2013.
Hydroksihapot

Hydroksihapot ovat karboksyylihappoja, joiden molekyyli sisältää karboksyyliryhmän (-COOH) lisäksi ainakin yhden hydroksyyliryhmän (-OH) myös molekyylin hiilivetyosassa. Tunnetuimpia, luonnossakin esiintyviä hydroksihappoja ovat maitohappo, omenahappo, sitruunahappo ja viinihappo. Monet hydroksihapot voivat esiintyä kahtena stereoisomeerina ja ovat optisesti aktiivisia.
Reaktiot.
Hydroksihapot voivat reagoida samoin kuin muutkin karboksyylihapot, mutta molekyylissä esiintyvän hydroksyyliryhmän vuoksi ne voivat reagoida myös alkoholien tavoin. Niinpä ne voivat muodostaa estereitä sekä alkoholien että toisten karboksyylihappojen kanssa. Samassa molekyylissäkin olevat karboksyyli- ja hydroksyyliryhmät voivat reagoida keskenään, jos ne ovat sopivalla etäisyydellä toisistaan. Tällöin syntyy eräänlainen molekyylinsisäinen esteri eli laktoni.
Happamuus.
Muiden karboksyylihappojen tavoin hydroksihapot ovat heikkoja happoja. Monet hydroksihapot ovat happoina selvästi vahvempia kuin muut karboksyylihapot, eli niiden pKa on alempi. Esimerkiksi maitohapon (2-hydroksipropaanihapon) pKa on 3,86, kun taas propaanihapon pKa on 4,87. Happiatomi elektronegatiivisempana alkuaineena vetää elektronitiheyttä puoleensa (induktiivinen efekti), minkä seurauksena karboksylaattianioni stabiloituu, eli dissosioituminen tapahtuu helpommin. 
Ryhmittelyä.
Hydroksihapot voidaan jakaa seuraaviin ryhmiin:
On myös hydroksihappoja, joissa hydroksyyliryhmiä on useita. Sellainen on esimerkiksi 2,3-dihydroksipropaanihappo eli glyseriinihappo.
Alfa-hydroksihapot.
Tunnetuimpia alfa-hydroksihappoja ovat:
Näistä muut paitsi maitohappo sisältävät molekyyleissään useamman kuin yhden karboksyyliryhmän, viinihappo myös kaksi hydroksyyliryhmää.
Alfa-hydroksihappoja käytetään paljon kosmetiikassa, varsinkin ihon ryppyjen vähentämiseen tai huokosten puhdistamiseen tarkoitetuissa tuotteissa, sekä dermatologiassa. 
Monia alfa-hydroksihappoja esiintyy luonnostaan kasvikunnan tuotteissa, varsinkin hedelmissä, joiden mukaan ne ovat nimensäkin saanut. Maitohappoa taas esiintyy piimässä. Muutamat hydroksihapot esiintyvät myös solujen mitokondrioissa, joissa ne muodostavat sitruunahappokierron eri vaiheita. Joitakin niistä niistä käytetään myös elintarvikkeiden lisäaineina, ja niillä on seuraavat E-koodit:
Beeta-hydroksihapot.
Yksinkertaisin beeta-hydroksihappo on 3-hydroksipropaanihappo, OH-(CH2)2)-COOH. Tähän ryhmään kuuluu myös salisyylihappo eli 2-hydroksibentsoehappo, jossa sekä karboksyyli- että hydroksyyliryhmät ovat kiinnittyneet bentseenirenkaan vierekkäisiin hiiliatomeihin.
Ernest Mandel

Ernest Ezra Mandel, käytti myös nimiä "Ernest Germain", "Pierre Gousset", "Henri Vallin" ja "Walter" (5. huhtikuuta 1923 – 20. heinäkuuta 1995) oli saksalais-belgialainen marxilainen ja trotskilainen vallankumousteoreetikko. 
Mandel syntyi Frankfurtissa ja osallistui Antwerpenissa trotskilaisen neljännen internationaalin toimintaan. Hänen vanhempansa Henri ja Rosa Mandel olivat Puolasta muuttaneita juutalaisemigrantteja, jotka olivat aiemmin vaikuttaneet Rosa Luxemburgin ja Karl Liebknechtin Spartakistiliitossa.
Helsingin Työväen Näyttämö

Helsingin Työväen Näyttämö oli helsinkiläinen vasemmistolainen harrastajateatteri, jonka historia alkaa 1916 perustetusta Seurasaaren ulkoilmateatterista. Teatteri toimi sittemmin eri puolilla Helsinkiä: Mustikkamaalla, Helsingin työväentalossa, Vallilan kesäteatterissa ja lopuksi Kirjatyöntekijäin liiton talossa. Vuonna 1922 seurueen nimeksi muuttui Työn Näyttämö. Vuonna 1934 joukko "Kirjallisuuslehden" ympärille ryhmittyneitä vasemmistolaisia perusti sen uudelleen nimellä Työväen Näyttämö, mistä alkoi sen tunnetuin vaihe. Teatterin toiminta jatkui vuoteen 1940 asti, virallisesti se lakkautettiin 1945.
Teatterin toiminnassa oli mukana joukko kommunisteja, ja sosialidemokraatit erosivatkin siitä myöhemmin. Uuden Työväen Näyttämön ensiesitys oli Nyrki Tapiovaaran ohjaama amerikkalaisen I. J. Goldenin poliittinen näytelmä "Lakonjohtaja", joka esitettiin Käpylän työväentalolla marraskuussa 1934. Teatterin toimintaan kohdistui ajan oikeistolaisten voimien painostusta. Teatterin toiminnassa mukana olivat muun muassa Nyrki ja Tapio Tapiovaara, Helmer Adler, Elvi Sinervo-Ryömä, Toini Aaltonen, Arvo Turtiainen ja Maija Savutie. Vaihtelevassa näyttelijäkokoonpanossa pysyvämpiä jäseniä olivat Hili Virtanen, Eino Kokkonen, Ludvig Korpi ja Yrjö Nykänen. Myös Jarno Pennanen ja Jenny Pajunen näyttelivät. Näytelmiä ohjasivat pääasiassa Nyrki Tapiovaara, Adler, Kaisu-Mirjami Rydberg ja Pentti Raunio. Vuonna 1939 teatterin johtajaksi valittiin Jalmari Parikka. Tapio Tapiovaara toimi johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1934–1939, minkä jälkeen hänen seuraajakseen tuli K. Airut. Päätöksenteko teatterissa oli kollektiivista.
Carlos Checa

Carlos Checa (s. 15. lokakuuta 1972 Barcelona) on espanjalainen entinen ratamoottoripyöräilijä. Hän ajoi 500 kuutioisten ja MotoGP-sarjassa muun muassa Pons Racing ja Yamaha Factory Racing talleissa. Checa voitti Superbiken maailmanmestaruussarjan mestaruuden kaudella 2011.
125- ja 250-kuutioiset.
Checa aloitti uransa 1993 125-kuutioisissa, jossa hän ajoi yhden kilpailun ennen siirtymistään kesken kauden 250-kuutioisten sarjaan. Checa ajoi Daytona - Pit Lane tallin Honda RS250R -pyörällä kuusi kilpailua. Hän sijoittui parhaimmillaan yhdeksänneksi FIM-kilpailussa. Checa keräsi kauden aikana yhteensä yhdeksän pistettä ja sijoittui 23:nneksi.
Kaudeksi 1994 hän siirtyi Givi Racing -talliin, joka käytti Honda RS250 -tehdaspyörää. Checa ajoi kokonaispisteissä kahdenneksitoista keräten 54 pistettä. Hän ajoi parhaimmillaan seitsemänneksi Yhdysvaltain kilpailussa.
500-kuutioiset.
Checa siirtyi kesken 1995 kauden 500-kuutioisten sarjaan Pons tallin mukana. Hän ajoi Honda NSR500 -tehdaspyörällä viisi kilpailua loppukauden aikana. Checa ajoi maaliin kolmesti, joista kahdesti hän sijoittui seitsemänneksi Brasiliassa ja Argentiinassa. Checa saavutti yhteensä 26 pistettä ja sijoittui kokonaispisteissä kuudenneksitoista.
Yamaha Factory Racing

Yamaha Factory Racing tai Yamaha Motor Racing on italialais-japanilainen ratamoottoripyöräilytalli. Se on Yamahan tehdastalli MotoGP-luokassa. Talli aloitti kilpailemisen 500-kuutioisten sarjassa kaudella 1999 ja on voittanut kuljettajien maailmanmestaruuden seitsemän kertaa. Sen päämaja sijaitsi aluksi Alankomaissa, jonka jälkeen kaudeksi 2002 se siirrettiin Italiaan.
Historia.
Yamahan talli perustettiin muutama vuosi sen jälkeen, kun Wayne Rainey päätti ratamoottoripyöräuransa. Rainey oli voittanut Kenny Robertsin Marlboro Team Roberts Yamahan tehdaspyörällä kolme 500-kuutioisten maailmanmestaruutta 1990-luvun alussa, jonka jälkeen Yamaha kilpaili muun muassa Yamaha Team Rainey ja Yamaha Promotor Racing nimellä. Avauskaudella 1999 talli tunnettiin nimellä Marlboro Yamaha Team, jolloin kuljettajina olivat Max Biaggi ja Carlos Checa. Kaksikko ajoi tallissa kauteen 2002 saakka.
2002.
Biaggi ja Checa ajoivat viimeisen kautensa Yamahalla. Talli pisteissä se sijoittui toiseksi heti Hondan jälkeen. Biaggi sijoittui toiseksi pisteissä maailmanmestaruuden voittaneen Valentino Rossin jälkeen. Biaggi keräsi 215 pistettä, voittaen kauden aikana kaksi kilpailua ja ajoi kolmesti paalupaikalle. Checa sijoittui sitä vastoin viidenneksi 141 pisteellä. Hän oli parhaimmillaan kerran toinen ja ajoi samaisessa kilpailussa kauden ainoan paalupaikan.
2003.
Kaudella 2003 tallin kuljettajina olivat Carlos Checa ja Marco Melandri. Norifumi Abe ajoi tallissa kolme kilpailua. Se sijoittui valmistajien pisteissä kolmanneksi 175 pisteellä. Checa sijoittui kauden päätteeksi seitsemänneksi ajaen parhaimmillaan neljänneksi Kataloniassa, Alankomaissa ja Tšekissä. Melanri sen sijaan ajoi MotoGP tulokaskaudellaan viidenneksitoista kerättyään 15 pistettä. Hän ajoi parhaimmillaan viidenneksi Japanin Pacific kilpailussa.
2004.
Checa jatkoi tallissa myös kaudella 2004, kun Melandri siirtyi Tech 3 Yamahalle. Valentino Rossi siirtyi Yamahalle tuoreena maailmanmestarina Repsol Hondalta. Yamaha sijoittui valmistajien pisteissä toiseksi heti Hondan jälkeen, kun taas Rossi voitti Yamahalle ensimmäisen kuljettajien mestaruuden. Se oli samalla ensimmäinen mestaruus sitten Wayne Raineyn 1992 voittamaa 500-kuutioisten mestaruutta. Rossi voitti mestaruuden 304 pisteellä, kun toiseksi mestaruustaistelussa sijoittunut Sete Gibernau keräsi 257 pistettä. Rossi voitti kauden aikana yhdeksän kilpailua ja ajoi viisi paalupaikkaa. Checa sen sijaan sijoittui pisteissä seitsemänneksi 117 pisteellä. Hän sijoittui parhaimmillaan toiseksi Ranskassa, joka oli Checan ainut palkintokorokesijoitus. Hän ajoi myös yhden paalupaikan Qatarissa, mutta joutui keskeyttämään kilpailun.
Pasi Pennanen

Pasi Pennanen on suomalainen autosuunnittelija ja keksijä, joka on työskennellyt suunnittelijana Jaguarilla ja kehittänyt Toroidion-sähköauton.
Pennanen suoritti Master of Arts -tutkinnon automuotoilussa Lontoon Royal College of Art -oppilaitoksessa 1997. Jaguarin lisäksi hän on tehnyt autosuunnittelua Zagatolle ja Hondalle sekä muotoillut muun muassa Sisu Defence -sotilaskulkuneuvoja.
Vuonna 2016 Pennanen sai Ornamo-palkinnon. Sen perusteluissa sanotaan:
Allaert van Everdingen

Allaert van Everdingen (1621–1675), myös Allart tai Aldert, oli hollantilainen taiteilija. Hän on taiteilijana melko tuntematon. Sen sijaan hänen vanhempi veljensä Caesar van Everdingen kuuluu hollantilaisen kultakauden klassikoihin.
Allaert van Everdingen syntyi Alkmaarissa vuonna 1621. Hän oli kaupungin virkamiehenä toimineen Pieter van Everdingenin toinen poika. Toinen vanhempi veli Jan van Everdingen (n. 1618/1619–1656) toimi notaarina, mutta hänkin harrasti asetelmamaalausta.
Ilmeisesti Allaert van Everdingen on kiinnostanut H.F. Antellia, koska hänen kokoelmistaan löytyy W. Drugulinin kirjoittama, vuonna 1873 Leipzigissa julkaistu ranskankielinen elämäkerta "Allart van Everdingen, catalogue raisonné de toutes les estampes qui forment son oevre gravé" Kirjassa Drugulin toteaa aiempien taiteilijasta kertoneiden elämäkertojen toistaneen "enemmän tai vähemmän oikein" Houbrakenin vuonna 1719 julkaisusta toistettuja tietoja. Luotettavina lähteinä Drugulin pitää M.A. van der Willigenin teosta Pyhän Luukkaan killasta. Teos valottaa taiteilijan elämän keskeisiä vaiheita.
Calvin N’Sombo

Calvin N’Sombo (s. 24. kesäkuuta 1997 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on keskikenttäpelaaja.
N’Sombo edusti junioreissa HJK:ta. Kaudella 2015 hän pelasi 23 Kakkosen ottelua HJK:n reservijoukkue Klubi 04:ssä. Kaudeksi 2016 N’Sombo siirtyi niin ikään Kakkosessa pelaavaan Honkaan, jossa hän pelasi kauden aikana kaksi sarjaottelua. Syyskuussa 2016 Honka lainasi N’Sombon loppukaudeksi Veikkausliigassa pelaavaan PK-35 Vantaaseen, jota hän edusti kahdessa liigaottelussa. Ensimmäisen pääsarjatason ottelunsa N’Sombo pelasi 12. syyskuuta, kun joukkue hävisi kotonaan Ilvekselle 1–3.
N’Sombo on edustanut Suomen alle 17-, alle 18- ja alle 19-vuotiaiden maajoukkueita.
Frans Wouters

Frans Wouters (1612–1659) oli flaamilainen barokkiaikakauden taidemaalari , joka muunsi Rubensin monumentaalisen barokkityylin (Peter Paul Rubens) pienikokoisiksi kabinettimaalauksen kontekstiin. Hän oli Walesin prinssin hovimaalari, hän toimi diplomaattisissa tehtävissä ja oli myös taidekauppias.
Elämä.
Frans Wouters syntyi Lierissä (nykyään osa Belgiaa). Hän oli ensin Pieter van Avontin oppilaana Antwerpenissä vuonna 1629, mutta siirtyi työskentelemään Rubensin työhuoneelle vuonna 1634. Hänet hyväksyttiin mestariksi Pyhän Luukkaan -kiltaan seuraavana vuonna. Hän osallistui Rubensin johdolla Antwerpenin kaupungin koristeluun, kun itävaltalaiselle kardinaali Ferdinandille järjestettiin juhlallinen vastaanotto vuonna 1635.
1630-luvulla hän oli Pyhän Rooman keisari Ferdinand II: n hovimaalari, joka lähetti hänet diplomaatiksi Englantiin vuonna 1637. Seuraavana vuonna hänestä tuli Walesin prinssin (josta tuli Kaarle II) hovimaalari.  Englannissa Wouters luultavasti tapasi maanmiehensä Anthony van Dyckin, joka oli silloin Kaarle I:n hovimaalari. Palattuaan Antwerpiin vuonna 1641 hän piti edelleen yhteyttä Kaarle II:n kanssa Englannin sisällissodan ja sen jälkeenkin. Vuonna 1658 häntä kuvailtiin Kaarlen kamariherraksi ('ayuda de cámera').
Antwerpenissä hän työskenteli jälleen hänen entisen opettajansa Pieter van Avontin kanssa, lähinnä maalaamalla maisemat van Avontin maalauksiin. Hän toimi myös taidemarkkinoilla. Tässä roolissa hän avusti Rubensin jäämistön rahallisen arvon arvioinnissa. Hän avioitui vuonna 1644 Maria Donckerin kanssa, joka oli Antwerpenin rahastonhoitajan tytär. Avioliitto toi hänelle huomattavan omaisuuden. Vuonna 1648 hänestä tuli Antwerpenin Pyhän Luukkan killan dekaani. Hän oli myymässä George Villiers, (Buckinhamin 1. Herttuan), taidekokoelmaa vuonna 1648. Samoihin aikoihin Wouters alkoi työskennellä Itävallan arkkiherttua Leopold Wilhelmin palveluksessa, joka oli silloin Etelä-Alankomaiden kuvernööri ja innokas taiteen mesenaatti ja keräilijä.
Työ.
Woutersin tyyli ja aiheet heijastavat hänen kansainvälisten aristokraattisten asiakkaidensa makua, jotka pitivät pienistä maalauksista, koristeellisista maisemista ja mytologisista aiheista. Hänen asiakkaansa arvostivat myös teoksia, joissa käsiteltiin alkemiaa, neljää antiikinaikaista elementtiä (maa, vesi, tuli ja kivi), viiden aistin allergorioita, ikonograafisia ja monitulkintaisia teemoja.  
Hänen varhainen tyylinsä muistutti Joos de Momperin myöhäistä manierismia. Myöhemmin hän otti vaikutteita Rubensilta ja erityisesti Rubensin maisemamaalauksista. Astuttuaan arkkiherttua Leopold Williamin palvelukseen, Woutersin töissä näkyy vahvemmin Anthony van Dyckin vaikutus ja hahmot hänen maalauksissaan olivat venyneitä ja tunteellisesti ilmeikkäitä. Tällä tyylillä hän maalasi raamatullisia kohtauksia ja mytologioisia maisemia.
Jan Gerritsz van Bronckhorst

Jan Gerritsz. van Bronckhorst (myös "Bronchorst," Utrecht 1603–1661 Amsterdam) oli hollantilainen Utrechtin caravaggiolaiseen koulukuntaan kuulunut barokkitaidemaalari, lasimaalari ja kaivertaja.
Elämä ja ura.
Bronckhorstin vanhemmat olivat Gerrit Jacobsz. van Bronchorst ja Feysgen Claesdr. van Doorn. Van Bronckhorst aloitti opintonsa yksitoistavuotiaana lasimaalari Jan Verburghin johdolla. Vuonna 1620 van Bronckhorst lähti opintomatkalle Ranskaan, jossa hän jatkoi lasimaalauksen opintoja Peeter Matthijsin ja Chamun johdolla. Van Bronckhorst palasi Utrechtiin vuonna 1622, jossa hän työskenteli lasimaalarina ja seinävaatteita ja sinettejä valmistavana käsityöläisenä. Hän meni naimisiin Catalijntje van Nortin kanssa vuonna 1626. 
Uskonpuhdistuksen vuoksi lasimaalarien työtilaisuudet vähenivät ja van Bronckhorst opiskeli kaivertajaksi. Bronckhorst oli vieraillut usein taidemaalarien ateljeissa jo 1620-luvulla. Hän opiskeli maalaamista Cornelis van Poelenburchin opastuksella ja liittyi Pyhän Luukkaan taidemaalarien kiltaan vuonna 1639. Van Bronckhorst varhaisin tunnettu maalaus on vuodelta 1642. Van Bronckhorst ei kuitenkaan luopunut lasimaalauksesta. Hän teki 1645 neljä ikkunaa Amsterdamin uuteen kirkkoon (Nieuwe Kerk) ja myöhemmin myös kaupungin vanhaan kirkkoon (Oude Kerk) ja kaupungintaloon.
Myös van Bronckhorstin pojat Johannes ja Gerard opiskelivat isänsä opastuksella kuvataiteilijoiksi.
Agathe Tykhen pyhäkkö

Agathe Tykhen pyhäkkö (joskus "Agathe Tykhen temppeli") eli Filadelfeion () oli antiikin aikainen Tykhelle eli hyvän onnen henkilöitymälle omistettu pyhäkkö Kýnthos-vuoren länsirinteessä Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Pyhäkön rakennutti Ptolemaios II Filadelfos 200-luvulla eaa. Se oli alun perin omistettu kuningatar Arsinoelle, joka oli Ptolemaioksen sisar ja puoliso, ja korotettiin jumalattareksi kuolemansa jälkeen noin vuonna 270 eaa. Arsinoe yhdistettiin usein Agathe Tykheen eli hyvään onneen, ja kumpikin kuvattiin yleensä yhdessä runsaudensarven kanssa. Lopulta Agathe Tykhen kultti peitti kuningattaren kultin alleen. Deloksella pyhäkkö tunnettiin alun perin kuninkaan mukaan nimellä Filadelfeion, mutta piirtokirjoituksen mukaan pelkästään Agathe Tykhen pyhäkkönä viimeistään vuonna 166 eaa.
Pyhäköstä on säilynyt vain sen perustukset ja pylväiden alaosia. Vuoren rinteellä sijaitsee myös niin kutsuttu Kynthoksen luola. Vuoren huipulla sijaitsee Kynthoksen Zeuksen ja Athenen pyhäkkö.
Antigonoksen stoa

Antigonoksen stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 246–239 eaa. Rakennuksesta löydetyn piirtokirjoituksen mukaan sen rakennutti Antigonos Gonatas, joka lahjoitti alueelle myös muun muassa Neorionin. Stoa oli todennäköisesti tarkoitettu Deloksen pyhäkköalueen saamien lukuisien votiivilahjojen säilyttämiseen. Rakennus sijaitsi pyhäkköalueen pohjoislaidalla ja toimi sen pohjoisena rajana.
Stoan julkisivu oli etelään eli pyhäkköalueelle päin. Julkisivussa oli 47 doorilaista pylvästä. Stoan pituus oli noin 119,6 metriä ja leveys keskiosassaan 13,4 metriä. Rakennuksen kummassakin päässä oli etelään suuntautuneet siipirakennukset, jotka ulkonivat muusta pylväshallista kuuden metrin verran. Sisältä rakennus oli kaksilaivainen ja sen kattoa tuki 19 joonialaista pylvästä. Julkisivun pylväiden väliset triglyfit oli koristeltu häränpääkoristeilla. Stoan edessä oli suuri joukko kuvapatsaita ja muita votiivilahjoja.
Stoan edessä pyhäkköalueen puolella sijaitsi hyperborealaisten, Herodotoksen mainitsemien Opiksen ja Argen mykeneläisaikainen hauta. Se oli reunustettu puolikaarenmuotoisella muurilla.
Delfiinien talo

Delfiinien talo oli antiikin aikainen yksityistalo Kreikassa Deloksen saarella. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia. Rakennuksesta tutkimuksessa käytetty nimitys on nykyaikainen.
Delfiinien talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin 200–100-luvulla eaa. Se sijaitsee Deloksen teatterin itäpuolella lähellä niin kutsuttua Naamioiden taloa. Talo on saanut nimensä lattiamosaiikistaan, jossa esiintyy delfiinejä. Mosaiikki on talon keskuksena olevan 4 × 4 doorilaisen pylvään muodostaman peristyyli- eli pylväspihan keskellä olevassa impluviumissa. Mosaiikin kussakin neljässä kulmassa on kaksi delfiiniä, joilla ratsastaa amoriini. Yhdellä niistä on Hermeen tunnus kerykeion, toisella Poseidonin tunnus kolmikärki ja kolmannella Dionysoksen tunnus thyrsos-sauva. Neljännen tunnus ei ole selvä. Mosaiikissa on sen tekijän Asklepiades Aradoslaisen nimikirjoitus, mikä on harvinaista.
Diadumenoksen talo

Diadumenoksen talo (myös "Diadoumenoksen talo") on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Diadumenoksen talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 200–150 eaa. Se sijaitsee Pyhän järven luoteispuolella yhdessä monien muiden vastaavien yksityistalojen kanssa. Rakennus on pohjakaavaltaan epäsäännöllisen muotoinen ja koostuu useista huoneista, jotka on ryhmitelty pylväikköpihan ympärille.
Talosta tai sen välittömästä läheisyydestä on löydetty kolme hyvin säilynyttä veistosta, jotka tunnetaan nimillä: Diadumenos, kopio Polykleitoksen veistoksesta, josta talo on saanut nimensä; Artemis Diadumena; sekä Deloksen pseudoatleetti. Veistokset ovat nykyisin Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Ekklesiasterion (Delos)

Ekklesiasterion () oli antiikin aikainen ekklesiasterion Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Ekklesiasterion toimi jonkinlaisena neuvoston kokoontumispaikkana. Se rakennettiin alun perin klassisella kaudella noin 450 eaa., ja sitä muutettiin useita kertoja aina noin vuoteen 150 eaa. saakka. Rakennus sijaitsi pyhäkköalueen luoteisosassa Thesmoforeionin itäpuolella ja Artemiin temppelin pohjoispuolella. Ekklesiasterionin lisäksi vastaavia rakennuksia Deloksella olivat Buleuterion ja Prytaneion.
Rakennus koostui kahdesta salista, jotka kummatkin aukenivat etelään. Roomalaisella ajalla Ekklesiasterionin paikalle rakennettiin pieni temppeli.
Filippoksen stoa

Filippoksen stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 216–200 eaa. Sen rakennuttaja oli rakennuksesta löydetyn piirtokirjoituksen perusteella Makedonian kuningas Filippos V. Stoa sijaitsi Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen eteläpuolella Etelästoan ja sataman välissä, Kompetaliastien agoralta pyhäkköalueelle johtaneen Pyhän tien länsilaidalla.
Stoa koostui oikeastaan kahdesta vierekkäisestä pylväshallista, joilla oli yhteinen takaseinä. Ne oli rakennettu pohjois-eteläsuunnassa ja toinen avautui itään ja toinen länteen. Idempi stoa oli varhaisempi, kun taas läntinen stoa lisättiin jonkin verran myöhemmin. Itäpuolinen stoa oli normaali suorakulmionmuotoinen pylväshalli, jonka pituus oli noin 71 metriä ja leveys noin 11 metriä. Länsipuolinen stoa oli L-kirjaimen muotoinen ja leveämpi itäosan pohjoispuolella, jossa oli erillinen huone. Se oli erotettu muusta pylväshallista joonialaisilla puolipylväillä. Kummankin puolen julkisivussa oli doorilaiset pylväät.
Hypostyylihalli

Hypostyylihalli eli Poseidonin stoa oli antiikin aikainen julkinen rakennus Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Hypostyylihalli rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 210–200 eaa. Se sijaitsi Deloksen Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen luoteispuolella lähellä Theofrastoksen agoraa.
Rakennus oli nimensä mukaisesti suuri halli, jonka katto oli tuettu sisältä lukuisilla pylväillä. Sen pituus oli noin 56,4 metriä ja leveys noin 34,3 metriä. Eteläsivultaan rakennus oli lähes kauttaaltaan avonainen, ja sen julkisivussa oli 15 doorilaista pylvästä, joissa oli kuitenkin samanlaiset kanneluurit kuin joonialaisissa pylväissä. Rakennuksen sisällä oli 44 pylvästä. Pylväät olivat 5 x 9 pylvään riveissä niin, että keskimmäisen rivin keskimmäinen pylväs oli jätetty pois. Uloimman kehän 24 pylvästä olivat doorilaisia ja sisemmät 20 pylvästä joonialaisia. Rakennuksen katto oli aumakattomainen, ja vastaavasti uloimman kehän pylväät olivat korkeampia kuin julkisivun pylväät ja keskimmäiset pylväät korkeampia kuin ulkokehän pylväät.
Keraton

Keraton (, ”Sarvista tehty”, myös "Kerateion") eli "Sarvialttari" oli antiikin aikainen alttari ja siihen liittynyt pyhäkkö Deloksen saarella Kreikassa. Sen jäänteet ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Varsinainen Keraton oli Apollonille omistettu alttari, jonka kerrotaan olleen tehty pelkästään uhrieläinten vasemmanpuoleisista sarvista ("kerata"), jotka oli liitetty kiinteästi yhteen ilman sidosaineita. Tästä tuli myös alttarin sarviin liittyvä nimi. Kreikkalaisessa mytologiassa alttari oli Apollonin itsensä rakentama. Apollon käytti tähän sisarensa Artemiin metsästämien kauriiden sarvia. Alttari oli yksi koko pyhäkköalueen pyhimpiä ellei pyhin paikka ja saattoi olla myös sen varhainen keskus. Deloksen muinainen alttari mainitaan muun muassa Homeroksen "Odysseiassa" sekä Kallimakhoksen "Hymnissä Delokselle". Theseuksen kerrotaan tanssineen alttarin ympärillä labyrinttimaisen tanssin palattuaan Kreetalta.
Keraton sijaitsi todennäköisesti Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen länsiosassa Apollonin temppeleiden (Deloslainen, Ateenalainen ja Poros-temppeli) länsipuolella ja Artemiin temppelin eteläpuolella. Apollonin temppelit oli suunnattu sitä kohti, ja niiden naokset avautuivat alttarille päin. Aiemmin Keratoniksi on usein tulkittu kyseisellä paikalla sijaitseva rakennus, joka oli tehty myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 350 eaa. Sen rakennuttivat Delokselle ateenalaiset niin kutsutun toisen Ateenan liiton aikana, jolloin saari oli jälleen Ateenan vallan alla. Rakennus oli temppelin kaltainen rakennus, jossa oli pronaos ja naos eli cella. Rakennuksen friisi esitti Theseuksen urotöitä.
Varsinainen Keraton-alttari saattoi kuitenkin sijaita tämän Keratoniksi usein kutsutun rakennuksen edessä paikalla, josta on löydetty apsiksen muotoisen rakennelman jäänteet. Ne on ajoitettu 400-luvulle eaa. Nämä kummatkin rakennelmat ovat mahdollisesti korvanneet varhaisemmat paikalla olleet rakennelmat, eikä alttarin todellistä ikää tunneta. Alttaria muokattiin myös myöhemmin, ja se säilyi käytössä ainakin 100-luvulle eaa. saakka.
Myöhemmän antiikin aikana jotkut lukivat Deloksen sarvista tehdyn alttarin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä. Esimerkiksi Martialis korvasi luettelossa Rhodoksen kolossin Keratonilla.