tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
R

R (r) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 18. kirjain. R-kirjaimen nimi on suomen kielessä "är" (aiemmin myös "er") ja äännearvo .
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista R-kirjainta vastaa rhoo (Ρ, ρ), kyrillisessä kirjaimistossa lähes samannäköinen kyrillinen Р (р).
Historiaa.
R-kirjain on kehittynyt seemiläisestä reš-kirjaimesta kreikan rhoon (Ρ, ρ) välityksellä.
R suomen kielessä.
Suomen kielessä r-kirjainta vastaa äänne nimeltä alveolaarinen tremulantti, jonka foneettinen merkki on . Siinä äänihuulet värähtelevät ja kielen kärki värähtelee alveoleja eli hammasvallia vasten. Suomen r ääntyy samassa paikassa kuin d, l ja n. Tavallisesti sanotaan, että lyhyessä ärrässä on noin kolme täryä, pitkässä ärrässä noin seitsemän.
Suomen kielessä on joitain r-kirjaimeen päättyviä sanoja.
R muissa kielissä.
R lausutaan eri kielissä eri tavoin. Monissa kielissä ääntämys vaihtelee murteesta toiseen.
P

P (p) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 16. kirjain. P-kirjaimen nimi on suomen kielessä "pee" ja äännearvo .
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista P-kirjainta vastaa pii (Π, π), kyrillisessä kirjaimistossa lähes samannäköinen kyrillinen П (п).
Historiaa.
P-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimen pii varhaisesta muodosta.
P suomen kielessä.
P-kirjaimella merkitään suomen kielessä konsonanttia , joka on soinniton bilabiaalinen tenuisklusiili.
P-konsonantti ei esiinny suomen yleiskielessä sanan lopussa. Kuitenkin jäännöslopukkeellisessa sanassa voi p-äänne ääntyä p-alkuisen sanan edellä. Esimerkiksi "mene pois" voi ääntyä: "menep pois". Murteissa p-konsonantti voi esiintyä sanan lopussa muutenkin: Useissa länsimurteissa loppu-t assimiloituu p:ksi, kun seuraava sana alkaa p:llä ("suurep puut"). Savolaismurteissa taas esiintyy p eräiden verbien yksikön kolmannen persoonan muodon lopussa, esim. "juop" (yleiskielessä "juo").
Y

Y (y) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 25. kirjain. Y-kirjaimen nimi on suomen kielessä "yy" ja äännearvo .
Latinalaista Y-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain ypsilon (Υ, υ). Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä samannäköinen kyrillinen У (у) on u-äänteen merkki. Kyrillisessä kirjaimistossa käytetään y-äänteen merkkinä eräissä kielissä lähes samannäköistä kyrillistä kirjainta Ү (ү), tarkkeellisia kirjaimia Ӱ (ӱ) tai Ӳ (ӳ) tai myös kirjainta Ю (ю). Yhdennäköisyydestään huolimatta kaikki Y:n tapaiset kirjaimet ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
Historiaa.
Y-kirjain omaksuttiin latinalaisiin aakkosiin 100-luvulla eaa. kreikkalaisesta kirjaimistosta. Sen taustalla on kreikan ypsilon (Υ), josta oli jo saatu V-kirjain, mutta joka otettiin uusine äännearvoineen käyttöön latinassa "y"-äänteen merkiksi, tosin vain lainasanoissa.
Y suomen kielessä.
Y-kirjaimella merkitään suomen kielessä labiaalista suppeaa etuvokaalia . Y on suomessa puhdas vokaali, eikä se äänny j:nä kuten eräissä muissa kielissä.
Y-kirjainta on vanhassa kirjasuomessa käytetty myös "i"-äänteen merkkinä. Esimerkiksi kieltosana "ei" voitiin kirjoittaa "ey". Toisaalta "y"-äänne voitiin puolestaan kirjoittaa "u", "i", "ij" tai "w" tai jättää kokonaan merkitsemättäkin kuten sanassa "mös" ("myös").
Y muissa kielissä.
Y-kirjainta nimitetään eräissä kielissä ”kreikkalaiseksi i:ksi” (ransk. "y grec") tai "ypsiloniksi".
Ruotsissa, norjassa, tanskassa ja tšekissä y-kirjaimen äännearvo on "y". Muissa kielissä tavallinen ääntämys on "i" (ranskassa, espanjassa ja puolassa) tai "j" (englannissa, espanjassa). Saksassa y-kirjain on harvinainen; se voi merkitä joko "i"- tai "y"-äännettä.
S

S (s) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 19. kirjain. Kirjaimen nimi on suomen kielessä "äs" (aiemmin myös "es") ja äännearvo tavallisesti .
Latinalaisten suuraakkosten S-kirjainta vastaa pienaakkosissa tavallisesti s. Aiemmin pienaakkosena käytettiin myös ſ-kirjainta (ns. pitkä s), erityisesti fraktuurakirjaimissa. Saksan kielessä puolestaan "ss"-yhdistelmä merkitään tietyissä tilanteissa ß-kirjaimella.
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista S-kirjainta vastaa sigma (Σ, σ, ς), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen С (с). Makedonian aakkosiin kuuluva kyrillinen Ѕ (ѕ) on samannäköinen mutta äännearvoltaan erilainen.
S suomen kielessä.
S-kirjaimella merkitään suomessa konsonanttia, joka ääntyy tavallisesti soinnittomana alveolaarisena sibilanttina . Sillä on kuitenkin myös allofoneja eli samaa merkitseviä variantteja. S voi ääntyä suomessa ns. suhuässänä tai vokaalien välissä soinnillisena :na, äänneympäristöstä ja puhujasta riippuen. 
Suomalainen -äänne on erilainen kuin useiden eurooppalaisten kielten "s":
S-kirjaimen lisäksi suomessa käytetään myös Š-kirjainta vierasperäisissä sanoissa.
S muissa kielissä.
S-kirjain äännetään muissakin kielissä tavallisimmin , joskus myös – näin esimerkiksi unkarissa. S-kirjain voi ääntyä myös kuten esimerkiksi englannissa ja saksassa.
S esiintyy monien kielten kirjainyhdistelmissä, jotka vastaavat tiettyjä foneemeja – lähinnä tai . Tällaisia kirjainyhdistelmiä ovat muun muassa "sh" (englanti, ), "sch" (saksa, ), "sz" (unkari, ), sekä "skj" ja "sj" (ruotsi ja norja, riikinruotsissa , norjassa ja suomenruotsissa ).
X

X (x) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 24. kirjain. X-kirjaimen nimi on suomen kielessä "äks" (aiemmin myös "eks") ja äännearvo . X-kirjaimella on kuitenkin eri kielissä useita erilaisia ääntämistapoja. Foneettisessa kirjoituksessa x-kirjaimella merkitään niin sanottua ach-äännettä. 
Latinalaista X-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain khii (Χ, χ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen Х (х), joilla on samankaltainen ulkonäkö ja alkuperä. Ääntämykseltään ne muistuttavat "h":n tai "kh":n tapaisia äänteitä tai äännettä . Yhdennäköisyydestään huolimatta eri X-kirjaimet ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä. Äännearvoa vastaava kreikkalainen kirjain on ksii (Ξ, ξ).
Historiaa.
X-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta khii (Χ). Khiin äännearvo itäkreikassa oli "kh", mutta latinassa siitä tuli "ks" Etelä-Italiassa asuneiden kreikkalaisten mallin mukaisesti.
X suomen kielessä.
Nykysuomessa x-kirjainta käytetään vain vierasperäisissä erisnimissä ja sitaattilainoissa. Se ääntyy tavallisesti .
X-kirjain on aiemmin ollut suomen kirjakielessä yleinen "ks"-äänneyhtymän merkki. Mikael Agricola käytti "ks":n merkkinä aina x-kirjainta. X-kirjain korvattiin "ks"-merkinnällä 1810–1840-lukujen kuluessa.
X muissa kielissä.
X:n äännearvo on eurooppalaisissa kielissä enimmäkseen "ks". Useissa eurooppalaisissa kielissä x-kirjainta käytetään vain rajoitetusti vieraskielisissä sanoissa tai sitä ei käytetä ollenkaan. Ranskassa x voi ääntyä "gz", "s" tai "z"; monessa sanassa se on "mykkä".
V

V (v) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 22. kirjain. V-kirjaimen nimi suomen kielessä on "vee" ja äännearvo .
V-kirjain on kehittynyt kreikkalaisen kirjaimiston kirjaimesta ypsilon (Υ, υ), joka kuitenkin merkitsee v-äänteen sijasta vokaalia. Nykyisin v-äännettä merkitsevä kirjain on kreikkalaisessa kirjaimistossa beeta (Β, β) ja kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen В (в).
Historiaa.
V-kirjaimella merkittiin antiikin latinassa sekä "u"- että "v"-äänteitä; erillistä u-kirjainta ei vielä ollut.
Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään "u"- ja "v"-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. "uetus" ja "VETVS" merkitsivät samaa sanaa.
U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi -äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa.
V suomen kielessä.
V-kirjaimella merkitään suomen kielessä puolivokaalia , josta fonetiikassa käytetään nimitystä soinnillinen labiodentaalinen approksimantti. Puolivokaali tarkoittaa konsonanttia, joka ääntyy kuin vokaali, mutta käyttäytyy kielessä kuin konsonantti. V:tä äännettäessä äänihuulet värähtelevät ja ylähampaat muodostavat alahuulen kanssa hyvin heikon supistuman, jonka kautta ilma virtaa ulos. V ei esiinny suomenkielisten sanojen lopussa. Yleiskielessä "v" esiintyy aina lyhyenä äänteenä; pitkänä ("vv") se esiintyy vain murteissa. Poikkeuksen muodostavat jäännöslopukkeen vuoksi pitenevät "v"-äänteet esimerkiksi sanoissa "aluevesi" ja "kirjevaaka".
V-kirjain vakiintui suomen kielessä nykyiseen käyttöönsä vasta 1800-luvun puolivälin jälkeen. Mikael Agricola käytti v-kirjainta vaihtelevasti: Toisinaan hän merkitsi v-kirjaimella v-äännettä, toisinaan v-kirjain oli u-äänteen merkkinä kuten esimerkiksi "vsko" (usko) ja "cvnnia" (kunnia); toisaalta Agricola käytti myös u- ja w-kirjaimia v-äänteen merkkinä kuten esimerkiksi "terue" (terve) ja "walkeus" (valkeus). Vuoden 1642 Bibliasta alkaen v-äännettä merkittiin suomessa tavallisesti w-kirjaimella. V-kirjain oli varattu latinalle. 1800-luvun jälkipuoliskolla alkoi v ilmestyä w:n rinnalle. Nopea muutos tapahtui 1880-luvun lopussa, jolloin sanakirjoissa siirryttiin v:hen. Erisnimissä muutos oli hitaampi, mutta paikannimiin v-kirjain tuli 1920-luvulle mennessä.
V muissa kielissä.
V-kirjain ääntyy useissa kielissä, mm. englannissa ja ruotsissa, samantapaisena äänteenä kuin suomessakin. Saksassa v-kirjain ääntyy ja espanjassa normaalisti tai . Puolassa v on käytössä vain lainasanoissa ja w:n äännearvo on .
Ruotsin kielessä on kirjaimia v ja w pidetty pitkään toistensa graafisina muunnoksina, ei omina kirjaiminaan, sillä molemmat merkitsevät "v"-äännettä. Nykyisin v ja w kuitenkin voidaan laskea myös omiksi kirjaimikseen. Vanhoissa kirjoituksissa ei kirjainten u, v ja w käytöstä päästy yksimielisyyteen ja kiista jatkui vielä 1700-luvulla. Kun v-kirjaimella voitiin merkitä u-äännettä, w-kirjainta voitiin käyttää v-äänteen merkkinä. Erityisesti fraktuurassa w oli vallitseva v-äänteen merkki.
U

U (u) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 21. kirjain. U-kirjaimen nimi on suomen kielessä "uu" ja äännearvo .
Äänneasultaan latinalaista U-kirjainta vastaa kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen У (у), joka on u-äänteen merkki.
Historiaa.
U-kirjain ei kuulunut antiikin latinan aakkosiin. V-kirjaimella merkittiin sekä "u"- että "v"-äänteitä.
Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään "u"- ja "v"-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. "uetus" ja "VETVS" merkitsivät samaa sanaa.
U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi "v"-äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa. U:lla merkitään latinassa edelleen "v"-äännettä silloin, kun sitä edeltää joko "ng" tai "s" ja sitä seuraa samaan tavuun kuuluva vokaali (kuten sanassa "lingua" "lingva").
U suomen kielessä.
U-kirjaimella merkitään nykysuomessa labiaalista pyöreää suppeaa takavokaalia .
Vanhassa kirjasuomessa u-kirjaimella oli useita käyttötapoja, sillä oikeinkirjoitus oli vakiintumatonta. Mikael Agricola käytti kirjaimia w, v ja u merkitsemään sekä "v"- että "u"-äännettä. Myös "wu" tai "o" saattoivat merkitä "u"-äännettä. Vaikka "v"-äänteen kirjoitustavaksi vakiintui w-kirjain vuoden 1642 Bibliassa, vielä myöhemminkin käytettiin "u"-äänteen merkkinä sekä u- että v-kirjainta.
U muissa kielissä.
Ruotsin kielessä u-kirjaimella merkitään lähinnä labiaalista suppeaa keskivokaalia , joka on :n ja :n välimuoto.
T

T (t) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 20. kirjain. T-kirjaimen nimi on suomen kielessä "tee" ja äännearvo , tarkemmin .
Latinalaista T-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain tau (Τ, τ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen Т. Yhdennäköisyydestään huolimatta ne ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
Historiaa.
T-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta tau (Τ).
T suomen kielessä.
T-kirjain ääntyy useimmissa kielissä soinnittomana alveolaarisena klusiilina, jota vastaa foneettinen merkki . Suomen kielessä "t" ääntyy kuitenkin pikemminkin dentaalisena klusiilina, jolloin se tarkkaan ottaen tulisi merkitä foneettisesti . Yksinkertaistetussa merkintätavassa, esimerkiksi koulukirjoissa, näitä äänteitä ei useinkaan eroteta toisistaan.
T on suomen yleiskielen kolmanneksi yleisin kirjain ja yleisin konsonantti.
T muissa kielissä.
T-kirjain ääntyy usein soinnittomana alveolaarisena klusiilina . Yhdessä muiden konsonanttien kanssa saattaa t-kirjain kuitenkin monissa kielissä ääntyä dentaalifrikatiivina tai affrikaattana.
Luettelo ajoneuvojen kansallisuustunnuksista

Geneven tieliikennesopimuksessa (vuodelta 1949) ja Wienin tieliikennesopimuksessa (vuodelta 1968) hyväksytyt ajoneuvojen kansallisuustunnukset .
OAO

OAO eli otkrytoje aktsionernoje obštšestvo () on Venäjän siviilikoodeksin mukainen avoimen tyypin osakeyhtiöstä kehittynyt tavanomainen osakeyhtiömuoto, jossa osakkeita voidaan vapaasti ostaa ja myydä. Tämä vastaa lähinnä suomalaista Oyj:tä.
Julkisesti pörssissä noteeratulle osakeyhtiölle (Oyj) on Venäjällä tullut käyttöön myös oma lyhenteensä PAO (), jota esimerkiksi virallista nimeään elokuussa 2015 muuttanut valtionyhtiö ja Venäjän suurin pankkiryhmittymä PAO Sberbank (, epävirall. suom. "Sberbank Oyj") on sittemmin käyttänyt venäjänkielisessä nimilyhenteessään.
Toinen osakeyhtiötyyppi on ZAO () eli (suljettu) osakeyhtiö. Sen osuuksien ostaminen ja myyminen ei ole yhtä helppoa kuin avoimen osakeyhtiön osakkeiden, ja osakkaiden enimmäismäärä on 50 (Venäjä). Lähin suomalainen vastine on Oy. Venäjän yksityistämisprosessissa samassa omistuksessa säilytettävät yhtiöt rekisteröitiin suljetuiksi osakeyhtiöiksi.
Suosittu yhtiötyyppi on OOO () eli rajoitetun vastuun yhteisö.
Tera (kerrannaisyksikkö)

Tera (tunnus T, , "hirviö") on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa biljoonakertaista (1012). Esimerkiksi terametri (Tm) on biljoona metriä, siis miljoona kertaa miljoona metriä.
Tietokonetekniikassa teralla saatetaan tarkoittaa määrää 240 = 1 099 511 627 776. Sekaannusten välttämiseksi tälle määrälle on ehdotettu etuliitettä "tebi". Tbps tarkoittaa terabittiä sekunnissa.
Peta

Peta (tunnus P) on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa tuhatbiljoonakertaista (1015). Esimerkiksi petametri (Pm) on tuhat biljoonaa metriä.
Etuliitteen nimi tulee kreikankielisestä lukusanasta "pente", 'viisi': petan kerroin on yhtä kuin 10005.
Birkenau

Birkenau oli saksalainen tuhoamisleiri toisen maailmansodan aikana. Se tunnettiin nimellä KL Auschwitz II ja myöhemmin KZ Auschwitz II.
Birkenaun tuhoamisleiri rakennettiin Brzezinkan kylään noin kolmen kilometrin päähän Auschwitzin pääleiristä, jonka puolankielinen nimi oli Oswiecim. Sen rakentaminen aloitettiin lokakuussa 1941, ja tuhoaminen aloitettiin maaliskuussa 1942. Ensimmäiset vangit olivat 945 venäläistä sotavankia ja muutama puolalainen, jotka tuotiin Auschwitz I:stä. Leiri oli alun perin tarkoitettu venäläisiä sotavankeja varten.. Leiri levittäytyi 175 hehtaarin alueelle, ja siellä oli yli 300 rakennusta. Yhdessä rakennuksessa asui kerralla jopa tuhat vankia. Rakennuksista on säilynyt 45 tiilistä ja 22 puista rakennusta lähes alkuperäisessä kunnossa.
Birkenaun leiri oli ensisijaisesti tuhoamisleiri, kun Auschwitzin muut leirit olivat ennen kaikkea työleirejä. Sinne tuotiin junalasteittain juutalaisia ympäri Eurooppaa tuhottaviksi ja poltettaviksi. Esimerkiksi kevät-kesällä 1944 leirillä surmattiin arviolta jopa 400 000 Unkarin juutalaista. Tuhoaminen oli osa Adolf Eichmannin suunnittelemaa lopullista ratkaisua. Leirin uhrien joukossa oli myös muun muassa romaneja ja puolalaisia. Leirin väkiluku elokuussa 1944 oli yli 90 000. Kaikkiaan Auschwitz-Birkenaun leirien läpi kulki arviolta 1,5 miljoonaa vankia. 
Vangit tuotiin Birkenauhun junalla. Purkulaiturilla lääkärit tarkastivat heidät välittömästi, jonka jälkeen työkyvyttömäksi todetut jatkoivat matkaansa raiteen päässä oleville kaasukammioille tapettaviksi. Tavallisesti vauvat, lapset ja vanhukset kuolivat nopeasti tulonsa jälkeen, elleivät joutuneet Josef Mengelen kaltaisten lääkäreiden tutkimuskohteiksi.
Tammikuussa 1945 noin 58 000 Birkenaun vankia pakotettiin kuolemanmarsseille kohti länttä, koska puna-armeija lähestyi aluetta. Useimmat kuolivat matkalla. Ajanpuutteen vuoksi SS-miehet eivät ehtineet tuhota kaikkia rakennuksia, kuten he tekivät Bełżecissä, Sobibórissa ja Treblinkassa. 
Puna-armeija saapui Auschwitziin 27. tammikuuta 1945 ja vapautti siellä vielä olleet runsaat 7 000 vankia.
Krematorion III ja IV välissä paljastettiin huhtikuussa 1967 Kansainvälinen Auschwitzin uhrien muistomerkki.
O

O (o) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 15. kirjain. O-kirjaimen nimi suomen kielessä on "oo" ja äännearvo .
Latinalaista "O"-kirjainta vastaa kreikkalaisessa kirjaimistossa kirjain omikron (O, o), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan kyrillinen О. Yhdennäköisyydestään huolimatta ne ovat Unicode-merkistössä eri merkkejä.
Historiaa.
Latinalainen "O" lainautui sellaisenaan etruskin kautta kreikan lyhyttä /o/-foneemia osoittaneesta "omikron"-kirjaimesta.
Omikronin edeltäjä oli foinikialainen `"ayin", joka muodoltaan muistutti jo O:ta ja osoitti soinnillista faryngaalista frikatiivia [ʕ]. Sen edeltäjien muoto saattoi olla myös neliömäinen tai kolmiomainen. Tämä oli yksi foinikiassa kuten muissakin seemiläisissä kielissä esiintyneistä konsonanttifoneemeista, joita kreikassa ei esiintynyt, joten kreikkalaiset muuttivat sen vokaalin merkiksi. Muita vastaavia olivat "alfa" (kreikassa vokaali [a] &lt; foinikiassa glottaaliklusiili [ʔ]), "epsilon" (kr. [ɛ] tai [e] &lt; foin. [h]), "eeta" (kr. [eː] &lt; foin. [ḥ]) ja "joota" (kr. [i] ja [j] &lt; foin. [j]). Samalla kirjaimiston tyyppi vaihtui abjadista aakkostoksi. 
Pitkälle "o":lle kreikassa oli erillinen kirjain "oomega" (Ω, ω) todennäköisesti koska vokaaleja erotti paitsi kvantiteetti myös laatu: omikronin "Ο" otaksutaan olleen puolisuppea [o] ja oomegan "Ω" puoliväljä [ɔː]. Oomega oli kreikkalaisten lisäyksiä aakkostoon eli sille ei ole edeltäjää seemiläisissä kirjaimistoissa. Muita tällaisia olivat ypsilon, fii, khii ja psii. Kaikki sijoitettiin aakkosjärjestyksessä aivan loppuun.
O suomen kielessä.
O-kirjaimella merkitään suomen kielessä pyöreää välistä takavokaalia . 
O muissa kielissä.
Kaikissa latinalaista kirjaimistoa käyttävissä kielissä "O" vähintään alun perin on osoittanut pyöreää välistä (kielen mukaisesti puolisuppeaa tai puoliväljää) takavokaalia, mutta äänteenmuutosten seurauksena kytkös on voinut horjua.
Niin romaanisissa, germaanisissa, kelttiläisissä, balttilaisissa, slaavilaisissa kuin latinalaista kirjaimistoa käyttävissä uralilaisissakin kielissä samoin kuin albaniassa, turkissa ja maltassa "O" on yleensä pyöreä puolisuppea tai puoliväljä takavokaali [o] tai [ɔ]; kesto vaihtelee kielittäin ja sanoittain. [u] on mahdollinen ääntämys portugalissa ja katalaanissa ja yleinen ruotsissa. Ruotsissa [o]:ta merkitään paitsi joskus "O":lla myös "Å"-kirjaimella. Hollannissa ja afrikaansissa "O" on [ɔ] tai [oː], mutta digrafi "OE" osoittaa vokaali [u].
Englannissa O:n ääntyminen vaihtelee tavattomasti, esim. sanassa "hot" amerikanenglannissa yleisesti [ɑ], brittienglannissa [ɒ] tai [ɔ]; sanassa "core" [ɔː], sanassa "too" [uː], sanassa "foot" [ʊ], sanassa "women" [ɪ] jne.
Zyklon B

Zyklon (myöhemmin Zyklon A) oli alun perin saksalaisen Nobel-palkitun kemistin Fritz Haberin ennen ensimmäistä maailmansotaa tuholaismyrkyksi suunnitteleman syaanivetyvalmisteen tavaramerkki. Valmisteen vaikuttava aine on sinihappo (HCN).
Maailmansotien välissä siitä jatkokehiteltiin sinetöityihin kanistereihin pakattu Zyklon B, jota käytettiin vesiliuoksena desinfiointiin ja kaasuna loisten ja tuholaisten torjuntaan. Zyklon B:ta vastaava tuote on yhä tuotannossa tuholaistorjuntaa varten Tšekissä tuotemerkillä Uragan D2 (”Uragan” tarkoittaa hurrikaania). 
Tunnetuksi Zyklon B:n tekivät natsit käyttäessään sitä tuhoamisleireillään vankien tappamiseen. Tutkimusten mukaan konsentraatioltaan 3 440 ppm Zyklon B:tä sisältävä kaasuseos tappaa ihmisen minuutissa.
Zyklon B toimitettiin käyttäjälle kidemuotoisena. Kidevedettömiin, voimakkaasti absorboiviin kipsikiteisiin oli imeytetty nestemuotoista syaanivetyä. Sitä säilytettiin ilmatiiviissä purkeissa. Tuotteeseen oli alun perin lisätty hajuaine, koska kaikki eivät tunnistaneet sen heikkoa karvasmantelin tuoksua. Natsi-Saksan viranomaiset vaativat heille toimitettavasta Zyklon B:stä hajuaineen poistettavaksi.
Käyttö ihmisiin.
Toisen maailmansodan aikaisilla keskitysleireillä kidemuotoinen myrkky pudotettiin kaasukammioiden ilmanvaihtoventtiileihin, minkä jälkeen siitä ilmankosteuden vaikutuksesta vapautui ilmaan tappavaa syanidikaasua. Rudolf Hössin mukaan 5–7 kiloa Zyklon B -kaasua riitti tappamaan 1 500 ihmistä. Kahdessa vuodessa kaasua kului pelkästään Auschwitzissa noin 20 000 kiloa. Kiteet valmisti ja toimitti leireille IG Farbenin alaiset yritykset Degesch ja Tesch &amp; Stabenow. Patentin omisti Degesch. Ensimmäiset kokeet tehtiin Auschwitzissa 3. syyskuuta 1941 venäläisillä sotavangeilla. Sodan aikana natsit murhasivat Zyklon B:llä yli miljoona ihmistä, joista pääosa oli juutalaisia.
Zyklon B ja holokaustin kieltäminen.
Internetissä voi törmätä erilaisiin denialistisiin näkökantoihin, jotka kieltävät juutalaisten holokaustin tapahtumisen. Zyklon B:n vaikutuksilla ja käytön vaikeudella spekulointi on ollut revisionistien mieliaihe. Yhtenä todisteena sille, ettei kaasua olisi käytetty, on esitetty, että kaasukammioista ei ole löydetty jäänteitä preussinsinisestä, jota Zyklon B:n käytöstä olisi pitänyt jäädä. Krakovan oikeustieteellinen tutkimuskeskus Instytut Ekspertyz Sądowych löysi kuitenkin vuonna 1994 rakennuksista huomattavia syanidimääriä.
Saksan laki määräsi Zyklon B -kaasuun merkintäaineen varoittamaan hajulla kaasun olemassaolosta. SS:n vaatimuksesta haju poistettiin. Jos kaasua käytettiin vain ruumiisiin ja syöpäläisten hävittämiseen, tälle toimenpiteelle ei olisi ollut mitään tarvetta.
Zyklon-nimen muu käyttö.
Zyklon on saksaa ja tarkoittaa pyörremyrskyä, syklonia.
Westerbork

Westerbork on kylä Alankomaiden koillisosassa Drenthen provinssissa, Midden-Drenthen kunnassa. Paikkakunta tunnetaan erityisesti 10 km sen pohjoispuolella sijainneesta natsien keskitysleiristä "Kamp Westerbork".
Kamp Westerborkin historia.
Alankomaiden hallitus perusti Westerborkin leirin lokakuussa 1939 juutalaisia pakolaisia varten. Pakolaiset tulivat pääasiassa Saksasta, mutta heitä saapui myös Itävallasta, Tšekkoslovakiasta ja Puolasta paettuaan kansallissosialistien harjoittamaa juutalaisvainoa. Saksan miehitettyä maan keväällä 1940 paikka toimi vuodet 1942–1944 hollanninjuutalaisten kokoamisleirinä, josta heidät lähetettiin tavarajunilla eteenpäin itään tuhoamisleireille kuten Auschwitz, Bergen-Belsen, Sobibor ja Theresienstadt. Kaikkiaan saksalaiset kuljettivat leiriltä 97 776 juutalaista (toisten lähteiden mukaan 107 000) 93:lla tavarajunalla. Leirille joutuneista vain 5 000:n kerrotaan jääneen henkiin. Leirille tuotiin myös 400 romania sekä sodan loppuvaiheissa 400 vastarintaliikkeessä toiminutta naista. Leirin päällikkönä toimi Erich Deppner.
Anne Frank perheineen kuljetettiin ensimmäisessä kolmesta viimeisestä junasta Auschwitziin 2. syyskuuta, 1944. Sinne he saapuivat kolme päivää myöhemmin.
Kanadalaiset joukot vapauttivat Westerborkin leirin viimeiset 876 asukasta 12. huhtikuuta 1945.
Sodan päätyttyä leirillä pidettiin vankeina henkilöitä, joita syytettiin myötämielisyydestä natseille. Tämän jälkeen leirille majoitettiin Alankomaiden Itä-Intiasta (nykyisestä Indonesiasta) paenneita hollantilaisia. Myöhemmin leirille annettiin nimeksi Kamp Schattenberg ja sinne majoitettiin Molukeilta saapuneita pakolaisia.
Vuonna 1969] alueelle asennettiin Westerbork Synthesis Radio Telescope (WSRT). Varsinainen leiri hävitettiin 1971. Nykyään leirin alueella on museo (perustettu 1983) ja muistomerkkejä sodanaikaisten tapahtumien ja uhrien muistoksi.
Chełmnon tuhoamisleiri

Chełmnon tuhoamisleiri oli natsi-Saksan aikainen tuhoamisleiri, joka sijaitsi Chełmno nad Neremin kylässä () Länsi-Puolassa noin 70 kilometriä Łódźista länteen. Leirin toiminta alkoi 7. joulukuuta 1941, jolloin ensimmäisenä komendanttina oli Herbert Lange. Leiri oli ensimmäinen sellainen pysyvä leiri, jossa juutalaisia massamurhattiin myrkkykaasun avulla. Aluksi leirillä oli käytössä kolme kaasukuorma-autoa, joihin jokaiseen mahtui noin 50–70 ihmistä kaasutettavaksi hiilimonoksidilla. Tarkoituksena oli surmata Posenin provinssin, Łódźin gheton ja lähiympäristön juutalaiset. Seuraavina vuosina leirillä surmattiin ainakin 152 000 ihmistä (joidenkin lähteiden mukaan 360 000), juutalaisten lisäksi puolalaisia, venäläisiä sotavankeja ja romaneja. Vain kahden ihmisen tiedetään selvinneen hengissä Chełmnon tuhoamisleiriltä
Kuljetukset Chełmnoon loppuivat ja sen polttouuni räjäytettiin maalis–huhtikuussa 1943, koska läheisellä Warthegaun alueella ei enää elänyt juurikaan juutalaisia. Helmikuussa 1944 se avattiin uudelleen Łódźin gheton loppujen asukkaiden tuhoamiseksi. Syksyllä 1944 saksalaiset pakottivat jäljelle jääneet juutalaisvangit tuhoamaan todisteet joukkomurhasta. Saksalaiset jättivät leirin 17. tammikuuta 1945 yöllä puna-armeijan lähestyessä aluetta. Sitä ennen kaikki jäljellä olevat vangit oli ammuttu.
Monowitz

Monowitz oli natsien työleiri lähellä Oświęcimiä Monowicen kylässä. Se oli Auschwitzin alaleiri ja tunnettiin myös nimellä KL Auschwitz III. Leirin tarkoituksena oli toimia tukikohtana viereisen IG Farbenin nitriilikumitehtaan työntekijöille. Tehtaan nimi oli Buna Werke. Keskitysleirivangit olivat rakentaneet tehtaan.
Leiri avattiin 31. toukokuuta 1942 ja siihen liitettiin myöhemmin useita alaleirejä (Althammer, Blechhammer, Budy, Fuerstengrube, Gleiwitz, Rajsko ja Tschechowitz), joita oli laajalla alueella ympäristössä. 
Ensimmäiset kaksituhatta vankia tuotiin Auschwitzista lokakuussa 1942. Leirin vankimäärä kasvoi kuuteentuhanteen vuonna 1943, ja enimmillään vankeja oli melkein 11 000 vuonna 1944. Leirillä surmattiin 1670 vankia, ja 11 000 lähetettiin Auschwitziin ja Birkenauhun, missä useimmat heistä tapettii myrkkyruiskeilla tai kaasukammioissa.
Monowitzin leiri toimi aina tammikuuhun 1945, jolloin puna-armeija vapautti leirin, jonka saksalaiset olivat vetäytyessään suurimmaksi osaksi tyhjentäneet. Leiriin oli jätetty vain harvoja sairaita tai liian heikkoja vankeja, joita ei ollut otettu mukaan kuolemanmarssiin. Yksi vapautetuista ja hengissä selvinneistä vangeista oli kirjailija Primo Levi.
Täydellinen muodonvaihdos

Täydellinen muodonvaihdos on prosessi, jossa hyönteisen elinkiertoon liittyy neljä eri kehitysvaihetta: muna, toukka, kotelo ja aikuinen. Erona osittaiseen muodonvaihdokseen täydellisessä muodonvaihdoksessa toukka ei muistuta aikuista, ja toukka-asteen ja aikuisasteen välillä on koteloaste. Täydellinen muodonvaihdos on monofyleettinen ominaisuus ja esiintyy kaikilla ylälahkoon "Endopterygota" kuuluvissa hyönteislahkoissa.
Hyönteisen kehitys alkaa naaraan munimasta munasta ("ovo"), jonka sisällä hedelmöityneestä munasolusta kehittyy toukka ("larva", monikossa "larvae"). Toukan kuoriuduttua munasta sen tehtävä on syödä ja kerätä siten energiaa seuraavia elinvaiheita varten. Toukkavaiheen aikana toukka luo nahkansa useita kertoja ja kasvaa jokaisen nahanluonnin yhteydessä jonkin verran suuremmaksi. Nahanluontikertojen lukumäärä vaihtelee. ja usein toukan ulkoasu muuttuu nahanluontien yhteydessä. Viimeisen nahanluonnin aikana toukkanahan alta paljastuu kotelo ("pupa"/"chrysalis"). Kotelo on yleensä liikuntakyvytön, ja saalistajien hämäämiseksi se on usein toukan rakentaman kotelokopan ympäröimä. Kotelovaiheessa toukan koko ruumis hajoaa kotelon sisällä, ja lepotilassa olleista eriytymättömistä soluista kehittyy kokonaan uusi yksilö, jossa ei ole yhtäkään samaa solua kuin toukan ruumiissa. Kotelovaiheen aikana eläin käyttää ainoastaan toukkana syömästään ravinnosta keräämäänsä energiaa. Kotelovaiheen pituus vaihtelee, ja usein se sijoittuu talvikaudelle tai kuivaan kauteen, jolloin ravintoa on muutoinkin vähän.
Kotelovaiheen päättyessä aikuinen hyönteisyksilö ("imago") murtaa tiensä ulos kotelosta. Siivekkäiden hyönteisten tapauksessa vastakuoriutuneen aikuisen täytyy vielä oikaista ja kuivata siipensä ennen kuin voi lähteä liikkeelle.
Lahkot.
Hyönteislahkoista täydellisen muodonvaihdoksen käyvät läpi
Se on myös esiintynyt sukupuuttoon hävinneissä lahkoissa "Mimioptera" sekä "Protodiptera".
Osittainen muodonvaihdos

Osittainen muodonvaihdos eli vaillinainen muodonvaihdos on tapahtumasarja, jossa hyönteisen elämä jakautuu kolmeen kehitysvaiheeseen: munaan, toukkavaiheeseen ja aikuiseen yksilöön. Muodonvaihdoksesta puuttuu kotelovaihe, mutta puuttuva vaihe voi olla jokin muukin.
Hyönteisen kehitys alkaa naaraan munimasta munasta ("ovo"). Munan sisällä hedelmöitynyt munasolu kehittyy toukaksi, josta käytetään nimitystä nymfi ("nymph") tai vedessä elävän toukan tapauksessa naiadi ("naiad"). Nymfi alkaa syödä kerätäkseen energiaa kehitystä varten ja kasvaessaan se luo nahkansa useita kertoja. On tavallista, että toukan värityksessä ja kuvioinnissa tapahtuu huomattaviakin muutoksia nahanluontien välillä. Osittaisessa muodonvaihdoksessa nymfi muistuttaa yleensä ulkoisesti monin tavoin aikuista yksilöä mutta siivet ja toimivat sukuelimet puuttuvat kuitenkin aina. On tavallista, että toukkavaiheiden lähestyessä loppua nymfi alkaa muistuttaa yhä enemmän aikuista hyönteistä esimerkiksi siiventynkien kasvaessa suuremmiksi.
Viimeisen nahanluonnin aikana toukkanahan alta paljastuu aikuinen hyönteisyksilö ("imago"). Muista osittaisen muodonvaihdoksen läpikäyvistä hyönteisistä poiketen ripsiäisillä viimeiset kolme toukkavaihetta ovat liikkumattomia eivätkä ne hanki ravintoa. Tämä hieman täydellisen muodonvaihdoksen kotelovaihetta muistuttava piirre on esimerkki konvergentista evoluutiosta.
Lahkot.
Hyönteisillä osittaista muodonvaihdosta esiintyy lahkoissa
Tupolev ANT-1

ANT-1 oli neuvostoliittolainen yksipaikkainen ja yksitasoinen urheilulentokoneen prototyyppi. Kone oli ensimmäinen Andrei Tupolevin suunnittelema moottorilentokone.
Tausta.
Vuonna 1920 Neuvosto-Venäjän ilmavoimat pyysi tutkijoita kehittämään kevyitä ja lujia metalliseoksia lentokoneita varten. Insinöörit I. Sidorov, V. Butalov ja J. Muzalevskij kollegoineen saivat teetettyä Gospromtsvetmetin tehtaalla (Kolchuginon kylässä Vladimirin alueella) ensimmäiset alumiiniharkot - seos sai joksikin aikaa nimen "kolchugalumin". Syksyllä 1922 valmistuivat ensimmäiset alumiiniset ohutlevyt ja vuonna 1923 valmistettiin aaltopeltiä. Tutkimusinstituutti TsAGIn komitea tutki seoksen ominaisuuksia ja kelpuutti sen lentokoneen raaka-aineeksi.
TsaGIn komitea päätti, että kyseistä alumiiniseosta tulisi käyttää ANT-1-lentokoneessa, jota oli kehitetty TsAGIssa vuodesta 1921 asti. Koneen suunnitelmassa alumiinia käytettiin rungossa ja siivessä. Prototyyppi tehtiin kuitenkin pääosin puurakenteisena ja kangasverhoiltuna.
ANT-1:tä rakennettiin huhtikuusta 1922 lokakuuhun 1923 asti. 21. lokakuuta 1923 lennettiin ensimmäinen koelento E. Pogosskij'n ohjaamana.
Kohtalo.
Koneen lopullisesta kohtalosta ei ole täyttä varmuutta. On kuitenkin arveltu, että saksalaiset tuhosivat koneen operaatio Barbarossan aikana vuonna 1941.
Tupolev ANT-2

ANT-2 oli Tupolevin valmistama kevyt matkustajalentokone ja ensimmäinen neuvostoliittolainen täysin metallirunkoinen kone.
Kehitys.
Sen suunnitteli Andrei Tupolev, jonka suunnitteluryhmä työskenteli tuolloin TsAGI-tutkimuslaitoksessa.
Kone oli vapaastikantava ylätaso. Kuten Junkersin koneet se oli aaltopeltikuorinen. Koneeseen sopi ohjaaja ja kaksi matkustajaa. Voimalaitteena oli englantilainen "Bristol Lucifer", jonka teho oli 100 hv.
Koneen ensilento tapahtui 26. toukokuuta 1924. Koelentäjänä toimi Nikolai Ivanovits Petrov. Koelentoja jatkettiin huhtikuuhun 1925 asti. Koneen laajaa sarjavalmistusta ei aloitettu, mutta se kehitti Neuvostoliiton lentokoneteollisuuden osaamista etenkin alumiinin käytön suhteen. Viiden koneen valmistusta harkittiin, mutta vuonna 1930 vain yksi ANT-2bis valmistettiin. Siinä oli 200 hevosvoiman moottori ja se pystyi kuljettamaan kolme matkustajaa. Kone on nykyään Moskovan lähellä Moninon ilmailumuseossa.
Microsoft Word

Microsoft Word on Microsoftin kehittämä maailmanlaajuisessa käytössä oleva tekstinkäsittelyohjelma, joka on saatavina useina erikielisinä versioina.
Sitä käytetään monilla työpaikoilla ja koulutuksessa. Sitä voi nykyään kokeilla ilmaiseksi, mutta maksaa sen jälkeen. Se sisältyy Microsoft 365 -pakettiin.
Ohjelman uusimmat versiot on julkaistu osana Microsoft Office -ohjelmistoa Windows 2000-, XP- ja OS X -käyttöjärjestelmille. 
Wordin kanssa samoista markkinoista kilpailevat mm. Adobe FrameMaker, Corel WordPerfect, Apache OpenOffice, LibreOffice ja Google Docs.
Historia.
Word julkaistiin nimellä Multi-Tool Word Xenixille ja MS-DOSille 25. lokakuuta 1983. Ohjelma ei ollut aluksi menestys, sillä kilpailu WordStarin ja WordPerfectin taholta oli tiukkaa. Vasta Windows 3.0:lle vuonna 1990 julkaistu Word valtasi tekstinkäsittelyohjelmien markkinat.
Vuonna 1997 Word for Windowsin markkinaosuus oli yli 90 %.
Wordin kehitystä johti Charles Simonyi, joka oli työskennellyt Xerox PARCissa. Hän kuitenkin tuskastui siihen, että Xerox ei saanut ideoitaan ja tutkimustyötään siirrettyä tuotteiksi ja siirtyi 1991 Microsoftille.
Simonyi palkkasi tuttunsa Xeroxin tutkimuskeskuksesta, Richard Brodien joka alkoi 1982 kehittää hiirellä ohjattua tekstinkäsittelyohjelmaa. Ensimmäinen Wordin versio oli pieni ohjelma, mutta siinä oli kehittyneitä ominaisuuksia, kun tyylit, monta ikkunaa, alaviitteet, toiminnan kumous (undo), kirjeiden tuottaminen (mail merge) ja suhteutetut fontit vain vakiolevyisten sijaan, joita voisi käyttää uusien lasertulostinten kanssa. Jopa Bill Gates oli vaikuttunut siitä, että ohjelma päivitti graafista ruutua reaaliajassa samalla kuin tekstiä kirjoitettiin.
Wordin demo jaettiin PC World -lehden kylkiäisenä marraskuun 1983 numeron mukana. Arvostelut olivat kuitenkin vaihtelevia, sillä ohjelmaa pidettiin vaikeana oppia Microsoftin pistäessä tekstinkäsittelyn täysin uusiksi.
Vuonna 1984 julkaistun Word 1.1a:n lähdekoodi on julkaistu Computer History Museumin verkkosivulla.
Patenttiriita vuodesta 2009.
Elokuussa 2009 uutisoitiin Wordin rikkovan kanadalaisen i4i-yhtiön patenttia. Patenttirikkomus koskee Microsoftin koodausta, jota käytetään tekstin muokkausten esittämisessä ja koodaamisessa. Patenttirikkomuksen johdosta Word saattaa joutua myyntikieltoon Yhdysvalloissa, ja Microsoftille määrättiin tapauksen johdosta 290 miljoonan dollarin sakot. Riidan odotetaan ratkeavan korkeimmassa oikeudessa vuonna 2011. Lopulta Microsoft tuomittiin maksamaan korvauksia lähes 300 miljoonaa dollaria.
Tupolev ANT-3

ANT-3 oli Tupolevin 1920-luvun puolivälissä valmistama kaksitasoinen ja kaksipaikkainen neuvostoliittolainen tiedustelulentokone.
Kehitys.
ANT-3 oli toinen Andrei Tupolevin TsaGIssa vuosina 1924–25 kehittämä kokometallinen (duralumiinia) lentokone. Kehitysvaiheessa R-3:na tunnetun lentokoneen ensilento tapahtui elokuussa 1925. Koelentäjinä olivat W.N.Flippov ja Mihail Gromov. Prototyypissä oli yhdysvaltalainen 400 hv Liberty L-12 -moottori, tuotantoversioissa oli lisenssiversio Liberty M-5-moottorista. R-3LD-versiossa oli ranskalainen Lorraine-Dietrich-moottori. Myös BMW VI-moottoria kokeiltiin.
Valmistus ja käyttö.
Konetta valmistettiin kaiken kaikkiaan 103 (110?) kappaletta eri versioina. Sitä käytettiin Neuvostoliiton ilmavoimissa (VVS) ja siviili-ilmailussa (GVF; vuodesta 1932 Aeroflot) 1930-luvun puoliväliin saakka.
Joulukuussa 1925 yhteen koneeseen asennettiin englantilainen 450 hv:n Napier Lion -moottori. Se sai nimen "Proletarii". Mihail Gromov lensi sillä 31. elokuuta – 2. syyskuuta 1926 Euroopan ympärilennon reittiä Moskova-Königsberg-Berliini-Pariisi-Rooma-Wien-Varsova-Moskova. 7 150 km:n matka lennettiin 202,8 km/h keskinopeudella.
S.A. Schestakov lensi 20. elokuuta – 1. syyskuuta 1927 R-5:llä, jossa oli M-5-moottori, Moskovasta Koreaan ja Japaniin ja takaisin lentäen 153 tunnissa 20 000 km.
Tupolev I-4

Tupolev I-4 (prototyypistä käytettiin nimeä ANT-5) oli Tupolevin valmistama neuvostoliittolainen yksipaikkainen hävittäjä, joka lensi ensilentonsa heinäkuussa 1927 Stroilsjassa.
Koneita rakennettiin 371 kappaletta ja ne palvelivat Neuvostoliiton ilmavoimissa ja siviili-ilmailussa 1930-luvun puoliväliin saakka.
Tupolev TB-3

Tupolev TB-3 (ANT-6) oli neuvostoliittolainen, 1930-luvulla valmistettu raskas strateginen pommikone. Andrei Tupolevin suunnitteleman nelimoottorisen koneen ensilento tapahtui 22. joulukuuta 1930. Sitä valmistettiin 819 kappaletta 1930-luvun jälkipuoliskolle saakka. Tyyppiä käytettiin pommittajana vuoteen 1943 saakka, jonka jälkeen kuljetuskoneena. Tyypillä ANT-6A lennettiin pohjoisnavan yli. Kone oli myös Aeroflotin käytössä.
Rintamapalveluksessa pommittajana kone oli muun muassa Neuvostoliiton ja Japanin välisessä konfliktissa 1930-luvun jälkipuoliskolla Mongoliassa, talvisodassa 1939–1940 ja toisen maailmansodan aikana 1941–1943. Kone osallistui lähes kaikkiin suuriin taisteluihin vuoteen 1943 asti, mukaan lukien Smolenskin, Moskovan, Stalingradin ja Kurskin taisteluihin, sekä Leningradin piiritykseen. Sitä käytettiin myös laskuvarjojoukkojen ja panssarivaunujen kuljetuksiin. Kone toimi myös nk. parasiittikoneiden emäaluksena (hävittäjä laukaistiin lentävästä koneesta).
1930-luvun loppupuolella koneita luovutettiin Kiinan ilmavoimille taisteluun japanilaisia vastaan.
EditPad

EditPad on Just Great Softwaren tekemä tekstieditori, joka on saatavilla Windowsille ja Linuxille. EditPad hallitsee yli 80 ohjelmointikielen syntaksin värjäyksen. Muita toimintoja ovat säännöllisiä lausekkeita ymmärtävä "etsi ja korvaa", välilehdet sekä kahden tekstin vertailu.
EditPadista on saatavilla kaksi versiota: maksullinen EditPad Pro ja ei-kaupallisessa käytössä ilmainen EditPad Lite. EditPad Pron kokeiluversio on ladattavissa osoitteesta http://www.editpadpro.com/.
Rudolf Höss

"SS-Obersturmbannführer" Rudolf Franz Ferdinand Höss (vaihtoehtoisia kirjoitusmuotoja Höß, Hoeß tai Hoess, 25. marraskuuta 1900 Baden-Baden – 16. huhtikuuta 1947 Oświęcim) oli Auschwitzin keskitysleirin päällikkönä tunnettu saksalaisupseeri. Hän oli SS-joukkojen ja Waffen-SS:n jäsen. 
Lapsuus ja nuoruus.
Höss syntyi tiukan katoliseen perheeseen, ja vaikka hänen isänsä toivoi pojastaan pappia, hän liittyi isänsä kuoleman jälkeen vapaaehtoisena Saksan armeijaan ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1915. Hänet siirrettiin Turkkiin, jossa hän saavutti kersantin arvon ja palkittiin ensimmäisen ja toisen luokan rautaristillä. Sodan jälkeen Höss liittyi Freikorps Roßbachiin ja sitten vuonna 1922 Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen. Seuraavana vuonna hänet tuomittiin kymmeneksi vuodeksi vankilaan Walther Kadowin murhasta, ja hänen rikoskumppaninsa Martin Bormann sai vain vuoden pituisen vankeusrangaistuksen. Höss vapautettiin yleisessä armahduksessa vuonna 1928, ja hän liittyi Artamanen-Gesellschaft -yhteisöön.
Ura SS-joukoissa.
Heinrich Himmlerin suosituksesta Höss anoi SS:n jäsenyyttä vuonna 1933 ja hänet hyväksyttiin seuraavana vuonna. Samalla hänestä tuli "Totenkopfverbandin" jäsen. Hänet siirrettiin Dachaun keskitysleirille ja Höss sai "Blockführerin" arvon 1935. Vuonna 1938 Höss ylennettiin "SS-Hauptsturmführeriksi" ja siirrettiin Sachsenhausenin leirille. Hän vastaanotti Auschwitzin komentajan tehtävät 5. tammikuuta 1940 ja oli asemassa 1. joulukuuta 1943 asti, jolloin hänet korvasi Arthur Liebehenschel. Höss siirtyi Liebehenschelin entiseen tehtävään SS:n Wirtschaftsverwaltungshauptamtiin (WVHA). 8. toukokuuta 1944 Höss palasi Auschwitziin Heinrich Himmlerin pyynnöstä toteuttaakseen niin kutsutun "Aktion Hössin", jossa oli tarkoituksena valmistella KL Auschwitz II Birkenau Unkarin juutalaisten tuhoamiseksi.
Elämä toisen maailmansodan jälkeen.
Saksan luhistuttua Hössin onnistui soluttautua väärän henkilöllisyyden turvin Saksan laivaston viestikouluun Syltin saarelle. Hänet internoitiin brittiläiselle vankileirille Kielin kanavan lähelle. Höss onnistui edelleen salaamaan henkilöllisyytensä ja hän vapautui nopeasti sotavankeudesta. Vapautumisensa jälkeen hän työskenteli kahdeksan kuukauden ajan maatilalla Flensburgin läheisyydessä. 
Brittiläiset sotilaspoliisit ottivat Hössin kiinni 11. maaliskuuta 1946, minkä jälkeen hän toimi todistajana Ernst Kaltenbrunnerin, Oswald Pohlin ja IG Farben -yhtiön oikeudenkäynneissä Nürnbergissä. 25. toukokuuta 1946 hänet luovutettiin Puolaan, jossa hänet tuomittiin kuolemaan 2. huhtikuuta 1947. Kaksi viikkoa myöhemmin Rudolf Höss hirtettiin Auschwitzin keskitysleirin krematorio I:n edessä.
Ollessaan vangittuna Puolassa Höss kirjoitti muistelmansa, jotka julkaistiin vuonna 1958 nimellä "Kommandant in Auschwitz: Autobiographische Aufzeichnungen" (suom. "SS-Obersturmbannführer Rudolf Hössin omaelämäkerta", 1959 ja "Auschwitzin komendantti: omaelämäkerta", 2008).
Symphony X

Symphony X on yhdysvaltalainen metallimusiikkia esittävä yhtye.
Historia.
Yhtyeen perusti Michael Romeo vuonna 1994, jolloin yhtyeeseen kuuluivat Thomas Miller (bassokitara), Rod Tyler (laulu), Jason Rullo (rummut) ja Michael Pinnella (koskettimet). Yhtye julkaisi ensimmäisen levynsä "Symphony X" samana vuonna. Levy julkaistiin tuolloin vain Japanissa, missä menestys oli hyvää. Pian tämän jälkeen alkuperäinen laulaja Rod Tyler lähti yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli nykyinen Russel Allen, joka vaikutti vahvasti yhtyeen kehitykseen. Kuusi kuukautta ensimmäisen levyn jälkeen Symphony X julkaisi toisen albuminsa nimellä "The Damnation Game". Levy kasvatti yhtyeen suosiota Japanissa entisestään.
Seuraava albumi, "The Divine Wings of Tragedy" (1997) löi yhtyeen läpi Euroopassa. Levyn äänipuoli on huomattavasti parempi kuin kahdella ensimmäisellä levyllä, sillä levy oli tuotettu paljon aiempaa paremmin. Levy sisältää tunnettuja Symphony X kappaleita, kuten "Sea of Lies", "The Accolade" ja eeppinen 20-minuuttinen "The Divine Wings of Tragedy". 
"The Divine Wings of Tragedyn" levyttämisen jälkeen Jason Rullo lähti yhtyeestä henkilökohtaisten ongelmien vuoksi. Hänen korvaajakseen tuli Thomas Walling. Tällä kokoonpanolla he levyttivät seuraavan levynsä, "Twilight in Olympus" (1998). Samana vuonna Symphony X aloitti ensimmäisten keikkojensa tekemisen ja lähti kiertueelle. Samoihin aikoihin basisti, Thomas Miller päätti kuitenkin jättää yhtyeen. Syy on edelleen hieman epäselvä. Vuoden lopussa Symphony X julkaisi kokoelmalevyn, "Prelude to the Millennium", joka sisältää suosituimpia Symphony X -kappaleita kaikilta siihen asti ilmestyneiltä levyiltä lukuun ottamatta yhtyeen esikoisalbumia. Bonuksena mukana on kuitenkin uudelleen nauhoitettu "Masquerade". Prelude to the Millennium on nykyään melko harvinainen. Masqueraden uusi versio on julkaistu myöhemmin myös "The Odyssey" -levyn limited editionilla. 
Seuraava levy, "V: The New Mythology Suite" julkaistiin vuonna 2000. Jason Rullo oli palannut jälleen takaisin rumpuihin albumin levytykseen. Ensimmäistä kertaa yhtyeen riveissä soitti basisti Michael Lepond. Julkaisun jälkeisellä Euroopan kiertueella yhtye nauhoitti ensimmäisen livealbuminsa, "Live on the Edge Forever".
Vuonna 2002 julkaistiin seuraava studioalbumi, "The Odyssey". Levy on rankempi kuin aikaisemmat Symphony X -albumit, mutta ylläpitää yhtyeelle tutun tyylin suoraviivaisemmasta otteesta huolimatta. Tästä seuraava albumi, "Paradise Lost" ilmestyi kesäkuun 2007 lopulla. Levyn myötä Symphony X saavutti entistä suuremman suosion sekä Euroopassa että kotimaassaan Yhdysvalloissa. Tämä merkitsi myös Symphony X:n debyyttiä Yhdysvaltojen virallisella top 200 -listalla sijalla 123. 
Yhtye alkoi työstää uutta studioalbumia keväällä 2010, ja "Iconoclast" julkaistiin kesäkuussa 2011.
Musiikki.
Yhtyeen musiikkia voi kutsua progressiiviseksi metalliksi tai neoklassiseksi metalliksi. Musiikki on saanut paljon vaikutteita klassisesta musiikista (neoklassinen elementti). Musiikin rytmi etenee usein vaihtuvissa tahtilajeissa (progressiivinen elementti). Osan Symphony X:n materiaalista voi myös luokitella powermetalliksi.
Neoklassinen metalli

Neoklassinen metalli () tarkoittaa metallimusiikin lajia, jolle on tyypillistä tyylien lainaaminen klassisesta musiikista. Puhutaan muun muassa barokki- ja oopperatyyleistä. 
Neoklassisessa metallissa artistit yhdistävät klassisen musiikin elementtejä metallimusiikkiin. Musiikki on melodista, ja sävellyksien rytmirakenteet ovat usein klassisen musiikin mukaisia. 
Jon Lord oli ensimmäisiä muusikoita, joka sekoitti klassista musiikkia ja rock-musiikkia, pääosin kosketinsoittimille. Kitaristeista ensimmäisiä oli Ritchie Blackmore, 1970-luvun muista neoklassisista kitaristeista hyvä esimerkki on myös Uli Jon Roth. Neoklassinen metalli sai suurempaa huomiota Yngwie Malmsteenin ja hänen soolojensa suosion myötä 1980-luvulla. Muita neoklassisen metallin kehittäjiä 1980-luvulla olivat muun muassa Randy Rhoads, Paul Gilbert, Vinnie Moore, Marty Friedman ja Jason Becker. Tyylille tunnusomaista on kitaristien tekninen taituruus, nopeus ja täsmällisesti soitetut nuotit.
Tunnettujen klassisen musiikin teosten lainaaminen ja lisääminen kappaleisiin on tyylilajille tavanomaista. Myös sinfoniaorkesterin tai kuoron voidaan käyttää musiikin yhteydessä. Esimerkiksi power metal -yhtyeet, joilla on neoklassisia piirteitä (esimerkiksi Stratovarius), käyttävät vaihtuvia tahtilajeja harvoin, osa neoklassisen metallin yhtyeistä luokitellaan pääosin progressiiviseksi metalliksi, jossa vaihtuvat tahtilajit ovat isossa osassa. Tällaisia yhtyeitä ovat esimerkiksi Waltari, Winds, Symphony X ja espanjalainen Dark Moor. Yngwie Malmsteenin Rising Forcea pidetään yleisesti yhtenä tärkeimmistä neoklassisen metallin albumeista.
Piko

Piko (tunnus p) on SI-järjestelmän kerrannaisyksikön etuliite, joka tarkoittaa biljoonasosaa (10-12=0,000 000 000 001). Esimerkiksi pikofaradi (pF) on biljoonasosa faradia (F) ja siten 
1 000 pF = 1 nF, 
1 000 000 pF = 1 μF, 
1 000 000 000 pF = 1 mF ja 
1 000 000 000 000 pF = 1 F.
Marko Yli-Hannuksela

Marko Juhani Yli-Hannuksela (s. 21. joulukuuta 1973 Ilmajoki) on ilmajokelainen kaksinkertainen olympiamitalisti ja maailmanmestari kreikkalais-roomalaisessa painissa. Yli-Hannukselan seura on Ilmajoen Kisailijat ja valmentajana on toiminut isä Seppo Yli-Hannuksela. Yli-Hannuksela valittiin vuonna 2004 vuoden urheilijaksi.
Yli-Hannuksela kärsi uransa loppuvaiheissa loukkaantumisista. Elokuussa 2008 hän siirtyi valmentajaksi. Hän aloitti Suomen maajoukkueen kreikkalais-roomalaisen painin vastuuvalmentajana tammikuussa 2017. Aiemmin hän toimi maajoukkueen kakkosvalmentajana ja nuorten valmentajana. Hänellä on vaimonsa Gitan kanssa viisi lasta, joista Akseli ja Otso Yli-Hannuksela ovat myös painijoita.
”Myhistä” on julkaistu elämäkertakirja "Marko Yli-Hannuksela – Master Sporta" vuonna 2013. Elämäkerran on kirjoittanut ilmajokelainen painin Euroopan-mestari Jarkko Ala-Huikku ja se valittiin vuoden urheilukirjaksi vuonna 2013. Kirjasta on tehty myös dokumentti "Marko Yli-Hannuksela – Maailman paras".