tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Carolina Eyck

Carolina Eyck (s. 26. joulukuuta 1987 Berliini) on saksalainen muusikko, jonka soitin on theremin. 
Eyck aloitti pianonsoiton viisivuotiaana ja viulunsoiton ollessaan kuusi. Hänen opettajansa berliiniläisessä musiikkiin erikoistuneessa koulussa oli professori Ulla Scholz. Siirryttyän alttoviuluun Eyck sai opettajaksi professori Ditte Leserin. 
Vuonna 2005 Eyckin sävellys "Physikalische Formeln" nuorten säveltäjien kilpailun. Teos "Sciciani – Am wendischen Burgwall", harmonikalle ja jousille, voitti seuraavana vuonna radioasema RBB:n säveltäjäpalkinnon. 
Eyckille myönnettiin vuonna 2007 Tukholman kuninkaallisen musiikkikorkeakoulun stipendi viulua varten.
Eyck on opiskellut thereminin soittoa Lydia Kavinan oppilaana, ja hän soittaa soitinta "Big Briar Theremin series 91A" sekä Etherwaven ammattilais-thereminiä, jonka on valmistanut Robert Moog. Hän on kirjoittanut ensimmäisen saksankielisen thereminin oppikirjan "Die Kunst des Thereminspiels" ja opettaa soitinta. Hän on esiintynyt thereminsolistina useilla musiikkijuhlilla, esimerkiksi Baselissa, Davosissa, Łódźissa ja Budapestissa.
Eyck vieraili Suomessa lokakuussa 2011 Kansallisoopperan Tuhkimo-baletissa. Hän soitti neljässä esityksessä, minkä jälkeen hänen tilalleen tuli toinen soittaja. Kalevi Aho on säveltänyt hänelle konserton "Kahdeksan vuodenaikaa", joka kantaesitettiin 10.10.2012 Rovaniemellä Korundi-salissa. Eyck soitti konserton myös Oulu Sinfonian solistina syyskyyssa 2021.
Idänkukonkannus

Idänkukonkannus ("Consolida orientalis", syn. "Delphinium orientale") on yksivuotinen, purppuranpunakukkainen leinikkikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Idänkukonkannus kasvaa 20–60 cm korkeaksi. Pysty varsi on haaraton tai niukkahaarainen, ja ainakin yläosastaan sirottavakarvainen. Alimmat varsilehdet ovat pitkäruotisia, ylemmät lähes ruodittomia. Lehtilapa on 3–5-osainen ja toistamiseen kapealiuskainen. Kukinto on kapeahko, harsu ja monikukkainen terttu. Alimpien kukkien tukilehdet ovat liuskaisia ja ylimpien ehyitä. Kukkien esilehdet ovat tyviosasta kukkaperän kanssa yhdiskasvuisia ja kukkapohjukseen tai sen yli ulottuvia. Vastakohtaiset, purppuranpunaiset kukat ovat 2–3 cm leveitä. Verhiö on teriömäinen ja viisilehtinen. Ylimmän verholehden kannus on 6–12 mm pitkä. Terälehtiä on vain yksi ja sen lapa on kolmiliuskainen. Mesikannus on verholehden kannuksen sisällä. Emin vartalo on karvainen. Suomessa idänkukonkannus kukkii heinä-elokuussa. Kukinnan jälkeen kukkiin muodostuu yksi, 20–25 mm pitkä karvainen tuppilo, joka kapenee toispuolisesti jyrkästi lyhyeksi odaksi. Siemenet ovat väriltään punaruskeita. Monien muiden leinikkikasvien tapaan myös idänkukonkannus on myrkyllinen.
Levinneisyys.
Idänkukonkannus on alun perin kotoisin Etelä-Euroopasta Pyreneiden niemimaalta ja Balkanilta. Suomessa idänkukonkannusta on tavattu Etelä- ja Keski-Suomessa Vaasan korkeudelle saakka, sekä yksittäisiä esiintymiä myös pohjoisempana Oulun korkeudelle asti. Suuri osa Suomessa tehdyistä lajin havainnoista on kuitenkin 1900-luvun loppupuolelta.
Elinympäristö.
Suomessa idänkukonkannus on tulokaslaji, jota tavataan toisinaan myllyillä, satamissa ja kaatopaikoilla.
Käyttö.
Idänkukonkannusta viljellään myös koristekasvina.
Adlerfors

Adlerfors oli Ruotsin ritarihuoneeseen kirjoitettu aatelissuku numero 1720. Johan Forsman, kruununvouti Abraham Forsmanin poika auskultoi Svean hovioikeudessa 1705, minkä jälkeen hän liittyi vapaaehtoisena Helsingen rykmenttiin ja kohosi vuoteen 1720 mennessä ratsumestariksi. Hänet aateloitiin samana vuonna nimellä Adlerfors. Myös hänen pojastaan Carl Abrahamista tuli ratsumestari.
Adlerheim

Adlerheim oli Ruotsin ritarihuoneeseen kirjoitettu aatelissuku numero 1632. Peter Arosell (1679-1736) kuului aateliseen Stiernhöök-sukuun ja hänet aateloitiin vuonna 1719 nimellä Adlerheim yhdessä veljensä lasten kanssa.
 Hänen poikansa vuorineuvos Pehr Adlerheim teki vuonna 1741 Carl von Linnén kanssa tieteellisen matkan Öölantiin ja Gotlantiin.
Pedro López Quintana

Pedro López Quintana (s. 27. heinäkuuta 1953 Barbastro) on espanjalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Santiago de Compostelan arkkihiippakuntaan paavi Johannes Paavali II 15. kesäkuuta 1980. Hänet nimitettiin 12. joulukuuta 2002 Acropoliksen titulaariarkkipiispaksi, ja hänet konsekroi piispaksi 6. tammikuuta 2003 Leonardo Sandrin ja Antonio Maria Vegliòn avustama Johannes Paavali II.
López Quintana sai 8. helmikuuta 2003 nimityksen apostoliseksi nuntiukseksi Intiaan ja Nepaliin. 10. joulukuuta 2009 hänet nimitettiin apostoliseksi nuntiukseksi Kanadaan.
Katariinan puisto

Katariinan puisto on Katariinan palatsia ympäröivä puisto Puškinin esikaupunkialueella, lähellä Pietarin kaupunkia, entisessä Tsarskoje Selossa. Siinä on sekä 1700- että 1800-luvun elementtejä: muotopuutarha ja maisemapuutarha.
Muotopuutarha on aivan palatsin vieressä, ja sen suunnitteli keisarinna Elisabetin ohjeiden mukaan Bartolomeo Rastrellin johtama arkkitehtiryhmä. Englantilaiseksi puutarhaksi kutsutun osan suunnitteli 1770-luvulla Englannissa opiskellut Johann Busch.
Rikkakukonkannus

Rikkakukonkannus ("Consolida regalis", syn. "Delphinium consolida") on yksivuotinen, lähinnä Euroopassa tavattava leinikkikasvi.
Ulkonäkö ja koko.
Rikkakukonkannus kasvaa 20–50 cm, joskus jopa 80 cm korkeaksi. Varsi on pysty, haarainen ja yläosastaan alaspäisesti myötäkarvainen, joskus myös sirottavakarvainen. Alimmat varsilehdet ovat pitkäruotisia, ylemmät lähes ruodittomia. Lehtilapa on 3–5-osainen ja toistamiseen kapealiuskainen. Terttumainen kukinto on leveähkö ja niukkakukkainen. Kaikkien kukkien tukilehdet ovat tavallisesti ehyitä. Kukkien esilehdet ovat tyviosasta kukkaperän kanssa yhdiskasvuisia, mutta eivät ylety kukkapohjukseen saakka. Vastakohtaiset, siniset tai purppuranvivahteiset ja usein hieman kirjavat kukat ovat 2–3 cm leveitä. Verhiö on teriömäinen ja viisilehtinen. Ylimmän verholehden kannus on 15–25 mm pitkä. Terälehtiä on vain yksi ja sen lapa on kolmiliuskainen. Emin vartalo on kalju. Suomessa rikkakukonkannus kukkii kesä-syyskuussa. Kukinnan jälkeen kukkiin muodostuu yksi, 6–15 mm pitkä kalju tai harvakarvainen tuppilo, joka kapenee toispuolisesti jyrkästi lyhyeksi odaksi. Siemenet ovat väriltään mustia. Rikkakukonkannus on myrkyllinen kasvilaji.
Suomessa tavataan kahta rikkakukonkannuksen alalajia. Nimialalaji rikkakukonkannus (subsp. "regalis") on melko niukkahaarainen, kukinnoltaan tiheähkö ja suurikukkainen, kukat tavallisesti väriltään violetinsinisiä ja tuppilot kaljuja. Toinen alalaji harsukukonkannus (subsp. "paniculata") on runsashaarainen, kukinnoltaan harsu ja pienikukkainen, kukat vaihtelevat väriltään tummansinisestä violetinpunaiseen ja tuppilot kaljuja tai joskus harvakarvaisia.
Levinneisyys.
Rikkakukonkannusta tavataan Euroopassa Ranskasta Keski-Venäjälle. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Etelä-Italiaan, Keski-Kreikkaan ja Kaukasuksen alueelle, pohjoisessa Fennoskandian keskiosiin ja Baltian maihin. Euroopan ulkopuolella lajia tavataan muutamin paikoin Turkissa, Keski-Aasiassa ja Länsi- ja Keski-Siperiassa. Suomessa rikkakukonkannusta on tavattu tulokkaana Lappia myöten, runsaimmin kuitenkin eteläisimmästä Suomesta. Laji on hävinnyt monilta vanhoilta kasvupaikoiltaan. Alalajeista rikkakukonkannusta on tavattu koko maasta, harsukukonkannuksen levinneisyysalueen rajoittuessa eteläisimpään Suomeen.
Elinympäristö.
Suomessa rikkakukonkannus on Ahvenanmaalla muinaistulokas ja muualla maassa uustulokas, jota tavataan rautateillä, myllyillä, satamissa ja kaatopaikoilla. Aikaisemmin se oli tavallinen viljapeltojen rikkakasvi, mutta on hävinnyt niiltä lähes kokonaan. Kasvin myrkyllisyyden vuoksi sitä yritettiin kerätä pois viljapelloilta karjan ja ihmisten myrkyttymisen välttämiseksi.
Käyttö.
Rikkakukonkannuksesta on aikaisemmin valmistettu rohtoa virtsan eritystä lisäämään sekä matolääkettä. Myrkyllisyytensä takia sitä ei kuitenkaan enää nykyään käytetä lääkkeenä. Kasvilla on ollut myös monia muita käyttötarkoituksia. Siitä on tehty myrkkyä tuholaisia vastaan ja valmistettu mustetta. Kuivattuja kukkia on myös käytetty tupakan koristeena yhdessä ruiskaunokin kukkien kanssa. Laji on myös harvinainen koristekasvi.
Jukka Heiskanen

Jukka Heiskanen (s. 1962 Kuopio) on sarjakuvaneuvos, sarjakuvakääntäjä sekä "Aku Ankka" -lehden vastaava päätoimittaja. Aikoinaan hän piirsi myös huumorilehti "Pahkasikaan" sarjakuvia.
Heiskanen aloitti opiskelun Jyväskylän yliopistossa vuonna 1982. Heiskanen tunnetaan monien sarjakuvien käännöksistä. Merkittävimpiä lienevät Blueberryt. Hän on lisäksi toiminut "Sarjainfon" päätoimittajana vuosina 1993–1996. Vuonna 1994 Heiskanen siirtyi "Aku Ankka" -lehden palvelukseen äitiyslomasijaisena. Huhtikuussa 2003 hän aloitti "Aku Ankan" päätoimittajana mutta toimi kuitenkin aluksi yhteistyössä Markku Kivekkään kanssa.
Fuck Me, Ray Bradbury

Fuck Me, Ray Bradbury on vuonna 2010 internetissä julkaistu musiikkivideo. Videossa esiintyy näyttelijä, käsikirjoittaja ja koomikko Rachel Bloom, joka laulaa intohimosta kirjailija Ray Bradburya kohtaan. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Rachel Bloom ja videon on ohjannut Paul Briganti. Kappaleen tuottajina toimivat Jack Dolgen ja Jon Siebels. Videon kuvaaja on Paul Rondeau ja koreografi Katie Lee Hill.
Video oli Hugo-palkintoehdokkaana vuonna 2011.
Aleksei Aleksandrovitš Romanov

Aleksei Aleksandrovitš Romanov (; 14. tammikuuta 1850 – 14. marraskuuta 1908) oli Venäjän keisari Aleksanteri II:n neljänneksi vanhin poika ja siis Aleksanteri III:n veli ja Nikolai II:n setä. Hän teki mittavan uran laivastossa.
Romanovia koulutettiin laivastouralle pienestä asti: talvisin oli teoreettista opiskelua, kesällä harjoittelua sota-aluksilla. Vuodenvaihteessa 1871–1872 hän teki pitkän valtiovierailun Yhdysvaltoihin. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Venäjän keisariperheen jäsen kävi Yhdysvalloissa, ja presidentti Ulysses S. Grant halusi Romanovin saavan miellyttävän kuvan Yhdysvalloista. Niinpä hänelle järjestettiin monenlaisia viihdykkeitä, kuten ylellinen puhvelinmetsästysretki Buffalo Billin ja George Armstrong Custerin seurassa. Vuonna 1872 hän vieraili Japanissa, ja matkan varrellä hän pysähtyi myös Etelä-Amerikassa ja Afrikassa.
Vuonna 1873 Romanovista tehtiin laivaston ylipäällikkö. Hän uusi tarmokkaasti kalustoa ja satamia. Kun Venäjä hävisi Tsushiman meritaistelun Japania vastaan vuonna 1905, hänet erotettiin virastaan. Hän vietti loppuelämänsä Pariisissa.
Romanoville Pietariin rakennettu palatsi on nykyisin musiikkitalo.
Kaupunkishamaani

Kaupunkishamaani on The Gambitin toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin 11. tammikuuta 2012 ja se nousi Suomen viralliselle albumilistalle ollen viikon toiseksi myydyin rap-albumi Suomen virallisen albumilistan. Albumilla vierailevat muun muassa Juno ja Kevin Tandu.
Albumin kappaleista "Esirippu" (mukana Juno), "Jos sä haluut olla mun kaa" (mukana Justin Cameo), "Mitä kurko" (mukana Samuel), "Kadut tietää / Rillaa" (mukana Bigi, Karma, Octavio &amp; Samuel) ja "Bulevardi" (mukana Kevin Tandu) on julkaistu musiikkivideot.
Adlerhielm

Adlerhielm oli Ruotsin ritarihuoneeseen kuulunut aatelissuku numero 732. Suku on lähtöisin Mecklenburgista, mistä Lorentz Hartman vuonna 1582 muutti Tukholmaan kultasepäksi ja porvariksi. Lorentzin kuoltua vuonna 1620 tämän leski Margareta Pedersdotter Skuthe nai vapaaherra, valtioneuvos Johan Adler-Salviuksen, joka otti hoitaakseen sekä poikapuolensa Lorentz Hartman nuoremman kasvatuksen että myös suositteli tämän poikaa Johan Hartmania (1624-1679) kuningas Kaarle X Kustaan palvelukseen. Tämä pääsikin asessoriksi Svean hovioikeuteen ja aateloitiin vuonna 1664 nimellä Adlerhielm. Hänen poikansa Lars toimi 1729 Haminan komendanttina.
Hum Dil De Chuke Sanam

Hum Dil De Chuke Sanam (suomeksi ”Annoin sydämeni, rakkaani”) on Sanjay Leela Bhansalin ohjaama ja tuottama intialainen hindinkielinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1999. Päärooleja näyttelevät Aishwarya Rai, Salman Khan ja Ajay Devgan. Kolmiodraaman ympärille rakentuva tarina sai inspiraationsa Maitreyi Devin romaanista "Na Hanyate".
Elokuva voitti monia palkintoja ja oli vuoden kolmanneksi eniten tuottanut hindielokuva. Se sai hyviä arvosteluja kriitikoilta.
Juoni.
Nandini (Aishwarya Rai) on arvostetun muusikon Pundit Darbarin (Vikram Gokhale) tytär. Nandini on saanut enemmän vapauksia ja koulutusta kuin sisaruksensa, koska hän on isänsä rakkain lapsi. Hänen huolettomaan elämäänsä Gujaratissa astuu intialais-italialainen Sameer (Salman Khan), joka haluaa oppia intialaista klassista musiikkia Pandit Darbarilta. Aluksi Nandini inhoaa Sameeria, mutta pian he huomaavat rakastuneensa toisiinsa. 
Eräänä päivänä Pandit Darbar yllättää heidät harjoittelemasta häitään varten ja haaveilemasta yhteisestä elämästä. Hän on raivoissaan, koska on jo sopinut Nandinin avioliitosta toisen kanssa. Sameerin käsketään lähteä talosta ja pysyä erossa Nandinista. Sameer jää joksikin aikaa Intiaan ja kirjoittelee kirjeitä Nandinille, joka ei saa kirjeitä ajoissa.
Nandinin vanhemmat ovat sopineet hänen avioituvan Vanrajin (Ajay Devgan) kanssa. Hääyönä Vanraj huomaa, että Nandini ei ole oma itsensä eikä vastaa hänen tunteisiinsa. Vanraj pyytää Nandinia kertomaan totuuden, mutta tämä vaikenee. Myöhemmin Nandini jää kiinni Sameerin kirjeiden lukemisesta ja Vanraj raivostuu. Kun hän ymmärtää vaimonsa olevan rakastunut toiseen mieheen, hän vie Nandinin Italiaan ja auttaa tätä etsimään Sameeria.
Italiassa he eivät meinaa millään löytää Sameeria, mutta Nandini alkaa nähdä Vanrajin todellisen luonteen. Vanraj huolehtii hänestä epäitsekkäästi kaikissa tilanteissa. 
Lopulta he saavat uutisia Sameerin äidiltä (Helen) ja Vanraj järjestää Nandinille tapaamisen Sameerin kanssa. Saatettuaan työnsä päätökseen Vanraj hyvästelee Nandinin ja lähtee. Nandini ja Sameer tapaavat viimein, mutta Nandinin tunteet ovat muuttuneet. Hän näkee Vanrajin rakkauden ja omistautumisen koko heidän suhteensa ajan, ja ymmärtää Vanrajin olevan hänen todellinen sielunkumppaninsa. Nandini jättää Sameerin ja lähtee Vanrajin perään.
Harry Akst

Harry Akst (15. elokuuta 1894 – 31. maaliskuuta 1963) oli yhdysvaltalainen populaarimusiikin säveltäjä, pianisti ja kapellimestari.
Akst aloitti uransa laulaja Nora Bayesin taustapianistina. Vuonna 1916 hän tutustui armeijassa ollessaan lauluntekijä Irving Berliniin. Berlin otti Akstin töihin julkaisuyhtiöönsä vuonna 1919, ja vuonna 1921 miehet kirjoittivat yhdessä kappaleen ”Home Again Blues”.
Akstin, Sam M. Lewisin ja Joe Youngin kappale ”Dinah” vuodelta 1925 nousi yhdeksi 1920-luvun levytetyimmistä kappaleista. Sen ovat nauhoittaneet muun muassa Ethel Waters, Ted Lewis, Bing Crosby, Mills Brothers, Boswell Sisters, Fats Waller ja Sam Donohue. Waters nauhoitti myös Akstin ja Grant Clarken kappaleen ”Am I Blue?” vuonna 1929.
Vuonna 1927 Akst osallistui Broadway-musikaalin "Artists and Models" tekemiseen. Vuonna 1929 hän muutti Hollywoodiin saadakseen töitä elokuvamusikaalien säveltäjänä. Hän myös näytteli pientä roolia joissakin elokuvissa. Hän sävelsi musiikkia moniin elokuviin, mukaan lukien "Vaalea viettelijätär" (1933) ja "Dixie-Daisy ja murhamysteeri" (1943). Vuonna 1934 hän kirjoitti musiikkia Broadway-näytelmään "Calling All Stars". Hänen viimeiseksi menestyneeksi sävellyksekseen jäi Sidney Clairen sanoittama ”Travelin’ Light” vuodelta 1937.
Toisen maailmansodan aikana Akst johti Al Jolsonin taustayhtyettä tämän kiertäessä laulamassa yhdysvaltalaisille joukoille Euroopassa. Hän osallistui vuonna 1954 Manny Curtisin kanssa Salvatore d’Espositon kappaleen ”Anema e Core” kääntämiseen englanniksi.
Akst kuoli Los Angelesissa 31. maaliskuuta 1963. Hänet valittiin vuonna 1983 Songwriters Hall of Fameen.
Louis Alter

Louis Alter (18. kesäkuuta 1902 Haverhill, Massachusetts – 5. marraskuuta 1980 New York City, New York) oli yhdysvaltalainen säveltäjä ja pianisti. Hän soitti nuorena pianoa mykkäelokuvateattereissa ja opiskeli musiikkia New England Conservatoryssä Bostonissa. Vuonna 1922 hän muutti New Yorkiin.
Hän työskenteli viisi vuotta laulaja Nora Bayesin taustamuusikkona konsertoiden Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Hän soitti pianoa myös Irène Bordonin ja Beatrice Lillien taustayhtyeissä. Vuonna 1928 hän sävelsi ensimmäisen hittinsä ”Manhattan Serenade”, johon Harold Adamson kirjoitti sanat vuonna 1942.
Vuonna 1929 Alter muutti Hollywoodiin. Hän sävelsi musiikkia elokuviin ja Broadway-näytelmiin tehden yhteistyötä lukuisien sanoittajien kanssa. Musikaalilaulujen lisäksi hän sävelsi myös instrumentaalimusiikkia. Hän esiintyi kahdesti Los Angelesin filharmonikoissa vierailevana pianosolistina.
Alter oli kaksi kertaa ehdolla parhaan laulun Oscar-palkinnon saajaksi: Vuonna 1937 kappaleella ”A Melody from the Sky” elokuvasta "Yksinäisen hongan laulu" ja vuonna 1942 kappaleella ”Dolores” elokuvasta "Las Vegas Nights".
Alter kuoli vuonna 1980 New Yorkissa.
Mean to Me

”Mean to Me” on Fred E. Ahlertin ja Roy Turkin kirjoittama musiikkikappale vuodelta 1929. Sen nauhoitti ensimmäisenä Ruth Etting, jonka single nousi listoilla sijalle 15. Sitä myytiin yli miljoona kappaletta. Myös Tommy ja Jimmy Dorsey, Red Nichols ja Annette Hanshaw nauhoittivat kappaleen vuonna 1929.
Vuonna 1937 kappaleen nauhoitti laulaja Billie Holiday taustayhtyeenään Teddy Wilsonin orkesteri, johon kuuluivat muun muassa Lester Young ja Johnny Hodges. Holidayn versio pysyi listojen seitsemännellä sijalla neljä viikkoa. Kappale kuului pitkään Holidayn konserttirepertuaariin. Saksofonisti Young nauhoitti uuden version kappaleesta vuonna 1946 Nat King Colen ja Buddy Richin kanssa, mikä osaltaan herätti jazzsoittajien kiinnostuksen kappaleeseen.
Kappaleesta on tullut usein soitettu jazzstandardi. Benny Goodman nauhoitti sen vuonna 1938 pianisti Jimmy Rowlesin kanssa. Betty Carter nauhoitti sen vuoden 1960 albumilleen "The Modern Sound of Betty Carter". Diana Ross lauloi sen vuoden 1972 elokuvassa "Lady Sings the Blues".
Gheorghe Zamfir

Gheorghe Zamfir on romanialainen panhuilisti. Hän tuli suuren yleisön tietoisuuteen 1960-luvulla sveitsiläisen etnomusikologi Marcel Cellierin ansiosta.
Bukarestin kaupunki nimitti hänet kunniakansalaiseksi 29. marraskuuta vuonna 2001.
Myllysilta (Jaala)

Myllysilta on Kouvolan Jaalassa Sonnanjoen Myllykosken kohdalla sijaitseva 3-aukkoinen kivinen holvisilta. Silta on valmistunut vuonna 1897. Sen suurin jänne on 4,2 m, suurin aukko 3,5 m ja kokonaispituus 19,2 m. Sillan hyötyleveys on 5,2 m.
Silta ylittää Sonnanjoen, joka laskee Sonnanjärvestä Lintukymeen. Moottoriajoneuvoliikenne ylittää joen viereistä seututie 369:n siltaa pitkin.
Myllykoski on Sonnanjoen perhokalastusalueeseen kuuluva koski.
Aleksanteri Nevskin kappeli

Aleksanteri Nevskin kappeli on ortodoksinen kirkko Aleksanterin puistossa Pietarhovissa, Venäjällä.
Kirkko on rakennettu keisariperheen kotikirkoksi. Nikolai I valitsi sen paikan ja tilasi suunnittelijaksi kuuluisan saksalaisen arkkitehdin Karl Friedrich Schinkelin. Se rakennettiin vuosina 1830-1834 ja pyhitettiin Aleksanteri Nevskille. Kirkko edustaa tyyliltään uusgotiikkaa, ja sitä kutsutaankin usein Goottilaiseksi kappeliksi.
Kirkko on pohjapiirrokseltaan nelikulmainen ja melko pieni. Kahdeksan tornin huipussa on kullattu ortodoksinen risti, ja päädyissä ruusuikkunat. Goottilaista arkkitehtuuria mukailevat rakenteet näkyvät myös kirkon sisätiloissa: ortodoksikirkolle olennainen ikonostaasi on rakennettu suippojen holvikaarten lomaan.
Kirkko vaurioitui toisessa maailmansodassa ja sen alkuperäiset ikonit ovat kadonneet. Se uusittiin 1990-luvun lopussa.
Novodevitšin hautausmaa (Pietari)

Novodevitšin hautausmaa on vanha hautausmaa Pietarissa. Se sijaitsee kaupungin eteläosassa ("Moskovski prospekt 100"), ja sen pinta-ala on noin kymmenen hehtaaria. Hautausmaa oli käytössä vuodesta 1849 1930-luvulle asti. Sinne on haudattu monia kuuluisia venäläisiä kuten runoilijat Nikolai Nekrasov ja Fjodor Tjuttšev, taidemaalari Mihail Vrubel, arkkitehti Léon Benois ja šakin suurmestari Mihail Tšigorin. 
Myös Moskovassa on tunnettu Novodevitšin hautausmaa.
Hautausmaa on saanut nimensä viereisestä luostarista, johon tuli sen perustamisen aikaan vuonna 1764 monia nunnia Moskovan Novodevitšin luostarista. Osa luostarille suunnitelluista rakennuksista käytettiin nuorten naisten oppilaitoksen tiloiksi. Pian luostarin perustamisen jälkeen sen viereisestä mäntykankaasta tehtiin hautausmaa. Alkuvuosina sinne haudattiin vain muutamia kuolleita vuosittain. Luostarialueen kuudesta kirkosta ja kappelista kaksi oli hautausmaalla. Toiseen niistä lahjoitti varat Aurora Karamzin kuolleen miehensä muistoksi. 1800-luvun loppupuolella Novodevitšin hautausmaa oli Pietarin toiseksi arvostetuin hautausmaa, johon haudattiin kuuluisia ja varakkaita henkilöitä. Useimmat tuon ajan haudat ovat tuhoutuneet. Jäljellä on kuitenkin joitakin graniittijalustoja, sarkofageja, muureja ja obeliskeja. Molemmat kirkot tuhottiin 1929. 1960-luvulla alueelle suunniteltiin museota, ja lisää rakenteita purettiin. 1980-luvulla osa niistä on restauroitu.
Pietarin moskeija

Pietarin moskeija () on Pietarin muslimiyhteisöä palveleva moskeija. Se rakennettiin vuosina 1910–1914. Moskeijan mallina toimi Samarkandin suuri moskeija, mutta seinien materiaaliksi on valittu Pietarin arkkitehtuuriin sopiva harmaa graniitti. Kupoli on päällystetty sinisellä keramiikalla, ja sitä kannattelevat rakennuksen sisäpuolella vihreällä marmorilla päällystetyt pylväät.
Adlerstam

Adlerstam on Ruotsin ritarihuoneeseen kirjoitettu aatelissuku numero 2057. Suku on lähtöisin Skotlannista, missä Valtin Lulle toimi suurkauppiaana. Hänen poikansa Valtin nuorempi (k. 1649) opiskeli Nürnbergissä ja joutui vankina Ruotsiin. Bengt Valtinsson syntyi 1644 Lidköpingissä ja hänestä tuli Wennersborgin pormestari. Tämän poika Adrian aateloitiin, mutta hän ei kirjoittautunut ritarihuoneeseen,
 mutta kun hänen kolme poikaansa aateloitiin vuonna 1767, ottivat he paikan ritarihuoneesta.
SMS Arcona (1902)

SMS Arcona oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin AG Weseriltä Bremenistä ja sen köli laskettiin vuonna 1901. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1902 ja se otettiin palvelukseen 12. toukokuuta 1903.
Palvelus.
Alus modernisoitiin 1911-1912, mutta muutokset olivat vähäisiä. Se siirrettiin vuoden 1916 lopulla luokkansa muiden alusten kanssa toisen linjan tehtäviin, jolloin alus palveli lähinnä miinalaivana, jolloin se kykeni kuljettamaan jopa 200 miinaa.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen alus liitettiin muodostettuun Reichsmarineen. Se palveli palveluksesta poistoonsa saakka vuoteen 1930, jonka jälkeen alus toimi proomuna.
Vuonna 1942 alus muutettiin Wilhelmshavenin laivastotukikohtaa suojaavaksi kelluvaksi ilmatorjuntapatteriksi, jolloin alukselle asennettiin viisi 105 millimetrin, kaksi 37 millimetrin ja neljä 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Alus romutettiin sodan päätyttyä 1948-1949.
Pietarin vanha pörssi

Pietarin vanha pörssi on uusklassinen rakennus Pietarissa Vasilinsaaren itäreunalla. Pörssitalon suunnitteli ranskalainen arkkitehti Thomas de Tomon, ja se rakennettiin vuosina 1805–1810.
Vallankumouksen jälkeen pörssitalo kävi tarpeettomaksi, ja siitä tehtiin Laivastomuseo.
SMS Medusa

SMS Medusa oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Weseriltä ja sen köli laskettiin 1900. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 5. joulukuuta ja se valmistui 26. heinäkuuta 1901.
Palvelus.
Alus poistettiin ensimmäisen maailmansodan jälkimmäisen osan aikana palveluksesta. Se liitettiin 1919 Reichsmarineen. Alus muutettiin 1942 ilmatorjuntapatteristoksi suojaamaan Wilhelmshavenin sotasatamaa. Alukselle asennettiin viisi 105 millimetrin, kaksi 37 millimetrin ja neljä 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Aluksen miehistö upotti aluksensa 3. toukokuuta 1945. Sen hylky nostettiin ja alus romutettiin 1948-1949.
SMS Ariadne

SMS Ariadne oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Palvelus.
Alus upposi 28. elokuuta 1914 ensimmäisen maailmansodan alussa Helgolandin taistelussa, jossa tuhoutuivat myös "SMS Cöln" ja "SMS Mainz", Britannian kuninkaallisen laivaston taisteluristeilijöiden tulessa.
SMS Frauenlob

SMS Frauenlob oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin AG Weseriltä Bremenistä ja sen köli laskettiin vuonna 1901. Alus laskettiin vesille 22. maaliskuuta 1902 ja se valmistui 17. helmikuuta 1903.
Palvelus.
Britannian kuninkaallisen laivaston kevyt risteilijä "HMS Southampton" upotti aluksen torpedoimalla Skagerrakin taistelussa 31. toukokuuta 1916.
SMS Undine

SMS Undine oli Saksan keisarikunnan laivaston Gazelle-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Howaldtswerkeltä ja sen köli laskettiin vuonna 1901. Alus laskettiin vesille 11. joulukuuta 1902 ja se valmistui 5. tammikuuta 1904.
Palvelus.
Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene "HMS E-19" upotti 7. marraskuuta 1915 Itämerellä torpedoimalla "SMS Undinen".
André Hodeir

André Hodeir (22. tammikuuta 1921 Pariisi, Ranska – 1. marraskuuta 2011) oli ranskalainen viulisti, säveltäjä, sovittaja ja musiikkitieteilijä. 
Hodeir löysi opiskeluaikana jazzin ja perusti 1954 yhtyeen yhdeksän muusikon yhtyeen Jazz Groupe de Paris, jossa olivat mukana muun muassa Bobby Jaspar, Pierre Michelot ja Nat Peck. Hän sävelsi 1966 James Joycen teksteihin monumentaalisen jazzkantaatin "Anna Livia Plurabelle" ja 1972 "Bitter Endingin" The Swingle Singersille.
Vakuutusväen Liitto

Vakuutusväen Liitto (VvL) oli suomalainen vakuutusalan työntekijöiden etujärjestö. Vuonna 1945 perustettu ammattiliitto neuvotteli ja sopi vakuutusalan työehdoista ja palkkauksesta. VvL oli keskusjärjestö STTK:n jäsenliitto ja sen kahdeksanneksi suurin liitto. Liiton puheenjohtaja oli Liisa Halme, ensimmäinen varapuheenjohtaja Iiro Ketola ja toinen varapuheenjohtaja Antti Mykkänen. Vakuutusväen Liitto VvL ry yhdistyi 31.12.2020 Ammattiliitto Prohon.
Vakuutusväen Liitto teki vakuutusalaa koskevan valtakunnallisen ja yleissitovan työehtosopimuksen, jonka piirissä olivat vahinkovakuutus-, henkivakuutus- ja eläkevakuutusyhtiöissä, eläkesäätiöissä, eläkekassoissa, vakuutusalan atk-palveluyrityksissä sekä meklari- ja franchising-yrityksissä työskentelevät työntekijät. Vakuutusväen Liiton ylintä valtaa käytti edustajisto, jossa on jäseniä kaikista liiton 22 jäsenyhdistyksestä. 
Liitto julkaisi "Vakuutusväki"-lehteä. VvL kuului Euroopan ammattiliittojen kattojärjestö UNIin.
SMS Hamburg

SMS Hamburg oli Saksan keisarikunnan laivaston Bremen-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin AG Vulcanilta Stettinistä ja sen köli laskettiin 1902. Alus laskettiin vesille 25. heinäkuuta 1903 ja se otettiin palvelukseen 8. maaliskuuta 1904.
Palvelus.
Aluksen aseistus supistettiin 1916 kuuteen 10,5 cm:n tykkiin, mutta sodan päätyttyä alus aseistettiin uudelleen. Sen aseistuksena oli kahdeksan 10,5 cm tykkiä ja kaksi 500 millimetrin torpedoputkea. Alus tuhoutui 1944 ilmapommituksessa, mutta sodan päätyttyä alus nostettiin ja romutettiin.
SMS Berlin

SMS Berlin oli Saksan keisarikunnan laivaston Bremen-luokan kevyt risteilijä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Kaiserliche Werft Danzigilta, missä köli laskettiin 26. elokuuta 1902. Alus laskettiin vesille 22. syyskuuta 1903 ja otettiin palvelukseen 4. huhtikuuta 1905.
Palvelus.
Alukselle siirrettiin miehistö "SMS Amazonelta", jonka se vapautti palveluksesta. Oltuaan elokuusta 1905 "SMS Hohenzollernin" saattajana alus siirrettiin tiedusteluosastoon. Alus lähti 28. kesäkuuta 1911 Kielistä Agadiriin, missä sen tehtävänä oli vapauttaa tykkivene "SMS Panther". Alus lähti marraskuussa tykkivene "SMS Eberin" kanssa Agadirista ja saapui 14. joulukuuta Kieliin, missä se liitettiin tiedusteluosastoon. Pääosa aluksen miehistöstä siirrettiin 27. syyskuuta 1912 uudelle risteilijä "SMS Strassbourgille", joka otettiin palvelukseen kaksi viikkoa myöhemmin. Alus poistettiin palveluksesta 29. lokakuuta Wilhelmshavenissa.
Alus palveli 1915-1916 miinalaivana, jolloin se kuljetti kerralla 80 miinaa. Se riisuttiin aseista 1916.
Alus aseistettiin sodan jälkeen kahdeksalla 105 millimetrin tykillä ja kahdella 500 millimetrin torpedoputkella, minkä jälkeen se liitettiin Reichsmarineen koululaivana. Se modernisoitiin 1921-1923 rakentamalla korotettu keula. Alus muutettiin proomuksi 1935 ja sen brittiläinen miehistö upotti aluksensa Skagerrakiin 1947, jolloin sen kuormana oli taistelukaasuja.
Raija Nevanlinna

Raija Nevanlinna o.s. "Rymin", suomentajanimi Raija Rymin (3. kesäkuuta 1937 Iisalmi – 24. lokakuuta 2011 Helsinki) oli venäjän kielen ja kirjallisuuden tuntija, opettaja ja suomentaja. 
Nevanlinna kirjoitti ylioppilaaksi Kotka Svenska Samskolanista 1956 ja valmistui filosofian maisteriksi 1964 Helsingin yliopistosta. Hän opetti venäjää 1967–2000 Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa ja oli kehittämässä venäjän opetusta myös valtakunnan tasolla. Hän opetti venäjää myös yksityisesti ja toimi tulkkina. Mukkulan kansainvälisessä kirjailijakokouksessa hän toimi venäläisistä vieraista vastaavana apulaissihteerinä.
Nimellä Raija Rymin hän suomensi venäläistä runoutta ja toimitti sarjan Neuvostolyriikkaa I–IV yhdessä Natalia Baschmakoffin ja Pekka Pesosen kanssa.
Pyhän Nikolaoksen merikatedraali

Pyhän Nikolaoksen merikatedraali on suuri kirkko Pietarissa, Moika- ja Fontankajoet yhdistävän Krjukovin kanavan varrella. Sen paikalla on seissyt kirkko vuodesta 1743. Nykyisen kivikirkon rakennustyöt alkoivat vuonna 1753, ja pääalttari siunattiin käyttöön vuonna 1760.
Kirkon suunnitteli amiraliteetin arkkitehti Savva Tševakinski. Sen seiniä koristavat maalaukset jotka kertovat Venäjän laivaston historiasta.
Mikki Ketelä

Mikko (Mikki) Ketelä (19. joulukuuta 1876 Kurikka – 12. joulukuuta 1957 Astoria, Oregon, Yhdysvallat) oli suomalainen yleisurheilija. Palomiehenä työskennellyt Ketelä voitti Suomen ensimmäisen urheilukuninkuuden vuonna 1902. Käsitteenä laji yleisurheilu oli vielä tuntematon ja puhuttiinkin ”yleisestä urheilusta”, lisäksi kilpailujen viimeinen laji, johon selvisi kaksi parasta kilpailijaa, oli paini. Vuoden 1903 kilpailuihin Ketelä lähti myös mukaan, mutta keskeytti epäonnistuttuaan kiekonheitossa.
Syyskuussa 1906 Ketelä ryösti helsinkiläisten työläisaktivistien kanssa Yhdyspankin Hakaniemen konttorin. Miehet pakenivat Tukholmaan, jossa heidät myöhemmin pidätettiin. Ketelän lisäksi joukkioon kuuluivat muun muassa Karl Gustaf Konrad Nyman ja Kaarlo Luoto. Hänet tuomittiin kuudeksi vuodeksi kuritushuoneeseen, ja senaatti hylkäsi Ketelän armonanomuksen tammikuussa 1908.
Ketelä muutti myöhemmin Yhdysvaltoihin.
Aarne Keskitalo

Aarne Johannes Keskitalo (29. heinäkuuta 1920 Tyrnävä – 1. elokuuta 1977 Turku) oli suomalainen päätoimittaja ja pakinoitsija. Hän käytti nimimerkkejä "Ake" ja "Johannes Myrskyluoto".
Aarne Keskitalo toimi "Turun Päivälehden" päätoimittajana Rafael Paasion jälkeen. Hän oli naimisissa nuortenkirjailija Margareta Keskitalon kanssa.
Keskitalo sai Valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1975.
Eino Paloheimo

Eino Eelis Paloheimo, sukunimi vuoteen 1906 "Brander" (16. toukokuuta 1901 Nakkila – 13. marraskuuta 1977 Tampere) oli suomalainen insinööri ja kirjailija.
Eino Paloheimo oleskeli Kanadassa 1925–1927 ja hän opiskeli sitten Yhdysvalloissa 1927–1928. Suomeen palattuaan Paloheimo oli insinöörinä Oy Nokia Ab:ssä vuoteen 1942 saakka. Tämän jälkeen hän oli insinööritoimisto Ohje Oy:n toimitusjohtajana 1943–1975. Paloheimo toimi Pirkkalaiskirjailijoiden puheenjohtajana 1947–1948 ja 1950.
Mauri Kajas

Arvi Mauri Kai Kajas, sukunimi aik. Mäkinen, käytti kirjailijanimeä Mauri Kajas (23. syyskuuta 1894 Tampere – 27. marraskuuta 1976 Turku) oli suomalainen kirjailija.
Henkilöhistoria.
Kajaksen vanhemmat olivat Kalle Mauri Mäkinen (Korpela) ja Iida Kiviranta ja puoliso vuodesta 1923 Elna Cecilia Jakobsson. Hän kävi viisi luokkaa yhteiskoulua Hämeenlinnassa, opiskeli Yhteiskunnallisessa Korkeakoulussa ja toimi muun muassa maataloustyöntekijänä, myyjänä, asiapoikana, leipomo-, makkara- ja metallityöntekijänä sekä merimiehenä ja vuodesta 1918 alkaen aseseppänä.
Atte Pohjanmaa

Atte (Adrian) Pohjanmaa (synt. Pohjansalo; 11. tammikuuta 1903 Helsinki – 19. marraskuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen lehtimies ja kirjailija.
Atte Pohjanmaa aloitti lehtimiesuransa Suomen Sosialidemokraatin uutistoimittajana vuonna 1926. Oltuaan välillä Uusmaan Työmies -lehden päätoimittajana 1927–1928 hän palasi Suomen Sosialidemokraattiin uutispäälliköksi, toimitussihteeriksi ja toimituspäälliköksi. Pohjanmaa oli lehden vt. päätoimittajana vuosina 1931, 1945–1947 ja 1951–1952. Suomen Sosialidemokraatin päätoimittaja Pohjanmaa oli vuodesta 1952 aina eläkkeelle siirtymiseensä asti vuonna 1968. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä Pohjanmaa oli 1965–1968. Hän toimi myös Suomen Sanomalehtimiesten Liiton varapuheenjohtajana 1950–1955. 
Atte Pohjanmaa harrasti teosofiaa.
Vilho Sipilä

Vilho Johannes Sipilä (29. huhtikuuta 1899 Orivesi – 15. heinäkuuta 1976 Orivesi) oli suomalainen maanviljelijä, runoilija ja kotiseutukirjoittaja.
Sipilä perusti vuonna 1924 kotikylässään Pitkäjärven Nuorisoseuran, jonka esimiehenä hän oli kymmeniä vuosia. Hän kirjoitti runsaasti artikkeleita Oriveden Sanomiin ja toimi lehden avustajana. Hän kirjoitti myös Pitkäjärven kylän muinaishistoriasta Oriveden Sanomien joululiitteeseen vuonna 1951.
Sipilä avioitui 61-vuotiaana Raudusta kotoisin olleen Aina Katariinan (aik. Kallio, o.s. Rastas) kanssa.
Uuno Tuomela

Uuno Adolf Tuomela (alkujaan Uno Adolf Häggman) (23. toukokuuta 1882 Pietari – 18. toukokuuta 1936 Viipuri) oli suomalainen yleisurheilija.
Tuomela osallistui Suomen joukkueessa Ateenan välikisoissa 1906 useampaan lajiin, joissa parhaiten pärjäsi viisiottelussa, jossa sijoittui neljänneksi.
Suomen urheilukuninkuuskilpailuissa hän sijoittui kolmanneksi vuonna 1903 ja vuonna 1905.
Vuonna 1904 hän piti hallussaan Suomen ennätyksiä 100 m juoksussa (11,3), pituushypyssä (619) ja kolmiloikassa (12,37).
Heikki Pennola

Heikki Pennola (alkujaan Henrik Aleksander Åhlman) (11. syyskuuta 1879 Kanneljärvi – 26. maaliskuuta 1960 Kuopio) oli suomalainen yleisurheilija.
Pennola osallistui Suomen joukkueessa Ateenan välikisoissa 1906 useampaan lajiin, joissa parhaiten pärjäsi seiväshypyssä, jossa jakoi viidennen sijan hypättyään tasan 3 metriä.
Suomen urheilukuninkuuden hän voitti vuonna 1905.
Painissa Pennola oli Viron mestari 1902 ja Venäjän mestari 1903. Seuratasolla hän edusti Viipurin Reipasta.
Sipilä

Sipilä voi tarkoittaa seuraavia:
Sipilä on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkiöillä:
67 (luku)

67 (kuusikymmentäseitsemän) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 66 ja seuraa luku 68.
Alejandro

Alejandro on espanjalainen etunimi.
Muut.
Alejandro voi tarkoittaa myös seuraavia asioita:
Vyöhyketerapia

Vyöhyketerapia eli refleksologia on uskomushoiton muoto, jossa ihmistä hoidetaan painelemalla kehossa sijaitsevia heijastepisteitä. Vyöhyketerapeutti käsittelee joko pelkästään jalkaterien heijastepisteet tai koko kehon heijasteet (myös kädet, korvat, kasvot ja keskivartalo). 
Suomessa vyöhyketerapeutteja koulutetaan useassa paikassa. Kaksi suurinta kouluttajaa ovat luontaislääketieteen instituutti Kairon Instituutti Helsingissä ja luontaisalan koulutus- ja hyvinvointikeskus Medikanova Tampereella. Eri oppisuuntausten hoitotavat ja painotukset poikkeavat jossakin määrin toisistaan. 
Suomessa ei säädellä vyöhyketerapia-alan koulutusta tai ammatin harjoittamista. Terapeutin koulutus- ja kokemustausta voi vaihdella: edellä mainittujen kouluttajien tarjoama koulutus sisältää kouluttajien näkemyksen lääketieteen perusteista ja vyöhyketerapiakoulutusta.
Tutkimukset.
Vuonna 2009 julkaistussa katsauksessa todetaan, että olemassa olevat todisteet eivät osoita vyöhyketerapian sopivan minkään sairauden hoitamiseen.
Kuolemaantuomittu (vuoden 1934 elokuva)

Kuolemaantuomittu () on W. S. Van Dyken ohjaama yhdysvaltalainen rikos-/melodraamaelokuva vuodelta 1934. Päätähtinä ovat Clark Gable, William Powell ja Myrna Loy. Elokuva on myös Mickey Rooneyn yksi varhaisimmista rooleista, missä hän näyttelee Gablen roolin lapsena. "Kuolemaantuomittu" perustuu Arthur Caesarin tarinaan, jonka pohjalta Oliver H. P. Garrett ja Joseph L. Mankiewicz laativat käsikirjoituksen. Metro-Goldwyn-Mayer -yhtiö tuotti elokuvan.
"Kuolemaantuomittu" kuvattiin suhteellisen nopeasti ja vaatimattomalla budjetilla. Elokuvan menestyminen yllätti studiota ja "Kuolemaantuomittu" teki William Powellin ja Myrna Loy'n parivaljakkoudesta tähden. "Kuolemaantuomittu" oli heidän ensimmäinen neljästätoista yhteistyöstä. Elokuva myös nostatti Clark Gablen uraa MGM:llä.
"Kuolemaantuomitusta" tuli myös kuuluisa siitä, että se oli viimeinen elokuva jonka itse pahamaineinen gangsteri John Dillinger näki. Yhdysvaltain FBI-agentit ampuivat Dillingerin kuoliaaksi 22. heinäkuuta vuonna 1934 Dillingerin poistuessa Chicagon Biograph Theaterista missä "Kuolemaantuomittua" esitettiin.
Arthur Caesar voitti parhaan alkuperäisen tarinan Oscar-palkinnon Oscar-gaalassa vuonna 1935.
Juoni.
"Kuolemaantuomittu" perustuu tositapahtumiin, "General Slocum" -laivan räjähtämisestä ja palamisesta New Yorkin East Riverillä 15. kesäkuuta vuonna 1904. Laivan räjähtämisestä selvinneet pojat Blackie Gallagher ja Jim Wade (Clark Gable ja William Powell) jäivät orvoiksi. Heidät pelasti pappi Isä Joe (Leo Carrillo). Heidät otti huostaan Poppa Rosen (George Sidney), joka oli menettänyt ainoan poikansa uppoamisessa. Pojat asuivat vain hetken Poppa Rosenin luona; Rosen, venäläinen juutalainen, kuoli kun poliisihevonen polki hänet kavioillaan.
Pojat olivat edelleen hyviä ystäviä, vaikka heidän tiensä erosivat. Jim lähti opiskelemaan ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi. Hänestä tuli suoraselkäinen asianajaja. Blackiesta kasvoi uhkapelaaja ja laittoman kasinon omistaja. Vaikka ystävystykset pitivät toisistaan ja kunnioittivat edelleen toisia, he ovat kuitenkin elivät laillisuuden eri laidoilla. Ammattimainen kilpailu muuttuu henkilökohtaiseksi kun Jim menee naimisiin Blackien ex-rakastajattaren Eleanorin (Myrna Loy) kanssa.
We Found Love

"We Found Love" on barbadoslaisen laulaja Rihannan kappale, joka julkaistiin hänen "Talk That Talk" -albuminsa ensimmäisenä singlenä 22. syyskuuta 2011. Singlellä esiintyy myös skotlantilainen laulaja-lauluntekijä Calvin Harris.
Listasijoitukset.
"We Found Love" sijoittui kuudennella viikollaan ykköseksi sekä Yhdysvaltojen että Kanadan singlelistalla. Kappale on lisäksi sijoittunut singlelistan kärkeen Saksassa, Ranskassa, Sveitsissä, Ruotsissa, Tanskassa, Suomessa, Norjassa ja Uudessa-Seelannissa. Lisäksi se on sijoittunut kymmenen parhaan joukkoon Australiassa, Itävallassa, Italiassa, Belgian Flanderissa ja Valloniassa, Alankomaissa ja Espanjassa.
Geoffrey (Yorkin arkkipiispa)

Geoffrey tai Geoffrey Plantagenet oli Englannin kuninkaan Henrik II:n avioton lapsi ja Yorkin arkkipiispa. Hän toimi useissa kirkollisissa viroissa ennen kuin hänestä tuli Lincolnin piispa vuonna 1173, vaikka häntä ei vihitty papiksi ennen vuotta 1189. Hänen velipuolensa Rikhard I Leijonamieli nimitti hänet Yorkin arkkipiispaksi noustuaan valtaistuimelle. Palattuaan Englantiin Toursista William Longchamp vangitsi hänet, mutta vapautti pian.
Varhainen elämä.
Geoffrey syntyi luultavasti ennen kuin hänen isänsä Henrik II meni naimisiin Eleonoora Akvitanialaisen kanssa vuonna 1152. Kronikoitsija Walter Mapin mukaan hänen äitinsä oli Ykenai-niminen prostituoitu. Toinen mahdollisuus on, että hänen äitinsä oli Rosamund Clifford.
Geoffrey oli Lincolnin arkkidiakoni, kunnes paavi vahvisti hänen valintansa Lincolnin piispaksi. Hän kuitenkin kieltäytyi piispanvihkimyksestä ja sai nimityksen kuninkaan kansleriksi samoihin aikoihin.
Kuolema.
Arkkipiispa kuoli 12. joulukuuta 1212 ollessaan maanpaossa Grandmontissa Normandiassa. Hänet haudattiin grandmontinilaisluostariin, jossa hän oli oleskellut parin vuoden ajan. Hauta oli olemassa vielä ainakin vuonna 1767.
Yttilä

Yttilä on kylä Satakunnan Säkylässä entisen Köyliön kunnan alueella. 
Palvelut.
Yttilässä sijaitsee ravintola Korkea Tammi, paloasema ja Lallintalo. Kylässä sijaitsi myös Sepon Kauppa, joka lopetti toimintansa samassa rakennuksessa olleen postin kanssa vuoden 2014 alussa.
Muuta.
Yttilän kyläkeskuksen eteläpäässä sijaitsee Yttilän museokoulu. Vuoteen 2019 asti Yttilässä sijaitsi myös yksi Ilmatieteen laitoksen sadeasemista. Yttilän läpi menee Kankaanpäästä alkunsa saava yhdystie 2131 jota pitkin pääsee valtatie 12:lle, josta on Yttilään noin 8 kilometriä. Yttilään pääsee myös Kepolasta Kirkkosaaren kautta Kirkkosaarentietä myöten.
Fiktiivisiä viittauksia.
Simulaatiopelissä My Summer Car sijaitseva Teimon Kauppa on saanut ulkoisia vaikutteita Yttilässä sijaitsevasta Sepon Kaupasta.
Leffaboogie Vol 19

Leffaboogie Vol 19 on Smurffien 19. studioalbumi, joka julkaistiin 21. lokakuuta 2011.
Kappaleet.
Suluissa alkuperäinen kappale.
Psyllium

Psyllium eli ispaghul on jänönratamon ("Plantago ovata") kuivatuista siemenistä valmistettua jauhetta, joka sisältää paljon liukoista kuitua.
Käyttö.
Psylliumia käytetään apuaineena gluteenittomassa leivonnassa, jossa se antaa gluteenin tapaan taikinaan sitkoa. Psyllium on hajutonta, eikä sen käyttö muuta leivonnaisten makua.
Psylliumin ja sokerin seosta käytetään ummetuksen hoitoon. Psylliumin ummetusta vähentävä vaikutus perustuu siihen, että sen sisältämä kuitu sitoo itseensä vettä, jolloin ulosteen massa kasvaa ja se poistuu suolesta nopeammin. 
Psylliumia on käytetty lisäksi hevosten hiekkaähkyn hoidossa, mutta sen tehosta ei ole laajaa yksimielisyyttä. 
Terveysvaikutukset.
Kansainvälisen tutkimusryhmän vuonna 2000 julkaiseman satunnaistetun ja kontrolloidun kliinisen tutkimuksen mukaan psylliumin pitkäaikaiskäyttö ummetuksessa käytettävällä annoksella (3–5 grammaa päivässä) lisäsi syöpäriskiä kasvattavan paksusuolen adenooman uusiutumista keskimäärin 67 prosenttia. Uusimisia havaittiin erityisesti niillä koehenkilöillä, joiden kalsiumin saanti oli jo lähtötilanteessa muita suurempi. 
Psylliumin on kuvattu myös aiheuttaneen allergisia reaktioita henkilöille, jotka altistuvat sille runsaasti työssään.
Värireseda

Värireseda ("Reseda luteola") on Välimeren ympäristöstä kotoisin oleva kaksivuotinen ruoho, joka kuuluu resedojen sukuun ja resedakasvien heimoon. Entisaikoina se oli tärkeä värikasvi, josta saatiin kirkkaankeltaista väriainetta luteoliinia.
Ulkonäkö ja koko.
Värireseda on pysty ja haaraton ruoho, joka kasvaa 40–100 senttimetriä korkeaksi. Sillä on 5–10 senttimetrin pituiset suikeat lehdet, joissa on ehyt laita ja kiiltävä pinta. Se kasvattaa ensimmäisenä elinvuotenaan vain juuren ja tyvilehdet ja saavuttaa täyden mittansa vasta seuraavana kesänä. Sitä voidaan kasvattaa myös yksivuotisena, jos siemenet kylvetään maahan riittävän aikaisin keväällä.
Värireseda kukkii heinä–elokuussa. Kellertävänvihreät kukat sijaitsevat pitkissä latvatähkissä, jotka kääntyvät aina kohti aurinkoa. Kukissa on neljä verholehteä ja terälehteä sekä paljon heteitä. Hedelmä on leveä, litteä ja kolmilohkoinen kota, joka kätkee sisälleen pyöreitä, sileitä ja kiiltävänmustia siemeniä. Kota avautuu kärjestä, minkä jälkeen tuuli levittää siemenet kasvin ympäristöön.
Muita Suomen luonnossa osittain satunnaisesti esiintyviä resedojen suvun kasveja ovat tuoksureseda ("Reseda odorata"), valkoreseda ("Reseda alba") ja keltareseda ("Reseda lutea").
Levinneisyys.
Värireseda on lauhkean vyöhykkeen kasvi, joka on lähtöisin Välimeren altaan itäosista ja Makaronesiasta. Sieltä se on levinnyt ihmisen avustuksella muualle Eurooppaan, Länsi-Aasiaan ja Pohjois-Amerikkaan.
Elinympäristö.
Värireseda menestyy kuivassa, hiekkaisessa maassa ja korkeilla, mäkisillä paikoilla lähes 3 kilometrin korkeudelle asti. Kalkinsuosijana se viihtyy maaperässä, jossa on paljon ooliittia ja liitukiveä. Tyypillisiä elinympäristöjä ovat joutomaat, tiensyrjät, pellot, ratapihat ja vanhat painolastipaikat.
Käyttö.
Väriresedan tieteellinen nimi on johdettu latinan kielen sanoista "resedo" (’minä rauhoitan’) ja "lutea" (’keltainen’). Kasvin sedatiivisen vaikutuksen tunsi jo roomalainen luonnontutkija Plinius vanhempi. Sen juurista valmistettiin aikaisemmin yleisesti keltaista väriainetta, jolla värjättiin etenkin villaa ja puuvillaa.
Pajarinhovin kylpylä

Pajarinhovin kylpylä, entiseltä nimeltään Aquapark, oli sisävesipuisto Kiteellä valtatie 6:n varrella. Vesipuisto avattiin 2010 matkakeskus Pajarinhovin yhteyteen, ja siihen kuului muun muassa suuri lastenallas, rata- ja porealtaat sekä kolme liukumäkeä. Se oli alallaan Suomen suurimpia, pinta-alaltaan 2 300 neliömetriä.. 
Kylpylän toiminta päättyi konkurssiin 2023 koronavuosien kävijäkadon ja sitä seuranneen energiakustannusten nousun vuoksi. Rakennus aiotaan purkaa asiasta marraskuussa 2025 saadun Itä-Suomen hallinto-oikeuden päätöksen perusteella, ellei siitä valiteta korkeimpaan hallinto-oikeuteen.
Lohner

Jacob Lohner &amp; Co oli itävaltaunkarilainen, sittemmin itävaltalainen yritys, joka aloitti toimintansa hevosvaunuvalmistajana.
Vuonna 1896 Lohner aloitti ensimmäisenä maassaan autojen teollisen valmistuksen. Ensimmäisissä malleissa käytettiin voimanlähteinä ranskalaisvalmisteisia Pygmée-moottoreita, mutta yritys siirtyi sähköautojen valmistukseen vuonna 1898. Näitä suunnittelemaan palkattiin nuori insinööri Ferdinand Porsche. Porsche kehitti etuvetoisen Lohner-Porsche -nimellä tunnetun auton, jossa oli pyörännapoihin sijoitetut sähkömoottorit. Autoissa käytettiin myös mixte-nimistä järjestelmää, jossa sähkömoottoreita voitiin käyttää erillisen polttomoottorin ja generaattorin avulla. Vaikka auto toimikin tyydyttävästi, se osoittautui liian kalliiksi valmistaa tavanomaisiin bensiinikäyttöisiin autoihin verrattuna. Lohner myi patentit vuonna 1906 Emil Jellinekille, joka teetti sähkö- ja bensiinikäyttöisiä autoja Austro-Daimlerin tehtaalla. Tämän jälkeen Lohner ei enää valmistanut henkilöautoja.
Vuoden 1906 jälkeen yritys valmisti vielä muutaman vuoden ajan Lohner-Stoll -nimisiä johdinautoja. Toisen maailmansodan jälkeen Lohner teki skoottereita.