Juovakeltti

Juovakeltti ("Mugil cephalus") on kelttikaloihin kuuluva kalalaji.
Juovakeltti on hopeanvärinen, pitkulainen kala, joka kasvaa noin puoli metriä pitkäksi.
Juovakelttejä elää sekä merivedessä, makeassa vedessä että murtovedessä. Juovakelttejä tavataan laajoilla alueilla trooppisilla, subtrooppisilla ja lauhkeilla alueilla.
Ulkonäkö ja koko.
Suurimmillaan juovakeltit voivat olla 120 cm pitkiä, painaa 12 kg ja elää 16 vuotta.
Tämä pitkänomainen, harmahtavan oliivinruskea kala näyttää juovikkaaalta sen yläosan suomuissa olevien täplien vuoksi. Juovat tulevat esiin kun kala on noin 15 cm pitkä, aivan nuorista yksilöistä ne puuttuvat.
Kala on muodoltaan makkaramainen, etuosastaan litistynyt. Sillä on pieni suu, jossa on huomaamattomat hampaat ja tylppä kuono. Huulet ovat ohuet, ja alahuulen kärjessä on kyhmy. Silmäluomi on ulkoneva, ja pupillin yläpuolella on vain kapea rako. Rintaevät ovat lyhyet, eivätkä ne ulotu ensimmäiseen selkäevään asti. Toisen selkäevän alku on peräevän alkukohdan takana. Kylkiviiva ei ole näkyvissä.
Levinneisyys.
Juovakeltti on levinnyt ympäri maailmaa mataliin rannikkovesiin keskileveysasteilla, subrtopiikissa ja tropiikissa 51°N leveyspiiristä 42°S leveyspiiriin. Atlantin länsirannikolla sen levinneisyysalue ulottuu Nova Scotiasta Kanadasta Yhdysvaltojen rannikkoa pitkin etelään ja koko Meksikonlahdelle, mutta sitä ei esiinny Karibianmerellä. Atlantin itärannikolla sitä esiintyy Ranskan ympäristössä, Iberian niemimaalla, Välimerellä, Mustallamerellä ja koko Länsi-Afrikan rannikolla, mukaan lukien rannikon edustalla sijaitsevat saaret.
Indopasifisella merialueella sitä tunnetaan Punaiseltamereltä, Itä-Afrikan rannikolta, Persianlahdelta, Intiasta, Réunionilta, Mauritiukselta, Rodriguesilta, Madagaskarilta, Seychelleiltä, Uudesta-Kaledoniasta, Australiasta, Uudesta-Seelannista, Japanista (Hokkaidōsta etelään Ryukyusaarille) ja Midwaysta Havaijille. Itäisellä Tyynellämerellä sitä tavataan Kaliforniasta Chileen, mukaan lukien Galapagossaaret. Sitä pidetään harvinaisena Filippiineillä, Itä-Intiassa, Bahamalla, Länsi-Intiassa ja itäisellä trooppisella Atlantilla.
Juovakeltti on levinnyt myös ihmisen mukana useille alueille sen luontaisen levinneisyysalueen ulkopuolella, erityisesti Kaspianmerellä.
Elintavat.
Juovakeltti esiintyy merten rannikkoalueilla. Se etsii usein ravintoa laguuneista, estuaareista ja jokien alajuoksuista ja sietää laajoja lämpötilan ja suolapitoisuuden vaihteluita, mukaan lukien puhdasta makeaa vettä. Aikuisia yksilöitä tavataan vesissä, joiden lämpötila ja suolapitoisuus vaihtelevat 8–24 °C:n ja 0–75 ppt:n välillä. Nuoret yksilöt sietävät 0–35 ppt:n suolapitoisuuksia.
Juovakeltti pysyy yleensä alle kymmenen metrin syvyydessä, mutta sitä voi tavata jopa 120 metrin syvyydessä, ja se muodostaa parvia hiekka- tai mutasärkille.
Aikuiset yksilöt syövät sedimentistä suodattunutta detriittiä ja mikrofytobentosta, mutta ne kuluttavat myös pieniä selkärangattomia sekä laiduntavat rihma- ja viherleviä. Nuoret yksilöt syövät eläinplanktonia. 
Lisääntymisajankohta vaihtelee eri puolilla maailmaa, ja kutuaktiivisuus on huipussaan 20–26 ºC:n lämpötiloissa. Aikuiset vaeltavat kauas rannikolta kutemaan muodostaen usein suuria parvia. Esimerkiksi Meksikonlahdella kutu tapahtuu 40–1 650 metrin syvyydessä mannerjalustan ulkopuolella ja 50–100 kilometrin päässä rannikosta. Kutua seuraa vuoden ikäisten poikasten tyhmittyminen parviin rannikkojen tai jokisuistojen poikasvyöhykkeillä, joissa poikaset pysyvät jopa kolme vuotta. Yhdysvaltojen Meksikonlahden rannikolla tehdyt merkkauslaskut osoittavat, että aikuiset yksilöt ovat hyvin paikallaan pysyviä, ja paikalliset alapopulaatiot pysyvät suhteellisen pienillä alueilla ja palaavat alkuperäisiin kotilahtiinsa kutuajan jälkeen.
Juovakeltti hyppää usein vedestä, ja uskotaan, että tämä auttaa puhdistamaan niiden kiduksia ja antamaan niille happilisän hapettomassa vedessä.