tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sammalvaleskorpionit

Sammalvaleskorpionit (Neobisiidae) on valeskorpioneihin kuuluva hämähäkkieläinten heimo.
Heimossa on lähes 800 lajia, jotka jaetaan 34 sukuun. Suomessa tavataan kolme heimoon kuuluvaa lajia: rahkavaleskorpioni ("Microbisium brevifemoratum"), kivikkovaleskorpioni ("Microbisium suecicum") ja sammalvaleskorpioni ("Neobisium carcinoides").
Sammalvaleskorpionit ovat hyvin pieniä, vain 1–5 mm:n pituisia. Niillä on yleensä neljä silmää, mutta luolissa asuvilla lajeilla niitä voi olla vähemmän, tai silmiä ei ole ollenkaan. Sammalvaleskorpionien väritys vaihtelee oliivinruskeasta tummanruskeaan ja siinä voi olla punaisia, keltaisia tai kermanvaaleita vivahteita. Raajat ovat usein hieman vihertävät ja nilkoissa on kaksi jaoketta. Molempien pedipalpien saksissa on myrkkyrauhanen kiinteässä terässä. Kun sammalvaleskorpioni on lamauttanut saaliin, se repii sen kappaleiksi suurilla leuoillaan.
Varsinaiset skorpionit

Varsinaiset skorpionit (Scorpionidae) on maailman suurimmat skorpionit sisältävä heimo, lajit voivat olla jopa 21 sentin pituisia. Uhkaavasta ulkonäöstään huolimatta suurimmat lajit eivät ole yleensä yhtä myrkyllisiä kuin pienet. Saalistaessaan ne luottavat pääasiassa fyysiseen voimaan ja kaivavat maasta saaliseläimiinsä kuuluvat hämähäkit, liskot ja jopa pienet nisäkkäät. Varsinaiset skorpionit eivät käytä piikkiään ainoastaan uhrinsa lamauttamiseen, vaan saattavat pistää myös kumppaniaan osana monimutkaista pariutumisrituaaliaan. Emo pysyy 30–35 poikasen muodostaman pesueen lähettyvillä vielä jonkin aikaa ensimmäisen nahanluonnin jälkeen. Varsinaisten skorpionien rintalasta on viisisivuinen kun se taas kenttäskorpioneilla on kolmiomainen.
Pisin laji on jopa 21 cm pitkäksi kasvava "Hadogenes troglodytes", mutta Keisariskorpioni on melkein yhtä pitkä ja painavampi.
Kenttäskorpionit

Kenttäskorpionit (Buthidae) on skorpionien kaikista heimoista suurin, se sisältää noin 90 sukua ja 1 102 lajia. Heimo on levinnyt laajalle, ja lajeja tavataan trooppisilta, subtrooppisilta ja osittain laukeilta alueilta ympäri maailman, lukuun ottamatta Etelämannerta ja Uutta-Seelantia. Heimon jäsenet ovat pieniä ja keskikokoisia skorpioneja, koot vaihtelevat 20 millimetristä yli 120 millimetriin. Useat heimon lajit voivat olla hyvin myrkyllisiä, mutta alle 20 ovat riittävän myrkyllisiä tappaakseen aikuisen miehen.
Useimmista muista skorpioniheimoista poiketen kenttäskorpionit ovat lääketieteellisen merkityksensä takia useilla maapallon alueilla suosittuja sekä tieteen että kansan keskuudessa. Lajien määrä on myös edesauttanut niistä syntynyttä harrastusta. Kokeneille kerääjille tämä on turvallista, vaikkakin kaikkein vaarallisimpia lajeja tulee varoa.
Kullan ruukki

Kullan ruukki toimi Tenholassa Kullanjärven eteläpuolella Kockböleträsket-järvestä Kvarnträsket-järveen laskevan joen varrella lähellä Kullan kylää vuosina 1730–1754. 
Kullan koskessa oli jo 1600-luvulla kolme puromyllyä jotka hävitettiin kun ruukki ja masuuni rakennettiin. Ruukin tarvitseman malmin ja sen tuottaman takkiraudan kuljetus osoittautui hankalaksi ja niinp ruukin toiminta päättyi jo 1754 ja masuuni purettiin todennäköisesti vuonna 1766. 
Ruukkialueella joen länsirannalla on säilynyt kivillä vahvistettu pato, suurista lohkokivistä tehty mahdollinen rakennuksen pohja ja maakumpare jonka kohdalla masuuni on mahdollisesti sijainnut. Itärannalla on pato- ja siltarakenteiden jäänteitä, rakennuksen pohja ja vanha tie sekä kalliolouhos. Länsirannalla on edelleen runsaasti kuonaa ruukin ajoilta sekä sysi- ja liuskekivikasoja. Ruukin paikalta noin 500 metriä pohjoiseen on mahdollisesti 1730-luvulla rakennetun kaksikivisen vesimyllyn ja myllypadon rauniot. Läheisen Kullan kylän alueelta on löydetty yli 30 vanhaa miilunpohjaa.
Nymfimerilukit

Nymfimerilukit (Nymphonidae) on kapeavartaloisten ja vankkakärsäisten merilukkien heimo, jonka lajit ovat muita merilukkeja aktiivisempia ja uivat enemmän. Pituudeltaan ne ovat 1-8 millimetrin mittaisia. Etummaisissa lisäkkeissä on yleensä sakset. Sekä koirailla että naarailla on kymmenjaokkeiset munankantojalat, joissa voi olla kerrallaan jopa tuhat munaa. Kävelyraajapareja voi olla 4–6. Nämä merilukit käyttävät ravinnokseen polyyppien ja sammaleläinten kaltaisia pehmeävartaloisia selkärangattomia. Useimmat Nymphonidae-heimon lajit elävät syvissä vesissä, mutta joitakin tavataan myös matalilta rannikkovesiltä.
Anthony Kennedy

Anthony McLeod Kennedy (s. 23. heinäkuuta 1936 Sacramento, Kalifornia) on yhdysvaltalainen lakimies, joka toimi Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomarina vuosina 1988–2018. Hänet nimitti presidentti Ronald Reagan helmikuussa 1988. Kennedyn ääni ratkaisi monta täpärää oikeuden päätöstä, ja hän äänesti sekä konservatiivisten että liberaalien jäsenten kannan puolesta.
Ennen lakiopintojaan Harvardin yliopistossa Kennedy opiskeli Stanfordin yliopistossa ja London School of Economicsissa. Hän työskenteli lakimiehenä Kaliforniassa, minkä jälkeen hän oli professorina kalifornialaisessa yliopistossa University of the Pacificissa vuosina 1965–1988.
Vuonna 1975 presidentti Gerald Ford nimitti Kennedyn Yhdysvaltain vetoomustuomioistuimen yhdeksännen tuomiopiirin tuomariksi. Vuoden 1987 loppupuolella presidentti Ronald Reagan nimitti hänet korkeimpaan oikeuteen kesäkuussa eläkkeelle jääneen Lewis F. Powellin tilalle. Senaatti vahvisti nimityksen yksimielisesti äänin 97-0, ja Kennedy vannoi valansa 18. helmikuuta 1988. 51-vuotiaasta Kennedystä tuli tuomioistuimen senhetkisen kokoonpanon nuorin jäsen.
Kennedy ei ollut Reaganin ensimmäinen valinta korkeimpaan oikeuteen: senaatti hylkäsi Reaganin ensimmäiseksi nimittämän Robert Borkin lokakuussa äänin 58–42, ja Douglas H. Ginsburg vetäytyi nimityksestä, koska muun muassa hänen opiskelun aikainen kannabiksen käyttönsä oli aiheuttanut kohua nimityksen ympärillä.
Korkeimman oikeuden tuomarin Antonin Scalian kuoltua helmikuussa 2016 Kennedystä tuli tuomioistuimen silloisessa kokoonpanossa pisimpään toiminut tuomari.
27. kesäkuuta 2018 Kennedy ilmoitti jäävänsä eläkkeelle heinäkuun viimeisenä päivänä.
Harkkohytti

Harkkohytti eli harkkouuni on aikaisemmin raudan valmistuksessa käytetty yksinkertainen sulatusuuni, joka erotuksena masuuniin oli kertatäyttöinen, eli raudan tuotanto ei ollut jatkuvaa, vaan uuni täytyi välillä tyhjentää ja täyttää uudelleen. Harkkohytti tehtiin muuraamalla harmaasta kivestä tai tiilestä se jätettiin ylhäältä avoimeksi, jotta se voitiin täyttää ja tyhjentää sieltä käsin. Raudan valmistus tapahtui täyttämällä hytti kerroksittain sydellä ja malmilla. Harkkohytin alaosassa oli reikä, josta puhallettiin palkeilla ilmaa hyttiin sysien palaessa, jolloin puhalletun ilman happi reagoi hehkuvien hiilien kanssa synnyttäen hiilimonoksidia, joka pelkistää raudan. Näiden nahkaisten palkeiden käyttövoimana saattoi olla vesiratas, tai sitten niitä käytettiin käsivoimin. Harkkohytin sulatus kesti puolesta yhteen vuorokauteen. Raudan pelkistyessä syntyi hytin pohjalle kuonapitoinen sulain eli harkko, joka sitten harkkohytin tyhjentämisen yhteydessä nostettiin harkkohytin yläpäästä ulos ja vietiin aluksi pilkottavaksi ja valkohehkuiseksi tulistamisen jälkeen tiiviimmäksi taottavaksi. Rauta täytyi sitten hiilestää ja karkaista, jotta siitä voitiin valmistaa esimerkiksi työkaluja. Harkkohyteissä valmistettu rauta oli kuitenkin usein hataraa ja kuonaista eikä soveltunut hyvin taottavaksi.
Harkkohyttejä käytettiin Suomessa erityisesti 1800-luvulla teollisesti raudan valmistukseen järvimalmista ja suomalmista. Näiden malmien kosteus ja epäpuhtaudet pyrittiin poistamaan polttamalla niitä nuotiossa ennen harkkohyttiin laittamista. Tätä kutsuttiin pasuttamiseksi. Harkkohyttien avulla raudanvalmistusta harjoitettiin myös varsinkin Itä-Suomessa talonpoikien kotitarveteollisuutena, koska alueella oli runsaasti järvi- ja suomalmia saatavissa.
Sebastián Keitel

Sebastián Keitel Bianchi (s. 14. helmikuuta 1973 Santiago de Chile) on chileläinen pikajuoksija, sisäratojen MM-mitalisti.
Keitel saavutti Barcelonan MM-hallikilpailuissa 1995 pronssia 200 metrin juoksussa Chilen ennätysajalla 20,98. Atlantan olympialaisissa 1996 hän karsiutui saman matkan alkuerissä. Seuraavana vuonna hän karsiutui 200 metrillä välierissä Pariisin MM-hallikilpailuissa ja puolivälierissä Ateenan MM-kilpailuissa. Johannesburgin maailmancupissa 1998 hän sijoittui samalla matkalla kuudenneksi. Sevillan MM-kilpailuissa 1999 hän karsiutui 200 metrin alkuerissä.
Keitel saavutti Pan-Amerikan kisoissa pronssia 200 metrillä Mar del Platassa 1995 ajalla 20,55 ja Winnipegissä 1999 ajalla 20,82. Etelä-Amerikan kisoissa hän voitti kultaa 200 metrillä 1994. Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa hän saavutti 100 metrillä kultaa 1997 ja hopeaa 1999 sekä 200 metrillä hopeaa 1997. Nuorten Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa hän saavutti 200 metrillä kultaa 1992 sekä 400 metrillä hopeaa 1991 ja 1992.
Keitel saavutti Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailuissa 100 metrillä kultaa 1996 ja 1998 sekä pronssia vuonna 2000. 200 metrillä hän voitti kultaa 1994, 1996 ja 1998 sekä oli kolmas 2000. 400 metrillä hän saavutti kultaa 1994.
Hollolan teloitukset

Hollolan teloitukset tapahtuivat Suomen sisällissodan aikana huhti–toukokuun vaihteessa 1918, jolloin valkoiset ampuivat Hollolan kirkonkylässä ainakin 200 punaista tai sellaiseksi epäiltyä. Joidenkin lähteiden mukaan teloitettuja saattaa olla jopa 500.
Teloitukset.
Valkoiset saivat Hollolan haltuunsa Lahden taistelun loppuvaiheessa 29. huhtikuuta. Tämän jälkeen pahamaineinen virolainen majuri Hans Kalm perusti sotaoikeuden, joka toimi Hollolan kunnantalolla. Sen toimeenpanemat oikeudenkäynnit olivat nopeita, syytetyn tiedot kirjattiin ylös, jonka jälkeen päätettiin, ammutaanko hänet vai ei. Syytettyjen joukossa oli paikallisten lisäksi runsaasti Länsi-Suomesta saapuneen pakolaiskolonnan mukana tulleita punaisia, jotka olivat jääneet valkoisten vangiksi. Hollolalaisten kohdalla sotaoikeus otti päätöksiä tehdessään huomioon myös paikallisten antamia lausuntoja.
Pikaoikeudenkäyntien alettua suoritettiin viiden päivän aikana ainakin 202 teloitusta, joiden nimet histrioitsija Jaakko Paavolainen onnistui 1960-luvulla saamaan selville. Tuomitut marssitettiin neljän ryhmissä Hollolan kirkon vieressä sijaitsevan pitäjänmakasiinin luokse, jonka seinää vasten heidät ammuttiin. Nykyään rakennuksessa toimii Hollolan kotiseutumuseo. Sekä teloittajat että teloitetut olivat enimmäkseen ulkopaikkakuntalaisia, jotka eivät tunteneet toisiaan. Teloitettujen joukossa oli myös lukuisia naisia. Sisällissodan aikaisista Hollolan tapahtumista myöhemmin kesäkuun lopulla Porvoo tuomiokapitulille raportoinut kappalainen Hjalmar Paunu mainitsi ammuttuja olleen lähes 500. Hänen mukaansa ruumiit lojuivat röykkiöinä pitäjänmakasiinin luona useita päiviä, ennen kuin ne siirrettiin haudattaviksi. Tuomiokapitulille tekemässään selonteossa Paunu paheksuu kirkon vierustan käyttämistä teloituspaikkana, mutta ei teloituksia itsessään. Hänen mukaansa ”metsää ja mäkeä olisi hiukan kauvempanakin ollut miten paljon tahansa.”
Joukkohauta ja muistomerkki.
Teloitettujen omaiset kävivät tunnistamassa ruumiita, mutta niitä ei silti luovutettu heille haudattavaksi, vaan kaikki haudattiin samaan joukkohautaan vajaan kilometrin päähän Parinpellon kylään. Haudassa on yhteensä 500 punaista, joista noin 200:n tiedetään olevan varmasti teloitettuja. Vuonna 1948 Parinpellon joukkohaudalle pystytettiin kirkkoherra Rafael Saartion suunnittelema pyramidinmuotoinen muistomerkki. Saartio on myös siunannut haudassa olevat vainajat.
Barinas

Barinas on Barinasin osavaltion pääkaupunki Venezuelassa. Sen keskustaajamassa on noin 300 000 asukasta, koko kunnan alueella 350 000.
Barinas sijaitsee Santo Domingo -joen varrella tasangolla, joka ympäröi Merida-vuoria osavaltion länsiosassa. Sen keskustassa on paljon siirtomaa-aikaisia hallintorakennuksia. Ympäröivä maaseutu on karjankasvatusaluetta. Aiemmin siellä viljeltiin tupakkaa ja kaakaota, mutta nykyisin tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, kahvi ja hirssi.
Vääksyn manufaktuuripaja

Vääksyn manufaktuuripaja toimi Kangasalla Huutijärven kylässä Vääksyn kartanon yhteydessä vuosina 1837–1845. 
Manufaktuuripajan perusti Vääksyn kartanon ostanut koskenperkausluutnantti Fr. V. Favorin. Paja sijaitsi Vääksynjoen rannassa lähellä vanhoja vesimyllyjä. Pajassa taottiin erilaisia rautaesineitä maataloustyökaluista aina ovenripoihin saakka.
Edouard Du Puy

(Jean Baptiste) Edouard (Louis Camille) Du Puy (noin 1770 Saint-Étienne-de-Baïgorry tai Neuchâtel – 3. huhtikuuta 1822 Tukholma) oli ranskalais-saksalais-tanskalais-ruotsalainen säveltäjä, viulisti, kapellimestari ja oopperalaulaja.
Elämänvaiheet.
Du Puy opiskeli viulun- ja klaverinsoittoa Pariisissa ja palkattiin vuonna 1786 muusikoksi Rheinsbergin hoviorkesteriin. Kaksi vuotta myöhemmin hän hankki lisäopintoja Berliinissä. Vuonna 1792 Du Puy irtisanottiin hänen keskeytettyään jumalanpalvelun ratsastamalla kirkkoon. Seuraavan vuoden Du Puy vietti kiertueella Saksassa ja Puolassa, kunnes palkattiin Tukholman hoviorkesteriin, mutta jälleen kuusi vuotta myöhemmin karkotettiin maasta, tällä kertaa poliittisten syiden takia. Hän muutti Kööpenhaminaan, jossa toimi säveltäjänä, viulistina, oopperalaulajana ja musiikinopettajana; vuonna 1809 Du Puy joutui pakenemaan maasta jäätyään kiinni intiimistä suhteestaan oppilaaseensa, kruununprinsessa Charlotte Frederikeen. Seuraavat kolme vuotta Du Puy vietti Pariisissa, kunnes palasi Tukholmaan Bernadotte-suvun valtaannousun jälkeen vuonna 1812, toimien loppuelämänsä hovikapellimestarina Tukholmassa.
Tuotanto.
Du Puyn sävellystuotanto koostuu pääasiassa näyttämöteoksista, muiden muassa:
Lisäksi Du Puy sävelsi musiikin Kaarle XIV Juhanan kruunajaisiin (1818) ja neljään muuhun valtiolliseen juhlatilaisuuteen samoin kuin orkesteri- ja kamarimusiikkia sekä lauluja.
Suomessa Du Puyn teoksista eniten esitetty lienee "Bonaparten marssi" (EN 1306). Tätä lukuisilla hyvinkin erilaisilla nimillä (muiden muassa "Edouard Du Puyn suomalainen armeijamarssi vuodelta 1809", "Oravaisten marssi" ja "Viipurin pataljoonan marssi") tunnettua marssia tavataan vanhoista suomalaisista nuottikirjoista 1800-luvun alusta lähtien, ja sitä on käytetty muiden muassa entisen Karjalan kaartin rykmentin ja nykyisen Karjalan prikaatin kunniamarssina.
Antero Maunula

Yrjö Antero Maunula (4. lokakuuta 1937 Vaasa – 30. lokakuuta 2014 Seinäjoki) oli suomalainen upseeri, joka toimi Pohjan prikaatin komentajana.
Maunulan vanhemmat olivat majuri, Mannerheim-ristin ritari Auvo Maunula ja Ester Jensen. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1963 oli Kaija Marttila ja toinen vuodesta 1978 Tarja Nieminen.
Maunula tuli ylioppilaaksi Seinäjoen lyseosta 1955 ja valmistui Kadettikoulusta 1958. Hän toimi sitten nuorempana upseerina, opetusupseerina ja komppanianpäällikkönä Pohjanmaan jääkäripataljoonassa vuoteen 1962. Laskuvarjojääkärikoulussa Maunula oli nuorempi upseeri, opetusupseeri ja komppanianpäällikkö 1962–1965, Kouvolan sotilaspiirin esikunnan toimistoupseeri ja järjestelytoimiston päällikön sijainen 1967–1969 ja Keski-Suomen sotilasläänin esikunnan toimistoupseeri 1969–1970 sekä operatiivisen toimiston päällikkö 1970–1973. Pääesikunnan operatiivisen osaston toimistoesiupseerina Maunula toimi 1973–1975 ja toimistopäällikkönä 1975–1977, Sotakorkeakoulun maasotalinjan johtajana 1977–1981 ja Seinäjoen sotilaspiirin päällikkönä 1981–1986. Pohjan prikaatia Maunula komensi 1986–1989 eversti Pekka Mustosen jälkeen, toimien sitten Pohjois-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä vuodesta 1989 vuoteen 1991, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Sotilasuransa jälkeen Maunula toimi aktiivisesti Seinäjoen kunnallispolitiikassa kuudella valtuustokaudella kokoomuksen valtuutettuna. 
Maunula ylennettiin vänrikiksi 1956, luutnantiksi 1959, yliluutnantiksi 1962, kapteeniksi 1965, majuriksi 1970, everstiluutnantiksi 1975 ja everstiksi 1982.
Kaaranneskosken masuuni

Kaaranneskosken masuuni (käytetty myös nimiä Kaaraneksen masuuni tai Kaaraneskosken masuuni) toimi Pellossa Miekojärven itäpuolella, Miekojärven ja Vähä Vietojärven välisen kanavan rannalla noin 350 metriä itään nykyisestä Kaaranneskosken voimalaitoksesta. Masuuni oli toiminnassa vuosina 1805–1807. 
Pajalan Köngäksen ruukin omistanut ruukinpatruuna Erik Christiernin osti Kaaraneksen tilan 1795 ja myi sen 1803–1804 Olof Ekströmille joka rakensi sitten masuunin 1804–1805. Masuunin toiminta-aika ji lyhyeksi sillä sen laattakivistä muurattu uuni hajosi jo vuonna 1806 ja masuunin käyttö loppui talouden taantuman ja sotien vuoksi 1807. Masuunin tuotaamia rautaharkkoja kuljetettiin poroilla Kaaraneksesta Turtolaan reittiä joka tunnetaan kansanperinteessä ja kirjallisuudessa nimillä "Kalttitie" tai "Malmitie". Turtolasta harkot päätyivät Svansteinin ruukille.
Masuunista on jäänteinä Kaaraneksen kankaalla rakennusten pohjia ja hiilimiiluja. Miiluissa tuotettiin masuunin ja pajojen tarvitsemat puuhiilet. Lähiseuduilta löytyy myös masuunin toimintaan liittyneitä malmin ottopaikkoja, hiilimiiluja ja potaskanvalmistuspaikkoja.
Ahvenjärvi (Vesilahti, Riuttonkulma)

Ahvenjärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 200 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,2 hehtaaria. Se on metsäjärvi Päykänvuoren alla, joka kohoaa 45 metriä järvenpinnan yläpuolelle. Siihen laskee kolme lyhyttä suo-ojaa, joista yksi on muita hieman pitempi. Laskuoja lähtee järven koillispäästä ja yhtyy koneellisesti kaivettuna Hanhiluomaan ennen sen saapumista Riutonkulmaan. Siellä se yhtyy Tupaniitynojaan, joka yhtyy Hirvijärven laskujokeen. Järven rantaviivan pituus on 450 metriä ja se on suota. Järvi on autio. Järven vierestä kulkee Riutankulmalta lähtevä metsäautotie.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järveen oli jo kaivettu ensimmäinen pelto-oja. Kummallakin puolella järveä oli peltotilkut, jotka olivat metsitettyjä vuoden 1993 kartassa.
Hirvijärvi (Vesilahti)

Hirvijärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 800 metriä pitkä, 400 metriä leveä ja sen pinta-ala on 22 hehtaaria. Se sijaitsee Onkimäen kylän lähellä ja siihen laskee viisi ojaa. Ojista suurin on Pussimäenoja, joka on Iso Arajärven laskuoja ja joka laskee suoksi kuivatetun Lamminjärven läpi. Pussimäenojaan yhtyvät kolme muutakin ojaa, joista suurin on Palujärvestä laskeva Inhanojan alaosuus. Se tuo vesiä laajalta alueelta ja muun muassa Vähä-Mälitystä, Iso-Inhasta ja Pikku-Inhasta. Pussimäenojan eteläpuolelta siihen laskee Riitaniitty, joka on lampi ja kosteikko. Hirvijärven laskujoki lähtee sen koillispäästä ja se putoaa neljä metriä 1,4 kilometrin matkallaan ennen kuin se laskee Onkimäenjärveen. Laskujokeen yhtyy oikealta Tupaniitynoja. Järven rantaviivan pituus on 3,1 kilometriä. Useita rantoja reunustaa peltomaa tai entinen peltomaa. Järven lähiympäristössä on kuusi maatilaa ja rannoille on rakennettu seitsemän vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet Onkemäen kylän läpi kulkevalta tieltä.
Vedenlaatu.
Järven vedenlaatua on esitetty käyttäen vuosina 2000, 2002, 2007 ja 2013 tutkittua tietoa. Järven pintavesi on ollut sameahkoa (keskimäärin 8,3 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 0,7 metriä ja vedenväri on ruskea (väriluku 100–200 mg(Pt)/l, keskiarvolla 142 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimmäärin 5,1 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaali taso. Humuksen liukeneminen järven valumisvesiin on pääasiallinen syypää vedenväriin ja se myös muuttaa veden lievästi happamaksi. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 6,6. Talvella happamuustaso on pH 6,4, mutta kesällä se kohoaa arvoon pH 6,8. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä (keskimäärin 0,19 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi ei lämpötilakerrostu selvästi kesäisin ja talvisin. Veden happipitoisuus on ollut kesäisin 7,2 mg/l, jolloin hapen kylläisyys oli 79%. Talvisin se on ollut 11,7 mg/l (kylläisyys 77%). Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella hyväksi. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 33 µg/l ja kesällä pitoisuudet ovat olleet keskimäärin 47 µg/l ja talvisin 18 µg/l. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 803 µg/l (vaihteluvälillä 610–1160 µg/l). Hirvijärvi on siten rehevöitynyt järvi.
Historiaa.
Vuonna 1855-1856 julkaistussa Kalmbergin kartastossa Hirvijärvi oli hyvin samanalinen kuin nykyäänkin. Sitä ei silloin viljelty, mutta sen rantasoilta niitettiin heinää. Eteläpuolelta sen ohitti polku, jonka varrella sijaitsi jonkinlainen talo. Järveen laski oja Lamminjärvestä, johon oli tuolloin merkitty avovettä. Lamminjärvi on nykyään kuivatettu suoksi.
Vuoden 1959 peruskartassa järvi oli yhtä ruohottunut kuin nykyäänin. Sen luusuassa sijaitsi mylly ja saha.
Iso-Kiilo

Iso-Kiilo on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Lampi on 300 metriä pitkä, 50 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Se sijaitsee Iso Arajärven länsipuolella Hirsikankaalla. Siihen laskee kaksi metsäojaa ja sen laskuoja Kiilonoja lähtee järven itäpäästä. Kiilonoja juoksee suoalueen läpi Pikku-Kiiloon ja sieltä se jatkaa Iso Arajärven Kivijärven eteläpäähän. Lammen rantaviivan pituus on 650 metriä ja se on soistunutta metsää. Rantaan on rakennettu yksi vapaa-ajan asunto, jolle tulee tie Onkemäen kylän läpi kulkevalta tieltä.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järveen oli jo kaivettu ensimmäiset suo-ojat, jotka veivät vedet Pikku-Kiiloon. Vuoden 1980 kartassa se oli edelleen autio ja vuoden 1993 karttaan oli pohjoisrannalle rakennettu tie ja mökki.
Karstunjärvi

Karstunjärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 900 metriä pitkä, 500 metriä leveä ja sen pinta-ala on 22 hehtaaria. Se sijaitsee Vesilahden etelärajan lähellä Riuttonkulman kaakkoispuolella. Siihen laskee viisi lyhyttä metsäojaa, joista suurin tuo lounaisrantaan Vuolisjärvenkorven kuivatusvesiä. Suolla sijaitsee myös pieni lammikko nimeltään Vuolisjärvi. Järven laskuoja lähtee järven itäpäästä ja se virtaa Karstunojan nimisenä Karstunsuon, Ojalankulman ja Verttoonaukeen peltojen läpi ja seuraa lopulta Kahnalankorven reunaa myöten ja yhtyy näin kuuden kilometrin jälkeen Koskenjokeen Kortejärvenleton kohdalla. Kortejärvi on aikoinaan ollut järvi, joka on kuivatettu peltomaaksi ja suoksi. Järven rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä ja se on enimmäkseen kovaa moreenimaata. Järven länsipäässä on myös suorantaa. Etelärannat kohoavat Karstunvuorelle lähes 30 metrin korkeuteen, joten osa rannoista ovat melko jyrkkiä. Järven lounaispäässä sijaitsee maatila, mutta muuten rannoille on rakennettu lähes 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet sekä Riuttonkulmalta tulevalta tieltä että yhdystieltä 2983 lounaaseen kulkevalta tieltä. Akaan rajalle on matkaa 1,3 kilometriä.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järven nimi kirjoitettiin "Karstujärvi". Järvi oli tuolloin autio eikä sinne johtanut tietä. Vuonna 1976 rannoilla oli useita mökkejä, vaikka järvelle johti kärrytie. Ne suunniteltiin vasta 1981 kartassa ja olivat rakennettuja 1992 kartassa.
Kirveslammi (Akaa)

Kirveslammi on Pirkanmaalla Akaassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Lampi on 200 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Se sijaitsee Akaan pohjoisosissa Vähä Arajärven vieressä. Siihen laskee suo-oja ja toinen oja vie ylimääräisiä vesiä suolta ja laskee ne Vähä Arajärveen. Lammen rantaviivan pituus on 500 metriä ja rannat ovat suota. Lampi on autio ja sen vierestä kulkee metsäautotie, johon pääseen Viialasta tulevalta tielle.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartatssa suo-ojat oli jo kaivettu lammen rantaan. Vuonna 1976 oli Rimminsuon ojitus aloitettu ja sen tiheys kasvanut vuoden 1992 kartassa.
Pikku Oravajärvi

Pikku Oravajärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 650 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 4,4 hehtaaria. Se sijaitsee Krääkkiöstä kaakkoon Ammeenkulman itäpuolella. Siihen on kaivettu kahdeksan suo-ojaa ja yksi niistä toimii samalla laskuojana. Se laskee järvestä koilliseen Ruskearahkan ja Isorahkan kautta Särkijärveen, mistä vedet jatkavat Akissuon läpi Iso Arajärven Kivijärveen. Järven rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja ranta on puoliksi suota ja loput moreenikangasta. Järvellä on kolme vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet Krääkkiön ja Kylmäkosken väliseltä tieltä.
Historiaa.
Vuonna 1855-1856 julkaistussa Kalmbergin kartastossa viereisen Iso Oravajärven nimi kirjoitettiin "Arovajärvi". Pikku Oravajärvi oli autio eikä sieltä haettu edes heinää. Järvelle ei ollut merkkity laskuojaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järveen oli jo kaivettu ensimmäiset suo-ojat. Vuoden 1980 kartassa järven eteläpuolelle ylsi metsätie ja vuoden 1993 kartassa tie kulki myös pohjoisrannalle. Nyt järvellä oli kaksi mökkiä ja lato.
Pikku-Inha

Pikku-Inha on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 1,1 kilometriä pitkä, 500 metriä leveä ja sen pinta-ala on 23 hehtaaria. Se sijaitsee aivan Krääkkiön itäpuolella. Siihen laskee vain kaksi lyhyttä pelto-ojaa ja sen laskuoja on vain 150 metriä pitkä yhdysoja Iso-Inhaan. Järven rantaviivan pituus on 3,4 kilometriä. Rannat ovat moreenipohjaista metsämaata lukuun ottamatta eteläpään pohjukan peltomaata. Järven lähiympäristössä sijaitsee neljä entistä maatilaa ja sen rannoille on rakennettu 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet Punkalaitumen ja Vesilahden väliseltä yhdystieltä 2986.
Historiaa.
Vuonna 1855-1855 julkaistussa Kalmbergin kartastossa "Inhajärvi" oli yksi järvi, jota vastaa nykyään kaksi järveä: Iso-Inha ja Pikku-Inha. Järvi on nykyään poikki siitä kohdasta, missä nykyään ja silloinkin kulki lounas-koillis-suuntainen tie. Se oli matalin ja kapein kohta pitkässä järvessä. Vaikuttaa siltä, että Inhassa on toimitettu järvenlasku.
Vuoden 1930 Tyrvään taloudellisella kartalla järvet ovat erillään ja niillä on siinä nykyiset nimet. Järvien välissä on merkitty peltoa, joka olisi ollut järvenpohjaa. Vuoden 1959 peruskartassa järven ympäristössä on kuusi maatilaa. Seuraavassa vuoden 1980 kartassa näiden lisäksi rannoille on rakennettu mökkejä. Joitakin maatilojen peltoja on metsitetty ja vuonna 1993 kartassa pelloista on enää puolet jäljellä.
Sarvijärvi (Vesilahti)

Sarvijärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 350 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,7 hehtaaria. Se sijaitsee Krääkkiöstä itään Iso-Inhan eteläpuolella. Eteläpuolelle jää Sarvijärvenvuori, jota kiertää Isorahka. Siihen on kaivettu suolta viisi suo-ojaa, joista yksi vie ylimääräiset vedet Isorahkan läpi Särkijärveen. Se laskee vuorostaan Akissuon kautta Iso Arajärven Kivijärveen. Järven rantaviivan pituus on 800 metriä ja rannat ovat puoliksi suota ja loput moreenimaastoa. Järven länsipäässä sijaitsee neljä vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet Punkalaitumen ja Narvan väliseltä yhdystieltä 2986.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järveen oli jo kaivettu ensimmäiset suo-ojat. Vuoden 1980 kartassa järvelle oli rakennettu tie ja nykyiset mökit.
Särkijärvi (Vesilahti, Inhankulma)

Särkijärvi on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 350 metriä pitkä, 250 metriä leveä ja sen pinta-ala on 4,2 hehtaaria. Se sijaitsee Krääkkiössä Iso-Inhan itäpuolella Isorahkan itäpäässä. Siihen on kaivettu seitsemän suo-ojaa, joista kaksi tuovat Isorahkan kautta Sarvijärven ja Pikku Oravajärven laskuvesiä. Järven kaakkoispäästä lähtee laskuoja Akissuolle, josta Akisoja vie vedet Iso Arajärven Kivijärvelle. Järven rantaviivan pituus on 950 metriä ja puolet rannoista on suota. Kuivan ranna alueilla sijaitsee kolme vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet Onkemäen kylän läpi kulkevalta tieltä.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järveen oli jo kaivettu ensimmäiset suo-ojat. Järven eteläpuolella sijaitsi lato eikä yhteyttä Akisojaan ollut vielä. Vuoden 1980 kartassa järvelle oli rakennettu kaksi mökkiä.
Vähä Arajärvi (Akaa)

Vähä Arajärvi eli Vähä-Arajärvi on Pirkanmaalla Akaassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Järvi on 2,1 kilometriä pitkä, 300 metriä leveä ja sen pinta-ala on 50 hehtaaria. Se sijaitsee Akaan pohjoisrajalla Kylmäkosken pohjoispuolella. Siihen laskee neljä metsäojaa, joista yksi on Kirveslammin laskuoja. Laskuoja sijaitsee järven luoteispäässä. Oja putoaa seitsemän metriä 230 metrin matkalla ennen laskemistaan Iso Arajärveen. Järven rantaviivan pituus on 5,2 kilometriä ja rannat ovat moreenimaata. Etelärannalla sijaitsee muutama veteen putoava jyrkänne, joista yksi sijaitsee alle 30-metrisen Laonnutvuoren kivisellä rinteellä. Rannoille on rakennettu 30 vapaa-ajan asuntoa. Puolivälissä järveä sen pohjoisrannalla sijaitsee leirikeskus.
Vedenlaatu.
Järven vedenlaatua on tutkittu kesinä 1994 ja 1996. Järven pintavesi on ollut kirkasta (keskimäärin 0,5 FNU), veden näkösyvyys on ollut keskimäärin 4,0 metriä ja vedenväri on ruskea (väriluku 20–30 mg(Pt)/l, keskiarvolla 27 mg(Pt)/l). Veden sähkönjohtavuus on keskimmäärin 4,1 mS/m, mikä on suomalaisessa järvessä normaali taso. Humuksen liukeneminen järven valumisvesiin on pääasiallinen syypää vedenväriin ja se myös muuttaa veden lievästi happamaksi. Järven pintaveden happamuustaso on ollut keskimäärin pH 7,0. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on tyydyttävä (keskimäärin 0,12 mmol/l). Silloin järvi ei ole välittömässä vaarassa happamoitua. Järven vesi lämpötilakerrostuu selvästi talvisin ja kesäisin. Silloin järven pohjan lähellä alusvedessä voi olla hyvinkin erilaiset olosuhteet kuin päällysvedessä. Alusveden happamuustaso on kesällä pH 6,0. Päällysveden happipitoisuus on ollut kesäisin 8,7 mg/l, jolloin hapen kylläisyys oli 94%. Alusveteen ei lämpötilakerrostumisen vuoksi tule kovin paljon happitäydennystä. Siellä on happipitoisuus ollut kesäisin 4,5 mg/l (kylläisyys 36%). Näiden arvojen perusteella voidaan järven happitilanne kokonaisuudessaan luokitella tyydyttäväksi. Päällysvedessä fosforipitoisuudet ovat olleet keskimäärin 6,0 µg/l. Typpipitoisuudet ovat olleet päällisvedessä keskimäärin 267 µg/l (vaihteluvälillä 250–280 µg/l). Näiden tietojen perusteella järvi voidaan luokitella karuksi järveksi.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järven pohjoispuolelle suunniteltu tie oli jo merkitty karttaan. Järvi oli tuolloin autio. Vuoden 1976 kartta näyttää, kuinka mökkiasutus tuli tien mukana mahdolliseksi ja samassa yhteydessä on rakennettu myös leirikeskus.
Vähä-Mälitty

Vähä-Mälitty on Pirkanmaalla Vesilahdella sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Koskenjoen valuma-alueeseen.
Maantietoa.
Lampi on 200 metriä pitkä, 50 metriä leveä ja sen pinta-ala on 0,9 hehtaaria. Se sijaitsee Inhankulman pohjoispuolella erämaassa kallioisen Vähä-Mälityn vuoren juurella suolla. Siihen laskee neljä kaivettua suo-ojaa, jotka tuovat kuivatusvesiä lampea ympäröivältä suolta. Sen laskuoja on Vääränsuunoja, joka lähtee lammen kaakkoispäästä ja mutkittelee koneellisesti kaivettuna etelään ja yhtyy parin kilometrin jälkeen Inhanojaan. Lammen rantaviivan pituus on 450 metriä ja rannat ovat suota. Lampi on autio lukuun ottamatta Vähä-Mälityn vuorella olevaa kotaa. Lammen ohitse kulkee metsäautotie, jonne pääsee Narvan läpi kulkevalta yhdystieltä 2992.
Historiaa.
Vuoden 1959 peruskartassa järven nimi kirjoitettiin "Pikku Mälitty". Siitä lähti luontainen suopuro etelään ja se yhtyi peltojen läpi kaivettuun ojaan. Vuoden 1980 kartassa ei vielä ollut metsätietä, mutta se näkyi vuoden 1993 kartassa.
Forsbyn ruukki

Forsbyn ruukki toimi Pernajan Koskenkylässä Forsbynjoen alimman kosken rannalla vuosina 1682–1828. 
Forsbyn ruukin perusti 1682 kreivi Lorentz Creutz Forsbyn rälssisäterin maille Pernajaan. Rautaruukin toiminta oli pysähdyksissä ruukin kärsittyä huomattavia vahinkoja pikkuvihan aikana 1742–1743 ja se pääsi jatkamaan toimintaansa vasta 1747. Ruukin yhteyteen perustettiin ilmeisesti jo 1600-luvulla vesisaha mutta virallisen toimintaluvan saha sai vasta 1736. Koskenkylässä oli myös hopeakaivos ja hopeaa louhittiin 1600-luvun alusta 1700-luvun puoliväliin saakka. Rautaruukki lopetti toimintansa 1828 mutta ruukin alueella aloitettiin sahaustoiminta uudelleen 1870-luvulla. Johan Askolin osti vuonna 1880 Forsbyn entisen ruukinkartanon ja sahan. Vanha vesisaha purettiin 1913 ja sen tilalle rakennettiin höyrysaha. Tämän sahan toiminta päättyi 1952 kun sen omistanut "Toiminimi Joh. Askolin" siirsi kaiken sahaustoiminnan Isnäsin sahalle.
Vanhan ruukinpadon paikalla ollut lohkokivistä rakennettu pato purettiin osittain 1990-luvulla ja Forsbynjoen koski on nyt luonnontilassa. Entisellä ruukinalueella on säilynyt muun muassa ruukinkartanon jugendtyylinen päärakennus jonka suunnitteli ruotsalainen arkkitehti John Settergren vuonna 1907 sekä siihen liittyvä kartanon puutarha jonka suunnittelivat Paul Olsson ja Bengt Schalin vuosien 1919–1934 välillä. Entisen ruukinkirkon paikalla on muistokivi. Forsbyn kosken länsirannalla niin sanotulla Kuninkaanmäellä sekä ruukkialueen läpi kulkevan vanhan maantien varrella on jäljellä suuria 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa rakennettuja työväenkasarmeja sekä eri-ikäisiä pienempiä työväenasuntoja joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Toimintansa lopettaneen höyrysahan tiili- ja betonirakennukset ovat myös säilyneet. Niin sanotun yläruukin alueella on jäljellä vain vasarapajojen ja voimakanavien jäännöksiä maastossa.
Hämekosken rautasulatto

Hämekosken rautasulatto toimi Laatokan Karjalassa Harlun pitäjässä Jänisjärvestä Laatokkaan laskevan Jänisjoen yläjuoksulla Hämekoskella vuosina 1921–1939. 
Ab Wärtsilä Oy osti 1920-luvun alussa Hämekoskella sijainneet vanhan teollisuuslaitokset joihin kuului vajaakäytössä ollut voimalaitos. Wärtsilä Oy oli lopettanut samaan aikaan oman masuuninsa Värtsilässä ja vuonna 1921 yhtiö rakensi Hämekosken tehdasrakennuksiin Hämekosken voimalan tuottaman sähkön voimalla toimivan romuraudan sulaatamon laajentaen samalla myös voimalaa. Kolmiuuninen sulattamo käytti eri puolilta Suomea hankittua rautaromua. Sulattamon tuottamat rautaharkot kuljetettiin Värtsilään aluksi proomuilla Jänisjokea pitkin ja sittemmin rautateitse. Vuonna 1922 sulatto tuotti 4 000 tonnia rautaa ja siellä työskenteli 75 henkilöä. Sulaton toiminta päättyi talvisodan alkaessa 1939.
Never Give Up On You

Never Give Up On You on brittiläisen laulajan Lucie Jonesin esittämä kappale, jolla hän edusti Isoa-Britanniaa vuoden 2017 Euroviisuissa.
Kappale kilpaili Euroviisujen finaalissa 13. toukokuuta, jossa se sai 111 pistettä ja saavutti sijan 15.
Coro

Coro on Falcónin osavaltion pääkaupunki Venezuelassa. Siellä on noin 195 000 asukasta.
Coro sijaitsee Karibianmeren rannikolla, Sierra de San Luisin vuoriston ja Médanos de Coron kansallispuiston välissä. Sen satamaa kutsutaan nimellä La Vela.
Coro on yksi ensimmäisiä espanjalaisten Etelä-Amerikkaan perustamista siirtomaakaupungeista, se perustettiin vuonna 1527. Vuonna 1531 sinne perustettiin Etelä-Amerikan mantereen ensimmäinen piispanistuin.
Kaupungissa on jäljellä yli 600 historiallista rakennusta, suurin osa niistä 1600-luvulta. Kaupungissa yhdistyvät espanjalaisten mudéjar-arkkitehtuuri ja hollantilaisten arkkitehtuuri, sekä paikalliset perinteet. Coro ja sen satama, La Vela, ovat on Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1993.
Läskelän manufaktuurilaitos

Läskelän manufaktuurilaitos toimi Laatokan Karjalassa Harlun pitäjässä Jänisjärvestä Laatokkaan laskevan Jänisjoen alajouksulla Läskelänjoella vuosina 1875–1888. 
Värtsilän ja Möhkön rautaruukit omistanut Nils Ludvig Arppe osti vuonna 1860 Venäjän tykistödepartementilta Läskelänkosken alueen siellä toimineine vesisahoineen. Hän aikoi perustaa paikalle vesivoimalla toimivan vasaralaitoksen omistamiensa ruukkien tuottamaa takkirautaa jalostamaan, mutta hanke kariutui Arppen kuolemaan 1861. Laitoksen perustivat vasta Arppen perilliset vuonna 1875. Siihen kuului aluksi kaksi naulavasaraa ja yksi ahjo. Myöhemmin lisättiin vielä toinen ahjo ja vuonna 1881 vielä yksi nippuvasara ja kaksi ahjoa. Laitoksessa valmistettiin aluksi vain nauloja mutta myöhemmin myös mustatakeita ja ankkureita. Vuosituotanto pysyi kuitenkin pienenä noin 9 tonnin vaiheella. Laitoksen tiedetään olleen toiminnassa varmuudella vielä vuonna 1888.
Mies, joka rakasti järjestystä

Mies, joka rakasti järjestystä ("En man som heter Ove") on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut ruotsalainen draamakomediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Hannes Holm. Se perustuu Fredrik Backmanin samannimiseen romaaniin vuodelta 2012 (suom. Atena 2013). Elokuvan pääosaa esittää Rolf Lassgård.
Elokuvassa elämänsä vastoinkäymisistä katkeroitunut vanha mies piinaa rivitaloyhteisöä pikkutarkalla vahtimisella, kunnes hän vähitellen pehmenee ja saa uutta elämäniloa maahanmuuttajanaisen avulla.
"Mies, joka rakasti järjestystä" sai ensi-iltansa Ruotsissa 25. joulukuuta 2015 ja Suomessa 8. tammikuuta 2016.
Hollywood-versio.
Vuonna 2022 sai ensi-iltansa yhdysvaltalainen versio "A Man Called Otto", jossa nimiosaa esittää Tom Hanks.
Juicebox

Juicebox on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Strokesin kappale ja ensimmäinen single yhtyeen kolmannelta albumilta "First Impressions of Earth". Se julkaistiin singlenä 5. lokakuuta 2005, mutta se oli vuotanut internetiin saataville jo saman vuoden syyskuussa. ”Juicebox” debytoi Britannian singlelistan viidennellä sijalla.
”Juicebox” siirtyi yhtyeen aiempaa tuotantoa selvästi raskaamman, nopeamman ja aggressiivisemman rockin suuntaan. Kappale on Julian Casablancasin kirjoittama ja laulama. Kappaleelle kuvattiin edellisten singlejen tapaan musiikkivideo.
Singlen B-puolena julkaistiin kappale ”Hawaii”.
Julkaisu.
”Juicebox” oli tarkoitus julkaista singlenä alun perin 23. tammikuuta 2006, mutta se oli vuotanut internetiin saataville jo vuoden syyskuussa, ja se pakotti levy-yhtiötä aikaistamaan julkaisupäivämäärää yli kolmella kuukaudella. Kappaletta jaettiin aluksi internetissä tiedostonjakopalveluissa, ja se tunnettiin silloin myös nimellä ”Juice Box” Kappale julkaistiin virallisesti singlenä 5. lokakuuta 2005, ja se oli saatavina CD-levynä ja seitsemän tuuman vinyylinä.
Singlen B-puolet.
Seitsemän tuuman vinyylillä ja CD-levyllä on B-puolena kappale ”Hawaii”. Yhdysvaltain vinyylijulkaisulla on lisäksi liveversio ”Juiceboxista” ja CD-julkaisulla on edellä mainittujen lisäksi leikkaamaton versio kappaleen musiikkivideosta.
Kappaleen live-esitykset.
”Juicebox” kuului The Strokesin soittolistaan varsinkin vuosien 2005–2006 kiertueilla. Ensimmäisen kerran se esitettiin livenä 21. lokakuuta 2005 osana "First Impressions of Earth" -kiertuetta Rio de Janeirossa, Brasiliassa. Kappale kuului myös joissakin konserteissa vuoden 2011 "Angles"-albumin kiertueen soittolistaan.
Musiikkivideo.
Kappaleen musiikkivideo kuvattiin lokakuun kolmantena viikonloppuna ja se esitettiin ensimmäisen kerran marraskuun 13. päivänä.
Videon tuotanto.
Lähde:
Vastaanotto ja kaupallinen menestys.
Kappale sai ilmestyessään ristiriitaisen vastaanoton. Kappaleen siirtyminen raskaampaan ja aggressiivisempaan tyyliin jakoi mielipiteitä niin lehdistössä kuin yhtyeen fanien keskuudessa. Brittiläinen "NME"-lehti kritisoi kappaletta yleisesti ottaen huonoksi, mainiten muun muassa Casabancasin aggressiivisen, jopa huutamista muistuttavan laulamisen. "Soundin" Ville Pirinen puolestaan kommentoi kappaleen olevan levyn ääripäitä sen ”äreällä räimeellä”.
Myöhemmässä arvostelussaan "NME" tosin suhtautui kappaleeseen myönteisemmin. Artikkelin kirjoittaja Louis Pattison kommentoi, että ”yhtye osaa tehdä rock ’n’ rollia”.
”Juicebox” debytoi Britannian singlelistan viidennellä sijalla, joka on edelleen yhtyeen paras sijoitus. Se oli myös yhtyeen ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa single, joka ylsi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalle, sijalle 98. Kappale ylsi brittiläisellä NME Charts -listalla ykköseksi, päihittäen muun muassa Franz Ferdinandin ja Arcade Firen.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Julian Casablancas.
Listasijoitukset.
Viikoittaiset listasijoitukset.
Lähde: 
Julkaisuhistoria.
Lähde:
Heart in a Cage

Heart in a Cage on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Strokesin kappale, joka julkaistiin toisena singlenä yhtyeen kolmannelta albumilta "First Impressions of Earth" 20. maaliskuuta 2006. ”Heart in a Cage” nousi Britannian singlelistalla parhaimmillaan sijalle 25.
Kappaleen musiikkivideon on ohjannut Samuel Bayer.
Lucie Jones

Lucie Bethan Jones (s. 20. maaliskuuta 1991 Pentyrch, Wales) on walesilainen laulaja, näyttelijä ja malli. Hän nousi ensimmäistä kertaa julkisuuteen vuonna 2009, kun hän osallistui "The X Factorin" 6. tuotantokaudelle ja sijoittui kahdeksanneksi − tosin jo ennen sitä hän oli ollut esittämässä partiolaisten 21. maailmanjamboreen tunnuskappaletta vuonna 2007.
Pian "The X Factorin" jälkeen Jones sai Cosetten roolin West End -musikaalista "Les Misérables". Sen jälkeen hän teki mallintöitä ja esiintyi useissa muissakin musikaalirooleissa. Vuonna 2010 hän esiintyi pienessä roolissa televisiosarjassa "The Sarah Jane Adventures," ja vuonna 2015 hän pääsi tekemään hieman suuremman vierailuroolin "Midsomerin murhien" jaksossa, jossa hän myös esitti Seth Lakemanin tekemän kappaleen ”The Ballad of Midsomer County”.
27. tammikuuta 2017 Jones voitti "Eurovision: You Decide" -kilpailun, jossa valittiin Ison-Britannian edustaja vuoden 2017 Eurovision laulukilpailuun. Jonesin edustuskappale oli balladi nimeltä ”Never Give Up On You”. Hän sijoittui kilpailun finaalissa 15:nneksi.
Maracay

Maracay on Araguan osavaltion pääkaupunki Venezuelassa. Siellä on noin 400 000 asukasta.
Maracay sijaitsee Venezuelan keskisellä ylänköalueella, 460 m merenpinnan yläpuolella ja noin 110 km maan pääkaupunki Caracasista etelään. Paikka sai nimensä araguas-intiaanien päälliköltä. Se kasvoi merkittäväksi indigon tuotannon ansiosta 1740-luvulla.
Nissilän harkkohytti

Nissilän harkkohytti sijaitsi Vieremällä Nissilän kylässä Rotimojärvestä laskevan Rotimojoen Myllykosken länsirannalla. Harkkohytti oli toiminnassa vuosina 1844–1876.
Harkkohytin perusti 1844 Salahmin ruukin omistanut raahelainen kauppaneuvos Zachris Franzén Salahmin ruukin apuhytiksi. Harkkohytti rakennettiin alun perin yksipiippuiseksi mutta jo vuonna 1860 se oli kaksipiippuinen. Harkkohytti käytti järvimalmia jota saatiin pääosin Rotimojärvestä, mutta myös Rahajärvestä ja Marttisenjärvestä. Valmistuneet rautaharkot kuljetettiin Salahmin ruukille jatkojalostettaviksi. Kun Salahmin ruukille valmistui masuuni vuonna 1875 Nissilän harkkohytti kävi tarpeettomaksi ja se purettiin 1876. 
Harkkohytti sijaitsi kosken rannalla vielä vuonna 1980 olleen huonokuntoisen vesimyllyn yläpuolella. Kosken sivussa kulkeva kaksi metriä leveä oja on mahdollisesti jäänne harkkohytin voimakanavasta. Ruukinpadosta on jäljellä hirsirakenteita. Padon paikan alapuolella on noin 1,5 metriä korkea kumpu 7x7 metrin kokoisen ojamaisen uran rajaaman neliön sisällä. Harkkohytti on mahdollisesti sijainnut kummun kohdalla. Neliön länsipuolella on neljä metriä korkea kuonakasa ja ylempänä rinteessä on näkyvissä pienen asuinrakennuksen pohja.
You Only Live Once (kappale)

You Only Live Once on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Strokesin kappale, joka julkaistiin kolmantena singlenä yhtyeen kolmannelta albumilta "First Impressions of Earth" 24. heinäkuuta 2006. ”You Only Live Once” nousi Yhdysvaltain Billboard Alternative -listalla parhaimmillaan sijalle 35.
Kappaleen alkuperäisen musiikkivideon on ohjannut Samuel Bayer. Toinen musiikkivideo julkaistiin toukokuussa 2007 ja sen on ohjannut Warren Fu.
Pohjolankosken manufaktuuripaja

Pohjolankosken manufaktuuripaja toimi Keuruulla Tarhapäänjärvestä Keurusselkään laskevassa Tarhianjoessa olevan Virtalankosken (aikaisemmin tunnettu nimellä Pohjolankoski) länsirannalla vuosina 1880–1885. 
Manufaktuuripajan perusti maanviljelijä Paul Saxberg omistamansa Könntärin verotilan maille. Paja rakennettiin kesällä 1880 ja siinä oli kaksi nippuvasaraa ja neljä ahjoa. Pajan käyttämä kankirauta tuli Koskensaaren ruukilta ja sen valmisteet joihin kuuluivat muun muassa naulat myytiin pääasiassa lähipitäjiin. Saxberg omisti myös jauho- ja ryynimyllyt saman kosken rannalla. Pajan toiminta loppui vuonna 1885. 
Paja sijaitsi Tarhianjoen nykyisin ylittävän paikallistien sillan alapuolella. Vuonna 1980 paikalla oli vielä näkyvissä kivistä ladotun voimakanavan jäänteet, rakennuksen kivijalka ja tiilikumpu jonka kohdalla on mahdollisesti sijainnut ahjo tai savupiippu. Sillan yläpuolella olevan betonipadon reunoilla oli vielä jäänteitä vanhasta ruukinpadosta. Entisen voimakanavan varrella sijaitsi vielä 1940-luvulla meijeri ja voimalaitos ja niiden kivijalat ovat vielä näkyvissä.
Kurun (Niklasforsin) harkkohytti

Kurun (Niklasforsin) harkkohytti toimi Kurussa Karjulan kylän pohjoispuolella Kuusijärvestä laskevan Karjulanjoen varrella nykyisen Sahankosken (entiseltä nimeltään Karjunkoski) rannalla vuosina 1825–1858. 
Harkkohytin perusti vuonna 1825 laamanni Nils Johan Idman omistamansa Nygårdin tilan maille. Hänen privilegioanomuksensa hylättiin puutteellisena vuonna 1826 Suomen senaatissa mutta harkkohytti toimi silti yli 30 vuoden ajan. Harkkohytti käytti raaka-aineena lähiseuduilta saatua järvimalmia ja suomalmia. Rautaa toimitettiin aluksi lähiseudun sepille kunnes Kurun harkkohytistä tuli vuonna 1844 valmistuneen Tampellan masuunin apuhytti. Harkkohytin toiminta päättyi 1858 kun viranomaiset huomasivat sen toimivan ilman virallista lupaa. 
Harkkohytin sijaintipaikalla on näkyvissä suuri kuonakasa Sahankosken länsirannalla. Kuonakasan pohjoispuolella on kivikasa jonka kohdalla harkkohytti on saattanut sijaita. Kivikasan länsipuolella näkyy maastossa rakennusten pohjia. Sahankosken länsirannalla on säilynyt hirsi- ja kivirakenteinen uittojohdin.
Aranda de Duero

Aranda de Duero on kunta Kastilia ja Leónin itsehallintoalueella Espanjassa. Aranda de Dueron väkiluku on 32 621 (2016).
Aranda de Duero on vanha paikkakunta, joka eli kukoistuskauttaan Henrik IV:n aikakaudella 1400-luvun lopulla. Aranda de Duerossa on paljon arkkitehtuurisesti merkittäviä kohteita 1400–1500-luvuilta.
Aranda de Duero sijaitsee Ribera de Duero -viinireitin varrella, ja siellä voi vierailla viinikellareissa ("bodega").
Red Bull RB13

Red Bull RB13 on brittiläisen Adrian Neweyn suunnittelema Formula 1 auto, jolla Red Bull -talli kilpaili kaudella 2017. Autolla kilpailivat australialainen Daniel Ricciardo rinnallaan alankomaalainen Max Verstappen. Auto julkistettiin 26. helmikuuta internetissä.
Kilpailuhistoria.
Australian GP:n aika-ajojen viimeisessä osiossa Riccardo pyörähti rengasvalliin radan kolmanneksi viimeisessä mutkassa. Hän ei ehtinyt saada ajettua aikaa ennen ulosajoa, joten hän sijoittui aika-ajoissa vasta kymmenenneksi. Ricciardon autoon jouduttiin kuitenkin vaihtamaan vaihdelaatikko ulosajon seurauksena ja hänelle määrättiin sääntöjen mukainen viiden lähtöruudun rangaistus, mikä tiputti hänet 15. lähtöruutuun. Ennen kilpailun alkua Ricciardo kärsi vaihdelaatikko-ongelmista ja hänen autonsa sammui radan varteen ulostulokierroksella. Ricciardon auto kuitenkin saatiin hinattua takaisin varikolle ja hän lähti kilpailuun matkaan varikolta, kun muut olivat ajaneet jo kaksi kierrosta. Riccardo joutui keskeyttämään auton polttoaineen syöttö ongelman vuoksi. Verstappen sijoittui kilpailussa viidenneksi.