Matti Klinge

Matti Klinge (31. elokuuta 1936 Helsinki – 5. maaliskuuta 2023) oli suomalainen historiantutkija ja professori. Hänet tunnettiin kirjallisesti tuotteliaana aate-, sivistys- ja kulttuurihistorian tutkijana sekä aktiivisena yhteiskunnallisena keskustelijana. 
Klingen tieteelliset päätyöt ovat kaksi Helsingin yliopiston historiaan liittyvää teossarjaa, neliosainen "Ylioppilaskunnan historia" ja kolmiosainen "Helsingin yliopisto 1640–1990". Hänen omin julkaisumuotonsa olivat kuitenkin lyhyistä historiallisista esseistä koostuneet kokoelmat. Tutkijana Klinge edusti ranskalaista perinnettä, johon kuuluvat vapaamuotoinen esseistiikka ja vakiintuneiden historiallisten tulkintojen rohkea kyseenalaistaminen ja joka poikkeaa suomalaisen historiankirjoituksen saksalaistyyppistä lähdetutkimusta edustavasta valtavirrasta.
Klingellä oli näkyvä asema sekä suomalaisessa tiedeyhteisössä että kansalaisyhteiskunnassa. Julkisuudessa hän tuli tunnetuksi ”rohkeista kannanotoistaan ja tietoisen urbaanista olemuksestaan sekä poleemisesta, kansakuntaa kasvattamaan pyrkivästä asenteestaan”. Klingen julkisia päiväkirjoja ilmestyi vuosittain vuodesta 1999 lähtien.
Elämä.
Klingen vanhemmat olivat Aune (o.s. "Ignatius") ja Paul Klinge. Klingen isä Paul syntyi syntyi 1902 Pietarissa baltiansaksalaiseen Von Klinge aatelissukuun.Paul pakeni myöhemmin Venäjän vallankumousta Suomeen. Paul työskenteli pankkivirkailija Kansallis-Osake-Pankissa Viipurissa ja Helsingissä ja kohosi myöhemmin pankin ulkomaanosaston johtajaksi ja pankin johtokunnan jäseneksi. Klingen äiti Aune oli farmaseutti. 
Klinge toimi Helsingin yliopiston historian ruotsinkielisen professuurin viranhaltijana vuosina 1975–2001. Hän työskenteli Suomen akatemian humanistisen toimikunnan tutkijana vuosina 1968–1970 ja 1972–1975 sekä Suomen kirjallisuuden ja kulttuurin vierailevana professorina Pariisissa vuosina 1970–1972 ennen valintaansa Helsingin yliopiston historian ruotsinkieliseksi professoriksi vuonna 1975. Tästä virasta Klinge jäi eläkkeelle vuonna 2001 toimittuaan 1990-luvulla joitakin vuosia myös historian laitoksen esimiehenä.
Klingen arkisto ja siihen kuuluvat yksityispäiväkirjat on talletettu Kansalliskirjastoon, mutta perhe ei ole antanut lupaa niiden käyttöön.
Klinge on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Historiantutkimus.
Klinge väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1967 väitöskirjalla "Kansalaismielen synty". Hän toimi Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan historiantutkijana vuosina 1960–1968 ja kirjoitti "Ylioppilaskunnan historian" osat I–IV. Yliopistohistoria sekä kansallisuusaate kuuluvat Klingen uran keskeisiin tutkimuskohteisiin, ja hän palasi samoihin aiheisiin muun muassa yliopistohistoriikissä "Helsingin yliopisto 1917–1990" (1990).
Klinge osallistui Paasikivi-seuran perustamiseen vuonna 1958. Vuosina 1985–1986 Klinge kokosi ja toimitti yhdessä professori Yrjö Blomstedtin kanssa presidentti J. K. Paasikiven päiväkirjat vuosilta 1944–1956 julkaistaviksi kahtena niteenä.
Historioitsijana Klinge tunnetaan kenties parhaiten suurelle yleisölle tarkoitetuista yleisesityksistä. Niitä ovat muun muassa seitsemälletoista kielelle käännetty "Katsaus Suomen historiaan" (1977), Suomen valtiollista symboliikkaa tarkasteleva "Suomen sinivalkoiset värit" (1981) sekä Itämeren alueen historiaa luotaavat "Muinaisuutemme merivallat" (1983) ja "Itämeren maailma" (1994). Klingen teokset ovat saaneet useita palkintoja, kuten tiedonjulkistamispalkinnon 1976 ja Tieto-Finlandian kunniamaininnan 1991 kirjasta "Kuningatar Kristiina. Aikansa eurooppalainen" (julkaistu vuonna 1990 yhdessä Maria-Liisa Nevalan, Laura Kolben ja Päivi Setälän kanssa). Hänen huomattavimpiin töihinsä sisältyy kymmenosaisen "Suomen kansallisbiografian" päätoimittaminen.
Kulttuurivaikuttaja.
Klinge tunnettiin aktiivisena ja näkyvänä kulttuurikeskustelijana. Hän julkaisi vuodesta 1999 lähtien päiväkirjasarjaa, joka saavutti huomiota. Hän toimi myös Suomen Tiedeseuran puheenjohtajana sekä presidentin neuvonantajana kunniamerkki- ja arvonimiasioissa.
Kritiikkiä.
Uutta näkökulmaa Klingeen tuo Kansalliskirjaston ylikirjastonhoitajana toimineen Kai Ekholmin kirja "Mies jolla on Matti Klingen kasvot". Kirjassa esittävät Ekholmin lisäksi näkemyksiään Klingestä monet tämän tunteneet. Jyrki Vesikansa muistuttaa, että Klinge koki monia tappioita pyrkiessään muun muassa yliopiston rehtorin ja kanslerin virkoihin. Häntä ei valittu Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi eikä akateemikoksi. Vesikansan mukaan Klinge kompensoi julkisuuskuvallaan kokemiaan tappioita. Hänellä ei ollut akateemista perhetaustaa, mutta samastumalla eliittiin hän rakensi itseluottamusta. Myös H. K. Riikonen ottaa esille Klingen tavan rakentaa julkisuuskuvaansa tuomalla itseään esille omaelämäkerrallisten tekstien ja esiintymisten kautta: "Suomessa ja yleismaailmallisestikin katsoen Klinge on tämän itsensä esittelyn julkisena hahmona vienyt erityisen pitkälle."
Ekholmin kirjassa tutkijat esittävät, ettei Klingellä ollut teoreettista sivistystä. Klinge teki arkistotyön sijasta mieluummin tilaustöitä, joilla sai julkisuutta. Hän turvautui toisen käden tulkintoihin ja hylkäsi viitteiden käytön. Kun hän ei saanut tieteellistä tunnustusta, hän vähätteli toisia historioitsijoita. Hänen jälkimainettaan rasittaa Vladimir Putinin puolustaminen. Hänen työtään kannustavana opettajana ja Kansallisbiografian päätoimittajana kuitenkin arvostetaan.
Poliittisia näkemyksiä.
Klinge oli Mauno Koiviston valitsijamiehenä vuosien 1982 ja 1988 presidentinvaaleissa.
1970-luvulla oikeistoprofessorit pitivät Klingeä epäilyttävänä, Urho Kekkosen hännystelijänä tai jopa kommunistina. Vuonna 2014 julkaistussa päiväkirjassaan Klinge totesi Krimin siirtämisen vuonna 1954 Venäjän federaatiosta Ukrainan neuvostotasavaltaan olleen Venäjän kannalta virhe. "Helsingin Sanomien" toimittaja Jukka Rislakin mukaan Klingen mielestä Latvia ei ollut Neuvostoliiton miehittämä.
Luottamustehtäviä ja tunnustuksia.
Klinge toimi lukuisissa luottamustehtävissä suomalaisessa tiede- ja historiamaailmassa. Tieteellisistä ansioistaan hän sai Suomen Leijonan ja Suomen Valkoisen Ruusun ritarikuntien 1. luokan komentajamerkit, useita korkeita ulkomaisia kunniamerkkejä sekä kaksi kunniatohtoriutta. Hänelle myönnettiin lukuisia tieteellisiä palkintoja. 
Helsingin yliopisto on vuodesta 1996 jakanut vuosittaista Matti Klinge -stipendiä. Stipendi on väitöskirjan tekijälle suunnattu vuoden mittainen tutkimusapuraha. Väitöskirjan tulee käsitellä joko Helsingin yliopiston asemaa, historiaa tai yhteiskunnallista merkitystä tai yleisesti yliopistoja tai yliopistokysymystä.
Klinge toimi Eteläsuomalaisen osakunnan kuraattorina ja inspehtorina.