Harry Partch

Harry Partch (24. kesäkuuta 1901 Oakland − 3. syyskuuta 1974 San Diego) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, muusikko ja instrumentintekijä. 
Vuosien 1930 ja 1972 välillä Partch, työskenteli musiikin tutkijana Wisconsinin, Illinois’n ja Kalifornian yliopistoissa, loi musiikkia useimmiten omatekoisilla soittimillaan esitettyinä. Harry Partch oli edelläkävijä uusien soitinten ja viritysjärjestelmien tutkimisessa. Hän alkoi kehittää ja rakentaa mikrointervalliasteikkoihin pohjaavia soittimia. Hän jakoi oktaavin 43 erisuuruiseen osaan, jotka sisälsivät kokonaislukujen 1–12 keskinäiset suhteet.
Partchia pidetään merkittävänä innoittajana sodanjälkeisille kokeellisille säveltäjille, kuten György Ligeti, Lou Harrison, Philip Glass ja Laurie Anderson. Myös rock-muusikko Iggy Pop tunnetaan Harry Partchin musiikin ihailijana. Partchin vuonna 1949 ensimmäisen kerran julkaistua kirjaa "Genesis of a Music" pidetään yleisesti musiikkikirjallisuuden klassikkona.
Elämä ja ura.
Harry Partch syntyi 24. kesäkuuta 1901 Oaklandissa, Kaliforniassa. Hänen vanhempansa, entiset presbyteeriläislähetyssaarnaajat, olivat paenneet Kiinasta boksarikapinan (1898–1900) aikana. Säveltäjä kasvoi Yhdysvaltain lounaisosassa. Hän muutti Los Angelesiin vuonna 1919 ja opiskeli lyhyesti pianoa Etelä-Kalifornian yliopistossa (1920–1922). 
Vaikka hän oli jo säveltänyt useita teoksia, Partch ei tuntenut oloaan kotoisaksi akateemisessa ympäristössä ja keskeytti opintonsa. Tämän jälkeen hän jatkoi säveltämistä suhteellisen eristyksissä ja hankki elantonsa sekalaisilla töillä. Vuonna 1923 hän tutustui Hermann von Helmholtzin "On the Sensations of Tone" -teokseen, jossa useilla aloilla kunnostautunut Helmholtz käsitteli akustisen konsonanssin historiallisia käsitteitä suhteessa puhtaaseen viritykseen. Teos oli Partchille todellinen herätys. 
Hän omistautui seuraavien vuosikymmenten ajan puhtaan virityksen historian tutkimiselle — aina antiikin Kreikkaan saakka — kehittääkseen sen kattamaan monimutkaisempia intervalleja, jotka olivat vieraita länsimaiselle kuulolle. Kirjassaan "Genesis of a Music" hän esitteli oktaavin 43-osaisen (epäsäännöllisesti jaetun) jaon. Kaikki myöhemmät sävellykset perustuivat tähän asteikkoon tai sen muunnelmiin.
Soittimien keksijä.
Uudenlaisen musiikillisen kielen toteuttaminen edellytti instrumentteja, jotka pystyivät tuottamaan erittäin hienovaraisia sävelkorkeuden sävyeroja — toisin kuin tavanomaiset soittimet, jotka on suunniteltu nykyaikaisen koskettimistovireen (tasavireisyyden) mukaan.Ensimmäiseksi Partch muokkasi kitaran ja alttoviulun otelautoja. Pian hän kuitenkin ryhtyi rakentamaan omia erikoissoittimiaan, kuten urkuja ("ptolemy", "chromelodeon", "bloboy"), sekä kielisoittimia, jotka muistuttavat harppua tai sitaria ("kithara", "harmonic canon"), ja epämääräisesti viritettyjä lyömäsoittimia ("diamond marimba", "Spoils of War", "zymo-xyl"). Nämä instrumentit, joiden muotokieli tuo mieleen Henry Mooren veistokset, ovat visuaalisesti vaikuttavia. Ne näyttävät usein ulkoisesti taideteoksilta, vaikka niiden pääasiallinen tarkoitus on toimia soittimena ja tuottaa musiikillista ääntä.
Partchin musiikin kehitys.
Partchin ura kehittyi täysin erillään akateemisista instituutioista, jotka muodollisesti hallitsivat Yhdysvaltojen klassisen musiikin kenttää. Harry Partch kritisoi konserttiperinteitä, esittäjän ja säveltäjän rooleja, musiikin asemaa yhteiskunnassa, kaksitoistasäveljärjestelmän tasavireisyyttä sekä käsitystä puhtaasta tai abstraktista musiikista. Hän esitteli ajatuksiaan teoksessaan "Genesis of a Music". Hänen varhaisimmat teoksensa, kuten "Seventeen Lyrics by Li Po" sovelletulle alttoviululle (joka koostui sellon kaulasta ja alttoviulun rungosta) ja lausujalle, olivat intiimejä ja perustuivat puheen muotoilun painotuksiin.Jäljittääkseen tarkasti puheen painotuksia musiikillisesti — ja vapauttaakseen musiikkinsa tasavireisyyden rajoitteista — Partch kehitti uudenlaisen musiikillisen kieliopin, "laajennetun puhtaan virityksen", joka lisäsi akustisesti puhtaiden intervallien merkitystä. Vaikka Partchin musiikin teoreettinen perusta säilyi samana koko hänen uransa ajan, hänen ilmaisunsa kehittyi huomattavasti. Vuosina 1935–1943, suuren laman aikana, Partch eli ajoittain kulkurin elämää. Tämä kokemus inspiroi useita teoksia ("Barstow", "U.S. Highball" jne.), jotka hän ryhmitteli "The Wayward" -nimiseen sarjaan.
Vaikka hänellä oli vaelteluun taipuvainen luonne, tämä "kulkurisäveltäjä" onnistui itse rakentamaan "orkesterin" omista ainutlaatuisista soittimistaan, jotka pystyivät toteuttamaan hänen mikrotonaalista järjestelmäänsä, ja hän loi huomattavan ja monimuotoisen kokoelman soitin- ja laulumusiikkia. Myöhemmissä teoksissaan Partch kiinnostui enemmän teatterin ja musiikin rituaalisesta ulottuvuudesta. Hän ammensi työssään vaikutteita laajasti, kreikkalaisista tragedioista ja nō-teatterista afrikkalaisiin kansanperinteisiin. Näissä teoksissa soittimet toimivat usein myös lavastuselementteinä, ja esityksissä on paljon vuorovaikutusta soittajien, laulajien ja tanssijoiden välillä.
Harry Partchin vaikutus.
Harry Partchin elämä ja työ ruumiillistavat amerikkalaisen taiteellisen "luopiomaisen yksilöllisyyden" perinnettä. Tätä termiä käytti musiikkitieteilijä Michael Broyles kuvatessaan epäkonformististen ja ulkopuolisina toimineiden muusikoiden jatkumoa, joka alkoi William Billingsistä ja johon lukeutuvat muun muassa Charles Ives. 
Partchin musiikki sai laajempaa huomiota vasta hänen elämänsä loppupuolella, erityisesti "Delusion of the Fury" -teoksen esityksen myötä vuonna 1969. Hänen vaikutuksensa muihin säveltäjiin on kuitenkin ollut syvällinen ja jatkuva – sen voi nähdä puhtaan virityksen parissa työskentelevien säveltäjien teoksissa, 1960-luvulta alkaen yleistyneissä monitaideteoksissa sekä minimalistien lyömäsoittimien rytmivetoisessa musiikissa. 
Vaikka Partch pysytteli koko uransa ajan valtavirran nykymusiikin ulkopuolella, hänen vaikutuksensa on ollut merkittävä ja laaja. Partchin tutkimustyö on innoittanut nuorempia amerikkalaisia mikrotonaalisia säveltäjiä, kuten Ben Johnstonia, Lou Harrisonia ja James Tenneytä, ja herätti kiinnostusta myös Euroopassa, esimerkiksi György Ligetin, Manfred Stahnken, Georg Friedrich Haasin ja Enno Poppen keskuudessa. Rock-muusikko Iggy Pop on myös tunnettu Harry Partchin musiikin ihailija. Hän on usein maininnut Partchin yhdeksio innoittajakseen. ""Oli olemassa mies, eräänlainen gay-hulttio nimeltä Harry Partch, joka loi omat asteikkonsa, omat soittimensa ja teki omaa musiikkiaan." Iggy Pop kertoo. "Hän (Partch) saa nyt ansaitsemaansa tunnustusta – postuumisti. Hänen teoksiaan esitetään Lincoln Centerissä. Osa siitä on kaunista, todella kaunista musiikkia." 
Harry Partch kuoli San Diegossa 3. syyskuuta 1974.