tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paul Delaroche

Hippolyte (Paul) Delaroche (17. heinäkuuta 1797 Pariisi – 4. marraskuuta 1856 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Hänen tunnetuimmat työnsä ovat Ranskan ja Englannin historiaan liittyviä historiamaalauksia. Hän oli yksi oman aikansa arvostetuimmista ranskalaisista maalareista.
Delarochen perheellä oli vahva kytkös taidemaailmaan. Hänen isänsä oli taideasiantuntija, setänsä taidemuseon kuraattori ja veljensä taidemaalari. Hän oli lisäksi naimisissa taidemaalari Horace Vernet’n tyttären kanssa. Delaroche opiskeli maalaustaitoa Louis Étienne Watelet’n ja vuodesta 1818 Antoine-Jean Gros’n johdolla. Ensimmäisen näyttelynsä Pariisin salongissa hän piti vuonna 1822. Hänen varsinainen läpimurtonsa oli kaksi vuotta myöhemmin hänen esitellessään salongille teoksen "Jean d’Arc vankilassa".
Delaroche sai sekä restauraation että heinäkuun monarkian aikana Ranskan valtiolta tilauksia julkisiin tiloihin sijoitettavista suurista Ranskan historiaa esittävistä maalauksista. Hän oli vuodesta 1832 École Nationale Supérieure des Beaux-Arts -taideoppilaitoksen professori. Samana vuonna hänet valittiin Ranskan instituutin jäseneksi vain 35-vuotiaana, nuorimpana henkilönä koko 1800-luvun aikana. Vuonna 1837 hän sai toteuttaa École des Beaux-Artsille valtavan taiteen historiaa esittävän seinämaalauksen, joka tunnetaan nimellä "Hémicycle". Taidekoulun palkintojenjakosalia koristava maalaus käsittää yhteensä 74 historiallista hahmoa.
Delarochen maalaus "Lady Jane Greyn teloitus" sai vielä vuonna 1834 Pariisin salongissa hyvän vastaanoton, mutta hänen eräiden toisten töidensä jouduttua kolme vuotta myöhemmin kriitikkojen teilaamiksi hän ei enää antanut maalauksiaan esiteltäviksi Pariisin salonkiin. Delaroche erikoistui suuriin historiamaalauksiin, joiden aiheet olivat usein traagisia ja toteutus tarkka yksityiskohdissa. Hän maalasi myös muotokuvia ja muita aiheita.
Delarochen maalaukset olivat huolella valmisteltuja ja viimeisteltyjä. Hänen tyylinsä on sanottu edustaneen klassismin ja romantiikan välimaastoa. Delarochen realistiset historiamaalaukset tekivät hänestä yhden 1800-luvun puolivälin arvostetuimmista ranskalaisista akateemisen taiteen edustajista. Kaiverruksina ne levisivät myös tuhansiin koteihin ja tekivät hänestä suositun laajemmankin yleisön piirissä. Eläessään Delaroche oli arvostetumpi kuin samaan aikaan eläneet Eugène Delacroix tai Jean Auguste Dominique Ingres, joita kuitenkin pidetään nykyään häntä merkittävämpinä mestareina. Delarochen kuoltua hänen arvostuksensa alkoi laskea.
Delaroche valikoi historiamaalauksiinsa erilaisia aiheita, mutta vuonna 1828 valmistuneesta työstä "Kuningatar Elisabetin kuolema" alkaen hän erikoistui Englannin historiaan. Britanniassa eräs Delarochen suosituimmista töistä on vuonna 1830 valmistunut "Kuningas Edvard V ja Yorkin herttua Towerin linnassa", joka esittää niin sanottuja Towerin prinssejä. Vaimonsa kuoltua vuonna 1845 Delaroche luopui historiamaalauksesta ja omistautui viimeisinä vuosinaan taiteessaan pääasiassa uskonnollisille aiheille. Hänen viimeisiin suuriin historiamaalauksiinsa kuuluu muun muassa "Napoleon Fontainebleaussa 31. maaliskuuta 1814".
David L. Leivo

David Lauri Leivo (30. joulukuuta 1890 Keuruu – 24. helmikuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen tietokirjailija, kirjankustantaja ja arkkiveisujen tekijä.
Keuruun Salmin kylästä kotoisin ollut Leivo muutti Helsinkiin ja työskenteli maalarina. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän perusti Helsinkiin oman maalaus- ja sisustusliikkeensä ja vuoden 1917 lopulla hän aloitti myös pienimuotoisen kustannustoiminnan Kustannusliike Erion nimellä julkaisten omia laulupamflettejaan ja muita tekstejä. Leivolla oli yhteyksiä työväenliikkeeseen ja hän saattoi painattaa pamflettinsa Työväen kirjapainossa ja ilmoitella niistä työväenlehdissä. Leivo ei kuitenkaan toiminut aktiivisesti politiikassa tai ammattiyhdistysliikkeessä. Suomen sisällissodan loppuvaiheessa valkoiset vangitsivat Leivon ja hän joutui kesäkuussa 1918 Iso-Mjölön vankileirille. Häntä syytettiin yllytyksestä valtiopetokseen, mutta kun Leivo ilmoitti tehneensä pamflettinsa vain ansaitakseen rahaa ja välttääkseen joutumasta punakaartiin hänet vapautettiin heinäkuussa 1918. Vapauduttuaan Leivo julkaisi 1919–1920 Murikka-nimistä pilalehteä ja hän kirjoitti tähän lehteen satiirisia kuvauksia ja lauluja vankileireistä ja sodanjälkeisen Suomen vääryyksistä. Hän jatkoi myös kustannustoimintaansa aina 1950-luvulle saakka ja hän julkaisi myös uusia laulupamfletteja talvi- ja jatkosodan aikana.
Leivo julkaisi vuosien 1917–1954 välillä runo- ja laulukokoelmia, kaskukokoelmia sekä unien tulkintaan ja sukupuoli- ja ehkäisyasioihin liittyviä tietokirjoja. Suurimman osan Leivon kirjoista kustansi helsinkiläinen "Kustannusliike Aatos".
David Leivo toimitti 1920–1922 ilmestynyttä Chaplin-pilalehteä ja 1922–1926 ilmestynyttä Kasku-Matti-ajanvietelehteä. Hän oli myös kevättalvella 1929 ilmestyneen "Hiidenkirnu"-pilalehden päätoimittaja. 
Teoksia.
Nimellä "Lauri Leivo":
Nimellä "David L. Leivo":
Nimimerkillä "D. L.-Horma":
Nimimerkillä "Jukan Jaska":
Nimimerkillä "Agapeetus Reunanen":
George Eastman -palkinto

George Eastman -palkinto on taidemuseo George Eastman Housen vuonna 1955 perustama palkinto. George Eastman -palkinto on ensimmäinen yhdysvaltalaisen arkiston ja museon myöntämä palkinto. Palkinto annetaan henkilölle, jonka elämäntyö on ollut merkittävää elokuvataiteen kannalta.
Alun perin palkinto myönnettiin varhaisen mykän elokuvan aikakauden (1915–1925) elokuvanäyttelijöille, -ohjaajille ja elokuvaajille. Vuodesta 1957 alkaen palkintoa alettiin myöntää myöhäisen mykän elokuvan aikakauden (1926–1930) taiteilijoille. Varhaisimpia palkinnonsaajia olivat Charles Chaplin, Norma Talmadge, Mary Pickford, Joan Crawford, Frank Capra ja Gary Cooper. Myöhemmin George Eastman -palkintoa alettiin myöntää myös monille muille elokuvataiteen alojen tekijöille. Palkintogaala alkujaan pidettiin Eastman Theatressa, joka sijaitsee New Yorkin Rochesterissa. Nykyään palkintogaala pidetään George Eastman Housen Dryden Theatressa.
George Eastman -kunniastipendiaatti.
George Eastman -kunniastipendiaatti perustettiin vuonna 1995, ja se myönnetään taiteellisista saavutuksista.
George Eastman -kunniamitali.
George Eastman -kunniamitali perustettiin vuonna 2006, ja se myönnetään tunnustuksena ansiokkaasta palvelusta George Eastmanin saavutuksien edistämisessä.
Eastman House -kunniamaininta.
Eastman House -kunniamaininta perustettiin vuonna 2009, ja se myönnetään taiteilijalle, jonka elämäntyö sisältää George Eastman House -taidemuseon suojelemien kohteiden perinteitä ja arvoja.
Fatih Avan

Fatih Avan (s. 1. tammikuuta 1989 Andırın, Turkki) on turkkilainen keihäänheittäjä, joka edustaa istanbulilaista Fenerbahçe Athletics-seuraa. Hänen ennätyksensä on Izmirissä vuonna 2012 heitetty 85,60. 
Urallaan Avan on voittanut mm. kahdesti Välimeren kilpailut (2009, 2013), kultaa vuodelta 2011 ja pronssia vuodelta 2013 kesäuniversiadeista sekä alle 23-vuotiaiden EM-pronssia. 700-grammaista keihästä Avan on heittänyt parhaimmillaan 68.92 vuonna 2006 Kreikan Thessalonikissa. Vuoden 2011 MM-kilpailuissa hän oli viides tuloksella 83,34. Vuoden 2013 MM-kilpailuissa ja vuoden 2012 kesäolympialaisissa Avan jäi karsintaan.
Nykyisin Avania valmentaa Metin Altintaş. Ensimmäisen kerran Avan heitti yli 80 metriä vuonna 2011.
Kurkkukirva

Kurkkukirva ("Aphis gossypii") on kirvoihin kuuluva hyönteinen. Se on maailmanlaajuisesti merkittävä viljelykasvien tuholainen. Suomessa kurkkukirva on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi.
Taksonomia.
Lajina kurkkukirva on taksonomisesti hankala, sillä suvussa "Aphis" on useita kirvalajeja, jotka eroavat kurkkukirvasta korkeintaan ravintokasvin ja/tai elintapojensa osalta. Toisaalta myös eräät kurkkukirvana pidetyt populaatiot vaikuttavat muodostavan erillisiä lajeja. Aikaisemmin kurkkukirvaa on etenkin eurooppalaisissa lähteissä myös paatsamakirvan ("Aphis frangulae") alalajina.
Lajin kromosomiluku 2n=8.
Ulkonäkö ja koko.
Kurkkukirvan siivettömät sukupolvet ovat suotuisissa olosuhteissa kookkaita ja väriltään vihreästä lähes mustaan, kun huonommissa olosuhteissa ne jäävät pienemmiksi värin ollessa vaalean kellertävä. Siivekkäiden sukupolvien pää ja keskiruumis ovat mustat, takaruumis vihreä ja sen sivuilla on mustat pisteet. Koiraat ovat aina siivekkäitä. Raajat ja tuntosarvet ovat vaaleat, mutta raajojen kärjet ja nivelet ovat mustat. Tuntosarvet ovat 6-jaokkeiset ja lähes ruumiin pituiset. Takaruumiin kärjen cauda on vaalea ja noin puolet mustien vaharauhasputkien pituudesta. Ruumiin pituus vaihtelee 0,9–1,8 mm.
Levinneisyys.
Kurkkukirvan levinneisyys on maailmanlaajuinen. Erityisen yleinen laji on trooppisessa Afrikassa, Aasiassa, Amerikassa ja Australiassa. Se on levinnyt myös Karibian ja Tyynenmeren saarille.
Elinympäristö ja elintavat.
Euroopassa kurkkukirva elää ilmeisesti täysin neitseellisesti lisääntyvinä sukupolvina, joita voi parhaissa olosuhteissa olla vuodessa jopa 50, joskin Ranskasta on havaintoja sinihibiskuksella ja meloneilla elävistä kurkkukirvoista, joilla saattaa olla suvullinen lisääntymisvaihe. Yksittäinen suvuttomasti lisääntyvä kirva elää noin 17–22 päivää ja tuottaa sinä aikana noin 85 jälkeläistä. Kirvat elävät kolonioina lehtien alapinnoilla tai nuorissa versoissa ja aiheuttavat lehden kellastumisen. Kolonian yhteydessä saattaa olla muurahaisia. Kirvan kannalta sopivimmat olosuhteet ovat 16–22 °C:n lämpötila ja 60–80 %:n ilmankosteus. Yli 25 °C:n lämpötila haittaa kirvoja. Etelä-Euroopassa laji selviytyy ulkona, mutta pohjoisempana sitä tavataan lähinnä kasvihuoneissa. Laji talvehtii aikuisena.
Isäntäkasvin vaihtoa kurkkukirvalla esiintyy etenkin Itä-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Pohjois-Amerikassa primääri-isäntinä toimivat muun muassa monet lehtipuut ja pensaat.
Kasvinesteiden imemisen lisäksi kurkkukirva levittää yli 50 kasvien virustautia. Kirva aiheuttaa erityisen suurta vahinkoa puuvillalle, kurkkukasveille ja koisokasveille. Suomessa laji on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi.
Ravintokasvit.
Kurkkukirva on erittäin polyfagi, joka on tavattu yli 300 eri kasvilajilta. Ravintokasveja ovat esimerkiksi erilaiset malvakasvit (Malvaceae), kurkkukasvit (Cucurbitaceae), ruutakasvit (Rutaceae), ruusukasvit (Rosaceae) ja koisokasvit (Solanaceae).
Uinnin maailmanmestaruuskilpailut 1973

Uinnin pitkän radan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1973 Jugoslavian Belgradissa 31. elokuuta – 9. syyskuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Kansainvälinen uimaliitto FINA. Kilpailulajeina olivat ratauinti, uimahypyt, taitouinti ja vesipallo.
Mitalitaulukko.
      Isäntämaa
Tuomikirva

Tuomikirva ("Rhopalosiphum padi") on erittäin yleinen ja laajalle levinnyt kirvalaji. Se on merkittävä viljelyskasvien tuholainen.
Koko ja ulkonäkö.
Siivettömät aikuiset ovat primääri-isännällä pulleita, vaihtelevan vihreitä, ruskeita tai lähes mustia ja jauhemaisen vahan peittämiä. Sekundääri-isännällä väri erottuu paremmin, sillä vaha puuttuu kokonaan. Vaharauhasputkien tyvellä on ruskea laikku. Tuntosarvet ovat kuusijaokkeiset ja yli puolet ruumiin pituudesta. Vaharauhasputket ovat melko lyhyet, kärjestään pullistuneet. Takaruumiin kärjen cauda on vaharauhasputkia lyhyempi ja melko vaalea. Siivekkäiden aikuisten pää ja keskiruumis ovat mustahkot ja takaruumis vihreä. Kirvan pituus on 1,2–2,4 mm, sekundääri-isännällä kirvat ovat pienempiä.
Lajin kromosomimäärä 2n=8, joskus 9.
Levinneisyys.
Tuomikirvan levinneisyys on kosmopoliittinen.
Elinympäristö ja elintavat.
Keväällä tuomikirva elää eläviä poikasia synnyttävinä, neitseellisesti lisääntyvinä kolonioina primääri-isäntänsä, Euroopassa lähes poikkeuksetta tuomen, lehtien alapinnoilla aiheuttaen lehden käpristymisen kirvakolonian suojaksi. Myöhemmin kirvat elävät myös oksien kärkiosissa ja kukinnoissa. Yksittäinen siivettömän, neitseellisesti lisääntyvän sukupolven kirva elää noin 15–19 vuorokautta ja vaihe tuomella kestää 2–3 sukupolvea. Touko-kesäkuussa syntyvä siivellinen kirvasukupolvi siirtyy sekundääri-isäntinä toimiviin heinäkasveihin, jolloin ne voivat asettua myös viljoihin. Isännänvaihto ei ole ehdoton ja osa populaatiosta pysyttelee tuomissa tai siirtyy muihin "Prunus"-suvun puihin. Heinissä kirvat elävät korrella, lehden tyvessä, lehtien alapinnoilla tai tähkissä. Heinäkasveilla esiintyy myöhemmin kesällä toinen siivellinen sukupolvi, jotka siirtyvät myös heinäkasveihin. Lopulta syyskuussa syntyy koiraista ja naaraista muodostuva siivellinen sukupolvi palaa tuomiin. Tuomissa nämä parittelevat ja naaraat munivat. Talvehtiminen tapahtuu munina tuomen silmujen ympärillä.
Lämpimissä maissa sekä alueilla, joilla primääri-isäntää ei ole saatavilla, tuomikirvat elävät koko ajan heinäkasveilla. DNA-tutkimusten mukaan Euroopassa yleisimmät tällaiset populaatiot ovat ilmeisesti tuomikirvan ja jonkin tuntemattoman lähilajin välisiä risteymiä.
Suomessa tuomikirva on yleisin viljojen tuholaiskirva ja vahingoittaa etenkin ohraa ja kauraa. Sadonmenetys voi olla jopa 20–30 %. Se on myös kansainvälisesti merkittävin viljan kääpiökasvuviroosin (BYDV) levittäjä. Kirvoja torjutaan kemiallisesti pahoina kirvavuosina.
Ravintokasvit.
Tavallisesti primääri-isäntä on tuomi ("Prunus padus"), sekundääri-isäntiä monet heinäkasvit (Poaceae), joskus myös sarakasvit (Cyperaceae), vihviläkasvit (Juncaceae), osmankäämikasvit (Typhaceae) sekä kurjenmiekkakasvit (Iridaceae). 
Maailmanlaajuisesti ravintokasvivalikoima on laajempi ja tuomikirvaa on tavattu yli 20 kasviheimolta.
Imipramiinioksidi

Imipramiinioksidi eli myös imipramiini-N-oksidi ("Imiprex") on eräs trisyklinen masennuslääke sekä imipramiinin, "Tofranil", läheinen sukulainen. Sille läheinen on myös desipramiini, "Pertofran". Imiprex oli indisoitu kaikenlaisten masennustilojen hoitoon, erityisesti niihin joihin liittyi estyneisyyttä, eli normaalin arkitoiminnan depressiivistä alenemaa.
Imiprexia annosteltiin sekä 10 että 25 mg vahvuisina tableteina (Dumex). Tehdyissä kliinisissä kokeiluissa tätä lääkeainetta oli vertailtu sekä amitriptyliiniin että imipramiiniin. Kokeissa esitettiin Imiprexin olevan vähemmän altistava, kardiovaskulaarisille ja antikolinergisille haittavaikutuksille kuin imipramiinin taikka amitriptyliinin.
Lääkkeen annostelu.
Lääke oli ilmeisesti käytössä Suomessa vain lyhyehkön aikaa. Sinä aikana (1976) sitä suositeltiin eri tyyppisien depressiotilojen hoitoon. Imipramiinioksidi poistui kuitenkin varsin pian, ja esim. imipramiini ja amitriptyliini lienevät jääneet sitä pidempään käyttöön.
Imipramiinioksidin normaali annostelu oli 3x 25 mg/vrk (=75 mg/vrk). Suurin sallittu annostelu oli 200 mg/vrk.
Lääkkeen käytön vasta-aiheet.
Imipramiinioksidi vaikutti kuten muutkin imipramiinin sukulaisaineet. Ehdoton vasta-aihe oli jonkin MAOI-tyypin lääkkeen samanaikainen käyttö. Lisäksi imipramiinioksidi oli yleensä estetty potilailla, joilla oli todettu glaukoomaa, epilepsiaa, virtsaumpi, raskaus (alkuneljännes) taikka eturauhasen liikakasvu.
Saffron Walden

Saffron Walden on noin asukkaan keskiaikainen markkinakaupunki ja kunta "(civil parish)" Essexin kreivikunnassa, Itä-Englannissa. Siellä on pidetty markkinoita vuodesta 1141. Kaupungissa on 1100-luvulla rakennetun Walden Castlen linnan rauniot. Kaupungin keskustaa hallitsee suurikokoinen kirkko "St. Mary’s Church". Muita kaupungin nähtävyyksiä ovat historiallinen turvelabyrintti, jonka halkaisija on noin 30 metriä, sekä Bridge End Gardenin puutarha. Puutarhan lähellä on näyttelytila "Fry Art Gallery", jossa Essexissä 1900-luvun puolivälissä vaikuttanut Great Bardfield -taiteilijaryhmä piti näyttelyitään.
Eugene O’Brien

Eugene O’Brien (oikealta nimeltään Louis O’Brien; 14. marraskuuta 1880 Boulder, Colorado – 29. huhtikuuta 1966 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä.
Elämä ja ura.
Eugene O’Brien syntyi Coloradon Boulderissa vuonna 1880 John ja Kate Eugene O’Brienille. Hän opiskeli lääketiedettä Coloradon yliopistossa Boulderissa, mutta lääkärin ammatin sijaan hän kiinnostui näyttelijänurasta. Perheensä opastuksessa hän alkoikin opiskella rakennustekniikkaa, mutta hänen unelma-ammattinaan oli edelleen näytteleminen. Hän muutti New Yorkiin, ja hänet ”löysi” teatteri-impressaari Charles Frohman, jonka kanssa hän solmi kolmivuotisen sopimuksen. Hänen unelmansa toteutui, ja hän esiintyi ensimmäisen kerran Broadwaylla vuonna 1905. Broadwaylla hän esiintyi muun muassa Ethel Barrymoren kanssa Sir Arthur Wing Pineron näytelmässä "Trelawny of the ’Wells’" (1911), joka teki hänestä tähden.
O’Brien teki ensiesiintymisensä elokuvissa vuonna 1915. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli lyhyt "The Lieutenant Governor", jonka tuotti Essanay Studios. Hänen toinen elokuvansa, pitkä mysteerielokuva "The Moonstone" (1915), teki hänestä valkokangastähden. Hän alkoi esiintyä ajan suurimpien naistähtien, Mary Pickfordin, Norma Talmadgen ja Gloria Swansonin, kanssa. Hänestä tuli etenkin naisten ihailema näyttelijä.
O’Brien vetäytyi näyttelemisestä ennen kuin äänielokuvat saapuivat. Hän teki 47-vuotiaana viimeisen elokuvaesiintymisensä draamassa "Faithless Lover" (1928). Näyttelijänuransa aikana hän esiintyi yli 50:ssä elokuvassa ja yli 10:ssä näytelmässä. O’Brien kuoli keuhkokuumeeseen 85-vuotiaana Kalifornian Los Angelesissa vuonna 1966, ja hänet haudattiin Glendalen Forest Lawn Memorial Park -hautausmaalle. Hän sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuuden hyväksi tähden Hollywoodin Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 1620 Vine Street 8. helmikuuta vuonna 1960.
Italia (täsmennyssivu)

Italia voi viitata seuraaviin:
Vitagraph Studios

Vitagraph Studios (myös Vitagraph Company of America) oli yhdysvaltalainen elokuvayhtiö, jonka perustivat J. Stuart Blackton ja Albert E. Smith New Yorkin Brooklynissa vuonna 1897. Vuoteen 1907 mennessä Vitagraph Studiosista oli muodostunut Yhdysvaltain tuottoisin elokuvayhtiö, joka tuotti monia kuuluisia mykkäelokuvia. Elokuvayhtiön osti Warner Bros. vuonna 1925.
Studion ensimmäisiin suuriin tähtiin lukeutuvat Florence Turner (tunnettiin nimellä "Vitagraph Girl"; yksi maailman ensimmäisiä elokuvatähtiä), Maurice Costello ja Harry T. Morey. Vitagraphin mykkäelokuvissa aloittivat myös John Bunny, Viola Dana, Norma Talmadge, Constance Talmadge ja Moe Howard.
Viljakirva

Viljakirva ("Sitobion avenae") on kirvoihin kuuluva, kansainvälisesti merkittävä viljakasvien tuhohyönteinen.
Koko ja ulkonäkö.
Viljakirva on kiiltäväpintainen ja hieman päärynänmuotoinen. Siivettömät yksilöt ovat väriltään vihreitä tai punertavan ruskeita ruskean värimuodon ollessa selvästi yleisempi. Raajat ovat pitkät ja vaaleankeltaiset, mutta reiden, säären ja nilkan kärkiosat ovat mustat. Tuntosarvet ovat mustat ja likimain ruumiin pituiset. Takaruumiin kärjessä on vaalea ja teräväkärkinen cauda. Vaharauhasputket ovat mustat ja noin 1,5 kertaa caudan pituiset. Siivekkäillä yksilöillä on tummat poikkijuovat takaruumiissaan, minkä lisäksi vihreiden yksilöiden keskiruumis on punertavan ruskea. Koiraat ovat aina siivekkäitä. Ruumiin pituus 1,3–3,3 mm.
Kromosomiluku 2n=18.
Levinneisyys.
Viljakirvan levinneisyys kattaa Euroopan, Afrikan, Lähi-idän, Keski- ja Etelä-Aasian sekä Amerikat. Suomessa siitä on havaintoja koko maasta Enontekiön Lappia lukuun ottamatta.
Elinympäristö ja elintavat.
Viljakirva elää erityisesti heinäkasveilla, mutta joissain määrin myös sara- ja vihviläkasveilla. Kirvan taloudellisesti merkittävään ravintokasvivalikoimaan kuuluvat muiden muassa vehnä, ohra, ruis, kaura hirssi ja maissi. Laji elää pääasiassa ravintokasvin yläosien lehdissä ja etenkin tähkässä. Se ei muodosta suuria kirvakolonioita eikä elä liitossa muurahaisten kanssa. Varsinaista ravintokasvinvaihtoa ei tapahdu, mutta siivellisiä kirvayksilöitä syntyy pitkin kesää ja nämä lentävät valtaamaan uusia elinpaikkoja DNA-tutkimukset ovat osoittaneet eräiden viljakirvapopulaatioiden erikoistuneen vain tiettyihin ravintokasveihin, esimerkiksi vehnään..
Eräissä lähteissä mainitaan isännänvaihto, jossa primääri-isäntänä ovat vatukat ("Rubus") ja sekundääri-isäntinä heinäkasvit.
Lajilla esiintyy kaksi elinkaareltaan poikkeavaa populaatiota. Suurin osa kirvoista kuuluu populaatioon, joka on anholosyklinen eli tuottaa ainoastaan neitseellisesti lisääntyviä naaraita ja yksilöt talvehtivat nymfi- tai aikuisvaiheessa. Yksilömäärältään pienempi populaatio on holosyklinen, jolloin syksyisin alkaa syntyä myös koiraita, jotka parittelevat naaraiden kanssa, naaraat munivat ja munat ovat talvehtiva vaihe. Neitseellisesti lisääntyvät naaraat elävät 30–60 vuorokautta ja tuottavat sinä aikana 20–40 elävänä syntyvää poikasta. Munivat naaraat tuottavat 6–12 munaa. Entisen Neuvostoliiton alueella viljakirva tuottaa vuodessa 14–20 sukupolvea. Lajille suotuisimmat olosuhteet ovat 16–20 °C:n lämpötila ja 65–80 % ilmankosteus.
Suomessa viljakirvan aiheuttama sadonalenema on pahimmillaan 20 % luokkaa. Kirvojen kemiallinen torjunta ei ole tarpeen juuri koskaan.
Ravintokasvit.
Viljakirvan ravintokasveja ovat heinäkasvit (Poaceae) sekä monet muut yksisirkkaiset. Joskus laji kelpuuttaa jopa eräät kaksisirkkaiset luten lutukan ("Capsella bursa-pastoris").
Varapastori

Varapastori eli nimipastori () oli kirkollinen arvonimi, joka myönnettiin ansioituneille kappalaisille. Se oli käytössä Suomessa 1700-luvun alkupuolelta aina 1910-luvulle. Varapastorin arvon saaneen kappalaisen katsottiin olevan kirkkoherran arvoon korotettu varakirkkoherra.
Varapastorin arvo esiintyi vielä Suomen vuoden 1914 leimaveroasetuksessa mutta tämän jälkeen arvonimi poistui käytöstä.
Ruotsin kirkossa käytetään vastaavaa nimitystä "vice pastor" kirkkoherran viransijaisesta. Nykyinen Ruotsin kirkon kirkkojärjestys ei tunne termiä "vice pastor", mutta se kuitenkin yleisesti käytössä.
Hernekirva

Hernekirva ("Acyrthosiphon pisum") on kirvoihin kuuluva pieni hyönteislaji. Se on merkittävä herneen ja sinimailasen viljelyn tuholainen.
Koko ja ulkonäkö.
Hernekirvan siivettömät yksilöt ovat kookkaita, päärynänmuotoisia, kiiltäviä ja väriltään vaaleanvihreitä tai vaaleanpunaisia. Verkkosilmät ovat kirkkaanpunaiset. Tuntosarvet ovat vähintään ruumiin pituiset. Tuntosarvet, raajat ja vaharauhasputket ovat vaaleat, mutta tuntosarvien jaokkeiden kärjet ovat tummat, samoin säärten ja vaharauhasputkien kärkiosat. Takaruumiin kärjessä on pitkä, vaalea ja teräväkärkinen cauda. Vaharauhasputket ovat 1,2–1,9 kertaa caudan pituiset. Keskenkasvuiset yksilöt ovat jauheisen vahapeitteisiä. Siivekkäiden yksilöiden pää ja keskiruumis ovat vain hieman takaruumista tummemmat. Koiraat ovat siivettömiä. Ruumiin pituus 2,4–5,0 mm.
Kromosomiluku 2n=8.
Levinneisyys.
Hernekirva on levinneisyydeltään jokseenkin kosmopoliitti ja myös Suomessa sitä on tavattu koko maassa
Elinympäristö ja elintavat.
Hernekirva elää erilaisilla luonnonvaraisilla ja viljellyillä hernekasveilla ja niille kelpaavat sekä ruoho- että puuvartiset lajit. Kirvat elävät kolonioina lehtien alapinnoilla, versojen kärjissä, kukinnoissa sekä kehittyvissä paloissa ja aiheuttavat kasviin kasvuhäiriöitä. Häirittynä kirvat pudottautuvat maahan. Laji on holosyklinen eli naaraat lisääntyvät neitseellisesti synnyttäen eläviä poikasia, mutta syksyllä syntyy myös koiraita, jotka pariutuvat naaraiden kanssa ja nämä naaraat munivat. Keväällä laji elää luonnonvaraisilla hernekasveilla, mutta kesän aikana syntyy siivekkäitä yksilöitä, jotka siirtyvät uusille elinpaikoille mukaan lukien kasvimaat ja viljelmät. Hernekirva talvehtii munana.
Hernekirvan arvellaan levittävän ainakin 40 kasvien virustautia.
Suomessa hernekirvan kemiallinen torjunta voi olla joskus tarpeen.
Ravintokasvit.
Hernekirvan ravintokasveja ovat monet hernekasvit ("Fabaceae"), etenkin mailaset ("Medicago"), mesikät ("Melilotus"), apilat ("Trifolium") ja maitteet ("Lotus"). Kuivissa olosuhteissa sitä on tavattu myös eräiltä muilta kasveilta, kuten lutukalta ("Capsella bursa-pastoris").
Vaihdokkaat

Vaihdokkaat () on yhdysvaltalainen draamasarja, jonka on luonut Lizzy Weiss. Sarjan ensimmäinen jakso esitettiin ABC Family -kaapelitelevisiokanavalla 6. kesäkuuta 2011. Sarja kertoo kahdesta tytöstä, jotka vaihtuivat vauvoina sairaalassa, ja haluavat nyt teini-ikäisinä tutustua toistensa perheisiin.
Sarjaa on esitetty Yhdysvalloissa viisi tuotantokautta, ja se on palkittu esimerkiksi parhaan nuortenohjelman TCA-palkinnolla. Suomessa sarjan ensimmäinen jakso esitettiin Nelosella 29. kesäkuuta 2014, ja se keräsi enimmillään 121 000 katsojaa.
Patrick Breen

Patrick Breen (s. 26. lokakuuta 1960 New York, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa "Men in Black – miehet mustissa" ja "Galaxy Quest" sekä televisiosarjassa "Rouva Ministeri". Breen on myöntänyt "Metro Weekly" -lehdelle olevansa biseksuaali.
Mih’ail Sivakou

Mih’ail Sjarhejevitš Sivakou (, ; s. 16. tammikuuta 1988 Minsk, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Azerbaidžanin valioliigassa pelaavaa Qəbələa ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Preussin yleinen maanlaki

Preussin yleinen maanlaki (, usein lyhennettynä "ALR") oli merkittävä siviililakikodifikaatio Preussissa. Kodifikaatio tuli voimaan vuonna 1794 ja sen kodifioivat Carl Gottlieb Svarez ja Ernst Ferdinand Klein Fredrik II Suuren määräyksestä. Laissa oli yli 19 000 pykälää ja se kattoi muun muassa siviilioikeuden, rikosoikeuden, perheoikeuden, julkisoikeuden ja hallinto-oikeuden alat.
Historia.
Kehitys.
Fredrik I halusi laatia maalleen yhdenmukaisen lakikoonnoksen, mutta sitä ei aloitettu kuin vasta Fredrik II Suuren aikana. Fredrikin ajatus ei ollut vain koota yhdenmukainen lakien koonnos, vaan tehdä niistä selkeitä ja poistaa eri tulkintamahdollisuuksista johtuva mahdollinen hyväksikäyttö. Aikaisempi yritys lakikodifikaatioksi, Samuel von Coccejin laatima "Project eines Corporis Juris Fridericiani" (1749–51) osoittautui epäonnistuneeksi.
Ensimmäistä versiota kutsuttiin nimellä "Preussin yleislaki" (, AGB, 1792). Lain kodifioivat vuonna 1794 etupäässä Svarez ja Klein Fredrik II Suuren määräyksestä.
Käyttö.
Tulkinnat lain soveltamisesta ovat ristiriitaisia; joidenkin mukaan laki oli helppolukuinen ja helposti tulkittavissa eikä se ollut kovin abstrakti vaan jokapäiväistä säännöstelyä, toisten mukaan lain kieli, vaikkakin se oli saksaksi kirjoitettu, oli äärettömän kasuistista ja epätarkkaa ja teki siitä vaikeaa tulkita oikein ja käytännössä hankalaa käyttää.
Puolan toisen jaon jälkeen se saatettiin voimaan Preussiin liitetyillä alueilla toissijaisena oikeuslähteenä tarkoituksena integroida alue Preussiin.
Maanlaki oli tyypillinen esimerkki feodalismin ja kapitalismin välisestä siirtymäkauden laista, jossa feodaaliajan vanhat oikeudelliset instituutiot (esim. jaettu omistusoikeus, säätyjako, aateliston erioikeudet, talonpoikien alisteinen asema) olivat olemassa rinnakkain modernien oikeudellisten instituutioiden (esim. omaisuuden määritelmä) kanssa.
Maanoikeus lakkasi toimimasta järjestelmän uudistuksen (Stein-Hardenberg-reformit) yhteydessä, kun feodaaliajan jäänteet lakkautettiin.
Tor (nimi)

Tor tai Thor on skandinaavinen miehen etunimi, joka johtuu muinais­skandinaavisesta ukkosen- ja sodan­jumalan nimestä Tor. Nimen alkumuoto on ollut "Þórr", joka merkitsee ukkosta.
Suomessa nimi Tor on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu heinäkuuhun 2025 mennessä 2438 ja Thor 644 henkilölle. Torin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 8. heinäkuuta. Torin sisarnimi on Tora.
New York -luokka

New York -luokka oli Yhdysvaltain laivaston kahden 1908-1914 valmistetun taistelulaivan muodostama alusluokka. Kumpikin luokan aluksista palveli Vera Cruzin miehityksestä toiseen maailmansotaan.
Ne olivat laivaston ensimmäiset alukset, joiden pääaseistuksena olivat 14 tuuman 45 pituuskaliiperin tykit. Ne olivat kuitenkin samalla viimeiset viidellä tornilla varustetut ja hiiltä polttoaineena käyttävät alukset. Niiden suurin heikkous oli ilmatorjunta-aseistuksen puuttuminen lähes täysin sekä panssaroinnin sijoittelu, joka oli suunniteltu pinta-alusten aiheuttamaa uhkaa varten. Siten aluksia modernisoitiin useaan otteeseen palvelusuran aikana.
New Mexico -luokka

New Mexico -luokka oli Yhdysvaltain laivaston kolmen taistelulaivan muodostama alusluokka. Nevada-luokan suunnitelmista lähtökohtansa saaneiden paranneltujen alusten valmistus alkoi 1915. Niiden kaksitoista putkiseen pääpatteriin asennettiin pidempi putkiset 50 pituuskaliiperin 14 tuuman tykit kolmiputkisiin torneihin. Runkorakenteeseen lisättiin klipperikeula parantamaan merikelpoisuutta ja luomaan virtaviivaisemman ulkonäön. "USS New Mexicoon" asennettiin lisäksi sähköinen voimansiirto.
Alusten apuaseista oli kahdeksan patteria sijoitettuna erittäin kosteisiin paikkoihin keulaan ja perään ja siten ne poistettiin modernisoinneissa. Loput viisituumaiset asennettiin kansirakenteisiin, mikä oli parannus edeltäneisiin luokkiin verrattuna.
Horisontti 2020

Horisontti 2020 oli Euroopan unionin kahdeksas puiteohjelma (tunnetaan myös nimellä FP8), jonka tarkoituksena oli tukea ja kannustaa tutkimusta eurooppalaisella tutkimusalueella (ERA). Horisontti 2020:n ohjelmakausi ulottui ajanjaksolle 2014–2020 ja tarjosi lähes 80 miljardia euroa rahoitusta, jossa on noin 8 % kasvua aikaisempaan ohjelmakauteen FP7:aan verrattuna. Ohjelman tavoitteena oli tukea kasvua ja työpaikkojen syntymistä Euroopassa sekä vahvistaa eurooppalaisten yritysten globaalia asemaa.
Aikaisemmasta ohjelmakaudesta poiketen uudessa ohjelmassa oli tarjolla rahoitusinstrumentteja myös pienille ja keskisuurille yrityksille omassa ohjelmassaan. Pk-yrityksille rahoitusta oli tarjolla hieman yli 2,8 miljardia euroa.
Papua-Uuden-Guinean vaakuna

Papua-Uuden-Guinean vaakuna on yksi Papua-Uuden-Guinean kansallissymboleista. 
Vaakuna kuvaa paratiisilintua istumassa keihään ja perinteisen kundu-rummun päällä. Vaakuna otettiin käyttöön 1975 maan itsenäistyessä.
Tennessee-luokka (taistelulaiva)

Tennessee-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kahden taistelulaivan muodostama alusluokka, jonka alukset olivat paranneltuja versioita edeltäneestä New Mexico -luokasta. Parannuksia olivat muun muassa parempi suoja torpedoita vastaan ja pääaseiden 30 asteen korotuskulma aiemman ollessa 15 astetta. Kumpikin alus kärsi pahoja vaurioita 7. joulukuuta 1941 japanilaisten hyökkäyksessä Pearl Harboriin ja ne modernisoitiin korjausten yhteydessä. Kumpikin alus romutettiin pian toisen maailmansodan päätyttyä.
Tore

Tore on skandinaavinen miehen etunimi. Nimi johtuu muinais­skandinaavisesta ukkosen- ja sodan­jumalan nimestä Tor ja tarkoittaa "Torin taistelijaa". Nimestä on käytössä myös harvinaisempi kirjoitusasu Thore.
Nimi Tore on ollut käytössä Ahvenanmaalla jo 1300-luvulla ja 1400-luvulla muuallakin Suomessa. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Tore on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 511 ja Thore hieman yli 50 henkilölle. Toren nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 8. heinäkuuta.
Tore on myös italialaisen nimen Salvatore lyhenne.
Keski-Suomen Sosialisti

Keski-Suomen Sosialisti oli Jyväskylässä vuosina 1907–1908 ilmestynyt sanomalehti. Loppuvaiheessa vuonna 1908 sen nimenä oli Suomen Sosialisti.
Nuorsuomalaisten tukeman "Keski-Suomen Sosialistin" perusti jyväskyläläisestä "Sorretun Voimasta" erotettu päätoimittaja Leander Linnavuori. Linjaltaan revisionistinen, väkivaltaisen luokkataistelun kieltänyt sosialistilehti ei kyennyt kilpailemaan "Sorretun Voiman" kanssa ja se lopetettiin kannattamattomana. Aluksi kolmesti ja "Suomen Sosialistina" kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 3 000 kappaletta vuonna 1907.
Sharpless-epoksidointi

Sharpless-epoksidointi on stereoselektiivinen kemiallinen reaktio, jossa allyylisen alkoholin kaksoissidos hapetetaan orgaanisen peroksidin, kiraalisen tartraattiesterin ja titaanikatalyytin avulla epoksidiksi. Reaktiota käytetään useissa luonnonainesynteeseissä sen erittäin hyvän selektiivisyyden ja suhteellisen halpuuden vuoksi. Reaktion on kehittänyt K. Barry Sharpless yhdessä Tsutomu Katsukin kanssa ja he julkaisivat sen ensimmäistä kertaa vuonna 1980.
Lähtöaineet, reagenssit ja mekanismi.
Sharpless-epoksidoinneissa hyvän enantioselektiivisyyden saavuttamiseksi lähtöaineen tulee olla allyylinen alkoholi. Alkoholin kaksoissidos voi olla mono-, di-, tri- tai tetrasubstituoitu eli siinä voi olla liittyneenä yhdestä neljään muuta ryhmää kuin vetyatomeja. Tavanomaiset alkeenit ilman alyylisessä asemassa olevaa hydroksyyliryhmää eivät reagoi selektiivisesti Sharpless-epoksidoinneilla, koska titaanikatalyytti vaatii koordinoituakseen alkeeniin hydroksyyliryhmän. Epoksidoivana hapettimena Sharpless-epoksidoinneissa käytetään tyypillisimmin tert-butyylihydroperoksidia tai kumeenihydroperoksidia, tartraattiesterinä joko dietyylitartraattia tai di-isopropyylitatraattia, joista molemmista on saatavina sekä (+)- että (-)-enantiomeerit ja titaanikatalyyttinä titaani-isopropoksidia.
Sharpless-epoksidoinneissa katalyyttisesti aktiivinen kompleksi muodostuu siten, että tartraattiesteri korvaa kahdesta tiataani-isopropoksidimolekyylistä kaksi isopropoksidiligandia ja muodsotaa dimeerisen kompleksin. Tartraattiesteri sitoutuu titaaniin yhdellä hydroksyyliryhmällä ja yhdellä karbonyyliryhmällä. Tämän jälkeen hapettimena toimiva orgaaninen peroksidi sitoutuu titaaniin korvaten yhden isopropoksidi-ligandin ja tartraattiesterin karbonyyliryhmän. Neljäs isopropoksidiligandi korvautuu, kun allyylisen alkoholin hydroksyyliryhmä korvaa sen. Näin on muodostunut katalyyttisesti aktiivinen kompleksi, joka siirtää happiatomin orgaaniselta peroksidilta allyylisen alkoholin kaksoissidokseen muodostaen epoksidin. Kiraaliset tartraattiesteriligandit muodostavat kompleksiin steeristä estettä siten, että allyylinen alkoholi voi kiinnittyä vain yhdeltä suunnalta ja tuote on pääasiassa vain yhtä enantiomeeria. Sharpless-epoksidointien enantioylimäärä voi olla lähes 100%. Muodostuvan enantiomeerin stereokemia riippuu ainoastaan käytetyn tartraattiesterin stereokemiasta. (R,R)- eli (-)-isomeeri tartraattiestereistä, johtaa eri epoksidienantiomeerin muodostumiseen kuin (S,S)-eli (+)-isomeeri.
Sharpless-epoksidoinnin käyttö ja rajoitukset.
Sharpless-epoksidointeja voidaan käyttää useiden luonnoaineiden ja lääkeaineiden asymmetrisissä synteeseissä, esimerkiksi propranololin ja takrolimuusin synteeseissä. Suuressa mittakaavassa menetelmän käyttö on kuitenkin harvinaista ja tärkein useita tonneja vuodessa Sharpless-epoksidoinnilla valmistettava kemikaali on glysidoli. Sharpless-epoksidoinnin ongelmia ovat vaatimus allyylisen alkoholin käytöstä lähtöaineena, orgaanisten peroksidien käsittely ja muodostuvien epoksialkoholien vaikea puhdistettavuus. Tämän vuoksi asymmetriseen epoksidointiin on kehitetty myös muita menetelmiä kuten Jacobsen-epoksidointi.
Kansan Lehti (Vaasa)

Kansan Lehti oli Vaasassa vuosina 1886–1887 ilmestynyt sanomalehti.
Suomenmielisten raittius- ja nuorisoseuramiesten perustaman "Kansan Lehden" tavoitteena oli Etelä-Pohjanmaan henkinen ja taloudellinen edistäminen. Poliittisesti maltillinen lehti oli leimallisimmin raittiushenkinen. Kerran viikossa ilmestynyt "Kansan Lehti" jäi kilpailussa "Vaasan Lehden" varjoon ja lakkasi taloudellisiin vaikeuksiin sekä sopivan toimittajan puutteeseen. Sen julkaisija ja vastaava toimittaja oli Otto Edvard Könni.
Kansan Lehti (Jyväskylä)

Kansan Lehti oli Jyväskylässä vuosina 1867–1870 ilmestynyt sanomalehti.
Wolmar Schildtin julkaiseman ja toimittaman "Kansan Lehden" tavoitteina olivat kansanvalistus ja suomen kielen edistäminen. Kerran viikossa ilmestynyt lehti oli hengeltään uskonnollinen, ajoi raittiusasiaa ja sisälsi paljon maaseutukirjeitä ja kulttuuriuutisia. Sen ansiona oli Keski-Suomen maakuntakäsitteen täsmentäminen. Schildtin ajanpuutteen takia lakanneen lehden tilalle perustettiin sanomalehti "Keski-Suomi".
Helsingfors Börsförenings Tidning

Helsingfors Börsförenings Tidning oli Helsingissä vuosina 1866–1867 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Helsingin pörssiyhdistyksen lehti perustettiin ajamaan pääkaupungin kauppiaiden etuja. Sen tavoitteena oli edistää talouselämän kehitystä ja elinkeinovapautta liberaalien ohjelman mukaisesti. Lehden julkaisija ja vastaava toimittaja oli Johan Wilhelm Boxberg ja sen toimittajana työskenteli Johan Alfthan. Se ilmestyi kerran viikossa runsaan kolmen kuukauden ajan.
Heinolan Sanomat

Heinolan Sanomat oli Heinolassa vuosina 1905–1939 ilmestynyt sanomalehti. Vuosina 1912–1918 sen nimenä oli Uusi Heinolan Sanomat..
Lehti perustettiin vuoden 1905 suurlakon jälkeen Heinolan nuorsuomalaisten äänenkannattajaksi. Vuodesta 1911 lähtien se ilmoitti olevansa puolueeton. Vuoden 1912 lopussa lehden kustantaja vaihtui ja sen nimeksi otettiin "Uusi Heinolan Sanomat", jonka kerrottiin syntyneen molempien suomalaisten puolueiden yhteistyönä. Sisällissodan jälkeen siihen yhdistettiin "Heinolan Lehti", jolloin se otti takaisin entisen nimensä "Heinolan Sanomat". Jatkossa lehti oli ensin lievän edistyspuoluelainen ja sitten avoimen kokoomuslainen, kunnes se ilmoittautui sitoutumattomaksi porvarilliseksi. 1930-luvulla lehti ymmärsi ensin lapualaisia ja julistautui sitten kokoomuslaiseksi. Sen ilmestyminen päättyi taloudellisiin vaikeuksiin ja talvisodan syttymiseen.
Kahdesti ja välillä kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Ukko Andersin (1906), Hannes Laasonen (1906) (ensin toimittajana nimellä G. J. Laasonen), Aleksis Ruokosalmi (1906–1909), Heikki Hyppönen (1909–1911), V. A. Otava (1911–1912), Arvi A. Seppälä (1913), Aarne Rahunen (1913–1916), Lauri Apala (1916), Eino Salmelainen (1916–1919), Kuuno A. Talvioja (1919), Väinö Leisio (1919), J. Vesanen (1920–1922), Hiskias Hokkanen (1922–1923), Kaarlo Marjokorpi (1923–1927), Jaakko Holstila (1927–1930), Väinö S. J. Laamanen (1930–1933), Aaro A. Nuutinen (1933–1937) ja Väinö V. Kinnunen (1937–1939).
Haminan Sanomat

Haminan Sanomat (vuosina 1900–1907 Koitar) oli Haminassa vuosina 1889–1915 ilmestynyt sanomalehti.
Suomenmielisten äänenkannattajaksi perustettu "Haminan Sanomat" oli linjaltaan aluksi hyvin maltillinen ja sisällöltään paikallinen. Sortovuosina lehti ryhtyi arvostelemaan Venäjän hallituksen toimia, jolloin kenraalikuvernööri Bobrikov lakkautti sen ensimmäisenä suomenkielisenä lehtenä kesällä 1899. Tämän jälkeen "Haminan Sanomien" tilalla ilmestyi lukuisia tilapäislehtiä, kunnes vuoden 1900 alussa sen julkaisijat saivat luvan uuden "Koitar"-lehden perustamiseen. Varovaisen nuorsuomalainen ja perustuslaillinen "Koitar" otti entisen nimensä takaisin kesällä 1907. Seuraavalla vuosikymmenellä "Haminan Sanomien" perustuslaillisuus terävöityi ja se lakkautettiin sotasensuurin nojalla vuoden 1916 vaihteessa. Lehden kirjapaino myytiin maalaisliittolaisille, jotka ryhtyivät julkaisemaan uutta "Maaseutu"-lehteä.
Aluksi kahdesti ja vuodesta 1897 lähtien kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 2 500 kappaletta vuonna 1898 ja 2 850 kappaletta vuonna 1910. Sen päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät H. F. Helminen (vast. toim. 1890), Aleksanteri Grönberg (vast. toim. 1890–1898), Pekka Putkonen (1898), Erland Virkki (vast. toim. 1898–1899), Aleksanteri Grönberg (vast. toim. 1900–1904), Eelu (Erland) Piirinen (1900–1903), Vilkku Joukahainen (1904–1905) ja Leo Syrjänen (1905–1915).
Haminan Lehti

Haminan Lehti oli Haminassa vuosina 1907–1957 ilmestynyt sanomalehti.
Haminan ja Vehkalahden vanhasuomalaiset perustivat "Haminan Lehden" nuosuomalaisten "Haminan Sanomien" vastapainoksi. Vuodenvaihteessa 1918 se esiintyi nuor- ja vanhasuomalaisten sekä kansanpuolueen yhteisenä lehtenä, mutta kuningasmielisyyden kautta siitä tuli kokoomuksen äänenkannattaja. Taloudellisista vaikeuksista kärsinyt "Haminan Lehti" myytiin vuonna 1940 maalaisliittolaisen "Maaseudun" julkaisuhtiölle, joka säilytti sen Haminan kaupunkia varten tarkoitettuna sitoutumattomana paikallislehtenä. Vuoden 1958 alusta tappiollinen lehti yhdistettiin "Maaseutuun".
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 2 000 kappaletta vuonna 1910, 1 700 kappaletta vuonna 1939 ja 2 300 kappaletta vuonna 1951. Sen päätoimittajina työskentelivät Kalle Patomäki (1908), Aimo Ervasti (1908–1914), Paavo Aho (1914–1917), Tahvo Könönen (1918–1922), Jalmari Seppä (1922–1924), K. B. Löw (1924), Hannes Seppänen (1924–1933), Lauri Blomberg (1933–1936), Lauri Arlo (1937), A. A. Niskala (1937–1940), Jaakko Holstila (1939), Emil Hauhio (1940–1950) ja Eetu Karppinen (1950–1957).
Gamlakarleby (sanomalehti)

Gamlakarleby oli Kokkolassa vuosina 1909–1911 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Kokkolan ruotsin- ja suomenkieliset perustivat "Gamlakarlebyn" kaupungin kunnallispoliittiseksi oppositiolehdeksi. Lehti ei pärjännyt kilpailussa vakiintuneen "Österbottningenin" kanssa ja se jouduttiin lopettamaan taloudellisesten vaikeuksien takia. Kahdesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät C. A. Knape (1909), Oskar Holmström (1910–1911), Helge Wilén (1911), Carlo Sandström (1911) ja Emil Micklin (1911).
Folkvännen (Pori)

Folkvännen oli Porissa vuonna 1906 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Axel Wilhelm Sohlströmin julkaisema "Folkvännen" pyrki olemaan puolueeton kansanlehti. Se ilmestyi kerran viikossa vain vajaan vuoden ajan ja lopetettiin ilmeisesti taloudellisesti kannattamattomana.
Kasvihuonekirva

Kasvihuonekirva ("Neomyzus circumflexus") on kirvoihin kuuluva hyönteislaji. Se on maailmanlaajuisesti merkittävä kasvien tuholainen ja luetaan Suomessakin haitallisiin vieraslajeihin.
Koko ja ulkonäkö.
Kasvihuonekirva on helposti tunnistettava kirvalaji. Siivettömät yksilöt ovat päärynänmuotoisia, hyvin kiiltäväpintaisia ja väriltään vaaleankeltaisesta tai lähes valkeasta kirkkaan vihreään. Keskiruumiin selkäpuolella on mustia poikkijuovia ja takaruumiin selkäpuolella on musta, eteenpäin avautuvan U-kirjaimen muotoinen kuvio. Raajat ovat vaaleat, nivelkohdista ja nilkoista tummat. Tuntosarvet ovat ruumista pidemmät. Takaruumiin kärjen cauda on lyhyt ja vaharauhasputket ruskehtavat, kärjestään tummat ja noin kaksi kertaa caudan pituiset. Ruumiin pituus 1,2–2,6 mm.
Kromosomiluku 2n=8.
Levinneisyys.
Kasvihuonekirvan alkuperäistä levinneisyysaluetta ei tunneta, mutta laji saattaa olla peräisin Itä-Aasiasta. Se on levinnyt ihmisen mukana kaikkialle maailmaan ja on nykyisin levinneisyydeltään täysin kosmopoliitti. Suomessa laji elää luultavasti ainoastaan sisätiloissa.
Elinympäristö ja elintavat.
Kasvihuonekirva elää erittäin monilla erilaisilla kasvilajeilla. Viileämmän ilmanalan alueilla laji elää pääasiassa kasvihuoneissa kukilla ja vihanneksilla tai asunnoissa huonekasveilla. Laji on lisääntymiseltään täysin anholosyklinen eli naaraat lisääntyvät neitseellisesti synnyttäen eläviä poikasia. Koiraita tai munivia naaraita ei ole löydetty.
Kasvinesteiden imemisen aiheuttaman haitan lisäksi kirvan arvellaan levittävän yli 31 kasvien virustautia. Suomessa kasvihuonekirva on luokiteltu haitalliseksi vieraslajiksi.
Ravintokasvit.
Laji on äärimmäisen polyfagi ja ravintokasvivalikoima on kirvalajiston laajimpia kattaen lajeja yli 80 eri kasviheimosta. Se kelpuuttaa ravinnokseen paitsi tavanomaiset kukkakasvit, myös esimerkiksi havupuut ja jopa sanikkaiset.
Elämä (sanomalehti)

Elämä oli Helsingissä vuosina 1905–1907 ilmestynyt sanomalehti. Elämä oli elokuusta 1906 tammikuuhun 1908 toimineen Suomen Sosialistisen Reformipuolueen äänenkannattaja.
"Elämän" perustaja ja päätoimittaja oli marxilaisuudesta etääntynyt Matti Kurikka, jonka kumppaneina oli teosofeja ja muita idealisteja. Syksyllä 1906 Kurikan piiri perusti Suomen sosialistisen reformipuolueen. Lehden vakituinen kiistakumppani oli "Työmies", jonka päätoimittajana Kurikka oli itse aikaisemmin työskennellyt. 
Lehden talous oli jatkuvasti heikko. Se ilmestyi aluksi kahdesti, heinäkuusta 1906 kolmesti, helmikuusta 1907 lähtien kerran ja saman vuoden touko-kesäkuussa kuudesti viikossa. Levikki oli 3500 kappaletta vuonna 1906. Ennen lakkaamistaan "Elämää" julkaistiin vielä syksystä 1907 kesään 1908 aikakauslehtenä.
Keisari Maksimilianin teloitus

Keisari Maksimilianin teloitus () on ranskalaisen taidemaalarin Édouard Manet’n historiamaalaus, joka esittää syrjäytetyn Meksikon keisari Maksimilian I:n teloitusta vuonna 1867.
Manet teki aiheesta vuosina 1867–1869 kolme suurta öljymaalausta, yhden öljyluonnoksen sekä yhden litografian. Tunnetuin on vuosina 1868–1869 valmistunut viimeinen ja suurin versio, johon Manet on kuvannut myös teloitusta seuraavan yleisön. Tämän maalauksen leveys on 305 ja korkeus 252 senttimetriä. Se kuuluu nykyään Mannheimin taidehallin kokoelmiin. Lontoon National Galleryssa on toinen, pienempi versio, joka on Manet’n kuoleman jälkeen leikattu osiin. Maalauksen kolmas versio on Bostonin Museum of Fine Artsissa, pienempi luonnos Kööpenhaminan Glyptotekissa ja litografiakuva New Yorkin Metropolitan Museum of Artissa.
Manet’n selkeänä esikuvana oli Francisco de Goyan maalaus "Toukokuun kolmas 1808" vuodelta 1814. Kuten Goya, myös Manet on kuvannut teloitusryhmän jäsenet takaapäin niin, ettei heidän kasvojaan voi nähdä, mikä korostaa teloitukseen liittyvää persoonatonta julmuutta. Manet ei kuitenkaan pyri Goyan tavoin vetoamaan dramatiikalla katsojan tunteisiin, vaan esittää teloituskohtauksen viileän realistisesti kuvattuna ja etäisyyttä ottaen.
Teoksen historiallinen tausta.
Vallasta syöstyn keisari Maksimilianin teloitus meksikolaisten tasavaltalaisten käsissä kesäkuussa 1867 järkytti ranskalaisia, koska Ranskan keisari Napoleon III oli neljä vuotta aiemmin määrännyt sotaretken Meksikoon Maksimilianin nostamiseksi valtaistuimelle, mutta joutunut myöhemmin vetämään joukkonsa pois. Nukkehallitsija Maksimilian ei pystynyt säilyttämään valtaansa ilman ranskalaisten tukea, joten tasavaltalaishallitus kukisti hänet nopeasti ja hänet teloitettiin 19. kesäkuuta 1867. Tieto Maksimilianin kuolemasta saapui Eurooppaan 1. heinäkuuta. Kun Ranskan sotaretken ponnistelut näin valuivat tyhjiin, Ranskan koettiin tulleen nöyryytetyksi. Keisari Napoleon III:n hallintoa ja ulkopolitiikkaa aatteellisista syistä vastustanut Manet päätti saman tien tarttua aiheeseen.
"Keisari Maksimilianin teloitus" sisältää useita yksityiskohtia, jotka viittaavat teloitusta koskeneisiin tarinoihin. Yhdessä Maksimilianin kanssa ammuttiin hänelle uskollisina pysyneet meksikolaiset kenraalit Tomás Mejía ja Miguel Miramón. Euroopassa tuolloin kiertäneiden selostusten mukaan miehet olisivat pidelleet toisiaan kädestä teloitusryhmän edessä, ja Manet liitti tämän yksityiskohdan maalaukseensa. Myöhemmin tieto on osoittautunut perättömäksi. Oikealla seisovan kenraali Miramónin tarkasti kuvatut kasvot Manet maalasi todennäköisesti käyttäen lehtikuvaa mallinaan. Teloitusryhmän sotilaille on kuvattu samanlaiset säärystimet kuin Ranskan keisarillisen armeijan joukoilla tuohon aikaan oli. Tämä on tulkittu siten, että Manet vihjasi keisari Napoleon III:n olevan vastuussa Maksimilianin kuolemasta. "Keisari Maksimilianin teloitusta" ei poliittisista syistä voitu asettaa näytteille Ranskassa sen valmistumisen jälkeen. Ainoastaan maalauksen tunnetuin versio oli näytteillä yhden kerran Manet’n elinaikana, vuonna 1879 Yhdysvalloissa.