tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Norman Bethune

Norman Bethune (4. maaliskuuta 1890 Gravenhurst, Kanada – 12. marraskuuta 1939 Hebei, Kiina) oli kanadalainen kirurgi ja lääkintäupseeri. Hänet tunnetaan erityisesti työstään sotilaslääketieteen alalla ja siihen kehittämistään parannuksista. Bethunea pidetään yhtenä kaikkien aikojen suurimmista kanadalaisista.
Varhainen elämä ja yhteiskunnallinen herääminen.
Ontarion Gravenhurstissä syntynyt Bethune valmistui Toronton yliopistosta ja palveli ensimmäisessä maailmansodassa Kanadan armeijan lääkintäjoukoissa Ranskassa sekä myöhemmin Ison-Britannian Kuninkaallisessa laivastossa kirurgina. Sodan jälkeen Bethune työskenteli eri sairaaloissa Englannissa, Skotlannissa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa sekä lääkärinä että opettajana. Hänen lääkärintyössään näkemä sosiaalinen eriarvoisuus sai pappissukuun syntyneen Bethunen kiinnostumaan vasemmistolaisuudesta 1930-luvun alun lamavuosina. Vuonna 1935 hän matkusti Neuvostoliittoon tutustumaan maan terveydenhuoltojärjestelmään. Palattuaan kotimaahansa Bethune liittyi Kanadan kommunistiseen puolueeseen. 
Espanjan ja Kiinan sisällissodat.
Espanjan sisällissodan sytyttyä heinäkuussa 1936 Bethune matkusti Espanjaan ja tarjosi palveluksiaan diktaattori Francoa vastaan taisteleville tasavaltalaisille. Hän kehitti sodan aikana muun muassa siirrettävän kenttäolosuhteisiin tarkoitetun verensiirtolaitteiston. Tammikuussa 1938 Bethune lähti Espanjasta ja liittyi Kiinan sisällissodassa taistelleisiin Maon johtamiin kommunistien joukkoihin. Kiinassa hän kehitti erityisesti kenttäkirurgiaa sekä koulutti lääkintähenkilökuntaa. Sisällissodan lisäksi Bethune osallistui kirurgina toiseen Kiinan-Japanin sotaan. Marraskuussa 1939 hän viilsi leikkauksen yhteydessä haavan sormeensa ja kuoli myöhemmin verenmyrkytykseen 49-vuotiaana.
Muistaminen.
Norman Bethune on haudattu Shijiazhuangin kaupunkiin vallankumouksen marttyreille tarkoitetulle hautausmaalle. Hänen viereensä on haudattu myös kaksi muuta ulkomaalaista, skottilainen lähetyssaarnaja ja olympiamitalisti Eric Liddell sekä intialainen lääkäri Dwarkanath Kotnis. Bethune nauttii vielä tänäkin päivänä Kiinassa suurta arvostusta. Hän on yksi harvoista ulkomaalaisista, jolle maassa on pystytetty patsaita. Bethunen mukaan on Kiinassa nimetty myös useita lääketieteen oppilaitoksia. Hänellä on lisäksi muistomerkki Espanjan Malagassa sekä useita patsaita kotimaassaan Kanadassa.
Vuonna 1972 Kanadan hallitus nimesi hänet "Persons of National Historic Significance" -luetteloon, joka sisältää kansallisesti merkittäviä kanadalaisia. Kanadan yleisradioyhtiön järjestämässä "The Greatest Canadian" (Suurin kanadalainen) -äänestyksessä Bethune sijoittui vuonna 2004 sijalle 26. Hänestä on tehty useita televisiosarjoja sekä Kanadassa että Kiinassa. Vuonna 2006 valmistui 20-osainen "Dr. Norman Bethune", joka oli kaikkien aikojen kallein kiinalainen televisiosarja. "Bethune – sankarin synty" -niminen elokuva tuli ensi-iltaan vuonna 1990. Siinä Bethunea esitti Donald Sutherland ja elokuvan naispääosassa nähtiin Helen Mirren.
Keltavuoren kalliomaalaus

Keltavuoren kalliomaalaus sijaitsee Humaljärvellä Keltavuoren rannassa Lappeenrannassa Etelä-Karjalassa. Maalauksen löysi Heimo Lensu vuonna 1976 ja se ajoitettaan kivikaudelle tai pronssikauden alkuun. Jussi-Pekka Taavitsainen tarkensi ajoitusta vuonna 1977 neljännen vuosituhannen toisen puoliskon ja toisen vuosituhannen toisen puoliskon väliin ennen ajanlaskun alkua.
Kallio ja sen sijainti.
Maalauskohde sijaitsee Salpausselästä etelään ja kuuluu sen eteläiseen järvirikkoiseen alueeseen. Kallio sijaitsee Humaljärven etelärannalla järven itäosissa Keltavuoren muodostaman niemen itärannalla. Kallio nousee vedestä jyrkästi. Maapalsta kuuluu Lappeen seurakunnalle. Kalliota peittävät vaaleat valumajäljet.
Maalaus.
Maalauskuviot on maalattu 1,15 − 2,5 metriä nykyisen vedenpinnan yläpuolelle noin 10 metrin matkalle. Ne muodostavat kolme kuvakenttää, jotka Pekka Kivikäs on jakanut osiin A, B ja C.
Ryhmä A sijaitsee maalauksista pohjoisimpana ja siitä erottuu muutamia ihmishahmoja. Osa kuvioista on vain punavärivärjäytymiä ja kuvioiden katkelmia. Alemmat kuviot esittävät neljää sivuittain kuvattua ja jonossa vasemmalle katsovaa ihmistä. Niistä vasemmalla erottuu koukkupolvinen ja käsiään ylös kohottava ihminen, jonka pituus on 40 senttimetriä.
Ryhmä B sijaitsee keskellä kuvioaluetta ryhmän A eteläpuolella. Tunnistettava kuvio on noin 40 senttimetriä korkea ihmishahmo, joka kohottaa käsiään ylöspäin. Vartalo on maalattu suoraksi ja pitkäksi ja sen pää on täyteisesti maalattu ympyrä. Sivulle ojennetut kädet on taivutettu kyynärtaipeistaan ylöspäin. Tämän lähellä erottuu 62 senttimetriä pitkä pystyviiva, joka muodostaa loivasti kääntyilevän sik-sak-kuvion ja jonka päässä on lievä vahvennus. Kuvio on kuin ilmetty käärme, jota ihminen pitelee kädessään. Tämän yläpuolella on 25 senttimetriä pitkä tunnistamaton kuvio.
Eteläisin kuvio sijaitsee vain 1,7 metriä vedenpinnan yläpuolella. Se esittää sarvipäistä ihmiskuviota, joka on 41 senttimetriä korkea. Hahmon pää on kuin varoituskolmion muotoinen, joka on maalattu ääriviivoin. Siitä pistää ylöspäin kaksi "piikkiä". Kädet on nostettu hahmon lanteille. Jalkoja ei enää kunnolla erota.
Caj Westerberg

Caj Torsten Westerberg (s. 14. kesäkuuta 1946 Porvoo) on suomalainen kirjailija ja suomentaja.
Henkilöhistoria.
Westerbergin vanhemmat olivat ylietsivä Torsten Westerberg ja ravintolaemäntä Margit Eriksson. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1965–1970 oli taidemaalari Riitta Raija Puupponen, toinen 1971–1988 filosofian tohtori Elina Waris ja kolmas vuodesta 1992 on taidegraafikko Marjatta Nuoreva. Westerbergin poika toisesta avioliitosta on ohjaaja ja käsikirjoittaja Paavo Westerberg. Valtion taiteilijaeläke Westerbergille myönnettiin 2007.
Kirjallinen tuotanto.
Westerberg on tunnettu ensisijaisesti runoilijana. Westerberg on myös suomentanut runsaasti runoja ja näytelmiä. Hän on kaksikielinen, mutta on kirjoittanut lähinnä suomeksi. Ensimmäiset ruotsinkieliset runokokoelmansa Westerberg julkaisi vuonna 2017. Jo esikoisteos "Onnellisesti valittaen" toi Westerbergin julkisuuteen. Sitä pidettiin kuvausvoimaisena ja visuaalisesti rikkaana. Runoilijana häntä on verrattu Rabbe Enckelliin ja häntä arvostetaan muiden muassa Gunnar Ekelöfin, Tomas Tranströmerin ja Tua Forsströmin runouden suomentajana.
Crown of Creation meets Friends

Crown of Creation meets Friends on Crown of Creation-yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin tammikuussa vuonna 1998.
Kappaleet.
Kaikki kappaleet kirjoittanut Thomas Czacharowski, ellei toisin mainittu.
Marty Symes

Marty Symes (1904–1953) oli yhdysvaltalainen sanoittaja.
Symes syntyi New Yorkin Brooklynissä vuonna 1904. Hänen ensimmäinen merkittävä yhteistyökumppaninsa oli säveltäjä Jerry Livingston. Vuonna 1932 he tekivät kappaleen ”Darkness on the Delta”, josta tuli hitti Mildred Baileylle. Seuraavana vuonna Casa Loma Orchestra nauhoitti heidän kappaleensa ”Under the Blanket of Blue” ja ”It’s the Talk of the Town”. Molempien kappaleiden sanoitus syntyi yhteistyössä Al J. Neiburgin kanssa.
Vuonna 1936 Symes sanoitti Isham Jonesin hitin ”There Is No Greater Love”. Kappaleen ovat nauhoittaneet Guy Lombardo, Billie Holiday, Al Hibbler ja lukuisat muut artistit, ja sitä pidetään jazzstandardina.
Nino Rota käytti Symesin sanoittamaa kappaletta ”I Have But One Heart” (säv. Johnny Farrow) vuoden 1972 elokuvassa "Kummisetä".
Symes kuoli Forest Hillsin kaupungissa New Yorkissa vuonna 1953.
Chris Owens

Haywood Christopher ”Chris” Owens (s. 1. maaliskuuta 1979 Akron) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän on yleisurheilija Jesse Owensin veljen pojanpoika.
Ura.
Owens pelasi yliopistokoripalloa ensin Tulanen yliopistossa, mutta siirtyi vuosiksi 1999–2002 Texasin yliopistoon. Hän osallistui vuoden NBA:n varaustilaisuuteen, jossa Milwaukee Bucks varasi hänet tilaisuuden 48. pelaajana. Seura kauppasi hänet edelleen Memphis Grizzliesille, jossa hän pelasi yhden NBA-ottelun kaudella 2002–2003.
Uransa Euroopassa Owens aloitti vuonna 2004 italialaisessa Pallacanestro Trapanissa, joka pelasi toisella sarjatasolla. Kaudeksi 2005–2006 hän siirtyi Espanjan pääsarjatasolla pelanneeseen CB Granadaan, josta hän siirtyi helmikuussa 2006 takaisin Yhdysvaltoihin, Sioux Falls Skyforceen. Huhtikuussa 2006 Owens siirtyi loppukaudeksi kreikkalaiseen Panionisiin.
Kaudet 2006–2008 Owens vietti Saksan sekä Turkin pääsarjoissa ALBA Berlinin sekä Galatasarayn joukkueissa. Kauden 2008–2009 alussa hän teki sopimuksen ukrainalaisen BK Donetskin kanssa ja pelasi seurassa tammikuuhun 2010 asti, jonka jälkeen hän siirtyi loppukaudeksi kreikkalaiseen Panelliniosiin. Kauden 2010–2011 Owensin oli tarkoitus pelata Gravelinesin joukkueessa, mutta sopimus purettiin jo lokakuussa 2010. Tämän myötä hän palasi Ukrainaan, jossa hän siirtyi pelaamaan Azovmaš Mariupoliin. Owens pelasi seurassa loppukauden ajan, jonka jälkeen hän teki kauden 2011–2012 kattavan sopimuksen KK Cedevitan kanssa. Hän ei pelannut kaudella 2012–2013 missään seurassa, mutta teki kesällä 2013 KTP-Basketin kanssa pelaajasopimuksen.
Samalas

Samalas on vanha tulivuori Indonesiassa Lombokin saarella. Sen yhteydessä on nykyisin yhä toimiva Rinjani
Samalas on todennäköisesti purkautunut vuonna 1257 ja aiheuttanut vuonna 1258 alkaneen hyvin kylmän kauden maapallolla. Talvi oli hyvin pitkä, kesä kylmä ja pilvinen, kuu oli pitkät ajat näkymättömissä. Ihmisiä kuoli huonojen satojen vuoksi nälkään ja tauteihin vielä vuosina 1260–1261. Purkaus oli voimakkain viimeisten 7 000 vuoden aikana.
Kurjuuden seurauksena noina aikoina kiersi Euroopassa itseään ruoskivia katumusharjoituksia tekevän flagellantit-nimisen joukkoliikkeen jäseniä.
Ennen purkausta Samalas oli noin puoli kilometriä viereistä Rinjania korkeampi (4200 m). Purkauksessa vuori menetti 200 kuutiokilometriä maata, ja purkauksen jälkeen Samalaksesta on jäljellä vain paljon Rinjania matalampi kaldera, kraaterijärvi Segara Anak (korkeus 2004 m).
Send Me an Angel

Send Me an Angel on Scorpionsin single, joka julkaistiin yhtyeen vuonna 1990 julkaistulla albumilla "Crazy World". Yhdessä "Wind of Change" -kappaleen kanssa siitä tuli albumin yksi hittikappaleista. Single saavutti sijan 44 Billboard Hot 100 -listalla, sijan 8 Hot Mainstream Rock Tracks -listalla ja sijoittui hyvin monella muulla Euroopan singlelistalla.
Kappaleen orkestraalinen versio nauhoitettiin vuonna 2000 albumille "Moment of Glory", jolla vierailee italialainen laulaja Zucchero. Kappaleesta nauhoitettiin myös akustinen versio vuoden 2001 albumille "Acoustica".
Thinkfun

Thinkfun on pulmapelejä tekevä yritys jonka perustivat Bill Ritchie ja Andrea Barthello vuonna 1985. Thinkfunin tunnetuimpia pelejä ovat Rush Hour ja Zingo.
Lähteet.
https://www.thinkfun.com/our_story
Robin Engelen

Robin Engelen on saksalainen kapellimestari ja pianisti. Hän voitti ensimmäisen palkinnon "Jugend Komponiert" -kilpailussa Nordrhein-Westfalenissa vuonna 1993. Vuosina 1994–2002 hän opiskeli orkesterinjohtoa Wolf-Dieter Hauschildin johdolla Karlsruhen konservatoriossa. Häntä opetti myös Günter Wand. Hän toimi Philippe Auguin, Thomas Hengelbrockin ja Stefan Solteszin avustajana. Staatsoper Stuttgartissa Engelen johti ensimmäiset oopperansa, joihin kuuluivat muiden muassa "Nürnbergin mestarilaulajat", "Taikahuilu" ja "Idomeneo". "Opernwelt"-lehti nimesi hänen ohjaamansa Ferruccio Busonin "Tohtori Faustuksen" "vuoden näytökseksi".
Engelen on esiintynyt sekä pianistina että kapellimestarina monien saksalaisten orkesterien ja Tokion filharmonisen orkesterin kanssa. Hän on johtanut Komische Oper Berlinin orkesteria sekä Stuttgartin kamariorkesteria ja toiminut Klangwerk-yhtyeen musiikillisena johtajana (1993–2003). Vuonna 2001 Het Collectief nimitti Engelenin vierailevaksi pääkapellimestariksi. Hänen kansainvälinen uransa on vienyt hänet muun muassa Koreaan, Italiaan, Venäjälle ja Turkkiin. Oopperaa hän on ohjannut Stuttgartin lisäksi muun muassa Leipzigin oopperassa.
BIS-levymerkillä on julkaistu levy "The Eight Sounds", jolla Engelen johtaa Raschèr-saksofonikvartetin ja Stuttgartin kamariorkesterin tulkintoja Sally Beamishin, Steven Stuckyn sekä Chen Yin teoksista saksofoneille ja jousille.
Margreta Elkins

Margreta Elkins (s. "Margaret Ann Enid Geater"; 16. lokakuuta 1930 Brisbane – 1. huhtikuuta 2009 Brisbane) oli australialainen mezzosopraano. Lapsena hän lauloi koulun kuorossa, osallistui laulukilpailuihin ja opiskeli myös pianonsoittoa. Hän avioitui 19-vuotiaana laivastossa työskennelleen Henry "Ike" Elkinsin kanssa.
Elkins lauloi muiden muassa Luciano Pavarottin, Maria Callaksen ja Joan Sutherlandin kanssa. Hän jäi kansainvälisellä urallaan Sutherlandin varjoon. Hän kuitenkin esiintyi Australian oopperan lisäksi muun muassa Covent Gardenissa. Australiassa hänen katsottiin laajalti kuuluvan maan suurimpien laulajien joukkoon. Elkins lauloi Benjamin Brittenin "Kesäyön unelman" Lontoon-ensiesityksessä (1961) ja Michael Tippettin "King Priamin" ensimmäisessä Britannian-esityksessä (1962). Vuonna 1964 Elkins osallistui Noël Cowardin ja Margot Fonteynin kanssa Winston Churchillin 90-vuotisjuhlaesitykseen. Hän kieltäytyi tarjouksista päästä esiintymään Glyndebournen festivaalille, Metropolitan-oopperaan ja Bayreuthin oopperajuhlille.
Oopperoihin, joissa Elkinsillä oli rooleja, kuuluivat "Norma", "Lucia di Lammermoor" (Donizetti) ja "Valkyyria" sekä "Cavalleria rusticana" (2002), jonka esityksessä hän lauloi Queenslandin oopperassa vielä 72 vuoden iässä. Elkinsin levytysten joukossa on arvostettu tulkinta Edward Elgarin teoksesta "Sea Pictures". Tällä levyllä häntä kuullaan Queenslandin sinfoniaorkesterin kanssa. Saksassa vuonna 2001 löydettiin 40 vuotta aiemmin tehty, pitkään kadonneenna ollut levytys, jolla Elkins laulaa aarian Malcolm Williamsonin säveltämästä "The Growing Castlesta".
Elkins opetti Queenslandin konservatoriossa ja toimi opetustehtävissä myös Hongkongissa. Joan Priest kirjoitti Elkinsistä, Marilyn Richardsonista ja Lisa Gasteenista yhteisen elämäkertateoksen ("Flight of Divas", 2004). Elkins oli Australian ritarikunnan jäsen vuodesta 1985 ja sai Queenslandin yliopistosta kunniatohtorin arvon 1986. Hän kuoli 78-vuotiaana, jolloin häntä jäivät kaipaamaan mies ja tytär.
Pleuronectinae

Pleuronectinae on oikeasilmäkampelojen heimoon (Pleuronectidae) kuuluva kalojen alaheimo.
Suvut.
Alaheimoon kuuluu 27 sukua.
Latsuliitti

Latsuliitti on mineraali, jota käytetään korukivenä. Sen nimi tulee arabian- ja kreikankielisistä kiveä tarkoittavista sanoista. Kiteet ovat harvoin läpinäkyviä. Tällöin värisävy vaihtelee värittömän ja sinisen välillä. Kemiallinen kaava on MgAl2(PO4)2(OH)2.
Esiintyminen.
Latsuliittia esiintyy samoissa paikoissa andalusiitin, kyaniitin, granaatin ja muiden samankaltaisten mineraalien kanssa. Sitä on löydetty Yhdysvalloista ja Kanadasta.
Crusader Kings II

Crusader Kings II on Paradox Development Studion kehittämä ja Paradox Interactiven julkaisema strategiapeli, joka on julkaistu vuonna Mac OS X:lle ja Windowsille sekä seuraavana vuonna Linuxille.
Peli on keskiaikaan sijoittuva dynastia- ja vaihtoehtoishistoriasimulaattori, jossa pelaajan ainoa tehtävä on pitää valitsemansa ruhtinaan dynastia hengissä ja vallassa. Peli alkaa vuodesta 1066 ja kestää vuoteen 1453. "The Old Gods" -lisäosalla voi aloittaa pelin vuodesta 867 ja "Charlemagne"-lisäosalla jo vuodesta 769. Päivityksen 3.3 myötä peruspelin voi aloittaa myös vuodesta 936.
Pelaaminen.
Pelissä ei ole suoraa juonta, jota pelaajan olisi seurattava, vaan pelaaja saa itse päättää tavoitteet, joiden mukaan haluaa pelata. Ilman mitään lisäosia pelaaja saa valita minkä tahansa kristityn kreivistä keisariin, miltä tahansa päivältä aloitus- ja lopetuspäivämäärän sisällä; vaihtoehtoihin sisältyy useita historiallisia hahmoja kuten Vilhelm Valloittaja, Harald Ankara ja Konstantinos X Dukas.
Miikka Kajander

Miikka Juhani Kajander (s. 5. lokakuuta 1971 Turku) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja, joka tunnettiin urallaan kovasta laukauksestaan ja vapaapotkuistaan.
Ura.
Kajander on turkulaisen Åbo IFK:n kasvatti. Hän teki debyyttinsä ÅIFK:n miesten joukkueessa kaudella 1989 ja esiintyi II divisioonassa seitsemässä ottelussa. ÅIFK putosi kauden päätteeksi sarjatasoa alemmaksi. Kajanderin rooli kasvoi seuraavalle kaudelle ja hän oli III divisioonassa joukkueensa kolmanneksi paras maalintekijä yhdeksällä maalillaan. Kaudeksi 1991 Kajander siirtyi II divisioonan Pargas Idrottsföreningiin, jossa hän pelasi yhteensä neljän kauden ajan avainpelaajana ja teki useita maaleja vapaa- ja rangaistuspotkuista. PIF nousi kaudeksi 1994 uuden nimen saaneeseen Ykköseen, ja vaikka paraislaisten kausi päättyi 12. sijaan ja putoamiseen, löi Kajander läpi toisella sarjatasolla 12 maalillaan 24 ottelussa. Kajander esiintyi tällä ajanjaksolla myös ensimmäistä kertaa pääsarjassa oltuaan kahden ottelun ajan lainalla Tampereen Pallo-Veikoissa. Veikkausliiga-debyytti tapahtui 6. kesäkuuta 1993 pelatussa vierasottelussa Kuusysiä vastaan.
Vuonna 1995 Kajander teki sopimuksen Veikkausliigaan Tampereen Ilveksen kanssa. Hänen ensimmäinen kokonainen pääsarjakautensa sai räjähtävän alun Kajanderin tehdessä kymmenessä ensimmäisessä ottelussaan yhdeksän maalia. Vaikka sama tahti ei jatkunutkaan kauden loppuun asti, teki Kajander yhteensä 13 maalia ja esiintyi yhtä lukuun ottamatta jokaisessa sarjaottelussa. Onnistuneen kauden päätteeksi Kajander valittiin uuden vuoden liigatulokkaan palkinnon ensimmäiseksi saajaksi. Kansallisen läpimurtonsa tehtyään hän siirtyi kaudeksi 1996 Ruotsin toiselle sarjatasolle Motala AIF:n joukkueeseen, jossa hän esiintyi avauskokoonpanon pelaajana kahden vuoden ajan seuran sijoittuessa keskikastiin.
Ruotsin kausien jälkeen Kajander palasi Suomeen Vaasan Palloseuran riveihin. Hän saavutti uransa ensimmäisen ja ainoan mitalin VPS:n kanssa, kun joukkue sijoittui kaudella 1998 toiseksi Valkeakosken Hakan jälkeen. Yhden Vaasassa vietetyn vuoden jälkeen Kajander palasi Tampereelle juuri perustettuun Tampere Unitediin. Hän oli tärkeässä roolissa TamUn noustessa ensimmäisellä kaudellaan Veikkausliigaan tehden 20 ottelussa kahdeksan maalia. Kajander pelasi vielä muutamia liigaotteluita seuraavalla kaudella ja esiintyi myös yhteistyöseura Nokian Pyryn joukkueessa Ykkösessä. Hän lopetti uransa kauden 2000 jälkeen. Uransa jälkeen Kajander on toiminut Tampereen Ilveksen juniorivalmennuksessa.
Salo (sukunimi)

Salo on suomen kielen metsää tai saarta tarkoittavaan sanaan "salo" perustuva suomenkielinen sukunimi. Se kuuluu suomenkielisten sukunimien Laine-tyyppiin, joka yleistyi Suomessa Virtanen-tyypin sukunimien jälkeen. 
Tunnettuja Salo-nimisiä:
Kuusaankoski

Kuusaankoski on yksi Keski-Suomen suurimmista koskista. Sen kautta laskevat Vatianjärven vedet Saraaveteen Laukaan Kuusaan kylässä. Se kuuluu Keiteleen kanavareittiin. Se on suojeltu vuonna 1987 koskiensuojelulailla. Kosken keskivirtaama on 90 m³/s. Luontaisia saalislajeja ovat harjus, taimen, ahven, hauki sekä säynävä. Istukaslajeina ovat järvilohi, siika, harjus sekä taimen. Sallittuja kalastusmenetelmiä koskessa ovat heittokalastus sekä perhokalastus. Oman veneen käyttö on kielletty. Vain väkäsettömän koukun käyttö on sallittu.
Historia.
Rakentaminen on muuttanut Kuusaankosken olemusta 1860-luvulta alkaen. Ensimmäinen muutos oli kosken perkaaminen uittoa varten vuonna 1860: yläpuolinen Horhankoski perattiin kivettömäksi (nykyinen Horhanvirta). Vuonna 1862 kosken yli tehtiin ensimmäinen maantiesilta ja saaren kautta kulkeva venekanava. Maantiesillan länsirannalla on ollut kaksi sahaa ja Varjolan tilan mylly, itärannalla Saarikon tilan mylly. Kosken alapuolelle valmistui rautatiesilta vuonna 1898 ja sen viereen viime vuosikymmenillä maantiesilta. Kosken itäpuolelle rakennettiin vuosina 1990–1993 Keiteleen kanavaan kuuluva Kuusaan sulku, jonka putouskorkeus on noin 4 m.
Keltakruunukukastaja

Keltakruunukukastaja ("Dicaeum anthonyi") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Keltakruunukukastajaa tavataan kotoperäisenä Filippiineillä. Lajin levinneisyysalue ja populaatio ovat pienet, ja populaatio on pienenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia.
Elinympäristö.
Keltakruunukukastaja elää sammaleisissa metsissä yli 800 metrin korkeudella merenpinnasta.
Mindanaonkukastaja

Mindanaonkukastaja ("Dicaeum bicolor") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mindanaonkukastajaa tavataan Filippiineillä. Sitä on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Filippiinienkukastaja

Filippiinienkukastaja ("Dicaeum australe") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Filippiinienkukastajaa tavataan kotoperäisenä Filippiineillä. Sitä on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punavatsakukastaja

Punavatsakukastaja ("Dicaeum haematostictum") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Punavatsakukastajaa tavataan kotoperäisenä Filippiineillä, missä sitä esiintyy Länsi-Visayasin alueella. Laji on luokiteltu elinvoimainen lajielinvoimaisksi. Sen kannaksi arvioidaan 10 000 sukukypsää yksilöä.
Elinympäristö.
Punavatsakukastaja elää monenlaisissa ympäristöissä alangoilla ja mäillä yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Sitä tavataan luonnontilaisissa ja luonnontilattomissa metsissä, pensasalueilla sekä puutarhoissa.
Mindoronkukastaja

Mindoronkukastaja ("Dicaeum retrocinctum") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mindoronkukastajaa tavataan kotoperäisenä Filippiineillä. Lajin kannaksi arvioidaan 40 000–160 000 täysikasvuista yksilöä. Sen levinneisyysalue ja populaatio ovat pienet, ja populaatio on pienenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Kolarin silta

Kolarin silta on Muonionjoen ylittävä, Ruotsin ja Suomen välinen maantiesilta Kolarin kylän eteläpuolella.
Valtiosopimus Kolarin sillan rakentamisesta solmittiin marraskuussa 1980. Sopimuksen mukaan sillan rakennutti Ruotsin tielaitos, ja kustannukset jaettiin valtioiden kesken tasan.
Kolarin silta mediassa.
Elokuvan "Napapiirin sankarit 2" yhdessä ulkokuvauskohtauksessa ajettiin Räihäsen (Timo Lavikainen) autolla Kolarin sillalla.
Antimonitrisulfidi

Antimonitrisulfidi (Sb2S3) on epäorgaaninen antimonin sulfidi. Yhdistettä käytetään muun muassa väriaineena, tulitikuissa ja muiden antimoniyhdisteiden valmistamiseen. Luonnossa antimonitrisulfidia esiintyy stibniittimineraalissa.
Ominaisuudet.
Antimonitrisulfidilla on kaksi eri muotoa, jotka molemmat ovat huoneenlämpötilassa kiinteitä aineita. Kiteinen muoto on väriltään musta ja amorfinen antimonitrisulfidi on punaisenoranssia väriltään. Amorfinen antimonisulfidi muuttuu kuumennettaessa noin 200 °C:n lämpötilaan. Antimonitrisulfidi ei liukene veteen, mutta väkevät hapot, kuten suolahappo kykenevät liuottamaan yhdisteen. Se liukenee emäksisiin liuoksiin tai sulfidiliuoksiin muodostaen tioantimonaatti-ioneja (SbS2-) tai hapen läsnä ollessa tetratioantimonaatti-ioneja (SbS43-).
Valmistus ja käyttö.
Antimonitrisulfidia voidaan valmistaa kuumentamalla metallista antimonia tai antimonitrioksidia rikin kanssa. Teollisesti yhdistettä valmistetaan tyypillisesti kuumentamalla antimoniittimineraalia. Antimonitrisulfidia voidaan tuottaa myös antimonitrikloridin ja rikkivety- tai natriumtiosulfaattiliuoksen välisellä reaktiolla.
Antimonitrisulfidia käytetään tulitikkujen päissä, ilotulitteissa ja yhdessä kloraattien kanssa nalleissa. Muita käyttökohteita ovat muun muassa lasin värjääminen rubiininpunaiseksi, metallisen antimonin ja antimoniyhdisteiden valmistus sekä väriaineena.
Siivouspäivä

 
Siivouspäivä on kaksi kertaa vuodessa järjestettävä kierrätystapahtuma, jossa kuka tahansa voi pystyttää kirpputorin kadulle, kotiin, pihalle tai puistoon . Ensimmäisen kerran tapahtuma järjestettiin toukokuussa 2012 sosiaalisessa mediassa tapahtuneen ideoinnin jälkeen. Siivouspäivä järjestetään perinteisesti toukokuun viimeisellä viikolla ja elokuun viimeisellä viikolla. Seuraava Siivouspäivä pidetään 30.5.2020. Siivouspäivää tuottaa Yhteismaa ry, jonka muita hankkeita ovat mm. Illallinen Helsingin taivaan alla, Parkkipäivä ja Nappi Naapuri .
Siivouspäivän ajatus.
Siivouspäivän idea on tehdä kierrättämisestä helppoa sekä luoda elävää ja vastuullista kaupunkikulttuuria. Siivouspäivällä ei ole virallista järjestäjää, vaan jokainen tapahtumaan osallistuja on oman tapahtumansa järjestäjä. Jokainen on myös vastuussa omien jälkiensä siivoamisesta. Siivouspäivään voi ottaa osaa kuka tahansa, yksin ja yhdessä. Myös esimerkiksi seurat ja järjestöt voivat osallistua. Siivouspäivä ei kuitenkaan ole tarkoitettu ammattimaisesti kirpputoritoimintaa harjoittaville yrittäjille, eikä uuden tavaran kauppiaille .
Yhteismaa ry sopi Helsingin kaupungin rakennusviraston kanssa käytännöstä, jossa myyjien ei tarvitse hakea erikseen lupaa kaupungilta myyntipisteen pystyttämiseksi yhteiseen kaupunkitilaan, kunhan he merkitsevät myyntipaikkansa tapahtuman nettisivulta löytyvälle kartalle . Sittemmin useat Suomen kaupungit ovat seuranneet tätä käytäntöä. Osa kaupungeista on puolestaan ohjannut myyjät rajatuille myyntipaikoille. Helsingissä Siivouspäiväksi järjestetään myös kaikkien käytettävissä olevia ilmaisia kierrätyspisteitä eri puolille kaupunkia . 
Siivouspäivä vuonna 2013.
Toukokuussa 2013 tapahtumaa järjestettiin yli sadalla paikkakunnalla ja myyntipaikkoja merkittiin kartalle yli 3000 . Keväällä 2013 julkaistiin myös ensimmäisen kerran Siivouspäivä -karttamobiilisovellus, jonka kautta pystyy selaamaan myyntipaikkoja ja ilmoittamaan oman myyntipisteensä . Karttasovellus ja lisätietoa tulevasta Siivouspäivästä löytyy Siivouspäivän verkkosivuilta. Vuonna 2013 Siivouspäivän pääyhteistyökumppanina on toiminut Helsingin Energia .
Siivouspäivän Etkot ja Ompelukahvila.
Siivouspäivän yhteydessä on järjestetty samalla viikolla maksuttomat Siivouspäivän Etkot, jonka ompelukahvilassa ja työpajoissa kuka tahansa saattaa korjata vanhoja tavaroitaan ja tehdä uusia kierrätysmateriaaleja hyväksikäyttäen. Vuonna 2013 Etkot järjestettiin Sähkötalossa Helsingin Kampissa . Suuren suosion saaneen Ompelukahvilan toimintaa on jatkettu samassa paikassa syksyllä 2013, jossa se järjestetään jokaisen kuukauden viimeisenä torstaina ja perjantaina.
Palkinnot.
Siivouspäivä sai Helsingin kaupungilta kunniamaininnan vuoden 2012 kulttuuritekona. Tunnustus myönnettiin tapahtumaan liittyvästä kierrätyskulttuurista sekä yhteisöllisyyden luomisesta kaupunkilaisten välillä . Siivouspäivä sai myös Yleisön suosikki -palkinnon Helsingin kaupungin matkailu- ja kongressitoimiston järjestämässä Best of Helsinki 2012 -verkkoäänestyksessä .
Edvard Julius Mellberg

Edvard Julius Mellberg (2. heinäkuuta 1842 Pietarsaari – 8. maaliskuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen opettaja, joka sai professorin arvon. 
Mellbergin vanhemmat olivat raatimies Carl Johan Mellberg ja Johanna Lovisa Malm. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1863 ja tuli Vaasan lukion matematiikan lehtoriksi 1865. Mellbergin kokeellisen fysiikan väitöskirja oli vuonna 1871 valmistunut "Om ytspänning hos vätskor". Vuonna 1876 Mellberg julkaisi matematiikan professorin viran hakua varten tutkimuksen "Teorin för Determinant-kalkylen". Vuonna 1878 hänestä tuli Ruotsalaisen normaalilyseon yliopettaja. Väitöskirjassaan ja muissakin tutkimuksissaan Mellberg käsitteli nesteen viskositeettia. Hän julkaisi tutkimuksia myös värisokeudesta. Mellberg julkaisi 1881 ja 1885 uudet laitokset edeltäjänsä Julius Bergrothin algebran ja geometrian oppikirjoista ja 1895 oman algebran oppikirjansa. Mellbergin tunnetuin oppikirja oli 1887 ilmestynyt "Lärobok i fysik". Professorin arvo hänelle myönnettiin 1895.Mellbergin puoliso vuodesta 1865 oli Lydia Moliis (k. 1929).
Matthew Lowton

Matthew Lowton (s. 9. kesäkuuta 1989 Chesterfield) on englantilainen jalkapalloilija, joka edusti kausina 2015–2023 Englannin Valioliigassa ja mestaruussarjassa pelannutta Burnleytä sekä viimeisen kauden jälkipuoliskolla lainasopimuksella mestaruussarjassa Huddersfieldia. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja. Hänen pituutensa on 180 senttimetriä ja painonsa 78 kiloa. Lowton siirtyi kasvattajaseurastaan Sheffield Unitedista Aston Villaan kesällä 2012 ja edelleen Burnleyyn kesällä 2015. Hän pelasi lainasopimuksella Unkarin pääsarjaseura Ferencvárosissa vuonna 2009 ja Huddersfieldissa 2023.
Lowton on pelannut Valioliigassa kauden 2022–2023 loppuun mennessä 231 ottelua, näistä Aston villassa 72 ja Burnleyssä 159 ottelua. Hän on tehnyt neljä maalia, joista kaksi ensimmäisellä valioliigakaudellaan 2012–2013 Aston Villassa ja loput kaksi Burnleyssä kausilla 2020–2021 ja 2021–2022.
Xiao Hongmei

Xiao Hongmei () on kiinalainen alttoviulisti. Hän voitti ensimmäisen palkinnon Geneven kansainvälisessä musiikkikilpailussa vuonna 1987 ja sai myös Patek Philippe -suurpalkinnon. Hän on esiintynyt kansainvälisesti resitaaleissa ja solistina orkesterien kanssa: hän on työskennellyt yhteensä 14 orkesterin kanssa eri puolilla maailmaa. Kamarimuusikkona Xiao on puolestaan tehnyt yhteistyötä esimerkiksi Yo-Yo Manin, Joseph Silversteinin ja Cho Liang Linin kanssa.
Xiaoa on kutsuttu Yhdysvaltain taiteelliseksi suurlähettilääksi. Hän kantaesitti Alfred Schnittken alttoviulukonserton Orchestre de la Suisse Romanden kanssa Genevessä. Hänen levytystensä joukossa ovat tulkinnat Frank Martinin "Balladista alttoviululle ja orkesterille", Béla Bartókin alttoviulukonsertosta sekä Ernest Blochin koko tuotannosta alttoviululle ja orkesterille. Vuonna 2013 Xiao sai kutsun toimimaan tuomarina Kansainvälisessä Lionel Tertis -alttoviulufestivaalissa ja -kilpailussa Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Xiao Hongmei valmistui Shanghain konservatoriosta. Hän täydensi opintojaan Yhdysvalloissa ja valmistui siellä vielä Stony Brookin yliopistosta. Xiao on itse opettanut Arizonan yliopiston musiikkikoulussa ja Michiganin yliopistossa. Hän on toiminut Minnesotan orkesterin pääalttoviulistina ja on ollut vierailevana professorina Eastman School of Musicissa.
Värtsilän Teräs

Värtsilän Teräs (VäTe) on 30. lokakuuta 1933 rekisteröity, alkujaan Värtsilässä ja sodan jälkeen Tohmajärven Uusi-Värtsilässä toiminut urheiluseura. Seura on tällä hetkellä "uinuva", sillä ei ole ollut toimintaa vuosikymmeniin. Seura omisti vielä vuonna 2013 Peijonniemen koulun kentän.
1930-luvulla Teräksessä pelattiin sekä jalkapalloa että jääpalloa ja seura liittyi Suomen Palloliiton Karjalan piiriin. Piirin jakauduttua vuonna 1938 Teräs jäi Sortavalan piiriin, mutta piirin tultua sodan seurauksena lakkautetuksi VäTe liittyi Joensuun piiriin 1943. Lyhyitä katkoksia lukuun ottamatta se oli piirin jäsenenä aina vuoteen 1969 saakka.
Pesäpallossa VäTe osallistui aluemestaruuskilpailuihin Itä-Karjalan alueella voittaen aluemestaruuden useita kertoja. Kaudeksi 1939 joukkue nousi Välisarjaan, joka oli tuolloin maan toiseksi korkein sarjataso. Sijainnistaan johtuen VäTe pelasi pesäpallon piirinmestaruuksista SVUL:n Pohjois-Karjalan piirissä, voittaen ensimmäisen mestaruutensa vuonna 1935.
Sodan seurauksena vain pieni osa Värtsilän kunnasta jäi Suomen rajojen sisälle, vaikka se säilyttikin itsenäisen kunnan aseman. Värtsilän Teräksen toiminta siirtyi Tohmajärven kunnan puolelle Uuteen-Värtsilään. 
Seuran ohjelmassa olivat myös yleisurheilu ja talvisin hiihto sekä mäkihyppy.
Värtsilän Teräksen Naisvoimistelijat rekisteröitiin omaksi yhdistyksekseen 4. kesäkuuta 1957.
Karnalliitti

Karnalliitti on halogenideihin eli halideihin kuuluva mineraali. Kemiallinen kaava on KMgCl3•6H2O. Karnalliitti on ominaisuuksiltaan fluoresoiva, nopeasti veteen liukeneva ja suolan makuinen. Se ei kiteydy helposti vettä haihduttamalla. Mineraali on nimetty preussilaisen kaivosinsinöörin Rudolph von Carnallin (1804–1874) mukaan.
Esiintyminen.
Karnalliittia esiintyy samoissa paikoissa kuin muun muassa sylviittiä, kainiittia ja kieseriittiä. Sitä on löydetty Saksasta, Yhdysvalloista ja Venäjältä.
Bruce Cale

Bruce Cale (s. 1939 Leura, Uusi Etelä-Wales) on australialainen jazz-kontrabasisti ja säveltäjä. Hän varttui Katoombassa ja aloitti 9-vuotiaana viulunsoiton. 18-vuotiaana hän oli jo aloittanut ammattimaisen työskentelyn kontrabasistina Sydneyssä. 1960-luvun alussa Cale kuului Bryce Rohden kvartettiin, joka on historiallisesti huomattava kokoonpano maassaan. Vuonna 1965 Cale muutti Englantiin. Hänelle myönnettiin siellä Down Beat Jazz Study Grant, jonka turvin hän lähti vuonna 1966 Yhdysvaltoihin, jossa hän vietti yksitoista vuotta. Hänen yhteistyökumppaneitaan olivat Rohden lisäksi Phil Woods, John Handy, Zoot Simms, Ernie Watts, Toshiko Arkiyoshi, John Klemmer ja Mike Nock.
Cale on säveltänyt jazzin lisäksi myös nykytaidemusiikkia. Vuonna 1974 hän sai tilauksen kirjoittaa suurimuotoinen teos saksofonisti John Coltranelle. Teokset "Iron Cross" ja "Kookaburra" saivat kantaesityksensä vuonna 1974 Los Angelesin filharmonisen orkesterin tulkitsemina. Palattuaan Australiaan 1977 Cale perusti oman kvartetin ja pienen jazzorkesterin. Ian Shanahan kantaesitti Calen sävellyksen "Cullenbenbong" (bassohuilulle ja temppelikelloille, 1989) sekä Australiassa että Japanissa. Kappale toi säveltäjälleen Adolf Spivakovsky -stipendin. Vuonna 1992 Calelle myönnettiin "Fellowship of Australian Composers Prize" sävellyksestä "Breeze in the chimes of time" sekä Jean Bogan -palkinto soolopianosävellyksestä "Coalesce".
Cale on teoksissaan muun muassa yhdistellyt afroamerikkalaisia, brasilialaisia ja nykyeurooppalaisia rytmejä. Hän on joissain sävellyksissä hyödyntänyt improvisaatiota. Hänen orkesteriteoksiaan on julkaistu levytettyinä. Hän sai oppia George Russellilta.
Vog

Vog on ilmansaastetta, joka syntyy, kun rikkidioksidin ja muiden kaasujen ja hiukkasten päästöt purkautuvat tulivuoresta ja reagoivat hapen ja veden kanssa auringonvalossa.
Termi on muunnelma englanninkielisistä sanoista ”volcanic” (vulkaaninen/tuliperäinen), ”smog” (savusumu), ja ”fog” (sumu). Se on yleisessä käytössä Havaijisaarilla, missä Havaijin pääsaarella sijaitseva Kīlauea-tulivuori on purkautunut yhtäjaksoisesti vuodesta 1983. Perustuen kesäkuun 2008 mittauksiin, Kilaueasta tulee 2 000–4 000 tonnia rikkidioksidia joka päivä.
Erika Mahringer

Erika Mahringer (16. marraskuuta 1924 Linz – 30. lokakuuta 2018) oli itävaltalainen alppihiihdon olympia- ja MM-mitalisti. Hän edusti aktiiviurallaan Turnerschaft Innsbruckia.
Mahringer saavutti St. Moritzin olympialaisissa 1948 pronssia pujottelussa ja alppiyhdistetyssä. Aspenin MM-kilpailuissa 1950 hän oli toinen sekä syöksylaskussa että pujottelussa. Oslon olympialaisissa 1952 hän sijoittui syöksylaskussa neljänneksi. Åren MM-kilpailujen 1954 alppiyhdistetyssä hän oli niin ikään neljäs.
Karl Molitor

Karl Molitor (29. kesäkuuta 1920 Wengen – 25. elokuuta 2014 Grindelwald, Bern, Sveitsi) oli sveitsiläinen alppihiihdon olympia- ja MM-mitalisti. Hän edusti aktiiviurallaan Skiclub Wengeniä.
Molitor sijoittui Zakopanen MM-kilpailuissa 1939 syöksylaskussa kolmanneksi. St. Moritzin olympialaisissa 1948 hän sai alppiyhdistetyssä hopeaa ja jakoi syöksylaskun pronssin maanmiehensä Rolf Olingerin kanssa.
Molitor kuoli 25. elokuuta 2014, 94-vuotiaana.
The Good Son (albumi)

The Good Son on Nick Cave and the Bad Seedsin albumi, joka julkaistiin 17. huhtikuuta 1990. Edellisen albumin, synkän "Tender Preyn", jälkeen tyyli vaihtui rennommaksi ja lämpimämmäksi.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan sijalla 39.
Muusikot.
Nick Cave – laulu, piano, Hammond urut, huuliharppu
Blixa Bargeld – kitara, laulu kappaleessa ”The Weeping Song”
Kid Congo Powers – kitara
Mick Harvey – basso, akustinen kitara, perkussiot
Thomas Wydler – rummut, perkussio
Roland Wolf – piano kappaleessa ”Lucy”
Alexandre Ramirez, Altamir Téa Bueno Salinas, Helena Akiku Imasoto, Léa Kalil Sadi, – viulu
Akira Terazaki, Glauco Masahiro Imasato – viola
Braulio Marques Lima, Cristina Manescu, – sello
Giorgi Margvelašvili

Giorgi Margvelašvili (, s. 4. syyskuuta 1969 Tbilisi) on georgialainen akateemikko, poliitikko ja Georgian presidentti vuosina 2013–2018.
Koulutukseltaan Margvelašvili on filosofian tohtori.
Margvelašvili oli ehdolla 27. lokakuuta 2013 käydyissä presidentinvaaleissa Georgian unelma -koalition ehdokkaana. Hän voitti vaalit suoraan ensimmäisellä kierroksella 62,12 prosentin ääniosuudella. Margvelašvili seurasi presidenttinä maata kymmenen vuotta hallinnutta Mikheil Saakašviliä. Hän oli Saakašvilin valtakauden lopettaneen miljardööri-pääministerin, Bidzina Ivanišvilin läheinen liittolainen.
Maaliskuussa 2014 Ivanišvili kertoi televisiossa olevansa hyvin pettynyt Margvelašviliin, ja etteivät he ole enää puheväleissä.
Long Play (verkkojulkaisu)

Long Play on suomalainen hitaaseen journalismiin erikoistunut digitaalinen julkaisu, joka perustettiin tammikuussa 2013. Sitä julkaisee Long Play Media Oy, jonka osake-enemmistön omistavat julkaisun perustajat.
Long Play julkaisee tutkivaa journalismia, laajoja reportaaseja, henkilökuvia, esseitä ja muita pitkiä artikkeleita digitaalisessa muodossa. Maksulliset artikkelit ovat pidempiä kuin lehtiartikkelit, mutta lyhyempiä kuin kirjat. Toimitukseen kuuluivat vuonna 2024 Hanna Nikkanen, Ilkka Karisto, Karoliina Paananen, Anu Silfverberg ja Sonja Saarikoski. 
Helsingin Sanomain Säätiö palkitsi vuonna 2013 Long Playn Uutisraivaaja-kilpailun 250 000 euron arvoisella palkinnolla. Vuonna 2020 Long Play sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.
Vuonna 2024 Long Play laajentaa kulttuuriuutisointiaan. Kulttuuritoimituksen juttuja, joita tuottavat Sonja Saarikoski ja toimittaja Oskari Onninen, aletaan julkaista syksyllä 2024. Vuonna 2024 Long Play sai Koneen säätiöltä yli 300 000 euroa metsätoimituksen perustamiseksi. Metsätoimituksen on määrä "lisätä suomalaisen yleisön ymmärrystä siitä, miten vaikutusvalta ja raha liikkuvat metsään liittyvissä kysymyksissä, ja millaisia seurauksia sillä on ihmisille ja muille lajeille".
Kissansilmäsumu

Kissansilmäsumu (NGC 6543) on planetaarinen sumu Lohikäärmeen tähdistössä. Se on rakenteeltaan monimutkaisimpia tunnettuja planetaarisia sumuja.
Kissansilmäsumun löysi William Herschel 15. helmikuuta 1786. Kohde oli ensimmäinen planetaarinen sumu, jonka spektriä tutkittiin. Vuonna 1864 William Huggins tutki kohdetta spektrometrillä. Hän huomasi kohteen spektrin olevan täysin erilainen tähtien spektreihin verrattuna. Se koostui vain muutamista emissioviivoista, mikä oli ensimmäinen viittaus siitä, että planetaariset sumut koostuvat hyvin harvasta kaasusta.
Kissansilmäsumu muodostui noin 1 000 vuotta sitten, kun ikääntyvä tähti päätti elinkaarensa ja sinkosi uloimpia kaasu- ja pölykerroksiaan avaruuteen. Nämä kerrokset ympäröivät nyt kuumaa planetaarisen sumun ydintä (PNN), joka saa ne hehkumaan. Planetaariset sumut ovat lyhytikäisiä, ja Kissansilmäsumu hajaantuu muutaman tuhannen vuoden kuluessa, jolloin sen keskustähti jäähtyy ja himmenee valkoiseksi kääpiöksi.
Sumu koostuu pääasiassa vedystä ja heliumista, ja siinä on pienempiä määriä raskaampia alkuaineita, kuten hiiltä, typpeä ja happea. Sen laajeneminen tapahtuu noin 16,4 km/s nopeudella. Infrapunahavainnot ovat paljastaneet viileää tähtipölyä ja molekyylivetyä sumun ulkohalossa, mikä viittaa iskuaaltoihin. Sumun ulkohalo on halkaisijaltaan yli kolme valovuotta ja koostuu aiemmin sinkoutuneesta materiaalista.
Keskustähti (HD 164963) on O7 + WR-tyyppinen tähti, joka on noin 10 000 kertaa Aurinkoa kirkkaampi, mutta vain 0,65 Auringon säteen kokoinen. Sen lämpötila on noin 80 000 kelviniä, ja se menettää massaa nopeassa tähtituulessa noin 20 biljoonaa tonnia sekunnissa. Tähti oli alun perin noin viisi kertaa Auringon massainen, mutta sen massa on nyt hieman yli yhden auringonmassan.
Sumun monimutkainen rakenne sisältää solmuja, kuplia, samankeskisiä kaasukehäjä ja suihkuja, jotka on havaittu Hubble-avaruusteleskoopin korkean resoluution kuvissa. Rakenteen uskotaan mahdollisesti johtuvan kaksoistähtijärjestelmästä, vaikka kaksoistähden olemassaoloa ei ole vielä vahvistettu. Sumun keskellä on kuuma kaasukehä, ja sen ulkoreunoilla on symmetrisiä renkaita, jotka ovat todennäköisesti peräisin tähtituulen ja aiemmin sinkoutuneen materiaalin vuorovaikutuksesta.
Kissansilmäsumu on ollut tutkimuskohteena monilla aallonpituuksilla, mukaan lukien röntgen- ja infrapunahavainnot. Röntgenhavainnot osoittavat kuumaa, miljoonien asteiden kaasua, joka on seurausta tähtituulen ja sumun materiaalin vuorovaikutuksesta. Vuonna 2021 sumusta luotiin 3D-malli, joka paljasti symmetrisiä renkaita ja suihkuja, viitaten kaksoistähtijärjestelmään.
Sumu sijaitsee lähellä pohjoisen ekliptisen navan suuntaa ja on helposti havaittavissa pohjoisilla leveysasteilla. Se näkyy teleskoopeissa sinivihreänä levynä, jossa on monimutkaisia rakenteita. Paras aika tarkkailla sumua on heinäkuussa, jolloin Lohikäärmeen tähdistö on näkyvissä iltataivaalla.
Haven Gillespie

James Lamont Haven Gillespie (6. helmikuuta 1888 Covington, Kentucky – 14. maaliskuuta 1975 Las Vegas, Nevada) oli yhdysvaltalainen populaarimusiikin sanoittaja. Hänen tunnetuimpiin sanoituksiinsa kuuluvat J. Fred Cootsin säveltämät ”Santa Claus Is Coming to Town” ja ”You Go to My Head”. Gillespie valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1972.
Elämä ja ura.
Gillespie oli koulutukseltaan kirjanpainaja. Hän työskenteli latojana "Cincinnati Times-Star" -sanomalehdelle ja muutti noin 20-vuotiaana New Yorkiin, jossa hän työskenteli journalistina. Hän kirjoitti muun muassa "New York Times" -lehteen. Ensimmäiset sanoituksensa hän myi vaudeville-esitykseen vuonna 1911.
Ensimmäisen merkittävän hittinsä ”Drifting and Dreaming” Gillespie teki Egbert Van Alstynen, Ervin R. Schmidtin ja Loyal Curtisin kanssa vuonna 1925. Richard Whitingin ja Seymour Simonsin kanssa hän saavutti menestystä kappaleilla ”Breezin’ Along with the Breeze” (1926) ja ”(I’m in Love with You) Honey” (1928).
Gillespien menestynein sanoitus syntyi säveltäjä J. Fred Cootsin kanssa vuonna 1934. Miehet keksivät ”Santa Claus Is Coming to Town” -kappaleen melodian ja sanat 15-minuuttisen metromatkan aikana, ja kappale sai ensiesityksensä Eddie Cantorin radiolähetyksessä kiitospäivänä 1934. Kappaleesta tuli välittömästi myyntimenestys, ja nykyään se on ”Valkean joulun” ja ”Petteri Punakuonon” jälkeen kaikkien aikojen kolmanneksi myydyin joululaulu.
Vuonna 1938 Gillespie sanoitti Cootsin säveltämän kappaleen ”You Go to My Head”, joka nousi heti ilmestymisvuotenaan listoille kolmen eri artistin esittämänä ja on saavuttanut pitkäaikaista menestystä suosittuna standardina.
Gillespie kirjoitti säveltäjä Beasley Smithin kanssa vuonna 1949 laulun ”That Lucky Old Sun”, jonka ovat äänittäneet muun muassa Frankie Laine, Frank Sinatra, Louis Armstrong ja Jerry Lee Lewis. Mel Tormé saavutti jonkin verran menestystä toisella Gillespien ja Smithin yhteistyökappaleella ”The Old Master Painter” (1949).
Haven Gillespie kuoli Las Vegasissa maaliskuussa 1975. 
Suomennettuja kappaleita.
Lähde: Suomen Äänitearkisto ry.
Teoreettinen viitekehys

Teoreettinen viitekehys tarkoittaa usein tutkimukseen, mutta myös esimerkiksi tuotekehitykseen, liittyvää käsitteellistä ja ajattelua ohjaavaa jäsennystä, tiettyä näkökulmaa. 
Viitekehyksen tarkoituksena on tavoittaa tutkittavassa ilmiössä keskeiset tekijät ja niiden väliset suhteet. Tutkimuksen tekijältä edellytetään oman tutkimuksensa kannalta toimivan teoreettisen viitekehyksen ja siihen sisältyvien elementtien valintaa. Viitekehyksiin liittyvät valinnat voivat olla luonteeltaan paradigmaattisia eli toisensa poissulkevia: tiettyyn koulukuntaan, tutkimussuuntaukseen tai tutkimusmenetelmään ajatellaan liittyvän joidenkin teoreettisten viitekehysten edellyttämistä, hyväksymistä tai torjuntaa.
Thomas Kuhnin mukaan normaalitiede on "yritys pakottaa luonto paradigman antamaan ennalta rakennettuun ja suhteellisen joustamattomaan lokeroon". Kuhnin mielestä tällainen normaalitiede ei näe uudenlaisia, luomiinsa määrittelyihin eli teoreettisiin viitekehyksiinsä sopimattomia ilmiöitä.
Erityisesti kriittisessä teoriassa teoreettiselle viitekehykselle annetaan tutkimuksen empiiristä aineistoa "kurissa pitäviä" merkityksiä: hyvin laadittu teoreettinen viitekehys estää aineistoja ja niistä nousevia yksittäisiä havaintoja viemästä tutkijaa liiaksi mukanaan.
Suomalaisten ammattikorkeakoulujen opinnäytetöissä teoreettisen viitekehyksen käsitettä tai nimitystä on osin korvattu termillä tietoperusta. Tätä ehdotettiin tarkemmin perustelematta "Opinnäytetyön laadun tekijät ammattikorkeakoulussa" -suosituksessa (2006).
Andreas Molterer

Andreas ”Anderl” Molterer (8. lokakuuta 1931 Kitzbühel, Itävalta – 24. lokakuuta 2023) oli itävaltalainen alppihiihdon olympia- ja MM-mitalisti. Hän edusti aktiiviurallaan Kitzbüheler Ski Clubia.
Molterer sai Åren MM-kilpailuissa 1954 pronssia suurpujottelussa ja sijoittui viidenneksi pujottelussa. Cortina d’Ampezzon olympialaisissa 1956 hän saavutti suurpujottelussa hopeaa 6,2 sekuntia Toni Sailerille hävinneenä. Tämä on suurin kulta- ja hopeamitalistin ero olympialaisten alppihiihdossa. Syöksylaskussa hän sai pronssia. Bad Gasteinin MM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui syöksylaskussa ja alppiyhdistetyssä viidenneksi, suurpujottelussa kuudenneksi.
Molterer saavutti Hahnenkammin alppihiihtokilpailuissa yhdeksän voittoa, mikä on eniten kilpailujen historiassa. Hän voitti syöksylaskun 1955 ja 1958, pujottelun 1953, 1958 ja 1959 sekä alppiyhdistetyn 1953, 1955, 1958 ja 1959.
Junkers Jumo 211

Junkers Jumo 211 on saksalainen lentomoottori, jota käytettiin toisen maailmansodan aikana. Moottoria käytettiin erityisesti pommittajissa ja siten Saksan päätyypeissä Junkers Ju 88 ja Heinkel He 111 sekä tunnetussa Junkers Ju 87 "Stuka" ("Sturkampfflugzeug") syöksypommittajassa. 
Yleistä.
Moottori oli nestejäähdytteinen, käännetty V-12 eli sylinterit olivat alaspäin. Sylinterien kulma oli 60°. Siinä oli mekaaninen polttoaineensuihkutus ja kaksinopeuksinen mekaaninen ahdin jossa oli välijäähdytys. Oktaanivaatimus oli 87.
Alle - 5 asteen lämpötilassa tuli käyttää Kaltstart- menetelmää käynnistyksessä. Siinä voiteluöljy ohennettiin bensiinillä sekoitushanan avulla taulukon mukaisesti moottorin käydessä laskeutumisen jälkeen. Moottorin lämmetessä uudelleen bensiini haihtui öljyn joukosta.
Peruskorjausjakso oli Suomessa käytetyissä kahden eri valmistuserän moottoreissa 200 tuntia ensimmäiselle ja toiselle 160 tuntia. Käytännössä aika oli lyhyempi. Ahdin kesti noin 30-60 tuntia. Käyttöikään vaikuttivat sota-ajan heikot materiaalit, Suomen pölyiset kentät ja myös tehon nosto noin 1000 hevosvoimasta 1400 hevosvoimaan koneen painon noustessa muuttuneiden vaatimusten myötä.
Ju-88 koneessa moottorin asennus antoi vaikutelman ilmajäähdytteisestä tähtimoottorista renkaan muotoon sijoitettujen jäähdyttimien ja säätöluukkujen vuoksi.
Teknisiä tietoja.
Junkers Jumo 211 
Suoritusarvot versiolle J, jota käytettiin Suomessa Ju 88 - pommikoneessa.
Kainiitti

Kainiitti on mineraali, joka on kaliumkloridin ja magnesiumsulfaatin yhdiste. Sen nimi tulee kreikan kielisestä uutta tarkoittavasta sanasta, sillä kainiittia esiintyy suhteellisen uusissa kivilajeissa. Kemiallinen kaava on KMgSO4Cl•3H2O.
Esiintyminen.
Kainiittia esiintyy joissakin sedimenttisissä ja tuliperäisissä kivilajeissa sekä suolaesiintymissä. Sitä esiintyy samoissa paikoissa kuin haliittia, sylviittiä ja karnalliittia. Sitä on löydetty Itävallasta, Yhdysvalloista, Ukrainasta, Italiasta ja Saksasta.
Valkovatsakukastaja

Valkovatsakukastaja ("Dicaeum hypoleucum") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Valkovatsakukastajaa tavataan Filippiineillä. Lajia on kuvattu yleiseksi, mutta sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Manganiitti

Manganiitti on mineraali, joka kuuluu mangaanimalmimineraaleihin. Se muodostaa tummia massoja, mutta on toisinaan kiteistä. Kemiallinen kaava on MnO(OH).
Esiintyminen.
Manganiittia esiintyy hydrotermisissä juonissa ja kuumissa lähteissä. Sitä esiintyy samoissa paikoissa kalsiitin, baryytin, psilomelaanin ja pyrolusiitin kanssa. Sitä on löydetty Saksasta, Italiasta ja Yhdysvalloista.
Intiankukastaja

Intiankukastaja ("Dicaeum erythrorhynchos") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Intiankukastajaa tavataan Bangladeshissa, Bhutanissa, Intiassa, Myanmarissa, Nepalissa ja Sri Lankassa. Lajin kannankehitys on vakaa, eikä sen uskota olevan vaarassa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Harmaakukastaja

Harmaakukastaja ("Dicaeum concolor") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Harmaakukastajaa tavataan Aasian etelä- ja kaakkoisosissa. Lajin on kuvattu olevan suurimmaksi osaksi yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pikkukukastaja

Pikkukukastaja ("Dicaeum pygmaeum") on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Pikkukukastajaa tavataan Filippiineillä. Sitä on kuvattu yleiseksi, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.