Nürnbergin oikeudenkäynnit

Nürnbergin oikeudenkäynnillä viitataan toisen maailmansodan jälkeen järjestettyihin kolmeentoista sotaoikeudenkäyntiin, joissa sodan voittajavaltojen eli liittoutuneiden perustama tuomioistuin tuomitsi kukistuneen Natsi-Saksan johtajia heidän toiminnastaan sodan aikana. Oikeudenkäyntien tuomaristoon kuului ainoastaan voittajavaltojen edustajia. Nürnbergin oikeudenkäyntejä pidetään ensimmäisenä kansainvälisenä sotarikostuomioistuimena.
Oikeudenkäynnit pidettiin Etelä-Saksassa Nürnbergissä paljolti käytännön syistä. Oikeudenkäyntipaikan valinnassa voitiin kuitenkin nähdä myös symboliikkaa, sillä Nürnberg oli vuosina 1933–1938 ollut Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen suurten puoluepäivien pitopaikka.
Ensimmäinen Saksan korkeinta johtoa koskeva oikeudenkäynti järjestettiin 20. marraskuuta 1945 – 1. lokakuuta 1946. Oikeudenkäyntiä seurasi kaksitoista muuta oikeudenkäyntiä, joista ensimmäistä kutsutaan lääkärioikeudenkäynniksi (1947). Oikeudenkäynneissä annettiin yhteensä 177 tuomiota, joista 25 sisälsi kuolemanrangaistuksen, 20 elinkautisen vankeusrangaistuksen, 97 lyhyemmän vankeusrangaistuksen ja 35 vapauttavan tuomion.
Nürnbergin oikeudenkäyntejä ja etenkin niissä langetettuja kuolemanrangaistuksia on jälkeenpäin arvosteltu kostohenkisyydestä, jonka taustalla oli sodan päättymistä seurannut tunnepitoinen ilmapiiri. Toisaalta myönteisenä on pidetty, että Nürnbergin oikeudenkäyntien myötä sodasta tuli oikeuden päätöksellä koko ihmiskunnan vastainen rikos.
Taustaa.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä sotarikoksia oli tutkittu ja niistä oli langetettu rangaistuksia maissa, joiden kansalaisia tekijät olivat olleet. Monissa tapauksissa tuomiot olivat jääneet lieviksi tai syytetyt oli vapautettu kokonaan. Toisaalta ensimmäisen maailmansodan aikana tehdyt sotarikokset eivät olleet määrältään tai laadultaan samaa luokkaa toisen maailmansodan aikaisten rikosten kanssa.
Toisen maailmansodan liittoutuneiden – Yhdysvaltain, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Neuvostoliiton – johtajat olivat aluksi yksimielisiä siitä, että akselivaltojen johtajat olisi voitu pidättää ja teloittaa suoralta kädeltä. Yhdysvaltain hallituksen kanta oli, että hyökkäyssotaan ryhtyminen ja sen käynti olivat jo sinänsä pahimman laatuisia sotarikoksia eivätkä mitkään lieventävät asianhaarat tulleet kysymykseen. Teheranin konferenssissa marraskuussa 1943 Neuvostoliiton johtaja Stalin oli ehdottanut, että heti Saksan antauduttua olisi ammuttava 50 000 saksalaista upseeria. Tästä Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Winston Churchill oli suuttunut niin, että hän oli kieltäytynyt jatkamasta keskustelua ja poistunut huoneesta. Churchill suostui palaamaan neuvottelupöytään vasta Stalinin vakuutettua, että hän oli laskenut leikkiä. Toisaalta Katynissa oli ammuttu 21 857 puolalaista upseeria.
Saksan antauduttua toukokuussa 1945 tärkeimmät jäljellä olleet saksalaisjohtajat pidätettiin. Monet näistä, kuten Adolf Hitler, Josef Goebbels ja Heinrich Himmler, olivat jo sitä ennen tehneet itsemurhan. Elokuussa 1945 liittoutuneet pääsivät kokouksessaan Lontoossa yksimielisyyteen Saksan ja Japanin johtohenkilöitä vastaan käytävissä oikeudenkäynneissä noudatettavista periaatteista. Toisen maailmansodan voittajavaltioiden omia rikoksia ei saanut tutkia, eivätkä hävinneen puolen syytetyt voineet vedota niihin puolustaakseen omia tekojaan.
Tunnustetun valtion vastuiden henkilökohtaistaminen.
Kansallissosialistisen puolueen johto, Gestapo, SS ja SD julistettiin rikollisiksi, joten niiden jäseniä voitiin rangaista. Toisin sanoen tunnustetun Saksan valtakunnan ja Suur-Saksan valtakunnan lain mukaan mahdollisesti lailliset teot määriteltiin jälkikäteen taannehtivaa oikeutta käyttäen rikolliseksi toteamalla Saksaa johtaneet organisaatiot rikollisjärjestöiksi jälkikäteen. Näin rikosoikeudellista vastuuta kyettiin vierittämään myös valtion lakien mukaan toimineille yksilöille. Vastaavanlainen tapaus liittyi Saksan liittotasavallassa Saksan demokraattisen tasavallan lain mukaan tehtyihin tekoihin. Vastaavanlaisia oikeudenkäyntejä käytiin Irakin sodan jälkeen, minkä tuloksena muun muassa Irakin tunnustetun ja suvereenin valtion valtionpäämies Saddam Hussein hirtettiin.
Nürnbergin oikeudenkäynnin tuomiot perustuvat aiemmista oikeuskäsityksistä poikkeaviin periaatteisiin. Uuden käsityksen mukaan paitsi valtioilla, myös yksittäisillä ihmisillä voi olla kansainvälisestä oikeudesta johtuvia velvollisuuksia, joiden rikkomisesta seuraa rangaistus. Oikeudenkäynneissä otettiin ensimmäistä kertaa käyttöön rikosmääritelmä rikos ihmisyyttä vastaan, joka olikin keskeinen syyte useimpien tuomioiden takana. Rikoksen määritelmään sisällytettiin siviiliväestön murhaaminen tai muu tuhoaminen sekä ylipäätään kaikenlainen ihmisarvoa alentava kohtelu. Liittoutuneiden hyväksymänä periaatteena oli, etteivät kunkin maan mahdollisesti poikkeavat lainsäädännölliset määräykset tai esimiehen antama käsky vapauttaneet vastuusta, vaan kukin syytetty vastasi teoistaan henkilökohtaisesti.
Kansainvälisen oikeuden mukaisena taustaperiaatteena oikeudenkäynneissä oli Kellogg–Briand-sopimus, joka kielsi sodankäynnin politiikan välineenä ensimmäistä kertaa. Koska valtiosopimuksessa ei kuitenkaan ollut valtioiden sotapolitiikkaa toimeenpanevien henkilöiden tuomitsemiseksi säännöksiä tai menettelytapaa, oli välttämätöntä määritellä kansallissosialistisen Saksan johdon toiminta järjestäytyneeksi rikollisuudeksi, joka teki salaliiton rauhaa vastaan.
Lääkärioikeudenkäynnissä syyte nostettiin 25. lokakuuta 1946; oikeudenkäynti alkoi 9. joulukuuta 1946 ja päättyi 20. elokuuta 1947. Oikeudenkäynnin tuomion tuomiolauselmaan kirjattu ihmisillä tehtäviä lääketieteellisiä kokeita koskeva Nürnbergin säännöstö on yksi nykyaikaisen lääketieteen etiikan kulmakivistä.
Ensimmäisen Nürnbergin oikeudenkäynnin syytetyt.
Osa Natsi-Saksan korkeimmasta johdosta (muun muassa valtakunnankansleri Adolf Hitler, propagandaministeri Joseph Goebbels ja Reichsführer-SS Heinrich Himmler) teki itsemurhan ennen Nürnbergin oikeudenkäynnin alkua, joten heitä ei syytetty oikeudenkäynnissä rikoksesta.
Syytetyiksi valikoitiin lopulta 24 henkilöä, jotka edustivat Saksan poliittisen ja sotilaallisen johdon eri haaroja. Heitä syytettiin neljästä rikoksesta:
Tuomiot olivat seuraavat:
Taulukon selitykset
Ensimmäisen oikeudenkäynnin tuomioiden täytäntöönpano.
Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä langetetut kuolemanrangaistukset pantiin toimeen Nürnbergin vankilan liikuntasalissa 16. lokakuuta 1946 hirttämällä. Kahdestatoista kuolemaan tuomitusta yhteensä kymmenen teloitettiin yksi kerrallaan. Kuolemaan tuomituista kaksi välttyi tuomionsa täytäntöönpanolta:
Oikeudenkäynnissä kuolemaan tuomitun ja sen jälkeen hirtetyn Alfred Jodlin kuolemantuomio kumottiin vuonna 1953.
Vankeusrangaistukseen tuomitut sijoitettiin Länsi-Berliinissä sijainneeseen Spandaun vankilaan. Vankila oli liittoutuneiden hallinnassa vuoteen 1987 saakka. Se purettiin sen jälkeen kun viimeinen elinkautisvanki Rudolf Hess oli kuollut.
Nürnbergin puolustus.
Myöhemmissä oikeudenkäynneissä, joissa syytettyinä oli vähemmän tärkeitä henkilöitä, monet heistä vetosivat puolustuksessaan siihen, että he ”vain noudattivat käskyjä”. Tämä puolustus tunnetaan nykyisin nimellä "Nürnbergin puolustus". Toisin kuin aiemmissa oikeudenkäynneissä, tämä puolustus ei kuitenkaan Nürnbergin oikeudenkäynneissä vapauttanut rangaistusvastuusta. Puolustus saattoi tosin silti johtaa joissakin tapauksissa rangaistuksen lieventämiseen. Esimerkiksi amiraali Nimitzin todistus Saksan sukellusvenelaivaston komentajana toimineen amiraali Dönitzin puolesta pelasti tämän rangaistukselta sotarikoksista. Dönitziä syytettiin niin kutsutusta ”Laconian käskystä”, joka kielsi saksalaisia sukellusveneitä auttamasta uhrejaan.