tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kankari (Sastamala)

Kankari on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 17,8 hehtaaria ja sen pituus on 900 metriä ja leveys 500 metriä. Järveen laskee viisi suo- tai pelto-ojaa, joista yksi on Vähäjärven laskuoja. Kankarin luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 3,2 kilometriä pitkä laskuoja Karpalistonjokeen, joka laskee Tupurlanjärveen.
Järven rantaviiva on 2,4 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannoilla on neljä tilaa ja lukuisia loma-asuntoja. Itärannalla on luonnonsuojelualue.
Historiaa.
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Kangasjärvi". Nimi on kartassa voinut sekoittua Jylhäjärven kanssa.
Vatajanlammi

Vatajanlammi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede.
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria ja sen pituus on 200 metriä ja leveys 130 metriä. Lampeen laskee yksi suo-oja Hakahuhdasta ja sen luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 2,1 metriä pitkä laskuoja Ahmausojaan. Se yhtyy Karpalistonjokeen, joka laskee Tuparlanjärveen.
Lammen rantaviiva on 0,78 kilometriä pitkä ja se on mutkikas. Ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, joka on paikoin soistunutta. Etelärannassa on rakennuksia ja tie kiertää lammen eteläpuolelta.
Valkoinen eskadroona

Valkoinen eskadroona () on vuonna 1936 valmistunut italialainen elokuva. Italian siirtomaasotia kuvaavan elokuvan on ohjannut Augusto Genina. Sen pääosia esittävät Fosco Giachetti, Antonio Centa ja Fulvia Lanzi. Muodoltaan tyylitelty mutta sisällöltään propagandistinen "Valkoinen eskadroona" sai Mussolini-palkinnon vuoden parhaana italialaisena elokuvana. Se oli arvostelu- ja yleisömenestys myös ulkomailla.
Juoni.
Elokuva perustuu ranskalaisen Joseph Peyrén romaaniin "L’escadron blanc", jonka tapahtumat on siirretty Ranskan Algeriasta Italian valloittamaan Libyaan.
Rattopoika Mario Ludovici tavoittelee aristokraattista Cristinaa, joka torjuu hänen rakkautensa. Pettynyt Ludovici liittyy Italian siirtomaa-armeijaan ja päätyy Saharan laidalla sijaitsevaan linnakkeeseen. Ankaran kapteeni Santelian opastus ja autiomaan koettelemukset tekevät Ludovicista miehen. Santelia saa surmansa taistelussa kapinallisia vastaan ja Ludovici ottaa hänen paikkansa. Cristina saapuu matkailijaseurueen mukana tapaamaan Ludovicia, joka on hylännyt menneisyytensä ja päättänyt uhrata elämänsä isänmaalle.
Tuotanto, teemat ja vastaanotto.
Mustavalkoinen "Valkoinen eskadroona" on kuvattu Cinesin studiolla Roomassa sekä Ghadamesin lähellä Libyassa. Ohjaaja Augusto Genina aikoi tehdä sen ensin Ranskassa, mutta tuottaja Francesco Giunta houkutteli hänet palaamaan Italiaan, jossa elokuva sai fasistien avokätisen rahoituksen.
"Valkoinen eskadroona" on yksi tärkeimmistä Italian siirtomaasotia kuvaavista propagandistisista elokuvista. Sen arvoja ovat isänmaallisuus, sankaruus ja miesten välinen toveruus, joiden vastakohtana esitetään yläluokan naisten toimeton elämä. Tarinan keskiössä ovat Santelian ja Ludovicin vertauskuvallinen isä-poikasuhde sekä miehisten ominaisuuksien kehitys ankarissa olosuhteissa. Siirtomaavalloitusten syyt ja varsinainen sodankäynti jäävät elokuvassa taka-alalle. Naiset on suljettu miesyhteisön ulkopuolelle ja suhde alkuasukassotilaisiin on holhoavan paternalistinen.
Vahvasti tyylitellyn elokuvan rakenne perustuu voimakkaisiin kontrasteihin ja parallelismiin. Yläluokan rappeutunut elämä on pimeää ja synkkää, kun taas siirtomaa-armeijan valloittama autiomaa on avara ja valoisa. Alkuasukassotilaiden suorat rivit ja kameliratsastajien muodostelmat kuvaavat järjestystä, ja eskadroonan vastuksista piittaamaton eteneminen symboloi päähenkilön sielussa tapahtuvaa muutosta. Elokuvan estetiikka ja rytmi ovat vähällä syrjäyttää sen ideologisen sanoman, joka lopussa huipentuu verhottuun lupaukseen uudesta sodasta.
"Valkoisen eskadroonan" ensi-ilta oli vuoden 1936 Venetsian elokuvajuhlilla, jossa se sai Mussolini-palkinnon vuoden parhaana italialaisena elokuvana. Geninan ohjaustyö oli arvostelu- ja yleisömenestys kotimaansa lisäksi myös ulkomailla. "Valkoisen eskadroonan" jälkeen ohjaaja teki kaksi muuta taiteellisesti merkittävää mutta fasistisen propagandan läpitunkemaa elokuvaa, "Alcazar" ("L’assedio dell’Alcazar", 1940) ja "Bengasi" (1942).
Lamminjärvi (Häijää)

Lamminjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa Häijäässä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede.
Ovaalin muotoisen järven pituus on 140 metriä. Järveen laskee yksi pelto-oja ja sen luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkunsa 900 metriä pitkä laskuoja Karpalistonjokeen, joka laskee Tupurlanjärveen. Järven ranta on pääosin savipohjaista joutomaata, johon on rakennettu loma-asuntoja. Järvi sijaitsee aivan valtatien 11 varrella.
Historiaa.
Lamminjärvellä toimitettiin järven vedenpinnan lasku vuosien 1840−1848 aikana.
Pahalammi (Häijää)

Pahalammi on Pirkanmaalla Sastamalassa Häijään Perämaassa sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede.
Ovaalin muotoisen lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria ja sen halkaisija on 150 metriä. Lampeen laskee yksi oja metsästä. Sen luusua sijaitsee sen lounaisrannalla, josta saa alkunsa kilometrin pitkä laskuoja Ahmausojaan. Se yhtyy Karpalistonjokeen, joka laskee Tuparlanjärveen.
Lammen rantaviiva on 0,39 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin soistunutta metsää. Lampi on peltojen ympäröimää ja rannalle on rakennettu muutama loma-asunto. Niille johtavat kapeat tiet.
Tom Thorpe

Thomas Joseph "Tom" Thorpe (s. 13. tammikuuta 1993 Manchester) on englantilainen jalkapalloilija, joka on edustanut seuratasolla Englannissa Manchester Unitedia, Birmingham Cityä, Rotherham Unitedia, Bradford Cityä, Bolton Wanderersia ja Macclesfieldiä sekä Intiassa ATK:ta. Pelipaikaltaan Thorpe on keskuspuolustaja.
Ura.
Seurajoukkueura.
Thorpe on Manchester Unitedin kasvatti. Hän on pelannut seurassa vuodesta 2009 asti. Tammikuussa 2014 Thorpe siirtyi lainalle Englannin mestaruussarjassa pelanneeseen Birmingham Cityyn, jota hän edusti kevätkauden loppuun eli toukokuuhun asti. Sen jälkeen Thorpe palasi Manchester Unitediin. Hän debytoi Englannin Valioliigassa syyskuussa 2014, kun hän tuli toisen puoliajan lisäajalla vaihdosta kentälle Ángel Di Marían tilalle West Ham Unitedia vastaan. Ottelu jäi Thorpen United-uran ainoaksi Valioliigassa.
Heinäkuussa 2015 Thorpe siirtyi Englannin mestaruussarjan Rotherham Unitediin.
Maajoukkueura.
Thorpe on edustanut käytännössä kaikkia Englannin nuorten maajoukkueita. Hän pelasi Englannin alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa yhden pelin elokuussa 2013.
Kalliojärvi (Sastamala)

Kalliojärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 70 metriä. Järveen laskee muutama suo-oja ja sen luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkunsa 1,8 kilometriä pitkä laskuoja Ahmausojaan. Se yhtyy Karpalistonjokeen, joka laskee Tuparlanjärveen.
Järven rantaviiva on 0,72 kilometriä pitkä ja rannan ympäristö on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, mutta ranta on soistunutta. Järvellä on neljä loma-asuntoa, joille johtaa tiet Häijäästä.
Kansanopetus

Kansanopetus on laajoille kansan kerroksille tarjottavaa perusopetusta, joka pyritään ajan mittaan laajentamaan koskemaan koko kansaa. Opetus koskee lasten lisäksi myös aikuisia kansansivistystyönä ja aikuiskasvatuksena. 
Kansanopetus alkoi keskiajalla munkkien ja pappien lyhyinä kansankielisinä saarnoina. Keskiajan lopulla Ruotsi-Suomessa säädettiin pakolliseksi Isä meidän -rukous, Ave Maria ja uskontunnustus luettavaksi kirkossa kansankielellä. Uskonpuhdistus johti lopulliseen kansanopetuksen järjestämiseen. 
Mikael Agricola loi suomen kirjakielen ja julkaisi kirjallisuutta kansankielellä. Varsinaisen opetuksen aloitti 1600-luvulla Johannes Gezelius vanhempi. 1600-luvulla perustettiin ensimmäiset kiinteät lastenkoulut kaupunkeihin ja muutamia maaseudullekin. 
Lukkarit tai erityiset koulumestarit velvoitettiin kuninkaan päätöksellä vuonna 1762 opettamaan lapsia. 1800-luvun alussa Etelä-Suomessa osattiin jo melko laajasti lukea ja kirjoittaa.
1800-luku.
Kouluja alkoivat perustaa valtio, kirkko, yksityinen hyväntekeväisyys ja rahvas omatoimisena sivistysharrastuksena. Papiston johtamia pyhäkouluja (alkeiskouluja) alkoi syntyä 1830-luvulla. 
Varsinaisia ensimmäisiä kouluja Suomessa olivat Ahlmani Tampereella, Antelli Kainuussa ja Alopaeuksen koulu Pohjanmaalla. Kaupunkeihin perustettiin köyhäin kouluja, köyhäin tyttöjen, köyhäin poikien ja pikkulasten kouluja. Käsityöläisten oppipojille määrättiin perustettaviksi sunnuntaikouluja vuonna 1842. Turussa toimi vuonna 1820 Belle-Lancasterin koulu eli vuoro-opetuskoulu, myöhemmin vastaavia perustettiin Helsinkiin ja Vaasaan. 
Vuosisadan puolivälissä alettiin vaatia yhä laajempaa kansanopetusta, minkä seurauksena säädettiin kansakouluasetus vuonna 1866. Jo ennen asetusta oli perustettu muutamia kansakouluja ja Jyväskylän kansakoulunopettajaseminaari. Asetuksen mukaan kansankouluun pääsemiseksi piti osata jo lukea, kirjoittaa, laskea, laulaa ja tuntea kristinoppia. Varsinainen alkeisopetus oli järjestettävä kodeissa tai sitä järjestivät seurakunnat kiinteissä tai kiertävissä lastenkouluissa. Kaupunkeihin tuli kuitenkin perustaa kaksivuotisia alakouluja.
Maaseutu.
Maaseudulla kansanopetus jäi vuosikymmeniä jälkeen kaupunkien kehityksestä. Kodit eivät kyenneet järjestämään alkeisopetusta, ja seurakuntien kiertokoulut olivat pieniä, vähälukuisia ja tehottomia. Kansanopetus sai maaseudulla tehoa vasta sen jälkeen, kun se irrotettiin kokonaan kirkon holhouksesta 1900-luvun alkupuolella. Kunnat velvoitettiin piirijakoasetuksella vuonna 1898 jakamaan alueensa koulupiireihin ja perustamaan kuhunkin koulun. Vuonna 1920 säädettiin oppivelvollisuuslaki, jonka mukaan jokaisessa koulupiirissä tuli olla kaksivuotinen alakansakoulu.
Alevtina Tanygina

Alevtina Tanygina (;s. 15. joulukuuta 1989) on venäläinen maastohiihtäjä.
Tanygina debytoi maastohiihdon maailmancupissa marraskuussa 2011 Sjusjøenissä Norjassa ollen 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa sijalla 51. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti noin viikkoa myöhemmin Rukalla ollen 10 kilometrin takaa-ajon 15. Tanyginan paras sijoitus maailmancupin osakilpailussa on kahdeksas, jonka hän saavutti Tour de Skin takaa-ajo-osakilpailusta Oberstdorfista tammikuussa 2015.
Tanygina voitti alle 23-vuotiaiden MM-kisoista hopeaa 10 kilometrin perinteiseltä Hinterzartenista vuonna 2010. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa neljästoista.
James Montgomery Flagg

James Montgomery Flagg (18. kesäkuuta 1877 Pelham Manor, New York – 27. toukokuuta 1960 New York, New York) oli yhdysvaltalainen kuvittaja, julistetaiteilija ja muotokuvamaalari. Hänet tunnetaan parhaiten ensimmäisen maailmansodan aikana tekemästään ikonisesta propagandajulisteesta, jossa Setä Samuli osoittaa sormella katsojaa sanoen ”I Want You” (”Minä haluan sinut”). Samaa julistetta käytettiin myös toisen maailmansodan aikana. Flagg lainasi idean Alfred Leeten vuonna 1914 suunnittelemasta brittiläisestä värväysjulisteesta, jossa oli sotaministeri Herbert Kitchenerin kuva.
Flaggin ensimmäinen piirros julkaistiin "St. Nicholas" -lastenlehdessä hänen ollessaan 12-vuotias. Vuodesta 1892 alkaen hänen piirroksiaan julkaistiin aikakausjulkaisuissa ja niistä koottiin kirjoja. Hän maalasi myös muotokuvia öljy- ja vesiväreillä, mutta ei tehnyt muuta ”vakavaa” taidetta. Hän julkaisi vuonna 1946 omaelämäkerran "Roses and Buckshot".
Hamish Peacock

Hamish Peacock (s. 15. lokakuuta 1990) on australialainen keihäänheittäjä, joka edustaa seuratasolla Eastern Suburbs Athletics Clubia. Peacockin ennätys on toukokuussa 2016 Hobartissa heitetty 84,39.
Peacock voitti vuonna 2007 alle 18-vuotiaiden MM-hopeaa Tuomas Laaksosen voittaessa kultaa. Peacock osallistui myös vuoden 2013 MM-kisoihin Moskovaan, jossa hän jäi karsintaan tuloksella 76,33. Kansainyhteisön kisoissa 2014 Glasgow’ssa Peacock saavutti pronssia heitettyään finaalissa 81,75. Hän karsiutui loppukilpailusta Moskovan MM-kilpailuissa 2015, Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 ja Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa 2018 hän sai hopeaa tuloksella 82,59.
Peacockin veli Huw on myös yleisurheilija. Hän kilpailee moukarinheitossa.
Aldo Tonti

Aldo Tonti (2. maaliskuuta 1910 Rooma – 7. heinäkuuta 1988 Rooma) oli yksi sodanjälkeisen italialaisen elokuvan merkittävimmistä kuvaajista.
Uutiskuvaajana toiminut Tonti siirtyi 1930-luvun puolivälissä Cinecittàn studiolle, jossa hän työskenteli still-kuvaajana ja kameramiehenä. Hänen ensimmäinen elokuvaajantyönsä oli Flavio Calzavaran "Piccoli naufraghi" vuonna 1939. Sen jälkeen Tonti työskenteli kuvaajana muun muassa ohjaaja Goffredo Alessandrinin elokuvissa. Augusto Geninan "Bengasia" (1942) seurasi Luchino Viscontin visuaalisesti käänteentekevä "Riivaajat" vuonna 1943.
Toisen maailmansodan jälkeen Tonti kuvasi muun muassa Alberto Lattuadan elokuvan "Il bandito" (1946), Roberto Rossellinin "Europa ’51:n" (1952), Mario Camerinin "Odysseuksen" ("Ulisse", 1954), Federico Fellinin "Cabirian yöt" ("Le notti di Cabiria", 1957) ja John Hustonin "Heijastuksia kultaisessa silmässä" (1967). Yli 120 elokuvaa käsittäneen uran viimeinen työ oli Richard Fleischerin ohjaama "Ashanti – seikkailu Afrikassa" vuonna 1979.
Tonti on saanut Punta del Esten elokuvajuhlien palkinnon työstään Mario Camerinin "Kostossa" ("Il brigante Musolino", 1950) sekä nastro d’argenton Nicholas Rayn elokuvasta "Paholaisen hampaat" ("The Savage Innocents", 1960). Vuonna 1964 hän julkaisi muistelmansa "Odore di cinema" (”Elokuvan tuoksu”). Tontin pojat Giorgio ja Luciano ovat myös elokuvaajia.
Andrei Paškin

Andrei Jurjevitš Paškin (, s. 27. marraskuuta 1956, Krasnojarsk, Neuvostoliitto) on venäläinen hyökkääjänä pelannut jääpalloilija, joka edusti Neuvostoliitossa Jenisei Krasnojarskia ja Ruotsissa mm. IFK Vänersborgia ja Gripen-Trollhättania. 
Andrei Paškin osallistui uransa aikana kaksi kertaa pelaajana MM-kisoihin. Vuoden 1983 kisoissa hän oli kisojen paras maalintekijä seitsemällä maallillaan. Menestyksekkään Krasnojarskin Jenisein seurajoukkue- ja Neuvostoliiton maajoukkueuran jälkeen Andrei Paškin oli ensimmäinen Neuvostoliiton jääpalloilija, joka siirtyi Ruotsiin IFK Vänersborgiin syksyllä 1988. Hän oli ensimmäinen venäläinen, joka siirtyi ulkomaille jääpalloilijaksi. Pelaajauraa Ruotsissa kesti aina kevääseen 2005 seuroina Tranås BoIS, Gripen Trollhättan BK, Slussen BK ja Blåsut BK.
Pelaajauransa jälkeen hän aloitti 2005 valmentajauransa Venäjällä Metallurg Bratskissa. Sen jälkeen kaudesta 2007 alkaen hän on toiminut Jenisei Krasnojarskin organisaatiossa valmennus- ja johtotehtävissä. 2010-luvulla hän siirtyi Venäjän jääpallomaajoukkueen valmennustehtäviin ja oli voittamassa maailmanmestaruuden kakkosvalmentajana keväällä 2014.
Andrein poika Mihail Paškin on Ruotsissa ja Venäjällä pelannut Kazakstanin jääpallomaajoukkuetta edustanut jääpalloilija.
Saavutukset pelaajana.
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Thomas Nast

Thomas Nast (27. syyskuuta 1840 Landau in der Pfalz, Baijerin kuningaskunta – 7. joulukuuta 1902 Guayaquil, Ecuador) oli amerikansaksalainen kuvittaja ja pilapiirtäjä. Hän loi republikaanisen puolueen tunnushahmona käytetyn norsun ja erään tunnetuimmista joulupukin ulkonäköä esittävistä kuvista. Myös demokraattien tunnuksena käytetty aasi tuli tunnetuksi hänen piirroksistaan. Nast teki myös maalauksia ja kirjankuvituksia, mutta ensisijaisesti hänet muistetaan vaikuttavista pilapiirroksistaan.
Nastin isä oli sotilasmuusikko. Saksassa syntynyt Nast saapui New Yorkiin kuusivuotiaana vuonna 1846. Hän suoritti taideopintoja National Academy of Designissa ja hänet palkattiin 15-vuotiaana "Frank Leslie’s Illustrated Newspaper" -lehteen. Nast siirtyi 18-vuotiaana "Harper’s Weeklyn" palvelukseen ja kaksi vuotta myöhemmin hän matkusti Eurooppaan, jossa hän toimi ensin "New York Illustrated Newsin" kirjeenvaihtajana Englannissa ja sitten "Illustrated London Newsin" kirjeenvaihtajana Italiassa. Yhdysvaltain sisällissodan aikana vuonna 1862 hän palasi Yhdysvaltoihin "Harper’s Weeklyn" piirtäjäksi ja tuki intohimoisesti Pohjoisvaltioiden asiaa tekemällä orjuutta arvostelevia piirroksia.
Kuuluisimmat pilapiirroksensa Nast teki 1870-luvulla hyökätessään korruptoitunutta newyorkilaista poliitikkoa William M. Tweediä ja tämän johtamaa Tammany Hallina tunnettua poliittista koneistoa vastaan. Hänen piirroksensa ”Tammany Tiger Loose” teki raivoisasta tiikeristä pysyvästi Tammany Hallin symbolin. Nastin piirrosten on arveltu vaikuttaneen merkittävästi Tweedin koneiston sortumiseen ja siihen, että maasta paennut Tweed tunnistettiin ja saatiin kiinni Espanjassa vuonna 1876. Nastin katsotaan vaikuttaneen myös Ulysses S. Grantin valintaan presidentiksi vuosien 1868 ja 1872 vaaleissa.
Jouduttuaan riitoihin muun toimituskunnan kanssa Nast lopetti "Harper’s Weeklyyn" piirtämisen vuonna 1886. Hän piirteli sen jälkeen satunnaisesti muihin lehtiin. Nast joutui taloudelliseen ahdinkoon sijoitettuaan varansa meklariyritykseen, joka meni vuonna 1884 konkurssiin. Presidentti Theodore Roosevelt nimitti Nastin vuonna 1902 Yhdysvaltain pääkonsuliksi Ecuadorin Guayaquiliin, jossa hän kuoli samana vuonna keltakuumeeseen.
Vilho Osonen

Vilho Kalervo Osonen (26. toukokuuta 1884 Tampere – 22. syyskuuta 1952 Tampere) oli suomalainen opettaja ja Aamulehden päätoimittaja.
Ososen vanhemmat olivat kauppias Gustavi Wilhelm Osonen ja Zuleima Gustava Savander. Ylioppilaaksi hän tuli Tampereen lyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1910. Kansallistunteen innoittamana Osonen teki opiskeluaikana perinnetiedon ja runojen keruumatkat Aunukseen 1908 ja Värmlannin metsäsuomalaisten pariin 1909. Myöhemmin hän toimi Tampereella Turun Suomalaisen Yliopistoseuran paikallisena asiamiehenä ja keräsi huomattavan summan perustettavalle yliopistolle. Ososen isä oli Aamulehteä julkaisevan Tampereen Kirjapaino Oy:n johtokunnan jäsen ja historian opettajana toiminut poika jatkoi isänsä jälkeen johtokunnassa vuodesta 1924. Jo aiemmin hän oli ollut hetken lehden isännöitsijänä ja toimittajana. Seuraavana vuonna Ososen oli sairastuneen päätoimittaja Eetu A. Alhan sijainen ja vuodesta 1926 lehden vakinainen päätoimittaja. Maltillinen Osonen ajautui 1930-luvun alkuun mennessä ristiriitaan lehden johtokunnassa vähemmistönä olleiden Isänmaallisen Kansanliikkeen jäsenten kanssa, erosi tehtävästään vuoden 1931 alussa ja palasi opettajaksi. Aamulehden johtokunnan jäsen hän oli silti kuolemaansa saakka.
Ososen ensimmäinen puoliso 1909–1922 oli Elina Vartiainen. Avioliiton päätyttyä eroon Osonen avioitui 1923 Else Martinin kanssa.
Tammany Hall

Tammany Hall oli poliittinen organisaatio, jonka kautta joukko demokraattisen puolueen poliitikkoja ohjaili New Yorkin kaupungin asioita yli sadan vuoden ajan korruption, palvelusten ja suosimisen avulla.
Nimi Tammany tuli jo siirtokunta-ajalla toimineesta yhdistyksestä, joka puolestaan oli nimetty Tamanend-nimisen intiaanipäällikön mukaan. Varsinainen Tammany-seura perustettiin vuonna 1789, ja se edusti alun perin federalistipuoluetta vastustanutta keskiluokkaista oppositiota. Tammany-seura rekisteröitiin vuonna 1805 hyväntekeväisyysjärjestönä. Se tunnettiin demokraattipuolueen kulissientakaisena päätöksentekoelimenä, sillä sen johdossa olivat täsmälleen samat henkilöt kuin puolueen paikallisosastossa. Irlantilaistaustaisten henkilöiden saavutettua merkittävän jalansijan järjestelmässä 1800-luvulla Tammany-seura ajoi äänioikeuden laajentamista myös siirtolaisille, mutta sen harjoittama hyväntekeväisyys ja tiettyjen siirtolaisryhmien suosiminen tulkittiin äänestäjien lahjonnaksi.
Ensimmäinen Tammanya edustanut New Yorkin pormestari oli vuonna 1855 valittu Fernando Wood, ja sen jälkeen lähes kaikki pormestarit seuraavan 70 vuoden ajan tulivat seuran piiristä. Tammany Hall oli alun perin seuran toimitalon nimi, mutta sitä alettiin lopulta käyttää koko järjestelmän kutsumanimenä. Varsinkin William M. Tweedin valtakaudella Tammany Hallin nimestä tuli suurkaupunkien poliittisen korruption symboli.
Tammany Hallin vaikutusvalta New Yorkin politiikassa oli hyvin suuri 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa. Kun Tammany Hall ei vuonna 1932 tukenut Franklin D. Rooseveltin valintaa Yhdysvaltain presidentiksi, Roosevelt rajoitti sen valtaa. Tammany Hallin valta hiipui lopullisesti Fiorello H. La Guardian ja John V. Lindsayn pormestarikausina. Lindsay, joka valittiin New Yorkin pormestariksi 2. marraskuuta 1965, sai lopulta ajettua koko järjestelmän alas 1960-luvulla.
Poliittisissa pilakuvissa Tammany Hallin symbolina käytettiin tiikeriä, jonka lanseerasi pilapiirtäjä Thomas Nast 1870-luvulla.
Säästäri

Säästäri oli suomalainen myymäläketju. Se perustettiin nimellä Pakastetalo vuonna 1976 myymään pääasiassa pakasteita. Liikeidean malli oli otettu Isosta-Britanniasta, jossa se oli osoittautunut menestykseksi. Myöhemmin osuusliike Elanto osti Pakastetalon Oy:n, ja yhtiön uudeksi nimeksi tuli lokakuussa 1986 Säästäri Oy. Helsingissä sijainneista, Koti-Elannon nimellä toimineista pienistä elintarvikekaupoista osa muutettiin Säästäreiksi 1990-luvun alussa. Ne olivat valikoimiltaan rajattuja niin sanottuja laatikkomyymälöitä. 
Säästärit suljettiin 1990-luvun kuluessa, ja Säästäri Oy lakkautettiin syksyllä 1998.
Fosco Giachetti

Fosco Giachetti (28. maaliskuuta 1900 Sesto Fiorentino – 22. joulukuuta 1974 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Giachetti työskenteli 1920-luvulta lähtien teatterissa ja teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1933 Mario Bonnardin elokuvassa "Il trattato scomparso". Hänen ensimmäinen pääosansa oli kapteeni Santelia ohjaaja Augusto Geninan "Valkoisessa eskadroonassa" vuonna 1936. Karuja ja voimakkaita mieshahmoja esittäneestä Giachettista tuli pian yksi italialaisen elokuvan suosituimmista näyttelijöistä. Vuonna 1942 hänelle myönnettiin Venetsian elokuvajuhlien parhaan näyttelijän palkinto pääosasta Geninan "Bengasissa".
Toisen maailmansodan jälkeen Giachetti työskenteli etupäässä teatterissa ja televisiossa, mutta esiintyi toisinaan myös elokuvien sivuosissa. Hänen viimeisiä elokuviaan oli Bernardo Bertoluccin "Fasisti" ("Il conformista") vuonna 1970.
Barin pommitus

Barin ilmahyökkäys oli Saksan ilmahyökkäys liittoutuneiden laivastoon toisessa maailmansodassa satamassa Barissa, Italiassa vuonna 1943. Pommitus oli Saksalle suuri menestys, ja liittoutuneille karvas tappio, mistä hyökkäys saikin jälkikäteen nimityksen ”Pieni Pearl Harbor”.
Hyökkäys.
Iltapäivällä 2. joulukuuta 1943 Saksan ilmavoimien lentäjä yliluutnantti Werner Hahn suoritti tiedustelulennon Barin yllä Messerschmitt Me 210 -koneellaan. Luftwaffen komentaja kenraalimarsalkka Albert Kesselring antoi hyökkäyskäskyn hänen ilmatiedusteluraporttinsa perusteella. Ilmahyökkäys alkoi klo 19.25. Kaksi 3 000 metrin lentokorkeudella lentänyttä konetta pudotteli valosoihtuja ja tutkanjumitussoihtuja. Laivasto aloitti ilmatorjuntatulituksen, mutta se aiheutti vain vähäisiä vahinkoja. Luftwaffen kenraalimarsalkka Wolfram von Richthofenin johtaman Luftflotte 2:n (eli Saksan toisen ilmalaivaston) 105 Junkers Ju-88 -pommikonetta hyökkäsi yllätyksenä liittoutuneille aiheuttaen nopealla ja tarkalla hyökkäyksellään raskaat tappiot. Sen seurauksena liittoutuneiden Italian operaatioiden materiaalihuollolle tärkeän sataman toiminta lamautui aina helmikuuhun asti. Nopea usean hyökkäysaallon pommitus kesti kaiken kaikkiaan vain noin 20 minuuttia.
Liittoutuneiden menetykset.
Hyökkäyksen yhteydessä ja seurauksena tuhoutui tai upposi 26 liittoutuneiden sotarahtialusta, yksi kuunari ja yksi aseistettu partiovene. Lisäksi hyökkäys vahingoitti kahtatoista muuta alusta.
Sinappikaasu.
Liberty-luokan sotarahtialus John Harvey sai useamman pommiosuman iskussa. Alus ei uponnut välittömästi, mutta se syttyi palamaan. Aluksella oli salainen sinappikaasulasti osana rahtia. Miehistö ei ryhtynyt välittömästi pelastustoimiin vaan yritti urhoollisesti sammuttaa alukseen levinnyttä tulipaloa viime hetkeen asti. Alus räjähti, ja sinappikaasua levisi sataman ilmaan ja veteen.
Aluksen sotatavararahdin seassa oli noin 2 000 perinteisen pommin näköiseksi muovattua sinappikaasupommia. Ve olivat tyyppiä M47A1, ja niissä oli noin 27–32 kg:n sinappikaasuannos/pommikärki. Barin liittoutuneiden lääkintämiehet ja upseerit eivät tienneet sinappikaasusta, joten altistuneita ja haavoittuneita ei osattu hoitaa oikein ja moni sataman vedestä pelastettu menehtyi tai sokeutui. Paikalle saapunut lääkäri Stewart F. Alexander sai kuitenkin selvitettyä potilastietojen ja kaatuneiden luettelon perusteella, että satamassa täytyi olla sinappikaasua sekä ilmassa että vedessä. Hän ohjeisti hoitamaan potilaat sinappikaasumyrkytystapauksina, mikä pelasti monen potilaan hengen.
Sinappikaasuvuotoa ympäröi liittoutuneiden salailu, sillä se oli laiton ase kansainvälisen sotaoikeuden ja sotalain mukaan.
Seuraukset.
Ilmahyökkäyksen jälkeen Barin satama suljettiin täysin kolmen viikon ajaksi.
Kaarina Paajatar

Kaarina Paajatar (Paajanen) (1715 Joroinen – 4. syyskuuta 1779 Juva) oli piika. Hän työskenteli 46 vuotta mutta ennätti kuolla ennen kuin ehti ottaa vastaan hopeisen kaulaketjun Isänmaallisen Seuran palkintona pitkästä työurastaan. 
Paajattaren isä oli sotilas, joka kuoli pian tyttärensä syntymän jälkeen. Hänen äitiään ei tiedetä. Paajatar sai oleskella välillä veljensä luona mutta joutui aloittamaan työnteon jo hyvin varhain. Hän oli ensin kapteeni Svartin palkkaama paimen ja sitten hänen taloudessaan palvelijana eli piikana. 
Neljän osin säätyläisen isännän jälkeen Paajatar päätyi maisteri Henrik Poppiuksen (1721–1786) palvelukseen, josta tuli Juvan kirkkoherra vuonna 1775 ja joka oli rovasti ja myös sahanomistaja. Paajatar seurasi Poppiuksen perhettä Joroisista Pieksämäelle ja edelleen Juvalle. Paajattaren oltua palvelijana Poppiuksella yli 30 vuotta ja yhteensä 46 vuotta hänelle haettiin vuonna 1779 palkintoa Isänmaalliselta Seuralta. Hän oli tuolloin edelleen Poppiuksen vaimon Katarina Nylanderin palvelija. 
Paajatar kuoli kuitenkin syyskuussa 64-vuotiaana halvaukseen, ennen kuin palkinnoksi tarkoitettu hopeinen kaulaketju ehti Juvalle Tukholmasta. Se palautettiin, mutta seura halusi korvauksena antaa viisi riksiä lähimmälle sukulaiselle. Sellaiseksi ilmoittautui veljenpoika, rakuuna Pekka Paajanen Joroisten Kotkalahden kylästä. Paajanen otti vastaan tätinsä kautta saadun summan syksyllä 1780 Juvalla onnistuttuaan vakuuttamaan Poppiukset sukulaisuudestaan.
Ilveslammit

Ilveslammit on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä Viidanojalla sijaitsevat lammet, jotka kuuluvat Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede.
Lammet kuuluvat halkaisijltaan 350 metriä suureen suohon, jossa on kaksi lampea. Suo on ojitettu ja ojat valuvat lampiin. Sekä suon etelä- ja pohjoisreunasta on kaivettu laskuojat, joita pitkin vesi valuu suolta pois. Eteläinen oja yhtyy Ahmausojaan aivan Ahmausjärven eteläpuolella. Laskuoja on 900 metriä pitkä. Ahmausoja yhtyy Karpalistonjokeen, joka laskee Tuparlanjärveen.
Ahmausjärvi

Ahmausjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa Häijään Perämaalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Saikkalanjoen valuma-alueeseen. Valuma-alueen laskujoki Saikkalanjoki laskee Kuloveteen Salmissa.
Maantiede.
Järven pinta-ala on 12,5 hehtaaria ja sen pituus on 750 metriä ja leveys 250 metriä. Järveen laskee pari pelto-ojaa, joista toinen, nimeltään Kelhänoja, on samalla Kelhäjärven laskuoja. Sen luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 4 kilometriä pitkä Ahmausoja, joka yhtyy alajuoksulla Karpalistonjokeen. Tämä laskee Tupurlanjärveen.
Järven rantaviiva on 1,8 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannoilla on neljä tilaa ja lukuisia loma-asuntoja, joille johtaa tiet Häijäästä. Hämeenkyrön raja kulkee aivan järven pohjoispuolella ja järven länsi- ja eteläpuolella on luonnonsuojelualueet.
Henrik Poppius

Henrik Poppius (4. tammikuuta 1721 Juva – 5. syyskuuta 1786 Juva) oli kirkkoherra, maanviljelijä ja sahanomistaja.
Poppius oli pappissukua, hänen isänsä oli Juvan kirkkoherra, rovasti Abraham Poppius ja äitinsä Anna Custor. Porvoon lukioon Poppius lähetettiin 18-vuotiaana, mutta jo vuoden siellä opiskelun jälkeen hän kirjoittautui Turun akatemiaan. Valmistuttuaan 1745 hän hoiti useaan otteeseen sairastelleen isänsä sijaisena Juvan kirkkoherran tehtäviä ja tämän kuoltua 1753 hänet valittiin isänsä seuraajaksi 1755. Rovastin arvon Poppius sai 1767 ja teologian tohtori hänestä tuli 1779. Juvalla hän käynnisti rippikoulun ja toimi pitkään Rantasalmen triviaalikoulun inspehtorina. Pappissäädyn edustajana valtiopäivillä Poppius toimi 1771-1772. Kirkkoherran työnsä ohella Poppius harjoitti maataloutta, vuonna 1772 hankkimassaan Vehmaan kartanossa ja sen lähistöllä sijainneilla Tarkialan ja Härkälän tiloilla hänellä oli yhteensä 2 700 tynnyrinalaa eli 1 300 hehtaaria maata. Hänen perustamansa saha ja mylly eivät kuitenkaan menestyneet hyvin. Poppiuksen kuoltua 1786 kuolinpesästä myytiin Vehmaa ja Tarkiala, kun taas leski piti Härkälän ja testamentilla 1788 saamansa Inkilänhovin.
Poppiuksen puoliso vuodesta 1752 oli Katarina Nylander (1732-1802), jonka isä oli Porvoon piispa Johan Nylander (1698-1761). Perheeseen syntyi kaikkiaan yhdeksän lasta, joista seitsemän eli aikuisiksi. Heistä Johan Poppius (1758-1802) valittiin vaikeuksista huolimatta isänsä tavoin Juvan kirkkoherraksi vuoden 1788 vaalissa, kun taas Gabriel Poppius (1769–1856) oli kauppakollegion presidentti ja korkeimman oikeuden ja valtioneuvoston jäsen. Perheessä yli 30 vuotta palvelijana toiminut Kaarina Paajatar taas palkittiin työstään Isänmaallisen Seuran myöntämällä hopeisella kaulaketjulla 1779, jota hän ei kuitenkaan kerinnyt ottaa vastaan ennen kuolemaansa.
Rudolph Dirks

Rudolph Dirks (26. helmikuuta 1877 Heide, Saksa – 20. huhtikuuta 1968 New York, Yhdysvallat) oli saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka loi strippisarjakuvan "Kissalan pojat" ("Katzenjammer Kids").
Dirksin perhe muutti Chicagoon hänen ollessaan seitsemänvuotias ja kymmenen vuotta myöhemmin New Yorkiin. Dirks työskenteli piirtäjänä William Randolph Hearstin julkaisemassa "New York Journalissa". Hän loi "Kissalan pojat" vuonna 1897, innoittajanaan saksalaisen Wilhelm Buschin kuvakirja "Max ja Moritz". Dirks piirsi sarjaa vuoteen 1912, jolloin hän menetti oikeudet siihen siirtyessään kilpailevaan "New York Worldiin". Hän kuitenkin tosiasiassa jatkoi sarjan piirtämistä uudella nimellä "Hans and Fritz", minkä hän muutti ensimmäisen maailmansodan aikana saksalaisvastaisen mielialan vuoksi muotoon "The Captain and the Kids". Samaan aikaan Harold Knerr jatkoi alkuperäisten "Kissalan poikien" piirtämistä. Dirks siirtyi myöhemmin tekemään maisema- ja merimaalauksia, mutta hänen poikansa John jatkoi "The Captain and the Kids" -stripin piirtämistä vielä isänsä kuoleman jälkeenkin.
Keskuskomitea (jääkäriliike)

Keskuskomitea (CK, Centralkommittén) oli Suomen itsenäistymiseen liittyneen aktivismin ja jääkäriliikkeen eräs toimielin, joka muodostui aktivismiin myönteisesti suhtautuvista poliitikoista.
Helmikuussa 1915 he muodostivat ensimmäisen elimen ns. "vanhain neuvoston". Toiminta laajeni syksyllä 1915 ja sai järjestöllisen muodon eli perustettiin virallisemmin Keskuskomitea eli Centralkommitteé (=C.K.) 
Toiminta.
Keskuskomiteassa oli leimaa antavaa ruotsinkielisten suuri osuus. Lisäksi merkille pantavaa oli vanhasuomalaisten Rautapään ja Sarion mukaantulo, joka nähtiin merkkinä vanhasuomalaisten muuttuneesta suhtautumisesta itsenäisyysliikkeeseen. Sosialisteja ei ollut edelleenkään mukana itsenäisyysliikkeessä.
Järjestön merkitys oli marginaalinen itse Suomessa. Suurin merkitys tuli keskuskomitean jäsenten siirtyessä ulkomaille eli Ruotsiin ja Saksaan, jossa heidän roolinsa oli huomattavasti vaikuttavampaa. Loppuvuodesta 1915 aloitti toimintansa Tukholmassa "Suomen vapausliikkeen ulkomaanvaltuuskunta", jota pidettiin tarpeellisena yhteyksien hoitamiseen. Ensimmäisiä jäseniä ulkomaanvaltuuskunnassa olivat Jonas Castrén, tohtori Herman Gummerus ja maisteri Almar Fabritius. Lokakuussa 1915 ulkomaanvaltuuskuntaan liittyivät Keskuskomitean jäsenet vapaaherra Adolf von Bonsdorff ja professori Rafael Erich. Tammikuussa 1916 mukaan tuli vielä johtaja Samuli Sario. Valtuuskunnan puheenjohtajaksi tuli vapaaherra von Bonsdorff. Ohjeet valtuuskunta sai niin Aktiivilta komitealta kuin Keskuskomitealta. Ulkomaanvaltuuskunnan jäsenistä Sario siirtyi myöhemmin Berliiniin.
Poliittisen tilanteen muututtua vuoden 1917 Helmikuun vallankumouksen jälkeen itsenäisyysliikkeen roolikin muuttui. Ulkomaanvaltuuskunnan toiminnan painopiste siirtyi syyskuussa 1917 Tukholmasta Berliiniin, ja jääkäreitä koskevien asioiden järjestely siirtyi Berliiniin. Tällöin Keskuskomitean jäsenistä valtioneuvos Hjelt nousi keskeiseen asemaan.
Harold Gray

Harold Lincoln Gray (20. tammikuuta 1894 Kankakee, Illinois – 9. toukokuuta 1968 La Jolla, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka loi suositun strippisarjakuvan "Little Orphan Annie".
Gray valmistui Purduen yliopistosta Lafayettesta vuonna 1917. Hän työskenteli pari vuotta "Chicago Tribunessa" ja palveli lyhyesti Yhdysvaltain armeijassa. Sen jälkeen hän toimi mainospiirtäjänä ja avusti viiden vuoden ajan sarjakuvapiirtäjä Sidney Smithiä "New York Daily Newsissä" ilmestyneen suositun "The Gumps" -sarjakuvan tekemisessä. "Little Orphan Annie" oli Grayn ja "Daily Newsin" päätoimittaja Joseph Medill Pattersonin yhteinen idea. Sarja käynnistyi elokuussa 1924. Tytön käyttäminen sarjakuvan päähenkilönä oli tuohon aikaan epätavallista. Gray oli mielipiteiltään oikeistolainen ja käytti sarjakuvassaan orpotyttö Annien hyväntekijänä esiintynyttä miljonääri Daddy Warbucksia poliittisten kantojensa ilmaisemiseen. 1930-luvulla Gray propagoi sarjallaan presidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -politiikkaa vastaan, jota hän ei hyväksynyt. "Little Orphan Annien" on sanottu olleen ensimmäinen merkittävä syndikoitu sarjakuva, joka muuttui avoimesti poliittiseksi. Gray jopa poisti Warbucksin hahmon sarjasta vuonna 1944 protestina uudelle sosiaalipolitiikalle, mutta palautti hänet Rooseveltin kuoleman jälkeen.
"Little Orphan Annien" suosio osoittautui hyvin pitkäaikaiseksi. Grayn kuollessa vuonna 1968 se ilmestyi noin 400 sanomalehdessä. Sarjalla oli myöhemmin useita muita piirtäjiä, kunnes se lakkautettiin vuonna 2010.
Noah Hanifin

Noah Hanifin (s. 25. tammikuuta 1997 Norwood, Massachusetts) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Vegas Golden Knightsissa. Hän on pelannut Yhdysvaltojen alle 17- ja 18-vuotiaiden maajoukkueissa.
Carolina Hurricanes varasi Hanifinin varaustilaisuuden viidentenä pelaajana .
Maaliskuussa 2024 Calgary Flames kauppasi Hanifinin Vegas Golden Knightsiin vaihdossa Daniil Miromanoviin, ensimmäisen kierroksen varausvuoroon ja ehdolliseen kolmannen kierroksen varausvuoroon.
Elvis Merzļikins

Elvis Merzļikins (s. 13. huhtikuuta 1994 Riika, Latvia) on latvialainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa NHL-seura Columbus Blue Jacketsin organisaatiossa.
Ura.
Seuraura.
Merzļikins siirtyi kotimaastaan jo 15-vuotiaana Sveitsiin HC Luganon U17-junioreihin kaudeksi 2009–2010. Hän pelasi ensimmäisen miesten peleinä piipahdettuaan kaudella 2011–2012 Luganon A-nuorista lainalla Sveitsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla 1. Ligan HC Ceresiossa. Dinamo Riika varasi Merzļikinsin 87. pelaajana . Kaudella 2012–2013 hän toimi muutamissa otteluissa Luganon National League A -joukkueen luukkuvahtina, mutta ei saanut kuitenkaan peliaikaa. Merzļikinsillä on Sveitsissä vietettyjen juniorivuosien ansiosta niin sanottu Sveitsin pelaajalisenssi, joten hän ei vie paikkaa Luganon ulkomaalaiskiintiöstä.
Kaudella 2013–2014 Merzļikins pelasi ensimmäisen ottelunsa NLA:ssa, jossa hän lähinnä jakoi torjuntavastuun Daniel Manzaton kanssa. Merzļikins pelasi liigassa 22 runkosarja- ja yhden pudotuspeliottelun. Hänet valittiin kauden päätteeksi NLA:n parhaaksi tulokkaaksi. Merzļikins pelasi kauden aikana myös Luganon A-nuorissa ja hän torjui kevään 2014 pudotuspeleissä kolme nollapeliä.
Columbus Blue Jackets varasi Merzļikinsin kolmannella kierroksella 76. pelaajana . Kaudella 2014–2015 hän jatkoi edelliskauden tapaan lähinnä Manzaton kakkosmaalivahtina ja hän pelasi 22 runkosarja- ja yhden pudotuspeliottelun.
Toukokuussa 2019 Merzļikins solmi vuoden mittaisen sopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa.
Huhtikuussa 2020 Merzlikins solmi kahden vuoden jatkosopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa.
Syyskuussa 2021 Merzlikins teki Blue Jacketsin kanssa viisivuotisen ja yhteensä 27 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen, joka astuu voimaan kun Merzlikinsin edellinen sopimus päättyy kauden 2021-2022 jälkeen.
Maajoukkueura.
Merzļikins pelasi alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2012 ja 2013 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa. Merzļikins pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 sekä 1. divisioonan A-lohkon MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin hän voitti kultaa. Merzļikinsillä oli vuoden 2012 turnauksessa paras torjuntaprosentti (97,8 %) ja päästettyjen maalien keskiarvo (0,50). Hänet palkittiin turnauksen parhaana maalivahtina.
Merzļikins edusti myös Latvian alle 17-vuotiaiden maajoukkuetta Euroopan nuorten olympiafestivaaleissa vuonna 2011. Hän on pelannut myös viisi ottelua Latvian A-maajoukkueessa. Merzļikins pelasi ensimmäisen A-maajoukkueottelunsa 26. huhtikuuta 2014 Riiassa Ranskaa vastaan, jolloin hän jakoi Latvian 6–3-voittoon päättyneessä ottelussa torjuntavastuun Ivars Punnerovsin kanssa ja pelasi 28.28 minuuttia. Merzļikins edusti Latviaa myös jääkiekon MM-kilpailuissa vuonna 2017.
Dylan Strome

Dylan Strome (s. 7. maaliskuuta 1997 Mississauga, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Washington Capitalsissa. Arizona Coyotes varasi Stromen kolmantena pelaajana Connor McDavidin sekä Jack Eichelin jälkeen.
Strome sai huomiota pelattuaan alaikäisenä GTHL-joukkue Toronto Marlborosissa, jossa hänet valittiin vuoden pelaajaksi kaudella 2012–2013. Hänet varattiin toisena pelaajana Erie Ottersiin vuoden 2013 OHL:n varaustilaisuudessa. Hän on pelannut joukkueessa kaudesta 2013–2014 lähtien.
Marraskuussa 2018 Stromen varannut Arizona Coyotes kauppasi hänet ja Brendan Perlinin Chicago Blackhawksiin vaihdossa Nick Schmaltziin.
Tammikuussa 2021 Strome teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Blackhawksin kanssa. Sopimuksen cap hit on kolme miljoonaa dollaria.
Heinäkuussa 2022 Strome teki Washington Capitalsin kanssa yksivuotisen ja 3,5 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen.
Helmikuussa 2023 Strome teki Capitalsin kanssa viisivuotisen ja yhteensä 25 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Chic Young

Murat Bernard Young (taiteilijanimi Chic Young; 9. tammikuuta 1901 Chicago – 14. maaliskuuta 1973 St. Petersburg, Florida) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka loi suositun strippisarjakuvan "Helmi ja Heikki" ("Blondie"). Se oli pitkään maailman levinnein sanomalehtisarjakuva.
Young syntyi taiteilijaperheeseen ja hänellä oli nuoruudessaan useita ammatteja. Hän työskenteli pitkään pikakirjoittajana rautatievirastossa. Hän siirtyi sarjakuva-alalle ystävänsä Edgar Martinin tuella. Muutettuaan 1920-luvun puolivälissä New Yorkiin Young piirsi lyhytaikaisesti "Beautiful Babs" -nimistä sarjakuvaa ja sen jälkeen kuuden vuoden ajan "Dumb Dora" -nimistä sarjaa. "Helmi ja Heikki" syntyi vuonna 1930. Hupaisasta perheestä kertonut sarja muodostui erittäin suosituksi ja sen pohjalta tehtiin elokuvia, televisiosarja ja radiokuunnelmasarja. 1960-luvulla "Helmi ja Heikki" ilmestyi jo 1 500 sanomalehdessä eri puolilla maailmaa. Youngin kuoltua vuonna 1973 sarjan käsikirjoittamista on jatkanut hänen poikansa Dean, joka on tehnyt yhteistyötä useiden piirtäjien kanssa.
Young sai National Cartoonists Societyn myöntämän Reuben-palkinnon vuonna 1948.
Amateur Athletic Association of England

Amateur Athletic Association of England, AAA (aikaisemmin Amateur Athletic Association) on vuonna 1880 perustettu yleisurheilujärjestö, joka hallinnoi aiemmin Britannian yleisurheilua. Se menetti asemansa, kun British Amateur Athletic Board perustettiin 1932 Britannian jäsenjärjestöksi kansainväliseen yleisurheiluliittoon. AAA:n mestaruuskilpailuja pidettiin Britannian-mestaruuskilpailuina. Ne järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1880, ja ne olivat avoimet, joten niihin sai osallistua myös ulkomaalaisia urheilijoita. AAA:n mestaruuskilpailut korvattiin vuonna 2006 UK Athleticsin järjestämillä Britannian-mestaruuskilpailuilla.
AAA toimii nykyään erityisesti nuorten yleisurheilijoiden parissa. Se järjestää useita kilpailuita ympäri Britanniaa ja pyrkii tukemaan nuoria yleisurheilijoita niiden kehittymisessä. Lisäksi AAA pyrkii säilyttämään yleisurheilun historiaa, ja se palkitsee huippu-urheilijoita erilaisilla palkinnoilla.
Terra (valuutta)

Terra ("The Trade Reference Currency", TRC) on belgialaisen ekonomistin ja rahajärjestelmien asiantuntijan Bernard Lietaerin ehdottama mahdollinen maailmanvaluutta. Hän esitti ehdotuksensa vuonna 2001 kirjassaan "The Future of Money – New Ways to Create Wealth, Work and a Wiser World", perustuen vuonna 1933 ranskalaisessa "Le Fédériste" -sanomalehdessä esitettyyn ehdotukseen perustaa ”Eurooppa - rauhan valuutta” ().
Valuutta perustuisi ehdotuksen mukaan eräänlaiseen resurssikoriin, joka koostuisi maailmankaupassa tärkeistä 9–12 eri hyödykkeestä. Lietaer väittää että tämä takaisi valuutan säilyttävän arvonsa, eli toisin sanoen olevan määritelmällisesti inflaatiovapaa. Terra olisi siten hyvin samanlainen kuin kultakantaan sidottu valuutta, mutta perustuen useampaan kuin yhteen hyödykkeeseen.
Lietaer esittää, että 100 Terraa voisi koostua yhteensä esimerkiksi muun muassa 1 tynnyrillisestä öljyä, 8 gallonasta vehnää, 20 kilogrammasta kuparia, 1/10 unssista kultaa sekä muista yleisesti standardoitavista ja halutuista resursseista.
Noah Rod

Noah Rod (s. 7. kesäkuuta 1996 La Chaux-de-Fonds, Sveitsi) on sveitsiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa Sveitsin NLA-joukkue Genève-Servettessä. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä, mutta osaa pelata myös keskellä. "The Hockey News" -sivuston mukaan Rod on pelityyliltään kahden suunnan hyökkääjä, jolta löytyy sekoitus taitoa ja röyhkeyttä. Hänen vahvuuksiinsa kuuluu fyysinen peli, työteliäisyys, vastustajan ärsyttäminen, maalinedustapelaaminen, energisyys ja aloittaminen. Rod ei kuitenkaan ole erityisen isokokoinen ja hänen hyökkäyspään taitonsa ovat rajalliset.
Ura.
Seuraura.
Rod on Forward Morges HC:n kasvatti. Hän siirtyi 12-vuotiaana HC Lausanneen kaudeksi 2008–2009. Kaudella 2010–2011 Rod voitti ylivoimaisesti seuran U15-junioreiden sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 33+26=59. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Genève-Servette HC:hen, jonka U17-junioreiden paras pistemies ja syöttäjä Rod oli tehoilla 11+24=35. Kaudella 2012–2013 hän ylsi seuran A-nuorten sisäisen maalipörssin voittoon sekä Elite Jr. A:n runkosarjassa 14 osumallaan että pudotuspeleissä viidellä osumallaan.
Kaudella 2013–2014 17-vuotias Rod debytoi National League A:ssa, jossa tulokaskausi toi 28 runkosarjaottelussa tehot 1+2=3 ja 12 playoff-ottelussa tehot 1+3=4. Hän pelasi noin puolet kaudestaan vielä seuran A-nuorissa, joiden paras pistemies ja maalintekijä Rod oli tehoilla 16+21=37. Kesäkuussa 2014 hän teki nelivuotisen jatkosopimuksen Servetten kanssa. Pian tämän jälkeen San Jose Sharks varasi Rodin toisella kierroksella 53. pelaajana . Kaudella 2015–2016 Rod teki NLA:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 7+9=16.
Maaliskuussa 2017 Rod teki kolmivuotisen tulokassopimuksen San Jose Sharksin kanssa.
Maajoukkueura.
Rod oli voittamassa Sveitsille MM-hopeaa vuoden 2018 MM-kilpailuissa.
Rod pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2015 ja 2016. Valmennus valitsi hänet ensimmäisessä turnauksessa Sveitsin yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Rod valittiin myös Ruotsia vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Vuoden 2016 turnauksessa Rod toimi Sveitsin varakapteenina ja hän voitti joukkueen sisäisen maalipörssin neljällä osumallaan. Rod toimi harjoitusotteluissa myös joukkueen kapteenina.
Rod pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän toimi Sveitsin varakapteenina ja jakoi koko turnauksen tehotilaston voiton kolmen muun pelaajan kanssa lukemalla +8. Rod valittiin Kanadaa vastaan pelatun puolivälieräottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Rod pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2013 sekä edusti Sveitsin alle 17-vuotiaiden maajoukkuetta Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla vuonna 2013, jolloin hän voitti pronssia.
Muuta.
Rodin isä Jean-Luc pelasi omalla urallaan neljä NLA-kautta Fribourg-Gottéronissa.
Jack Dougherty

Jack Dougherty (s. 25. toukokuuta 1996 St. Paul, Minnesota) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Hän on Nashville Predatorsin toisen kierroksen varaus , mutta hän ei ollut kesään 2020 mennessä pelannut yhtäkään NHL-ottelua.
Pertti Seiskari

Pertti Kalervo Seiskari, sukunimi vuoteen 1935 "Söderlund" (3. elokuuta 1929 Rauma – 9. marraskuuta 2015 Espoo) oli suomalainen filosofian tohtori ja ympäristönsuojeluneuvos.
Seiskarin vanhemmat olivat asemapäällikkö Johan Bertel Seiskari ja Hellin Augusta Vahander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1948 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1953, lisensiaatiksi 1958 ja tohtoriksi 1962.
Seiskari toimi Riistanhoitosäätiön riistabiologina 1954–1958 ja Helsingin suomalaisen yhteiskoulun vanhempana lehtorina 1958–1962. Hän oli Yleisradiossa osastopäällikkönä 1962–1966 ja opetusohjelmien ohjelmapäällikkönä 1966–1970. Tämän jälkeen Seiskari toimi ympäristönsuojelun neuvottelukunnan sihteerinä ja metsähallituksen moninaiskäytön ylitarkastajana 1970–1973 ja vuodesta 1973 maa- ja metsätalousministeriön toimistopäällikkönä. Hän oli myös Helsingin yliopiston riistabiologian dosenttina 1963–1983, ylioppilastutkintolautakunnan apujäsenenä vuodesta 1964 alkaen sekä jäsenenä Suomen Unesco-toimikunnassa. Hän oli jäsen Rooman Klubin Suomen yhdistyksessä.
Seiskari kirjoitti oppi- ja tietokirjoja sekä ohjasi opetuselokuvia.
Roland McKeown

Roland McKeown (s. 20. tammikuuta 1996) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Colorado Avalanchessa. Hän on Los Angeles Kingsin toisen kierroksen varaus . 
Pelaajaura.
Seurajoukkueissa.
McKeown varattiin toisen pelaajana OHL:ään Kingston Frontenacsiin vuonna 2012. Hänen ensimmäinen kautensa Kingstonissa oli 2012–2013. Kauden 2013–2014 jälkeen Los Angeles Kings varasi hänet .
Carolina Hurricanes hankki McKeownin pelaajaoikeudet helmikuussa 2015. Vaihtokaupassa Hurricanes sai lisäksi ensimmäisen kierroksen varausoikeiden ja luopui puolustaja Andrej Sekerasta. Myöhemmin saman kevään aikana Hurricanes teki kolmivuotisen tulokassopimuksen McKeownin kanssa. Hän pelasi kuitenkin vielä kauden 2015–2016 OHL:ssa. Hän teki 42 pistettä 55 runkosarjaottelussa ja oli ehdolla OHL:n parhaaksi puolustajaksi.
McKeownin ensimmäinen ammattilaiskausi meni Hurricanesin farmijoukkueessa Charlotte Checkersissä.
Maajoukkueura.
McKeown voitti kultaa Kanadan paidassa vuoden 2013 ja pronssia vuoden 2014 alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa.