Kalevi Silvola

Kalevi Antero Silvola (9. joulukuuta 1935 Pyhäjoki – 11. helmikuuta 2024 Raahe) oli suomalainen pappi, teologian tohtori, tutkija ja kirjailija.
Perhetaustat.
Silvola syntyi Pyhäjoella maanviljelijä Antti ja emäntä Lempi Silvolan s. Ojala perheeseen. 
Silvola avioitui vuonna 1964. Puoliso on ylilääkäri Hilkka Maija-Liisa Silvola s. Jousmäki. Perheeseen syntyi kolme lasta.
Koulutus ja työura.
Silvolan kohdalla opintielle lähtemiseen vaikutti aikoinaan kansakoulun opettaja Sylvia Halunen. "Hän sanoi minulle, että sinusta pitää tulla pappi. Silloin se oli utopistinen ajatus enkä sitä itse ymmärtänyt. Jotenkin vain se tuli mahdolliseksi, se oli käyttövoima, joka pani opiskeluprosessin käyntiin." 
Kalevi Silvola valmistui ylioppilaaksi Oulaisten yhteiskoulusta 1958, minkä jälkeen hän opiskeli ja valmistui Helsingin yliopistossa teologian kandidaatiksi 1964, lisensiaatiksi 1971 ja väitteli tohtoriksi 1978. Kalevi Silvola vihittiin papiksi 1964 ja suoritti ylemmän pastoraalitutkinnon, laudatur, 1976. Hän toimi Etelä-Espoon seurakunnan virallisena apulaisena 1964–1969, Helsingin yliopiston Uuden testamentin eksegetiikan ylimääräisenä assistenttina 1969–1977 ja Raahen kirkkoherrana 1977–1999, jolloin jäi eläkkeelle.
Sivutoimet ja luottamustehtävät, huomioita.
Kalevi Silvola oli Ylioppilaskoti Konviktin isäntänä 1969–1972, Helsingin yliopiston dosenttina 1985–1992. Kalajoen Kristillisen Opiston kannatusyhdistyksen puheenjohtajana hän toimi 1978–2014. Oulun Diakonissalaitoksen Säätiön valtuuskunnan jäsenenä hän oli 1978–1983 sekä johtokunnan jäsenenä 1978. Oulun hiippakunnan pappisasessorina Silvola toimi 1981–1987. Vuosina 1989–1998 hän toimi Raahen rovastikunnan kasvatusasioiden pappina. Lestadiolaisen Uusheräyksen johtokunnan puheenjohtajuutta hän hoiti 1996–2015. 
Vuosina 1996-2001 Silvola osallistui kirjoittajana ja muokkaajana "Siionin Matkalaulujen" uudistamistyöhön.
Kirjoittamisen ja lukemisen lisäksi Silvola harrasti muun muassa kuorolaulua ja metsänhoitoa. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1995 sekä valittiin Raahen Pekaksi 2001. Silvolalle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan kultaristi. 
Kirjoittaminen.
Kalevi Silvola teki väitöskirjansa "Todistaja ja todistus" Uuden testamentin eksegetiikasta. Muutama muukin teos syntyi Uuden testamentin tutkimusalueelta. Joidenkin juhlakirjojen toimittamiseen hän osallistui. Silti työaikana aloitettu ja eläkeaikana jatkunut kirjoittaminen sai uuden suunnan: kaunokirjallisuuden. Päiväkirjaa Silvola piti 15-vuotiaasta lähtien, joten teosten tapahtumia on ankkuroitu osaksi todellisuuteen. Myös kehittymistä Silvola totesi tapahtuneen. Pelkistystä tuli. Joka ainoaa sanaa ja välimerkkiä tuli harkittua tarkkaan. Tärkeintä oli kirjoittaa kauniisti ja koskettavasti. Sisältö ei synny vain huviksi, vaan myös hyödyksi.  Joutuu painiskelemaan itsensä, asioiden ja tekstin kanssa. "Kirjoittaminen on hyvin tärkeää minulle - siihen menee eniten aikaa eläkkeellä. Sitä voisi luonnehtia kipinäksi kirjoittaa itseni ja muiden iloksi. On kiva kirjoittaa, jos se koskettaa jotakin." Runoilija Silvolalta on useita teoksia. Jumala on läsnä useissa runoissa olemiseen luontevasti, korostamatta kuuluvana. Silti runoista löytyvät myös säkeet: "Hartaimmat puhuvat/ johdatuksesta,/ mutta minulta se katoaa." 
Muutamia romaaneja Kalevi Silvola myös julkaisi. "Puukuulat"-teoksensa tiimoilta hän lausui "Sotavuodet olivat niin poikkeuksellista aikaa, että se ajanjakso porautui tulikirjaimin sielunmaisemaan". Nelivuotias pikkupoika koki syvästi sodan. Isäkin oli poissa rintamalla. Vuosikymmenien jälkeen hän palasi aihepiiriin ja tuloksena syntyi neljäsataasivuinen romaani. Tarinan runko, puitteet, ihmiset ja tapahtumaympäristö ovat todellisia. Kalevi Silvolan mukaan yksi suuri tunnetekijä tarinassa on pienen pojan kokema turvattomuus ja pelko isän lähtiessä sotaan.