tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vaaleanpunainen

Vaaleanpunainen tarkoittaa punaisen vaaleita sävyjä, joita on useita. Nimeä pinkki käytetään suomen kielessä sekä viittaamaan tiettyyn voimakkaaseen vaaleanpunaiseen sävyyn, että viittaamaan yleisesti vaaleanpunaiseen.
Käyttö ja symboliikka.
Vaaleanpunainen ja muut pastellivärit yleistyivät vaatetuksessa vasta 1700-luvulla. Tätä ennen se oli harvinainen väri, koska aatelisto suosi tummempia punaisen sävyjä. Vaaleanpunaisen yleistymiseen vaikutti erityisesti Ludvig XV:n rakastajatar Madame de Pompadour (1721–1764) 
1800-luvun Englannissa vaaleanpunaista käytettiin poikalasten vaatetuksessa ja aikuiset miehet suosivat tummanpunaista. Vaaleanpunaista pidettiin maskuliinisena värinä, ja tytöt puettiin usein valkoiseen ja siniseen. Nykyään vaaleanpunainen yhdistetään tyttöihin ja naiseuteen ja vastaavasti sininen poikiin ja miehuuteen. Tyypillisesti tytöille suunnatut lelut tehdään vaaleanpunaisiksi. Vaaleanpunainen on muuttunut maskuliinisesta väristä feminiiniseksi väriksi 1930- ja 1940-lukujen aikana, jolloin myös sininen on muuttunut poikien väriksi. 
Yhdysvalloissa vaaleanpunainen nousi suureen suosioon naisten vaatetuksessa ja sisustuksessa 1950-luvun puolessavälissä presidentti Dwight D. Eisenhowerin puolison Mamien vaikutuksesta. Stanley Donenin elokuvassa "Rakastunut Pariisissa" (Funny Face, 1957) on laulu ”Think Pink”, jolla muotilehden päätoimittaja Maggie Prescott (Kay Thompson) julistaa uuden muotitrendin alkaneeksi.
Monet feministit ovat tuominneet vaaleanpunaisen, koska heistä se edustaa naisia sortavaa, vanhaa naiskuvaa. Kuitenkin monet muut naiset ovat halunneet säilyttää vaaleanpunaisen ja muita naiseuden stereotyyppisiä ominaisuuksia ja olla ylpeitä niistä.
Miehillä vaaleanpunaiseen pukeutuminen on yhdistetty usein homoseksuaalisuuteen. Natsien keskitysleireillä seksuaalirikolliset (joihin myös homoseksuaalit laskettiin) joutuivat käyttämään tunnuksenaan vaaleanpunaista kolmiota (katso Keskitysleirivankien tunnukset).
Yleisesti halvat vaaleanpunaiset muoviset esineet voidaan nähdä klišeisinä tyyppiesimerkkeinä niin sanotusta "krääsästä" tai kitchistä, pinnallisuutta ja huonoa makua ilmentävästä turhasta tavarasta.
Helsingissä heräsi vuonna 1996 vilkas keskustelu nykytaiteen museo Kiasman rakennustyömaata ympäröineestä vaaleanpunaisesta aidasta, joka kulki Mannerheimin patsaan läheltä. Kilpailun voittajatyönä toteutettu ratkaisu oli muun muassa kuvanveistäjä Laila Pullisen ja arkkitehti Osmo Siparin mielestä hyvän maun vastainen ja häpäisi lähistöllä olevia kansallisia monumentteja.
Vaate

Vaate on yksittäinen vaatekappale, päälle puettavien vaatteiden eli vaatetuksen osa. Vaatteiden tavallisimmat valmistusmateriaalit ovat nahka, kasvi- ja eläinkuidut sekä erilaiset tekokuidut. Tavallisimmat ylävartaloon puettavat vaatteet ovat paita, liivi ja takki. Vastaavasti alavartalossa eli jaloissa käytetään housuja tai hameita. Jalkaterien peittona pidetään sukkia ja jalkineita. Koko vartaloa peittäviä vaatteita tai vaatekokonaisuuksia ovat muun muassa puku, mekko ja kaapu. Käsissä pidettävien vaatekappaleiden yleisnimitys on käsine ja päässä pidettävien päähine.
Syitä vaatteiden käyttöön.
Brittiläinen taidehistorioitsija James Laver (1899–1975) jakaa syyt vaatteiden käyttöön kolmeen pääasiaan:
Vaatteiden käyttöön ja niiden valintaan vaikuttavat vaatteiden kantajasta riippumattomina tekijöinä ikä, sukupuoli, ammatti, sosiaalinen asema, maantieteellinen sijainti, vuodenaika, vuorokaudenaika, muoti sekä kulloisenkin tekemisen tai tilanteen luonne. Kantajasta riippuvia tekijöitä ovat oma persoonallisuus, asenteet itseä ja muita kohtaan ja tapa kantaa vaatteita.
Koot.
Vaatekokoja ilmaisemaan on kehitetty useita eri koodistoja, joista käytetyimpiä ovat erilaiset numerokoodit. Yleisessä käytössä ovat myös kirjainlyhenteet XS–S–M–L–XL, jotka vastaavat englannin kielen sanoja "extra small", "small", "medium", "large" ja "extra large" (suom. erittäin pieni, pieni, keskikoko, suuri, erittäin suuri). Monissa mallistoissa XL:ää suuremmat koot ilmoitetaan useiden X-kirjainten avulla, esimerkiksi XXXL (tai 3XL), ja XS:ää pienemmät koot vastaavasti esimerkiksi XXS (tai 2XS). Kokokoodin vastaavuus vaatteen todelliseen kokoon vaihtelee paitsi valmistajittain myös maittain, ja siksi kokovertailu eri maista tuotujen vaatteiden välillä voi olla vaikeaa.
Kokomerkinnät Suomessa.
Suomessa yleisimmin käytössä olevat naisten kokonumerot ovat väliltä 32–46. Isokokoisimmille naisille suunnatuissa mallistoissa kokonumerot voivat jatkua kokoon 56 asti tai pidemmälle.
Erityisiä kokomerkintöjä.
Rintaliivien koot ilmoitetaan numeron (rinnanympärys) ja kirjaimen (kuppikoko) yhdistelmänä.
Kauluspaidoissa koko ilmoitetaan kaulan ympärysmitan ja hihan pituuden avulla.
Miesten puvuissa numerokoodiin liitetään ruumiinrakennetta osoittava kirjain. Lasten vaatteissa koot ilmoitetaan useimmiten lapsen pituuden mukaan. Jotkin mallistot ilmoittavat lasten vaatteiden koon iän mukaan.
Valmistus.
Vaatteiden valmistajan perinteinen nimitys on ollut räätäli. Erityisesti kenkien valmistamiseen keskittynyt henkilö on suutari. Vaatteiden ja kenkien valmistamisen muuttuminen pääosin teolliseksi on siirtänyt näiden ammattien toimenkuvan enemmän korjaajiksi. Valmistuksessa voidaan käyttää myös mallinukkeja.
Guizhou

Guizhou () on maakunta eteläisessä Kiinassa. Kiinalainen lyhennenimi on Qian. Maakuntanimen vanha suomalainen latinalaistus Kueitšou. Maakuntanimen syntyhistoriaa ei tunneta, mutta sen muodostavat ideogrammit "guì" ’kallisarvoinen’ ja "zhōu" ’alue, prefektuuri’, jolloin merkitys voisi olla ’kallisarvoinen alue’. Maakuntaa pidetään maisemallisesti kauniina, mutta eräänä Kiinan köyhimmistä.
Maantiede.
Guizhoun naapurit ovat Sichuanin maakunta ja Chongqingin itsehallinnollinen kunta pohjoisessa, Yunnan lännessä, Guangxi etelässä ja Hunan idässä. Guizhoun pääkaupunki on Guiyang, muita merkittäviä kaupunkeja ovat Anshun ja Zunyi.
Guizhoun ilmasto on subtrooppinen ja kostea. Vuodenaikojen vaihtelu ei näy erityisen merkittävänä ilmastossa.
Historia.
Guizhoussa oli Qing-dynastian aikana Guizhoun kapina (1854–1873), jonka yhteydessä suurin osa Kiinan miao-kansasta tapettiin.
Hallinnollinen jako.
Guizhou jakautuu kuuteen prefektuuritason kaupunkiin ja kolmeen autonomiseen prefektuuriin, jotka jakautuvat edelleen piirikuntatasolla 88 kaupunkipiiriin, piirikuntatason kaupunkiin tai piirikuntaan. Nämä jakautuvat yhteensä 1 543 kunnallistason yksikköön. Prefektuuritason kaupungit ja autonomiset prefektuurit ovat:
Talous.
Vuonna 2013 Guizhoun maakunnan osuus Kiinan bruttokansantuotteesta (BKT) oli 1,3 prosenttia (800,7 mrd. Kiinan yuania (CNY) eli noin 95,9 mrd. euroa). Henkeä kohti kansantuotetta kertyi 22 922 CNY eli 2 746 EUR. Taso on 55% Kiinan keskiarvosta, koko Kiinan alin maakunnallinen arvo. Tällä kansantaloudellisella mittarilla vertailleen Guizhou on Kiinan köyhin maakunta.
Väestö.
Guizhoussa asuu huomattavasti enemmän vähemmistökansallisuuksien edustajia kuin useimmissa muissa maakunnissa. Väestöstä yli 37 prosenttia kuuluu johonkin vähemmistöryhmään, joita maakunnassa ovat mm. yaot, miaot, yit, qiangit, dongit, zhuangit, buyit, bait, tujiat, gelaot ja shuit. Maakunnan pinta-alasta 55,5 prosenttia koostuu eri kansallisuuksille määritellyistä autonomisista alueista.
Kulttuuri ja matkailu.
Maakunnassa on paljon katettuja siltoja, joita kutsutaan "tuuli- ja sadesilloiksi". Ne on rakentanut dong-kansa.
Kiinan suurin vesiputous, jolla on korkeutta 78 metriä ja leveyttä 101 metriä, sijaitsee Huangguoshun kansallispuistossa. Suurimman osan vuodesta veden virtaus vesiputouksessa on melko vähäinen (9–10 kk/vuosi virtaus luokkaa 20 m3/s), mutta suuren virtauksen (luokkaa 1500 m3/s) aikaan vesiputous on näyttävä.
Usean maakunnan alueelle jakautuva Danxia on Unescon maailmanperintöluetteloon päässyt omaperäisten, punaisista kerroskivilajeista ajan saatossa kehittyneiden maastonmuotojen sarja. Kaikkiaan 1700 kilometriä pitkälle alueelle sijoittuva hajanaisten kalliomuodostelmien ketju alkaa lännessä Guizhoun maakunnasta ja jatkuu idässä Zhejiangiin.
Piikkisimppu

Piikkisimppu ("Taurulus bubalis") on 10–15 senttimetrin mittainen kallioisten ja kivikkoisten merenpohjien kalalaji. Se esiintyy Suomessa Sipoon ja Kaskisten välisellä rannikolla sekä Ahvenanmaalla. Suolapitoisuuden väheneminen rajoittaa sen leviämistä pohjoisemmas Pohjanlahdelle.
Piikkisimppu on selvästi isosimppua harvalukuisempi laji. Se elää kallioisissa ja kivikkoisissa rannikkovesissä levävyöhykkeen alemmissa osissa. Piikkisimppu on myrkyllinen kidusten päällä olevista piikeistä.
Piikkisimppu kutee Suomessa maalis-toukokuussa. Koiraan vatsan voimakkaan punainen kutuväri alkaa kehittyä jo myöhäissyksyllä. Mätimunien halkaisija on 1,5–1,8 millimetriä ja ne ovat useimmiten väriltään oranssinpunaisia tai joskus sinivihreitä.
Pyydykseen joutunut piikkisuimppu voi äännellä kurnuttavasti.
Kirjoeväsimppu

Kirjoeväsimppu ("Cottus poecilopus") on simppujen heimoon kuuluva kalalaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kirjoeväsimppu on yleensä 5–8 senttiä, enintään 12 senttiä pitkä, mustan, harmaan ja ruskean kirjava kala. Se muistuttaa paljon kivisimppua, mutta sen voi erottaa varmimmin vatsaevistä, joissa kirjoeväsimpulla on poikkijuovia. Kirjoeväsimpun voi myös sekoittaa härkäsimpun järvimuotoon.
Levinneisyys.
Kirjoeväsimppua tavataan Tanskassa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa ja Pohjois-Venäjällä, Puolassa, paikoin Pohjois-Saksassa ja Karpaattien alueella jokien Tonava, Dniestr, Vistula ja Odra vesistöissä.
Suomessa kirjoeväsimppua tavataan Peräpohjolasta ja Lapista Inaria ja Utsjokea lukuun ottamatta, sekä Järvi-Suomesta Saimaalta, Virmasvedestä, Kallahdesta sekä Päijänteen eteläosista. Se havaittiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1901.
Elinympäristö.
Kirjoeväsimppu elää matalassa kivikkopohjilla viileissä, hapekkaissa vesissä. Sitä tavataan erityisesti virtaavista vesistä, mutta sitä löytyy myös järvien rannoilta.
Kivisimppu

Kivisimppu ("Cottus gobio") on pieni, Euroopassa esiintyvä sisävesien rantojen pohjakala. Lajia tavataan myös pohjoisen Itämeren vähäsuolaisessa murtovedessä.
Kivisimppua on kutsuttu myös "kivikalaksi". Yleensä kivikalalla tarkoitetaan kuitenkin velhokalaksikin sanottua lajia.
Ulkonäkö ja koko.
Täysikasvuiset kivisimput ovat 2–3 vuoden ikäisinä yleensä 6–8 senttimetriä pitkiä, harvemmin tavataan yli kymmensenttisiä. Suurimmillaan kivisimppu kasvaa Euroopassa 10–18 cm pitkäksi. Koiraat ovat samanikäisiä naaraita suurempia.
Kivisimppu on leveä- ja litteäpäinen pohjakala. Kylkiviiva ulottuu pyrstöevän tyveen. Vatsaevät ovat melkein valkoiset, ja niiden sisin ruoto on pidempi kuin puolet pisimmästä eväruodosta. 
Laji muistuttaa suuresti lähilajia kirjoeväsimppua ("Cottus poecilopus").
Levinneisyys.
Kivisimppu on Euroopassa laajalti esiintyvä sisävesikala. Sitä tavataan Manner-Euroopassa Pyreneiltä itään aina Kaspianmerelle ja Uralin vuoristoon saakka. Pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Ruotsiin, Suomeen ja Venäjän pohjoisosien havumetsävyöhykkeelle. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Keski-Italiaan, Pohjois-Balkanille, Etelä-Ukrainaan ja Kaukasuksen alueelle. Lisäksi kivisimppua tavataan Englannissa.
Suomessa kivisimpun luontainen levinneisyys kattaa lähes koko maan Pohjois-Lappia lukuun ottamatta. Ihmisen tuomana se on kuitenkin levinnyt myös Tenojoen vesistöön.
Elinympäristö ja elintavat.
Kivisimppu viihtyy virtaavien vesien kivikkopohjilla sekä kirkkaiden järvien ja Itämeren matalilla kivikkorannoilla. Elinympäristön happipitoisuus pitää olla lajille riittävän korkea. Näiltä vesiltä se löytää niin kutu-, saalistus- kuin suojapaikkansa.
Kivisimppu on paikallinen pohjakala, joka liikkuu öisin ja piileskelee päivisin paikoillaan kivien koloissa. Laji liikkuu vähän ja se on huono uimari. Se tekee vain pieniä pyrähdyksiä, koska sillä ei ole uimarakkoa. Kesällä se voi vaihtaa piilopaikkaansa mutta vain muutamia metrejä, talveksi se hakeutuu syvempiin vesiin. 
Kivisimppu kutee Keski-Euroopassa helmi-maaliskuussa ja Pohjois-Euroopassa maalis-toukokuussa. Koiras valmistaa kiven alle pesäkolon, jonka kattoon naaras asettaa mätimöykyn. Mätimöykky sisältää noin sata, 2–2,5 millimetrin kokoista mätimunaa, joita koiras jää vartioimaan. Poikaset kuoriutuvat 3–5 viikon kuluttua. Vastakuoriutuneet poikaset pysyttelevät liikumatta 10–12 päivää, jonka aikana ne käyttävät ravinnokseen suurta ruskuaispussiaan. Sukukypsiksi kivisimput tulevat toisena elinvuotenaan. Lajin elinikä on todennäköisesti 3–5 vuotta. 
Kivisimppu syö erilaisten vesihyönteisten toukkia ja pohjaeläimiä, kuten vesisiiroja, sekä jonkin verran muiden kalojen mätiä. Jokiympäristössä kivisimppu on lohikalojen tärkeä ruokakala, mutta toisaalta se voi aiheuttaa vahinkoa arvokalojen kasvatukselle syömällä niiden mätiä ja poikasia.
Kivisimppu on myös yksi uhanalaisen vuollejokisimpukan väli-isännistä.
Vaskikala

Vaskikala ("Spinachia spinachia") on piikkikaloihin kuuluva kala ja on sukunsa ("Spinachia") ainoa laji. Se elää merialueiden rantavesissä. Se on ainoa piikkikalalajeista, joka ei elä suolattomassa vedessä.
Vaskikalan tunnistaa selän 14–15 piikkiruodosta sekä pitkänomaisesta päästä. Se voi kasvaa 22 cm pitkäksi. Itämeressä suurimmatkin yksilöt ovat olleet alle 15-senttisiä.
Lajia esiintyy pääasiassa Luoteis-Euroopassa, mutta sitä esiintyy harvalukuisena myös Suomen merialueilla, lähinnä Suomenlahden ulkosaaristossa, Ahvenanmerellä sekä Selkämeren rannikolla. Vaskikalan suosimia olinpaikkoja ovat kesällä rakkoleväkasvustot ja meriajokaspohjat. Kolmi- ja kymmenpiikkiin verrattuna se suosii hieman syvempiä vesiä.
Kutuaika on touko–kesäkuussa. Koiras rakentaa pesän levästä ja merenpohjan jätteistä. Naaras laskee 150–200 mätimunaa pesään, jota koiras puolustaa. Poikaset varttuvat aikuisiksi vuodessa.
Siloneula

Siloneula ("Nerophis ophidion") on lieromainen kala. Se on 20-30 cm pitkä mutta vain noin puolen sentin levyinen. Väriltään siloneula on vihreä ja vatsasta kellertävä. Naaraalla on myös vaaleansinistä kirjailua kyljissä. Siloneulan ainoa evä on pieni selkäevä, jonka avulla kala pystyy liikkumaan hitaasti. Uidessaan se kiemurtelee koko ruumiillaan. Rantavesien suurlevät ja muukin vesikasvillisuus tarjoaa suojaisia paikkoja hidasliikkeisille siloneuloille.
Siloneulat kutevat heinäkuussa. Värikkään kutuasun omaava naaras kiinnittää mätimunat monimutkaisten kutumenojen saattelemina koiraan huolehdittavaksi sen vatsaan.
Siloneulaa tavataan kaikilla Suomen rannikoilla Oulun korkeudelle asti. Se piileskelee usein levien, varsinkin rakkolevän joukossa, josta se saattaa joutua vahingossa kalastajan verkkoon. Siloneula syö eläinplanktonia ja muita pikkueläimiä. Talveksi siloneulat siirtyvät syvänteisiin.
Nokkakala

Nokkakala eli nokkahauki ("Belone belone") on pitkä ja kapea merikala, jolla on pitkä, nokkamainen leuka.
Koko ja ulkonäkö.
Nokkakala on väriltään hopeanhohtoinen. Kylkiviiva on kyljen alaosassa. Evät ovat ruumiin takaosassa, minkä takia kala jotenkin muistuttaa haukea, vaikkei ole sille sukua. Nokkakala on tavallisesti 50–70 senttimetriä pitkä ja painaa noin kilon. Nokkakalan luut ovat vihreät. Suurin Suomessa tavattu yksilö pyydystettiin rysällä Paraisilla toukokuussa 2009 ja se painoi 1,07 kilogrammaa.
Levinneisyys.
Nokkakala elää Itä-Atlantissa Kap Verdeltä Norjaan, sekä Välimeressä, Mustassameressä ja Itämeressä lukuun ottamatta Perämeren vähäsuolaista takaosaa. Osa Itämeren kaloista vaeltaa edestakaisin Pohjanmeren ja Itämeren välillä. Suomessa kalaa tavataan lähinnä kesäaikaan, mutta sen yleisyys on vaihdellut paljon vuosikymmenten kuluessa. Runsaasti sitä esiintyi 1940-luvulla ja 1970–1980-lukujen vaihteessa. Vaihtelut liittyvät todennäköisesti Itämeren suolapitoisuuden muutoksiin.
Elintavat ja lisääntyminen.
Nokkakala liikkuu parvissa pinnan lähellä ja syö kalaa, Itämeressä etupäässä silakkaa, kilohailia, tuulenkaloja ja kolmipiikkejä.
Nokkakala kutee touko-heinäkuussa matalassa rantavedessä. Mätimunat kelluvat tai takertuvat esimerkiksi ajelehtiviin vesikasveihin. Kutevia nokkakaloja on tavattu Virossa muttei Suomessa; lisääntymistä Suomessakin kuitenkin pidetään mahdollisena.
Kalastus ja käyttö.
Itämeren eteläisemmissä osissa nokkakalaa pyydetään ravinnoksi. Kala on rasvainen, ja arvostettu erityisesti savustettuna.
Halli (eläin)

Halli eli harmaahylje ("Halichoerus grypus") on suurikokoinen hyljelaji, jota tavataan Pohjois-Atlantin läntisten ja itäisten rannikkojen läheisyydessä sekä Itämeressä. Itämeren hallien katsotaan kuuluvan omaan alalajiin "H. grypus macrorhynchus" (aiemmin "H. grypus balticus"). Uros saattaa olla 2,5–3,3 metriä pitkä ja painaa jopa 300 kg. Naaraat ovat tavallisesti pienempiä, 1,6–2 metrin pituisia ja 100–150 kg:n painoisia. Hallin poikasta kutsutaan kuutiksi, ja se on syntyessään valkoinen. Emolla ja poikasella on vahva suhde, joka syntyy ensimmäisen vuorokauden aikana. Jos poikanen eksyy emostaan, ja sidettä ei synny, niin emo hylkää poikasensa. Hallin pääravintoa ovat kalat.
Kanta Itämerellä.
Itämerellä esiintyvän alalajin kanta on arvioitu noin 26 000 yksilön suuruiseksi. Halli voi Itämeressä hyvin ja kanta lienee viime vuosina kasvanut noin kymmenen prosenttia vuodessa. 1900-luvun alussa kanta on joidenkin arvioiden mukaan ollut vieläkin suurempi. Tuolloin laji oli tavallinen myös meren eteläosissa. Kanta romahti vain muutaman tuhannen kokoiseksi tapporahan kannustaman pyynnin ja ympäristömyrkkyjen aiheuttamien lisääntymishäiriöiden takia. Suomessa halli luokiteltiin vuonna 2000 silmälläpidettäväksi ja vuonna 2010 elinvoimaiseksi.
Harmaahylkeiden kannalta on ratkaisevan tärkeää, että niillä on sopivia makoilupaikkoja, joissa ne saavat olla rauhassa. Tällaisia ”makuupaikkoja” olivat aiemmin pääasiassa suurikiviset rannikkoalueet, jotka ovat vähentyneet siirtolohkareiden merestä ottamisen sekä satamapaikkojen ja kivisuojavallien rakentamisen myötä. Nykyään hallien suosimia makoilupaikkoja ovat ulkoluodot, hiekkasärkät ja käyttämättömät rantaosuudet (esimerkiksi Saksan Vorpommersche Boddenlandschaftin kansallispuiston ydinalueella). Itämeren harmaahylkeen esiintymistiheys riippuu todennäköisesti muiden tekijöiden ohella myös jääpeitteen suuruudesta. Vedessä niiden esiintymistiheys riippuu luonnollisesti käytettävissä olevan ravinnon määrästä.
Halleja on eniten näkyvillä touko–kesäkuun vaihteessa karvanvaihdon aikaan, jolloin ne makaavat uloimmilla luodoilla isoina ryhminä. Yhdellä luodolla voi olla satoja halleja kylki kylkeen pakkautuneina. Suomessa näkyvissä olevat hallit lasketaan luodoilta kuvaamalla ne ilmasta.
Pyynti.
Halli on Suomessa riistaeläin. Harmaahylkeen metsästykseen ei enää edellytetä pyyntilupaa, vaan harmaahyljettä voidaan metsästää metsästysaikana alueellisen kiintiön puitteissa. Alueellisen kiintiön vahvistaa maa- ja metsätalousministeriö Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen tuottaman kanta-arvion pohjalta. Vuosittaisen kiintiön täyttymistä seurataan saaliin ilmoitusvelvollisuudella. Jos kiintiö täyttyy ennen metsästysvuoden päättymistä, Suomen riistakeskus määrää metsästyksen päättymään. Metsästyskaudelle 2004–2005 myönnettiin manner-Suomessa 635 pyyntilupaa ja Ahvenanmaalla (jossa on oma metsästyslainsäädäntönsä) 350 lupaa. Lisäksi halleja pyydetään Ruotsissa (170 lupaa), mutta Venäjä ja Viro eivät toistaiseksi ole aloittaneet hallinpyyntiä.
Muslimi

Muslimi () on islaminuskon tunnustaja. Kyseessä on johdos konsonanttijuuresta S-L-M, jonka yksi johdannainen on uskonnon nimi, Jumalalle alistumista tarkoittava "’islām"; "muslim" vuorostaan tarkoittaa ”(Jumalalle) alistuvaa”. 
Vanhemmassa suomessa on käytetty myös muotoa ”musulmaani”, joka pohjautuu persian kieleen (, "mosalmān"). Vanhahtava muoto on myös ”muhamettilainen” sekä ”muhammedinuskoinen”. Vaikka kielitoimiston sanakirjan mukaan ’muhamettilainen’ on neutraali sana, jotkut muslimit ovat alkaneet pitää sitä loukkaavana. Alentavana ja kolonialistisena muslimit pitävät englannin sanaa "moslem", joka vielä 1990-luvulla oli hyväksytympi nimitys kuin "muslim".
Sana ”muslimi” esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 741 arabialaisessa piirtokirjoituksessa (Ayn al-Jarr). Sitä ennen niissä käytettiin ilmaisua ”uskova”. Kristillisissä teksteissä se esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 775 ellei oteta lukuun John Nikiuslaisen kronikkaa vuodelta 690, missä sana luultavasti on myöhempi lisäys.
Muslimien uskonnollisuus.
Kansainvälisen kyselytutkimuksen mukaan muslimiksi ilmoittautuvat henkilöt osallistuvat laajasti islamilaiseen uskonnonharjoitukseen ja uskovat islamin keskeisiin oppeihin. Uskonnon ilmoitti omassa elämässään tärkeäksi 80–90 prosenttia muslimeista eri maissa. Moskeijassa muslimeista kävi viikoittain 43–71 prosenttia ja Koraania luki päivittäin 39–59 prosenttia. 
Islamin viisi peruspilaria kertovat muslimin tärkeimmät velvollisuudet, joita tekemällä uskova hankkii ansioita päästäkseen Paratiisiin. Nämä viisi asiaa ovat uskontunnustus, rukous, paasto, almuvero ja pyhiinvaellus. Muslimit kaikkialla maailmassa ovat vahvasti sitoutuneet niihin. Pyhiinvaellus Mekkaan on käytännön syitä kuitenkin useimpien ulottumattomissa. Uskontunnustus on peruspilari, johon muslimit ovat vahvimmin sitoutuneet. Sen sisältönä on usko yhteen Jumalaan ja Muhammediin hänen profeettanaan. Šiioilla se sisältää myös maininnan Alista. Islamin syntyalueilla eli Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa muslimit sitoutuivat yksimielisesti uskontunnustuksen sisältöön, mutta Balkanilla jo 15 % muslimeista katsoi luopuneensa siitä.
Islamin ytimessä on ajatus Jumalan lain eli "šarian" mukaisesta elämästä koko yhteiskunnassa. Sitä kannatettiin eniten Etelä-Aasiassa (84 %), sitten Kaakkois-Aasiassa (77 %) sekä Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa (74 %). Vähemmän ajatus sai tukea Saharan eteläpuolella (64 %), Balkanilla (18 %) ja Keski-Aasiassa (12 %). Yksittäisistä maista "šarian" kannatus oli suurinta Afganistanissa (99 %), Irakissa (91 %) ja Palestiinassa (89 %), kun kyse oli maista, joissa islam oli valtauskonto. Maissa, joissa islamilla ei ollut virallista asemaa, "šarian" kannatus oli vähäisempää, esimerkiksi Libanonissa 29 % ja Turkissa 12 % (aineisto koottiin vuosina 2011-2012).
Muslimien lukumäärä.
Muslimeja on nykyisin noin 2 miljardia, vaikka vielä 1900-luvun alussa heitä oli ainoastaan 200 miljoonaa. Muutos on johtunut melkein yksinomaan väestönkasvusta muslimiväestöjen keskuudessa. Lähetystyö ei ole varsinaisesti kuulunut islamiin, vaikka nykyaikana sitäkin tapahtuu. Suurimmat muslimien lukumäärät maittain näkyvät seuraavasta taulukosta.
K-Meleon

K-Meleon on Windowsissa toimiva verkkoselain, joka on vapaa, pienikokoinen ja nopea. Se käytti alun perin Mozilla-projektin Gecko-ydintä, myöhemmin Goanna-selainmoottoria verkkosivujen näyttämiseen.
Hitailla tietokoneilla K-Meleon on yleensä Mozilla-projektin Firefox-selainta nopeampi kevyemmän käyttöliittymänsä ansiosta. Muistinkulutus on huomattavasti pienempi. Firefoxissa on toisaalta enemmän ominaisuuksia.
Selaimen verkkosivusto listaa vaatimuksiksi vuonna 2022:
Selain on siten yksi harvoja edelleen Windows XP:tä tukevia.
K-Meleon on myöhemmin siirtynyt käyttämään Goanna-selainmoottoria. Goanna on Gecko-moottorin forkki, joka otettiin käyttöön Pale Moon -selaimessa tammikuussa 2016.
Goanna ajetaan yhtenä säikeenä, kun Gecko siirtyi hyödyntämään useita säikeitä/prossoriytimiä, mikä nopeuttaa toimintaa uusilla suorittimilla, mutta lisää resurssien kulutusta. Goanna ei myöskään tarvitse Rust-kielen kirjastoja tai kääntäjää, jotka on otettu mukaan Firefoxin kehitykseen.
K-Meleon-kehitystiimi porttasi Goannan toimimaan myös Windows XP:llä.
Ohjelma on erittäin muokattava, vaikkakin jo perusasetuksista on pyritty tekemään käyttökelpoiset. Valikoita voi muokata vain käsittelemällä niiden asetuksiin vaikuttavaa tekstitiedostoa. Komentojen pikanäppäinten vaihtaminen onnistuu samalla tekniikalla. K-Meleon sisältää oman makrokielen. Ohjelma on hyvin modulaarinen: sitä voi laajentaa erilaisilla lisämoduleilla (plugins), joita löytyy mm. kirjanmerkkien (IE, Opera, Netscape -yhteensopivuus) hallintaan, makrokieleen ja sivuhistoriaan. Ohjelmalle löytyy myös runsaasti valmiita teemoja, joiden avulla vaihdetaan käyttöliittymän ulkoasu toiseksi.
K-Meleon tukee verkkosivujen avaamista eri välilehdille. Työkalupalkissa on valmiina evästeiden, kuvien, JavaScriptin, ponnahdusikkunoiden ja Javan esto.
Heilongjiang

Heilongjiang () on Kiinan pohjoisin maakunta. Sen nimi on suomeksi ”Mustan lohikäärmeen joki”, joka on Amurin kiinankielinen nimi. Heilongjiangin vanha suomalainen latinaistus on Heilungkiang. Sen kiinalainen lyhennenimi on Hei (黑).
Historia.
Maakunta on yksi kolmesta Mantšuriaan kuuluvista maakunnista. Kaksi muuta ovat Jilin ja Liaoning.
Kiina ja Neuvostoliitto kävivät 1969–1978 Ussurijoella taisteluja rajakiistojen vuoksi.
Kaivosonnettomuudessa vuonna 2009 sai surmansa yli sata ihmistä.
Maantiede.
Maakunnan rajanaapurit ovat pohjoisessa ja idässä Venäjä, etelässä Kiinan maakunta Jilin sekä lännessä Sisä-Mongolian autonominen alue. 
Venäjän vastaiset rajat kulkevat pitkin jokia, pohjoisraja pitkin Amuria ja itäraja Ussuria. Heilongjiangin alueella ovat sekä Kiinan pohjoisin että itäisin piste, joista itäisin sijaitsee Amurin ja Ussurin yhtymäkohdassa. 
Maasto on vaihtelevaa; maakunnan länsi- ja eteläosissa sekä aivan pohjoisessa on matalia vuorialueita – korkein huippu Jilinin rajalla on 1 690 m. Maakunnan sisäosa, samoin kuin Amurin ja Ussurin rannat, ovat matalaa ja tasaista. Siellä virtaa useita suurehkoja jokia, ja koko seutu kuuluu Amurin valuma-alueeseen. Itäosissa on myös järviä. 
Ilmasto maakunnassa on mantereinen ja subarktinen, ja se on tunnettu pitkistä kylmistä talvistaan. Tammikuun keskilämpötila Heilongjiangin eri osissa vaihtelee –31 ja –15 °C välillä, kun taas heinäkuun keskilämpötila vaihtelee välillä 18–23 °C. Sadetta saadaan kohtalaisesti, vuotuinen sademäärä on 500–600 mm, joka tulee pääasiassa lyhyehkön viileän kesän aikana. 
Pääkaupunki Harbinin lisäksi muita tunnettuja kaupunkeja ovat Qiqihar, Daqing ja Heihe.
Väestö.
Heilongjiangin väkiluku oli 32,67 miljoonaa vuonna 1982, 35,22 miljoonaa vuonna 1990 ja 36,24 miljoonaa vuoden 2000 väestönlaskennassa. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kirjattiin 38,31 miljoonaa asukasta, joka oli 2,86 prosenttia Kiinan väestöstä (ilman Hongkongia ja Macaota). Autonominen alue oli Kiinan 15. väkirikkain. Vuoden 2013 lopun väestöarvio oli 38,35 miljoonaa ja arvio väestötiheydestä 82,7 henkeä neliökilometrillä.
Hallinnollinen jako.
Heilongjiang on jaettu 13 prefektuuritason alueeseen: 11 prefektuuritason kaupunkiin, yhteen prefektuuriin ja Harbinin kaupunkiin joka on suoraan maakunnan hallinnon alaisuudessa.
Birger-jaarli

Birger Maununpoika (Birger Magnusson; n. 1200 – 21. lokakuuta 1266) eli Birger-jaarli, myös Birger Jaarli, oli Ruotsin hallitsija. Hänestä tuli Ruotsin jaarli vuonna 1248.
Ura.
Birger Magnusson kuului mahtavaan Bjälbo-sukuun (josta käytetään myös nimitystä Folkunga-suku). Hän meni naimisiin kuningas Eerik Eerikinpojan siskon Ingeborgin kanssa vuonna 1237. Eerikin kuoltua vuonna 1250 ilman perillistä Birgerin vanhin poika Valdemar valittiin kuninkaaksi. Koska Valdemar oli tässä vaiheessa vielä lapsi, Birger hallitsi maata hänen nimissään kuolemaansa asti. Birgerillä ja Ingeborgilla oli lisäksi yhdessä seitsemän muuta lasta, mm. Maunu Ladonlukko ja Pentti (Bengt), josta tuli ensimmäinen Suomen herttua. 
Ingeborg Eerikintytär kuoli vuonna 1254. Birger meni uusiin naimisiin Tanskan leskikuningattaren Mechtildin kanssa vuonna 1261. Jaarlin kuoleman jälkeen hänen toinen poikansa Maunu kaappasi vallan Valdemarilta.
Birger-jaarli teki ruotsalaisen Eerikinkronikan mukaan Suomeen laajan sotaretken (ns. toinen ristiretki), jonka seurauksena ainakin Häme liitettiin Ruotsin valtakuntaan. Retki on ajoitettu joko vuoteen 1239 tai 1249. Saksalaisen Lyypekin kronikan mukaan Birger alisti Suomen Ruotsin herruuteen. Hämeen linnan rakennustyöt aloitettiin toisen ristiretken seurauksena. 
Birger tunnetaan Tukholman perustajana. Hän perusti kaupungin vuonna 1252. Tukholmassa Riddarholman kirkossa on jaarlia esittävä patsas, joka on pystytetty 1884.
Birger oli myös maineikas lainsäätäjä; hänen aikanaan säädettiin ns. rauhanlait (koti-, kirkko-, käräjä- ja naisrauha), sekä perintölaki (sisar peri puolet siitä mitä veli).
Birger-jaarli haudattiin omasta toivomuksestaan Varnhemin luostarin kirkkoon Länsi-Götanmaalle. Tukholman kaupungintaloa rakennettaessa Birgerin maalliset jäännökset oli tarkoitus siirtää uuteen hautaan kaupungintalon tornin juureen, mutta Varnhemin seurakunta ei suostunut tähän, ja kaupungintalon hauta jäi tyhjäksi. Birgerin hauta Varnhemissa on avattu kahdesti tieteellisiä tutkimuksia varten.
Birger oli Ruotsin viimeinen jaarli. Hänen jälkeensä jaarli-nimityksen tilalla alettiin käyttää arvonimeä herttua.
Pullamössö

Pullamössö on arkikielen ilmaisu, joka tarkoittaa kahvin, maidon tai muun juoman sekaan hienonnettua pullaa. 
Pullamössön kutsumanimi vaihtelee alueittain. Esimerkiksi Varsinais-Suomessa se on "mosoa" ja Etelä-Pohjanmaalla "pullatohnua".
Sanaa pullamössösukupolvi on 1980-luvulta lähtien käytetty kuvaamaan nykynuorisoa, sellaista nuorta sukupolvea, joka on saanut elämässään kaiken helposti eteensä ilman suurempia ponnisteluja verrattuna aikaisempaan sukupolveen.
Kansanedustaja Teemu Keskisarja käytti eduskunnassa opiskelijoista puhuessaan lausahdusta "pullamössö vegenössö sukupolvi".
Antipatros

Antipatros Iolaoksen poika (399/398–319 eaa.) oli makedonialainen sotilas ja Makedonian hallitsija vuosina 334–323 eaa. ja uudelleen vuosina 321–319 eaa. Hän hallitsi Makedoniaa Aleksanteri Suuren ollessa valloittamassa Persiaa. Hän oli yksi Aleksanteri Suuren seuraajista eli diadokeista. Antipatroksen poika Kassandros hallitsi Makedonian kuninkaana vuosina 306–297 eaa.
Elämä.
Filippoksen ja Aleksanterin aika.
Antipatroksen isä oli nimeltään Iolaos. Hän saattoi olla samaa sukua kun eräs Iolaos, joka toimi sotapäällikkönä Perdikkas II:n aikana. Antipatros syntyi Paliourassa, jonka tarkkaa sijaintia ei tiedetä.
"Sudan" mukaan Antipatros aloitti uransa jo Filippos II:n edeltäjän Perdikkas III:n aikana. Antipatros otti osaa Perdikkaan Illyrian sotiin ja oli aktiivinen hovissa. Antipatros olisi tuolloin ollut 40-vuotias Filippoksen noustessa valtaistuimelle. Antipatroksesta tuli Filippoksen tärkein "hetairoi" eli lähipiirin jäsen.
Antipatros ja Parmenion, hänkin Filippoksen tärkeimpiä kenraaleja, solmivat rauhan Ateenan kanssa vuonna 346 eaa. Antipatros ystävystyi tuolloin Isokrateen kanssa. Antipatros tunsi myös Fokionin, mutta tämä tapahtui ehkä vasta Khaironeian taistelun jälkeen. Antipatroksen tiedetään aikaisemmin sotineen Traakiassa Kersobleptesta vastaan. Vuonna 342 eaa. Antipatros edusti Filipposta Python kisoissa. Samana vuonna Antipatros toimi Makedonian hallitsijana Filippoksen ollessa muualla. Vuonna 340 eaa. Antipatros toimi taas hallitsijana, mutta joutui lähtemään Traakiaan sotimaan Perinthosta vastaan. Antipatros antoi tuolloin maan 16-vuotiaan Aleksanterin hallittavaksi.&lt;ref name="Heckel/40"&gt;Heckel s. 40&lt;/ref&gt;
Khaironeian taistelun vuonna 338 eaa. jälkeen Antipatros lähetettiin taas solmimaan rauha Ateenan kanssa. Antipatros nimitettiin muun muassa Ateenan kansalaiseksi.
Filippoksen salamurhan jälkeen hän asettui Aleksanterin puolelle. Kun Aleksanteri lähti valloittamaan Persiaa, Antipatros jäi Makedoniaan hallitsijaksi. Aleksanteri otti mukaansa parhaat joukkonsa ja Antipatroksella oli kova työ puolustaa Makedoniaa ja pitää Korintin liitto kasassa. Vuonna 332 eaa. Traakia kapinoi ja seuraavana vuonna Antipatros joutui taistelemaan Spartan kuningasta Agis III:a vastaan. Agis sai tukea persialaisilta ja oli palkannut Issoksen taistelusta selvinneet kreikkalaiset palkkasoturit. Antipatros kukisti spartalaiset Megalopoliksen taistelussa vuonna 330 eaa. (tai 331 eaa.).
Aleksanterin kuoleman jälkeinen aika.
Aleksanterin kuoltua alkoi Lamian sota jossa Antipatros kukisti kapinoita Ateenassa, Aitoliassa ja Thessaliassa. Antipatros vaati, että ateenalaiset luovuttaisivat makedonialaisia vastustaneen Demostheneen, mutta hän teki mieluimmin itsemurhan kuin antautui.
Vuonna 321 eaa. alkoi ensimmäinen diadokkisota. Antipatros vastusti muiden Aleksanterin kenraalien kanssa Perdikkasta, ja hänet valittiin hallitsijaksi tämän kuoleman jälkeen. Antipatros kuoli pian tämän jälkeen vuonna 319 eaa. Ennen kuolemaansa Antipatros teki Polyperkhonista seuraajaansa.
Antipatroksen vanhimmasta pojasta Kassandroksesta tuli myös Makedonian hallitsija ja myöhemmin sen kuningas.
Perhe.
Antipatroksella oli ainakin kymmenen lasta:
Perdikkas (sotilas)

Perdikkas (kuoli 321 eaa.) oli makedonialainen kenraali. Hän aloitti uransa Aleksanteri Suuren armeijassa, edeten aina kuninkaalliseksi henkivartijaksi asti. Aleksanterin kuoltua Perdikkaasta tuli yksi hänen seuraajistaan eli diadokeista.
Aleksanterin kuoltua armeija valitsi hänet vähäjärkisen Filippos III:n ja silloin vielä syntymättömän Aleksanteri IV:n holhoojaksi. Aleksanterin muut kenraalit vastustivat Perdikkasta, kun hän yritti saada koko Aleksanterin luoman valtakunnan omaan valtaansa. Vuonna 322 eaa. alkoi Perdikkaan ja hänen vastustajien välillä ensimmäinen diadokkisota.
Perdikkas kuoli vuonna 321 eaa., kun hän epäonnistui yrityksessään hyökätä Ptolemaios I:tä vastaan Egyptissä. Hänen armeijansa kapinoi ja lopulta hänen upseerinsa murhasivat hänet.
Antigonos I

Antigonos I Monofthalmos ("Yksisilmäinen") (noin 382–301 eaa.) oli makedonialainen sotapäällikkö. Hän palveli Aleksanteri Suuren armeijassa, ja hänet nimitettiin Fryygian satraapiksi vuonna 333 eaa. Aleksanterin kuoltua Antigonos nimitettiin Vähän-Aasian sotilaskomentajaksi. Antigonoksen asema parani muutamassa vuodessa niin, että muut Aleksanterin seuraajat liittoutuivat häntä vastaan. Vuonna 311 solmittu rauha paransi hänen asemiaan muihin nähden. 
Vuonna 306 Antigonos julistautui kuninkaaksi poikansa Demetrioksen kanssa. Lysimakhos, Kassandros, Ptolemaios ja Seleukos seurasivat perässä. Nämä neljä kukistivatkin Antigonoksen vuonna 301 Ipsoksen taistelussa.
Demetrioksesta tuli myöhemmin Makedonian kuningas, ja Antigonidien hallitsijasuku hallitsi Makedoniaa siihen asti kun Rooma valtasi sen.
Qing-dynastian keisarit

Tämä on luettelo Kiinan mantšulaisen eli Qing-dynastian (1644-1911) keisareista. Kaksi ensimmäistä hallitsivat vain Mantšuriaa, loput olivat Kiinan keisareita.
Kiinan keisareilla on useita eri yhteyksissä käytettyjä nimiä. Qing-dynastian keisareista käytetään tavallisimmin heidän valitsemiaan aikakausinimiä (Nian Hao), joiden eteen usein lisätään dynastian nimi "Qing". Dynastian viimeinen keisari, Qing Xuantong tunnetaan kuitenkin paremmin syntymänimellään Pu Yi.
Tapahtumat sivulla Qing-dynastia.
Keltasirkku

Keltasirkku ("Emberiza citrinella") on keltainen sirkkuihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Keltasirkku on 15,5–17 cm pitkä ja painaa noin 24–37 grammaa. Sen siipien kärkiväli on 23–29 cm.
Talvella koiraalla on kirkkaankeltainen pää ja vatsapuoli, ja ruskearaidallinen selkäpuoli. Sen sijaan kesällä koiraalla vain pää on keltainen, mutta muilta osin lintu on tummempi. Naaras on vaatimattomampi, ruskeampi, ja sen vatsapuolikin on raidallinen. Linnulla on siemensyöjälle tyypillinen jykevä nokka. Yläperä on punaruskea, ja tummassa pyrstössä on valkoiset reunasulat. Koiras on hieman kookkaampi. Nuori lintu ja koiras sulkasadon jälkeen muistuttavat naarasta. Keltasirkulla on sulkasato elo–syyskuussa, ja se kestää 7–8 viikkoa.
Keltasirkun ääni on korkea ”dsip”, varoittaa hyvin korkealla ”tsiiii”-äänellä. Laulu on korkea, laskeva, hento säe , jota kuulee maaliskuulta alkaen. Lennossa päästettyä ”drrp”-kutsuääntä voi erehtyä luulemaan pyrstötiaisen pärskähtelyksi.
Suomen vanhin rengastettu keltasirkku on ollut vähintään 8 vuotta, 11 kuukautta ja 23 päivää vanha.
Levinneisyys.
Koko Eurooppa ja iso osa Aasiaa on keltasirkun pesimäaluetta. Suomessa se pesii lähes koko maassa, vain pohjoisimmassa Lapissa se on harvinainen. Suomen pesimäkanta on noin 1,1 miljoonaa paria, ja laji on elinvoimainen. Luontaisen levinneisyysalueensa ulkopuolella keltasirkkua tavataan lisäksi ihmisen istuttamana vieraslajina Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Kaikkein pohjoisimmat populaatiot muuttavat vähän etelämmäksi talveksi. Suomalaisista keltasirkuista osa muuttaa Ruotsiin ja muualle eteläisen Itämeren alueelle lokakuussa, ja palaa maalis–huhtikuussa.
Elinympäristö.
Keltasirkku viihtyy kaikenlaisilla avoimilla alueilla, joissa on kuitenkin jonkin verran puita tai pensaita. Yleisin se on vanhanaikaisessa maatalousympäristössä ja runsas myös siemenpuustoisilla hakkuuaukeilla, pellonreunoissa ja voimalinjoilla.
Muuttoaikoina keltasirkkuja tapaa pelloilla ja laitumilla, talvella viljavarastojen, latojen ja lintulautojen äärellä. Fasaanitarhoilla voi olla satapäisiä keltasirkkuparvia.
Lisääntyminen.
Keltasirkun pesä on maassa hyvässä piilossa. Naaras munii huhti-toukokuussa 3–6, keskimäärin 4,5 harmahtavaa, tummatäpläistä munaa, joita se hautoo 12–13 vuorokautta.
Poikaset lähtevät pesästä ollessaan vielä lentokyvyttömiä noin 12 vuorokauden ikäisinä ja oppivat lentämään muutaman päivän päästä. Emot huolehtivat poikasista vielä viikon pari. Naaras voi munia vielä toisen pesueen, jossa munia on hieman vähemmän kuin ensimmäisessä. Keltasirkku tulee sukukypsäksi yksivuotiaana.
Ravinto.
Syksyllä ja talvella keltasirkku syö siemeniä ja jyviä, lintulaudoilla se suosii kauranjyviä. Kesäaikaan ravinto koostuu enimmäkseen selkärangattomista ötököistä ja lieroista. Poikasia ruokitaan hyönteisillä.
Kultasirkku

Kultasirkku ("Schoeniclus aureolus") on äärimmäisen uhanalainen sirkkulaji.
Koko ja ulkonäkö.
Kultasirkku on 14–15,5 cm pitkä. Sillä on kaikissa puvuissa keltainen tai beigenkeltainen alapuoli sekä kapeita pitkittäisviiruja kupeilla. Koiraalla on kesällä musta naama, tumman punaruskea selkäpuoli ja rintavyö, täyteläisen keltainen vatsa sekä suuri valkoinen siipilaikku. Yksivuotiaalla koiraalla valkoinen siipilaikku on pienempi, sen mustan naaman seassa on valkoista ja ruskeaa, sen rintavyö on kapea ja joillain yksilöillä vatsa on vaaleamman keltainen kuin vanhoilla koirailla. Lisäksi nuoren koiraan selkä ja päälaki ovat viiruiset.
Naarailla ja ensimmäisen talven koirailla on leveä, beigenkellanvalkoinen silmäkulmanjuova, tumma silmäntausjuova ja kellanruskeat korvanpeitinhöyhenet, joiden alaosassa on kapea tumma juova. Pyrstön reunat ja alapeitinhöyhenet ovat valkoiset. Yläperä on harmaanruskea ja voimakkaan viiruinen. Siivellä on kaksi valkoista juovaa ja selkä on viiruinen.
Kultasirkun kutsu- ja varoitusääni on terävä ”tsik”. Laulu on nouseva, rauhallinen, alussa nouseva ja lopussa laskeva karkean viheltävä säe.
Levinneisyys.
Kultasirkku pesii erittäin laajalla alueella Venäjältä Tyynenmeren rannikolle asti ja talvehtii Kaakkois-Aasiassa. Kultasirkku luokiteltiin vuonna 2017 äärimmäisen uhanalaiseksi. Vaikka se on vielä paikoin runsaslukuinen, se on vähentynyt hyvin nopeasti ja 2010-luvulla tehtyjen arvioiden mukaan aiempia arvioita nopeammin. Euroopassa lajimäärä on vähentynyt yli 84 prosentilla vuosien 1980–2013 välisenä aikana. Väheneminen johtuu pääasiassa talvehtimisalueilla Kiinassa tapahtuvasta pyydystämisestä.
Suomeen kultasirkku levisi 1920-luvulla. Suomen pesimäkanta oli 1960–1970-luvuilla suurimmillaan useita satoja pareja. Kanta lähti laskuun 1970-luvun jälkeen ja väheneminen jyrkkeni 1990- ja 2000-vuosikymmenillä. Lajista on hyväksytty Suomessa vuoden 2007 jälkeen vain yksi havainto: 20. kesäkuuta 2019 Hailuodon Marjaniemessä. Kultasirkku luokitellaan Suomessa nykyään hävinneeksi lajiksi. 
Elinympäristö.
Kultasirkku elää ruohoisilla ja avoimilla matalapensaikkoisilla ranta- ja tulvaniityillä sekä ojanvarsipensaikoissa. Se karttaa sulkeutuneita pensastoja.
Lisääntyminen.
Kultasirkku tekee pesänsä maahan ruohotuppaaseen tai matalalle pajun alaoksille. Naaras munii kesä-heinäkuussa 4–6 harmaata tai vihertävää munaa, joissa on tummia täpliä ja kiemuroita. Munia haudotaan 13–14 vuorokautta ja molemmat emot osallistuvat hautomiseen. Poikaset pysyvät pesässä 11–14 vuorokautta. Ne itsenäistyvät pari viikkoa pesästä lähtemisen jälkeen.
Ravinto.
Kultasirkku käyttää ravinnokseen hyönteisiä sekä siemeniä ja muita kasvinosia.
Pohjansirkku

Pohjansirkku ("Schoeniclus rusticus") on varpuslintu, joka kuuluu sirkkujen heimoon.
Koko ja ulkonäkö.
Kooltaan ja muodoltaan tyypillinen sirkku. Kupeilla punaruskeaa viirutusta. Koiraalla pää voimakkaan mustavalkokuvioitu ja selkä punaruskea. Naaras ja nuori huomattavasti himmeämpiä, pajusirkkumaisia, mutta kupeiden viirutus punaruskeaa ja päänkuviot korostuneemmat.
Levinneisyys.
Pohjansirkku pesii taigavyöhykkeellä Siperiassa ja siitä itään aina Tyynellemerelle saakka. Laji talvehtii Etelä- ja Keski-Aasiassa. Lajia on esiintynyt myös Länsi-Alaskassa ja Kaliforniasta etelään.
Pohjansirkun Euroopan kannaksi on arvioitu 417 000 – 819 000 paria. Maailman kannan on arvioitu olevan noin viisinkertainen Euroopan kantaan verrattuna.
Pohjansirkun maailmanlaajuisen kannan kehityssuunta on epäselvä. Aiemmin pohjansirkun uskottiin taantuvan nopeasti, mutta tuoreemmat seurannat osoittavat alueellisesti vaihtelevia trendejä. Suomessa, jossa pesii 37 prosenttia Euroopan kannasta, kehitys on vuosina 2007–2018 vaihdellut lievästä laskusta huomattavaan kasvuun. Venäjän Euroopan puoleisella alueella, joka kattaa yli puolet Euroopan kannasta, on havaittu 20–29 prosentin lasku vuosina 2006–2019. Maailman­laajuisen kehityksen arviointia vaikeuttaa seurannan puute suurelta osalta pesimäaluetta. Nykyisten tietojen perusteella lajin maailman kanta on voinut viimeisen kymmenen vuoden aikana pysyä lähes ennallaan tai pienentyä enintään noin 1–23 prosenttia. Epävarmuuden vuoksi tulevaa kehitystä ei ole voitu arvioida.
Suomessa pohjansirkku on yleisimmillään Oulun läänin ja Metsä-Lapin alueilla, etelässä sitä on suurten suoalueiden reunoilla. Vuosina 2019–2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin keskimäärin 510 000 paria.
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Pohjansirkun arvo on 407 euroa.
Elinympäristö.
Pohjansirkku pesii rämeiköissä ja soiden reunojen vaikeakulkuisissa tiheissä kitukasvuisissa metsissä.
Lisääntyminen.
Pohjansirkku tekee pesänsä maahan. Hyvinä kesinä se voi kasvattaa kaksikin poikuetta.
Ravinto.
Pohjansirkut ovat lähinnä siemensyöjiä, mutta emot ruokkivat poikasiaan myös hyönteisravinnolla.
Nimi.
Tieteellinen suvun nimi "Schoeniclus" on latinankielinen muoto kreikan sanasta "skhoiniklos". Sanaa on käyttänyt Aristoteles tarkoittamaan pientä veden lähellä viihtyvää lintua, mutta sen tarkka kohde on tuntematon. "Skhoinos" tarkoittaa ruokoa tai kaislaa. "Lajinimi rusticus" on latinaa ja tarkoittaa maalaisuutta.
Pikkusirkku

Pikkusirkku ("Schoeniclus pusillus") on pienikokoinen, Euraasian taiga­vyöhykkeellä pesivä sirkkulaji. Suomessa laji esiintyy levinneisyys­alueensa läntisellä reunalla ja levinneisyys painottuu Itä-Suomeen ja Lappiin. Suomessa lajin kanta on luokiteltu elinvoimai­seksi.
Koko ja ulkonäkö.
Linnun pituus on 12–14 senttimetriä ja paino 13–19 grammaa. Pää kastanjan­ruskea, päälaki musta ja sen poikki kulkee pitkittäinen kastanjan­ruskea päälaen­juova. Korvanpeitin­höyhenillä musta kaari. Nokan harja on suora. Juhlapukuisen koiraan pään värit ovat keskimäärin kirkkaammat kuin naaraan. Vanhoilla pikku­sirkuilla on täydellinen sulkasato loppukesällä .
Levinneisyys.
Pikkusirkku kuuluu siperialaiseen lajistoon. Levinnyt Siperian pohjoisosiin, talvehtii Kaakkois-Aasiassa.
Euroopan pesimä­kannaksi on arvioitu 2,5–3,5 miljoonaa paria, joista 99 prosenttia Venäjän puolella. Lisäksi lajia pesii Suomessa, Ruotsissa (50–430 paria) ja Norjassa (15–50 paria). Esiintyy harvoin Alaskassa useimmiten syksyisin.
Suomen hajanainen levinneisyys­alue sijoittuu Pohjois-Karjalan pohjoisosista Metsä-Lappiin, mutta pesimä­tiheydet ovat suurimpia itärajan tuntu­massa. Pikkusirkku on ollut Suomessa 1900-luvulla pääosin huomattavasti nykyistä harvalukuisempi. Kanta alkoi kasvaa etenkin 1970-luvulta 1980-luvulle. Viime vuosina Suomen-pesimäkanta on kuitenkin voimakkaasti pienentynyt. 
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Pikkusirkun arvo on 271 euroa.
Muutto­aikana hyvin harvalukuinen muualla Suomessa. Keväällä saapuu toukokuussa, syksyllä lähtee pääosin syyskuussa, mutta muutamia talvi­havaintojakin tunnetaan.
Elinympäristö.
Suomessa pikkusirkkujen suosikki­pesimä­ympäristöjä ovat kosteat rämeet ja ojite­tuille soille perustetut taimikot. Muuttoaikana erilaiset rikkaruoho­kentät, ojat ja pellot ovat sille otollista ympäristöä.
Lisääntyminen.
Pesä on maassa varvikon suojassa. Munia on 4–6, ja niitä haudotaan 11–12 päivää. Poikaset lähtevät pesästä lento­kyvyttöminä jo viikon ikäisinä, mikä on lyhimpiä varpus­linnuilla todettuja pesäpoikas­aikoja. Poikaset ovat lentokykyisiä vajaan 2 viikon ikäisinä. Molemmat emot kuitenkin huolehtivat niistä maastossa vielä 1–2 viikkoa. Ensimmäinen pesye kesäkuussa ja usein toinen pesye heinä­kuussa.
Ääni.
Kutsuääni terävä ”tsik”, lähes täysin identtinen pohjansirkun vastaavan äänen kanssa. Laulu muistuttaa sekä paju- että peltosirkkua, esimerkiksi ”trytrytrytry svii sjy sjy tju-ti”.
Ravinto.
Hyönteiset, hämähäkit, siemenet ja muut kasvinosat.
Pajusirkku

Pajusirkku ("Schoeniclus schoeniclus") on sirkkujen sukuun kuuluva pieni, rannoilla elävä varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö.
Pajusirkun pituus on 14–16 cm ja paino 18–20 grammaa. Koiras on naarasta kookkaampi. Koiraalla on musta pää, valkoinen kaulus ja ruskeat siivet. Naaraalta puuttuu pään mustavalkea kuviointi. Tumman pyrstön reunasulat ovat valkoiset. Lajin nokka on pienehkö, mutta kuitenkin selvästi siemensyöjän nokka. Tavallisesti pajusirkun näkee istumassa ruo’on tai pensaan latvassa, missä se esittää yksinkertaisen, jankuttavan laulunsäkeensä. Valppaana ollessaan se näpäyttelee pyrstöään sivulle. Kutsuääni on korkea ”tsiy”. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Elo–syyskuussa tapahtuvan sulkasadon jälkeen myös vanhan koiraan puku on naarasmainen. Talven aikana pään höyhenten ruskeat kärjet kuluvat vähitellen pois, ja näkyviin tulee mustavalkea kuviointi. Nuoren ja vanhan voi sulkasadon jälkeen erottaa ainoastaan sulkien kulumisasteen perusteella.
Vanhin suomalainen rengastettu pajusirkku on ollut vähintään 8 vuotta, 5 kuukautta ja 22 päivää vanha.
Levinneisyys.
Pajusirkku pesii Euroopassa sekä Keski- ja Pohjois-Aasiassa. Suomessa laji pesii yleisenä koko maassa, ja pajusirkkupareja on noin 300 000.
Pajusirkku on muuttolintu. Useimmat linnut talvehtivat etelässä, suomalaiset pajusirkut Keski-Euroopassa, lähinnä Italiassa ja Sveitsissä. Pieni määrä talvehtii Etelä-Suomen laajoissa ruovikoissa. Kevätmuutto tapahtuu maalis–huhtikuussa, syksyllä linnut lähtevät syys–lokakuussa sulkasadon jälkeen. Pajusirkut eivät kerää yhtä suuria rasvavarastoja kuin kerttuset, koska niiden muuttomatka on lyhyempi. Muutto tapahtuu pääasiassa öisin, ja perillä Italiassa pajusirkut ovat marras-joulukuussa.
Elinympäristö.
Pajusirkku on rantojen ja kosteikkojen pesimälintu. Se on yleinen merenlahtien ja järvien järviruohikoissa ja rantaluhdilla, järvien ja jokien pajukoissa sekä Lapin soiden vaivaiskoivikoissa. Muuttoaikoina lajia tavataan myös pelloilla ja rikkaruohostoissa.
Lisääntyminen.
Naaras rakentaa ruohonkorsista pesän tavallisesti maahan tai matalalle pensaaseen, hyvään piiloon. Muninta alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolivälin paikkeilla. Naaras munii tavallisesti viisi oliivinväristä, täplikästä munaa. Haudonta kestää vajaa kaksi viikkoa, ja molemmat puolisot hautovat, naaras tosin enemmän. Poikaset viipyvät pesässä pari viikkoa, ja emot huolehtivat niistä vielä parisen viikkoa. Pajusirkku pesii usein kahdesti kesässä. Koiraalla saattaa olla kaksi naarasta. Sukukypsiä pajusirkut ovat yksivuotiaina.
Ravinto.
Pajusirkku syö kesällä hyönteisiä, matoja ja nilviäisiä, syksyllä ja talvella siemeniä ja jyviä. Talvella se syö erityisesti järviruo’on siemeniä. Poikasia ruokitaan selkärangattomilla ja hyönteisten toukilla.
Koska pajusirkku syö pääasiassa siemeniä, se ei ole riippuvainen hyönteisten massaesiintymisistä ja pystyy viettämään elämänsä pääosan viileissä olosuhteissa.