tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eva Taimi

Eva Taimi (10. heinäkuuta 1913 Helsinki – 7. elokuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja suomalaisen painokangassuunnittelun uranuurtajia. Hän valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta tekstiilisuunnittelun osastolta vuonna 1937 ja palkattiin samana vuonna mallisuunnittelijaksi Helsingin Taidevärjäämöön, jossa hän toimi muotoilija Kaj Franckin ohella yrityksen johtavana suunnittelijana. Vuonna 1945 Franck siirtyi työskentelemään Arabian taideosastolle ja Taimi vaihtoi vuonna 1947 Vaasan Puuvilla Osakeyhtiöön.
Eva Taimi oli ensimmäinen teollisuuden palvelukseen palkattu taideteollisen koulutuksen saanut tekstiilisuunnittelija aloittaessaan Helsingin Taidevärjäämössä vuonna 1937. Ominaista hänen suunnittelulleen oli, että hän teki kuosit painovalmiiksi alusta loppuun painoseulojen lakkaamista myöten. Erityisesti sota-aikana työskentelyä rajoitti materiaalipula: painettiin kankaan sijaan paperille tai kuitukankaalle, ja kuvioista oli luotava runsaan näköisiä mahdollisimman vähin painovärein (Niittykukkia, Lapinraita, 1943). Vuodesta 1958 Taimi toimi vapaana suunnittelijana toimeksiantajinaan muun muassa Finlayson ja Tampella. Erityisen suosittuja olivat hänen painetut pellavapyyheliinansa. Aiheiltaan ne olivat usein kansatieteellisiä, kuten kansallispukuaiheiset Lappfjärd, Häme ja Keski-Pohjanmaa.
Eva Taimin elämäntyötä on kartoitettu Taideteollisen korkeakoulun tekstiilitaiteen tutkimusprojekteissa ja siitä järjestettiin näyttely "Tekstiilitaiteen kukkivat unelmat. Eva Taimi 1913−1991" vuonna 2004 Designmuseossa.
Nelli Palomäki

Nelli Palomäki (s. 1981 Forssa) on suomalainen valokuvataiteilija. Hän on kuvannut suurikokoisia, usein mustavalkoisia muotokuvia.
Palomäki opiskeli valokuvausta Turun taideakatemiassa, josta hän valmistui medianomiksi vuonna 2008. Hän valmistui vuonna 2011 maisteriksi (MA) London College of Communications -oppilaitoksesta, missä hän opiskeli Hasselblad-säätiön Victor Fellowship -apurahalla. Vuonna 2013 Palomäki valmistui taiteen maisteriksi Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun valokuvataiteen osastolta.
Palomäen kuvissa esiintyy usein lapsia ja nuoria..
Palomäen töitä on ollut esillä Helsingin kaupungin taidemuseossa, Bruce Silverstein Galleryssa New Yorkissa ja Tanskan kansallisessa valokuvamuseossa Kööpenhaminassa. Palomäen kuvia julkaisseet Time, British Journal of Photography ja New York Magazine. Palomäen kuvista on julkaistu myös kirjoja.
Palomäen töitä kuuluu muun muassa Moderna Museetin, Haagin valokuvataiteen museon, Hasselblad Foundationin sekä Suomen valokuvataiteen museon ja Helsingin kaupungin taidemuseon kokoelmaan.
Keväällä 2010 Palomäki saavutti toisen sijan Sony World Photography Awardsin muotokuvien sarjassa.
Palomäen puoliso on kuvataiteilija Juhana Moisander. Perhe asuu Karkkilassa.
Raija-Sinikka Rantala

Raija-Sinikka Rantala (s. 1. kesäkuuta 1947 Kotka) on suomalainen kirjailija ja teatteriohjaaja. Hän on ollut teatterinjohtaja Lahden (1985–1990) ja Helsingin (1991–1997) kaupunginteattereissa ja koulutuskeskuksen johtaja Teatterikorkeakoulussa (1979–1983), Kansainvälisen teatteri-Instituutin taiteellinen johtaja (2006–2008) sekä hallituksen jäsen monissa teatterialan kansainvälisissä järjestöissä. Hän suoritti ohjaaja- ja dramaturgitutkinnon 1971, filoso­fian kandidaatin tutkinnon 1979 ja teat­teritaiteen lisensiaattitutkinnon 1991.
Rantala on toiminut ohjaajana useissa kaupunginteattereissa, Lilla teaternissa, Svenska Teaternissa, Koko-teatterissa, ja lahtelaisessa Teatteri Vanhassa Jukossa sekä ulkomailla muun muassa Tabakov-teatterissa ja Moskovan taiteellisessa teatterissa, Luxemburgin Théâtre des Capucins- ja Théâtre du Centaure- teattereissa, Puolassa, Perussa ja teatterialan kouluttajana Burkina Fasossa ja Norsunluurannikolla.
Kirjailijana Rantala on tehnyt kymmenittäin dramatisointeja ja julkaissut useita näytelmiä, Stanislavskin metodia esittelevän kirjan "Näyttelijä – auteur" (1988), työttömäksi jäävästä näyttelijästä kertovan tosipohjaisen romaanin "Optimisti" (2005) sekä epäonnisesta teatteriprojektista kertovan teoksen "Klovni" (2009). Vuonna 2012 Rantalalta ilmestyi trillerimäinen rakkaustarina "Miekkatanssi" ja vuonna 2015 romaani "Poliisin pojat", joka sijoittuu Rantalan lapsuusmaisemiin 1950-luvun Kotkaan.
Elisabeth Koch

 
Elisabeth Koch (9. heinäkuuta 1891 – 4. heinäkuuta 1982 Helsinki) oli suomenruotsalainen puutarha- ja pihasuunnittelija ja yksi tärkeimmistä suomalaisen puutarhakulttuurin vaikuttajista. Hän suunnitteli uransa aikana pien- ja kerrostalopihoja sekä kaupungin viheralueita sekä seitsemän siirtolapuutarhaa osallistuen siirtolapuutarhaliikkeen tuomiseen Suomeen. 
Elisabeth Koch syntyi esikoisena keskiluokkaiseen ruotsinkieliseen perheeseen Helsingissä. Hänen vanhempansa olivat Konstantin Koch, joka oli koulutukseltaan insinööri, ja Aurora Lindgren. Hän opiskeli puutarhuriksi vuosina 1911–1912 naisille suunnatussa ruotsinkielisessä Högvallan kotitalous- ja puutarhakoulussa (Hushålls- och trädgårdskolan) Karjaalla, ja puutarhasuunnittelun ammattilaiseksi Jenny Elfvingin perustamassa Järvenlinnan puutarhakoulussa Antreassa.
Ura.
Koch aloitti 1920-luvulla työskentelyn puutarhaneuvojana Marttaliitossa ja puutarhaopettajana entisessä oppilaitoksessaan. Hänellä oli myös oma suunnittelutoimisto. Vuodesta 1924 aina 1950-luvulle hän toimi Helsingin kaupungin puutarhaneuvojana ja opasti kaupunki- ja palstaviljelijöitä käytännönläheisesti. Koch teki Helsingin kaupungille puutarhasuunnitelmat muun muassa Herttoniemen, Vallilan, Kumpulan ja Talin siirtolapuutarhoihin ja suunnitteli sodan jälkeen istutuksia ja pihoja, joista kansainvälistä huomiota ovat saaneet Puu-Käpylän työväenkortteli, Kallion Torkkelinmäki, Kone ja Silta -osakeyhtiön korttelipiha Vallilassa sekä Olympiakylän puutarha-alue. 
Koch oli myös perustamassa vuonna 1946 puutarha- ja puistosuunnittelijoiden ammatillista yhdistystä, Suomen puutarha-arkkitehdit ry:tä, jonka nimeksi muutettiin vuonna 1979 Suomen maisema-arkkitehdit – Finlands Landskapsarkitekter. 
Kochin opit ja julkaisut.
Lähtökohtana Kochin suunnittelutyölle oli puutarhan tarkoituksenmukaisuus; luonnonmukainen ja kaunis puutarha ilahduttaisi kaikkina vuodenaikoina. Ihminen tarvitsi hänen mukaansa kukkia vastapainoksi myös synkkinä lama- ja sota-aikoina. Koch kirjoitti työnsä ohessa käytännönläheisiä puutarhakirjoja, joiden välityksellä hänen suunnittelemansa mallipihat levisivät puutarhaharrastajien parissa ympäri Suomen.
Anna Estarriola

Anna Estarriola (s. 14. marraskuuta 1980 Banyoles, Katalonia, Espanja) on katalonialaissyntyinen taiteilija, joka asuu ja työskentelee Helsingissä. Hän on opiskellut Kuvataideakatemiassa vuosina 2004–2009. Tätä ennen hän opiskeli tanssia ja kuvanveistoa Barcelonassa. Estarriolan teokset yhdistävät videotaidetta, kuvanveistoa, tanssia ja performanssia. Ne käsittelevät usein yleismaailmallisia kysymyksiä, kuten elämän tarkoitusta. Estarriola sai vuonna 2015 Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen AVEK-palkinnon.
Vuosien 2015–2016 aikana Anna Estarriolan töitä on ollut esillä useaan otteeseen Helsingissä. Estarriolan performanssiesitys, SHOW esitettiin Galleria Sinnessä lokakuussa 2015. Mad Housessa aiemmin ensiesityksensä saanut Ventriloquized-performanssi esitettiin puolestaan vuoden 2015 AAVE-festivaaleilla. Estarriolan Related to Glory -teossarjan päätösnäyttely oli Huuto-galleriassa 2015. Estarriolan teoksia oli esillä myös Kuvataideakatemian Praxis-maisteriohjelman kuratoimassa Cinematic Senses -yhteisnäyttelyssä Exhibition Laboratoryssä syksyllä 2015.
Talvella 2016 Estarriolan teokset olivat osana Phenomenal-näyttelyä Forum Boxissa. Tämän lisäksi Estarriolan töitä on ollut nähtävissä esimerkiksi Purnun kesänäyttelyssä sekä Galleria Pleikussa Berliinissä.
Omar Cisneros

Omar Cisneros Bonora (s. 19. marraskuuta 1989 Nuevitas) on kuubalainen juoksija, joka kilpailee pääosin 400 metrin aitajuoksussa. Cisneros on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 67 kilogrammaa.
Cisneros on osallistunut kaksiin kesäolympialaisiin, vuosina 2008 ja 2012. Vuonna 2012 Lontoossa hän selviytyi semifinaaliin 400 metrin aidoissa. MM-kilpailuihin Cisneros on osallistunut kolmesti, vuosina 2009, 2011 ja 2013. Vuonna 2013 Moskovassa Cisneros sijoittui 400 metrin aitojen finaalin neljänneksi. 
Pan-Amerikan kisoista Cisnerosilla on kaksi kultaa. Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuista hänellä on kaksi kultaa ja yksi pronssia ja Keski-Amerikan ja Karibian kisoista yksi kulta.
Maissi Erkko

Maissi (Maria Aurora) Erkko (o.s. Holländer; 4. kesäkuuta 1872 Nauvo – 1. syyskuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen yhteiskunnallinen vaikuttaja, joka tunnetaan "Päivälehden" (sittemmin "Helsingin Sanomat") päätoimittajan Eero Erkon puolisona. Hänen vanhempansa olivat apulaislääninrahastonhoitaja Johan Fredrik Holländer ja Aurora o.s. Holländer.
Koulutus.
Käytyään Turun suomalaisen tyttökoulun Maissi Holländer opiskeli Helsingin Aleksanderin-yliopiston (nyk. Helsingin yliopisto) yksityisessä sairasvoimistelulaitoksessa ja Arvedsonin opistossa Tukholmassa. Hän toimi sairasvoimistelijana ja hierojana ennen avioitumistaan Eero Erkon kanssa.
Perhe.
Maissi Holländer avioitui Eero Erkon kanssa 5. kesäkuuta 1894. Eero Erkko oli Päivälehden perustajia, lehden päätoimittaja ja keskeinen omistaja. Avioliitosta syntyi kolme lasta: Eljas (1895−1965), Paavo (1896−1936) ja Eero Olavi (1899−1969).
Kun Eero Erkko karkotettiin kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin määräyksestä maasta 1903, Maissi ja lapset seurasivat häntä maanpakoon New Yorkiin, Yhdysvaltoihin. New Yorkin vuosina Maissi Erkko hoiti miehensä liiketoimien kirjanpitoa. Erkot pääsivät palaamaan takaisin Suomeen 1905.
Yhteiskunnallinen vaikuttaja.
Maissi Erkko osallistui aktiivisesti yhteiskunnalliseen toimintaan. Hän oli muun muassa perustamassa vuonna 1902 perustuslaillisten suomenmielisten naisten keskustelupiiriä, Nuorsuomalaista naisklubia sekä venäläistämistoimenpiteitä vastustaneen kagaalin rinnakkaisjärjestöä, naiskagaalia. Naiskagaalin tehtäviin kuului muun muassa kiellettyjen painotuotteiden (esim. Vapaita lehtisiä/Fria Ord -lehden) salakuljetus ja jakelu, salaisten viestien välittäminen sekä varojenkeruu. Suomalaisessa Naisliitossa Maissi Erkko toimi sen Helsingin yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana 1907−1908. 
Kun Suomea koetteli ankara katovuosi 1902, Maissi Erkko osallistui hätäapua varten perustetun toimikunnan toimintaan. Vuonna 1918 hän oli perustamassa Suomen Rannikkosotilaiden Huoltoyhdistystä. Hän kuului myös Suomen Laivaston naisliiton johtokuntaan. 
Viron vapaussodan (1918−1920) avustustoimikunnassa Maissi Erkolle kuului useita tehtäviä: hän toimi puheenjohtajana sairaaloiden vaate- ja sisustamisosastossa ja hoiti lisäksi komitean sairaalan taloudenhoitajan tehtäviä. Näistä ansioistaan Maissi Erkko sai tunnustukseksi Viron vapausristin ja Suomen Valkoisen Ruusun ansiomerkin.
Vuonna 1919 Maissi Erkko valittiin varajäseneksi kirkollis- ja opetusministeriön nimeämään elokuvatarkastuslautakuntaan.
Sanoma Osakeyhtiön johtokunnan jäsen.
Eero Erkon kuoltua 1927 Maissi Erkko toimi aktiivisesti Sanoma Osakeyhtiössä. Johtokunnan jäsenenä ja lehden päätoimittajan Eljas Erkon äidin ominaisuudessa hän seurasi yhtiön tapahtumia tiiviisti aina kuolemaansa (1.9.1936) saakka.
Berit Paatsi

Berit Linnea Paatsi, ent. Björkell, (18. lokakuuta 1909 Ruokolahti - 4. helmikuuta 2000, Kuopio) oli suomalainen maanmittausinsinööri. 
Paatsi syntyi Ruokolahdella 1909 ja oli kuollessaan 91 vuoden ikäinen. 
Paatsi valmistui ylioppilaaksi 1929 yksityisluokilta Helsingissä 1929 ja suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuosina 1931–1936. Valmistuessaan Paatsi oli Suomen toinen naispuolinen maanmittari Sirkka Liakan jälkeen.
Paatsi työskenteli maanmittausharjoittelijana kesäisin ennen opintojensa alkua. Harjoittelun Paatsi suoritti Nurmeksen korpimaastossa, ja auskultanttiaikanaan Paatsi toimi Kaavilla ja Juankoskella. Auskultantin tehtäviin kuuluivat usein ne hankalimmat työtehtävät ja vaikeasti saavutettavat kohteet.
Sotien jälkeen Paatsin työllisti siirtoväen asuttaminen. Hän työskenteli Kuopion ja Uudenmaan läänien maanlunastuslautakunnissa 1946–1950. Elämäntyönsä Paatsi teki toimitusmaanmittarina Leppävirran ja Vehmersalmen kunnissa Kuopion läänissä vuosina 1950–1972. Siirtyessään eläkkeelle vuonna 1972 Paatsi oli ainoa naismaanmittari, joka oli työskennellyt toimitusinsinöörinä kentällä koko virka-aikansa. Paatsi muistetaan tarmokkaana ja voimakastahtoisena virkanaisena, joka pyrki työssään tarkkuuteen, oikeudenmukaisuuteen ja päätösten huolelliseen harkintaan. 
Paatsi oli mukana perustamassa Suomen Akateemisen Urheiluliiton naisjaostoa. Lotta-Svärd -järjestöön Paatsi liittyi Kuopiossa vuonna 1936. Talvisodassa hän palveli ilmavalvonnassa Laatokan Karjalassa ja jatkosodassa kirjurin työtehtävissä Itä-Karjalan sotilassairaaloissa. Talvisodassa toimi 15.1.40 alkaen myös Rakennuspataljooan 4:ssä, joka tuolloin linnoitti Jänisjokilinjaa, pataljoonan postikonttorinhoitajaksi määrättynä.
Charly Musonda

Charles ”Charly” Musonda Junior (s. 15. lokakuuta 1996 Bryssel) on sambialaisia sukujuuria omaava belgialainen jalkapalloilija, joka edusti viimeksi Englannin Valioliigassa pelaavaa Chelseaa. Oikeajalkainen Musonda on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Musonda siirtyi vuonna 2012 kasvattajaseurastaan Anderlechtistä englantilaisen Chelsean juniorijoukkueeseen. Hän voitti seuran nuorten joukkueen paidassa kaudella 2014–2015 UEFA Youth Leaguen. Tammikuussa 2016 Musonda siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Espanjan Primera Divisiónin Real Betisiin. Hän teki pääsarjadebyyttinsä seuraavassa kuussa Valenciaa vastaan ja avausmaalinsa seuraavalla kierroksella Deportivo La Coruñan verkkoon. Tammikuussa 2018 Musonda siirtyi lainalle Skotlannin Valioliigaan Celticin riveihin toukokuuhun 2018 ulottuvalla sopimuksella. Seuraavat kaksi kautta hän oli lainalla Eredivisien Vitessessä, mutta pystyi polvivamman vuoksi pelaamaan vain neljä liigaottelua. Kyseinen vamma piti hänet sivussa kentiltä yli kaksi vuotta. Hän pelasi Chelsean ykkösjoukkueessa vain seitsemän ottelua, kaikki kaudella 2017–2018. Hänen sopimuksensa seuran kanssa päättyi kesällä 2022.
Musonda on pelannut Belgian nuorten maajoukkueissa. Hän voisi edustaa aikuisten maajoukkuetasolla Belgian sijasta myös Sambiaa, jossa hänellä on sukujuuria.
Musondan isä Charly Musonda pelasi suurimman osan urastaan Anderlechtissä kuuluen myös Sambian jalkapallomaajoukkueeseen. Myös Musondan veljet Tika ja Lamisha ovat pelanneet Chelsean juniorijoukkueessa.
Hilkka Rahikainen

Hilkka Rahikainen (oik. Hilkka Rahikainen-Haapman, s. 1935) on designyhtiö Marimekossa työskennellyt yhtiön visuaalisesta ilmeestä vastannut taiteellinen johtaja. Rahikainen kuuluu designtalon historiassa vähemmälle huomiolle jääneisiin, vaikka hänen vaikutuksensa yhtiöön oli merkittävä.
Marimekon perustaja Armi Ratia palkkasi Hilkka Rahikaisen vuonna 1961. 
Ratian pojan Ristomatti Ratian mukaan Rahikainen loi Marimekon visuaalisen ilmeen ja vastasi siitä. Lisäksi hän suunnitteli yritykselle kankaita ja pikkutavaroita. Eri yhteyksissä Rahikaista on tituleerattu niin taiteelliseksi johtajaksi kuin suunnittelujohtajaksi. 
Rahikaisesta sanottiin, että hän oli "yksi niistä harvoista, jonka tyylitajuun Ratia täysin luotti. Se on erityisansio, jonka muut muistavat edelleen mainita". Rahikaista kuvaillaan myös Ratian "luottonaiseksi". 
Armi Ratian jälkeen Marimekon johdossa ehti olla useampi lyhytaikainen toimitusjohtaja, kunnes vuonna 1991 rahoitusvaikeuksiin ajautuneen yhtiön osti Kirsti Paakkanen. Hänkin arvosti Rahikaista paljon "Marimekko – suuria kuvioita" -kirjan mukaan Paakkanen antoi Rahikaiselle kunnian Marimekon klassikkokankaiden uudelleenkeksimisestä 1990-luvun lopulla.
Julkisuudessa Hilkka Rahikainen on ollut omasta halustaan esillä vain vähän. Esimerkiksi vuonna 2015 ilmestyneeseen Into-kustannuksen "Marimekko – suuria kuvioita" -teokseen Rahikainen ei antanut haastattelua.
"Suomen Kuvalehteen" Rahikainen antoi haastattelun vuonna 1991. Siinä hän luonnehti työtään Marimekossa kertomalla, että "se oli intuitiivista päivän ja tilanteen mukaan liikkuvaa tietoa. Se oli kuin nahkojen sisällä olevaa tietoa samalla tavalla kun ihminen on minä itse, mutta kasvaessaan, vanhetessaan, ympäristön muuttuessa täytyy sen minä itsen kulkea mukana kaikessa hukkaamatta sitä itseään". Vuonna 1986 Rahikainen oli mukana toimittamassa Marimekon siihenastista taivalta käsitellyttä teosta "Marimekkoilmiö".
Pirkko-Liisa Kalliomäki

Pirkko-Liisa Kalliomäki, o.s. "Salonen", (18. maaliskuuta 1942 – 17. maaliskuuta 2002) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori (1977), tekniikan lisensiaatti (1968) ja professori. 
Kalliomäki työskenteli yli kymmenen vuotta Työterveyslaitoksella. Vuonna 1977 hän väitteli tohtoriksi lääketieteen alalta otsikkonaan "Measurement of magnetic lung contamination in vivo: Evaluation of the method and its application to arc welders". Kalliomäki kirjoitti yhdessä aviopuolisonsa (vuodesta 1964) mittaustekniikan professori Kalevi Kalliomäen kanssa useita julkaisuja, jotka käsittelivät teollisuuden metallipölyn vaikutusta ja mittaamista keuhkoissa. Pirkko-Liisa Kalliomäellä on ollut kolme nyttemmin jo rauennutta patenttia, jotka liittyivät verianalysaattoriin.
Kirsi Kaulanen

Kirsi Elina Kaulanen (s. 1969 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä, joka asuu ja työskentelee Porvoossa. Kaulasen materiaalina on usein laserleikattu, kiillotettu ruostumaton teräs. Hän on kuvannut teoksissaan muun muassa suomalaisia uhanalaisia kasveja. Kaulaselle myönnettiin Suomi-palkinto 2022.
Kaulanen on syntynyt Helsingissä, mutta asunut lapsuutensa ja nuoruutensa Äkäslompolossa, Ylläksellä.
Kaulanen on opiskellut Lapin taidekoulussa (1988–1989), Kankaanpään taidekoulussa (1989–1993) sekä Tallinnan taidekorkeakoulussa (1993–1994). Hän on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun Pallas-ohjelmasta vuonna 2004. Kaulanen on ollut myös kuvanveistäjä Tapio Junnon (1940–2006) assistenttina.
Kaulanen on osallistunut näyttelyihin sekä Suomessa että ulkomailla vuodesta 1988.
Kaulasen teosten kiiltävä ja heijastava pinta luo aineettomuutta kontrastina materiaalin kovuudelle ja painavuudelle. 
Kasviaiheiden muodot tuovat mieleen kasvioihin kuivatut kasvit. Helsingin Musiikkitalon veistokseen "Gaia", 2011 Kaulanen on luonut ornamentiikkaa 28:sta Suomen uhanalaisen kasvin silhueteista. Kaulasen julkisia teoksia ovat myös vuonna 2013 Kotkassa julkistettu "Pylväspyhimykset" ja Porvoossa sijaitseva "Valtiopäivätriptyykki" vuodelta 2009.
Kaulanen voitti presidentti Mauno Koiviston muistomerkin suunnittelukilpailun ehdotuksellaan "Välittäjä". Muistomerkkikilpailuun tuli 110 ehdotusta. Teos paljastettiin Pikkuparlamentinpuistossa Helsingissä.25. marraskuuta 2023, jolloin tuli kuluneeksi sata vuotta presidentti Koiviston syntymästä. Teoksen materiaali on kiillotettu ruostumaton teräs.
Helsingin Urheilijat -41

Helsingin Urheilijat -41 oli helsinkiläinen koripalloseura. Se pelasi miesten SM-sarjassa vuosina 1954–1959 yltäen parhaimmillaan neljänneksi kaudella 1955.
Joukkueen valmentajina SM-sarjassa toimivat kausilla 1955–1956 sekä 1959 Jaakko Pesonen ja kausilla 1957–1958 Tapio Pöyhönen. Vuonna 1954 ei merkittyä valmentajaa ollut. HU -41:stä edustivat SM-sarjapelaajina muun muassa Suomen maajoukkuepelaajat Kalevi Heinänen, Pauli Hill, Matti Köli ja Taisto Ravantti.
Kati Juurus

Kati Juurus on suomalainen toimittaja, käsikirjoittaja ja dokumenttielokuvaohjaaja. Hän on toiminut vuosina 1995–1996 Unicefin Etelä-Aasian jaoston tietovirkailijana, vuosina 1996–2003 "Helsingin Sanomien" toimittajana ja vuodesta 2003 alkaen Yleisradiossa dokumenttituotantojen parissa.
Käsikirjoitus- ja ohjaustyöt.
Juurus käsittelee ajankohtaisia ja vaikeita aiheita laajalla skaalalla pienipalkkaisten asemasta ("Siivouspäivä" 2012) kehitysavun vaikutuksiin ("Kibera!" 2015). Tutkivaan journalismiin keskittynyt Juurus on dokumentaristiuransa aikana ohjannut ja käsikirjoittanut etenkin televisiotuotantoja. "Kibera!" on nähty myös kotimaisilla ja kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla, kuten International Documentary Festival Amsterdamissa ja Helsingissä järjestettävällä Rakkautta ja anarkiaa -festivaalilla.
Vuonna 2006 Juurus sai viikoittaisen asiaohjelman KOURA-palkinnon tv-dokumenteista "Ensimmäisen valtakunnan vieraana" ja "Tie Guantanamosta". Seuraavana vuonna Juurus voitti kustannusyhtiö Bonnierin Suuren journalistipalkinnon ”laadukkaasta, oivaltavasta ja jopa ainutlaatuisesta” tutkivasta journalismistaan.
Filmografia.
Lähteet:
Sylvi Sääski

Sylvi Ellen Sääski (8. helmikuuta 1912 Joroinen – 10. toukokuuta 1990 Helsinki) oli alavutelainen opettaja ja suomalainen kansanperinteen suurkerääjä. Hänen keräämäänsä perinnettä on tallennettuna Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon yhteensä 8 283 yksikköä. SKS:n lisäksi Sääsken keräämää aineistoa on Kansallismuseossa, Kuopion museossa ja Turun yliopiston kansatieteen laitoksella. Sääski teki useita keruumatkoja vuosien 1937 ja 1956 välillä muun muassa Etelä-Savoon ja Itä-Karjalaan.
Elämä.
Lapsuus- ja kouluvuotensa Sylvi Sääski vietti Savonlinnan Laitaatsillassa Enso Gutzeitin laivastoasemalla. Hänen isänsä Olli Sääski työskenteli Enso Gutzeitilla ja äiti Hilda Maria (o.s. Huupponen) oli kotiäiti. Sylvillä oli neljä sisarusta: Alma, Elsa, Kerttu ja Otto. Sylvi Sääski kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1931 ja samana syksynä hän pääsi opiskelemaan Helsingin yliopistoon suomen kieltä. Vuonna 1937 Sääski suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon. Myöhemmin filosofian maisterin arvon saatuaan hän korotti kansanrunoudentutkimuksen arvosanansa laudaturiksi. Vuosina 1938–1948 Sääski teki opettajan sijaisuuksia eri puolella Suomea. Tämän jälkeen 24 vuoden ajan Sääski toimi suomen kielen lehtorina Alavuden Yhteiskoulussa, mistä hän jäi eläkkeelle vuonna 1973. Eläkepäiviään Sääski vietti ensiksi Alavudella, mutta viimeisiksi vuosikseen hän muutti Helsinkiin.
Keruumatkat.
Ennen toista maailmansotaa Sylvi Sääski keräsi perinnettä kolmena kesänä Heinävedellä, Leppävirralla, Kangaslammilla, Rantasalmella ja Sulkavalla. Näiltä matkoiltaan Sääski sai runsaasti aineistoa. Savolaislähtöisenä kerääminen Savossa olikin hänelle erityisen helppoa. Ollessaan lottakomennuksella Itä-Karjalassa Sääski tutustui Karjalan vepsäläisalueeseen ja vuonna 1943 hän palasi äänisvepsäläisten keskuuteen Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran keruustipendin turvin. Tältä matkaltaan hän sai saaliikseen lähinnä loitsuja ja uskomustarinoita. Sylvi Sääski läksi kaikille keruumatkoilleen yksin kulkuneuvonaan polkupyörä ja yleensä hän yöpyi jossakin kylän taloista. Vuonna 1944 Sääski matkusti Porin lähelle Pihlavaan ja Reposaareen haastattelemaan Inkerin pakolaisia. Epävarma aika ei ollut paras mahdollinen keruulle, mutta Sääski sai kerättyä kuitenkin jonkin verran Inkerin ortodoksien häätapoja. Viimeisellä keruumatkallaan vuonna 1956 Sääski keräsi karjalaisen siirtoväen perinnettä Alavudella, Konnevedellä ja Rautalammilla. Sodan loputtua loppuivat Sääsken varsinaiset keruumatkat, mutta perinnettä Sääski merkitsi muistiin vielä eläkepäivilläänkin ja osallistui ahkerasti eri organisaatioiden mitä moninaisimmista aiheista järjestämiin kyselyihin.
Ildikó Lehtinen

Ildikó Lehtinen (s. 1948 Budapest) on suomalais-ugrilaisen kansatieteen dosentti Helsingin ja Turun yliopistoissa. Koulutukseltaan hän on filosofian tohtori. Hän on toiminut Suomen kansallismuseon Kulttuurien museon intendenttinä ja tutkijana. Hänen erikoisalaansa ovat suomalais-ugrilaiset historialliset korut ja kansanpuvut. Lehtinen on syntynyt Unkarissa, mutta hänellä on Suomen kansalaisuus. 
Lehtinen aloitti työt Suomen kansallismuseossa vuonna 1971. Siellä hän siirtyi kuva-arkiston kautta kansatieteelliselle osastolle. Lehtinen pääsi mukaan rakentamaan museon pysyvää suomalais-ugrilaista näyttelyä, ja se sai Lehtisen kiinnostumaan kansanpuvuista sekä suomalais-ugrilaisesta kulttuurista. Aluksi hän tutki aihetta museokokoelmien kautta, mutta vuodesta 1981 lähtien hän on tehnyt myös kenttätöitä erityisesti marien, mutta myös muiden sukukansojen, kuten hantien, mordvalaisten ja udmurttien parissa. Myös naisten elämä on ollut Lehtistä kiinnostava aihe. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994 ja hänen väitöskirjansa "Tscheremissicher Schmuck. Ethnographische Untersuchung" käsitteli marien koruja naisten näkökulmista sekä naisen aseman kautta. 
Lehtinen on julkaissut ja toimittanut runsaasti artikkeleita sekä teoksia esimerkiksi suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen kulttuurihistoriasta, marilaisista rakennuksista ja puvuista. Vuosina 2001–2012 Lehtinen on ollut järjestämässä eri pohjoisten kansojen kulttuuriperintöä käsitteleviä näyttelyitä Kulttuurien museossa. Lisäksi hän on vetänyt erilaisia verkkonäyttelyhankkeita Venäjän suomalais-ugrilaisten museoiden kanssa. 
Lehtinen toimi pitkään M. A. Castrénin seuran puheenjohtajana. Seuran lukuisat hankkeet ovat edistäneet Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuuriperintöä sekä niiden nykyistä asemaa. Näiden toimien ansiosta Lehtinen on valittu muun muassa Marin tasavallan ja Hanti-Mansian kunniakansalaiseksi. Hän on myös ollut Suomalais-Ugrilaisen Seuran johtokunnan jäsen sekä mukana kansatieteilijöiden Ethnos ry:ssä. Vuonna 2015 Lehtinen nimitettiin Kalevalaisten Naisten Liiton puheenjohtajaksi.
Hilja Raviniemi

Lahja Hilja (Hili) Raviniemi (o.s. Sievänen, vuoteen 1946 Nieminen, 19. tammikuuta 1915 Lahti – 14. toukokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen valokuvauksen harrastaja ja kemisti. Hän oli keskeinen vaikuttaja suomalaisen harrastajavalokuvauksen kentällä 1940–1950-luvulla. 
Raviniemi oli aloittanut valokuvausharrastuksen 1930-luvulla. Vuonna 1943 hän liittyi Helsingin Kameraseuraan jossa toimi aktiivisesti kuolemaansa saakka. Raviniemi oli yksi harvoja naispuolisia valokuvayhdistysaktiiveja omana aikanaan. Hän kannusti aktiivisesti myös muita naisvalokuvaajia ja perusti vuonna 1963 Kameraseuran ”tyttöjen kerhon” tukemaan naisten valokuvausharrastusta. Helsingin Kameraseuran lisäksi Raviniemi toimi myös valokuvauksen harrastajayhdistysten valtakunnallisessa kattojärjestössä Suomen Kameraseurojen Liitossa. Hän toimi, ensimmäisenä naisena, liiton puheenjohtajana vuosina 1959–1960 ja varapuheenjohtajana 1961 alkaen. Hän vastasi muun muassa liiton ulkomaanasioista sekä käynnisti liiton kurssitoiminnan. Lisäksi Raviniemi toimi Kamera-lehden toimitussihteerinä 1951–1955, Suomen Kameraseurojen Liiton näyttelysihteerinä 1953 ja Suomen Valokuvaajan toimitussihteerinä 1956–1960 sekä Kameraseuran Uutisten päätoimittajana 1963–1965. 
Raviniemi opiskeli Helsingin yliopistossa kemiaa ja valmistui filosofian maisteriksi pääaineenaan fysikaalinen kemia. Hän oli työssä Helsingin yliopiston kuvalaitoksen laboratoriossa ja saattoi työnsä ansiosta ottaa muun muassa röntgenkuvia kasveista.
Hilja Raviniemi oli naimisissa Kamera-lehden ensimmäisen päätoimittajan Eero Raviniemen kanssa.
Raakel Kuukka

Raakel Anne Kuukka (3. lokakuuta 1955 Anjala – 19. kesäkuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija. Hän teki valokuva- ja videoteoksia 1980-luvun alusta lähtien.
Ura.
Kuukka syntyi Muhniemen kylässä Anjalassa. Hän valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta kuvataideopettajaksi 1979 ja valokuvaajaksi vuonna 1988, ja hänellä oli useita näyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Kuukan taiteen keskeisiä aiheita ovat koti ja perheenjäsenet. Hän kuvasi sisaruksiaan, vanhempiaan ja lapsuudenkodin pihapiiriä Anjalankoskella. Kuvissa esiintyvät myös kodin tutut esineet, kankaat ja peitteet. Myöhemmin Kuukan tärkeäksi kuvauskohteeksi tuli hänen suomalais-ghanalainen tyttärensä Amare Kuukka (s. 1996), joka tunnetaan nykyään rap-artisti Yeboyahina.
Läheisten ja kotiympäristön kuvaaminen kasvaa Raakel Kuukan aiheena yksityisestä yleiseen. Teemoja ovat naisten elämänkaari ja identiteetti, siirtolaisuus, monikulttuurisuus ja läheisen kuolema. Eikä kysymys ole vain menneisyyden muistoista, kuten Raakel Kuukka itse huomautti, vaan nykyhetkestä:
”Olen ensimmäisen polven kaupunkilainen. Sielunmaisemani on maaseutu. Keskeinen kuvasto syntyy kotipihalla Muhniemellä, Anjalankoskella. Kysymys ei mielestäni ole pelkästään muistoista. Muisti ja se mikä olen ja mistä tulen ovat tässä hetkessä. Ihminen on muistinsa muodostama kokonaisuus.”
Aino Takala

Aina (Aino) Emilia Takala (o.s. Seppäläinen, 28. toukokuuta 1882 Jyväskylän mlk – 9. toukokuuta 1972 Jyväskylä) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuonna 1917. Sisällissodan aikana hän työskenteli punaisten hallinnossa ja vietti sodan jälkeen kolme vuotta pakolaisena Ruotsissa.
Elämä ja ura.
Jyväskylän maalaiskunnan Keljossa syntyneen Takalan vanhemmat olivat Vilhelm Seppäläinen (s. 1844) ja Maria Samulintytär Tikkamäki (s. 1845). Kirjaltajana työskennellyt Takala liittyi Jyväskylän työväenyhdistykseen jo 1900-luvun alkuvuosina, ja oli sen edustajana muun muassa vuonna 1906 Oulussa järjestetyssä SDP:n puoluekokouksessa. Hän toimi myös Sosialidemokraattisen naisliiton piirisihteerinä sekä Vaasan läänin itäisen vaalipiirin kiertävänä puhujana. 
Takala valittiin kansanedustajaksi vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. Eduskunta kokoontui vasta huhtikuussa 1917, ja sen hajottamisen jälkeen lokakuussa 1917 pidetyissä vaaleissa hän jäi varasijalle. Marraskuun yleislakon aikana Takala oli Jyväskylän vallankumousneuvoston jäsen.
Sisällissodan puhjetessa Takala oli Kirjatyöntekijäin Liiton asioissa Helsingissä, eikä päässyt enää palaamaan rintamalinjan yli kotiinsa Jyväskylään. Sodan aikana Takala työskenteli Oskari Tokoin johtamassa kansanvaltuuskunnan elintarvikeosastossa. Helsingin taistelun alla hän pakeni punaisten johdon mukana Viipuriin ja sieltä kaupungin valtauksen jälkeen Vaasaan vältettyään joutumasta valkoisten käsiin. Syksyllä Takala kuuli huhuja uhkaavasta vangitsemisestaan ja siirtyi Tornion kautta Ruotsiin, jossa hän asettui Tukholmaan ja työskenteli kirjapainossa. 
Joulukuussa 1921 Takala matkusti salaa Vaasaan ja palasi helmikuussa perheensä luokse Jyväskylään, jossa hänet pidätettiin välittömästi. Jyväskylässä suoritettujen kuulustelujen jälkeen Etsivä keskuspoliisi kuulusteli Takalaa vielä Helsingissä. Huhtikuussa hän sai sisällissodan aikaisen toimintansa johdosta syytteen valtiopetoksesta. Marraskuussa 1922 Turun hovioikeus tuomitsi Takalan kolmen vuoden kuritushuonerangaistukseen, mutta armahduslakien nojalla hän kärsi tuomionsa ehdonalaisena.
Paluunsa jälkeen Takala vaikutti muun muassa Jyväskylän työväenyhdistyksen hallituksessa ja toimi Jyväskylän sosialidemokraattisen naisyhdistyksen puheenjohtajana. Hän oli myös Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen, ja oli 1930-luvulla ehdokkaana eduskuntavaaleissa.
Perhe.
Aino Takalan puoliso oli asemamies Otto Takala.
Liisa Laine

Liisa Laine (25. maaliskuuta 1936 Oulu – 8. elokuuta 2020 Helsinki) oli ensimmäisiä naispuolisia uutistenlukijoita suomenkielisissä tv-uutisissa. 
Laine työskenteli Suomen televisiossa syksystä 1958 alkaen. Uutisiin Laine siirtyi vuonna 1962, kun silloinen uutispäällikkö Erkki Raatikainen houkutteli hänet ohjaajaksi. Keväällä 1968 Laine siirtyi ns. kakkosjuontajaksi, lukemaan sähkeuutisia ja myöhäisillan lyhyitä lähetyksiä. 1970-luvulla Laine luki myös pääuutislähetyksiä Heikki Kahilan ja Heimo Tauriaisen lomatuuraajana. 
Laine ei kuitenkaan ollut ensimmäinen naisuutistenlukija Yleisradiossa. Ruotsinkielisen TV-nyttin puolella Astrid Gartz oli aloittanut uutistenlukijana hieman aikaisemmin. Myös suomenkielisissä uutisissa Kristiina Alatalo ja Ritva Salonen lukivat uutisia jo 1960-luvun alussa. Kuitenkin vakituisina uutistenlukijoina tuolloin toimivat ainoastaan miehet. Laine päätyi uutistenlukijaksi naistyöntekijöiden vaadittua tasa-arvoa toimituksiin sekä työnjohdon haluttua naislukijoita uutisiin. Liisa Laine työskenteli uutisissa vuoteen 1996 saakka.
Aili Nenola

Aili Annikki Nenola (vuosina 1966–1988 Nenola-Kallio; s. 27. lokakuuta 1942 Haukipudas) on suomalainen professori emerita, folkloristiikan tutkija, monitieteisen ja kriittisen naistutkimuksen uranuurtaja ja Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan dekaani 2004–2006.
Elämä ja ura.
Aili Nenola aloitti yliopisto-opintonsa Turun yliopistossa 1962 opiskelemalla suomen kieltä, ja toimi samalla folkloristiikan professori Lauri Hongon tutkimusapulaisena, sekä laitosneuvoston opiskelijajäsenenä. Vuonna 1971 Nenola laati kandidaatin työnsä inkeriläisistä itkuvirsien perinteestä. Tutkimus inkeriläisnaisten perinteistä innotti Nenolan lukemaan naisten asemasta ja feministisestä teoriasta enemmän, ja pian hän ryhtyi edistämään naistutkimusta päätoimisesti. 
Vuonna 1982 Nenola väitteli kansanrunoudentutkimuksen ja uskontotieteen tohtoriksi inkeriläisiä itkuvirsiä käsittelevällä tutkimuksellaan "Studies in Ingrian Laments". Lopulta laaja tutkimus koottiin yksiin kansiin, ja "Inkerin itkuvirret – Ingrian Laments" julkaistiin kirjaksi vuonna 2002. Nenola asettui Helsingin yliopiston humanistisen tiedekunnan ensimmäiseksi naispuoliseksi dekaaniksi vuonna 2004.
Aili Nenola työskenteli yliopistourallaan Turun, Helsingin ja Oulun yliopistossa sekä Suomen akatemiassa. Hän toimi uransa aikana tutkijana, professorina, tutkimushankkeen johtajana ja dekaanina. 
Eläkkeelle Nenola siirtyi 2007 Helsingin yliopistosta humanistisen tiedekunnan dekaanikauden ja Kristiina-instituutin naistutkimuksen määräaikaisen professuurin päätyttyä.
Tutkimuksen ja opetuksen rinnalla Aili Nenola toimi aktiivisesti tieteellisissä yhdistyksissä ja tiede- ja yliopistohallinnossa. Aili Nenola on toiminut mm. Suomen Akatemian Kulttuurin ja yhteiskunnan tutkimuksen toimikunnan puheenjohtajana, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran esimiehenä ja Tukinainen ry:n hallituksen jäsenenä.
Naistutkimuksen synty ja kehitys.
Aili Nenolan rooli naistutkimuksen oppiaineen synnyssä on keskeinen. Hän oli mukana 1982 perustamassa Turun tutkijanaiset ry:n toimintaa ja johtamassa projektia, jonka pohjalta naistutkimuksen oppiaineen ensimmäinen oppikokonaisuus aloitti Turussa vuonna 1988. 
Vuonna 1990 Nenola aloitti valtakunnallisen naistutkimuksen jatkokoulutusverkoston ohjaajana, ja vuonna 1995 Naistutkimuksen Sukupuolijärjestelmä-tutkijakoulun johtajana. Naistutkimus saavutti täysmittaisen oppineen aseman Nenolan johdolla vuonna 2003, kun sitä saattoi opiskella yliopistossa pääaineena.
Yksityiselämä.
Aili Nenola oli naimisissa tutkija Jussi Kallion kanssa vuosina 1966–1988. He saivat kaksi lasta, joista Helena Kallio on näyttelijä-kirjailija. Vuodesta 1995 Nenolan avopuoliso oli kirjallisuudentutkija Pertti Karkama.
Ernst Gräfenberg

Ernst Gräfenberg (26. syyskuuta 1881 – 28. lokakuuta 1957) oli saksalaissyntyinen, Yhdysvaltoihin muuttanut lääkäri (erityisesti gynekologi), joka keksi Gräfenbergin renkaana tunnetun kierukan. Gräfenberg myös muun muassa tutki naisen virtsaputken roolia orgasmissa. G-piste eli Gräfenbergin piste on nimetty hänen mukaansa.
Ura.
Gräfenberg opiskeli lääketiedettä Göttingenissä ja Münchenissä, ja valmistui tohtoriksi 10. maaliskuuta 1905. Sen jälkeen hän työskenteli aluksi silmätautiopin parissa Würzburgin yliopistossa, mutta siirtyi sitten obstetriikan ja gynekologian pariin Kielin yliopistoon. Vuonna 1910 Gräfenberg työskenteli gynekologina Berliinissä, ja vuonna 1920 hänellä oli toimisto Kurfurstendammissa. Hän oli berliiniläisen Britzin kunnallissairaalan päägynekologi, ja rupesi tutkimaan ihmisen lisääntymisen fysiologiaa Berliinin yliopistossa.
Vuonna 1981 Addiego et al. nimesivät G-pisteen Gräfenbergin mukaan.
Kun natsismi valtasi alaa Saksassa, Gräfenbergin, joka oli juutalainen, tuli erota Britzin kunnallissairaalan gynekologian ja obstetriikan johtopaikalta vuonna 1933. Vuonna 1934 Hans Lehfeldt yritti suostutella Gräfenbergiä lähtemään Natsi-Saksasta. Gräfenberg kuitenkin kieltäytyi, koska arveli olevansa turvassa sen takia, että hänen asiakkainaan oli korkea-arvoisten natsijohtajien vaimoja. Vuonna 1937 hänet kuitenkin pidätettiin, ja hän pääsi vapaaksi Margaret Sangerin maksamia lunnaita vastaan. Vuonna 1940 Gräfenberg muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän harjoitti gynekologin ammattia New Yorkissa.
Yksityiselämä.
Gräfenbergin vanhemmat olivat Salomon Gräfenberg (1834–1918) ja Minna Gräfenberg (o.s. Eichenberg, 1845–1910). Ernst Gräfenberg oli hetken aikaa naimisissa kirjailija R. G. Waldeckin kanssa. Gräfenberg kuoli 28. lokakuuta 1957 New Yorkissa.
Sophie Wilson

Sophie Wilson (s. 1957 Leeds, Englanti; syntyjään Roger Wilson) on brittiläinen tietojenkäsittelytieteilijä ja ohjelmistosuunnittelija. 
Wilson oli opiskellut matematiikkaa ja tietotekniikkaa Cambridgessä ja suunnitteli lehmien syöttölaitteen, joka perustui MOS 6502 -prosessoriin. Wilson sai Acorn Computersin perustajalta Hermann Hauserilta tehtävän suunnitella tietokone, joka julkaistiin maaliskuussa 1979 nimellä Acorn System 1 Acorn Computersin ensimmäisenä tuotteena. Tietokone oli harrastelijoille suunnattu varhainen mikrotietokone.
Wilson ja Steve Furber suunnittelivat yhdessä BBC Micron yhdessä Acorn Atomin suunnittelijoiden kanssa. Tietokonetta käytettiin brittikouluissa opetustarkoituksiin ja sitä myytiin 1,5 miljoonaa kappaletta. 
Wilson ja Furber suunnittelivat ARM-prosessorin (aluksi "Acorn RISC Machine", myöhemmin "Advanced RISC Machine"), jota käytettiin ensimmäisinä ARM Development Systemissä (BBC Micron laajennus) ja Acorn Archimedes -tietokoneessa.
2000-luvulla ARM:sta tuli mobiililaitteiden "de facto" suoritin.
Maija Grotell

Maija (Majlis) Grotell (19. elokuuta 1899 Helsinki – 6. joulukuuta 1973 Pontiac, Michigan, Yhdysvallat) oli suomalais-yhdysvaltalainen keraamikko ja opettaja. Grotell teki elämäntyönsä Yhdysvalloissa ja sai vuonna 1934 maan kansalaisuuden. Hänet tunnetaan ”Yhdysvaltain keramiikkataiteen äitinä”.
Grotell valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta mutta ei löytänyt alansa työtä Suomesta. Hän muutti vuonna 1927 New Yorkiin opiskellakseen New York State College of Ceramicsissa. Vuodesta 1927 vuoteen 1938 hän myös toimi alan opettajana useissa New Yorkin oppilaitoksissa. Vuonna 1938 Grotell siirtyi Bloomfield Hillsiin Michiganiin, jossa hänestä tuli Cranbrook Academy of Artin keramiikkaosaston päällikkö. Yksi hänen kollegojaan Cranbrookissa oli arkkitehti Eliel Saarinen. Grotell jäi Cranbrook Academysta eläkkeelle vuonna 1966.
Grotellia pidettiin innovatiivisena ja lahjakkaana opettajana, ja erityisen tunnettu hän oli lasitusteknisistä kokeiluistaan. Saarisen ehdotuksesta hänen lasitetekniikkaansa käytettiin General Motors Technical Center -rakennuksen keraamisessa ulkoseinässä Warrenissa Michiganissa. Grotell palkittiin uransa aikana useilla tunnustuksilla, muun muassa Barcelonan vuoden 1929 maailmannäyttelyssä hän sai Diploma di Colabradorin, Pariisin vuoden 1937 maailmannäyttelyssä hopeamitalin sekä vuonna 1966 Cranbrook Academy of Artin Faculty Medalin. Postuumisti hän sai vuonna 1999 National Council on Education for the Ceramic Artsin myöntämän Excellence in Teaching -tunnustuksen. Grotell piti useita yksityisnäyttelyitä, muun muassa Chicagon Taideinstituutissa (1950), Cranbrookin museossa (1952), Syracusen yliopiston Joe and Emily Lowe Art Centerissä sekä Museum of Contemporary Craftsissa (1967) New Yorkissa. Hänen töitään on monien museoiden kokoelmissa.
Maija Juvas

Maija Juvas (ent. "Maija Guseff", myös nimellä "Maiju Juvas", 22. maaliskuuta 1905 – 28. toukokuuta 1955) oli suomalainen kansatieteilijä ja suomalaisen steinerkoulun perustaja.
Juvaksen vanhemmat olivat Mäntyharjun tuomiokunnan tuomari Leodor (Heliodorus) Guseff (1857–1917) ja Hanna Helena Levander. Hän valmistui Helsingissä ylioppilaaksi vuonna 1923 ja opiskeli sittemmin Helsingin yliopistossa suomen kieltä, kansatiedettä ja taidehistoriaa. 1930-luvulla Juvas kartoitti Sanakirjasäätiön (nyk. Kotus) rahoittamana metsäsuomalaisten murretta yhdessä veljensä vaimon Astrid Reponen-Juvaksen ja Helmi Helmisen kanssa. Vuosien 1930–1932 aikana Juvas keräsi 11 607 sanalappua metsäsuomalaisten murretta.
Myöhemmin 1940- ja 1950-luvuilla Juvas toimi opettajana ja kiinnostui steinerpedagogiikasta. Hän oli mukana perustamassa Suomen ensimmäistä steinerkoulua Kaisu Virkkusen kanssa. Juvas menehtyi syöpään vuonna 1955.
Sari Koski-Vähälä

Sari Koski-Vähälä (s. 1968 Kokkola) on espoolainen kuvataiteilija. Koski-Vähälä on tullut tunnetuksi sekä omasta taiteellisesta tuotannostaan että toimimisestaan osana Hyäryllistä-taiteilijaryhmää (yhteistyössä Jouko Korkeasaaren ja Heli Kurunsaaren kanssa).
Koski-Vähälän teokset ovat usein pieniä veistoksia tai esineteoksia, joiden materiaalina on käytetty erilaista ylijäämä- ja löytöainesta: hiuksia, pureskeltuja purukumeja, poltetun kynttilän steariinia ja teipinpätkiä. Taiteilija on itse kutsunut teoksiaan kolmiulotteisiksi ”keräilyn ja ihmettelyn konkretisoitumiksi, käytetyistä ja säästetyistä materiaalista tehdyiksi asetelmiksi”. Koski-Vähälän luomistyötä ohjaa usein ”hallittu sattuma”, jonka ohjaamana hän lähtee uudelleenrakentamaan kierrätysmateriaaleista erilaisia uusia esineitä ja asetelmia. 
Sari Koski-Vähälä on valmistunut taiteen maisteriksi (TaM) Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 2010. Hän on opiskellut myös Limingan taidekoulussa (1991–1992), Pohjoismaisessa taidekoulussa (1992–1993) ja Lahden taideinstituutissa (1993–1997).
Anna Sinebrychoff

Anna Sinebrychoff (o.s. Tichanoff; 1830 Turku – 1904) oli suomenvenäläisen Sinebrychoffin panimosuvun matriarkka, joka toimi Sinebrychoffin panimon johdossa miehensä, kauppaneuvos Pavel Sinebrychoffin (Paul Sinebrychoff vanhempi) (1799–1883) kuoleman jälkeen. Anna Sinebrychoff nousi aikanaan merkittäväksi helsinkiläiseksi vaikuttajaksi, joka tunnettiin terävänä liikenaisena ja toisaalta hyväsydämisenä ja anteliaana hyväntekijänä. 
Anna Tichanoffin vanhemmat olivat kapteeni Joachim Tichanoff ja Johanna Magdalena Landström ja hän peri ajan käytännön mukaan äidin äitinsä Anna Hendelian etunimen. Joulukuussa 1830 Turussa syntyneestä Anna Fefimona Tichanoffista on käytetty myös nimeä Anna Jefimova Tihanova. Perhe ei ollut venäläinen, vaan viipurilaisia ja karjalaisia kauppiaita. Miehensä kuoltua Johanna Tichanoff muutti 16-vuotiaan tyttärensä kanssa Helsinkiin ja päätyi Paul Sinebrychoffin taloudenhoitajaksi.
19-vuotiaana Anna avioitui Paul Sinebrychoffin kanssa, joka oli häntä yli 30 vuotta vanhempi. Ikäerosta huolimatta avioliitto oli onnellinen. Aluksi Anna keskittyi kodin ja lasten hoitoon. Sinebrychoffin pariskunta oli kiinnostunut kuvataiteesta ja he hankkivat teoksia koteihinsa, Bulevardi 40:een ja Espoossa sijaitsevaan Hagalundin kartanoon. Heillä oli neljä lasta: Nicolas (1856–1896), Maria (1852–1923), Anna (1854–1943) ja Paul nuorempi (1859–1917). Anna maalautti kullekin lapselleen muotokuvansa, jotka teki Albert Edelfelt. Miehensä sairastuttua ja kuoltua Anna otti vastuun perheen liiketoiminnasta. Perheyhtiö muutettiin vuonna 1888 osakeyhtiöksi ja Anna toimi hallituksen puheenjohtajana kuolemaansa asti. Kahdessa vuosikymmenessä hän nelinkertaisti perimänsä omaisuuden arvon, hän omisti muun muassa oblikaatioita ja Yhdyspankin osakkeita. 
Anna tuli tunnetuksi "köyhien äitinä", sillä hän harrasti laajaa hyväntekeväisyyttä ja saattoi auttaa vaikka lahjoittamalla hevosen. Anna Sinebrychoff oli myös innokas puutarhaharrastaja. 
Annan ja Paulin pojat Nicolas ja Paul Sinebrychoff jatkoivat perheen liiketoimintaa, tyttäret Maria ja Anna taas saivat ulkomaisen pensionaattikoulutuksen. Maria von Wahlberg omistautui perheelleen, mutta Anna Kjöllerfeldt toimi osakeyhtiön hallituksessa.
Emilia Chydenius

Emilia Augusta Chydenius (13. kesäkuuta 1844 Helsingin pitäjä – 12. joulukuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen kirjapainon johtaja. 
Chydeniuksen vanhemmat olivat olivat yliopiston asiamies, revisionioikeuden ylikomissaari Anders Johan Chydenius ja kirjapainon johtaja Margareta Sofie Enbom. Toimittaja Anders Herman Chydenius ja professori Johan Jakob Chydenius olivat hänen sisaruksiaan.
Emilia Chydenius johti Helsingissä Simeliuksen perillisten kirjapainoa vuodesta 1886. Hän oli myös yksi kirjapainon omistajista kahden veljensä kanssa heidän perittyään sen äidiltään. Kirjapainon oli perustanut 1819 Jakob Simelius (1785–1826), jonka kuoltua sen toimintaa jatkoi hänen leskensä Maria Simelius (1792–1843).Tämän jälkeen kirjapainoa johti hänen sisarentyttärensä Sofie Chydenius (1811–1886).
Simeliuksen kirjapainosta muodostettiin 1887 osakeyhtiö, J. Simelii Arvingars Boktryckeri Aktiebolag. Sen merkittävin painotyö oli "Finlands Allmänna Tidning" ja "Suomalainen Wirallinen Lehti". Emilia Chydeniuksen johdolla kirjapainon koneita uusittiin ja sen voimanlähteeksi hankittiin höyrykone. Sen jäätyä riittämättömäksi kirjapainossa otettiin 1902 käyttöön sähkö. Vuonna 1890 kirjapainolle rakennettiin Uudenmaankatu 9:n tontille uusi tilavampi painotalo. Kaksi vuotta myöhemmin ostettiin naapuritontti Uudenmaankatu 11 tulevaisuuden laajennuksia varten.
Emilia Chydeniuksen johtamalle kirjapainolle 1900-luvun alku oli vaikeaa, kun senaatti siirsi "Finlands Allmänna Tidningin" ja "Suomalaisen Wirallisen Lehden" painatuksen 1901 omaan kirjapainoonsa. Emilia Chydenius osti 1904 veljenpoikiensa osakkeet yhtiöstä, joten perheyrityksen omistajiksi jäi pelkästään naisia: Emilia Chydeniuksen lisäksi osakkaina olivat hänen veljiensä kaksi leskeä. Emilia Chydeniuksen kuoltua jo seuraavana vuonna hänen tilalleen yrityksen osakkaaksi tuli hänen veljenpoikansa Sam Chydenius (1865–1917).
Emilia Chydenius valittiin kirjatyöntekijöiden yhdistyksen kunniajäseneksi 1894. Hän tuki erityisesti Suomen Kirjanpainajain Tukiyhdistyksen toimintaa. Simeliuksen perillisten kirjapaino teki 1894 tukiyhdistykselle lahjoituksen 75-vuotisen toimintansa kunniaksi, ja Emilia Chydenius muisti yhdistystä myös testamentissaan.
Sirkka Saarinen

Sirkka Aulikki Saarinen (s. 21. joulukuuta 1954 Turku) on suomalainen kielitieteilijä. Saarinen on tutkinut erityisesti marin kieltä, muun muassa sen kirjakielen kehitystä, kielikontakteja, johto-oppia ja sanastoa. Hän on lisäksi tutkinut esimerkiksi mordvalaisia kieliä sekä unkarin ja udmurtin kieliä. Saarinen työskenteli syksyyn 2022 saakka Turun yliopiston suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen professorina.
Saarinen suoritti ylioppilastutkintonsa Turun tyttölyseossa vuonna 1974 ja aloitti jo samana kesänä suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen opinnot Turun yliopistossa, josta hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1979. Saarisen erikoistuminen marin kieleen sai alkunsa hänen toimittaessaan opiskeluaikanaan marilaisia kieli- ja folkloreaineistoja yhdessä opettajansa Alho Alhoniemen kanssa. Vuosina 1981–1990 Saarinen päätoimitti vuonna 2008 ilmestynyttä suurta marin kielen murresanakirjaa "Tscheremissisches Wörterbuch". Hän valmistui lisensiaatiksi vuonna 1990 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1991 aiheenaan marilaisten arvoitusten kielioppi. 
Vuodesta 2002 Saarinen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen ja vuodesta 2012 Udmurtian valtionyliopiston kunniatohtori. Hänelle myönnettiin vuonna 2008 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki.
Saarisella on ollut useita luottamustoimia. Jo opiskeluaikanaan hän toimi Turun yliopiston fennougristiikan opiskelijoiden ainejärjestö Sugri ry:ssä. Myöhemmin Saarinen on toiminut muun muassa M. A. Castrénin seuran hallituksessa vuosina 1990–2012, International Society of Dialectology and Geolinguisticsin varapuheenjohtajana 1997–2003 ja Suomen kansallisen komitean puheenjohtajistossa 1995–2010. Suomen Kielen Seuran johtokuntaan hän on kuulunut vuodesta 1998 lähtien ja Suomalais-Ugrilaisen Seuran johtokuntaan vuodesta 2000 lähtien. Saarinen on myös aikakauskirjojen Sananjalka ja Finnisch-Ugrische Forschungen päätoimittaja.
Ritva Wäre

Ritva Tuulikki Wäre (s. 20. syyskuuta 1945 Helsinki) on filosofian tohtori taidehistorian dosentti Helsingin yliopistossa. Hän oli ollut museoviraston tutkija, kun hän sai nimityksen Suomen kansallismuseon johtajaksi syyskuussa 1992. Ylijohtajana hän toimi vuosina 2003–2009.
Elämä.
Wäreen vanhemmat ovat taidegraafikko Erkki Tuomi ja Hilkka Tuomi, s. Lemmetyinen. Wäreen puoliso vuodesta 1980 on diplomi-insinööri Olli Sakari Wäre. Heillä on yksi lapsi.
Opiskelu ja ura.
Wäre kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1964. Filosofian tohtoriksi hän valmistui vuonna 1991, väitöskirjan aiheena oli "Rakennettu suomalaisuus. Nationalismi viime vuosisadan vaihteen arkkitehtuurissa ja sitä koskevissa kirjoituksissa".