Nykykreikka

Nykykreikan kielellä eli (nyky)kreikalla ( tai Νεοελληνική γλώσσα, "Neoellinikí glóssa") viitataan kreikan kielen muotoihin ja -murteisiin, joita puhutaan nykyaikana pääasiassa Kreikassa ja Kyproksella.
Historia.
Nykykreikka on kehittynyt muinaiskreikasta ja keskiajan kreikasta luonnollisen kehityksen kautta. Tavallisesti kreikan kielen ”modernin” aikakauden katsotaan alkavan Bysantin valtakunnan kukistumisesta vuonna 1453. Selvää kielellistä rajaa ei tapahtuman seurauksena kuitenkaan voida tehdä, sillä monet luonteenomaiset, modernit kielen piirteet syntyivät jo vuosisatoja aiemmin. Bysanttilaisen ajan päättyminen rikkoi kuitenkin lopullisesti yhteyden, joskin tuossa vaiheessa jo hyvin heikon sellaisen, muinaiskreikassa pitäytyneen kirjakielen ja puhekielen välillä.
Osmanivallan aikana 1500–1700-luvuilla Kreikan ortodoksinen kirkko käytti yhä Uuden testamentin kreikkaa, ja klassista kreikkaa opetettiin yleisesti Länsi-Euroopan yliopistoissa. Aika­kauden kansan­omaista kreikkaa ei kuitenkaan kirjoitettu missään. Kirjakielen kehitys alkoi 1700–1800-lukujen taitteessa kansallisen heräämisen myötä, hieman ennen Kreikan itsenäistymistä. Ensimmäisenä kehitettiin kirjakieli "katharévousa", joka ammensi klassisesta kreikasta ja yritti palauttaa kielen vuosisatojen takaiseen asuunsa. Sen ideoijana pidetään vuonna 1833 kuollutta kreikkalaista nationalistijohtaja Adamántios Koraísia. Myöhemmin sen rinnalle kehitettiin enemmän nykyistä puhekieltä muistuttava "dimotikí"-kirjakieli. Ensimmäisen vakavamieliseksi tarkoitetun kirjan dimotikí-kreikaksi kirjoitti Giánnis Psycháris vuonna 1888.
Kreikassa käytiin katharévousan ja dimotikín kannattajien välillä 1800-luvulta aina 1900-luvun jälkimmäiselle puoliskolle saakka ankariakin kiistoja, jotka tunnetaan Kreikan kielikiistana. Kirjakielen valinnasta tuli vahvasti poliittisesti värittynyt kysymys, ja yleensä oikeisto ja konservatiivit kannattivat katharévousaa, vasemmisto ja liberaalit dimotikía. Eri aikoina kumpikin vahvistettiin vuorollaan useita kertoja viralliseksi normiksi. Katharévousa oli Kreikan virallisena kielenä viimeksi sotilasjuntan hallitessa vuosina 1967–1974. Sotilasjuntan kaatumisen jälkeen dimotikí on vakiinnuttanut asemansa "de facto" -kirjakielenä, ja se on myös median ja koulujen kieli. Monet konservatiivit kannattavat kuitenkin yhä katharévousan käyttöä, ja sitä käytetään edelleen myös joissakin hallinnollisissa ja juhlallisissa yhteyksissä. Katharévousaa käyttävät myös jotkut kirjailijat, mutta enimmäkseen kauno­kirjallisuuden kielenäkin on jo kauan käytetty dimotikía.
Nykyisin kreikan puhujia on maailmassa noin . Kieltä puhuu Kreikassa noin 10,7 miljoonaa ihmistä ja Kyproksella noin 1,1 miljoonaa ihmistä. Sekä Kreikassa että Kyproksen tasavallassa kreikka on virallinen kieli. Lisäksi kreikkaa puhutaan jonkin verran muun muassa Albaniassa (noin ihmistä), Italiassa ja Turkissa sekä kreikkalaisissa maahanmuuttajayhteisöissä (nk. kreikkalaisten diaspora) Yhdysvalloissa, Australiassa ja muissa maissa. Kreikka on myös yksi Euroopan unionin virallisista kielistä.
Fonologia ja kirjaimisto.
Nykykreikan kieli poikkeaa merkittävästi ääntämiseltään muinaiskreikasta. Nykykreikassa on ainoastaan viisi vokaaliäännettä muinaiskreikan monimuotoisten vokaalikorkeuksien ja -pituuksien sekä useiden diftongien asemasta. 
Nykykreikassa on konsonanteista paljon soinnillisia ja soinnittomia frikatiiveja, kun taas muinaiskreikassa esiintyy paljon aspiroituja, soinnittomia klusiileja. Vokaalien lyhyiden ja pitkien muotojen ero ei ole säilynyt nykykreikassa. Konsonanttien lyhyiden ja pitkien muotojen eli geminaattojen ero on säilynyt vain joissakin murteissa.
Nykykreikkaa kirjoitetaan muinaiskreikan tavoin kreikkalaisella kirjaimistolla, jossa on 24 kirjainta ja jokaisella kirjaimella iso ja pieni muoto. Poikkeuksena on kirjain sigma, jolla on myös erillinen sananloppuinen muoto. Kreikassa esiintyy sekä historiallista että foneettista oikeinkirjoitusta, jossa historiallista kirjoitusasua käytetään, mikäli se sopii moderniin ääntämiseen. Foneemien ja grafeemien välinen vastaavuus on pääosin yksikäsitteistä, mutta monet vokaaleista voidaan ääntää monella eri tavalla. Lukeminen on yleensä huomattavasti helpompaa kuin lausuminen.
Kirjoitetussa kielessä käytetään monotonista ortografiaa, jossa on kaksi diakriittistä merkkiä, akuuttiaksentti ( ´ ), joka kertoo sananpainon, sekä treema ( ¨ ), jolla peräkkäisten vokaalien merkitään kuuluvan eri tavuihin. Lukuisia muita, niin kutsutun polytonisen ortografian mukaisia diakriittisiä merkkejä käytettiin vuoteen 1982 saakka, kunnes ne jätettiin virallisesti pois kreikan oikeinkirjoituksesta, sillä niillä ei ole ollut merkitystä ääntämisen kannalta antiikin ajan jälkeen. Monotonista ortografiaa käytetään kaikissa virallisissa tahoissa, kouluissa sekä jokapäiväisessä arkikielessä Kreikassa. Polytonista ortografiaa käytetään – kielen vanhojen muotojen ohella – myös akateemisissa ja kaunokirjallisissa yhteyksissä sekä konservatiivisten tahojen keskuudessa erityisesti katharévousaa mutta myös dimotikía käytettäessä. Muun muassa Kreikan ortodoksinen kirkko käyttää polytonista ortografiaa, ja on myös vaatinut sen käyttämistä virallisena oikeinkirjoituksena. 
Kreikan vokaalikirjaimet ääntämisineen ovat:〈α〉/a/,〈ε〉/e/,〈η〉/i/,〈ι〉/i/,〈ο〉/o/,〈υ〉/i/ ja〈ω〉/o/. Kreikassa käytetään myös vokaaliyhdistelmiä, jotka ovat foneettisesti monoftongeja:〈αι〉/e/,〈ει〉/i/,〈οι〉/i/,〈ου〉/u/ ja〈υι〉/i/. Kolme kirjainyhdistelmää〈αυ〉,〈ευ〉ja〈ηυ〉äännetään  /av/, /ev/ ja /iv/, mutta ennen soinnittomia konsonantteja ne äännetään vastaavasti /af/, /ef/ ja /if/.
Kreikan kirjaimet〈β〉ja〈δ〉äännetään /v/ ja /ð/. Kirjain〈γ〉äännetään tavallisesti /ɣ/, mutta ennen välistä tai suppeaa etuvokaalia se äännetään [ʝ] (tai [ʑ] ja [ʒ] joissakin murteissa, kuten Kreetan ja Mánin murteissa). Kuitenkin, ennen välistä tai suppeaa takavokaalia se äännetään taaempaa niin kuin velaarit tavallisesti; velaarisen [ɣ] ja uvulaarisen [ʁ] väliltä (merkitään ɣ̄). 
Kirjaimet〈θ〉,〈φ〉ja〈χ〉äännetään järjestyksessä /θ/, /f/ ja /x/. Kirjain〈χ〉äännetään ennen välistä tai suppeaa etuvokaalia [ç] (tai [ɕ] ja [ʃ] joissakin murteissa) ja ennen keskistä tai suppeaa takavokaalia tavallisimmin postvelaarina [x̱]. Kirjain〈ξ〉vastaa äännettä /ks/ ja〈ψ〉äännettä /ps/.
Kirjainyhdistelmät〈γγ〉ja〈γκ〉äännetään useimmin arkikielessä [ɡ], mutta [ɟ] ennen etuvokaaleita /e/ ja /i/, ja yleensä [ɡ̄] ennen takavokaaleita /o/ ja /u/. Kun näitä kirjainyhdistelmiä edeltää vokaali, ne äännetään [ŋɡ] ja [ɲɟ] ennen etuvokaaleita /e/ ja /i/ ja [ŋ̄ɡ̄] ennen takavokaaleita /o/ ja /u/. Kirjainyhdistelmä〈γγ〉voidaan ääntää [ŋɣ] joissakin sanoissa ([ɲj] ennen etuvokaaleita ja [ŋ̄ɣ̄] ennen takavokaaleita). Ääntäminen [ŋk] kirjainyhdistelmälle〈γκ〉on hyvin harvinainen, mutta sitä esiintyy oppineessa puheessa; yleensä ääntäminen [ŋk] esiintyy ainoastaan kirjainyhdistelmässä〈γκτ〉.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Kielioppi.
Kreikka on pitkälti synteettinen kieli. Se on toinen kahdesta indo-eurooppalaisesta kielestä, jossa on säilynyt synteettinen passiivi; toinen on albanian kieli.
Kieliopilliset muutokset muinaiskreikkaan.
Merkillepantavimpia muutoksia kieliopissa verrattuna muinaiskreikkaan ovat:
Murteet.
Suurin osa kreikan murteista on kehittynyt koinee-kreikasta, lukuun ottamatta joitakin suoraan vanhemmista muinaiskreikan muodoista kehittyneitä murteita, kuten tsakonián murretta.
Murrealueet.
Nykykreikan päämurrealueita nykyisen Kreikan ja Kyproksen alueilla on neljätoista:
Peloponnesos, läntinen Epeiros, Korfu, Kefaloniá ja Zákynthos. Näissä murteissa on vain vähän mainittuja yleisimpiä murrepiirteitä, koska ne ovat alueita, joiden kielen perusteella nykykreikan yleiskieli on pääasiassa kehittynyt.
Pohjoinen Manner-Kreikka (Länsi-Epeirosta lukuun ottamatta), Lefkas, pohjoinen Euboia, Thásos, Samothráki, Imbros, Límnos, Lesbos, Sámos, Skýros, Skiáthos, Skópelos ja Alónnisos. Tyypillistä voimakas vokaalien katoaminen.
Mánin niemimaa. Ypsilonin lausuminen /u/:na sekä velaariäänteiden palatalisaatio.
Peloponnesoksen itäosat, mm. Lakonia. Kaikin puolin hyvin erilainen muihin murteisiin nähden, koska ei periydy koinee-kreikasta.
Kadonnut murre, jota esiintyi viimeisenä kolmella erillisellä alueella: Ateena, Aígina ja Mégara. Ypsilonin lausuminen /u/:na ja tsitakismós.
Kými, Euboia. Ypsilonin lausuminen /u/:na ja velaariäänteiden palatalisaatio.
Kreeta, Kythera, Antikythera, Santoríni (Thíra), Mílos ja Anáfi. Velaariäänteiden palatalisaatio.
Kypros, Ródos, Kárpathos, Kásos, Kastellórizo, Kos, Léros ja Pátmos. Velaariäänteiden palatalisaatio, geminaatat ja loppu-n.
Sými, Tílos, Nísyros, Kálymnos, Ikaría, Astypálaia sekä Chíos ja Joonian rannikon vanhat kreikkalaisalueet. Geminaatat ja loppu-n.
Smyrna ja sen ympäristön vanhat kreikkalaisalueet. Monia omalaatuisia murrepiirteitä, mutta vain vähän mainittuja yleisimpiä murrepiirteitä.
Amorgós, Donoússa, Iráklia, Kéros, Koufonísi ja Schoinoúsa. Geminaatat, tsitakismós ja loppu-n.
Sérifos, Sífnos ja Kímolos. Velaariäänteiden palatalisaatio ja geminaatat.
Mýkonos, pohjoiset Kykladit. Vokaaliäänteiden katoaminen ja tsitakismós.
Ándros, Folégandros, Íos, Kéa, Kýthnos, Náxos, Páros ja Antíparos, Síkinos, Sýros sekä Tínos. Tsitakismós.
Lisäksi kreikan murteisiin lukeutuvat seuraavat kaukaisemmat muodot, jotka ovat hyvin erilaisia muihin kreikan murteisiin verrattuna johtuen niiden pitkästä eristyksestä muuhun kreikkaan nähden, sekä naapurikielten vaikutuksesta:
Mustanmeren rannikon vanhat kreikkalaiset alueet: Georgia, Pohjois-Turkki. Voimakas turkin vaikutus.
Kappadokian vanhat kreikkalaiset alueet. Voimakas turkin vaikutus.
Ukrainassa Asovanmeren pohjoisrannalla
Etelä-Italia eli vanha Suur-Kreikka. Italian vaikutusta.