tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bourrasque-luokka (hävittäjä)

Bourrasque-luokka oli Ranskan laivaston kahdentoista hävittäjän () muodostama alusluokka.
Suunnittelu.
Luokan vaatimukset esitettiin huhtikuussa 1920 ja niiden lähtökohtana oli 1 350 tonnin standardiuppouma. Pääaseistuksena tuli olla neljä 100 millimetrin tykkiä ja niiden tuli saavuttaa 33 solmun nopeus. Saman aikaisesti muiden maiden laivastot olivat siirtyneet 120 millimetrin tykkeihin, minkä seurauksena suunnitelmaa päätettiin muuttaa. Ratkaistavana oli joko uuden tykkiaseistuksen luominen tai olemassa olevan 130 millimetrin tykkien, joita oli jo asennettu uusiin raskaisiin hävittäjiin () käyttöönotto. Aluksiin päätettiin asentaa 130 millimetrin Mle 1919 tykit, joiden kranaatti painoi 32 kg. Siten suunniteltuihin aluksiin asennettiin koko luokkansa raskain pääase. Muuten suunnitelma oli perinteinen ja jopa vanhakantainen kolmine savuhormeineen.
Pääaseistuksen koruskulma oli 36 astetta, mikä mahdollisti 18 kilometrin ampumaetäisyyden. Suuri korotuskulma kuitenkin aiheutti tulitoiminnan hidastumisen, mikä oli neljästä viiteen laukausta minuutissa. Alusten ilmatorjunta-aseistuksena oli suunnitelman mukaan yksi 75 millimetrin Mle 1927 -ilmatorjuntatykki ja kaksi 8 millimetrin ilmatorjuntakonekivääriä. Sukellusveneentorjuntaan aluksilla oli kaksikymmentä 200 kilogramman syvyyspommia kahdessa kiskossa keskilaivassa ja lisäksi kahdella syvyyspomminheittimellä voitiin ampua 100 kilogramman syvyyspommeja. Alusten torpedoaseistukseksi asennettiin uudet torpedoputket uusille 550 millimetrin Mle 1923 -torpedoille. Aiemmissa Mle 1919 torpedoissa oli ainoastaan 236 kilogramman lataus, kun taas uusissa oli 414 kilogramman lataus. Kantaman ollessa lähes 14 kilometriä 25 solmun nopeudella.
Alukset.
Vuoden 1922 laivasto-ohjelmassa vahvistettiin kahdentoista aluksen hankinta. Kaikki luokan alukset tilattiin yksityisiltä telakoilta. Ne saavuttivat koeajoissa noin 34,5 solmun maksiminopeuden, mutta niiden keskinopeus oli solmua hitaampi. Esimerkiksi "Orage" saavutti kahdeksan tunnin koeajossa vain 32,57 solmun keskinopeuden ja yhdeksännen tunnin keskinopeus oli 32,80 solmua. Normaalissa palvelukuormassa alusten todennäköinen nopeus oli 30 solmua.
Novoselitsy

Novoselitsy () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Novgorodin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Mstajoen rannalla 30 kilometriä Novgorodista itään. Kylässä on 1 800 ja kunnassa 3 900 asukasta (vuonna 2009).
Novoselitsyn kunnan pinta-ala on 522,3 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Malaja Višeran piiriin, etelässä Novgorodin piirin Bronnitsan ja lännessä Savinon kuntiin sekä luoteessa Tšudovon piiriin. Pinta-alasta 86,8 % on metsää ja 8,8 % maatalousmaata. Kunnan etelärajalla virtaa Msta ja koillisesta lounaaseen Višerajoki.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Aleksandrovskojen, Baranihan, Božonkan, Lahnovon, Ljudbitovon, Markovon, Mytnon, Pjatnitsan, Plaškonon, Posadin, Radotšan, Rušinovon, Ryševon, Sopkin, Sosnovkan ja Žabitsyn kylät. Puolentoista tuhannen asukkaan Božonka liitettiin Novoselitsyn kuntaan vuonna 2010. 
Kunnan läpi kulkee Moskovan ja Pietarin välinen M10-valtatie. Novoselitsyssa toimii varuskunta ja Božonkassa Novgorodin suurkanala. Lisäksi on kolme puunhankintayritystä, leipätehdas ja yksityinen maatila. Lähes puolet työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella.
Novoselitsyssa on lastentarha, keskikoulu, lasten taidekoulu, kirjasto ja poliklinikka. Božonkan palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja poliklinikka. Nähtävyyksiä ovat muinaiset hautapaikat, Štšegletsin kulttikivi, 1800-luvulta peräisin oleva Novoselitsyn sotilasasutuksen rakennuskokonaisuus sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Savino

Savino () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Novgorodin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Olhavan sivujoen Višeran varrella 12 kilometriä Novgorodista itään. Kylässä on vajaa tuhat ja kunnassa 2 100 asukasta (vuonna 2009).
Savinon kunnan pinta-ala on 357,1 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Novgorodin piirin Novoselitsyn, etelässä Bronnitsan ja lounaassa Volotovon kuntiin, lännessä Novgorodin kaupunkipiirikuntaan ja Tšetšulinon kuntaan, luoteessa Podberezjen kuntaan ja pohjoisessa Tšudovon piiriin. Pinta-alasta 68,9 % on metsää ja 24,2 % maatalousmaata. Kunnan etelärajalla virtaa Msta ja länsirajalla Olhavanjoki.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluvat Dubrovkan, Gorodokin, Gubarevon, Kirillovkan, Novonikolajevskojen, Pahotnaja Gorkan, Robeikan, Russan, Ševelevon, Sitnon, Speranskaja Myzan, Slutkan, Mšagan, Volynin, Vylegin ja Zmeiskon kylät sekä Sitnon taajama.
Kunnan kautta kulkee Moskovan ja Pietarin välinen M10-valtatie. Suurin osa työvoimasta työskentelee Novgorodissa. Kunnassa toimii kaksi maatalousyritystä, asfalttitehdas ja sahalaitos.
Savinossa on lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja poliklinikka. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuin- ja hautapaikat, 1400-luvulla perustetun Savva Višeralaisen luostarin rauniot, Speranskin kartano, käytöstä pois jäänyt Višeran kanava sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Thompson–Baraitserin oireyhtymä

Thompson–Baraitserin oireyhtymä on oireyhtymä, joka keskeisimmin ilmenee maksan fibroosina, munuaiskystina ja kehitysvammaisuutena. Muita oireyhtymässä tavattuja piirteitä ovat olleet esimerkiksi lyhytkasvuisuus, kouristelu ja näkövamma. Tila on hyvin harvinainen. 
Ensimmäisenä oireyhtymän kuvasivat vuonna 1986 Elizabeth Thompson ja Michael Baraitser. Sairastuneet olivat kaksi siskosta. Toinen heistä oli 23-vuotias, ja hänen kasvonpiirteensä muistuttivat Smith–Lemli–Opitzin oireyhtymässä tavattuja; lisäksi hänellä oli silmien kolobooma ja hypoplastiset munuaiset, joissa oli yksittäinen kysta. Toinen sisko kuoli puolitoistavuotiaana. Hänellä oli enkefaloseele ja kystisesti laajentuneet munuaisytimen kokoojaputket. Eroavaisuuksia Smith–Lemli–Opitzin ja Meckelin oireyhtymiin ilmeni riittävästi, jotta löydösten katsottiin viittaavan erilliseen autosomissa peittyvästi periytyvään MCA–MR-oireyhtymään (useita synnynnäisiä epämuodostumia ja älyllinen kehitysvammaisuus).
Saulius Štombergas

Saulius Štombergas (s. 14. joulukuuta 1973 Klaipėda, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Ura.
Seurajoukkueet.
Štombergas aloitti uransa vuonna 1992 BC Žalgirisin joukkueessa. Vuonna 1993 hän siirtyi KK Atletasiin, jossa hän pelasi vuoteen 1996 asti. Kaudeksi 1996–1997 Štombergas siirtyi kiinalaiseen Vostok Shanghaihin, jossa hän pelasi lähes koko kauden. Kauden lopussa hän siirtyi takaisin Atletasiin, jossa hän ehti pelata kaksi ottelua. Vuodet 1997–1999 Štombergas pelasi jälleen Žalgirisissa. Seuran paidassa hän voitti Liettuan-mestaruuden vuosina 1998 ja 1999 sekä Euroliigan-mestaruuden kaudella 1998–1999. Kaudeksi 1999–2000 Štombergas siirtyi italialaiseen Virtus Bolognaan. Hän ei pelannut seurassa koko kautta, sillä huhtikuussa 2000 hänet vaihdettiin Darnell Meehen. 
Štombergas teki kaudella 2000–2001 Saski Baskonian kanssa kaksivuotisen sopimuksen, mutta hän pelasi seurassa ainoastaan yhden kauden ja siirtyi Efes Pilseniin. Seuran kanssa hän voitti Turkin-mestaruuden. Kaudeksi 2002–2003 Štombergas palasi jälleen Žalgirisiin, josta hän lähti jo yhden kauden jälkeen UNIKS Kazaniin. Seuran kanssa hän voitti FIBA Europe Leaguen kaudella 2003–2004. Kauden 2004–2005 Štombergas vietti turkkilaisessa Ülkersporissa, josta hän palasi vuosiksi 2005–2007 Kazaniin. Kesällä 2007 hän ilmoitti lopettavansa ammattikoripalloilun. Hän pelasi vielä kauden 2007–2008 kuitenkin Liettuan toisella sarjatasolla Naglis-Adakrisin joukkueessa. Hän pyörsi lopettamispäätöksensä ja palasi vielä kaudeksi 2009–2010 Kazaniin.
Pelaajauransa jälkeen Štombergas on toiminut eri joukkueiden valmentajistossa. Hän on ollut muun muassa Žalgirisin valmentajaryhmässä.
Maajoukkue.
Štombergas kuului Liettuan maajoukkueeseen vuosina 1994–2004. Hän voitti urallaan EM-hopeaa vuonna 1995 ja kultaa vuonna 2003. Štombergas edusti maataan myös vuoden 1998 MM-kilpailuissa. Olympialaisissa Štombergas esiintyi kolme kertaa vuosina 1996, 2000 ja 2004. Hän voitti kaksi olympiapronssia.
Kanavanippu H

Kanavanippu H oli Digitan kanavanippu, jota alettiin lähettää Espoon radio- ja televisioasemalta 31. maaliskuuta 2014. 29. huhtikuuta 2014 alkaen kanavanippu H:ta alettiin lähettää Kuusiston radio- ja televisioasemalta.
Kanavanipun kanavat.
Televisiokanavat
Naisten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 1952

Naiset kilpailivat Kokkolassa, Suomessa yleisluistelun maailmanmestaruudesta 1.-2. maaliskuuta 1952. Kilpailuissa oli 14 osanottajaa, joista kahdeksan tuli Neuvostoliitosta, jotka kaikki sijoittuivat kymmenen parhaan joukkoon, sekä kaksi niin Norjasta, Ruotsista kuin Suomesta.
Estradi HD (televisiokanava)

Estradi HD on maksuton televisiokanava, joka näkyy suomalaisessa antennitelevisioverkossa kanavapaikalla 24
. Estradi aloitti toimintansa vuonna 2007, jota se jatkoi vuoteen 2010, kunnes joutui lopettamaan. Kanavan toiminta aloitettiin uudestaan 2011. 2025 kanava alkoi näkyä HD-tarkkuudella.
Kanavalla voivat yritykset tai yhteisöt lähettää omaa ohjelmaa antenni-tv:ssä. Lähetykset voivat olla säännöllisiä tai kertaluonteisia, salaamattomia tai salattuja vain tietylle katsojaryhmälle tarkoitettuja.
D-dimeeri

D-dimeeri on fibriinin hajoamistuote, jota vapautuu verenkiertoon kun fibriinin aiheuttama verihyytymä hajoaa. Sen nimi johtuu siitä, että se sisältää kaksi dimeeriksi ristiinlinkittynyttä fibrinogeenin palasta. Se on mitattavissa oleva arvo ja kertoo verihyytymien olemassaolosta.
Kun verestä määritellään D-dimeerin arvo (P-FIDD-arvo), se kertoo veren hyytymisen ja liukenemisen tasapainosta elimistössä. Hyytymisjärjestelmän toiminnan lopputuloksena syntyy paikallisen suonivaurion alueella trombiinientsyymiä, joka pilkkoo fibriiniä fibrinogeenista. Muodostuneen fibriinin pintaan tarttuu heti plasmasta "plasminogeenia", joka kudoksen plasminogeenin aktivaattorin "tPA:n" avulla muuttuu plasmiiniksi. Plasmiini pilkkoo ristisidoksien vahvistamaa fibriiniä D-dimeeriksi. 
D-dimeeriä seurataan tapauksissa, joissa on syytä epäillä tukosalttiutta. D-dimeerin suurentuneet pitoisuudet liittyvät verisuonitukoksen uusiutumisvaaraan mm. idiopaattisen tukoksen sairastaneilla ja trombofilian kantajilla, kun antikoagulaatiohoito lopetetaan.
Viitearvot.
D-dimeerin ohjearvot ovat:
Do They Know It’s Christmas?

Do They Know It's Christmas? on vuonna 1984 julkaistu Band Aidin hyväntekeväisyyssingle, jolla kerätiin varoja Etiopian nälänhädän uhrien hyväksi.
Projektin ideoi Bob Geldof nähtyään televisiouutisissa raportteja Etiopian tilanteesta. Hän otti yhteyttä Ultravox-yhtyeessä vaikuttaneeseen Midge Ureen, jonka kanssa Geldof teki kappaleen "Do They Know It's Christmas?". Hän keräsi nopeasti ryhmän tunnettuja brittiartisteja ja laulu nauhoitettiin lokakuussa 1984. 
Listamenestys.
Marraskuun lopussa julkaistusta kappaleesta tuli nopeasti Britannian singlelistan kaikkien aikojen myydyin single. Pelkästään ensimmäisen viikon aikana sitä myytiin miljoona kappaletta ja single pysyi listaykkösenä viiden viikon ajan. Se nousi ykköseksi myös yli kymmenessä muussa maassa sekä lisäksi European Hot 100 -listalla. 
"Do They Know It's Christmas?" säilyi Britannian myydyimpänä singlenä vuoteen 1997 saakka, jolloin sen ohitti Elton Johnin prinsessa Dianan muistoksi julkaisema "Candle in the Wind 1997". Yhteensä singleä myytiin 1980-luvun loppuun mennessä maailmanlaajuisesti lähes 12 miljoonaa kappaletta.
Kappale on herättänyt joskus kritiikkiä. Sen on esimerkiksi syytetty sanoituksineen leimaavan koko Afrikan maanosan stereotyypein. Myös brittiläisen kappaleen nimeä on pidetty omituisena, kun Etiopia on ollut kristittyä aluetta jo ennen Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Etiopian ortodoksisen kirkon seuraajat viettävät joulua 7. tammikuuta.
Myöhemmät levytykset.
Kappale on levytetty uudestaan kolmesti; vuonna 1989 sen julkaisi Stock Aitken Waterman -ryhmän kokoama Band Aid II, vuonna 2004 Band Aid 20 ja vuonna 2014 Band Aid 30. Kaksi ensimmäistä keräsivät myös varoja nälänhädän uhreille ja jälkimmäisin Länsi-Afrikan ebolaepidemian uhrien auttamiseksi.
Tuomo Holopainen

Tuomo Holopainen on suomalainen selostaja, ääninäyttelijä ja näyttelijä. Hän on toiminut selostajana 1990-luvulta. Hän on selostanut muun muassa "Avara luonto" -ohjelmaa. Lisäksi hän on lukenut muun muassa äänikirjoja. 
Holopainen on ääninäytellyt monissa animaatioelokuvissa 1990-luvulta lähtien, sekä näytellyt sivurooleja elokuvissa ja televisiosarjoissa.
1970-luvulla Holopainen vaikutti Avaruuslintu-nimisessä lauluyhtyeessä.
Lähteet.
Känkänen

Känkänen on suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja suomalaisia nimenkantajia ovat:
Tuija Westerholm

Tuija Westerholm on suomalainen selostaja, mediakasvattaja ja Metkan toiminnanjohtaja. Hän on toiminut mediakasvattajana vuodesta 1993 lähtien. Hän on myös tuottanut Ylellä lasten- ja nuortenohjelmia.
Westerholm on yksi "Avara luonto" -ohjelman selostajista. Hän on myös yksi ääninäyttelijöistä animaatiosarjojen "Maija Mehiläinen" ja "Seitsemän pientä hiirtä" suomenkielisissä dubbauksissa.
Suolaleinikki

Suolaleinikki eli amerikansuolaleinikki ("Halerpestes cymbalaria", syn. "Ranunculus cymbalaria") on monivuotinen, pienikokoinen leinikkikasvi. Muiden leinikkien tavoin suolaleinikki on myrkyllinen kasvilaji, koska se sisältää runsaasti protoanemoniiniksi hajoavaa ranunkuliinia.
Ulkonäkö ja koko.
Suolaleinikki kasvaa vain 5–15 senttimetriä pitkäksi. Pitkärönsyinen, hento varsi on rento ja lähes kalju. Kasvin pituuteen nähden sen lehtiruodit ovat pitkiä, peräti 5–15 cm pituisia. Lehden lehtilapa on 0,7–1,5 cm leveä, pyöreähkö, hertta- tai tylppätyvinen ja nyhälaitainen. Varret ovat lehdettömiä ja tavallisesti 1–3-kukkaisia. 6–10 mm leveissä kukissa on kaksi kehäkiehkuraa. Terälehdet ovat mesikuopallisia, kapeita ja pituudeltaan verholehtien mittaisia. Suomessa suolaleinikki kukkii heinä-elokuussa. Pitkänomainen hedelmä koostuu noin 1,5 mm pitkistä, pitkittäisharjuisista ja lyhytotaisista pähkylöistä.
Levinneisyys.
Suolaleinikin kaksiosainen päälevinneisyysalue kattaa toisaalta suurimman osan Pohjois-Amerikkaa pohjoisimpia ja kaakkoisimpia osia lukuun ottamatta. Pohjois-Amerikasta laji on levinnyt myös Meksikoon ja Etelä-Amerikkaan. Toinen päälevinneisyysalue on Keski- ja Itä-Aasiassa, jossa lajin levinneisyys on varsin mantereinen. Sitä kasvaa muun muassa Venäjän Kaukoidässä, Itä- ja Etelä-Siperiassa sekä Pohjois- ja Keski-Kiinassa. Euroopassa suolaleinikki on hyvin harvinainen tulokaslaji, jota on tavattu vain Romaniassa, Etelä-Norjassa ja -Ruotsissa sekä Suomessa. Pohjoismaiden havainnot lajista ovat kaikki merenrannoilta, Romanian esiintymien ollessa sisämaasta. Eurooppaan laji on tullut Pohjois-Amerikasta.
Suomessa suolaleinikki on vakinaistunut uustulokas, jota kasvaa Pohjanlahden rannikolla lähinnä Porin ja Kristiinankaupungin välisellä alueella.
Elinympäristö.
Suomessa suolaleinikki on merenrantaniittyjen kasvi. Siellä se viihtyy erityisesti painanteissa matalaruohoisilla kohdilla. Päälevinneisyysalueillaan laji on pääasiassa sisämaan laji.
Kalapudas

Kalapudas on kylä Merijärvellä Pohjois-Pohjanmaalla, Pyhäjoen pohjoisrannalla. 
Kalapudas on ns. puhtokylä, jonka asutus on voimakkaiden kevättulvien takia keskittynyt maaston korkeimmille kohdille niin, että rakennukset ovat osin erittäin lähellä toisiaan. Kalaputaan kylän keskus muodostuu neljästä taloryhmästä, jotka ovat Kalapudas, Alapudas, Rantapudas ja Ylimäki. Niihin kuuluu päärakennusten lisäksi yhteensä yli kaksikymmentä talousrakennusta. Vanhin, kylän lounaisosassa sijaitseva päärakennus Rantapudas lienee rakennettu 1707 tai 1710. Sitä vastapäätä olevan Alaputaan päärakennus on 1800-luvulta, samoin kuin kylän kaakkoisosassa sijaitsevan Kalaputaan päärakennus, joka on vuodelta 1806. Kylän kantatalona Kalapudas on kuitenkin perustettu jo 1558. Ylimäestä siirrettiin sivurakennus Merijärven Säästöpankin taloksi 1940-luvulla, mutta se tuhoutui pian pystyttämisen jälkeen tulipalossa. Ylimäen pihapiirin rakennukset ovat pääosin 1880-luvulta. Kalaputaan kylälle on laadittu kyläsuunnitelma, jonka yhteydessä tehtiin rakennusten kuntotarkastus ja inventointi.
Kalaputaan kyläkoulu lopetti toimintansa 1980-luvulla.
Glen Gulutzan

Glen Gulutzan (s. 12. elokuuta 1971) on entinen jääkiekkoilija ja nykyinen valmentaja. Hän toimi vuosina 2011–2013 NHL-seura Dallas Starsin päävalmentajana. Stars palkkasi hänet toistamiseen päävalmentajakseen heinäkuussa 2025.
Pelaajaura.
Gulutzan aloitti 15-vuotiaana juniorisarja WHL:n Moose Jaw Warriorsissa, ja pelasi siellä myös seuraavan kauden. Ensimmäisellä kaudella Gulutzan pelasi vain yhden ottelun ja toisella kaudella kuusi ottelua. Ura jatkui WHL:n Brandon Wheat Kingsissä seuraavat kaksi kautta. Niinä kausina Gulutzan pelasi yhteensä 108 peliä ja teki niissä tehot: 108, 30+69=99. Vielä seuraava kausi kului WHL:ssä, mutta sen jälkeen hän siirtyi CWUAA:han eli yliopistolliseen jääkiekkoliigaan. Ura jatkui WCHL:ssä, IHL:ssä ja lopulta Vaasan Sportissa. Loppu-ura vuoteen 2003 kului WCHL:n Fresno Falconsissa.
Valmennusura.
Gulutzanin valmennusura alkoi heti pelaajauran päättymisen jälkeen ECHL:n Las Vegas Wranglersissa, jonka päävalmentajana hän toimi vuodesta 2003 vuoteen 2009. Tämän jälkeen hän valmensi American Hockey Leaguen Texas Starsia ennen siirtymistä Dallas Starsin päävalmentajaksi kesällä 2011.
Ivan Šiškin

Ivan Ivanovitš Šiškin (; 25. tammikuuta 1832 Jelabuga, Venäjän keisarikunta – 20. maaliskuuta 1898 Pietari) oli venäläinen taidemaalari ja maalaustaiteiden professori. Hän tuli tunnetuksi erityisesti mestarillisena puiden ja aarniometsien kuvaajana. Šiškinillä oli läheiset suhteet Venäjän maalaustaidetta uudistaneeseen vaeltajien eli peredvižnikkien koulukuntaan.
Ivan Šiškin syntyi vuonna 1832 Jelabugassa Vjatkan kuvernementissa, nykyisen Tatarstanin alueella, pikkuporvarilliseen perheeseen kauppiaan pojaksi. Hän kävi koulua Kazanissa, mutta vuonna 1848 hän keskeytti lukion, jotta hänestä ei omien sanojen mukaan tulisi ”byrokraattia”. Tämän jälkeen Šiškin opiskeli vuosina 1852–1856 Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa ja vuodesta 1856 Pietarin taideakatemiassa, josta hän valmistui vuonna 1860 parhain mahdollisin arvosanoin. Vuodet 1861–1866 Šiškin opiskeli taidemaalausta Saksassa ja Sveitsissä. Vuonna 1873 Pietarin taideakatemia kohotti hänet professoriksi, missä virassa hän toimi kuolemaansa asti. 
Šiškin teki elämässään satoja maisemamaalauksia ja tuhansia piirustuksia, joista useat hankki venäläinen kauppias ja taiteenkerääjä Pavel Tretjakov. Suurin osa Šiškinin tunnetuimmista maalauksista on nähtävillä Tretjakovin galleriassa Moskovassa tai Venäläisen taiteen museossa Pietarissa. 
Ivan Šiškin kuoli vuonna 1898 maalaustelineensä ääreen.
Andrei Astvatsaturov

Andrei Aleksejevitš Astvatsaturov (, s. 1969) on venäläinen kirjailija, kirjallisuudentutkija ja kirjallisuuskriitikko. Astvatsaturov on Pietarin valtionyliopiston dosentti ja johtaa kirjallisuudentutkimuksen koulutusohjelmaa Smolnan instituutissa. Hänen esikoisromaaninsa "Ihmiset alastomuudessa" (Люди в голом) julkaistiin vuonna 2009, ja se ilmestyi suomeksi vuonna 2010. Teos on nykyajan pietarilaista älymystöä kuvaavan trilogian aloitusosa. Osittain omaelämäkerrallisessa trilogiassaan Astvatsaturov kuvaa Pietarin intelligentsiaa ja taiteilijapiirejä. 
Astvatsaturov osallistui Lahden kansainväliseen kirjailijakokoukseen vuonna 2011.
Astvatsaturov on kotimaassaan tunnettu angloamerikkalaisen kirjallisuuden asiantuntija, joka on julkaissut tutkimuksia mm. T.S. Eliotista, Henry Milleristä sekä kirjallisuuden fenomenologiasta. Astvatsaturov on kuudennen polven pietarilainen ja etniseltä taustaltaan juutalainen. Hänen sukunsa on tunnettu älymystösuku, johon kuuluu lukuisia arvostettuja tutkijoita. Näistä merkittävin on hänen äidinisänsä, neuvostoliittolainen kielitieteilijä, kirjallisuudentutkija ja akateemikko Viktor Žirmunski.
Tierbmesvarri

Tierbmesvarri tai Dierpmesvárri, usein myös suomeksi Termisvaara, on tunturi Käsivarressa Enontekiöllä. Se on Suomen eteläisin yli tuhat metriä korkea tunturi. Tunturilla on kaksi huippua, joiden etäisyys toisistaan on noin 1,2 kilometriä. Läntinen huippu (1 028,8 m) on hiukan korkeampi kuin itäinen (1 024 m). Maasto laskee lakien välissä noin 980 metrin korkeudelle. Tunturin etelä- ja länsirinne ovat varsin loivia, mutta erityisesti pohjoisrinne on hyvin jyrkkä pahtaseinä, Dierbmesbákti. Jyrkänteen juurella on Dierbmesjávri eli Termisjärvi, jonka pinta on 612,7 metrin korkeudella merenpinnasta. Itäinen huippu on järveä lähempänä ja tällä noin kilometrin matkalla on korkeuseroa 412 metriä.
Pöyrisjärven erämaa-alueen länsireunalta, Norjan vastaiselta rajalta Enontekiöltä löytyy myös toinen Termisvaara/Dierpmesvárri-niminen tunturi. Sen korkein kohta on samalla Suomen ja Norjan rajan kulmapiste, ja sen korkeus on 615 metriä (sijainti ).
Etymologia.
Eräretkeilijä ja vaelluskirjailija Kullervo Kemppinen käsittelee Käsivarren paikannimistöä teoksessaan "Haltian harteilla". Kirjassa tunturista käytetään nimeä Terbmisvaarri ja Kemppinen kertoo sen tarkoittavan ”törmävuorta”. Hänen selituksensä perustuu saamen kieleen. "Varri" tai "vaarri" tarkoittaa vuorta tai suurta tunturia eikä vaaraa, kuten sana usein käännetään suomen kieleen, ja tältä osin Kemppisen selitys lienee varma. Myös "tierbmes" tai "dierpmes" voivat olla muunnoksia törmää tarkoittavasta saamen sanasta ("tearbmi" tai "dearbmi") aivan kuten Kemppinen olettaa. 
Nimen alkuosalle voi olla kuitenkin myös toinen selitys ja merkitys. Vaikka Dierbmesbákti on vaikuttava pahtaseinä, samanlaisia löytyy Käsivarresta useita muitakin ja jopa vaikuttavampia. Miksi juuri tälle tunturille olisi annettu nimi jyrkänteen perusteella? Kirjoitusasusta riippumatta nimen alkuosa voi olla väännös saamelaisten vanhan ukkosen jumalan nimityksestä Tiermes, Dearbmes tai Dearpmis. Sen muita yleisesti käytettyjä nimityksiä olivat muun muassa Horagállis, Hovregállis, Äijjih, Bájan ja Áddjá. Ukkosen jumala esiintyy uskomuksissa ilman haltijana ja ihmisten ja porojen suojelijana. Se puhdisti ilman taudeista ja antoi sateen ja elämän. Uskomusten mukaan Ukkosen jumala kykeni raivostuessaan lyömään tunturit kappaleiksi vasarallaan ja vahingoittamaan ihmisiä ja eläimiä. Tältä osin saamelaiset näyttävät ottaneen vaikutteita skandinaavisista uskomuksista ja ukkosenjumala Thorista. Tiermesin raivon lepyttämiseksi ja suopeana pitämiseksi sille uhrattiin porohirvaita. Tähän saamelaisten uskomuksiin pohjautuvaan nimen selitykseen sopisi Termisvaaran lounaiskulmalla oleva lappalaiskodan muotoinen ja kauas näkyvä, nelimetrinen seitakivi. Sen luona on voitu palvoa ukkosen jumalaa ja tästä on tullut nimi koko tunturille. Vastaavia mytologiaan perustuvia paikannimiä löytyy Käsivarresta muitakin, muun muassa Halti eli Háldečohkka.
Saavuttamisen ideologia

Saavuttamisen ideologialla tarkoitetaan uskomusta, jonka mukaan yksilö saavuttaa sosiaalisesti määritellyn menestyksen kovalla työnteolla ja koulutuksella. Tämän näkökulman mukaan tekijät kuten sukupuoli, rotu/etnisyys, taloudellinen tausta, sosiaaliset verkostot tai asuinalue/maantieteellinen sijainti ovat toissijaisia kovan työnteon ja koulutuksen rinnalla tai ovat ylipäänsä merkityksettömiä menestyksen tavoittelussa.
Saavuttamisen ideologian tutkimus.
Sandra L. Barnes ehdotti vuonna 2002, että yhdysvaltalaiseen saavuttamisen ideologiaan uskovat ihmiset syyttävät todennäköisesti yksilöiden asenteita ja moraalisia eroja huonosta menestyksestä. Tutkimuksessaan Barnes osoitti, että saavuttamisen ideologiasta eniten hyötyvät (esimerkiksi valkoihoiset miehet paremmilla asuinalueilla) omaksuvat sen todennäköisimmin. Afroamerikkalaiset uskovat valkoihoisia todennäköisemmin, että rotu auttaa joitakin saavuttamaan menestystä, ja suurempituloiset uskovat todennäköisemmin, että vahvat sosiaaliset verkostot ovat merkityksettömiä suhteessa menestykseen. Kaikki vastaajaryhmät uskoivat kuitenkin, että koulutus ja kova työnteko ovat tärkeimpiä menestyksen tekijöitä. Barnes väittää, että menestys saavutetaan parhaiten, kun saavuttamiseen tähtäävä asenne yhdistetään todelliseen kykyyn saavuttaa yksilöllisiä tavoitteita. Vaikka valtaosalla ihmisistä olisi oikea asenne, rakenteelliset tekijät voivat estää heidän menestymistään.
Ideologian kannattamisen tai hylkäämisen syitä.
Jay MacLeod tutki kahta matalan tulotason asuinalueiden poikien ryhmää kirjaansa "Ain't No Makin' It" varten. "Hallway Hangers" -ryhmä, joka koostui enimmäkseen valkoihoisista pojista, ei hyväksynyt amerikkalaista saavuttamisen ideologiaa. MacLeod päätteli, että tämä johtuu useista tekijöistä. Poikien vanhemmat halusivat lastensa menestyvän, mutta varoivat kannustamasta toiveajatteluun, koska he eivät halunneet tuottaa lapsilleen pettymystä.
Seurauksena oli, että taustaltaan matalan tulotason opiskelijat menestyvät huonosti kasvaessaan aikuisiksi. Niinpä myös vanhempiin saattaa vaikuttaa alisuoriutumisen ympäristö, jota he pahentavat suhteessa lapsiinsa. "Hallway Hangers" -ryhmä vanhempineen eivät usko saavuttamisen ideologiaan, koska he eivät näe kovan työnteon mukanaan tuomaa menestystä tulevaisuudessa huolimatta alisuoriutumisen ympäristöstä. Lisäksi saavuttamisen ideologian hyväksyminen tarkoittaisi, että poikien vanhemmat, jotka eivät ole "menestyneet", ovat laiskoja tai tyhmiä.
Igor Presnjakov

Igor Presnyakov (Игорь Пресняков) on venäläinen kitaristi, josta tuli YouTube-sensaatio vuonna 2007 laulucovereidensa ja omalaatuisen soittotyylinsä ansiosta.
Elämäkerta.
Igor Presnyakov syntyi Moskovassa. Hän opiskeli klassista musiikkia läheisessä akatemiassa ja voisi lopulta valmistua yhtyeisiin sekä kitaristiksi että kapellimestariksi. Hän muutti Alankomaihin jatkaakseen uraansa, joka on jo nyt kestänyt yli 35 vuotta. Hänen akustiseen kitaratyyliinsä vaikuttaa eri musiikkityylejä: reggae, rock and roll, R&amp;B, kantri, jazz ja heavy metal. Hänen merkittävin tuntomerkkinsä on rytmin luominen samaan aikaan, kun hän soittaa lyömällä kitaran runkoon tahdissa. Tämä jäljittelee useita muusikoita. Vaikka Presnyakov joskus laulaakin monia hänen alkuperäisiä- ja cover-kappaleitaan, on hän tunnetumpi soittotaidoistaan.
"Igorin" suosio on noussut hänen ensidebyytistään YouTubessa vuonna 2007. Hänen YouTube-videoillaan on tällä hetkellä yli 250 miljoonaa latausten näyttökertaa ja sen lisäksi yli 1,3 miljoonaa kanavan tilaajaa. Hänen kuuluisin kitaracoverinsa on "Nоthing EIsе Маttеrs" yli kahdeksalla miljoonalla katsojallaan.
Poikkeavuus

Poikkeavuus on sosiologisessa kontekstissa tapahtuvaa toimintaa tai käytöstä, joka rikkoo kulttuurisia normeja. Näitä normeja ovat muodollisesti säädetyt säännöt esimerkiksi rikollisuus tai epämuodollisia sosiaalisten normit kuten perinteiset tavat. Näiden sääntöjen syntyminen, muuttuminen ja toimeenpaneminen kuuluu sosiologien, psykologien, psykiatrien ja kriminologien tutkimusalueeseen.
Poikkeavuus sosiaalisten normien rikkomisena.
Normit ovat tiettyjä käyttäytymisen malleja, jotka tekevät ihmisten käyttäytymisestä yhteiskunnassa ennustettavaa. Ne muuttuvat yhteiskunnan muuttuessa, ja ovat riippuvaisia kontekstista kuten yhteiskuntaluokasta ja ikäryhmästä.
Poikkeavuus tarkoittaa näiden kulttuurisesti vahvistettujen normien rikkomista. Tämä määritelmä voidaan tulkita useilla eri tavoilla. Sosiaaliset normit ovat erilaisia eri kulttuureissa: toisessa kulttuurissa poikkeavuus ja sääntöjen rikkominen voidaan toisessa yhteiskunnassa tulkita normaaliksi. Jotkut poikkeavat toiminnot voivat olla rikollisia.
Teoria.
Poikkeavuutta pyrkii selittämään kolme sosiologista suuntausta: rakenteellinen funktionalismi, symbolinen interaktionismi ja konfliktiteoria.
Artūras Karnišovas

Artūras Karnišovas (s. 27. heinäkuuta 1971 Klaipėda, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen koripallojohtaja ja entinen koripalloilija.
Karnišovas kuului Euroopan 1990-luvun huippupelaajiin voittaen muun muassa kolme Espanjan ja yhden Italian mestaruuden. Liettuan maajoukkueessa hän saavutti kaksi olympiapronssia ja EM-hopean. Pelaajauransa jälkeen Karnišovas on työskennellyt koripallojohtajana muun muassa NBA-seura Denver Nuggetsissa.
Pelaajaura.
Seurajoukkueet.
Karnišovas aloitti koripallon Statyba Vilnassa, jonka edustusjoukkueeseen hän nousi vuonna 1989. Hän edusti seuraa yhden kauden ajan ja siirtyi vuosiksi 1990–1994 pelaamaan yliopistokoripalloa Seton Hallin yliopistoon. Karnišovas palasi Eurooppaan vuonna 1994 ja pelasi yhden kauden ajan ranskalaisessa Cholet Basketissa. Vuosiksi 1995–1997 hän siirtyi FC Barcelonaan, jossa hän voitti molempina kausina Espanjan mestaruuden. Kauden 1997–1998 Karnišovas vietti kreikkalaisessa Olympiakosissa, jonka jälkeen hän siirtyi kahdeksi kaudeksi Fortitudo Bolognaan. Hän voitti jälkimmäisellä kaudella Italian mestaruuden. Vuonna 2000 Karnišovas palasi FC Barcelonaan, jossa hän voitti kolmannen Espanjan mestaruutensa kaudella 2000–2001. Hän lopetti ammattilaisuransa vuonna 2002.
Maajoukkue.
Karnišovas edusti junioritasolla Neuvostoliittoa ja voitti maan paidassa EM-pronssia vuonna 1987 alle 16-vuotiaiden EM-kilpailuissa. Liettuan itsenäistyttyä hän edusti Liettua maajoukkuetta. Karnišovas oli ensimmäistä kertaa mukana arvokisoissa vuonna 1992, jolloin Liettua voitti olympiapronssia. Hän oli mukana myös vuoden 1996 olympialaisissa, joista maa voitti toistamiseen olympiapronssia. EM-kilpailuista Karnišovas saabutti hopeaa Kreikassa 1995.
Koripallojohtajana.
Pelaajauransa jälkeen Karnišovas työskenteli NBA:n organisaatiossa ja Houston Rocketsin kansainvälisenä pelaajatarkkailijana. Vuonna 2013 Karnišovas aloitti NBA-seura Denver Nuggetsin apulais-GM:na. Vuonna 2017 hän nousi Nuggetsin varsinaiseksi general manageriksi. Karnišovasin Nuggets-aikaa pidetään yleisesti menestyksekkäänä joukkueen noustua konferenssinsa kärkijoukkueisiin. Nuggets varasi Karnišovasin aikana muun muassa Nikola Jokićin 41. vuorolla vuonna 2014. Vuonna 2020 Karnišovas siirtyi vuosien ajan sarjan huonoimpiin kuuluneen organisaation Chicago Bullsin urheilutoimenjohtajaksi.
Konfliktiteoria

Konfliktiteoriat ovat yhteiskuntatieteiden näkökulmia, jotka korostavat sosiaaliryhmän sosiaalista, poliittista tai materiaalista epätasa-arvoa, kritisoivat laajaa sosiaalipoliittista järjestelmää tai jotka muuten vähättelevät rakenteellisen funktionalismin ja ideologisen konservatismin merkitystä. Konfliktiteoriat kiinnittävät huomiota valtaeroihin, kuten luokkakonfliktiin, ja yleensä kritisoivat historiallisesti hallitsevia ideologioita.
Jotkut konfliktiteoriat syntyivät korostamaan perinteisen ajattelun ideologisia piirteitä. Vaikka useissa konfliktiteorioissa onkin samoja piirteitä, konfliktiteoria ei viittaa yhtenäiseen koulukuntaan, eikä sitä tule sekoittaa rauhan ja konfliktien tutkimukseen tai muihin sosiaalisten konfliktien teorioihin.
Klassisen sosiologian teoriat.
Yhteiskuntatieteiden klassikoista konfliktiteoria yhdistetään tavallisesti Karl Marxiin (1818-1883). Marxismi perustui dialektisen materialismin historiakäsitykseen, jonka mukaan kapitalismi tuottaisi sitä edeltävien sosioekonomisten järjestelmien tavoin sisäisiä jännitteitä, jotka johtaisivat sen omaan tuhoon. Marx kannusti radikaalia muutosta, kannustaen työväenluokan vallankumousta ja vapautumista hallitsevasta luokasta.
Muita varhaisia konfliktiteoreetikkoja olivat puolalaisaustralialainen sosiologi ja poliittinen teoreetikko Ludwig Gumplowicz (1838-1909) sekä amerikkalainen sosiologi ja paleontologi Lester F. Ward (1841-1913). Vaikka Ward ja Gumplowicz kehittivätkin teoriansa itsenäisesti, niissä oli paljon yhteistä ja ne lähestyivät konfliktia kokonaisvaltaisesta antropologisesta ja evoluution näkökulmasta, vastakohtana Marxin varsin rajatulle taloudellisten tekijöiden analyysille.
Gumplowicz kuvaa teoksessaan "Grundriss der Soziologie" (Sosiologian ääriviivat, 1884), kuinka kulttuurien ja etnisten ryhmien väliset konfliktit ovat muokanneet yhteiskuntaa. Gumplowicz teorisoi, että suuret ja kompleksiset yhteiskunnat kehittyivät sodasta ja valloituksista. Valtiot kehittyvät, kun yksi ryhmä pyrkii hallitsemaan toista; näin syntyy jaottelu herroihin ja orjiin. Lopulta kehittyy kompleksinen kastijärjestelmä. Horowitz on kuvannut Gumplowicziä yhdeksi konfliktiteorian perustajista.
Moderneja lähestymistapoja.
C. Wright Millsiä on kuvattu modernin konfliktiteorian isäksi. Millsin mukaan yhteiskunnalliset rakenteet syntyvät konfliktista ihmisten erilaisten intressien ja resurssien välillä. Nämä rakenteet vaikuttavat vuorostaan yksilöihin ja resursseihin, samoin kuin "epätasaiseen vallan ja resurssien jakoon yhteiskunnassa". 
Kanadalainen sosiologi Alan Sears kuvaa konfliktiteoriaa kirjassaan "A Good Book, in Theory: A Guide to Theoretical Thinking" (2008) seuraavasti:
Space Rage

Space Rage on vuonna 1985 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteiselokuva, jonka ohjasi Conrad E. Palmisano. Käsikirjoituksesta vastasi Jim Lenahan. Pääosassa esiintyvät Richard Farnsworth, Michael Paré ja John Laughlin.
Juoni.
Pankkiryöstäjä Grange lähetetään rangaistusleirille Proxima Centauri -planeetalle. Siellä hän suunnittelee heti pakoa, jota ovat estämässä palkkasoturi Walker ja jo eläkkeellä oleva eversti.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa hengettömäksi mutta vauhdikkaaksi scifi-westerniksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Keskinen mustanmullan talousalue

Keskinen mustanmullan talousalue () on yksi Venäjän 12:sta talousalueesta. Siihen sisältyy Belgorodin alue, Kurskin alue, Lipetskin alue, Tambovin alue ja Voronežin alue. Alueen pinta-ala on 167 700 km² ja väkiluku 7 872 000 henkeä. Väestötiheys on 47 as/km² ja kaupungistumisaste 62 %.
Heikki Nieminen

Heikki Nieminen (9. toukokuuta 1926 Hollola – 5. syyskuuta 2016) oli suomalainen kuvanveistäjä ja taidegraafikko. Hänen töitään oli ensi kertaa julkisesti esillä Lahdessa vuonna 1946.
Niemisen vanhemmat olivat maanviljelijä Nestor Nieminen ja Aino Nieminen (s. Pönkkä). Nieminen opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1947–1948 ja Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1948–1952. Kouluopintojensa jälkeen Nieminen oli usean vuoden ajan taidegraafikko Aukusti Tuhkan assistenttina.
Taiteellinen työ.
Lukuisia Niemisen veistoksia on julkisesti esillä ympäri Suomea. Hänen huomattaviin ulkoveistoksiinsa kuuluvat muun muassa Akseli Gallen-Kallelan patsas Porissa (1965), F. E. Sillanpään muistomerkki Hämeenkyrössä (1965), kaksi suihkukaivoveistosta Lahdessa ("Susanna", 1961, ja "Sudenkorennot", 1965) sekä Espoon Puolarmetsän sairaalan pihamaalle sijoitettu pronssiveistos "Aurinkotuuli" (1980). Varkauden Pirttiniemen sankarihautausmaan pronssinen muistomerkki "Ylös murheesta" on hänen teoksensa vuodelta 1964. Niemisen laajimmin tunnettuja teoksia ovat kuitenkin "Hymytyttö"- ja "Hymypoika"-pienoisveistokset, joita on jaettu Suomen kouluissa kipsivaloksina oppilaiden tunnustuspalkintoina vuodesta 1954 alkaen.
Kuvanveistäjä ArviTynyksen viimeinen muistomerkki oli Luumäen Kankaan hautausmaalle vuonna 1960 pystytetty karjalaisten sankarivainajien muistopatsas "Siunaava enkeli". Tynys suunnitteli patsaan ja ehti osittain valmistamaankin sen, mutta hän kuoli New Yorkissa vuonna 1959. Heikki Nieminen saattoi työn loppuun. Patsas kuvaa lentoon lähtevää enkeliä.
Heikki Nieminen oli 1950-luvun lopulta alkaen ensimmäisiä suomalaistaiteilijoita, jotka ottivat materiaalikseen lujitemuovin.
Nieminen toimi myös opettajana 1950-luvulta lähtien, ensin Taideakatemian koulussa ja myöhemmin pääosin Taideteollisessa korkeakoulussa aina 1990-luvun alkuun saakka. 
Nieminen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1964. 
Niemisen puoliso oli farmaseutti Tellervo Nieminen (o.s. Ahonen).
Nikobaarienpöllönen

Nikobaarienpöllönen ("Otus alius") on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Intiassa Nikobaareilla ainakin Great Nicobarilla ja Nancowrylla, mutta ehkä myös Little Nicobarilla. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelu lajin vuonna 2000 puutteellisesti tunnetuksi, koska se tiedettiin vain muutamasta havainnosta. Se on 2000-luvulla kuitenkin havaittu olevan suhtellisen yleinen Great Nicobarilla, ja vuoden 2018 listauksessa laji on määritelty silmälläpidettäväksi.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät.
Venäjän federaatiopiirit

Venäjän federaatiopiirit () ovat Venäjän keskushallinnon aluehallinnollinen jaottelu. Ne eivät ole Venäjän liittovaltion perustavia osia kuten federaatiosubjektit (osavaltiot). Jokainen federaatiopiiri käsittää useampia federaatiosubjekteja, ja jokaista johtaa presidentin nimittämä edustaja jonka virallinen titteli on "täysivaltainen edustaja". Täysivaltaisen edustajan tehtävä on valvoa federaation viranomaisten toimintaa alueella, vaikkakin hänen toimivaltansa on laajempi.
Federaatiopiirien johtajat toimivat linkkinä federaatiosubjektien ja federaation hallituksen välillä ja heidän pääasiallinen vastuunsa on valvoa liittovaltion lakien noudattamista federaatiosubjekteissa.
Historia.
Federaatiopiirit perustettiin toukokuussa 2000 Vladimir Putinin aloitteesta osana laajempaa ohjelmaa liittohallinnon vahvistamiseksi. Tämä laajempi uudistusohjelma sisälsi duuman ylähuoneen federaationeuvoston vaalitavan muuttamisen epäsuoraksi, federaatiosubjektien perustuslakien tarkastamisen, presidentille oikeuden hajottaa federaatiosubjektin parlamentti ja oikeuden erottaa federaatiosubjektin hallitus mikäli nämä eivät noudata liittovaltion lakeja.
19. tammikuuta 2010 perustettiin uusi Pohjois-Kaukasian federaatiopiiri jakamalla Eteläinen federaatiopiiri.
Venäjä laskee Ukrainassa miehittämänsä alueet osaksi eteläistä federaatiopiiriä; vuosina 2014–2016 Krimin niemimaa laskettiin omaksi, Krimin federaatiopiirikseen.
Toiminta.
Täysivaltainen edustaja ja hänen toimistonsa varmistaa federaatiosubjektien liittovaltion lakien ja normien loukkauksen. He myös valvovat oikaisumenettelyä lähemmältä kuin liittovaltion instituutiot Moskovasta. He ovat täten keskeisiä Putinin keskushallinnon auktoriteetin vahvistamisessa. Federaatiosubjektien perustaminen on auttanut rajoittamaan federaatiosubjektien lakeja ja käytäntöjä, jotka ovat vastoin liittovaltion lakeja, esimerkiksi kansalaisoikeuksien rajoittamista, alueiden kuvernöörien tai tasavaltojen presidenttien autoritääristä hallitsemista, poliisin manipuloimista ja tuomioistuinten kontrollointia, journalismin hankaloittamista ja vaalien väärentämistä.
Liittovaltion viranomaisten, erityisesti oikeuslaitoksen, "kaapattiin" federaatiosubjekteissa Boris Jeltsinin aikana. Tämä prosessi on estynyt täysivaltaisen edustajan taatessa, että liittovaltion elimet tekevät tehtävänsä ilman vallasta taistelua paikallisten elinten kanssa.
Täysivaltaiset edustajat valvovat liittovaltion työntekijöiden kiertämistä viroissa, jotta he eivät tule liian riippuvaisiksi paikallisista johtajista.
Federaatiopiirit muistuttavat rajoiltaan pitkälti sisäministeriön miliisipiirejä ja puolustusministeriön sotilaspiirejä. Tämä takaa täysivaltaiselle edustajalle suoran yhteyden armeijan komentorakenteeseen ja turvallisuuspalvelun toimintakoneistoon. Tämä lähettää federaatiosubjekteille selvän viestin, että niiden täytyy toimia yhteistyössä liittovaltion hallituksen kanssa, ja se on hyödyllistä täysivaltaiselle edustajalle.
Mustalakkipöllönen

 Mustalakkipöllönen ("Megascops atricapilla" aiemmin "Otus atricapilla") on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Brasiliassa ja Paraguayssa.
Sen elinpiiriä ovat laukeat metsät, subtrooppiset ja trooppiset kuivat metsät ja kosteat alavat metsät, urbaanit alueet.
Timo Malmi

Timo Ensio Malmi (s. 18. kesäkuuta 1948 Tampere) on suomalainen kirjailija, runoilija, kääntäjä, historiantutkija ja tietokirjailija. Malmin tuotannon tärkeänä teemana on ollut sotavuosien 1918 ja 1939–1944 monipuolinen ja humaani tarkastelu. Timo Malmille myönnettiin vuonna 2019 sotakamreerin arvonimi. Teoksissaan hän on käsitellyt muun muassa suomalaisia sotavankeja Neuvostoliitossa, sotaorpojen tarinoita ja Tampereen taistelua vuonna 1918. Malmille on myönnetty muun muassa Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto ja Tampereen kulttuuritekopalkinto.
Koulutukseltaan Malmi on filosofian lisensiaatti Suomen historian oppiaineesta ja toimittaja. Hän on toiminut vuosina 1991–1993 Suomen tiedetoimittajien liiton ja vuosina 2002–2008 Pirkkalaiskirjailijat ry:n puheenjohtajana. Vuosina 1973–2012 Malmi toimi Tampereen yliopiston viestintäpäällikkönä. Malmi on myös Tampereen Velaatan kaupunginosassa toimivan Maitolaiturimuseon puuhamies.
FS Le Fantasque (1934)

Le Fantasque oli Ranskan laivaston vuonna 1936 valmistunut Fantasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin Arsenal de Lorientilta, missä köli laskettiin 15. marraskuuta 1931. Alus laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1934. Aluksen valmistumista viivästytti koeajoissa tapahtunut karilleajo, joten se valmistui 10. maaliskuuta 1935.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alussa alus partioi Atlantilla etsien saksalaisia saarronmurtajia. Alus upotti 16. lokakuuta 1939 rahtialus SS "Hallen", jonka miehistö vangittiin. Alus osallistui Saksan laivaston taskutaistelulaiva "Admiral Graf Speen" etsintään, jolloin se valtasi 25. marraskuuta "Le Terriblen" ja risteilijä "Dupleixin" kanssa kauppa-alus SS "Santa Fen". Ranskan antauduttua alus liittyi Dakarissa Vichyn Ranskan laivaston 10. hävittäjälaivueeseen () sisaralustensa "Malinin" ja "L’Audacieux’n" kanssa. Liittoutuneiden hyökätessä Dakariin 23. syyskuuta 1940 alus laski savuverhon satamassa olevien alusten suojaksi. Se joutui laivatykistön tuleen ja ilmahyökkäykseen kärsimättä vaurioita.
Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikkaan "Le Fantasque" vaihtoi muiden Ranskan Länsi-Afrikassa olleiden alusten kanssa puolta liittyen liittoutuneisiin. Maaliskuussa 1943 alus siirrettiin huollettavaksi Bostoniin, jossa sille asennettiin tutkat ja kaikuluotain sekä vahvennettiin ilmatorjuntaa. Huollon päätyttyä alus luokiteltiin uudelleen kevyeksi risteilijäksi.
Alus osallistui 9. syyskuuta 1943 alkaen Salernon maihinnousuun. Alus laski 13.–14. syyskuuta välisenä yönä Ajaccioon Korsikalla 250 kommandosotilasta ja aseita sekä ammuksia vastarintaliikkeelle. Se pysäytti 24. joulukuuta saksalaisen rahtialuksen "Nicoline Maerskin", joka pakotettiin karille Espanjan rannikolla lähellä Tortosaa. 10. DCT määrättiin tekemään Adrianmerelle isku, jonka tarkoituksena oli eristää Jugoslavia Italiasta. Alus kohtasi 18.–19. maaliskuuta "Le Terriblen" kanssa Saksan laivaston saattueen, johon kuuluivat rahtialus "F124", hinaaja "Titanic" sekä saattajat "FS270", "FS273" ja "FS274". Saattue upotettiin lukuun ottamatta "Titanicia", joka pakeni Kyparissíaan. Alus upotti 17. kesäkuuta "Le Terriblen" kanssa tankkeri "Giulianan" sekä vaurioitti sitä suojanneita raivaajia "R5" ja "R14". Alus osallistui 15. elokuuta alkaen Etelä-Ranskan maihinnousuun.
Vuosina 1945 ja 1946 alus oli Indokiinassa. Se sijoitettiin 1950 reserviin. Alus luokiteltiin saattajaksi, jolloin sen runkonumeroksi vaihdettiin D610. Alus hinattiin 1953 Touloniin, jossa sitä käytettiin majoitustilana. Alus poistettiin 2. toukokuuta 1957 alusluettelosta nimettynä "Q98:ksi" ja myytiin romutettavaksi.
FS Le Malin (1933)

Le Malin oli Ranskan laivaston 1936 valmistunut Fantasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 13. toukokuuta 1931 Forges et Chantiers de la Méditerranéelta La Seynestä, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 16. marraskuuta. Alus laskettiin vesille 17. elokuuta 1933 ja valmistui 1. toukokuuta 1936.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alkaessa alus partioi Atlantilla ja etsi saksalaisia saarronmurtajia. Se osallistui muun muassa lokakuussa 1939 Saksan laivaston taskutaistelulaiva "Admiral Graf Speen" etsintään. Alus osallistui 29. toukokuuta 1940 "Bourrasquen" kanssa Dunkerquen evakuointiin, jolloin kumpikin aluksista osui miinaan. Alus kuitenkin pääsi satamaan ja kunnostettiin.
Ranskan antauduttua alus liittyi Vichyn Ranskan laivaston 10. hävittäjälaivueeseen () sisaralustensa "Le Fantasquen" ja "L’Audacieux’n" kanssa. Se vaurioitui 3. heinäkuuta lievästi Britannian kuninkaallisen laivaston lentokoneiden hyökätessä Mers-el-Kébiriin. Korjausten jälkeen se siirrettiin Dakariin, jossa liittoutuneiden hyökätessä 23. syyskuuta 1940 alus suojasi satamassa olevia aluksia. Se joutui laivatykistön ja lentokoneiden maaliksi kärsimättä vaurioita. Lokakuun puolivälissä alus siirrettiin Casablancaan.
Marraskuussa 1942 liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikkaan alus vaihtoi muiden Ranskan Länsi-Afrikassa olevien alusten kanssa puolta ja liittyi liittoutuneisiin. Alus siirrettiin maaliskuussa 1943 huollettavaksi Bostoniin, missä asennettiin kaksi tutkaa ja kaikuluotain sekä vahvistettiin ilmatorjuntaa korvaamalla aiemmat 37 ja 13,2 millimetrin aseet 40 ja 20 millimetrin tykein. Huollon päätyttyä alus luokiteltiin uudelleen kevyeksi risteilijäksi. Alus lähetettiin Välimerelle.
"Le Malin" osallistui 9. syyskuuta 1943 Salernon maihinnousuun. Alus laski 13.–14. syyskuuta välisenä yönä Ajaccioon Korsikalla 250 kommandosotilasta ja aseita sekä ammuksia vastarintaliikkeelle. 10. DCT määrättiin tekemään Adrianmerelle isku, jonka tarkoituksena oli eristää Jugoslavia Italiasta. Alus osallistui 15. elokuuta Etelä-Ranskan maihinnousuun. Se kolaroi joulukuussa sisaraluksensa "Le Terriblen" kanssa ja oli korjattavana Euroopan sotatoimien päättymiseen.
Vuosina 1946 ja 1947 alus oli Indokiinassa. Se sijoitettiin 1951 reserviin. Alus muutettiin 1953 esikunta-alukseksi. Se törmäsi marraskuussa 1963 riuttaan Pohjois-Ranskan rannikolla. Alus poistettiin palveluksesta joulukuussa. Se poistettiin tammikuussa 1964 alusluettelosta ja myytiin kuukautta myöhemmin romutettavaksi.
FS Le Terrible (1933)

Le Terrible oli Ranskan laivaston 1935 valmistunut Fantasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 8. toukokuuta 1931 Chantiers Navals Françaisilta Caenista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 8. joulukuuta. Alus laskettiin vesille 30. marraskuuta 1933 ja valmistui 1. lokakuuta 1935.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alussa alus partioi Atlantilla etsien saksalaisia saarronmurtajia. Se osallistui muun muassa lokakuussa 1939 Saksan laivaston taskutaistelulaiva "Admiral Graf Speen" etsintään, jolloin se valtasi 25. lokakuuta 1939 sisaraluksensa "Le Fantasquen" kanssa saksalaisen rahtialuksen "Santa Fen". Ranskan antauduttua alus liittyi Vichyn Ranskan laivastoon. Britannian kuninkaallisen laivaston hyökätessä Mers-el-Kebiriin 3. heinäkuuta 1940 alus aikoi hyökätä torpedoin, mutta se määrättiin suojaamaan "Strasbourgin" pakoa Touloniin. Alus siirrettiin Dakariin, jossa se liittoutuneiden hyökätessä 23. syyskuuta 1940 suojasi satamassa olevia aluksia.
Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikkaan "Le Terrible" vaihtoi marraskuussa 1942 muiden Ranskan Länsi-Afrikassa olleiden alusten kanssa puolta liittyen liittoutuneisiin. Alus siirrettiin maaliskuussa 1943 huollettavaksi Bostoniin, missä sille asennettiin kaksi tutkaa ja kaikuluotain sekä vahvennettiin ilmatorjuntaa korvaamalla aiemmat 37 ja 13,2 millimetrin aseet 40 ja 20 millimetrin tykein. Huollon päätyttyä alus luokiteltiin uudelleen kevyeksi risteilijäksi ja lähetettiin Välimerelle.
"Le Terrible" osallistui Italian maihinnousuihin ollen tulitukitehtävissä ja suojaten osastoja ilmahyökkäyksiltä. Alus määrättiin tekemään laivueensa mukana isku Adrianmerelle, minkä tarkoituksena oli eristää Jugoslavia Italiasta. Alus osallistui 15. elokuuta alkaen Etelä-Ranskan maihinnousuun. Se kolaroi joulukuussa sisaraluksensa "Le Malinin" kanssa ja alus oli korjattavana aina Euroopan sotatoimien päättymiseen saakka.
Alus sijoitettiin telakalta palattuaan reserviin ja luokiteltiin saattajaksi runkonumerolla D611. Se saattoi lentotukialuksia "La Fayette", "Bois Belleau" ja "Arromanches". Alus siirrettiin 1956 koululaivaksi Brestiin. Se poistettiin palveluksesta ja myytiin kesäkuussa 1962 romutettavaksi.
FS L’Indomptable (1933)

L'Indomptable oli Ranskan laivaston 1936 valmistunut Fantasque-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus.
Alus tilattiin 13. toukokuuta 1931 Forges et Chantiers de la Méditerranéelta La Seynestä, missä köli laskettiin 25. tammikuuta 1932. Alus laskettiin vesille 7. joulukuuta 1933 ja valmistui 10. helmikuuta 1935.
Palvelus.
Toisen maailmansodan alkaessa alus muodosti sisaralustensa "Le Malinin" ja "Le Triomphantin" kanssa Atlantin laivaston 8. contre-torpilleurs viirikön. Alus osallistui viirikkönsä mukana useisiin vuosien 1939 ja 1940 laivasto-operaatioihin kuten Norjan taisteluihin, mistä viirikkö Italian sotaan liittymisen uhatessa siirrettiin Välimerelle.
Alus oli Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan Toulonissa, jossa sen miehistö upotti aluksensa muun laivaston mukana 27. marraskuuta 1942.