Suomenruotsi

Suomenruotsi () on ruotsin kielen Suomessa käytetty kirja- ja yleiskielinen variantti, jota puhutaan pääasiassa rannikkoalueilla Uudellamaalla, Turunmaalla ja Pohjanmaalla, sekä jossain määrin myös muualla Suomessa. Myös Ahvenanmaalla puhuttu ruotsi on perinteisesti lueteltu kuuluvaksi suomenruotsiin, vaikka sillä on paljon yhteisiä piirteitä Ruotsissa puhutun kielen kanssa.
Äidinkielenään suomenruotsia puhuvia suomalaisia kutsutaan suomenruotsalaisiksi. Suomenruotsi juontaa juurensa keskiajalla ruotsalaisten tekemään Suomen rannikon kolonisaatioon.
Murteet.
Osana ruotsin kielen murrejaottelua suomenruotsi muodostaa kielen itäisen murrealueen (ruots. "östsvenska mål") yhdessä vironruotsin kanssa. Suomenruotsi jaetaan perinteisesti neljään alueelliseen murreryhmään, jotka voidaan edelleen jakaa pienempiin ryhmiin:
Suomenruotsin murteet eivät ole yhtenäisiä, vaan esimerkiksi Itä-Uudellamaalla puhutut murteet saattavat joidenkin piirteiden osalta edustaa päinvastaista kantaa kuin pohjalaiset. Huomattavin esimerkki tästä on k:n ja g:n palatalisoituminen. Pohjalaisten murteiden merkittävä piirre on velaariklusiilien palatalisoituminen etuvokaalien edellä myös sanan sisällä, ei vain alussa - niinpä "kärringen" voidaan Pohjanmaalla ääntää . On huomattava, että g ei siellä palatalisoidu :ksi vaan :ksi, joten sana "göra" ääntyy . (Tässä esiintyy myös "göra"-verbin muoto "gära", joka on kadonnut ruotsin kirjakielestä mutta on tunnistettavissa esimerkiksi sanassa "gärning" ’teko’.) Toisaalta uusimaalaisessa ruotsissa g ja k jäävät klusiileiksi, joten esimerkiksi sanan "kjol" alkuosa ääntyy Itä-Uudellamaalla . Suomenruotsissa sanansisäiset aspiroituneet k, p ja t ovat usein korvautuneet suomen kielen vaikutuksesta geminaatta-k:lla, -p:llä ja -t:llä. Tämä fennismi (suomalaisuus) on herättänyt foneetikkojen huomiota. Sellainen suomen kk:ta, pp:tä ja tt:tä vastaava k:n, p:n ja t:n ääntämys kuin suomenruotsissa on vaikkapa sanoissa "leka" (ääntyy leekka), "dopa" (ääntyy duuppa) ja "veta" (ääntyy veetta) on koko germaaniselle kieliperheelle muuten vierasta. Suomenruotsissa on säilyneenä diftongeja ja lyhyitä vokaaleita, jotka Ruotsin ruotsissa ovat kauan sitten muuttuneet pitkiksi vokaaleiksi.
Ahvenanmaanruotsin on perinteisesti katsottu kuuluvan suomenruotsiin sikäli, että siinä käytetään monista virallisista termeistä suomenruotsalaista varianttia. Ääntämiseltään ja intonaatioltaan ahvenanmaanruotsi on kuitenkin selvästi lähempänä Ruotsissa puhuttuja ruotsin murteita. Länsi-Ahvenanmaalla puhuttava ruotsi on lähimpänä Uplannin murteita, kun taas Itä-Ahvenaanmaan saaristossa puhuttava ruotsi on lähimpänä muita suomenruotsin variantteja.
Eroja riikinruotsiin.
Suomenruotsin yleiskieli eroaa Ruotsissa käytetystä ennen muuta virallisten termien osalta: ministeriöt ovat suomenruotsiksi "ministerier", eivät "departement". Myös suomenruotsalaiset murteet ovat vaikuttaneet: esimerkiksi sellainen ilmaus kuin "ligga på åga" ’maata koko yö valveilla varhaisen herätyksen vuoksi hermoillen’ on Ruotsissa joko tuntematon tai mielletään selvästi murteelliseksi. Murteesta johtuu myös erityisesti pohjalaisten tapa käyttää verbiä "lämna" merkityksessä ’jäädä’. Tätä kuitenkaan kielenhuolto ei hyväksy, koska se voi aiheuttaa ymmärtämisvaikeuksia. Joskus suomenruotsin poikkeavat muodot ovat seurausta tietoisesta kielen ohjailusta – esimerkiksi "öljynjalostamosta" käytetään suomenruotsissa sanaa "oljeraffineri", koska Ruotsin puolella tavallinen "oljeraffinaderi" kuulostaa täällä tarpeettoman pitkältä ja kömpelöltä. Myös "roudarin" suomenruotsinnokseksi on suositeltu mieluummin muotoa "rådare" kuin Ruotsin puolella käytettyä sanaa "råddare", koska jälkimmäinen kuulostaa suomenruotsissa 'sotkijalta'. "Örfil" tarkoittaa riikinruotsissa pelkästään väkivaltaista tekoa, suomeksi korvapuustia, mutta suomenruotsin "örfil" samoin kuin suomen korvapuusti, tarkoittaa myös tiettyä leivonnaista.
Suomenruotsin sanastossa on alueellisia eroja. Esimerkiksi polkupyörä on etelärannikon suomenruotsissa "fillare" ja Pohjanmaalla "ped". Ruotsin sana "cykel" on hyvin yleinen ja sitä käytetään usein myös suomenruotsissa.
Jotkin ruotsin kielen sanat tarkoittavat Suomessa eri asiaa kuin Ruotsissa. Esimerkiksi sana "villa" tarkoittaa riikinruotsissa huvilaa tai omakotitaloa, suomenruotsissa pelkästään huvilaa (omakotitalo on suomenruotsissa "egnahemshus" tai "egnahemhus"), "semla" sämpylää, riikinruotsissa taas laskiaispullaa. "Batong" tarkoittaa suomenruotsissa patonkia, riikinruotsissa pamppua. Verbi "paja" tarkoittaa riikinruotsissa "rikkoa" tai "rikkoutua" ja Suomessa "paijata".
On joitakin riikinruotsin sanoja, joita ei tunneta ollenkaan suomenruotsissa, muun muassa "brandgul", joka on suomenruotsissa ja joskus riikinruotsissakin "orange" ja tarkoittaa oranssia.
Vaikka suomalaisissa kouluissa opetettu ruotsi on nykyisin sanastoltaan usein riikinruotsia, ääntämisohjeet ovat suomenruotsin mukaiset.
Ruotsissa puhuttu ruotsi vaikuttaa jatkuvasti suomenruotsiin erityisesti Pohjanmaan kautta, koska Pohjanmaalla on perinteisesti ollut tapana katsoa Ruotsin televisiota. Myös ruotsalainen kulttuurituotanto, kuten iskelmä, rock-musiikki (Magnus Uggla, Ulf Lundell ynnä muut) ja populaarikirjallisuus (Henning Mankell, Jan Guillou ynnä muut) on suosittua ja helposti saatavaa ruotsinkielisessä Suomessa, joka tunnetaan nimellä "Svenskfinland". Toisaalta myös suomenruotsi on suomalaisen kulttuurituotannon kautta onnistunut vaikuttamaan Ruotsin puhekieleen – erityisesti "Muumi"-kirjojen mukana levinnyt, tyypillisesti suomenruotsalaisena pidetty sana "rådd" ’sotku’ on suosittu esimerkki.
Ruotsalaiset kutsuvat suomenruotsia joskus humoristisella termillä "muminspråk" ('muumikieli'), koska japanilaista, Suomessa ruotsiksi jälkiäänitettyä mutta myös Ruotsissa esitettyä Muumi-televisiosarjaa ei aikoinaan nauhoitettu uudelleen riikinruotsiksi ja ruotsalaiset oudoksuivat muumien outoa ääntämystä.
Suomenruotsista puuttuu tonaalisuus, joskin riikinruotsissakin sitä on vain vähän. Esim. akselia ja olkapäätä tarkoittavat "axel"-sanat, jotka riikinruotsissa eroavat toisistaan jälkitavun koron laskevuuden tai nousevuuden osalta, ääntyvät suomenruotsissa samoin.
Suomenruotsi on useissa tapauksissa vanhanaikaisen kuuloista ruotsalaisissa korvissa. Esimerkiksi luku 18 on suomenruotsissa "aderton" ja riikinruotsissa "arton".
Suomen kielen vaikutus.
Suomen vaikutus puhuttuun suomenruotsiin on ilmeinen, mutta selvimmillään hiomattomassa ja slanginomaisessa puhekielessä etelän kaupungeissa. Ruotsinkielisellä Pohjanmaalla sekä osassa Turun saaristoa, missä miljöö on varsin yksikielinen ja suomea ei välttämättä osata kovin hyvin, suomalaisten sanojen käyttäminen on arkipuhekielessäkin harvinaisempaa. Lauseopin ja fraseologian suomalaistumista pyritään vähentämään tietoisella kielenhuollolla. Suomenkielisten sanojen sijasta Ruotsin puolella käytetyt omaperäiset termit saatetaan mahdollisuuksien mukaan suomenruotsalaisten media-ammattilaisten ulottuville esimerkiksi Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaiseman "Språkbruk"-lehden sivuilla. 
Suomenruotsissa käytetään monia käännöslainoja suomen kielen sanoista. Esimerkiksi "lukujärjestys", joka on riikinruotsissa "schema", on suomenruotsissa "läsordning", laatikkoruoka "låda" (riikinruotsissa "pudding"), uimahalli "simhall" (riikinruotsissa "badhus") ja kotitalous "huslig ekonomi" (riikinruotsissa "hemkunskap").
Vakiintuneita puhekielen suomalaisuuksia ovat esimerkiksi "kiva", joka komparoidaan nykyään ruotsiksi "kivogare", "kivogast", sekä "juttu", joka on lainautunut kaikkine sivumerkityksineen suomenruotsiin, "kaveri", joka suomenruotsissa lienee alkujaan oikeastaan sotilasslangia, ja "maila", jota ilmeisesti käytetään ennen kaikkea siitä syystä, että ruotsista puuttuu yksi yhteinen sana pallon lyömiseen käytetyille pelivälineille (esimerkiksi jääkiekkomaila on "klubba", mutta tenniksessä, pingiksessä ja sulkapallossa käytetty maila on "racket"). 
Tavallisesti sanat mukautuvat ruotsin taivutusjärjestelmään, mutta painottomaan vokaaliin päättyvät (varsinkin henkilöä tarkoittavat) ovat osoittautuneet ongelmallisiksi: vaikka ne ovat en-sukuisia, monikossa ne taipuvat vokaaliin päättyvien ett-sukuisten (esimerkiksi "ett äpple", "ett piano") tapaan. Niinpä "kaverin", "abin", "juttun" voivat olla sekä määräisiä yksikköjä että epämääräisiä monikkoja: "en kaveri" : "kaverin" : "kaverin" : "kaverina"; "en juttu" : "juttun" : "juttun" : "juttuna"; "en abi" : "abin" : "abin" : "abina". Kielenhuolto vaatii silloin tällöin monikkomuotoja "abir"/"abier" : "abirna"/"abierna" ja "juttur"/"juttuer" : "jutturna"/"juttuerna" ja "kaverir"/"kaverier" : "kaverirna"/"kaverierna", mutta ne eivät juuri ole osoittaneet kotoutuneet aidosti puhekieleen.
Suomenruotsalaisessa puhekielessä saatetaan taivuttaa Suomen "-nen"-loppuisia sukunimiä suomen tavoin käyttäen "-se"-loppuista vartaloa (esim. "Heinosen koira" sanotaan joskus "Heinoses hund" eikä "Heinonens hund").
Tilastoja.
Suomenruotsia äidinkielenään puhuvien määrän kehitys Suomessa.
Pienin vuotuinen puhujamäärä on kirjoitettu vahvennetuin numeroin.