Tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö

Tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö eli ADHD () on kognitiivista toimintakykyä alentava neurologinen poikkeavuus. Siihen kuuluu hyperaktiivista käytöstä ja impulsiivisuutta.
Ylivilkkauden ohella noin 70 prosentilla ADHD-potilaista esiintyy liitännäisoireina unettomuutta ja päiväaikaista väsymystä. Myös oppimisvaikeudet ovat yleisiä.
ADHD-oireiset suoriutuvat ryhmänä verrokkeja heikommin erityisesti toiminnanohjausta, tarkkaavuuden ylläpitämistä ja työmuistia mittaavissa testeissä. ADHD:hen liittyy usein myös sosiaalisten taitojen tai tunteiden säätelyn vaikeuksia. Tutkijat ovat erimielisiä siitä, kuinka yleisiä toiminnanohjauksen häiriöt ovat ja kuuluvatko ne sairauden ydinoireisiin. Erimielisyydet johtuvat todennäköisesti siitä, että toiminnanohjauksen häiriöillä voidaan tarkoittaa hyvin erilaisia asioita.
Häiriöstä on olemassa myös inattentiivinen tyyppi, johon liittyy huomattavaa tarkkaamattomuutta, mutta ei merkittävää ylivilkkautta tai impulsiivisuutta. Inattentiivisen ADHD:n keskeisimpiä oireita ovat muun muassa oppimis- ja keskittymisvaikeudet, toiminnanohjauksen häiriöt, uppoutuminen omiin kiinnostuksenkohteisiin sekä usein myös passiivisuus sosiaalisessa vuorovaikutuksessa. ADHD siirrettiin Yhdysvalloissa käytettävässä tautiluokituksessa vuonna 2013 käyttäytymishäiriöiden luokasta aivojen kehityksellisten häiriöiden luokkaan.
ADHD-oireet lisäävät huomattavasti alisuoriutumisen, köyhyyden, vakavien onnettomuuksien, ahdistuksen, masennuksen ja itsetuhoisuuden riskiä. Vuonna 2006 julkaistun tutkimuksen mukaan vain 56 prosenttia 30-vuotiaista ADHD-henkilöistä kävi kokopäivätöissä, kun verrokeilla vastaava prosenttiosuus oli 73. Työttömyyttä esiintyi kymmenen kertaa enemmän kuin verrokeilla, ahdistuksesta kärsivien määrä oli nelinkertainen ja masennuksesta kärsivien määrä kaksinkertainen verrokkeihin nähden. ADHD-oireista ihmistä voidaan tukea esimerkiksi neuvonnalla ja henkilökohtaisella ohjauksella. Lääkkeet tuovat joillekin helpotusta oireisiin, mutta tutkimusten mukaan osalla positiiviset vaikutukset katoavat pitkällä aikavälillä.
Esiintyvyys.
Tarkkavaisuushäiriöt ovat yleisimmin diagnosoituja neurologisia häiriöitä, sillä niitä esiintyy jopa 3–6 prosentilla suomalaisista lapsista. Kansainvälisten tutkimusten perusteella voi arvioida, että Suomessa on 50 000–100 000 ADHD-oireista kärsivää aikuista. Häiriö on liitetty tyypillisesti poikiin ja miehiin, mutta viimeisimpien tutkimusten mukaan ADHD on lähes yhtä yleinen tytöillä ja naisilla. Naisilla ADHD esiintyy kuitenkin tyypillisesti sen inattentiivisena muotona, kun taas ylivilkas ja impulsiivinen käyttäytyminen on yleisempää miehillä.
Oireet.
ADHD voi ilmetä muun muassa seuraavanlaisina oireina:
Ylivilkkaus ja impulsiivisuus.
Eräs tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö ADHD:n keskeisimmistä oireista ovat levottomuus tai hermostuneen oloinen energisyys, joka purkautuu esimerkiksi vaelteluna, sormilla naputteluna, istuma-asennon vaihteluna, toistuvana pöydästä tai huoneesta poistumisena, paikallaan olon aiheuttamana ärtyisyytenä tai ylettömänä puhumisena ja jatkuvana ”menossa olemisena”.
Ylivilkkauden ja elämyshakuisuuden ajatellaan johtuvan siitä, että ihminen yrittää nostaa aivojensa vireystilaa aktiivisen toiminnan ja voimakkaiden aistiärsykkeiden avulla. Esimerkiksi liikehtiminen auttaa usein ADHD:tä sairastavia suorittamaan keskittymistä vaativia tehtäviä.
Ihmisellä, jolla on ADHD, saattaa ilmetä taipumusta sanoa mitä mieleen juolahtaa harkitsematta huomautuksen ajoitusta tai tilanteeseen sopivuutta. Impulsiivisuus saattaa ilmetä myös toiminnassa esimerkiksi impulsiivisena rahankäyttönä, suunnitelmien äkillisenä muuttamisena tai taipumuksena ottaa suuria riskejä.
On ajateltu, että häiriön inattentiiviseen tyyppiin ei liity huomattavaa ylivilkkautta tai impulsiivisuutta, vaan siinä ovat keskiössä keskittymisen ja toiminnanohjauksen vaikeudet. Tulkinta voi muuttua ottaessa huomioon impulssikontrollin roolin keskittymisessä ja toiminnanohjauksessa.
Oppimis- ja keskittymisvaikeudet.
Oppimis- ja keskittymisvaikeudet kuuluvat sekä ADHD:n keskeisimpiin oireisiin. Keskittymisvaikeudet haittaavat usein opiskelua. Inattentiivisessa tarkkaavuushäiriössä opiskelijan tarkkaavaisuus saattaa kohdistua oppimisen sijaan siihen, mitä luokassa tai omissa mielikuvissa tapahtuu. Tietojen ja taitojen oppiminen saattaa vaatia moninkertaisesti aikaa neurologisesti tyypillisiin verrattuna. Useimmat alisuoriutuvat opinnoissaan suhteessa älykkyyteensä, vaikka osa pystyykin kompensoimaan lahjakkuudellaan tarkkaavuuden ongelmia. Opintojen keskeyttäminen tai venyminen on hyvin tyypillistä, ja univaje, stressi ja masennus lisäävät oireita. Vuonna 2006 julkaistun tutkimuksen mukaan vain 20 prosenttia kolmikymmenvuotiaista ADHD-henkilöistä oli suorittanut ylioppilastutkinnon verrokkiryhmän prosenttiosuuden ollessa lähes 70.
Keskittymisvaikeudet, työmuistin häiriöt, ylikeskittyminen sekä arjen hallintaa heikentävät organisointi- ja oman toiminnan ohjaamisen vaikeudet aiheuttavat usein huomattavaa haittaa ADHD-henkilöillä. ADHD onkin yhteydessä heikompaan suoriutumiseen työelämässä ja WHO:n laatima kartoitus on osoittanut, että ilman hoitoa jäävillä ADHD-oireisilla on valtaväestöä merkittävästi suurempi riski joutua työttömäksi.
Sosiaaliset suhteet.
ADHD:n liitännäisoireisiin saattaa kuulua vaikeuksia sosiaalisissa taidoissa ja epäonnistuminen ihmissuhteiden luomisessa. Varsinkaan lapsuusiällä ADHD-henkilöt eivät välttämättä impulsiivisuutensa takia osaa reagoida ikätasoonsa sopivalla tavalla. Tarkkaavuuden haasteiden vuoksi henkilöltä voi myös jäädä kokonaan huomaamatta selkeitä sosiaalisia vihjeitä, muiden tunnetiloja tai ilmeitä. Lisäksi he saattavat tulla harkitsematta sanoneeksi mieleen juolahtavia asioita. Nämä johtavat helposti ristiriitoihin ja muihin ongelmiin ystävyyssuhteissa, ja lapsi saattaa epäoikeutetusti saada laiskan, ilkeän tai tyhmän leiman.
Tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö- eli ADHD-oireisilla impulsiivisuus ja ylivilkkaus saavat heidät usein reagoimaan voimakkaasti toisten
tekemisiin ja sanomisiin. Tästä seuraa helposti riitatilanteita ja ryhmän ulkopuolelle jäämistä. Hyperaktiivisuuteen ja impulsiivisuuteen taipuvaisilla ADHD-henkilöillä on korkeampi riski aggressiiviseen käyttäytymiseen ja muiden ihmisten lähestymiseen sopimattoman tunkeutuvalla tavalla.
Häiriön inattentiivisen tyypin osalta vaikeudet ikätovereiden kanssa korostuvat etenkin esikoulu- ja kouluiässä, kun lapsi ei ymmärrä ohjeita eikä seuraa tapahtumia samalla tavalla kuin muut, eikä huomaa koska on hänen vuoronsa, tai reagoi liian myöhään tai väärällä tavalla. Tällöin hän joutuu ryhmässään helposti naurunalaiseksi. Varsinkin inattentiivisessa ADHD:ssä saattaa esiintyä myös sosiaalista passiivisuutta ja vetäytymistä ystävyyssuhteista. Tämä voi johtaa hitauteen ystävyyssuhteiden luomisessa, mikä saattaa vastata autistiseen triadiin kuuluvia sosiaalisen vuorovaikutuksen poikkeavuuksia.
Positiivisia piirteitä.
ADHD-henkilöt ovat usein keskimääräistä luovempia, rohkeampia tai innostuvampia. Myös sinnikkyys on saattanut kehittyä keskimääräistä paremmin, koska moni on joutunut ponnistelemaan tavallista enemmän esimerkiksi koulutöissä.
Oirekuvan muuttuminen aikuisiällä.
Aktiivisuuden ja tarkkaavuuden häiriöön liitettyjä oireita on kuvattu diagnostisissa arviointimenetelmissä usein oireina, jotka ovat tyypillisiä lapsuus- ja nuoruusiässä. Osa oireista vähenee tai lievittyy tyypillisesti iän myötä, mutta niitä jää eri arvioiden mukaan 50–70 prosentille aikuisista. Oman toiminnan suunnitteluun, aloittamiseen ja organisointiin liittyvät vaikeudet usein jopa korostuvat aikuisena vaikeuttaen muun muassa työssä selviytymistä. Lisäksi ikääntyminen ja naisilla vaihdevuodet lisäävät jälleen oirehtimista.
Aikuisena oirekuva myös yleensä muuttuu jonkin verran. ADHD:hen liittyvä levoton olo purkautuu lapsilla usein yliaktiivisuutena, mutta aikuiset ovat usein oppineet kätkemään levottomuutensa ja vilkkautensa. Aikuiset käyttävät myös tyypillisesti lapsuudesta ja nuoruudesta poikkeavia keinoja levottomuutensa hallinnassa. Aikuisuuteen liittyvä velvollisuuksien tiedostaminen ja opitut selviytymiskeinot saattavat johtaa myös siihen, että oirekuva ei näy selvästi ulospäin, vaikka se aiheuttaakin yksilölle suurta toiminnallista haittaa. Myös korkea älykkyys voi toimia kompensoivana tekijänä, jolloin ADHD:tä on vaikea huomata ulkoa päin.
Riskikäyttäytyminen.
ADHD lisää riskiä riippuvuutta aiheuttavaan käyttäytymiseen, kuten liialliseen työntekoon, shoppailuun, uhkapelien pelaamiseen, syömiseen tai päihteiden käyttöön. Monella päihteiden väärinkäyttäjällä on diagnosoimaton ADHD.
ADHD:hen liittyvä impulsiivisuus ja hyperaktiivisuus lisäävät joillakin henkilöillä taipumusta väkivaltaiseen ja muuhun rikolliseen toimintaan. ADHD onkin erittäin yleinen vankien keskuudessa; lähes puolella Suomen vangeista on arvioitu olevan ADHD.
Yksilölliset erot, liitännäisoireet ja rinnakkaissairaudet.
ADHD:n oireiden ilmenemismuoto vaihtelee yksilöiden välillä. Ihminen, jolla on ADHD, voi olla esimerkiksi tapaturma-altis ylivilkas ”sählääjä”, impulsiivinen ”koheltaja”, flegmaattinen ”unelmoija” tai näiden yhdistelmä. Unettomuutta ja päiväaikaista väsymyksen tunnetta esiintyy liitännäisoireina 70 prosentilla potilaista, ja nämä liitännäiset pahentavat ADHD-oireita. Unirytmi on tyypillisesti sekaisin siten, että nukkumaanmeno viivästyy ja herääminen on tuskallista ja varsinkin aamulla toimintakyky on heikompi kuin illalla.
ADHD-oireisilla on muuta väestöä useammin muitakin neurologisia oireita, kuten levottomat jalat -oireyhtymää ja Aspergerin oireyhtymää. Lukihäiriöt ja muut oppimisvaikeudet ovat myös yleisempiä. Myös mielenterveydelliset ongelmat kuten masennus ovat yleisiä. Masennus johtuu usein oireiden aiheuttamista epäonnistumisista opiskelussa tai työelämässä, joten se saattaa parantua samalla kun ADHD:tä ryhdytään hoitamaan.
ADHD:n ilmeneminen eri sukupuolilla.
Pojilla ADHD:tä diagnosoidaan kolme kertaa enemmän kuin tytöillä. Sukupuolesta riippumatta aikuisilla tyypillisin ADHD:n muoto on ADHD-C, johon kuuluu niin tarkkaavaisuusoireita kuin myös impulsiivisuus- ja yliaktiivisuusoireita. 2010-luvulla alkoi yleistyä osittain virheellinen käsitys, että tytöillä ja naisilla esiintyisi pääosin ADHD:n inattentiivista muotoa. Tytöillä vaikuttavat myös usein rooliodotukset, joiden seurauksena tytön yliaktiivisuutta ei useinkaan ensimmäisenä oleteta ADHD:ksi. Tytöillä tyypillinen yliaktiivisuuden oire on yltiömääräinen puheliaisuus.
Diagnoosi.
ADHD:n ydinoireita ovat keskittymisen ja tarkkaavaisuuden ongelmat sekä ylivilkkaus ja impulsiivisuus. Nämä oireet voivat esiintyä joko yhdessä tai erikseen, ja henkilöllä voi olla eri vaikeusasteita oireiden välillä. 
Keskittymishäiriön pääoireita ovat tarkkaavaisuuden vaikeudet, hyperaktiivisuus ja impulsiivisuus:
DSM-IV:n mukainen diagnoosi edellyttää vähintään kuusi kohdan 1 tai 2 oiretta. ICD-10 mukainen diagnoosi edellyttää vähintään kuusi kohdan 1 oiretta ja vähintään kuusi kohdan 2 oiretta. Joidenkin oireiden tulee ilmetä jo ennen seitsemää ikävuotta. Oireiden tulee esiintyä vähintään kahdessa ympäristössä, esimerkiksi sekä kotona että koulussa. Täytyy olla selkeitä kliinisiä vaikeuksia sosiaalisissa suhteissa, kouluympäristössä tai työelämässä.
On myös lääkäreitä, jotka tekevät lopullisen diagnoosin sen perusteella, vähentääkö metyylifenidaatti heidän oireitaan. Tässä ongelmaksi saattaa muodostua se, että moni ADHD-lääke väärällä annostuksella voi jopa lisätä ADHD-oireita. Lisäksi lääkeaineen imeytymisnopeudella ja aivojen dopamiiniherkkyydellä saattaa olla vaikutuksia lääkkeen vaikutukseen.
Onnistunut diagnosointi vaatii lääkärin tai työryhmän, jolla on sekä psykiatrian että neurologian erityisosaaminen. Lääkärin tulee olla hyvin asiaan perehtynyt ja mielellään kokenut. Masennustila, kaksisuuntainen mielialahäiriö, ahdistuneisuushäiriö, päihteiden väärinkäyttö, skitsofrenia tai persoonallisuushäiriö saatetaan sekoittaa helposti tarkkaavaisuushäiriöön. Virhediagnooseja sattuu molempiin suuntiin. Erityisesti vaativa ja epävakaa persoonallisuus ovat erotusdiagnostisesti tärkeät. Lisäksi aivovamman ja erillisen unihäiriön mahdollisuudet tulee sulkea pois. ADHD saatetaan diagnosoida myös masennukseksi. On ilmeistä, että erilaisia ylivilkkaustapauksia diagnosoidaan liian väljin perustein perusterveydenhuollossa, ja aloitetaan lääkityksiä myös liian kevyesti. Tämä johtuu muun muassa pätevän henkilöstön puutteesta ja kiireestä.
Skitsofreniaa lukuun ottamatta lähes kaikkia edellä mainittuja esiintyy varsin runsaasti tarkkaavaisuushäiriön liitännäisoireena. Psykiatrinen oireilu on sitä vaikeampaa mitä vanhemmaksi potilas on päässyt ilman oikeanlaista hoitoa. Tarkkaavuushäiriö on erotettavissa muista häiriöistä, joilla on vastaavia tai päällekkäisiä oireita.
ADHD voidaan sekoittaa tilaan, josta on käytetty nimitystä "pinnistelijän syndrooma". Tähän kuuluvat vaativan persoonallisuuden piirteet, niin sanottu itse aiheutettu tarkkaavaisuushäiriö sekä stressin tai yleisen ahdistuneisuushäiriön oirekuvaa. Tähän tilaan ei ADHD-lääkityksestä ole hyötyä. Toinen asia, joka aiheuttaa diagnostisia vaikeuksia, on liiallisen ruutuajan aiheuttama levottomuus.
Suomessa ADHD:n ylidiagnostikkaa ja ylilääkitystä arvellaan 2020-luvulla todennäköisesti olevan huomattavasti enemmän kuin alidiagnostiikkaa; on tapauksia, jossa monia muita keskittymisongelmia tulkitaan ADHD:ksi. Tämä voi professori Andre Souranderin mukaan voi johtua siitä, että perusterveydenhuollossa on puutteita, mikä tekee mahdottomaksi lasten oireilun ennaltaehkäisyn ja arvioinnin muilta osin kuin nykyään hyvin tunnetun ADHD:n osalta. Professori Jyrki Korkeila lisää, että diagnoosi voi olla ajassa identiteettikysymys sikäli, että sen voi kenties tavallaan tulkita sekulaariksi synnin anteeksiantoprosessiksi.
Syyt.
ADHD:tä pidetään keskushermoston epänormaalista toiminnasta johtuvana häiriönä. Etenkin otsalohkojen etuaivokuoren toiminta poikkeaa normaalista. ADHD-potilaiden aivoissa on havaittu puutetta dopamiinista, jonka tehtävänä on edistää vireyttä ja motivaatiota, tehostaa oppimista, säädellä tunteita ja tahdistaa ihmisen sisäistä kelloa. ADHD-oireisten ihmisten aivojen toiminnassa voidaan havaita alueellisia aivotoiminnan puutoksia sekä aivojen muuta toiminnallista poikkeavuutta työmuistia vaativien tehtävien suorittamisen aikana.
ADHD:hen liittyy myös tavallista suurempaa hitaiden aivoaaltojen määrää ja pienempää nopeiden aivoaaltojen määrää. Suuren norjalaistutkimuksen mukaan ADHD-potilaiden aivot ovat kauttaaltaan hieman verrokkien aivoja pienemmät, ja ero on suurimmillaan lapsuudessa.
Länsimaissa tehtyjen kaksos- ja adoptiotutkimusten perusteella perinnölliset tekijät selittävät lapsuus- ja nuoruusiässä 60–90 prosenttia ADHD-alttiudesta.. Muitakin aiheuttajia on tunnistettu, esimerkiksi niin sanotut hormonihäiritsijät voivat aiheuttaa ADHD:tä.
Tutkijat uskovat, että suuressa osassa tapauksista ADHD johtuu lukuisten eri geenien yhdistelmistä, joista useat vaikuttavat dopamiinin kulkeutumiseen aivoissa. On huomattu, ADHD-diagnoosin saaneilla esiintyy aivojen keskiosassa sijaitsevassa motivaatiota ylläpitävässä palkitsemiskeskuksessa tavallista vähemmän dopamiinia. Löydon tehneen Nora D. Volkowin mukaan tämä selittäisi ADHD-oireet sekä sen, miksi dopamiinin takaisinottoa estävät lääkkeet vähentävät niitä.
 Volkowin mukaan myös ADHD-oireisten palkitsemisjärjestelmä sammuu tavanomaista nopeammin, mikä selittää häiriön poikkeuksellista yleisyyttä päihteiden väärinkäyttäjien keskuudessa.
Myös noradrenaliinin puute on todettu yhdeksi ADHD:n aiheuttajista. Viime aikoina on myös nostettu esille, että osa tarkkaavaisuushäiriöisiksi epäillyistä lapsista yksinkertaisesti nukkuu liian vähän, jolloin unideprivaatio voi selittää osan oireista. Unihäiriöt ovat toisaalta myös yksi yleisimmistä liitännäisoireista ADHD:ssä, ja pahentavat oireita entisestään.
Myös serotoniinin ja tulehduksiin liittyvien välittäjäaineiden uskotaan vaikutavan ADHD:n taustalla. Aikaisemmin epäiltiin, että ADHD:n voisi laukaista myös päähän kohdistunut isku, mutta enemmistöllä tautipotilaista ei ole tähän liittyvää fysikaalista historiaa, jolla teoria olisi voitu todistaa.
Geenivirheet haittaavat muun muassa rasvojen aineenvaihduntaa, minkä seurauksena ADHD:tä potevilla on johdonmukaisesti havaittu olevan puutetta omega-3-rasvahapoista, vaikka niiden saanti ruoasta on normaalia. Uusimmissa tutkimuksissa on näyttöä myös aivojen eri alueiden mahdollisista glukoosiin liittyvistä puutteista. Geenivirheet saattavat estää rasvahappojen aineenvaihduntaa säätävien saturaasi- ja elongaasientsyymien toimintaa maksassa ja aivoissa.
Hollantilaisen tutkimuksen mukaan osalla lapsista ruoka-aineallergiat voivat pahentaa oireita. Tutkimuksessa oli sata lasta, joista osa sai tiukan ruokavalion, joka koostui riisistä, lihasta, kasviksista, päärynöistä ja vedestä. Verrokkiryhmä sai syödä vapaasti. Viiden viikon jälkeen tehdyssä analyysissä 60 prosentilla oireet vähenivät. Oireet voimistuivat, kun ruokavaliota alettiin laajentaa. Tunnetun ADHD-tutkijan Russell Barkleyn mukaan ruokavalio ei aiheuta ADHD:tä, eikä sillä voi myöskään hoitaa ADHD:n oireita.
On myös esitetty kirjallisuuskatsauksen avulla, että raudanpuutos voisi olla yhteydessä ADHD-oireistoon.
Hoito.
ADHD:tä sairastavia voidaan tukea niin sanotulla psykososiaalisella hoidolla kuten neuvonnalla ja henkilökohtaisella ohjauksella. 
Hermoston rauhoittamiseen kehitetty niin sanottu biopalautehoito (neurofeedback) vaikuttaisi olevan suhteellisen tehotonta.
ADHD:tä on yritetty hoitaa myös lääkkeillä jo vuodesta 1937. Suomessa ensimmäinen ADHD-lääkkeen myyntilupa annettiin vuonna 2003. Vuonna 2007 julkaistun laajan ADHD-lasten seurantatutkimuksen mukaan lääkehoito tai lääkehoidon ja ADHD-valmennuksen yhdistelmä oli ensimmäiset kaksi vuotta tehokkaampaa kuin pelkkä ADHD-valmennus, mutta kolmantena vuonna lääkehoitoa tai lääkehoidon ja valmennuksen yhdistelmää saaneet lapset eivät enää pärjänneet paremmin kuin pelkkää valmennusta saaneet. Aikuisilla lääkehoito auttaa ainakin lyhyellä tähtäyksellä etenkin LPHN3-geenin kantajia, joita on noin 10 prosenttia kaikista tapauksista, mutta lääkehoidon tuloksellisuudesta pitkällä aikavälillä ei ole vakuuttavaa näyttöä. Yhden tutkimuksen mukaan lääkkeillä olisi tehoa vielä pitkänkin hoitojakson jälkeen, toisen tutkimuksen mukaan lääkkeiden teho katoaa toleranssin kehittyessä, ja kolmannen tutkimuksen mukaan lääkkeistä on pitkällä aikavälillä pelkkää haittaa.
ADHD:n hoidossa yleisimmin käytetyt lääkkeet sitoutuvat dopamiinin ja noradrenaliinin siirtäjiin hermosolujen solukalvolla ja estävät kyseisten aineiden takaisinottoa soluun. Lääkkeet ovat stimuloivia eli piristäviä substansseja, vaikka niillä onkin rauhoittava vaikutus ADHD:tä sairastaviin. ADHD:n hoitoon käytettävien piristävien lääkkeiden määräämistä valvotaan tarkemmin kuin rauhoittavien lääkkeiden määräämistä, vaikka rauhoittavien huumekäyttö on paljon yleisempää.
Suomessa on todettu vuonna 2025 kliinisen tutkimuksen perusteella ylilääkitystä käytettävän erityisesti pojille. On tosin huomattava, että potilaiden sitouttamisessa kaikkeen lääkehoitoon yleensäkin liittyy ongelmia. 
Suomessa yleisin hoitoon käytetty lääke on metyylifenidaatti, jonka on todettu parantavan vireystilaa, aloite- ja keskittymiskykyä sekä tarkkaavaisuutta. Lääkevalmisteita ovat ("Concerta"), joka on lääkkeen kapselirakenteen vuoksi hitaammin imeytyvänä pitempivaikutteinen (noin 12 tuntia) kuin aiemmin eniten käytetty valmiste "Ritalin" (noin 1,5–4 tuntia). Edellisen etu on vaikutuksen pitkäkestoisuus, joka kuitenkin joitakin häiritsee. Jälkimmäinen on paremmin säädeltävissä, mutta sitä käyttäessä lääkeainepitoisuudet vaihtelevat enemmän.
Metyylifenidaatin käyttöön liittyvistä haittavaikutuksista tavallisimpia ovat ruokahaluttomuus, ärtyneisyys, unettomuus ja vatsavaivat. Harvinaisempia haittavaikutuksia ovat verenpaineen nousu, sydämen tiheälyöntisyys, painajaiset, ihottuma ja maksamyrkytys.
Yleisesti ensin kokeillaan metyylifenidaattia, ja jos tämä ei anna hyvää hoitovastetta, siirrytään useimmiten atomoksetiinia sisältävään lääkkeeseen ("Strattera"), joka estää pelkästään noradrenaliinin takaisinottoa. Noradrenaliinia ja dopamiinia vapauttavaa ja neuronien viestintää kiihdyttävää dekstroamfetamiinia käytetään Suomessa edelleen kovin harvakseltaan, vaikka metyylifenidaattilääkitys ei antaisikaan riittävää hoitovastetta tai aiheuttaisi liikaa haittavaikutuksia. Käytäntönä on, että ennen hoidon aloitusta tehtäisiin diagnoosi sekä neuropsykologiset tutkimukset ja että niidenkin perusteella kyse olisi ADHD:stä. ADHD:n yhteydessä esiintyy usein samanaikaisesti esimerkiksi masentuneisuutta ja päihdeongelmaa, jotka saattaisi olla aihetta yrittää hoitaa ennen ADHD:n hoitamista. Toisaalta masennus saattaa parantua tai lievittyä myös itsestään, jos potilas saa elämänsä järjestykseen oikean lääkityksen avulla. Joidenkin sellaisten potilaiden, joiden masennusta ja ahdistuneisuutta on yritetty hoitaa tuloksetta, ovat saaneet ADHD-lääkkeestä apua myös masennus- ja ahdistusoireisiin.
Historiaa.
ADHD tunnettiin aiemmin nimellä MBD (nimitys tulee sanoista minimal brain dysfunction, joka tarkoittaa lievää aivotoiminnan häiriötä). Yhdysvalloissa on kuitenkin käytetty termiä tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö jo vuodesta 1968. ADD erotettiin omaksi oireistokseen vuonna 1987. Vuonna 1994 ADHD jaettiin alatyyppeihin ja ADD-termi muuttui muotoon ADHD-I.
ADHD on tunnettu jo pitkään. Ensimmäinen luotettava oireenkuvaus on vuodelta 1775. Alexander Crichton esitteli ”rauhattoman mielen” kirjassaan vuonna 1798. Lääketieteellisenä diagnoosina tarkkaavuushäiriö on ollut tunnettu noin sata vuotta, vaikka luotettavat oireiden kuvaukset ovatkin vanhempaa perua. Monet vaihtuvat yhteiskunnalliset suuntaukset ovat vaikuttaneet diagnoosin ymmärtämiseen ja sen kehittymiseen.
Tarkkaavuushäiriöstä käytävä kansainvälinen keskustelu kärjistyi 2000-luvun alkuvuosina. Diagnoosin vastustajien mukaan tarkkaavaisuushäiriö oli ylidiagnostisoitu häiriö. Lisäksi he epäilivät, ettei lääkitys olisi turvallinen hoitomuoto. Vastustajien mukaan luokkakokojen kasvattaminen ja se, ettei vanhemmilla ollut enää tarpeeksi aikaa kasvattaa lapsiaan johtaa ADHD-oireiden lisääntymiseen. Diagnoosin puolustajien mukaan ADHD-oireiden lisääntyminen oli näköharhaa, joka johtui siitä, että häiriötä oli opittu diagnosoimaan aiempaa paremmin, ja he pitivät lääkkeiden käyttämistä turvallisena.
Pemoliinia (kauppanimi Cylert) käytettiin Yhdysvalloissa vuodesta 1975 vuoteen 2005. Lääke vedettiin markkinoilta mahdollisen yhteyden maksamyrkytykseen takia. Ampakiinien tehokkuutta tutkitaan parhaillaan tarkkaavaisuushäiriön hoidossa.
ADHD:n alatyypit.
DSM-V jaottelee ADHD:n kolmeen eri alatyyppiin:
ADHD-tutkimuksen edelläkävijä Russell Barkley on ehdottanut, että alatyypit esittävät saman häiriön (ADHD-C) eri vaikeusasteita täysin erilaisten alatyyppien sijaan. Lisäksi 30–50 prosentilla henkilöistä, joilla vaikuttaisi olevan ADHD-I, ei ole ADHD:tä lainkaan vaan kokonaan toisenlainen tarkkaavaisuushäiriö, joka toistaiseksi tunnetaan nimellä Sluggish cognitive tempo (SCT). ADHD-H-alatyyppiä esiintyy pääasiassa alle kouluikäisillä lapsilla, joista 90 prosentilla ilmenee riittävästi tarkkaavaisuusvaikeuksia täyttämään ADHD-C-tyypin diagnostiset kriteerit 5. ikävuoteen mennessä. Jäljelle jäävät 10 prosenttia ovat lievempi muoto ADHD-C-tyypistä. Samoin ADHD-I on lievempi muoto ADHD-C-tyypistä, ja 30–50 prosentilla tapauksista on todellisuudessa SCT. ADHD-I ja SCT esiintyvät samanaikaisesti noin puolella henkilöistä kummassakin häiriössä.
Kognitiivisen neurotieteen tutkija Adele Diamond on esittänyt, että ADHD-C, ADHD-I ja SCT ovat erillisiä häiriöitä ja että ADHD-I:n ydinongelma on työmuistissa ja ADHD-C:n itsesäätelyssä. Diamondin mukaan alatyypeillä on erilaiset neurologiset aiheuttajat. SCT-luokittelu taas on sovellettavissa ainoastaan tiettyyn alaryhmään ADHD-I-potilaista, joten SCT ja ADHD-I ovat eri häiriöitä.
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Neuropsykologia]]
[[Luokka:Neurologiset poikkeavuudet]]
[[Luokka:Seulonnan keskeiset artikkelit]]