tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Julkisen talouden lainanhoitokulut

Julkisen talouden lainanhoitokulut ovat niitä kuluja, joita julkiselle taloudelle, sen keskeisimpänä osana valtiolle, koituu sen velasta eli julkisvelasta. Kulut ovat käytännössä joko korkokuluja tai mahdollisia lyhennyksiä.
Valtionvelan korkokuluihin käytettävän vuosittaisen rahasumman trendi on ollut laskeva vuodesta 1998 lähtien, jolloin korkoihin käytettiin noin 5,5 miljardia euroa. Vuonna 2017 vastaava luku oli noin 1,2 miljardia.
Valtionvelka eroaa merkittävästi yksityisestä velasta, ja siksi sen lyhentäminen on suhteellisen harvinaista. Lyhentämisen sijaan lainoja uusitaan. Valtionvelan korkoihin käytettiin vuonna 1998 noin 25 % valtion verotuloista. Vuonna 2018 vastaava luku oli noin 2,6 %. 
Korkomenojen potentiaalisesta kasvusta ja sen merkityksestä julkiselle taloudelle käydään keskustelua kestävyysvaje-keskustelun ohessa.
Lainanhoitokulut ja bruttokansantuote.
Vuonna 2016 Suomen valtion lainojen hoitokulut olivat arviolta noin 1,6 miljardia euroa. Tämä vastasi noin 2,9 prosenttia Suomen valtion menoarviosta 2016, ja noin 0,7 prosenttia bruttokansantuotteesta. 
Suomen valtion bruttokansantuote kasvoi vuonna 2016 noin 1,6 prosenttia. Näin ollen Suomen yhteiskunnan tuotanto kasvoi tarkasteluvuonna noin 0,9 %-yksikköä enemmän, mitä valtio käytti lainasta aiheutuviin kuluihin.
Pyhälahden kansakoulu

Pyhälahden kansakoulu sijaitsee Keiteleen Pyhälahden rannalla Konnevedellä. Koulurakennus valmistui syksyllä 1946. Pyhälahden koulu on viimeinen Konnevedelle perustettu kansakoulu. Koulu on rakennustyyliltään ja -tavaltaan tyypillinen 1930–1940-luvun koulurakennus. Rakennus on kulttuuri- ja rakennushistoriallinen suojelukohde.
Koulun tontilla Pyhälahden hiekkarannan rinteessä on "Hiidenpelloksi" kutsuttu jääkauden jättämä kiviröykkiö, jonka takia tontti oli alun perin rakentamaton. Koulurakennus sijaitsee noin 50 metrin päässä vanhasta perinteisestä Pyhälahden kalatiestä. Koulun järven puoleisessa rinteessä on Pyhälahteen laskeva Pyhäpuro, rantalehto ja luonnonlähde. Keiteleen Pyhälahti on rakennuspaikkana Natura 2000:n järviluonnon suojelualuetta. Vesistö liittyy Kymijoen vesistöön ja Neiturin kanavan kautta Etelä-Konneveden kansallispuistoon.
Pyhälahden kansakoulu aloitti toimintansa supistettuna kouluna vuokrahuoneissa vuonna 1937. Koulurakennus oli tarkoitus rakentaa vuonna 1940, mutta hanke toteutui sotavuosien vuoksi vasta 1946. Pyhälahden kansakoulun rakensivat Matti Paananen, Simo Sirkka ja Kalle Jäppinen. Perustuksen lohkokivet otettiin Kantianvuoresta. Kivilaji on vaaleanharmaata, keskirakeista, selvästi suuntautunutta granodioriittia, jossa esiintyy punertavaa graniittia leikkaavina juonina tai osueina..
Koulurakennus on hirsirakenteinen. Siinä oli alun perin pärekatto. Vuonna 1954 rakennukseen laitettiin tiilikatto ja lautavuoraus. Vuonna 1965 Pyhälahden kansakoulu lakkautettiin ja koulupiiri yhdistettiin Särkisalon koulupiiriin. Koulu toimi tämän jälkeen kylätalona. Koulurakennusta ja pihapiiriä on kunnostettu muun muassa vuosina 1990–1992, 2000–2002 ja 2010. Lähiseudulla ovat muun muassa Navettakino, Riihikahvila, Kalasatama ja hiekkaranta.
Kulttuurihistoriallisesti arvokkaassa hirsirakennuksessa ovat toimineet myöhemmin muun muassa Särkisalon kyläyhdistys, Retkeilykeskus Rantakallio sekä taiteilija Eeva-Liisa Mölsän ateljee. Pyhälahden vanha kansakoulu toimii edelleen mökki- ja retkimatkailijoiden kiintopisteenä sekä leirikouluna elävänä museona.
Ranskan 1. tykistörykmentti

1. tykistörykmentti () on Ranskan maavoimien 1. divisioonaan kuuluva tykistörykmentti. Rykmentti osallistui sekä ensimmäiseen että toiseen maailmansotaan.
Historia.
Rykmentti jatkaa kuningas Ludvig XIV:n 4. helmikuuta 1671 perustaman kuninkaallisen fusilieerirykmentin () perinteitä. Sen ensimmäisestä patteristosta perustettiin 25. helmikuuta 1720 nimellä Régiment de la Fère päällikkönään (everstinään) N. Pijart
Vuonna 1785 Napoleon Bonaparte astui aliluutnanttina palvelukseen tässä rykmentissä palvellen rykmentissä aina vuoteen 1790. Ranskan vallankumouksen jälkeen vuonna 1791 rykmentin nimen lopusta poistettiin perustajan patronyymi ja sille annettiin järjestysnumeroksi ykkönen () vanhimpana ranskalaisena tykistöyksikkönä. Nimeen lisättiin täsmenne 1794 () erottamaan se ratsastavasta tykistöstä.
Rykmentti oli ainoastaan hallinnollinen organisaatio ja se toimi pattereihin jakaantuneena eri paikoissa. Esimerkiksi 1. lokakuuta 1812 rykmentin patterit oli sijoitettu seuraavasti:
Kokoonpano.
Rykmentin kalustona on LRU, COBRA-vastatykistötutkat, SL2A-äänimittausjärjestelmä (), VAB, 120 mm heittimet. lennokit, PVP ja AURELIA ja sen kokoonpano on seuraava:
Päälliköt.
Rykmentin komentajina 1792 - 1815 olivat
Cellino San Marco

Cellino San Marco (vuoteen 1862 "Cellino", Leccen murteella "Cilinu") on kunta Etelä-Italiassa Brindisin maakunnassa Apulian alueella. 
Maantiede.
Cellino San Marco sijaitsee Salenton niemimaalla eli Italian ”saappaankorossa” kymmenisen kilometriä Adrianmeren rannikolta sisämaahan. Brindisi sijaitsee maanteitse noin 25 kilometriä Cellino San Marcosta pohjoiseen, Lecce puolestaan noin 30 kilometriä Cellino San Marcosta kaakkoon. Etäisyys Bariin on noin 135 kilometriä. Italian maanjäristysvyöhykkeiden luokituksessa Cellino San Marco kuuluu vyöhykkeeseen 4 (zona 4) eli matalan maanjäristysvaaran alueeseen.
Cellino San Marcon naapurikunnat ovat Brindisi, Campi Salentina (LE = Leccen maakunta), Guagnano (LE), San Donaci, San Pietro Vernotico ja Squinzano (LE). San Donacin ja San Pietro Vernoticon keskustaajamat sijaitsevat aivan Cellino San Marcon keskustaajaman tuntumassa.
Cellino San Marco on alankomaata. Sen maaperä on hedelmällistä ja olosuhteet viininviljelylle, oliivinviljelylle sekä muulle maataloudelle ovat otolliset. Ilmasto on välimerellinen: kesät ovat lämpimiä, tuulisia ja kuivia. Talvet ovat leutoja. Lumisateita saattaa esiintyä toisinaan.
Historia.
Cellino San Marcon alueen merkittävin arkeologinen monumentti on Bosco Li Veli -nimisestä paikasta löydetty niin kutsuttu ”tomba a forno” (”uunia muistuttava hauta”), joka on peräisin eneoliittiselta kaudelta. Vuonna 1948 löydettyä hautaa on vaikea erottaa ympäristöstään. Eneoliittisella kaudella ja pronssikaudella paikkakunnalla on mahdollisesti elänyt primitiivinen väestö, jonka tilalle tuli toista alkuperää oleva väestö, joka perusti nykyisen Cellinon. Keskiajalla alueen huomattavin kylä oli La Mea nykyisen San Donacin rajan tuntumassa. San Marcon kirkko on rakennettu 800-luvulta peräisin olevan kappelin raunioille 1600–1700-luvuilla. Kirkossa on muun muassa barokkia edustava alttari ja hopeinen patsas vuodelta 1819.
1300-luvun alusta aina 1800-luvun alkuun Cellinoa hallitsivat useat feodaaliherrat kuten De Fallosa, Noha, Albrizzi ja Chyurlia. Joachim Murat lopetti feodaalioikeudet vuonna 1806. Risorgimenton eli Italian yhdistymisen aikaan 1800-luvulla Cellinossa perustettiin Nuori Italia -liikkeeseen kuulunut kapinallisryhmä ”La Plebe al Monte Sacro”. Vuonna 1927 Cellino San Marcosta tuli osa tuolloin perustettua Brindisin maakuntaa, sitä ennen se oli kuulunut Leccen maakuntaan.
Cellino San Marcon väkiluku oli vuonna 1861 noin 1 200, josta se kasvoi yli 7 000 asukkaaseen 1980-luvulle tultaessa. Sen jälkeen väkimäärä on vähentynyt.
Muuta.
Tunnettuja Cellino San Marcossa syntyneitä tai asuneita henkilöitä ovat muun muassa Albano Carrisi (s. 1943), Franco Carrisi (s. 1947), Ylenia Carrisi (1970–1993), Yari Carrisi (s. 1973) ja Cristèl Carrisi (s. 1985) sekä ensin mainitun ex-puolisot Romina Power ja Loredana Lecciso (s. 1972). Muita paikkakuntaan liittyviä henkilöitä ovat muun muassa poliitikko Antonio De Viti De Marco (1858–1943) ja filologi Raffaele Spongano (1904–2004).
Cellino San Marcon asukkaita kutsutaan adjektiivilla "cellinesi" (monikko).
Temple Sinai (Oakland)

Temple Sinai on reformijuutalainen synagoga Oaklandissa Yhdysvalloissa. Vuonna 2006 aloitettiin laajennusprojekti, johon seurakunnan jäsenet lahjoittivat yli 12 miljoonaa dollaria. Työt aloitettiin 2008 ja uusi kappeli valmistui kesällä 2010.
Porfobilinogeenisyntaasi

Porfobilinogeenisyntaasi eli aminolevulinaattidehydrataasi on lyaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymin substraattina toimii aminolevuliinihappo ja tuotteena muodostuu porfobilinogeenia. Porfobilinogeenia esiintyy niin esi- kuin aitotumaisissakin soluissa ja se on tärkeä entsyymi porfyriinien kuten hemin ja klorofyllin biosynteesissä. Porfobilinogeenisyntaasin EC-numero on EC 4.2.1.24.
Rakenne ja toiminta.
Porfobilinogeenisyntaasia esiintyy useissa eliöissä. Ihmisellä se on aktiivinen erityisesti punasoluissa. Eri eliöiden entsyymit poikkeavat toisistaan kineettisten parametrien, metallikationivaatimusten ja pH-stabiiliuden suhteen. Rakenteeltaan porfobilinogeenisyntaasi on tyypillisesti joko kuudesta alayksiköstä koostuva heksameeri tai kahdeksasta alayksiköstä koostuva oktameeri. Näistä oktameeri on tyypillisempi ja katalyyttisesti aktiivisempi. Entsyymi on siis niin kutsuttu morfeeiini. Toimiakseen porfobilinogeenisyntaasi tarvitsee kahdenarvoisen metallikationin, joka on joko sinkki tai magnesium. Ihmisen entsyymi käyttää sinkkiä. Sinkistä riippuvaiset porfobilinogeenisyntaasit ovat hyvin herkkiä lyijyn aiheuttamalle inhibiitiolle. Lyijy sitoutuu entsyymissä sinkin tilalle, mutta ei toimi samalla tavoin katalyyttisesti aktiivisena metallina. Lyijymyrkytyksen aiheuttama anemia ja virtsan aminolevuliinihapon pitoisuuden nousu johtuu porfobilinogeenisyntaasin toiminnan estymisestä.
Porfobilinogeenisyntaasin katalysoiman reaktion mekanismille on esitetty useita vaihtoehtoja. Yhteistä niille on, että ensimmäisessä vaiheessa muodostuu aminolevuliinihapon ketonin karbonyyliryhmän ja entsyymin aktiivisen kohdan lysiiniaminohapon välille imiini eli niin kutsuttu Schiffin emäs. Erään esitetyn mekanismin mukaan seuraavassa vaiheessa emäksinen aminohappo deprotonoi toisen aminolevuliinihapon ketoniryhmän viereisen hiiliatomin, jolloin muodostuu enolaatti-ioni. Tämä enolaatti-ioni on nukleofiilinen ja reagoi elektrofiilisen imiinin kanssa additioreaktiolla. Seuraavassa vaiheessa tapahtuu protoninsiirto ja entsyymin ja substraatin välinen aminosidos protonoituu ja muodostuu ammoniumioni. Tämä välituote hajoaa aldolikondensaatioreaktion mukaisesti ja muodostuva välivaihe irtoaa entsyymistä. Muodostuva tuote sisältää nukleofiilisen aminoryhmän ja elektrofiilisen ketoniryhmän ja välituote syklisoituu molekyylinsisäisellä kondensaatioreaktiolla. Näin muodostuneesta yhdisteestä syntyy porfobilinogeenia protoninsiirtojen seurauksena.
Eräässä porfyriatyypissä akuutissa kongenitaalisessa porfyriassa porfobilinogeenisyntaasin aktiivisuus on vähäinen tai entsyymiä ei muodostu. Tämä johtaa virtsan aminolevuliinihapon ja koproporfyrinogeeni III:n pitoisuuden kasvamiseen. Sairaus periytyy autosomien välityksellä ja oireet ovat samankaltaisia akuutin intermittentin porfyrian kanssa.
Ristasara

Ristasara eli lännenhernesara ("Carex demissa") on sarakasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Ristasaraa on aiemmin pidetty pitkään hernesaran ("Carex viridula") alalajina, mutta nykyisin ristasara on kuitenkin tulkittu omaksi lajikseen. Ristasara voidaan jakaa kahteen alalajiin, lännenristasara ("Carex demissa" subsp. "demissa") sekä makaronesianristasara ("Carex demissa" subsp. "cedercreutzii"), joista Suomessa tavataan nimialalajia lännenristasaraa.
Ristasara kuuluu lisäksi niin sanottuun "keltasararyhmään", jonka lajit risteytyvät helposti keskenään. Laji muistuttaakin paljolti keltasaran ("Carex flava") ja hernesaran ("Carex viridula") risteymää ("Carex" × "subviridula"), mutta tuo risteymä on kuitenkin steriili toisin kuin ristasara, joka on lisääntymiskykyinen.
Ristasara on melko matalakasvuinen ja sen varsi on usein S-kirjaimenmuotoisesti kaartuva. Sen lehdet ovat sileitä ja 3–4 mm leveitä. Ristasara on erilaistähkäinen saralaji, ja sen kukintona oleva tähkistö koostuu tavallisesti yhdestä vaaleanruskehtavasta hedetähkästä sekä muutamasta vihertävänvärisestä emitähkästä. Hedetähkä on ohut ja sijaitsee varressa ylinnä, selvästi erillään emitähkistä. Emitähkiä on tavallisesti kahdesta neljään kappaletta ja ne sijaitsevat kiinni varressa melko harvassa. Emikukat ovat kolmiluottisia. Tähkäsuomut ovat väriltään kalvaanruskeita sekä muodoltaan kulmikkaita, ja pullakot ovat kulmikkaita sekä lyhyen suuodan omaavia.
Ristasaraa kasvaa monenlaisilla kosteilla ihmisvaikutteisilla paikoilla, kuten ojanpenkereillä, metsäteiden reunoilla sekä metsäisillä levikepaikoilla. Suomessa ristasaraa tavataan lähinnä Ahvenanmaalla, minkä lisäksi Varsinais-Suomesta sekä muualta eteläisestä Suomesta on monia, osin vanhoja havaintoja. Ruotsissa ristasaraa tavataan lähinnä maan eteläosissa.
Ristasaran tieteellisen nimen lajinimi "demissa" tarkoittaa latinaksi matalaa.
Keltasararyhmä

"Keltasararyhmä" on taksonomisesti epävirallinen lähisukuisten saralajien muodostama lajiryhmä, johon kuuluvien taksonien tulkinta lajeiksi ja alalajeiksi tai muunnoksiksi ei ole kaikilta osin täysin selkeää. Keltasararyhmään kuuluvat lajit risteytyvät helposti keskenään, minkä myötä lajien ja alalajien tai muunnoksien erottaminen on hankalaa. Risteymät muistuttavat vaihtelevassa määrin vanhempiaan ja ovat useimmiten steriilejä eli niiden pullakoihin ei kehity lisääntymiskykyistä pähkylää. Etenkin keltasaran ja hernesaran väliset risteymät ovat tavallisia näiden kasvaessa samalla alueella. Hernesaran kolmea alalajia on joskus pidetty kutakin omana lajinaan, ja ristasara on aiemmin tulkittu myös hernesaran alalajiksi. Lajiryhmän lajeilla on eroja muun muassa pullakoiden suuodan pituudessa.
Reviisori

 
Reviisori () on Nikolai Gogolin 1836 kirjoittama näytelmä, jonka teemoja ovat muun muassa valta ja korruptio 1800-luvun Venäjällä. Tarinassa huhutaan reviisorin eli julkisten laitosten tarkastajan olevan tulossa Pietarista pieneen maaseutukaupunkiin kierrokselle, ja kaupunginpäällikkö rupeaa tämän vuoksi kuumeisesti järjestelemään kaupungin rempallaan olevia asioita vierailua varten. 
Näytelmä herätti kohua taantumuksellisissa piireissä ja herkkätunteinen Gogol pakeni moneksi vuodeksi ulkomaille. Reviisoria pidetään Kuolleitten sielujen ohella Gogolin pääteoksena. Molemmat teokset kuvaavat satiirisen realistisesti mitättömien, mutta elämässään menestyneiden poroporvarien itsekylläistä maailmaa. On kyseenalaista pyrkikö kirjailija sosiaaliseen kritiikkiin, mutta hän vaikutti siihen, että venäläinen kirjallisuus muuttui entistä yhteiskunnallisemmaksi.
Tarinan mottona on: "Ei pidä peiliä syyttää, jos naama on vino." Sensuuri kielsi näytelmän aluksi, mutta se pääsi vuonna 1836 ensi-iltaan tsaarin erikoisluvalla.
Alfa Romeo Alfetta GTV

Alfa Romeo Alfetta GT/GTV on Alfa Romeon vuosina 1974–1987 valmistama coupé-korinen automalli, joka perustuu nimensä mukaisesti Alfa Romeo Alfettaan. Se korvasi edeltäneen 105/115-sarjan, ja seuraajiksi tulivat vuonna 1994 uudet GTV- ja Spider-mallit. Vuosina 1978–1979 autoa myytiin Pohjois-Amerikassa nimellä Alfa Romeo Sprint Veloce.
Alfa Romeo Alfetta GT esiteltiin vuonna 1974, kaksi vuotta sedan-korista Alfettaa myöhemmin. Coupé perustui sedanin lyhennetylle alustalle, mutta sen kori oli muotoiltu virtaviivaisemmin, ja ilmanvastuskerroin oli 0,39. Kaikki mittarit kierroslukumittaria lukuun ottamatta oli sijoitettu keskelle kojelautaa, mikä sai osakseen arvostelua. Alkuperäinen moottori oli 1,8-litrainen (122 hv).
Vuonna 1976 1,8-litrainen moottori poistui, ja uuden malliston muodostivat 1,6-litrainen (109 hv) GT ja 2,0-litrainen (122 hv) GTV 2000. Vuonna 1979 esiteltiin GTV 2000 Turbodelta -malli, jossa 2,0 litran moottorin teho oli nostettu turboahtamalla 175 hevosvoimaan.
Mallia uudistettiin seuraavana vuonna, jolloin se sai muun muassa uudet nykyaikaisemmat muovipuskurit. Kritisoitua mittaristoasettelua muutettiin siten, että kaikki mittarit oli nyt tavalliseen tapaan sijoitettu kuljettajan eteen.
Malliston huipulle esiteltiin vuonna 1981 GTV6, jossa oli Alfa 6 -mallin 2,5-litrainen (160 hv) V6-moottori varustettuna Bosch L-Jetronic -ruiskutusjärjestelmällä. Ulkoisesti GTV6-mallin tunnistaa konepellin kohoumasta. Vuosina 1984–1985 valmistettiin lisäksi 212 kappaletta 3,0-litraisella V6:lla (174 hv) varustettua versiota kilpa-autoluokitusta varten.
Ida B. Wells

Ida Bell Wells-Barnett, paremmin tunnettu nimellä Ida B. Wells (16. heinäkuuta 1862 Holly Springs, Mississippi – 25. maaliskuuta 1931 Chicago, Illinois), oli yhdysvaltalainen kansalaisoikeusaktivisti ja toimittaja. Wells oli yksi NAACP:n perustajajäsenistä. Hän vastusti erityisesti lynkkauksia.
Elämä.
Ida B. Wells syntyi Mississipissä heinäkuussa 1862, noin kuusi kuukautta ennen kuin Emancipation Proclamation vapautti hänen vanhempansa orjuudesta. Hänen vanhempansa kuolivat 1878 keltakuumeeseen. Sen jälkeen tuolloin 16-vuotias Wells alkoi toimia opettajana. Vuosien 1882 ja 1883 välillä hän muutti Memphisiin, Tennesseehen, toimiakseen siellä opettajana. Vuonna 1883 matkustaessaan junalla Wells määrättiin istumaan tupakointivaunuun, jossa mustien oli määrä istua. Wells ei totellut, vaan haastoi junayhtiön oikeuteen. Wells voitti paikallisessa oikeudessa, mutta korkein oikeus kumosi päätöksen. Hänet erotettiin opettajan työstä 1891, koska hän vastusti äänekkäästi koulujen rotuerottelua.
Wells alkoi kirjoittaa sanomalehtiin vuonna 1887. Hän vastusti kirjoituksissaan varsinkin lynkkauksia. Aiheesta tuli hänelle erityisen tärkeä, kun kolme mustaa ruokakauppiasta, jotka olivat myös Wellsin ystäviä, lynkattiin vuonna 1892. Wells piti aiheesta luentoja paitsi Yhdysvalloissa, myös Euroopassa. Wells meni naimisiin lakimies ja toimittaja Ferdinand L. Barnettin kanssa vuonna 1893 ja jatkoi aktivismia yhdessä miehensä kanssa. Wells kuoli 25. maaliskuuta 1931. Sitä ennen hän ehti kirjoittaa omaelämäkertansa "Crusade for Justice: The Autobiography of Ida B. Wells", jonka toimitti hänen tyttärensä Alfreda M. Duster.
Seija Toro

Seija Toro on suomalainen diplomaatti ja ulkoasiainneuvos. Toro on koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Hän on ollut 1. syyskuuta 2016 alkaen ulkoasiainministeriöstä käsin kiertävän suurlähettilään ja Suomen Sahelin erityisedustajan tehtävässä. Sitä ennen hän oli Suomen suurlähettiläs Maputossa Mosambikissa 1. marraskuuta 2013 lähtien. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1989. 
Toro on työskennellyt aikaisemmin muun muassa Unicefin Costa Rican ja Kuuban-maapäällikkönä, Pohjoismaiden ja Suomen johtokuntaedustajana Latinalaisen Amerikan kehityspankissa Washingtonissa sekä ulkoministeriössä aluepäällikkönä Afrikan ja Lähi-idän osastolla sekä Suomen edustustoissa Lusakassa, Roomassa ja YK-edustustossa New Yorkissa.
Riitta Korpivaara

Marja Riitta Korpivaara (s. 1958) on suomalainen diplomaatti. Hän on Suomen Latvian suurlähettiäs Riiassa vuodesta 2018 alkaen. Korpivaara siirtyi lähettilääksi ulkoministeriön kehittämis- ja työhyvinvointipäällikkön tehtävästä.
Korpivaara oli 2011–2014 Suomen suurlähettiläs Nigeriassa, jonne hän siirtyi Brysselistä. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1980 ja siirtyi diplomaattiuralle vuonna 1995. Suomen edustustoissa Korpivaara on työskennellyt Brysselin lisäksi Alger’ssa, Bukarestissa, Moskovassa sekä varapääkonsulina pääkonsulaateissa New Yorkissa ja Pietarissa. Ministeriössä hän on työskennellyt oikeudellisella, poliittisella ja kauppapoliittisella osastolla, protokollaosastolla sekä koulutuspäällikkönä.
Korpivaara oli Suomen Brysselin suurlähetystön kakkosvirkamiehenä elokuusta 2008–2011. 1980-luvulla hän työskenteli suurlähetystöissä Algeriassa ja Romaniassa sekä Moskovassa. Hän palasi Suomeen 2000-luvun alussa ja on työskennellyt ministeriön poliittisella osastolla asevalvontayksikössä ja sen jälkeen hallinnollisella osastolla koulutuspäällikkönä.
Helve

Helpeet ovat heinäkasveilla ("Poaceae") tavattavia, kutakin tähkylän yksittäistä kukkaa suojaavia pieniä suomuja, joita on tavallisesti kaksi. Kaksittain olevista helpeistä voidaan erottaa alempana oleva ulkohelve ja ylempänä oleva sisähelve. Sisähelve on hieman lähempänä kukan lisääntymisosia ja jää osittain ulkohelpeen sisään. Helpeissä, tavallisesti ulkohelpeessä, voi olla myös lajista riippuen vaihtelevankokoinen vihne. Helpeet ovat siis tähkylän kunkin kukan suojuslehtiä samaan tapaan kuin kaleet ovat kokonaisten tähkylöiden suojuslehtiä. Joidenkin heinien hedelmän, jyvän, kypsyessä helpeet jäävät ympäröimään sitä akanoina.
Faleron

Faleron (, ), joskus myös "Faleros" (), oli antiikin aikainen Aiantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen "asty"-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin. Faleron oli antiikin Ateenan satama Pireuksen ohella.
Maantiede.
Faleron sijaitsi Saroninlahden rannalla noin 20 stadionia eli noin 4 kilometriä Ateenan kaupungista etelälounaaseen nykyisten Palaió Fáliron, Néo Fáliron, Moscháton ja Kallithéan alueella. Alue on noin kolme kilometriä itään Pireuksesta. Kaupungin keskusta on ollut Palaió Fáliron eli ”Vanhan Faleronin” alueella lähellä nykyistä Pyhän Georgioksen ("Ágios Geórgios") kirkkoa. Pireuksen ja Faleronin välissä sijaitsee Faleroninlahti eli nykyinen Fálironlahti.
Historia.
Faleron oli Ateenan varhaisin kauppa- ja sotasatama jo mykeneläiseltä kaudelta lähtien. Se oli osa Pireuksen alueen neljän vanhan kylän Tetrakomoi-nimistä liittoa Pireuksen, Ksypeten ja Thymaitadain demosten ohella. Näillä demoksilla oli yhteinen Herakleen pyhäkkö. Perinteen mukaan Tetrakomoi oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista ("polis") tai kylästä ("kōmē"), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti ("synoikismos") Ateenaksi.
Faleronin demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin yhdeksän edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin 13 bule-edustajaa.
Klassisella kaudella Faleronin sataman merkitys väheni, kun Pireuksesta tuli kaupungin pääsatama 400-luvun alkupuolella eaa. Kun niin kutsutut Pitkät muurit rakennettiin 400-luvulla eaa. suojaamaan Ateenan yhteyttä merelle, Ateenan ja Faleronin välille rakennettiin erillinen muuri, niin kutsuttu Faleronin muuri, joka oli kolmesta muurista eteläisin.
Faleron oli suurikokoinen demos, ja sen väkiluvuksi on arvioitu suurimmillaan noin henkeä. Kaupungista oli kotoisin muun muassa filosofi Demetrios Faleronlainen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä "Falēreus" (). 
Rakennukset ja löydökset.
Faleronista on jäänyt vain vähän antiikin aikaisia jäänteitä, ja myös alueen rantaviiva on muuttunut hyvin paljon antiikin ajoista. Merkittävimmät löydökset ovat suuria kivenlohkareita, joita on löydetty pitkältä matkalta sisämaasta merelle asti. Ne ovat todennäköisesti Faleronin muurin osia.
Néo Fáliro

Néo Fáliro () on kaupunginosa Pireuksen kaupungissa Ateenan metropolialueella Kreikassa. Se sijaitsee kaupungin itäosassa Saroninlahteen kuuluvan Fálironlahden rannalla. Kaupunginosan nimi, suomeksi ”Uusi Faleron”, viittaa alueella sijainneeseen antiikin aikaiseen Faleronin kaupunkiin, joka oli antiikin Ateenan satamia.
Néo Fálirossa sijaitsevat muun muassa Olympiakoksen kotikenttä Karaïskákis-stadion sekä urheilustadion ja monitoimiareena Rauhan ja ystävyyden stadion. Kaupunginosassa sijaitsee myös Ateenan metron Fáliron metroasema. Kifisós-joki laskee Fálironlahteen Néo Fáliron ja sen itäpuolisen Moscháton rajalla.
Pireuksen satama

Pireuksen satama () on Pireuksessa, Ateenan metropolialueella Kreikassa toimiva satama. Se on Kreikan ja koko itäisen Välimeren alueen suurin satama. Sataman toimintaa pyörittää "Pireuksen satamahallinto".
Pireuksen satama on Välimeren vilkkain satama. Kiinalla oli vuonna 2016 suunnitelmana kasvattaa tavaravolyymiä 35 prosentilla. Satama pystyy vastaanottamaan 20 000 TEU:n ylittäviä aluksia. Keväällä 2018 satamaan saapui kiinalainen COSCO Shipping Taurus -alus, joka on 400 metriä pitkä.
Historia.
Antiikin Pireuksesta tuli antiikin Ateenan satama 400-luvun eaa. alkupuolella. Satama säilyi merkittävänä antiikin ajan lopulle saakka, mutta keskiajalla ja osmanivallan aikana sen merkitys oli hyvin pieni. Pireus alkoi kasvaa satamakaupunkina jälleen 1830-luvulta lähtien, kun Ateenasta tehtiin Kreikan pääkaupunki. Satamasta tuli Kreikan merkittävin 1800-luvulla, kun se ohitti merkityksessä Sýroksen Ermoúpolin. Sataman käyttö lisääntyi erityisesti sen jälkeen, kun Korintin kanava valmistui vuonna 1893.
Myös uuden Pireuksen sataman keskukseksi tuli antiikin ajan satamalahti Kantharos. Satamaa on laajennettu ja nykyaikaistettu jatkuvasti 1800- ja 1900-lukujen aikana. Konttisatama valmistui 1970-luvulla. Pireuksen satamahallinto (Οργανισμός Λιμένος Πειραιώς, "Organismós Liménos Peiraiós", "OLP"; , "PPA") perustettiin vuonna 1930. Yritys listattiin Ateenan pörssiin vuonna 2003. Alussa myyntiin tuli 25,5 % osakkeista, kun suurimpana omistajana säilyi Kreikan valtio.
Kiinan valtion omistama COSCO on ollut osakkaana sataman konttiterminaalissa vuodesta 2009. Vuonna 2016 COSCO osti 51 prosenttia Pireuksen satamahallinnon osakkeista. Kauppa oli osa Kreikan valtion omistusten yksityistämisohjelmaa Kreikan velkakriisin seurauksena. Kreikan valtio omistaa osan satamayhtiöstä TAIPED-rahaston (myös Hellenic Republic Asset Development Fund, HRADF) kautta.
Satamatoiminnot.
Satamaan kuuluu:
Tilastoja.
Vuonna 2014 Pireuksen satama oli maailman 39. suurin, Euroopan kahdeksanneksi suurin, Välimeren kolmanneksi suurin (Espanjan Algeciraksen ja Valencian jälkeen) ja itäisen Välimeren suurin satama. Vuonna 2013 satamaa käyttäneiden alusten lukumäärät olivat:
Seppo Alahonko

Seppo Juhani Alahonko (s. 27. maaliskuuta 1947 Hongonjoki) on suomalainen everstiluutnantti ja filosofian maisteri, joka toimi muun muassa opettajana Maanpuolustuskorkeakoulussa ja Taistelukoulussa sekä YK-tehtävissä. 
Henkilöhistoria ja sotilasura.
Alahonko syntyi Jussi Alahongon ja Anna Saaren perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1978 on Ritva Vesasto.
Alahonko tuli ylioppilaaksi Honkajoen yhteiskoulusta 1967 ja suoritti Kadettikoulun 1971 ja Sotakorkeakoulun 1981. Hän toimi opetusupseerina Porin prikaatissa 1968 ja 1971–1972 ja Reserviupseerikoulussa 1972–1973. Uudenmaan jääkäripataljoonassa hän oli komppanian varapäällikkö 1973–1975 ja komppanianpäällikkö 1976–1979. YKSV2-joukko-osastossa Alahonko toimi komppanian varapäällikkönä 1975, UNTSO:n tarkkailija hän oli 1986–1987. Hän oli toimistoupseeri Länsi-Uudenmaan sotilaspiirin esikunnassa 1981–1984 ja toimistopäällikkö Helsingin sotilaspiirin esikunnassa 1984–1986. Pääesikunnassa Alahonko työskenteli toimistoesiupseerina 1987–1989 ja opiskeli sitten Cambridgessa 1989–1991. Hän toimi Taistelukoulun opettajana 1991–1993 ja Maanpuolustuskorkeakoulussa opettajana 1993 ja ainelaitoksen johtajana 1996. Jääkäriprikaatin esikuntapäällikkö Alahonko oli 1993–1996 ja komentajan sijainen 1996. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta viimeksi mainittuna vuonna. Sotilasuran jälkeen Alahonko toimi konsulttina vuodesta 1997. 
Alahonko ylennettiin vänrikiksi 1968, luutnantiksi 1971, yliluutnantiksi 1974, kapteeniksi 1979, majuriksi 1984 ja everstiluutnantiksi 1991.
Ituluikka

Ituluikka ("Eleocharis vivipara") on pilliluikkien sukuun kuuluva kasvilaji. Sitä kutsutaan myös nimellä tupsuneulaheinä, joka on hieman harhaanjohtava nimi, sillä laji ei kuulu heinäkasvien (Poaceae) heimoon, vaan sarakasvien (Cyperaceae) heimoon.
Ituluikan varret ovat poikkileikkaukseltaan leveän soikeita ja se muistuttaa ulkonäöltään paljolti muita luikkia. Ituluikan voi sekoittaa muun muassa "Eleocharis microcarpa", "Eleocharis brittonii" tai "Eleocharis baldwinii" -lajeihin. Ituluikka muodostaa usein tiheitä kasvustoja lähestulkoon pelkästään kasvullisesti. Ituluikka voi kasvupaikastaan riippuen yhteyttää joko C3- tai C4-metabolian kautta.
Ituluikka kasvaa erilaisilla kosteilla, hiekka- tai turvepohjaisilla paikoilla, kuten järvien rannoilla, ojissa, kosteikoilla sekä marskimailla. Ituluikkaa tavataan luontaisena Yhdysvaltojen eteläosissa, kuten Floridassa, Virginiassa ja Texasissa. Suomessa ituluikkaa ei tavata luonnonvaraisena.
Ituluikkaa käytetään akvaariokasvina ja siitä on myynnissä eri lajikkeita tähän tarkoitukseen.
El Jemin amfiteatteri

El Jemin amfiteatteri on roomalainen amfiteatteri nykyisessä El Jemin kaupungissa Tunisiassa. Se on yksi suurimpia roomalaisia amfiteattereita, ja se rakennettiin Thysdruksen kaupunkiin. Se jäi kuitenkin keskeneräiseksi, kun Maximinus Thrax kukisti vuonna 238 kaupungissa alkaneen kapinan.
Historia.
Roomalaiset perustivat 46 eaa. Thysdruksen kaupungin nykyisen Tunisian alueella. Se kukoisti erityisesti 100- ja 200-luvuilla jaa., jolloin siitä tuli oliiviöljytuotannon keskuksia.
Amfiteatterin rakentaminen aloitettiin todennäköisesti Septimius Severuksen aikana (hallitsi 193–211). Sitä ei kuitenkaan saatu ikinä valmiiksi, vaikka siellä ehdittiinkin järjestää näytöksiä. 
Thysdruksessa alkoi vuonna 238 kapina, koska kaupunkilaiset pitivät verotusta liian korkeana. Paikalliset julistivat Gordianuksen uudeksi keisariksi Maximinus Thraxin tilalle. Maximinus tukahdutti kapinan muutamassa viikossa, ja Gordianus teki itsemurhan hänen poikansa kuoltua taistelukentällä. Tapahtuma heikensi myös Thysdruksen kaupungin asemaa, eikä itse amfiteatteria pystytty rakentamaan loppuun asti.
Amfiteatteri pystyi koskemattomana aina 1600-luvun lopulle asti, jolloin sen kiviä alettiin ensimmäisen kerran käyttää rakennusmateriaalina. Sitä myös pommitettiin 1690-luvulla, kun Tunisin beyn Mohamed Bey El Mouradin joukot ajoivat sieltä pois sinne linnoittautuneita kapinallisia.
Amfiteatteri valittiin 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Arkkitehtuuri.
El Jemin amfiteatterilla ei ole perustuksia, ja se seisoo vapaasti alustallaan. Amfiteatteri on rakennettu kokonaan kivilohkareista. Se on yksi suurimmista roomalaisten rakennuttamista amfiteattereista. Soikeanmuotoisen rakennuksen pidempi halkaisija on 148 metriä ja lyhempi 122 metriä pitkä.
Amfiteatterin julkisivussa on kolme päällekkäistä arkadia, joiden pylväät edustavat joko korinttilaista tyyliä tai yhdistelmätyyliä. Amfiteatterin sisätiloissa on säilynyt lähes kaikki istuinrivien tukirakennelmat sekä podiumin muuri ja itse areena.
Amfiteatterin kellaritila on 65 metriä pitkä. Sitä reunustaa kaksi galleriaa, joissa on huoneitta, joissa pidettiin villieläimiä ja joissa oli gladiaattoreiden tiloja.
Pyhän Ursulan kilta (Turku)

Pyhän Ursulan kilta oli yksi kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Pyhälle Ursulalle ja 11 000 neitsyelle. Ainoa maininta killasta on vasta vuodelta 1547, mutta se on luultavasti ollut toiminnassa jo 1400-luvulla. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Killan arvellaan sijainneen Vanhan Suurtorin varrella, nykyisen Katedralskolanin paikalla. Keskiajan lopulla Pyhän Ursulan kiltatalo oli ilmeisesti näyttävä kivitalo. Kiltojen lakkauttamisen jälkeen kuningas Kustaa Vaasa otti Ursulan kiltatalon kruunulle ja myi sen porvari Erik Kränkille 4. syyskuuta 1547.
Killan jäsenluetteloa tai sääntöjä ei ole säilynyt. Juhani Rinne on kuitenkin arvellut, että killan jäsenet olisivat Kolmen kuninkaan killan tavoin olleet lähinnä ylintä papistoa ja rälssiä. Rinteen mielestä killalla saattoi olla myös kasvatuksellinen tarkoitus, koska Pyhä Ursula oli etenkin nuorten neitojen ja naispuolisten opiskelijoiden suojelija.
Kilta ylläpiti Turun tuomiokirkossa Pyhälle Ursulalle ja 11 000 neitsyelle omistettua alttaria, joka perustettiin vuonna 1455. Juhani Rinne on tulkinnut alttarin sijainneen ensin tuomiokirkon tornin eteläpuolisessa kappelissa, mistä alttari siirrettiin 1470-luvulla Pyhän Ristin kuoriin. Kappelin katossa on yhä Pyhää Ursulaa esittävä maalaus.
Jouko Heinonen

Jouko Heinonen (14. marraskuuta 1946 Lahti – 30. maaliskuuta 2010 Lahti) oli suomalainen museonjohtaja ja museoneuvos. Hän toimi muun muassa Lahden kaupunginmuseon johtajana ja taidekeskus Retretin toimitusjohtajana ja taiteellisena johtajana.
Elämä.
Heinonen syntyi Lahdessa 1946. Hän luki 1965 ylioppilaaksi Lahden Lyseosta ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa, josta valmistui 1972 filosofian kandidaatiksi. Tohtoriksi hän väitteli 1999.
Heinonen nimettiin 1973 Lahden kaupunginmuseon johtajaksi. Hän toimi tehtävässä vuoden 2006 loppuun asti. Heinonen vaikutti museonjohtajana 1970- ja 1980-luvuilla voimakkaasti museoalan ja -lainsäädännön kehitykseen. Taidekeskus Retretin toimitusjohtajana ja taiteellisena johtajana hän toimi 1988–1991.
Heinonen siirtyi vuonna 2007 virkavapaalle Lahden kaupunginmuseosta ja toimi Lahden kaupungin sivistystoimialan projektinjohtajana. Hän irtisanoitui tehtävästä tammikuussa 2010 ja oli aikeissa jäädä eläkkeelle elokuun alussa. Heinonen kuitenkin kuoli vaikeaan sairauteen maaliskuussa.
Tunnustukset.
Presidentti Tarja Halonen myönsi 2003 Heinoselle museoneuvoksen arvon. Vuonna 1999 hän oli saanut sekä Lahti- että Päijät-Häme-mitalin.
Lahden kaupunginmuseossa paljastettiin vuonna 2011 Satu Loukkolan tekemä Heinosta esittävä muotokuvaveistos.
Vuoden teatteri

Vuoden teatteri -palkinto on tunnustus, jota Suomen Teatterit ry on jakanut vuodesta 1997 ansioituneelle alan toimijalle. Vuodesta 2021 lähtien palkinto on jaettu joka toinen vuosi.
Tank (kolikkopeli)

Tank on Kee Gamesin kehittämä ja julkaisema kolikkopeli, joka julkaistiin 1974. Pelissä kaksi pelaajaa ohjaa tankkia sokkelossa tavoitteena tuhota vastustajan tankki ampumalla.
Pelille tehtiin neljä jatko-osaa: "Tank II" (1974), "Tank III" (1975), "Tank 8" (1976) ja "Ultra Tank" (1978).
Peli oli hetken yksi parhaiten myyneistä videopeleistä Yhdysvalloissa.
Pelin sanotaan pelastaneen Atari konkurssilta ja sen suosio mahdollisti jakelijoiden yksinoikeussopimuksien hylkäämisen.
Markku Lahti (museonjohtaja)

Markku Ilmari Lahti (19. joulukuuta 1947 Jyväskylä – 14. syyskuuta 2021 Tampere) oli suomalainen museonjohtaja, joka johti Alvar Aalto -museota 38 vuoden ajan.
Hänet valittiin museon ensimmäiseksi johtajaksi 1973. Museo oli perustettu 1966. Alvar Aallon suunnittelema uusi museorakennus valmistui 1973. Museo oli yksityisen yhdistyksen ylläpitämä vuoteen 1979, jolloin se siirtyi Jyväskylän kaupungin omistukseen. Alvar Aallon syntymän 100-vuotisjuhlavuonna 1998 museon ja Alvar Aalto -säätiön toiminnat yhdistettiin säätiön hallintaan. Markku Lahti toimi myös säätiön johtajana aina vuoteen 2011, jolloin hän jäi eläkkeelle. 
Lahti loi Jyväskylään kansainvälisen Aalto-tietämyksen keskuksen. Siellä on kokoelmia, näyttelyitä, tutkimusta ja symposiumeja. Ensimmäinen Aalto-symposium järjestettiin vuonna 1979.
Suomen keskiaikaiset killat

Keskiajan Suomessa killat olivat tietyn pyhimyksen kultin ympärille rakentunutta paikallisyhdistystä. Kiltoja toimi sekä kaupungeissa että maaseudulla, Suomen alueella erityisesti Turussa ja Satakunnassa. Useimmista killoista on säilynyt vain yksittäisiä tietoja, ja ainoastaan Ahvenanmaan Pyhän Knuutin killan sinetti on säilynyt. Kiltoja on todennäköisesti ollut enemmän kuin lähteet kertovat. Kirjallisia tietoja on säilynyt kaupunkikilloista Turussa, Porvoossa, Ulvilassa ja Viipurissa, sekä maaseutukilloista Ahvenanmaalla sekä Satakunnassa. Kaikkiaan Suomen keskiajalta tunnetaan 17–18 kiltaa. Kaikkiaan Ruotsin valtakunnan kaupungeissa toimi keskiajalla noin sata kiltaa. Vanhin maininta killasta Suomessa on vuodelta 1347 ja koskee Ulvilan Pyhän Kerttulin (Gertrud) kiltaa. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Maaseutukillat.
Ahvenanmaalla toimi keskiajalla Pyhälle Knuutille omistettu kilta. Sen tarkkaa sijaintia ei tiedetä, mutta kilta on saattanut olla Finströmin kirkon viereiselle Gilleshagen-nimisellä alueella. Kilta on mahdollisesti perustettu jo 1200-luvulla, ja sen sinetti on ainoa Suomessa säilynyt kiltasinetti.
Kaikkein eniten mainintoja maaseutukilloista on Satakunnasta, josta tunnetaan kaikkiaan kuusi kiltaa, Huittisten Sammun kilta, Kokemäen kilta, Koiviston kilta, Suosmeren kilta, Euran kilta ja Nakkilan Villilän kilta (maininta 1492). Varsinais-Suomen maaseudulta tunnetaan ainoastaan Kemiön kilta.
Kaupunkikillat.
Turun killat.
Turussa toimi keskiajalla ainakin kuusi kiltaa. Nämä olivat Luostarikorttelissa sijainnut Pyhän Nikolauksen kilta (mainittu 1355), Kerttulinmäellä sijainnut Pyhän Kerttulin kilta (mainittu 1439), Kirkkokorttelissa tai Vartiovuorenmäen juuressa sijainnut Kolmen kuninkaan kilta (perustettu 1449), Kirkkokorttelissa sijainnut Pyhän Erasmuksen kilta (mainittu 1466), Luostarikorttelissa sijainnut Pyhän Annan kilta (mainittu 1491) ja Suurtorin varrella sijainnut Pyhän Ursulan kilta (mainittu 1537).
Porvoon kilta.
Porvoosta on lähdemaininta killasta, jonka suojeluspyhimys on tuntematon.
Ulvilan killat.
Ulvilasta tunnetaan kaksi tai kolme kiltaa: Pyhän Gertrudin kilta (maininta 1347), Pyhän Olavin kilta sekä Ulvilan kilta, joka saattaa myös olla jompikumpi edellisistä.
Viipurin kilta.
Viipurista on säilynyt maininta Pyhän Hengen killasta (mainittu 1485).
Universal Monsters

Universal Monsters on suomalaisen rockyhtyeen The 69 Eyesin 11. studioalbumi. Se julkaistiin 22. huhtikuuta 2016 levymerkillä Nuclear Blast.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan toiseksi ja pysyi listalla yhteensä 6 viikkoa.
Vastaanotto.
"Soundin" Henri Eerola antoi albumille kaksi tähteä viidestä. Hän piti hittien ja muiden kappaleiden välistä tasoeroa suurena, ja vertasi sitä tunnelmalliselta keveydeltään vuoden 1999 "Wasting the Dawn" -albumiin.
Kolmen kuninkaan kilta (Turku)

Kolmen kuninkaan kilta oli tärkein kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Raamatun Uudessa testamentissa mainituille kolmelle itämaan tietäjälle. Piispa Maunu Tavast perusti killan vuonna 1449. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.
Kolmen kuninkaan killan on arveltu sijainneen joko Kirkkokorttelissa tuomiokirkon luoteispuolella tai Luostarikorttelissa Vartiovuorenmäen juuressa. Killan omistukset siirtyivät kiltojen lakkauttamisen jälkeen kuningas Kustaa Vaasalle, joka myi Kolmen kuninkaan kiltatalon pormestari Hannu Kyrölle vuonna 1556.
Kolmen kuninkaan kilta on ainoa Suomen killoista, jonka jäsenluettelo on säilynyt. Luettelossa on 52 nimeä, tosin jotkin henkilöt on merkitty kahteen kertaan heidän arvoasemansa muututtua. Kaikki killan jäsenet ovat olleet yläluokkaisia: korkeinta papistoa, rälssiä, pormestareita ja raatimiehiä. Huomattavan monella killan jäsenellä on ollut maisterintutkinto jostakin Euroopan yliopistosta. Maunu Tavastin lisäksi killan jäseniä olivat muun muassa tuomiorovasti ja myöhemmin piispa Olavi Maununpoika, kaniikki ja myöhemmin piispa Lauri Suurpää ja tuomiorovasti Paavali Scheel.
Turun postitalo

Turun postitalo on Turun pääpostiksi vuonna 1932 valmistunut rakennus. Se sijaitsee Eerikin- ja Humalistonkatujen kulmassa, ja sen on suunnitellut arkkitehti Selim Savonius. Joissakin lähteissä toiseksi suunnittelijaksi mainitaan diplomi-insinööri Torsten Kranck, mutta postimuseon mukaan Savoniusta ovat suunnittelussa avustaneet vain Otto Flodin, C. O. Cronstedt ja E. Schroderus.
Talo sijoittuu arkkitehtuuriltaan uusklassismin ja funktionalismin välille. Talon julkisivu on suoraviivainen ja pelkistetty, ja sen sisätilojen suunnittelua ohjasi tilojen käyttötarkoitus.
Historia.
Valmistuttuaan 1932 rakennus korvasi vuonna 1899 valmistuneen Sebastian Gripenbergin piirtämän uusrenessanssisen vanhan postitalon, joka purettiin 1960-luvun alussa. Rakennus toimi Turun pääpostina valmistumisestaan 1980-luvulle saakka, jolloin Turun pääposti siirtyi Pitkämäkeen Uhrilähteenkadulle, mutta postitaloon jäi vielä pienempi postikonttori. Aluksi talossa toimi myös muita valtion virastoja.
Talvisodan alussa postitaloon rakennettiin yleinen väestönsuoja. Tammikuun 29. päivänä vuonna 1940, niin sanottuna yllätysmaanantaina, ilmapommituksien aikaan väestönsuojan ovi oli lukossa ja rakennuksen edustalle pudonneet pommit tappoivat 29 henkeä. Pommituksessa postitalon läheisyyteen tippui yli 200 erilaista pommia, ja pommituksen vahinkoja on yhä nähtävissä rakennuksen kivijalassa.
Pommituksien uhrien muistoksi talon kivijalkaan Eerikin- ja Humalistonkatujen kulmaan osoitteeseen Eerikinkatu 21 kiinnitettiin muistolaatta 13. maaliskuuta 1986 ja sille lisälaatta 21. huhtikuuta 2011. Muistolaatan tekstissä lukee ”Nämä vauriot syntyivät talvisodan aikana 29.1.1940 tapahtuneessa pommituksessa”, ja lisälaattaan on merkitty pommituksessa menehtyneiden lukumäärä. Muistolaatan hankkivat Turkuseura ja Turun reserviupseeriyhdistyksen perinnetoimikunta, ja sen on suunnittelut arkkitehti Aarne Ehojoki. Lisälaatta hankittiin Turkuseuran aloitteesta.
Benue (joki)

Benue () on Nigerin vasemmanpuoleinen sivujoki Kamerunissa ja Nigeriassa. Sen pituus on 1 300 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 441 000 neliökilometriä.
Benue on Nigerin suurin sivujoki. Se saa alkunsa Adamawan ylängöltä Kamerunissa, virtaa tekojärven muodostavan Lagdon rotkon läpi ja sen jälkeen leveässä jokilaaksossa Nigeriaan. Osa valuma-alueesta kuuluu Tšadiin. Lokojassa, jossa Benue yhtyy Nigeriin, molemmat joet ovat lähes saman kokoisia. Benuen sivujokia ovat Mayo Rey, Godi, Mayo Kebi, Faro, Ini, Gongola, Belwa, Fan, Taraba, Donga, Katsina Ala, Mada ja Okwa.
Joen vesi on korkeimmillaan yleensä toukokuusta lokakuuhun. Sen keskimääräinen virtaus Nigeriin on 3 400 kuutiometriä sekunnissa eli 107 kuutiokilometriä vuodessa. Benue on liikennöintikelpoinen Makurdiin kesäkuusta joulukuuhun ja Garouaan elokuusta marraskuuhun.
Valtaa ei loistoa

Valtaa ei loistoa on punkyhtye Kohu-63:n mini-LP. Se julkaistiin keväällä 1982 levymerkillä Poko Records.
Vuonna 2013 Svart Records julkaisi albumista uusintapainoksen.
3 vuotta myöhemmin

3 vuotta myöhemmin on punkyhtye Kohu-63:n EP-levy. Se julkaistiin maaliskuussa 1986 levymerkillä Poko Rekords.
Turun kauppaopiston talo

Turun kauppaopiston talo on Turussa osoitteessa Aurakatu 11 sijaitseva kolmikerroksinen jugend-tyylinen kivitalo. Rakennus valmistui vuonna 1908, ja sen on suunnitellut arkkitehti Eskil Hindersson. Turun kauppaopisto, jota varten rakennus rakennettiin, toimi talossa vuodesta 1908 vuoteen 1968, jolloin se muutti uusiin tiloihin Kellonsoittajankadulle. Kauppaopistosta muistuttaa edelleenkin rakennuksen seinässä oleva teksti ”"Handelsinstitut Kauppaopisto"”.
Talon lasimaalaukset, jotka näkyvät parhaiten talon portaikkoon, on suunnitellut Willy Baer.
Kauppaopiston muutettua rakennuksessa ovat toimineet Turun kieli-instituutti ja Turun suomenkielinen työväenopisto. Vuoden 2008 syksystä talo on toiminut Puolalanmäen lukion päärakennuksena.
Pentti Rauhala

Pentti Kauko Kalevi Rauhala (s. 1938 Viipuri) on suomalainen lintukirjailija ja alalla toimiva vaikuttaja.
Rauhala on tehnyt lintulaskentoja Kemin–Tornion seudulla vuodesta 1958 lähtien. Erityisesti kiinnostuksen kohteina hänellä on ollut saaristo- ja suoluonto.
Luottamustehtävät.
Rauhala on toiminut Lapin lintutieteellisessä yhdistyksessä 1973–1976 ja Kemi-Tornion lintuharrastajat ry. Xenuksessa 1976–2007. Nimi Xenus liittyy yhdistyksen alueella pesivään lintuharvinaisuuteen, rantakurviin (Xenus cinereus).
Linnuston seurannasta.
Rauhala aloitti luontoharrastuksen parikymppisenä luontoretkellä Kemin ulkosaaristossa ja innostui karun saariston linnustosta. Hän on seurannut saariston lajiston kehitystä ensimmäisestä linturetkestään lähtien. Joinakin kesinä hän on laskenut kaikkien puiston saarten pesivät linnut, tehnyt havaintoja ja kirjannut ne ylös. Tietoja laskennasta on kirjattu Metsähallituksen julkaisusarjaansekä Rauhalan ja muiden kirjoittamiin n. 140 artikkeliin ja kirjoihin.
Rauhala on poiminut havaintoja samoilla saarilla 1910–1912 lintuja tarkkailleen Einari Merikallion muistivihkoista myös omaan kirjaansa .
Rauhala sai vuonna 2013 Metsähallituksen luontopalveluiden Sarvipää-palkinnon.
Käsikirja ja hakuteos.
Rauhala on linnustoa koskevan teoksen "Kemin–Tornion alueen linnut" yksi tekijä. Teokseen on koottu aiemmin hajallaan olevaa tietoutta eri lähteistä ja yhdistetty uudempaan tutkimukseen. Näin on saatu tietoaineisto yksiin kansiin käsikirjaksi ja hakuteokseksi.
Kirjan keskeisenä osana ovat lajikuvaukset. Kemi–Tornion alueella on tavattu 285 Suomessa luonnonvaraiseksi luettua lajia. Näistä kutakin tarkastellaan teoksessa. Missä päin maailmaa ja Suomea lintulajia tavataan, esiintymishavaintoja yhdistyksen alueella sekä lajin harvinaisuutta. Harvinaisuuksia alueella ovat olleet alle kymmenen kertaa tavatut aavikkotylli, merikeiju ja ruostesiipirastas. Ainut havainto preeriaviklosta Suomessa on Kemistä. Yleisimmin tavattu on pajulintu. 
Lajikuvausten pohjana olevan materiaalin Pentti Rauhala on koonnut ja kirjoittanut pohjatekstin. Petolintuja koskevissa teksteissä ja taustamateriaalien koostamisessa näkyvät Matti ja Pekka Suopajärven kädenjäljet. Lajiteksteissä on kuvattu linnuston levinneisyyden ja runsauden muutoksia ja nykyistä esiintymistä. Pekka Suopajärvi on tuottanut diagrammit ja kartat, ja Matti Suopajärvi taittanut kirjan painovalmiiksi. 
Teos on tuhansien maastotuntien ja satojen lintuharrastajien työn tulosta. Taloudellisen tuen teokselle ovat antaneet Tiede- ja kulttuurisäätiö Kemi 2000 sekä Suomen Kulttuurirahaston Lapin rahasto.
Umberto Trippa

Umberto Trippa (6. huhtikuuta 1931 Terni – joulukuu 2015) oli italialainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
Pääasiassa 62–63 kilogramman painoluokissa kilpaillut Trippa saavutti uransa ainoan suuren arvokisamitalin, MM-hopean, Napolissa 1953. Kesäolympialaisissa hän sijoittui Helsingissä 1952 ja Roomassa 1960 neljänneksi sekä Melbournessa 1956 kuudenneksi. Lisäksi hän sijoittui vuoden 1955 MM-kilpailuissa viidenneksi.
CAMS 55

CAMS 55 oli ranskalaisen CAMS:in valmistama kaksimoottorinen meritiedustelukäyttöön kehitetty lentovene. Konetyyppi kehitettiin tehtaan aiemman CAMS 53 -kuljetuslentoveneen pohjalta. Tyypin ensilento tehtiin vuonna 1928, ja sitä valmistettiin yhteensä 107 kappaletta. Joitakin koneita oli rajoitetussa palveluskäytössä edelleen toisen maailmansodan alkaessa. Viimeiset koneet romutettiin Ranskan antautumisen jälkeen kesäkuussa 1940.
Historia.
CAMS-tehdas lähti kehittämään uutta tiedustelulentovenettä tehtaan aiemman CAMS 53 -kuljetuslentoveneen pohjalta. CAMS 55 -mallinimen saanut tyyppi teki ensilentonsa vuonna 1928, ja pääsi tuotantoon kaksi vuotta myöhemmin. Tyyppiä valmistettiin yhteensä 107 kappaletta useana eri versiona.
Joitakin säilyneitä koneita oli edelleen rajoitetussa palveluskäytössä toisen maailmansodan syttyessä. Viimeiset koneet romutettiin Ranskan antautumisen jälkeen kesäkuussa 1940.
Johtojännetuppi

Johtojännetuppi () on kasvin johtojänteen ympärillä oleva solukerros, jonka solut poikkeavat niitä ympäröivästä solukosta. Johtojännetuppi voi olla yksi- tai monikerroksinen. Lehdissä sekä muissa kasvin yhteyttävissä osissa johtojännetupet voivat näkyä poikkileikkauksessa niin sanottuna Kranz-anatomiana, joka on tyypillinen C4-kasveille. Johtojännetupen soluissa tapahtuva hiilidioksidin konsentroituminen ja sitominen fotosynteesin Calvinin kiertoon RuBisCo-entsyymin kautta on olennainen osa C4-yhteyttämistä. Johtojännetuppia on myös joillakin C3-kasveilla, joskin niiden tehtävät ovat tällöin erilaiset kuin C4-kasveilla.
Feuer und Flamme

Feuer und Flamme (saksaa, , metafora suurelle innolle) on saksalaisen Nena-yhtyeen kolmas albumi ja sen laulajan Gabriele ”Nena” Kernerin neljäs studioalbumi vuodelta 1985. Albumi oli menestys, saavuttaen 2. sijan Saksan listasijoituksissa.
Yhtye oli julkaissut vuoden 1984 albumillaan "99 Luftballons" saksankielisten kappaleidensa englanninkielisiä muunnoksia, jonka johdattelemana Nena loi uudelleen "Feuer und Flammen" englanniksi nimellä "It’s All in the Game". Albumia ei kuitenkaan sanoittanut Nena, vaan kanadalainen laulaja Lisa Dalbello. Albumin englanninkielisestä muunnoksesta ei tullut kovinkaan suuri menestys kaupallisesti, joten Nena ei tehnyt enää englanninkielistä versiota seuraavalle albumille. Kerner nauhoitti kuitenkin uuden kaksikielisen saksan- ja englanninkielisen muunnoksen albumin kappaleesta ”Irgendwie, irgendwo, irgendwann” nimeltä ”Anyplace, Anywhere, Anytime” englantilaisen laulajan Kim Wilden kanssa vuonna 2002.
"Feuer und Flamme" sijoittui Suomen virallisen listan sijalle 17. ja oli musiikkilistalla kuusi viikkoa.
"It’s All in the Gamen" kappaleet.
Kaikki englanninkieliset kappaleet sanoittanut Lisa Dalbello, bonuskappaleita 11–13 lukuun ottamatta.