tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tauno Viljanen

Tauno Viktor (T. V.) Viljanen (6. syyskuuta 1901 Helsinki – 17. huhtikuuta 1973) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka toimi Suomen yleisesikunnan päällikkönä vuosina 1955–1961.
Viljanen valmistui 2. reserviupseerikurssilta 1921, Kadettikoulusta vuonna 1925 ja Sotakorkeakoulusta 1927. Hän palveli Suomen Valkoisessa Kaartissa 1922–1927. Hän opetti Taistelukoulussa vuosina 1927–1930. Viljanen työskenteli yleisesikunnassa toimistoupseerina 1930–1936. Komppanianpäällikkönä hän oli Jääkäripataljoona 3:ssa 1937–1938. Hän toimi puolustusministeriössä koulutusosastolla toimistoesiupseerina vuosina 1938–1939.
Viljanen toimi talvisodassa Kannaksen armeijan esikunnassa toimistoesiupseerina ja myöhemmin I armeijakunnan esikuntapäällikkönä. Hän toimi jatkosodassa vuosina 1941–1942 päämajan operatiivisessa osastossa Maavoimatoimiston päällikkönä. Viljanen komensi 12. joulukuuta 1942 alkaen jalkaväkirykmentti 16:a ja 16. marraskuuta 1943 alkaen jalkaväkirykmentti 1:ä. Aunuksen ryhmän operatiivisen osaston päällikkönä hän toimi 1944. Myöhemmin vuonna 1944 hän oli III armeijakunnan esikuntapäällikkönä.
Sodan jälkeen Viljanen oli pääesikunnan sotahistoriallisen toimiston päällikkö vuosina 1944–1946, jalkaväkirykmentti 9:n komentaja 1947–1948, Reserviupseerikoulun johtaja 1948–1952, pääesikunnan operatiivisen osaston päällikkö 1952–1954 ja yleisesikunnan päällikkö 1956–1961. Hän loi sotien jälkeen uudelleen aloitetulle reserviupseerikoulutukselle perusteet ja muodot.
Ylennykset: reservivänrikki 1921, vänrikki 1923, luutnantti 1925, kapteeni 1929, majuri 1939, everstiluutnantti 1941, eversti 19.11.1944, kenraalimajuri 26.1.1954, kenraaliluutnantti 8.2.1956.
McLaren MP4-16

McLaren MP4-16 oli McLarenin Formula 1 -kilpa-auto vuonna 2001. Kuljettajina toimivat Mika Häkkinen ja David Coulthard. Talli ei pystynyt haastamaan autolla Ferraria, mutta saavutti valmistajien MM-taulukossa toisen sijan 102 pisteellä.
Adrian Neweyn suunnittelema auto muistutti ulkonäöltään tallin edellisvuonna käyttämää MP4-15-autoa, mutta lähes jokaista osaa oli uudistettu. Auton suurimmaksi ongelmaksi muodostui Mercedes-Benzin F0110/K-moottorin huono luotettavuus.
Lähde: 
Tekniset tiedot.
Henkilökunta
Runko
Voimansiirto
Lähde:
Moottori.
Mercedes-Benz Ilmor F0110/K
Adam Wilke

Adam Wilke (5. syyskuuta 1798 Lappee – 28. maaliskuuta 1847) oli suomalainen lahjoittaja. 
Wilke oli alkujaan talollisen poika, hänen isänsä oli Juhan Simunanpoika Kiiski ja äitinsä Elisabet Eliaksentytär. Wilke-sukunimen hänelle antoi lappeenrantalaisen koulun rehtori. Wilke joutui varattomuuden takia lopettamaan opiskelunsa ja toimi sittemmin Hackmanin konttorissa kirjanpitäjänä. Hän oli Viipurin Kirjallisuusseuran perustajia ja testamenttasi noin 11 000 ruplaa kansanvalistukseen seuran hoidettavaksi. Rahoilla perustettiin 1859 Viipuriin Wilken alkeiskoulu, joka toimi 1860–1892. Opettajana koulussa toimi runoilija J. H. Erkko, joka oli niin suosittu, että koulua kutsuttiin myös Erkon kouluksi. Seura lyötti 1960 Wilken muistomitalin. Wilken rahaston kertyneillä varoilla oli tarkoitus perustaa myös kansanopisto, mutta jahkailu viivästytti sen toteutumista, ja lopullisesti se kaatui maailmansodan syttymiseen 1914. Uusi yritys tehtiin vielä 1920. Rahaston jäljellä olleita varoja sijoitettiin myöhemmin osakkeisiin, joilla saaduille tuotoilla Viipurin Kirjallisuusseuran julkaisutoiminta jatkui.
Natriumsuperoksidi

Natriumsuperoksidi (NaO2) on natriumin ja superoksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus.
Natriumsuperoksidi on huoneenlämpötilassa keltainen kiinteä aine. Sen kiderakenne riippuu lämpötilasta: alle −77 °C lämpötilassa sen rakenne muistuttaa pyriittiä, lämpötilavälillä −77...−50 °C sillä on markasiittirakenne ja tätä korkeammissa lämpötiloissa kiderakenne muistuttaa natriumkloridin rakennetta. Yhdiste on paramagneettista. Natriumsuperoksidi reagoi veden kanssa, jolloin muodostuu happikaasua, vetyperoksidia ja natriumhydroksidia.
Ensimmäisen kerran natriumsuperoksidia valmistettiin hapettamalla ammoniakkiin liuotettua natriumia hapen avulla. Tyypillisin tapa on kuitenkin natriumperoksidin kuumennus 490 °C lämpötilaan ja hapen lisääminen 30 MPa:n paineessa. Puhdasta natriumsuperoksidia saadaan natriummetallin ja hapen välisellä reaktiolla 150 ilmakehän paineessa 150 °C lämpötilassa.
Na(NH3-liuoksessa) + O2 → NaO2
Na2O2 + O2 → 2 NaO2
Jenny Wihuri (alus)

Pelastusristeilijä Jenny Wihuri on Suomen Meripelastusseuran omistama pelastusristeilijä ja seuran lippulaiva. Alus on nimetty Meripelastusseuran pitkäaikaisen puheenjohtajan, merenkulkuneuvos Antti Wihurin ensimmäisen puolison Jenny Wihurin mukaan. Aluksen kotisatama on Helsinki.
Alus on rakennettu vuonna 1999 Uudenkaupungin Työveneen telakalla Uudessakaupungissa. Aluksen pituus on 23,8 metriä ja leveys 5,6 metriä ja sen uppouma on 45 tonnia. Aluksen maksiminopeus on 24 solmua. Alumiinisessa aluksessa on kaksi Caterpillarin valmistamaa moottoria, joiden yhteisteho on 1492 kW.
Williams FW23

Williams FW23 oli Formula 1 -talli Williamsin käyttämä auto kaudella 2001. Kuljettajina toimivat Ralf Schumacher ja Juan Pablo Montoya. Talli oli edelliskauden tapaan valmistajien mestaruustaulukossa kolmas, mutta onnistui kasvattamaan pistesaldonsa 36 pisteestä kahdeksaankymmeneen.
Williams vaihtoi kaudeksi 2001 rengastoimittajakseen Michelinin. Auto pystyi yllättäen haastamaan jopa ylivoimaisen suosikin Ferrarin, sillä BMW:n P80-moottori oli koko sarjan tehokkain. Moottorin luotettavuus ei kuitenkaan ollut Ferrarin tasolla.
Wimbledonin tennisturnaus 1994

Wimbledonin tennisturnaus 1994 alkoi 20. kesäkuuta ja päättyi 3. heinäkuuta 1994. Kilpailu oli järjestyksessä 108:s. Pete Sampras voitti miesten kaksinpelin ja Conchita Martínez naisten kaksinpelin.
Loppuottelut.
Miesten kaksinpeli.
 Pete Sampras – Goran Ivanišević 7–6(2), 7–6(5), 6–0
Naisten kaksinpeli.
 Conchita Martínez – Martina Navrátilová 6–4, 3–6, 6–3
Miesten nelinpeli.
 Todd Woodbridge / Mark Woodforde – Grant Connell / Patrick Galbraith 7–6(3), 6–3, 6–1
Naisten nelinpeli.
 Gigi Fernández / Nataša Zvereva – Jana Novotná / Arantxa Sánchez Vicario 6–4, 6–1
Sekanelinpeli.
 Helena Suková / Todd Woodbridge – Lori McNeil / T.J. Middleton 3–6, 7–5, 6–3
Wikman

Wikman, Wijkman, Vikman tarkoittavat seuraajia henkilöitä:
Entisenä nimenä:
Vartiolentolaivue

Vartiolentolaivue (lyhenne VLLV, ) on Suomen Rajavartiolaitoksen alainen hallintoyksikkö, joka vastaa ilma-alustoiminnasta. Se on perustettu vuonna 1981 ja jakautuu esikuntaan, lentotoimintayksikköön sekä lentotekniseen yksikköön. Vartiolentolaivueella on tukikohta kolmella eri paikkakunnalla (Helsinki, Turku ja Rovaniemi). Vartiolentolaivueen tehtäviin kuuluu ilma-aluksilla rajavalvonta, meripelastus, virka-aputehtävät, ympäristön valvonta, valtiojohdon kuljetukset sekä lentokoulutus. Rajavartiolaitoksella on käytössään 11 helikopteria ja 2 valvontalentokonetta. Laivueessa työskentelee noin 150 henkilöä. Vartiolentolaivueen komentajana on vuodesta 2020 ollut kommodori Matti Lallukka.
Historia.
Vartiolentolaivue perustettiin rajavartiolaitoksen päällikön antamalla käskyllä 1. kesäkuuta 1981. Rajavartiolaitoksen esikunnan lentotoimiston päällikkö siirrettiin vartiolentolaivueen komentajaksi ja muu johto muodostettiin myös lentotoimistosta. Uuteen laivueeseen liitettiin perustettu Turun vartiolentue sekä Helsingin ilma-aluskorjaamo yhdessä Helsingin, Vaasan, Kajaanin, Rovaniemen ja Ivalon lentoryhmien kanssa. 
1990-luvulla lentoryhmät lakkautettiin ja lentotoiminta siirtyi vartiostojen alaisuudesta itsenäiseksi hallintoyksiköksi vartiolentolaivueeksi sekä sen alaisiksi kolmeksi vartiolentueeksi.
Vuonna 2013 Vartiolentolaivueen organisaatiota muutettiin lakkauttamalla lentueet. Tilalle perustettiin kaksi yksikköä, Lentotoimintayksikkö ja Lentotekninen yksikkö. Lentotoimintayksikkö huolehtii laivueen operatiivisen lentotoiminnan suunnittelusta ja johtamisesta sekä ohjaajien lentokoulutuksesta. Lentotekninen yksikkö huolehtii Rajavartiolaitoksen ilma-alusten huolto- ja korjaustoiminnasta ja lentokelpoisuuden valvonnasta.
Organisaatio.
Vartiolentolaivueen organisaatio on jaettu esikuntaan sekä kahteen yksikköön (Lentotoimintayksikkö, Lentotekninen yksikkö). Yksiköiden johto-osat sijaitsevat esikunnan yhteydessä Helsingissä. . Vartiolentolaivue toimii kolmessa eri tukikohdassa:
Ilma-alukset.
RVL luopui AgustaBell 206 -koptereista lopullisesti vuonna 2011 ja se myi kaksi käytöstä poistettua helikopteria Latvian rajavartiolaitokselle vuonna 2012. Helikopterit lennettiin Latviaan ja luovutettiin maan rajavartiolaitokselle 22.12.2012.
Vuonna 2019 Rajavartiolaitos käynnisti MVX-hankkeen, joka tähtää kahden Dornier 228-koneen korvaamiseen uudella konetyypillä. Vartiolentolaivue sanoi tarvitsevansa suuremman ja nopeamman koneen, jolla olisi pidempi toiminta-aika kuin Dorniereilla. Vuosina 2020–2021 Rajavartiolaitos vaati näkyvästi julkisuudessa määrärahoja uudishankinnoille, ikääntyvien Dornier 228 -koneiden lukuisten vikojen vuoksi. Keväällä 2021 oli tarjottu yhteensä 14 konetyyppiä uudeksi valvontakoneeksi. Huhtikuussa 2022 MVX-hankkeen rahoitusta nostettiin sadalla miljoonalla eurolla 60 milj. eurosta 163. milj euroon. Uudeksi koneeksi valittiin vuonna 2024 Sierra Nevada Corporationin varustama Bombardier Challenger 650. Kaksi tällaista monitoimikonetta on tarkoitus ottaa käyttöön vuosina 2026–2027.
Matti Honkala (vuorineuvos)

Matti Honkala (s. 24. helmikuuta 1945 Helsinki) on suomalainen yritysjohtaja, koulutukseltaan ekonomi. Hän oli Kesko Oyj:n pääjohtaja vuosina 1998–2005. Vuorineuvoksen arvonimen hän sai vuonna 2000.
Ura.
Honkala oli Kesko Oyj:n palveluksessa eri tehtävissä vuodesta 1966. Hänet valittiin Keskon hallituksen jäseneksi 1986 ja varapääjohtajaksi 1997. Vuonna 1998 hänestä tuli pääjohtaja Eero Kinnusen jälkeenja hän toimi tehtävässä helmikuuhun 2005, jolloin jäi eläkkeelle.
Luottamustoimia.
Honkalalla on ollut lukuisia kaupan ja elinkeinoelämän luottamustoimia. Niiden lisäksi hän on toiminut muun muassa Suomen UNICEFin hallituksen puheenjohtajana 2005–2011 ja Maanpuolustuksen tuen valtuuskunnassa.
Sauber C20

Sauber C20 oli Sauberin Formula 1 -kilpa-auto vuonna 2001. Kuljettajina toimivat Nick Heidfeld ja Kimi Räikkönen. Talli oli kauden 2001 suurin yllättäjä nousten valmistajien MM-taulukossa lopulta neljänneksi ja keräten 21 MM-pistettä.
Sauberin menestys oli ennen kaikkea nopean ja luotettavan auton ansiota, mutta sarjan nuorimmat kuljettajat Heidfeld ja Räikkönen onnistuivat myös erinomaisesti. Heidfeld ajoi kolmanneksi Brasilian osakilpailussa, mikä oli samalla hänen F1-uransa ensimmäinen palkintokorokesijoitus. Tulokaskuljettaja Räikkönen puolestaan ajoi F1-uransa ensimmäisessä osakilpailussa pisteille.
Dog Blood

Dog Blood on yhdysvaltalainen elektronista musiikkia tekevä duo. Duo perustettiin vuonna 2012 ja sen muodostavat dubstep- &amp; house-artisti Skrillex ja tekno-artisti Boys Noize. He julkaisivat ensimmäisen julkaisunsa elokuussa 2012.
Wanold Wrydon Wilkman

Wanold Wrydon (Valle t. Walle) Wilkman (13. maaliskuuta 1872 Uusikirkko – 27. joulukuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen geologi. 
Wilkmanin vanhemmat olivat asemapäällikkö Abraham Johan Wilkman ja Ulrika Kristina Kymén. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta normaalilyseosta 1889 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1895.
Wilkman oli Geologisen Tutkimuslaitoksen apulaisgeologi vuodesta 1895 ja valtiongeologi vuodesta 1932. Helsingin yliopisto myönsi hänelle kunniatohtorin arvon vuonna 1936. Hän kartoitti Suomen kallioperää ja julkaisi selityksin varustettuja geologisia karttalehtiä, joissa on perusteellinen selvitys niin sanotun karjalaisen liuskevyöhykkeen geologiasta.
Wilkman

Wilkman tai Vilkman on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Ernst Gustaf von Willebrand

Ernst Gustaf von Willebrand (19. elokuuta 1751 Karuna – 25. kesäkuuta 1809 Turku) oli suomalainen kenraali. Hän toimi Turun ja Porin läänin maaherrana vuosina 1790–1806 ja oli sen jälkeen Kuninkaallinen Suomen koskenperkausjohtokunnan puheenjohtaja sekä valtiosihteeri.
Historia.
Alikapteenin poika von Willebrand toimi sotilasurallaan 1788–1790 sota-asioiden valtiosihteerinä. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi vuonna 1792 ja hän sai vapaaherran arvon 1806.
Von Willebrand omisti Jokioisten kartanon ja rakennutti sen päärakennuksen. Hän perusti kartanoon Jokioisten verkatehtaan, johon hän hankki vuonna 1800 Suomen ensimmäiset karstaus- ja kehruukoneet, ja vuonna 1804 rautaruukin. Von Willebrand omisti myös sahoja, myllyjä ja laivoja sekä perustamastaan Turun tupakkatehtaasta osake-enemmistön. Hän oli Suomen Talousseuran ja Turun Soitannollisen Seuran puheenjohtaja ja vuonna 1808 Suomen lähetyskunnan jäsen. Von Willebrand alkoi heti 1808 luoda kauppasuhteita venäläisten kanssa. Aatelissäädyssä hän oli sukunsa edustaja Porvoon valtiopäivillä 1809.
Von Willebrandin vanhemmat olivat Ernst Gustaf von Willebrand ja Sofia Catharina Jägerhorn af Spurila. Hänen puolisonsa oli Vendla Gustava von Wright. Heillä oli kahdeksan lasta.
Von Willebrand on haudattu Jokioisten kartanon puistoon.
Kunnianosoitukset.
Aatelisarvo
Felix von Willebrand

Knut Felix von Willebrand (11. kesäkuuta 1814 Muurla – 18. tammikuuta 1893 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, professori, pääjohtaja ja moninkertainen valtiopäivämies. 
Von Willebrand oli Helsingin yliopiston sisätautiopin apulainen 1843–1856, professori 1856–1874 ja lääkintöhallituksen vt. päätirehtööri (pääjohtaja) 1863–1890. Hän vakiinnutti Suomessa kokemusperäisen patologis-anatomisen ajattelun ja edisti merkittävällä tavalla Suomen lääkintälaitoksen kehittymistä.
Von Willebrandin vanhemmat olivat tilanomistaja, majuri Erik Johan von Willebrand ja Kristina Charlotta Henrietta Ivendorff ja puoliso vuodesta 1850 Anna Sofia Jaenisch (k. 1914). Hän tuli ylioppilaaksi 1831 ja valmistui filosofian maisteriksi 1836 ja lääketieteen lisensiaatiksi ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1840. Von Willebrand sai professorin arvon 1856, valtioneuvoksen arvon 1867 ja todellisen valtioneuvoksen arvon 1874. Vapaaherra hänestä tuli 1889. Von Willebrand oli aatelissäädyssä valtiopäiväedustaja 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878, 1882, 1885 ja 1888.
Felix von Willebrandin poika oli toimittaja, Suomen Olympiakomitean ensimmäinen puheenjohtaja Reinhold Felix von Willebrand.
Karl Willgren

Karl Salomon Willgren (8. kesäkuuta 1865 Tampere – 30. tammikuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä. Hän oli Helsingin yliopiston kansantaloustieteen, finanssiopin ja tilastotieteen apulainen 1901–1922, hallinto-oikeuden professori 1922–1932.
Karl Willgrenin vanhemmat olivat ruukin- ja tilanomistaja Karl Oskar Willgren ja Johanna Wilhelmina Friman. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin alkeisopistosta 1883 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1885, molempien oikeuksien kandidaatiksi 1889 sekä molempien oikeuksien lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1892. Willgren sai varatuomarin arvon 1892. Hän täydensi opintojaan useilla ulkomaisilla opintomatkoilla.
Willgren tuli 1893 apukamreeriksi senaatin finanssitoimituskuntaan ja yliopiston apulaisena hän oli 1901-1922. Hän toimi 1907-1910 ja vuodesta 1917 lähtien ylimääräisenä esittelijänä senaatin finanssitoimituskunnassa ja valtionvarainministeriössä. Willgren kirjoitti yli 60 julkaisua ja tutkielmaa kansantalouden, finanssiopin ja hallinto-oikeuden alalta. Hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon ja oli varapuheenjohtajana Kauniaisten kunnanvaltuustossa. 
Karl Willgren oli naimisissa 1895–1907 Anna Elisabet Kruskopfin (k. 1907) kanssa ja vuodesta 1908 Maine Sandströmin kanssa.
Johan Petter Winter

Johan Petter Winter (2. lokakuuta 1788 Kaarina – 25. joulukuuta 1872 Kaarina) oli suomalainen senaattori, juristi ja kartanonomistaja. 
Winterin vanhemmat olivat kamarineuvos Arndt Johan Winter ja Margareta Lovisa Werner. Winter tuli ylioppilaaksi 1802 ja suoritti lainopillisen tutkinnon Turun akatemiassa 1805. Hän työskenteli valmistuttuaan Turun hovioikeudessa ensin auskultanttina ja sitten vuodesta 1807 ylimääräisenä notaarina, vuodesta 1809 kanslistina ja vuodesta 1818 sihteerinä ja asessorina. Winter oli Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvos vuodesta 1825 ja senaattori senaatin oikeusosastossa 1831–1841. Virkatyönsä jätettyän hän siirtyi asumaan perimäänsä Ispoisten kartanoon Kaarinassa. Hänen arvokkaita genealogisia, elämäkerrallisia ja meteorologisia muistiinpanojaan, joita oli yhteensä 75 nidosta, säilytetään Valtionarkistossa. Valtioneuvoksen arvo hänelle myönnettiin 1839.
Swervedriver

Swervedriver on englantilainen alternative rock -yhtye, joka perustettiin Oxfordissa vuonna 1989. Yhtyeen perustivat Adam Franklin ja Jimmy Hartridge shoegazing-liikkeen aikana. Yhtye julkaisi neljä studioalbumia, lukuisia EP-albumeja ja singlejä kunnes menetti levy-yhtiönsä vuonna 1998 ja hajosi sen jälkeen. Yhtye teki comebackin vuonna 2008 ja lähti samalla kiertueelle. Vuonna 2019 yhtye julkaisi uuden albumin "Future Ruins".
Bernhard Aarnio

Bernhard Aarnio (ent. "Lemberg"; 3. kesäkuuta 1876 Vanaja – 28. tammikuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen agrogeologi. 
Aarnion vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Kustaa Lemberg ja Karoliina Kustaantytär ja puoliso vuodesta 1902 Maria Hagelin. Aarnio tuli ylioppilaaksi 1895 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1903 ja lisensiaatiksi 1916. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 1917. Hän toimi maanmittausinsinöörinä vuodesta 1909, geologisen toimikunnan sihteerinä vuodesta 1912 ja vanhempana assistenttina vuodesta 1918. Valtion maatutkimuslaitoksen vanhempi agrogeologi hän oli vuodesta 1926. Aarnio oli laitoksen johtaja 1931–1933 ja Maatalouskoelaitoksen professori 1933–1943, sen jälkeen vt:nä vuoteen 1946. Wienin maatalouskorkeakoulu myönsi hänelle kunniatohtorin arvon vuonna 1948. Hän oli Akateemisen Karjala-Seuran jäsen. Helsingin yliopiston dosentti Aarnio oli vuodesta 1919 ja Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1939. Maatalousakatemian puheenjohtajana Aarnio toimi 1938–1939.
Lornjetti

Lornjetti () on sangattomat silmälasit, jota pidellään kädellä silmien edessä sen sivussa olevan varren avulla. Esineen nimi tulee tuijottamista tarkoittavasta ranskan kielen sanasta "lorgner".
Lornjetti oli 1700–1800-luvuilla suosittu asuste erityisesti yläluokkaisten naisten parissa. 1600-luvulle saakka optisia apuvälineitä käyttivät lähinnä miehet, mutta lornjetit toivat silmälasit myös naisten ulottuville.
Alun perin lornjetiksi kutsuttiin kiikarimaista välinettä, jota käytettiin varsinkin teatterissa tai oopperassa teatterikiikarin tapaan. Sen käyttö yhdistettiin 1700-luvulla hienostuneeseen seurapiirielämään, tosin sitä myös paheksuttiin ”skandaalimaisena”. Naisille valmistettiin myös yksilinssisiä lornjetteja, joihin kiinnitetyn peilin avulla saattoi nähdä taakseen tai sivulleen kääntämättä päätään, sekä viuhkoiksi naamioituja lornjetteja, joita väitettiin Ranskan kuningattaren Maria Antoinetten keksinnöksi.
Englantilainen George Adams keksi vuonna 1785 varsinaisen, enemmän silmälaseja muistuttavan lornjetin, jonka lasit voi taittaa kotelomaisen varren sisään silloin kun välinettä ei käytetä. Tämä teki lornjetista aiempaa käytännöllisemmän ja paremmin arkiseen käyttöön soveltuvan mutta myös muodikkaamman. Sen saattoi ripustaa kaulaansa tai käyttää sitä rintaneulana. Myöhemmin taitettaviin lornjetteihin lisättiin jousi, jonka avulla lasit saa ponnahtamaan esiin. Myös miehet käyttivät lornjettia. Esimerkiksi Venäjän keisari Aleksanteri I kantoi sitä aina mukanaan. Suosituimmillaan lornjetit olivat 1800-luvun lopulla, jolloin keskiluokkaiset naiset käyttivät niitä yleisesti. 1900-luvulle tultaessa lornjetti alettiin yhdistää snobismiin ja yläluokan tärkeilyyn, ja sen suosio laski.
Anders Ahonen

Anders Ahonen (24. heinäkuuta 1865 Hollola – 13. lokakuuta 1932) oli suomalainen rautatieinsinööri, Rautatiehallituksen päätirehtööri (pääjohtaja) vuosina 1908–1917 ja diplomaatti. Hän oli asiantuntijana rauhanneuvotteluissa Tartossa 1920.
Anders Ahosen vanhemmat olivat kruununtilan vuokraaja Antti Ahonen ja Eeva Ahonen. Heinolan reaalikoulun käynyt Ahonen valmistui Polyteknillisestä opistosta insinööriksi 1891 ja teki opintomatkoja ulkomaille. 
Opiskeluaikanaan Ahonen otti osaa harjoittelijana Karjalan pääradan tutkimukseen ja palveli sitten pari vuotta apulaisinsinöörinä Helsingin kaupungin rakennuskonttorissa. Hän työskenteli sen jälkeen Kymin haararadan rakennustyömaalla sekä apulaisinsinöörinä Länsi-Hämeen piirissä. Vuonna 1893 Ahonen lähti ulkomaille tehtävänään valtion puolesta vastaanottaa ratakiskoja englantilaisesta tehtaasta. Vuonna 1895 hän valvoi Saksassa rautatiesiltojen rakentamista Värtsilään ja Vuoksenniskaan ja vuonna 1896 hän oli Belgiassa, josta kiskoja oli tilattu Keuruun—Jyväskylän rautatietä varten. Ahonen palveli tie- ja vesirakennusten ylihallituksessa vuoteen 1898 saakka kunnes hänet tällöin määrättiin ratainsinöörin apulaiseksi Pietariin. Hän työskenteli Pietarissa kymmenen vuotta, vuodesta 1905 alkaen Suomen valtion rautateiden Pietarin piiripäällikkönä kunnes hänet 1908 kutsuttiin Suomen rautatielaitoksen pääjohtajaksi. Pääjohtajavuosinaan Ahonen oli mukana komiteassa, jonka tarkoituksena oli valmistella kysymystä Vuoksen vesivoiman käyttämisestä rautatieliikenteen ja teollisuuden hyväksi sekä otti osaa useihin konferensseihin Pietarissa, joissa Suomen kulkulaitosasioita käsiteltiin. Vuonna 1917 hän erosi pääjohtajan virasta ja asui sitten Helsingissä yksityishenkilönä. Hänelle myönnettiin todellisen valtioneuvoksen arvo.
Suomen sisällissodan jälkeen Ahonen sai selvittääksensä niin sanotun sotasaaliskeskusosaston alaisina olleet asiat ja oli osaston päällikkönä koko sen toimiajan. Tarton rauhanneuvotteluissa hän oli mukana yhtenä Suomen edustajana. Venäjän-asiain tuntijana Ahonen oli Suomen hallituksen apuna kaikissa muissakin kysymyksissä, joita tuli esille Suomen ja Venäjän välisten suhteiden järjestämisen yhteydessä. Hän oli niin sanotun rajakomitean puheenjohtajana ja hänen selviteltävikseen jäivät kaikki Tarton rauhanteosta aiheutuneet yksityiskohtaisemmat sopimukset Neuvosto-Venäjän kanssa.
Ahosen aikana valmistui Helsinkiin uusi rautatieasema. Hänet nimitettiin väliaikaiseksi valtuutetuksi Moskovaan 21.1.1921, kun Suomen ja Neuvosto-Venäjän väliset diplomaattisuhteet olivat vuoden lopussa astuneet voimaan. Hän toimi tehtävässä puolisen vuotta.
Leijamaailma

Leijamaailma (englanniksi "Kiteworld") on englantilaisen tieteiskirjailijan
Keith Robertsin kirjoittama aikuisille tarkoitettu tieteisromaani kuvitteellisesta papiston hallitsemasta ydinsodan jälkeisestä taantuneesta yhteiskunnasta.
Teos "Kiteworld" ilmestyi englanniksi 1985 ja suomennos "Leijamaailma" Jalavan scifi-sarjassa neljäntenä teoksena vuonna 1988. "Kiteworld" on alkuaan ollut novellisarja niin kuin monet muutkin Robertsin englanniksi ilmestyneet teokset.
Kuvaus.
Leijamaailma perustuu pitkälti tyypilliseen H.G. Wellsin viitoittamaan pessimistisen englantilaisen tieteiskirjallisuuden perinteeseen. 
Yhteiskunnaltaan keskiaikaa tai uuden ajan alkua muistuttavassa tulevaisuuden Englannissa sijaitsevan Leijamaailman ulkopuolella on merta ja suureksi osaksi kuollut mutanttien asuttama alue, Kirottu maa. 
Kirkko pitää yllä armeijaa, jonka tehtävä on lennättää ihmisiä suurilla leijoilla demonien pois ajamiseksi. Muutenkin leijojen lennättämisen uskotaan torjuvan paholaisia. Kaikki eivät kuitenkaan tähän usko. Kirjoittaja kuvaa Varianttikirkon hallitsemaa Leijamaailmaa muun muassa leijakapteenin, pienen kerjäläistytön ja kirkon tarkastajan silmin.
Kirjan lopussa Leijamaailma ajautuu uskontojen väliseen sisällissotaan ja yhä pahenevaan väkivallan kierteeseen. 
Näin kirjailija tarkastelee teoksessaan teokratiaa, totalitaristista vallankäyttöä, uskonnon ja moraalin kysymyksiä ja uskottavuutta ihmisten kannalta. Kirjailija käsittelee myös ihmisten moraalisia valintoja ja alttiutta pahoihin tekoihin erilaisten yllykkeiden takia.
Georg Adlersparre

Georg Adlersparre (28. maaliskuuta 1760 Jämtland, Ruotsi – 23. syyskuuta 1835 Kristinehamn, Ruotsi) oli ruotsalainen sotilas ja valtiomies. Hän osallistui ja joutui vangiksi. Hän palveli vuonna 1808 niin sanotussa läntisessa armeijassa. Sen noustua kapinaan Kustaa IV Aadolfia vastaan hän astui sen johtoon. Hän ei ehtinyt Tukholmaan ennen kuin Adlercreutz oli jo vanginnut kuninkaan ja tehnyt vallankaappauksen. Kaarle-herttua käski hänen pysähtyä, mutta hän jatkoi marssia ja saapui Tukholmaan 22. maaliskuuta. Hänestä tuli sitten valtioneuvos ja kenraaliadjutantti, ja hänen vaikutuksestaan Augustenborgin herttua Kristian August valittiin kruununprinssiksi, toisin kuin kustavilainen puolue oli halunnut.
Anders Erik Afzelius

Anders Erik Afzelius (25. huhtikuuta 1779 Forshem, Ruotsi – 1. maaliskuuta 1850 Riika, Latvia) oli ruotsalaissyntyinen Suomessa vaikuttanut oikeusoppinut. Hän oli Turun akatemian yleisen ja kotimaisen lakitieteen professori vuodesta 1818. Hän joutui valtiollisen vainon kohteeksi ja joutui eroamaan vuonna 1822. Hän asettui asumaan Helsingin lähelle ja toimi lahjoitusmaatalonpoikien asianajajana ja joutui erityisesti kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskin vihan kohteeksi. Tällöin hänet karkotettiin mutta hänen päästyään Ahvenanmaalle hänet pidätettiin ja karkotettiin Vjatkaan. Vuonna 1837 hän sai luvan asua Lappeenrannassa, mutta pidätettiin jälleen 1837 ja vietiin vangiksi Liivinmaalle Wendeniin. Hän sai oleilla Riiassa, jossa kuoli. Hänen syyllisyyttään mihinkään pidetään kyseenalaisena, eikä häntä koskaan varsinaisesti tutkittu eikä tuomittu.
Anders Erik Afzliuksen vanhemmat olivat lääninrovasti Erik Afzelius ja Kristina Margareta Victorin ja puolis vuodesta 1806 Maria Margareta Hydrén.
Histiophryne psychedelica

Histiophryne psychedelica on vuonna 2009 löydetty antennikrottilaji.
Laji elää itäisessä Indonesiassa Ambon-saaren läheisyydessä. Sen löysivät ensimmäisenä sukeltajaharrastajat. Se on nimetty psykedeelisen aistivaikutelman aiheuttavan ulkonäkönsä mukaan.
Löydettyjen yksilöiden pituus on 6–9 cm. Lajin ulkonäkö on ainutlaatuinen, sillä sillä on leveä, litteä naama, jota ympäröivät paksut, lihaisat, sivusuunnassa laajentuneet posket ja leuka. Silmät katsovat eteenpäin. Paksu ja löysä vartalon iho muodostaa silmiinpistäviä lihaisia poimuja. Keltaoranssillla pohjalla oleva valkoisten raitojen pigmenttikuvio kiemurtelee silmistä vartaloon ja pyrstöevän kärkeen.
Laji löydettiin piileksimästä koralliriutalta 5–7 metrin syvyydestä, 100 metrin säteellä Ambon Cityn sataman laiturista. Löytöalueella virtaukset vaihtelivat käytännössä olemattomista voimakkaisiin; näkyvyys vaihteli noin 10 ja 30 metrin välillä. Merenpohja viettää tässä paikassa loivasti lähellä rantaa, mutta jyrkemmin alle 10 metrin syvyydessä, saavuttaen nopeasti 100 metrin syvyyden tai enemmän. Koralliriuttojen lisäksi pohja oli täynnä erilaisia ihmisjätteitä.
Nagovo

Nagovo () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Staraja Russan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tšernets- ja Vitkajokien läheisyydessä 11 kilometriä Staraja Russasta luoteeseen. Kylässä on 400 ja kunnassa 3 900 asukasta (vuonna 2012).
Nagovon kunnan pinta-ala on 480,82 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Ilmajärveen, idässä Staraja Russan piirin Vzvadin, kaakossa Staraja Russan ja etelässä Velikoje Selon kuntiin sekä lännessä Volotin ja Šimskin piireihin. Pinta-alasta 64,7 % on maatalousmaata ja 28,9 % metsää. Seudun jokia ovat Tuleblja, Koltšištša, Psiža, Perehoda, Koren, Utšonka, Vitka, Tšernets, Makova ja Krekša. Luonnonmuistomerkkeihin kuuluu Ilmajärven muinainen rantatörmä eli klintti.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 65 kylää: Anišino-1, Bahmutovo, Bakotšino, Berjozno, Bologiža, Bolšoi Užin, Bolšoje Orehovo, Bolšoje Utšno, Bolšoje Voronovo, Borisovo, Bubnovštšina, Buregi, Bytškovo, Derevik, Dubrovka, Gorka, Gostež, Hutonka, Ionovo, Ivantsevo, Jelitsy, Jevahnovo, Jevanovo, Katelevo, Klinkovo, Krekša, Leohnovo, Lipetsko, Ljadniki, Lukino, Lunšino, Maloje Orehovo, Maloje Voronovo, Malyi Užin, Muravjovo, Netšaino, Novoje Solobsko, Otoka, Ovintsevo, Penkovo, Pestovo, Podolož, Podteremje, Poretšje, Psiža, Pugovkino, Pustoi Tšernets, Pustoš, Rašutša, Razliv, Retljo, Savkino, Šišimorovo, Solobsko, Truhnovo, Ustreka, Užin, Valtošino, Vereskovo, Vilenka, Volkovitsy, Vysokoje, Zagorje, Zaklinje ja Žiloi Tšernets. Neljän–kahdensadan asukkaan kyliä ovat Borisovo, Nagovo, Buregi, Lunšino, Bakotšino, Ustreka ja Anišino-1. Bolšoje Voronovon, Borisovon, Buregin ja Lunšinon kunnat liitettiin Nagovoon vuonna 2010.
Nagovon kautta kulkee Staraja Russan ja Šimskin välinen maantie. Kylistä on linja-autoyhteydet Staraja Russaan sekä päätieltä myös Novgorodiin ja Pietariin.
Seudun elintaso on alhainen. Työikäisistä 29 % ei käy ansiotöissä ja työssäkäyvistä 41 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (33,7 %) sekä kalastus (20,6 %)
Suurimmissa kylissä on lastentarha tai koulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Buregissa toimii vanhainkoti ja kaksi pientä lomakylää. Vähittäiskaupasta vastaa piirin kulutusosuuskunta ja joukko yksityisyrittäjiä.
Seudulla on lukuisia muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Borisovon, Buregin, Leohnovon ja Psižan kirkot sekä vanhat talousrakennukset. Kunnassa on myös useita toisen maailmansodan muistomerkkejä.
Axel Ahlfors

Karl Axel Mauritz Ahlfors (7. huhtikuuta 1874 Maarianhamina – 22. toukokuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen insinööri, professori ja rehtori.
Ahlforsin vanhemmat olivat kauppias Sven Gustaf Ahlfors ja Anna Halléen. Hän tuli ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta reaalilyseosta 1892 ja valmistui insinööriksi Polyteknillisen opiston koneenrakennusosastolta 1896. Hän suoritti tekniikan jatko-opintoja Zürichin polyteknillisessä korkeakoulussa 1900–1901 ja Berliinin teknillisessä korkeakoulussa 1906. Ahlfors teki opintomatkoja Saksaan, Sveitsiin, Ruotsiin ja Venäjälle.
Työskenneltyään Suomessa vuoteen 1900 ja sitten kolme vuotta Sveitsissä, hänestä tuli ensin virkaa tekevä ja sitten vakinainen opettaja Polyteknillisessä opistossa. Ahlfors oli Polyteknillisessä opistossa teoreettisen koneopin v.t. opettajana vuodesta 1901 ja vakinaisena opettajana vuodesta 1905. Teknillisen korkeakoulun konerakennusopin professoriksi hänet nimitettiin 1908. Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosaston johtajana Ahlfors oli 1910–19l3 ja uudelleen vuodesta 1922 lähtien. Ahlfors oli lisäksi ruotsalaisen teknillisen opiston opettajana vuodesta 1923. Hän toimi neuvottelevana insinöörinä vesivoimakoneiden alalla ja työskenteli myös Hietalahden laivatelakan palveluksessa. Hän julkaisi teoksen "Turbiner och turbinpumpar, deras beräkning och konstruktion" (1905).
Ahlfors oli Teknillisen korkeakoulun koneenrakennusopin professori 1908–1941 ja rehtori 1913–1916.
Ahlfors oli Suomen Teknillisen Yhdistyksen hallituksen puheenjohtajana 1913, 1923 ja 1932, Helsingin kaupungin teknillisten laitosten hallituksen puheenjohtajana 1917–1919 ja Helsingin kaupungin yleisten töiden hallituksen jäsenenä 1925. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä hän oli 1925.
Axel Ahlforsin ensimmäinen puoliso vuodesta 1899 oli Sievä o.s. Helander (k. 1907) ja toinen puoliso vuodesta 1916 Helene o.s. Palmroth (1884–1976). Ensimmäisestä avioliitosta syntyi poika Lars Ahlfors.
Julkaisuja.
Nimellä "K. Axel Ahlfors":
Prost AP04

Prost AP04 oli Prostin Formula 1 -kilpa-auto vuonna 2001. Kuljettajina toimivat kauden mittaan Jean Alesi, Heinz-Harald Frentzen, Gastón Mazzacane, Luciano Burti ja Tomáš Enge. Auto ei ollut missään vaiheessa kautta kilpailukykyinen ja se keräsi vain neljä MM-pistettä.
Auto pohjautui pitkälti Ferrari F2000 -autoon, jota Ferrari-talli oli käyttänyt edellisellä kaudella. Koko auton peräpää, moottori, vaihteisto ja jousitus tulivat F2000:sta. Tämän myötä auton luotettavuus oli hyvällä tasolla ja se olikin kauden toiseksi luotettavin auto heti Ferrarin jälkeen. Tästä huolimatta auton suorituskyky oli heikko, vaikka sitä yritettiinkin parantaa kauden aikana.
Talvitesteissä ennen kauden alkua autolla oli saavutettu hyvinkin kilpailukykyisiä aikoja, mutta myöhemmin kävi ilmi, että tämä johtui yksinkertaisesti siitä, että sponsoreita etsivä talli oli ajattanut sitä alipainoisena. Kun kausi alkoi maaliskuussa, Prost oli käytännössä yhtä kaukana kärkiautojen vauhdista kuin edellisenäkin vuonna. Kausi jäikin suurissa talousvaikeuksissa olleen tallin viimeiseksi, vaikka se yrittikin mukaan vielä kaudelle 2002.
Mednikovo

Mednikovo () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Staraja Russan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Staraja Russan ja Parfinon välisen maantien varrella viisi kilometriä piirin keskuksesta itään. Kylässä on 1 400 ja kunnassa 2 000 asukasta (vuonna 2009).
Mednikovon kunnan pinta-ala on 290,24 neliökilometriä. Se rajoittuu kaakossa Staraja Russan piirin Zalutšjen, lounaassa Novoselskin, lännessä Staraja Russan ja pohjoisessa Vzvadin kuntiin sekä idässä Parfinon piiriin. Pinta-alasta 65,9 % on metsää ja 28,3 % maatalousmaata. Seudun jokia ovat Lovat, Polist, Redja, Sominka ja Ratulja.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 18 kylää: Anišino, Bragino, Davydovo, Filatovo, Kijevo, Kozlovo, Krjukovo, Kudrovo, Malyje Gorby, Novoje Ramuševo, Podborovje, Ramuševo, Sadovo, Šahovo, Šapkino, Sobolevo, Starikovo ja Staroje Ramuševo. Toiseksi suurin asutuskeskus on vajaan 300 asukkaan Davydovo. Kahdessa kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta. Davydovon kunta liitettiin Mednikovoon vuonna 2010.
Seudun elintaso on alhainen. Työikäisistä 24 % ei käy ansiotöissä ja työssäkäyvistä 79 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (42,8 %) sekä erilaiset palvelut. Suurin työnantaja on valtion omistama metsäteollisuusyritys.
Mednikovosta ja Davydovosta on maantieyhteydet Staraja Russaan. Molempien kylien palveluihin kuuluvat lastentarha tai alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti.
Klenbuteroli

Klenbuteroli on lääkeaine, joka kehitettiin alkujaan pitkävaikutteiseksi beetasympatomimeetiksi, yölliseksi astmalääkkeeksi. Sitä käytetään sen anabolisten vaikutuksensa takia laajasti myös laittomana pihvilihan kasvattajana ja dopingaineena.
Klenbuteroli kuuluu beeta-2-agonisteihin, joita käytetään yleisesti astman hoitoon. Klenbuterolia käytetään erityisesti eläinten astman hoidossa. Klenbuterolilla on kuitenkin myös anabolinen vaikutus, ja sen ansiosta luustolihasten valkuaisainepitoisuus kasvaa ja glykogeeni sekä rasva palavat. Lihassyiden suhteellinen osuus kasvaa, ja käytännössä siis voima ja nopeus paranevat. Koe-eläimissä klenbuteroli on vaikuttanut lihaksiin jo muutamissa päivissä.
Klenbuteroli on kielletty Yhdysvalloissa ja monissa Euroopan maissa lihakarjan kasvatukseen, mutta sitä käytetään silti melko yleisesti. Lihasta kasvattavan ja rasvaa polttavan vaikutuksen takia urheilijat käyttävät klenbuterolia dopingaineena. Monet urheilijat ovat syyttäneet positiivisesta dopingnäytteestä klenbuterolilla saastunutta lihaa.
Margareta Ahlstedt-Willandt

Margareta Ahlstedt-Willandt (27. elokuuta 1889 Helsinki – 29. toukokuuta 1967) oli suomalainen tekstiilitaiteilija ja taideteollisen kutomon perustaja. 
Ahlstedt-Willandtin vanhemmat olivat taiteilijat Fredrik Ahlstedt ja Nina Lignell ja puoliso vuidesta 1929 Otto Wilhelm Willandt. Kuusi luokkaa yhteiskoulua käynyt Ahlstedt-Willandt valmistui Taideteollisesta keskuskoulusta 1912. Kudonnan opintoja hän harjoitti Wetterhoffin kotiteollisuusopistossa. 
Ahlstedt-Willandt suunnitteli erityisesti kuvakudoksia ja mattoja. Hän sai useita palkintoja, kuten hopeamitalin taideteollisuusnäyttelyissä Barcelonassa 1929 ja Milanossa 1933, kultamitalin Pariisin maailmannäyttelyssä 1937. Ahlstedt-Willandtin perustama kutomo Helsingissä työllisti kymmenkunta henkilöä ja sen tuotteita myytiin paitsi Suomeen, myös ulkomaille. Viimeisen yksityisnäyttelynsä hän piti 1964.
Alexandra Ahnger

Alexandra (Sascha) Ahnger (15. toukokuuta 1859 Kuopio – 9. syyskuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen laulajatar (altto, mezzosopraano) ja laulunopettaja. 
Alexandra Ahngerin vanhemmat olivat eversti Oskar Alfred Ahnger ja Alexandra (Alexandrine) von Koberwein. Hänen veljensä oli hyönteistutkija Constantin Ahnger. Ahnger opiskeli Smolnanssa Pietarissa 1877 ja Dresdenissä yksityisoppilaana ja konservatoriossa 1885–1888, samoin kuin useana vuonna Pariisissa mme Desirée Artôt de Pavillan ja mme Colonnen johdolla. Suomessa hänen opettajansa oli Anna Forstén. Laulunopettajana hän toimi vuodesta 1888. Laulunopettaja Ahnger oli Nya svenska samskolanissa 1893–1896, Helsingin sokeainkoulussa 1903–1906, Helsingin konservatoriossa 1907–1927 ja myös yksityisesti. Ahngerin lauluoppilaina olivat muiden muassa Hanna Granfelt ja Alma Kuula.
Ahnger esitti Louhen osan Oskar Merikannon oopperassa "Pohjan neiti" vuonna 1908, samoin hän esiintyi muissakin oopperoissa ja konserteissa sekä piti omia konsertteja.
Novoselski

Novoselski () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Novgorodin alueen Staraja Russan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Porusjajoen varrella 16 kilometriä Staraja Russasta etelään. Taajamassa on reilut 700 ja kunnassa 2 300 asukasta (vuonna 2009).
Novoselskin kunnan pinta-ala on 364,59 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Staraja Russan piirin Ivanovskojen, pohjoisessa Staraja Russan, koillisessa Mednikovon ja kaakossa Zalutšjen kuntiin sekä etelässä Poddorjen piiriin. Pinta-alasta 67,1 % on metsää. Seudun jokia ovat Polist, Holynja ja Porusja.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 39 kylää: Arinino, Bor, Borok, Bolšaja Kozona, Derevkovo, Gluhaja Goruška, Glušitsa, Gorbovastitsa, Ištšino, Jablonovo, Kamenka, Klinkovo, Kozlovo, Lisji Gorki, Losytino, Marfino, Mavrino, Medvedovo, Nagatkino, Ožedovo, Penno, Podtšepotšje, Priplekino, Probuždenije, Pskovitino, Rattša, Sadovaja, Sanakovštšina, Sevrikovo, Sjomkina Goruška, Sokolovo, Teremovo, Tsapovo, Tšernyšovo, Tširikovo, Utšno, Vasilevštšina, Zui ja Žukovo. Novoselskin ohella suurempia asutuskeskuksia ovat reilun 500 asukkaan Bolšaja Kozona ja vajaan 300 asukkaan Nagatkino. Probuždenijen kunta liitettiin Novoselskiin vuonna 2010.
Novoselskin kautta kulkee Staraja Russan ja Poddorjen välinen maantie. Työvoimasta 77 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat jalostus (50 %) sekä maa- ja metsätalous (19 %). Kunnassa toimii metallialan yrityksiä.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten taidekoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkärin vastaanotto, yleinen sauna ja postikonttori. Kunnan alueella on useita muinaisia hautapaikkoja sekä toisen maailmansodan muistomerkkejä.
Constantin Ahnger

Constantin Ahnger ['aŋŋer] (10. marraskuuta 1855 Kuopio – 27. kesäkuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja entomologi, arvoltaan hovineuvos. Hän työskenteli Venäjällä yli 40 vuotta rautatievirkailijana ja teki tutkimusmatkoja Siperiaan, Afganistaniin, Turkestniin ja Mustanmeren ympärysmaihin sekä Brasiliaan. Hän keräsi kymmenientuhansien yksilöiden hyönteiskokoelman, jonka hän pääosin lahjoitti Helsingin yliopiston museolle. Hän perusti museot Irkutskiin ja Taganrogiin. Hänen mukaansa on nimetty kaksi hyönteissukua ja 33 hyönteislajia.
Laulaja Alexandra Ahnger oli Constantin Ahngerin sisar.
Jason Jaffray

Jason Jaffray (s. 30. kesäkuuta 1981 Rimbey, Alberta, Kanada) on kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija.
Ura.
Jaffray pelasi ennen vuonna 2002 alkanutta ammattilaisuraansa viisi kautta juniorisarja WHL:ssä. Hän aloitti kaudella 1997–1998 Edmonton Icessa, josta tuli vuonna 1998 Kootenay Ice, ja oli voittamassa vuonna 2000 WHL:n mestaruutta President’s Cupia (nykyiseltä nimeltään Ed Chynoweth Cup). Hän pelasi WHL-vuosinaan myös Swift Current Broncosissa, jonne siirtyi joulukuussa 2001, kesken viimeisen juniorikautensa. 
Jaffray ei saanut . Hän aloitti ammattilaisuransa kaudella 2002–2003 AHL:n Norfolk Admiralsissa ja sen farmijoukkueessa, ECHL:n Roanoke Expressissä. Hän pelasi suurimman osan kaudesta ECHL:ssä, jossa oli eniten syöttö- ja tehopisteitä sekä toiseksi eniten maaleja tehnyt tulokaspelaaja tehtyään 34 maalia ja 51 syöttöpistettä, yhteensä 85 tehopistettä, 64:ssä ottelussa. Hänet nimettiin vuonna 2003 sekä ECHL:n ensimmäiseen että tulokkaiden tähdistökentälliseen ja palkittiin liigan vuoden tulokkaana. Kaudella 2003–2004 Jaffray pelasi AHL:n Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa sekä ECHL:n Wheeling Nailersissa, kaudella 2004–2005 puolestaan aluksi Wheeling Nailersissa sekä myöhemmin AHL:n Cleveland Baronsissa ja Manitoba Moosessa. 
Jaffray pelasi Manitoba Moosessa usean kauden ajan ja teki AHL-vuosiensa parhaat runkosarjatehot viidennellä ammattilaiskaudellaan, kaudella 2006–2007. Hän teki tuolla kaudella 35 maalia ja 46 syöttöpistettä, yhteensä 81 tehopistettä, 77:ssä ottelussa. Hän oli joukkueensa paras pistemies ja tuli nimetyksi AHL:n toiseen tähdistökentälliseen, minkä lisäksi hän pelasi kauden aikana ssa. Kesällä 2007 Jaffray teki sopimuksen NHL-seura Vancouver Canucksin kanssa, jossa pelasi kaudella 2007–2008 19 ottelua sekä kaudella 2008–2009 14 ottelua. Suurimman osan kausista hän pelasi edelleen AHL:n Moosessa, joka oli Canucksin farmijoukkue. 
Heinäkuussa 2009 Jaffray siirtyi vapaana pelaajana NHL-seura Calgary Flamesiin. Hän pelasi kaudella 2009–2010 kolme runkosarjaottelua NHL:ssä sekä 72 runkosarja- ja yhdeksän pudotuspeliottelua Abbotsford Heatissä AHL:ssä. Hän oli Heatin paras pistemies ja valittiin toisen kerran urallaan AHL:n tähdistöotteluun. Kesäkuussa 2010 Flames kauppasi Jaffrayn Anaheim Ducksiin, josta se sai vaihdossa hyökkääjä Logan MacMillanin. Hän ei kuitenkaan pelannut kaudella 2010–2011 yhtään ottelua Ducksissa tai sen silloisessa farmijoukkueessa Syracuse Crunchissa, vaan kuusi runkosarja- ja 14 pudotuspeliottelua lainapelaajana Manitoba Moosessa. Hän pääsi aloittamaan kauden vasta maaliskuussa 2011 syyskuussa 2010 tulleen polvivamman vuoksi.
Heinäkuussa 2011 Jaffray teki yksivuotisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen NHL-seura Winnipeg Jetsin kanssa. Hän pelasi kaudella 2011–2012 13 ottelua NHL:ssä sekä 47 ottelua Jetsin farmijoukkueessa St. John's IceCapsissä AHL:ssä. Kausi päättyi hänen osaltaan maaliskuussa 2012 leikkaushoitoa vaatineen loukkaantumisen vuoksi. Elokuussa 2012 Jaffrey teki NHL-sopimuksen sijaan AHL-sopimuksen IceCapsin kanssa. Hän on toiminut vuodesta 2011 IceCapsin kapteenina.
Eduard Ahrens

Eduard Ahrens (3. huhtikuuta 1803 Tallinna, Viro – 19. helmikuuta 1863 Kuusalu) oli virolainen kielitieteilijä ja pappi. Hän julkaisi viron kieliopin (1843), jossa ajoi viron oikeinkirjoituksen kehittämistä suomen kielen esimerkin mukaan. Sen toisessa osassa (1853) on viron kielen ensimmäinen lauseoppi.
Ensimmäisenä uutta oikeinkirjoitustapaa käytti ilmeisesti Ahrensin vaikutuksesta Gustav Heinrich Schüdlöffel 1844 julkaisemassaan kirjasessa "Tooms Westen, Lapo rahva uso ärataja norra maal".
Ivanovskoje

Ivanovskoje () on maalaiskunta ja sen keskuskylä Novgorodin alueen Staraja Russan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Polistjoen varrella 15 kilometriä Staraja Russasta lounaaseen. Kylässä on 178 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2009).
Ivanovskojen kunnan pinta-ala on 181,64 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Starajan Russan piirin Velikoje Selon, pohjoisessa Staraja Russan ja idässä Novoselskin kuntiin sekä etelässä Poddorjen piiriin. Pinta-alasta 59,2 % on metsää. Seudun jokia ovat Polist, Holynja ja Porusja.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 34 kylää: Babje, Borodino, Borok, Bolšije Grivy, Braklovitsy, Dolga, Gainovo, Gariža, Gusino, Horošovo, Jevdokejino, Kokorino, Kondratovo, Konšino, Kotetsko, Kotšerinovo, Krivets, Lutški, Malaja Kozona, Notševalovo, Ratno, Skripkovo, Svjatogorša, Tolotšno, Trohovo, Troškovo, Truhnovo, Tšižovo, Ustje, Utuškino, Vidža, Voškovo ja Vylyšovo. Kylistä suurin on vajaan 200 asukkaan Svjatogorša. Viidessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta. Svjatogoršan ja Utuškinon kunnat liitettiin Ivanovskojeen vuonna 2010.
Seudun elintaso on alhainen. Työikäisistä 23 % ei käy ansiotöissä ja työssäkäyvistä 61 % työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (58 %) sekä koulutus (12 %).
Kunnan läpi kulkee Staraja Russan ja Poddorjen piirin välinen maantie. Ivanovskojen palveluihin kuuluu peruskoulu, kulttuuritalo ja lääkintäasema. Svjatogoršassa on alakoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkintäasema ja posti, Utuškinossa lastentarha, kirjasto, lääkintäasema ja posti. Seudulla on muinaisia hautapaikkoja sekä toisen maailmansodan muistomerkkejä.
Aatos Alanen

Aatos Volmar Alanen (24. heinäkuuta 1894 Kokemäki – 2. maaliskuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä, joka toimi Helsingin yliopiston yleisen oikeustieteen ja kansainvälisen yksityisoikeuden professorina vuosina 1940–1963.
Alanen väitteli tohtoriksi vuonna 1925 väitöskirjallaan "Hätävarjelus yksityisen käyttämänä oikeussuojakeinona". Akateemisen uransa alussa hän toimi Helsingin yliopiston prosessi- ja rikosoikeuden apulaisena virkaa tekevänä vuosina 1935–1937 ja vakinaisena vuosina 1937–1940. Vuonna 1940 hänet nimitettiin roomalaisen ja kansainvälisen yksityisoikeuden sekä oikeusensyklopedian professorin virkaan, jonka nimike muuttui vuonna 1959 yleisen oikeustieteen ja kansainvälisen yksityisoikeuden professoriksi. Alanen jäi eläkkeelle vuonna 1963. Hän oli myös Suomalaisen Tiedeakatemien jäsen vuodesta 1952 alkaen.
Alanen kirjoitti oppikirjan "Yleinen oikeustiede ja kansainvälinen yksityisoikeus", jota käytettiin alan perusoppikirjana 1960-luvulle asti. Hän toi Suomen kansainväliseen yksityisoikeuteen uusia ajatuksia, ja hänen ansiostaan kansainvälis-yksityisoikeudellinen ajattelutapa juurruttui jo perusopintovaiheessa entistä paljon tehokkaammin osaksi juridista näkemystä. Alasen oikeusteoria oli luonnonoikeudellisesti sävyttynyt. Hän erotti tulkintaopissa yhtäältä lainsäätäjän todellisen ja alkuperäisen tarkoituksen selvittämiseen perustuvan historiallisen tulkinnan ja toisaalta yhtenäisenä kokonaisuutena hahmotetun oikeusjärjestyksen taustalla vaikuttavan kuvitellun lainsäätäjän tahdon konstruoimiseen perustuvan objektiivisen tulkinnan, joista Alainen suosi jälkimmäistä.
Max Theodor Alfthan

Max Theodor Alfthan (28. maaliskuuta 1863 Viipuri – 15. heinäkuuta 1914 Saltsjöbaden, Ruotsi) oli suomalainen sotilas ja maantieteilijä, joka toimi vuosina 1905–1910 Uudenmaan läänin kuvernöörinä.
Alfthan kävi Haminan kadettikoulun 1876–1883 ja Venäjän yleisesikunta-akatemian 1887–1890. Hän palveli sotilaana sekä Venäjällä että Suomessa, ja yleni everstiksi vuonna 1898. Hän toimi muun muassa Pietarin sotilaspiirin esikunnassa ja oli 1897–1902 Suomen asevelvollisen sotaväen esikuntapäällikkönä. Vuonna 1902 Alfthan erosi aktiivipalveluksesta protestina vuoden 1902 asevelvollisuuslakia vastaan ja työskenteli johtajana Tampereella J. C. Frenckell &amp; sons -yhtiön paperitehtaalla. Vuoden 1905 suurlakon jälkeen hän toimi Uudenmaan läänin kuvernöörinä 1905–1910. Alfthanilla oli kuvernöörikautenaan läheinen työsuhde Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Gerardin ja senaatin puheenjohtaja Leo Mechelinin kanssa. Gerardista ja Alfthanista tuli suorastaan ystäviä. Alfthan joutui lopulta eroamaan venäläistämistoimien takia, ja hän siirtyi toimitusjohtajaksi Suomen paperiteollisuusyhdistykseen. Hän harrasti maantiedettä ja oli vuonna 1910 julkaistun Suomen kartaston laitoksen toimituskunnan puheenjohtaja. Hän oli myös Suomen maantieteellisen seuran puheenjohtaja 1907–1908 ja 1910–1911.
Kilpapurjehtija Max Alfthan oli eversti Max Alfthanin poika. Filosofi Georg Henrik von Wright oli hänen tyttärenpoikansa. Vuorineuvos Anton Alfthan oli Max Alfthanin veli.
Antti Alha

Antti Rikhard Alha (7. helmikuuta 1917 Tampere – 13. huhtikuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen oikeuslääketieteilijä. Hän oli Helsingin yliopiston oikeuskemian apulaisprofessori 1952–1981.
Alhan vanhemmat olivat päätoimittaja Edvard (Eetu) Adiel Alha (ent. Ahlman) ja opettaja Olga Reponen. Alhan puoliso oli vuodesta 1942 lääketieteen tohtori Anna-Liisa Sinivaara, he saivat neljä lasta. Alha tuli ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta 1936 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Lääketieteen tohtoriksi hän väitteli seuraavana vuonna ja sisätautien erikoislääkäri hänestä tuli 1954. Ennen apulaisprofessuuriaan Alha työskenteli paitsi yliopistossa muissa tehtävissä, myös Helsingin yleisessä sairaalassa ja Kivelän sairaalassa sekä valtion oikeuskemian laboratoriossa. Vuonna 1952 Alha nimitettiin apulaisprofessoriksi ja samalla yliopiston oikeuskemian osaston johtajaksi. Hän tutki muun muassa alkoholin käytön vaikutusta ajokykyyn ja kannatti niin sanottua nollapromillelinjaa.
Alha sai professorin arvonimen 1967.
Alha oli jatkosodassa komppanianpäällikkönä.