tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Takauma (narratologia)

Takauma eli takautuma on romaanissa, elokuvassa tai muussa fiktiossa jakso, jossa kerronnassa siirrytään ajassa taaksepäin. Takaumaa voidaan käyttää esimerkiksi syventämään taustatarinaa tai jonkin henkilöhahmon luonnetta.
Takauma elokuvassa.
Eripituiset takaumat () ovat elokuvakerronnassa tavallisia. Joskus valtaosa teoksesta kerrotaan takauman muodossa, ympärillään vain lyhyt kehyskertomus tarinan alussa ja ehkä myös lopussa. Elokuvissa tavallisin siirtymä kehyskertomuksesta takaumaan on sellainen, missä henkilöhahmo kertoo menneisyydestään, ja siitä leikataan ajassa taaksepäin muistelmaosuuteen esimerkiksi niin, että hahmon puhe jatkuu takauman kertojanäänenä. Lopussa kehyskertomukseen eli elokuvan nykyhetkeen voidaan palata, kuten Billy Wilderin elokuvassa "Nainen ilman omaatuntoa" (1944) tai Rob Reinerin lapsuusmuistelossa "Stand by Me – viimeinen kesä" (1986).
David Bordwell jakaa takaumat "hahmokeskeisiin" ja "ulkopuolisiin" takaumiin. Hahmokeskeinen eli subjektiivinen takauma on henkilökohtainen muisto, jonka henkilöhahmo kokee tai kertoo elokuvan aikana. Subjektiivisuus edellyttäisi, ettei takaumassa näytetä asioita, mitä takaumaa kertova hahmo ei ole ollut todistamassa, mutta näin kuitenkin usein tehdään. Ulkopuolinen eli objektiivinen takauma ei ole sidottu mihinkään hahmoon vaan siinä tarina vain siirtyy ajassa taaksepäin.
Subjektiivisen takauman muunnelma on "valheellinen takauma", joka osoittautuu tarinan edetessä epätodeksi. Alfred Hitchcockin elokuvassa "Esirippu laskee" (1950) todistaja kertoo rikoksesta, joka nähdään hänen subjektiivisena takaumanaan. Lopussa paljastuu, että nähty takauma olikin valhetta. Akira Kurosawan "Rashomon" (1950) rakentuu neljän eri silminnäkijän erilaisista kertomuksista samasta menneestä tapahtumasta.
Hiukkajärvi

Hiukkajärvi on Kauhajoella Päntäneen kylässä sijaitseva järvi. Kooltaan se on varsin pieni, vain 0,15 km2. Järvi kuuluu Kyrönjoen vesistöalueeseen. Järven ympäristö on kaikkineen luonnoltaan karu kangasmaisemaan sijoittuva järvi, mutta silti hyvän hiekkarannan johdosta se on asiallisessa kunnossa halukkaiden käyttöön. Hiukkajärven rannassa sijaitsee myös Päntäneen metsästysseuran omistama maja, mutta se ei ole esteenä yksityishenkilöiden virkistyskäytölle.
Cubus

Cubus on norjalainen vuonna 1979 Sandnesissä perustettu vaatekauppaketju. Ketjun omistaa Varner-Gruppen, johon kuuluu myös Dressmann, Dressmann XL, Bik Bok, Solo, Urban, Vivikes, Volt ja Carlings. Cubus toimii niin sanotun pikamuodin kentällä, jonka muita toimijoita ovat muun muassa Gina Tricot, H&amp;M ja Zara.
Cubuksella on noin 300 myymälää kolmessa eri maassa sekä verkkokauppa. Suomessa ketju toimii ainakin toistaiseksi pääosin naistenvaatteiden alalla.
Cegeka Arena

Cegeka Arena on jalkapallostadion, joka sijaitsee Belgiassa Genkissä. Stadion on avattu 1999 ja sitä on kunnostettu ja laajennettu kertaalleen vuonna 2007. Sen nykyinen yleisökapasiteetti on 24 956 ja se toimii paikallisen jalkapalloseura KRC Genkin kotikenttänä.
Stadion on isännöinyt myös Belgian maajoukkueen otteluita.
Finnhits (albumi)

Finnhits (tunnetaan myös epävirallisella nimellä "Finnhits 1") suomalaista iskelmämusiikkia sisältävän "Finnhits"-kokoelmalevysarjan ensimmäinen osa vuodelta 1974. Levyn kappaleet ovat vuosilta 1971–1974. Se nousi Mitä Suomi soittaa -listan kärkeen vuoden 1974 maaliskuussa ja se piti kärkitilaa hallussaan myös huhtikuun listalla.
Albumi julkaistiin Finnlevyn toimesta aluksi C-kasettina ja seuraavana vuonna LP-levynä. Vuonna 1996 Fazer Records julkaisi albumin ensimmäistä kertaa CD-levynä ja uudestaan vuonna 2003. Vuonna 2003 albumi julkaistiin myös samoissa kansissa levysarjan toisen osan kanssa CD-levynä.
Ville Ylinen

Ville Ylinen (s. 5. heinäkuuta 1984 Seinäjoki) on suomalainen jalkapalloilija. Hänen viimeinen joukkueensa oli Apollo FC.
Pelaajauransa hän aloitti TP-Seinäjoen riveissä. Sieltä hän siirtyi VIFK:n vahvuuteen kaudeksi 2006 ja pelasi kaudet 2007–2008 Veikkausliigaa Vaasan Palloseurassa. Kaikkiaan hän pelasi Veikkausliigassa 28 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Veikkausliigassa vietettyjen kahden kauden jälkeen hän siirtyi FC Kiiston kautta takaisin kotikaupunkiinsa ja pelasi viimeksi Kakkosessa SJK:n riveissä.
Phyllis Haver

Phyllis Haver, oikealta nimeltään Phyllis O’Haver, (6. tammikuuta 1899 Douglass, Kansas – 19. marraskuuta 1960 Canaan, Connecticut) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Elämä ja ura.
Varhaiset vuodet.
Phyllis Haver syntyi Phyllis O’Haveriksi Douglassissa, Kansasissa James Hiram Haverin (1872–1936) ja tämän vaimon Rose Gunterin (1879–1920) lapseksi. Kun Phyllis oli nuori, hänen perheensä muutti silloiseen vähän yli puolen miljoonan asukkaan Los Angelesin kaupunkiin, Kaliforniaan. Haver kävi Los Angeles Polytechnic High Schoolia. Valmistuttuaan koulusta Haver säesti pianolla uusia mykkäelokuvia paikallisissa elokuvateattereissa.
Ura.
Haver koekuvattiin komediaelokuvaa varten tuottajan Mack Sennettin hetken mielijohteesta. Sennett palkkasi Haverin hänen alkuperäisiin "Bathing Beautiesiin". Seuraavina vuosina hän näytteli naispääosia Sennett Studiosin mykkäelokuvissa. Hänestä oli tullut vuoteen 1917 mennessä johtavia komedienneja.
Sennett Studiosilla Haver näytteli ensimmäistä kertaa Roxie Hartin roolia "Chicago"-näytelmän elokuvaversiossa "Intohimojen syleilyssä", joka ilmestyi vuonna 1927. Hänen vastanäyttelijänään oli unkarilainen elokuvanäyttelijä Victor Varconi. Yksi kriitikko kehui hänen näyttelysuoritustaan ”hämmästyttävän hienoksi” ja lisäsi vielä, että Haver ”tekee tästä tragedian ja komedian yhdistelmästä viihdyttävimmän teoksen”.
Haver esiintyi vuoden 1928 komediaelokuvassa "Sukupuolten taistelu", jonka ohjasi D. W. Griffith. Seuraavana vuonna Haver näytteli Lon Chaneyn kanssa tämän viimeisessä mykkäelokuvassaan "".
Haver vetäytyi varhaiseläkkeelle 31-vuotiaana elokuvateollisuudesta kahden äänielokuvan jälkeen vuonna 1930. Haverin viimeiseksi elokuvaksi jäi romanttinen draama "She Couldn’t Say No". Haver esiintyi omana itsenään 24 vuotta myöhemmin uransa päätyttyä televisiossa, sarjassa "This Is Your Life" vuonna 1954.
Yksityiselämä ja kuolema.
Phyllis Haver meni vihille newyorkilaisen miljonääri William Seemanin kanssa vuonna 1929. Heidän häissään vieraili New Yorkin silloinen pormestari James J. Walker. He erosivat vuonna 1945 16 aviovuoden jälkeen. Heillä ei ollut lapsia.
Haver vietti loppuelämänsä eläkettään viettäen Sharonin kaupungissa, Connecticutissa. Hän kuoli 61-vuotiaana barbituraattimyrkytykseen eli unilääkkeiden yliannostukseen kotonaan Canaanin kaupungin Falls Villagessa, Connecticutissa 19. marraskuuta 1960. Viranomaisten mukaan hän oli tehnyt itsemurhan. Haver tuhkattiin ja tuhkat siroteltiin ympäri New Yorkin kaupunkia.
Toni Hahto

Toni Hahto (s. 7. huhtikuuta 1982 Vaasa) on suomalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan oikea laitalinkki, mutta on pelannut myös laitapuolustajana.
Hahto on edustanut suurimman osan urastaan Vaasan Palloseuraa. Hän on pelannut Veikkausliigassa kaikkiaan 115 ottelua ja tehnyt niissä 6 maalia.
Paul Eriksson (jääkiekkoilija)

Paul Eriksson (s. 26. huhtikuuta 1991 Gävle, Ruotsi) on ruotsalainen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Hänen pelipaikkansa oli puolustajaö. Eriksson laukoi oikealta ja oli pelityyliltään hyökkäävä puolustaja. Urallaan Eriksson pelasi lähinnä Ruotsin, Suomen ja Venäjän alasarjoissa, mutta myös kauden Kazakstanin mestaruussarjassa.
Erikssonin vahvuuksiin kuuluivat kiekollinen peli ja pelirohkeus. Hänen heikkouksiin kuuluivat ajoittainen yli-innokas hyökkäyspään pelaaminen, eikä Eriksson ole myöskään kovin isokokoinen. Juhani Tamminen on verrannut häntä Sami Vataseen. Erikssonin isä on ruotsalainen ja äiti venäläinen.
Ura.
Eriksson aloitti jääkiekon omien sanojensa mukaan noin neljävuotiaana Djurgårdens IF:ssä. Hän voitti joukkueessa J18 Allsvenskanin mestaruuden vuonna 2008, jonka jälkeen Eriksson siirtyi Södertälje SK:hon kaudeksi 2008–2009. Seuraavalla kaudella 2009–2010 hän pelasi myös neljän ottelun verran IF Björklövenin J20-joukkueessa. Helmikuussa 2010 Eriksson siirtyi I-divisioonaan ja Lycksele SK:n joukkueeseen, jossa hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä.
Kaudeksi 2010–2011 Eriksson siirtyi Timrå IK:n J20-joukkueeseen, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 7+17=24. Eriksson sijoittui J20 SuperElitin puolustajien pistepörssissä kuudenneksi Djurgårdens IF:n Carl Ackeredin kanssa. Samalla kaudella hän pelasi myös kaksi ottelua Timrån Elitserien-joukkueessa sekä yhden ottelun lainalla I-divisioonajoukkue Kovlands IF:ssä marraskuussa 2010.
Heinäkuussa 2011 Eriksson siirtyi try-outille Mestis-joukkue TuToon. Hän sai elokuussa "training campin" jälkeen kauden 2011–2012 kattavan jatkosopimuksen. Eriksson ei kuitenkaan vastannut häneen kohdistuneisiin odotuksiin ja lähti joukkueesta joulukuussa 2011. Tammikuussa 2012 Eriksson siirtyi loppukaudeksi Venäjän nuorten jääkiekkosarjassa pelaavaan Olimpija Kirovo-Tšepetskiin. Saman vuoden elokuussa hän teki try-out -sopimuksen Mestiksen nousijajoukkue HC Keski-Uusimaan kanssa.
Kevin Korjus

Kevin Korjus (s. 9. tammikuuta 1993 Tallinna, Viro) on virolainen moottoriurheilija. Hän on toiminut aikaisemmin Lotus F1 Team -tallin testikuljettajana. Korjuksen isä Aivar Korjus oli sidecarcross-kuljettaja. 
Ura.
Hän aloitti uransa kartingissa vuonna 2006 sijoittuen kuudenneksi Rotax Max Euro Challenge -sarjassa. Seuraavana vuonna hän voitti Viron sarjan mestaruuden, Baltic Junior -mestaruuden ja Rotax Max -finaalin. Hän myös sijoittui toiseksi Euro Challenge -luokassa. Vuonna 2008 Korjus voitti Euro Challenge -sarjan mestaruuden. Samana vuonna hän kilpaili Suomen Formula Renault -sarjassa sijoittuen toiseksi ja Formula Renault North European Zone -sarjassa sijoittuen kolmanneksi. Hän myös sijoittui neljänneksi Viron Formula Renault -sarjassa. Vuonna 2009 Korjus sijoittui viidenneksi FR2.0 NEC -sarjassa. 
Vuonna 2010 Korjus voitti Eurocup Formula Renault -sarjan mestaruuden Koiranen Motorsport -tallissa. Hän myös sijoittui kahdeksanneksi NEC-sarjassa. Vuonna 2011 Korjus kilpaili Formula Renault 3.5 -luokassa ja sijoittui sarjan kuudenneksi. Korjus testasi marraskuussa Renaultin F1-autoa Abu Dhabin nuorten kuljettajien testeissä. Hänestä tuli näin ollen Marko Asmerin jälkeen toinen virolainen, joka on testannut F1-autoa. Hän ajoi samana vuonna myös Auto GP-sarjassa kaksi kilpailua. Korjus jatkoi FR 3.5 -sarjassa kaudella 2012. Hän vaihtoi Tech 1 Racing -tallista kesken kauden Lotus Charouz -tiimiin. Hän sijoittui sarjan 10:nneksi. 
Vuonna 2013 Korjus siirtyi GP3-sarjaan ajaen Koiranen GP -tallissa. Hän ajoi heti avausviikonlopun aika-ajoissa nopeimmin, mutta hän oli saanut 10 lähtöruudun rangaistuksen, eikä hän päässyt lähtemään paalupaikalta. Toisessa kilpailussa hän ajoi maaliin toisena. Silverstonessa Korjus ajoi itsensä paalupaikalle, mutta jäi kilpailussa lopulta toiseksi. Korjus saavutti kaiken kaikkiaan neljä palkintosijaa sijoittuen loppupisteissä seitsemänneksi. Samana vuonna Korjus ajoi kolme kilpailua Euroopan Formula 3 -sarjassa saavuttamatta pisteitä.
Vuonna 2014 Korjus siirtyi European Le Mans Series -sarjaan.
Uhrilampaat (romaani)

Uhrilampaat () on Thomas Harrisin kirjoittama toinen Hannibal Lecter -aiheinen teos, joka julkaistiin vuonna 1988 ja suomennettiin vuonna 1989. Kirja on palkittu vuonna 1988 Bram Stoker -palkinnolla ja vuonna 1989 Anthony-palkinnolla.
Kirjasta on tehty myös samanniminen elokuva, joka voitti viisi Oscar-palkintoa.
Juoni.
Romaani sijoittuu 1980-luvun alkuun. Jack Crawford pyytää nuorta FBI-harjoittelijaa, Clarice Starlingia laatimaan psykologisen profiilin sarjamurhaajasta ja sosiopaatista nimeltä Hannibal Lecter. Crawford uskoo, että Lecterin näkemys auttaa saamaan kiinni sarjamurhaajan lempinimeltään ”Buffalo Bill”. Tutkimuksen aikana, Starling käy Lecterin luona hankkimassa lisätietoa. Lecter antaa Starlingille arvoituksellisia vihjeitä vastineeksi Claricen lapsuusmuistoista.
Buffalo Billin kaapatessa seitsemännen uhrinsa, senaattorin tyttären, Catherine Baker Martinin Tennesseen osavaltiossa Lecter neuvottelee itselleen siirron pois Baltimoresta tarjoamalla tietoa Buffalo Billista. Lecter kuitenkin suostuu paljastamaan murhaajan henkilöllisyyden vain Catherinen äidille, senaattori Ruth Martinille.
Starling näkee Lecterin vielä kerran ennen kuin tämä siirretään pois erityissellistä. Lecter antaa Starlingille vihjeen: ”Me himoitsemme sitä mitä näemme päivittäin” ja vaatii kuulla Claricen pahimman muiston lapsuudestaan. Starling paljastaa, että jäätyään orvoksi hän asui jonkin aikaa serkkunsa karjatilalla ja eräänä yönä hän näki tämän teurastavan lampaita. Myöhemmin Clerice päättelee Lecterin vihjeestä, että Buffalo Bill tunsi ensimmäisen uhrinsa. Siirtonsa aikana Lecter kuitenkin pakenee.
Starling etsii Buffalo Billin vihjeen avulla ja pelastaa Catherinen. Hän valmistautuu FBI-akatemiasta ja saa pian onnittelusähkeen Lecteriltä, jossa Lecter toivoo karitsojen viimein vaienneen. 
Vastaanotto.
Romaania pidettiin menestyksenä heti sen julkaisemisen jälkeen. Kirjailija Clive Barker kuvaili teosta veitsenteräväksi viihteeksi, kauniisti rakennetuksi ja kirjoitetuksi, kun taas The Washington Post ylisti Thomas Harrisia. Kirjaa ovat kehuneet myös muun muassa
The Independent ja Roald Dahl.
Vankileiri Colditz

Vankileiri Colditz ("Colditz") on BBC:n vuosina 1972–1974 tuottama brittiläinen televisiosarja. Se kuvaa saksalaisessa Colditzin linnassa toisen maailmansodan aikana sijainnutta vankileiriä brittiläisten sotavankien päiväkirjojen pohjalta. Sarjan 28 jaksoa kertovat vankien vaiheista vuodesta 1940 aina sodan loppuun ja Colditzin vapauttamiseen. Sarjassa nostetaan myös esille saksalaisten upseerien ja brittiupseerien välille syntynyt molemminpuolinen kunnioitus. Sarjan mukaan saksalaisten komendantti pelasti niskuroineen yhdysvaltalaisen sotilaan sotaoikeudelta aivan sodan lopussa. Sotaoikeuden tuomiona olisi todennäköisesti ollut kuolemanrangaistus, sillä vangin niskurointi oli rikoksista pahimpia. Sarjaa esitettiin viimeksi Suomessa vuonna 1996.
Sarjan näyttelijöitä ovat muun muassa David McCallum, Willie Rushton, Ray Barrett, Robert Wagner, Dan O’Herlihy ja Ed Bishop.
Sarjan ensiesityksen aikoihin vuonna 1974 "Helsingin Sanomien" televisiokriitikko Jukka Kajava moitti sarjan niukan perusidean aiheuttavan paikoillaan polkevaa kerrontaa jaksosta toiseen. Hän myös ironisoi vankileirin suorastaan ylellisiksi kuvattuja oloja omine räätäleineen, baarikaappeineen ja väärennettyjä henkilöpapereita suoltavine painokoneineen: ”Mukavaa, että vankilan isäntäväeksi sattuikin tällaisia herrasmiehiä.” Uusintaesityksen aikaan keväällä 1996 saman lehden Pertti Avola vertasi sarjan peruskonfliktin käsittelytapaa hyvinsyöneiden koulupoikien pyrkimykseen pois etelänmatkan yhteismajoituksesta. Hän piti sarjan studioilmettä jo tuolloin vanhentuneena.
Idäntähtimö

Idäntähtimö ("Stellaria hebecalyx") on valkokukkainen, Euraasiassa tavattava kohokkikasvilaji. 
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen idäntähtimö kasvaa 15–40 senttimetriä pitkäksi. Varsi on koheneva, kalju ja sileä. Harmahtavanvihreät lehdet ovat tasasoukkia tai soikean suikeita ja ruodittomia. Lisäksi ne ovat usein hieman käyriä ja tyven laidoilta ripsisiä. Kukinto on kaksihaarainen, vähäkukkainen ja harsu viuhko. Toisinaan se on muuntunut yksikukkaiseksi. Kukinnon tukilehdet ovat kalvomaisia ja tavallisesti karvalaitaisia. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verholehtien laidat sekä ulkopinta ovat ainakin kärkiosasta tiheäkarvaisia. Valkoiset, kaksijakoiset terälehdet ovat 4–8 mm pitkät eli noin verholehtien pituisia. Heteiden ponnet ovat 0,5–0,7 mm pitkiä, emiö on kolmilehtinen. Suomessa idäntähtimö kukkii kesä-elokuussa. Hedelmä on kuusiliuskaisesti aukeava kota. Siemenet ovat kooltaan 1,1–1,2 mm.
Idäntähtimö muistuttaa suuresti lähilaji heinätähtimöä ("S. graminea").
Levinneisyys.
Idäntähtimö on alun perin kotoisin Pohjois-Venäjältä ja Siperiasta. Suomessa lajia on tavattu aivan Venäjän rajan pinnassa Inarissa, Suomussalmella ja Kuhmossa.
Elinympäristö.
Suomessa idäntähtimö on hyvin harvinainen tienvarsiniityillä tavattava sotatulokas toisen maailmansodan ajalta.
Neuvostomiehityksen päivä

Neuvostomiehityksen päivä on eräissä Neuvostoliittoon kuuluneissa Itä-Euroopan maissa vietettävä muistopäivä.
Latviassa "Latvian tasavallan miehityksen päivää" () vietetään 17. kesäkuuta vuoden 1940 tapahtumien muistoksi. Päivä on virallistettu vuonna 2000.
Moldovan virkaatekevä presidentti Mihai Ghimpu julisti vuonna 2010 kesäkuun 28. päivän neuvostomiehityksen päiväksi (). Julistus herätti polemiikkia myös hallitsevassa koalitiossa ja perustuslaillinen oikeus totesi sen perustuslain vastaiseksi.
Georgian parlamentti julisti vuonna 2010 25. helmikuuta neuvostomiehityksen päiväksi.
Rodolfo Cetoloni

Rodolfo Cetoloni (s. 3. tammikuuta 1946) on italialainen fransiskaaneihin kuuluva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Ferdinando Fulgencio Pasini 26. kesäkuuta 1973, ja hän sai 25. maaliskuuta 2000 nimityksen Montepulciano-Chiusi-Pienzan hiippakunnan piispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Silvano Piovanelli, jota avustivat Luciano Giovannetti ja Alberto Giglioli.
Cetoloni sai 28. toukokuuta 2013 uuden nimityksen Grosseton piispaksi.
Jane Says

Jane Says on Jane's Addictionin kappale, joka löytyy yhtyeen vuoden 1988 albumilta Nothing's Shocking. Kappale julkaistiin singlenä vuonna 1988 ja uudestaan vuonna 1997. Kappale kuuluu niihin yhtyeen kappaleisiin, jotka Perry Farrell ja Eric Avery kirjoittivat vuonna 1985, pian yhtyeen perustamisen jälkeen. Kappale nauhoitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1986, Radio Tokyo-studiossa, Los Angelesissa.
Kappale.
Kappale on yksi yhtyeen tunnetuimmista. Se kertoo Farrelin entisestä huonetoverista, Jane Bainterista, jolla oli ongelmia huumeiden ja poikaystävänsä kanssa. Farrel tapasi Janen vuonna 1984, kun Farrel vuokrasi itselleen talon Hollywoodista. Farrelin ja Janen lisäksi samassa asunnossa asui monta muutakin henkilöä. Farrelin mukaan Janen haaveena oli matka Eurooppaan, mihin kappaleessa viittaa säe: "Jane says/I'm going away to Spain, when I get my money saved". Lisäksi kappaleessa viitataan Janen poikaystävään nimeltä Sergio, jonka kanssa hänellä oli vaikea suhde: "Jane says/I’m done with Sergio/He treat me like a rag-doll".
Single.
Kappale julkaistiin ensimmäisen kerran singlenä vuonna 1988. Toinen versio julkaistiin vuonna 1997. Jälkimmäisessä versiossa käytettiin kappaleen live-versiota vuoden 1991 Lollapalooza-kiertueelta. Tästä versiosta tehtiin myös musiikkivideo, joka sisältää materiaalia vuoden 1997 konsertista New Yorkissa. Videolla bassoa soittaa Red Hot Chili Peppers-yhtyeen basisti Flea, vaikka kappaletta nauhoittaessa bassoa soitti Eric Avery.
Kappaleet.
Jane Says (1998)
Jane Says (live)
Idänukonputki

Idänukonputki ("Heracleum sibiricum", syn. "Heracleum sphondylium" subsp. "sibiricum") on moni- tai kaksivuotinen sarjakukkaiskasvi ukonputkien suvussa. Sen lähisukuinen laji on etelänukonputki ("Heracleum sphondylium"), jonka alalajina idänukonputkea voidaan pitää. Idännukonputki on etelänukonputken tavoin melko kookkaaksi kasvava putkikasvi. Lajien erona on idänukonputken teriön kellanvihertävyys ja pikkusarjan laitakukkien teriöt ovat symmetrisempiä. Suomessa idänukonputki on yleinen tai melko yleinen koko maassa, paitsi Pohjois-Lapissa. Ahvenanmaalla se on katsottu alkuperäiseksi lehtokasviksi, muualla Suomessa tulokkaaksi. Muunnoksista var. "chaetocarpum" on harvinainen itäeurooppalainen uustulokas.
Suomen Kirkon Sisälähetysseura

Suomen Kirkon Sisälähetysseura oli vuonna 1905 pastori ja kirjailija Otto Aarnisalon aloitteesta perustettu sisälähetystyötä harjoittava järjestö, jonka tehtävä alun perin oli ylläpitää sairaista, kodittomista lapsista ja köyhistä huolehtivia sekä diakonissoja kouluttavia diakonissalaitoksia ja kirjapainoa. Sisälähetysseuran keskustoimisto toimi ensin Sortavalassa, sodan jälkeen Pieksämäellä ja 1960-luvulta lähtien Helsingissä. Vuonna 2001 Suomen Kirkon Sisälähetysseura ja Suomen Kirkon Seurakuntatoiminnan Keskusliitto yhdistyivät nykyiseksi Kirkkopalvelut-konserniksi.
Historia.
Suomen Kirkon Sisälähetysseura perustettiin 11. huhtikuuta 1905 Helsingin Nikolainkirkon itäisessä sivuhuoneessa. Perustamiskokouksessa olivat mukana kaikki kirkon piispat, huomattavimmat valtiopäivämiespapit ja useita jumaluusopillisen tiedekunnan jäseniä, sekä suurten kristillisten liikkeiden ja herätysliikkeiden edustajia. Otto Aarnisalo valittiin väliaikaiseksi toimitusjohtajaksi, ja virka vakinaistettiin 1907. Sisälähetysseuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Savonlinnan tuomiokapitulin asessori Aleksander Auvinen.
Sisälähetysseura hankki 27. huhtikuuta 1905 Sortavalan Evankelisen Seuran Liikolan diakonissalaitoksen ja siihen sisältyvän kirjapainon omistukseensa 164 590 markan kauppahinnalla.
Vuonna 1952 Sisälähetysseura perusti Pieksämäen maalaiskuntaan Vaalijalan keskuslaitoksen, jossa oli 1970-luvulla yli 600 hoitopaikkaa ja yli 400 työntekijää. Laitokseen kuuluvia rakennuksia alkoi suunnitella arkkitehti Yrjö Lindegren, ja hänen kuoltuaan työtä jatkoi arkkitehti Aulis Blomstedt. Vaalijalan keskuslaitos siirtyi vuonna 1975 Kuopion ja Mikkelin läänien kuntien muodostamalle kuntainliitolle.
Vuonna 2001 Suomen Kirkon Sisälähetysseura ja Suomen Kirkon Seurakuntatoiminnan Keskusliitto yhdistyivät nykyiseksi Kirkkopalvelut-konserniksi.
Sisälähetysseuran ohjelma.
Seuran sääntöjen ensimmäisen pykälän mukaan: "Suomen kirkon Sisälähetysseuran tarkoituksena on Suomen Evankelis-luterilaisen kirkon piirissä ja sen Kirkkolaissa säädettyyn seurakuntahoitoon likeisimmästi liittyen ja tätä tukien harjoittaa niin sanottua sisälähetystointa."
Toiminta.
Seuran toimintatarkoituksena oli alusta saakka Raamattujen levittäminen, hengellisen kirjallisuuden kustantaminen, diakonissojen kasvattaminen ja diakonissalaitoksien tukeminen. Vuoteen 1963 mennessä Sisälähetysseuran Raamattutalossa oli painettu noin kaksi miljoonaa Raamattua ja noin 2,5 miljoonaa Uutta testamenttia.
Johtajat.
Seuraavat henkilöt toimivat Suomen Kirkon Sisälähetysseuran johtajina:
Smurffit (vuoden 2011 elokuva)

Smurffit (engl. "The Smurfs") on vuonna 2011 valmistunut animaatioelokuva, jonka on ohjannut Raja Gosnell.
Juoni.
Smurffikylässä valmistellaan Sinisen Kuun juhlaa, mutta Gargamel-velho löytää kylän. Tohelo pakenee vahingossa alueelle, jonne aukeaa Sinisen Kuun aikaan portaali nykyaikaan. Suursmurffi (Pappa), Smurffiina, Ärjy, Välkky ja uusi skottismurffi Sisu seuraavat Toheloa New Yorkiin, jossa he tutustuvat Patrickiin ja Graceen, tavallisiin ihmisiin, joiden avulla he yrittävät päästä pois. Gargamel kuitenkin onnistuu nappaamaan Suursmurffin, jonka hän vie puistossa olevaan linnaan. Patrick, Tohelo, Smurffiina, Ärjy ja Sisu lähtevät linnalle, samalla kun Välkky hakee apua Smurffikylästä. Alkaa taistelu, jonka päätteeksi Kuu muuttuu siniseksi ja smurffit pääsevät palaamaan kyläänsä. Gargamel jää vangiksi New Yorkiin, eikä hänestä enää kuulla.
Kalevalan mailta

Kalevalan mailta ("Från Kalevalas nejder") on suomalainen kansatieteellinen dokumenttielokuva vuodelta 1935. Se esittelee karjalaista luontoa ja kulttuuria. Elokuva liittyi Kalevalan 100-vuotisjuhliin. Elokuva tuhoutui Adams Filmin tulipalossa 1959. Siitä on säilynyt vain alkuosa ja kahdentoista minuutin verran äänettömiä katkelmia.
Sisältö.
Alkunäytös: Alussa kerrotaan Elias Lönnrotin työstä Kalevalan kokoajana ja Akseli Gallen-Kallelan työstä suomalaisten kansalliseepoksen kuvittajana. Elokuvassa näytetään Gallen-Kallelan Kalevala-aiheisia kuvia, kuten "Lemminkäisen äiti", "Kullervon kirous", "Sammon ryöstö" ja "Väinämöisen lähtö".
Kalevalan mailta: Toisessa osassa näytetään Karjalan luontoa ja sen erityispiirteitä. Eläimet saavat oman esittelynsä. Karjalaisten elämästä näytetään muun muassa kaskenpolttoa, äestystä, lehmisavuja, kehräystä ja kalastusta. Mukana on myös ägläjärveläisen karhunkaataja Jaakko Pyyn haastattelu. Musiikillista antia edustavat kanteleensoittajat, runonlaulajat ja itkuvirret. Käsittelynsä saavat myös karjalaisten juhlat, kuten praasniekat eli kyläjuhlat ja karjalaisten hääseremoniat.
Arviot.
Kriitikot arvioivat "Kalevalan mailta" -dokumentin lähinnä sarjaksi erillisiä kuvia, jolla on kuitenkin arvonsa vanhan karjalaiskulttuurin tallentajana. "Karjala"-lehden kriitikko kaipasi teokseen punaista lankaa, yhteenkokoavaa juonta ja piti sitä pitkäveteisenä. "Helsingin Sanomat" näki elokuvassa myös hyvää, kuten muinaisten häämenojen tallentaminen ja kuvauksen korkea taso. Myös "Ylioppilaslehti" kehui kuvausta.
Huomioita.
"Kalevalan mailta" kuvattiin kesä–lokakuussa 1934. Kuvauspaikkoja olivat Lönnrotin syntymäkoti Sammatissa ja Gallen-Kallelan ateljee Ruovedellä. Karjalaiset kuvauspaikat sijaitsivat lähinnä Pohjois-Karjalassa ja Laatokan Karjalassa, kuten Nurmes, Valamo, Suojärvi, Tolvajärvi Korpiselällä ja Mantsinsaari Salmissa. Kuvauksia suoritettiin myös Viipurissa ja Kainuussa (Sotkamo, Kajaani). "Kalevalan mailta" sai huonon yleisömenestyksen.
Käsikirjoittajista A. O. Väisänen osallistui vuonna 1921 kansatieteellisen elokuvan "Häidenvietto Karjalan runomailla" tekoon.
Joonas Kiistala

Joonas Kiistala (s. 6. tammikuuta 1988 Rovaniemi) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Kiistala aloitti uransa Rovaniemen Palloseurassa, jossa hän pelasi vuoteen 2008 päästen debytoimaan Veikkausliigassa kaudella 2008. Hän pääsi esiintymään joukkueen kokoonpanossa kuitenkin vain harvakseltaan ja siirtyikin vuonna 2009 FC Santa Clausin riveihin.
Brian Skrudland

Brian Skrudland (s. 31. heinäkuuta 1963) on kanadalainen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ura.
Skrudland pelasi ennen ammattilaisuransa aloittamista kolme kautta, vuodet 1980–1983, Saskatoon Bladesissä juniorisarja WHL:ssä. Juniorivuosiensa jälkeen hän teki varaamattomana vapaana pelaajana syyskuussa 1983 sopimuksen Montréal Canadiensin kanssa. Hän pelasi vuosina 1983–1985 kaksi kautta sen farmijoukkueissa AHL:ssä, ensimmäisen kauden Nova Scotia Voyageursissa ja jälkimmäisen Sherbrooke Canadiensissa. Hän oli voittamassa vuonna 1985 Calder Cupia joukkueensa kapteenina ja sai Jack A. Butterfield Trophy -palkinnon AHL:n pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana.
Skrudland pelasi vuodesta 1985 alkaen vakituisesti NHL:ssä. Hän edusti NHL-vuosinaan viittä eri seuraa, Montréal Canadiensin lisäksi Calgary Flamesiä, Florida Panthersia, New York Rangersiä ja Dallas Starsia. Hän oli voittamassa Stanley Cupia kahdesti, Canadiensissa vuonna 1986, tulokaskaudellaan, ja Starsissa vuonna 1999. Lisäksi hän oli osa Stanley Cup -loppuotteluihin edennyttä Panthersin joukkuetta vuonna 1996. Kesäkuun 1993 laajennusvaraustilaisuuden kautta seuraan siirtynyt Skrudland toimi Florida Panthersin historian ensimmäisenä kapteenina vuoteen 1997. 
Puolustavan hyökkääjän roolissa pelannut Skrudland sijoittui vuonna 1994 kolmen parhaan joukkoon äänestyksessä NHL:n parhaan puolustavan hyökkääjän palkinnon Frank J. Selke Trophyn saajasta. Hän pelasi vuoteen 2000 kestäneellä NHL-urallaan 881 runkosarja- ja 164 pudotuspeliottelua. Hän teki runkosarjassa yhteensä 343 tehopistettä, 124 maalia ja 219 syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä 61 tehopistettä, 15 maalia ja 46 syöttöpistettä.
Pelaajauransa jälkeen Skrudland toimi vuosina 2000–2003 Calgary Flamesin apuvalmentajana. Vuonna 2010 hänet nimitettiin Florida Panthersin pelaajakehityksen johtajaksi.
Lowestoftin taistelu

Lowestoftin taistelu oli 13. kesäkuuta 1665 toisen Englannin-Hollannin sodan aikana 40 merimailia Lowestoftista lounaaseen käyty meritaistelu. Se on yksi purjelaivojen mahtiaikojen klassisista meritaisteluista, johon osallistui kaksi suurta laivastoa. Englannin laivastoon kuului 109 ja Hollannin 103 alusta.
Taustaa.
Hollannin laivasto syöksyi toukokuun lopulla Doggermatalikon lähistölle, missä se kaappasi kahdenkymmenen englantilaisen aluksen saattueen. Englannin laivaston komentaja Yorkin herttua James sai tästä tiedon ja vei laivastonsa merelle lippulaivanaan "HMS Royal Charles". Laivasto siirtyi Southwoldin lahteen odottamaan hollantilaislaivastoa. Yorkin herttualla oli alipäällikköinä kaksi merisankaria: Sandwichin jaarli ja ruhtinas Rupert.
Taistelu.
Kaksi päivää odotettuaan englantilaiset kohtasivat hollantilaiset 3. kesäkuuta aamulla. Laivastot purjehtivat toistensa sivuitse tulittaen toisiaan. Taistelu hajosi nopeasti keskinäisiksi otteluiksi, ja kaiken keskellä taistelivat lippulaivat "HMS Royal Charles" ja "Eendracht" keskenään. Taistelun "Eendracht" onnistui melkein entraamaan hieman suuremman vastustajaansa. Englantilaisten lippulaiva sai pahan osuman yläkansilleen, joka surmasi Falmouthin jaarlin, lordi Musgraven ja jaarli Burlingtonin pojan. "Eendrachtin" ruutivarastoon osui, ja se räjähti. Ainoastaan viisi merimiestä pelastui hollantilaisen lippulaivan tuhosta, jossa kuoli laivaston komentaja Wassenaerin. Hollantilaisten uudeksi komentajaksi nousi vara-amiraali Johan Evertsen. Taistelun kuluessa myös vara-amiraali Kortenaer sai surmansa "Groot Hollandian" kannella.
Ainoastaan Evertsenin ja Cornelis Trompin taito pelasti hollantilaiset tuholta. Laivasto vetäytyi Texelin ja Maasin suistoihin, jonne ne saapuivat illan pimentyessä. Laivasto oli menettänyt 32 alusta, joista yhdeksän vallattiin. Englannin laivasto menetti ainoastaan taistelun alussa vallatun "HMS Charityn".
Hentokorte

Hentokorte ("Equisetum scirpoides") on pienikokoinen, pohjoisten alueiden yhtäläisitiöinen sanikkainen.
Ulkonäkö ja koko.
Monivuotinen hentokorte kasvaa 10–20 cm korkeaksi. Maavarsisto levittäytyy laajalle, ja siitä nousee ryhminä rennohkoja, kaarevia ja mutkaisia varsia. Varret ovat haarattomia ja korkeintaan yhden millimetrin paksuisia, ja niissä on harjuja ja uurteita 6 tai 8. Sisältä varret ovat onttoja: hyvin pientä keskionteloa ympyröivät sivuontelot. Lehdet ovat vähäisiä, yhdiskasvuisia kiehkuroita, jotka muodostavat hammasreunaisia tuppia varren nivelkohtiin. Tupet ovat mustahkoja, ja niissä on kolme tai neljä hammasta. Hampaat ja niiden pitkät, äimämäiset kärjet ovat pysyviä. Käpymäiset itiötähkät ovat varren latvassa, lähes kokonaan latvatupen sisällä. Itiöpesäkkeet ovat perällisten kuusikulmaisten kilpien alapinnalla. Suomessa hentokortteen itiöt kehittyvät heinä-syyskuussa. Alkeisvarsikko on kaksikotinen, liuskainen, maanpäällinen ja väriltään vihreä. Hentokorte säilyy talven yli vihreänä.
Levinneisyys.
Euroopassa hentokortteen levinneisyysalue on pohjoinen. Sitä kasvaa Norjan ja Ruotsin keskiosista Pohjois-Suomeen ja Kuolan niemimaalle, Baltiaan ja Pohjois-Venäjälle. Laji on levinnyt myös suurimpaan osaa Siperiaa, Pohjois-Japaniin ja edelleen Alaskaan, Kanadaan ja Yhdysvaltojen pohjoisosiin. Hentokortetta kasvaa myös Länsi-Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Suomessa hentokortetta tavataan kahdella pääalueella: Pohjois-Suomessa Kainuusta ja Etelä-Lapista pohjoisimpaan Lappiin, sekä Ahvenanmaalta, josta laji on tosin lähes kadonnut 1900-luvun aikana. Muualta maasta lajista on vain muutama havainto Etelä-Suomen kalkkialueilta.
Elinympäristö.
Hentokortetta tavataan kosteissa kuusikoissa, lettosoiden laiteilla ja mättäillä, lähteikköpaikoilla, rantatörmissä, tunturiniityillä ja -kankailla, varjoisilla kalliorinteillä ja kalkkilouhikoissa. Laji on kalkinvaatija.
Etnosentrismi

Etnosentrismi tarkoittaa maailman näkemistä katsojan oman etnisen ryhmän näkökulmasta. Tällöin oma sisäryhmä arvioidaan malliksi, jonka pohjalta arvioidaan kaikkia muita ryhmiä, niiden kulttuuria ja elämäntapoja.
Etnosentristinen näkökulma voi vaikeuttaa omasta kulttuurista poikkeavien kulttuurien ymmärtämistä kunnolla. Se voi myös johtaa oman ryhmän näkemiseen ylivertaisena, mikä saattaa johtaa kansallisiin ennakkoluuloihin, nationalismiin, tribalismiin ja rasismiin.
Kielellisiä etnosentrismin ilmentymiä ovat esimerkiksi antiikin kreikkalaisten vieraskielisistä ihmisistä käyttämä nimitys "barbaari", 'änkyttäjä', sekä monen kansan tapa samastaa käsitteet 'ihminen' ja 'meikäläinen'.
Etnosentrismin vastakohta on relativismi.
Andy Whitfield

Andy Whitfield (17. lokakuuta 1971 Amlwch, Wales – 11. syyskuuta 2011 Sydney, Australia) oli walesilainen näyttelijä ja malli. Hän esitti pääroolin televisiosarjassa "Spartacus: Blood and Sand". Whitfield kuoli Non-Hodgkinin lymfoomaan syyskuussa 2011.
Novatus Rugambwa

Novatus Rugambwa (8. lokakuuta 1957 Bukoba – 16. syyskuuta 2025 Rooma) oli tansanialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja Pyhän istuimen diplomaatti. Nestorius Timanywa vihki hänet 5. tammikuuta 1986 diakoniksi ja 6. heinäkuuta 1986 papiksi Bukoban hiippakuntaan. 6. helmikuuta 2010 hän sai nimityksen Tagarian titulaariarkkipiispaksi ja apostoliseksi nuntiukseksi São Tomé ja Príncipelle. 20. helmikuuta hänet nimitettiin lisäksi apostoliseksi nuntiukseksi Angolaan.
Tarcisio Bertone konsekroi Rugambwan piispaksi Pier Giorgio Micchiardin ja Nestorius Timanywan avustamana 18. maaliskuuta 2010.
Jayme Henrique Chemello

Jayme Henrique Chemello (28. heinäkuuta 1932 São Marcos – 29. elokuuta 2025) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 6. joulukuuta 1958 ja nimitettiin Pelotasin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Bisican titulaaripiispaksi 11. helmikuuta 1969. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antônio Zattera, jota avustivat Benedito Zorzi ja Angelo Félix Mugnol.
1. syyskuuta 1977 Chemello sai nimityksen Pelotasin hiippakunnan piispaksi. Hänet asetettiin virkaan 4. marraskuuta. Hän jäi eläkkeelle 1. heinäkuuta 2009.
HD 85512 b

HD 85512 b on eksoplaneetta, joka kiertää oranssia keskustähteään elämänvyöhykkeen sisäreunan tuntumassa. Planeetta on noin 3,6 maan massainen supermaa, jolla on kaasukehä. Kaasukehän ominaisuuksia ei tunneta. Jos planeetalla on riittävästi valoa heijastava ohuehko kaasukehä, sillä saattaa olla nestemäistä vettä ja elämää. toisaalta planeetta sattaa olla kasvihuoneilmiön elinkelvottomaksi kuumentama "super-Venus".
Keskustähti.
Planeetan keskustähti HD 85512 (Gl 370) on oranssi pääsarjan tähti Purjeen tähdistössä 36 valovuoden päässä Maasta. Spektrityyppi K5V. Tähti on aurinkoa vanhempi ja runsasmetallisempi. Tähden teoreettinen säteilyntuotto eli bolometrinen luminositeetti on noin 0,126 Aurinkoa.
Planeetta HD 85512 b.
Planeetan löysivät Euroopan eteläisen observatorion (ESO) tähtitieteilijät Chilessä sijaitsevassa La Sillan observatoriossa mittaamalla HARPS-spektrografilla keskustähden huojunnan.
Planeetan kiertoaika 58.43 päivää, josta laskettu etäisyys keskustähdestä 0,26 AU. Radan soikeus saattaa vaihdella välillä 0–0,21.
Planeetta HD 85512 b massa on ainakin 3,5-kertainen Maan massaan verrattuna,
jolloin se on melko varmasti supermaa. Näin massiivisella planeetalla on aina kaasukehä. Tätä ei voi varmistaa, koska pelkkä planeetan keskustähteensä vetovoimalla aiheuttama huojunta on havaittu. Painovoima planeetan pinnalla on 1,4 g.
Liian kuuma vai suotuisa elämälle ?
Tähtitieteilijöiden mukaan HD85512 b sijaitsee ehkä vyöhykkeellä, jossa vesi saattaa pysyä planeetan pinnalla nestemäisessä muodossa, jos planeetan kaasukehä olisi hyvin suotuisa.
Mutta planeetta kiertää melko optimistisesti arvioidun elämänvyöhykkeen
sisäreunan lähellä, ja melko varmasti paksun kaasukehän kasvihuoneilmiö kuumentaa planeetan pintaa. Planeetan keskustähti säteilee planeetalle 1,88 kertaa niin paljon kuin Aurinko Maahan. Tämä on suunnilleen sama minkä Aurinko säteilee Venukseen,
jossa kasvihuoneilmiö on riistäytynyt käsistä.
Kaiken lisäksi planeetan arvellaan olevan vuorovesilukkiutunut siten, että
aurinko paahtaa yhden pallonpuoliskon keskustaan.
Planeetta saattaisi olla tietyissä, suotuisissa oloissa elinkelpoinen ja sen pinta vain hieman Maata kuumempi. Planeetan kaasukehän tulisi muistuttaa Maan kaasukehää, olla runsaspilvinen ja maata runsaammin valoa heijastava.
Planeetan tulisi olla puoliksi pilvien peitossa sekä valonheijastuskyvyn yli 50 %, ja ehkä radan soikea, jotta se sopisi elämälle.
Planeetan kaasukehän huipun lämpötila, tasapainolämpötila on eräiden arvioiden mukaan keskimäärin 25 °C, jos planeetan kaasukehä muistuttaa Maan kaasukehää.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 2014

Pohjoismaisissa hiihtolajeissa kilpailtiin Sotšin 2014 talviolympialaisissa 8. – 23. helmikuuta. Maastohiihtokilpailut käytiin Lauran maasto- ja ampumahiihtokeskuksessa ja mäkihypyn sekä yhdistetyn kilpailut puolestaan RusSki Gorki -mäkihyppykeskuksella. Tapahtumia oli yhteensä 19, joista 12 oli maastohiihtotapahtumia, kolme yhdistetyn tapahtumaa ja loput neljä olivat mäkihyppytapahtumia. Naiset pääsivät kilpailemaan mäkihypyssä ensimmäistä kertaa olympialaisten historiassa.
Miesten hiihto.
Sprintti (v).
11. helmikuuta
Parisprintti (p).
19. helmikuuta
Venäjän Maksim Vylegžaninin ja Nikita Krjukovin suoritukset mitätöitiin dopingrikkomuksen vuoksi marraskuussa 2017 mutta urheilun kansainvälinen välitystuomioistuin kumosi heidän hylkäyksensä helmikuussa 2018.
15 km (p).
14. helmikuuta
15 km (p) + 15 km (v) yhdistelmäkilpailu.
9. helmikuuta
Maksim Vylegžaninin suoritus mitätöitiin dopingrikkomuksen vuoksi marraskuussa 2017 mutta urheilun kansainvälinen välitystuomioistuin kumosi hänen hylkäyksensä helmikuussa 2018.
50 km (v) yhteislähtö.
23. helmikuuta
Venäläisten Aleksandr Legkovin ja Maksim Vylegžaninin tulokset mitätöitiin marraskuussa 2017 dopingrikkomusten vuoksi. mutta urheilun kansainvälinen välitystuomioistuin kumosi heidän hylkäyksensä helmikuussa 2018.
4 x 10 km viesti.
16. helmikuuta
Venäjän joukkue hylättiin marraskuussa 2017 Legkovin ja Vylegžaninin dopingrikkomusten vuoksi mutta urheilun kansainvälinen välitystuomioistuin kumosi heidän hylkäyksensä helmikuussa 2018.
Naisten hiihto.
Sprintti (v).
11. helmikuuta
Parisprintti (p).
19. helmikuuta
10 km (p).
13. helmikuuta
7,5 km (p) + 7,5 km (v) yhdistelmäkilpailu.
8. helmikuuta
30 km (v) yhteislähtö.
22. helmikuuta
4 x 5 km viesti.
15. helmikuuta
Yhdistetty.
Normaalimäki + 10 km.
12. helmikuuta
Suurmäki + 10 km.
18. helmikuuta
Joukkuekilpailu.
20. helmikuuta
Mäkihyppy.
Normaalimäki.
9. helmikuuta
Suurmäki.
15. helmikuuta
Joukkuekilpailu.
17. helmikuuta
Naisten normaalimäki.
11. helmikuuta
En ole kreivitär

En ole kreivitär on Hannu Lemisen ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1945.
Elokuva on kuvitteellisen Pomeranian hovien ja hotellien ympäristössä tapahtuva romanttinen kertomus. Helena Kara näyttelee pääosassa kaksoisroolin mannekiinina ja kreivittärenä. Elokuva on ensimmäinen Suomen Filmiteollisuuden uusilla studioilla Helsingin Liisankadulla valmistunut elokuva. Leminen sai lavastuksesta Jussi-palkinnon, joskin käsikirjoituksen tehnyt mutta lavastajana paremmin tunnettu Roy eli Tapio Vilpponen on jälkikäteen sanonut, että hänen tekisi mieli ottaa osansa kunniasta.
Arviot.
Aikalaisarvioissa erityisen kiitoksen saavat Lemisen upea lavastus sekä muut ulkoiset puitteet, mutta useimmat kiinnittivät huomiota myös juonen hajanaisuuteen. Näkemykset kiteytti Olavi Vesterdahl ("Aamulehti"): ”Esiintyjien puvusto [on] loistelias ja suuret tanssikohtaukset antoivat lisää silmänruokaa, niin että filmi ulkonaisilta puitteiltaan on häikäisevä – ei ihme että ohut juoni uhkaa sortua kaiken tämän alle.” Toini Aaltonen ("Suomen Sosialidemokraatti") antoi kiitoksen Marius Raichin kuvaukselle ja Nils-Eric Fougstedtin musiikille.”
Vaikka elokuva on myöhemmin eräässä arviossa sijoitettu Lemisen tuotannon parhaimmistoon, on kuitenkin sanottu myös, että onnistuneesti luotujen miljöiden elokuva on ”jähmeäksi jäävä romanttinen satu” (Arto Pajukallio, "Helsingin Sanomat" 2012).
Palkinnot.
Elokuvan tekijät saivat kaksi Jussi-palkintoa, Marius Raichi kuvauksesta ja Hannu Leminen lavastuksesta.
Night People Group

Night People Group Oy oli suomalainen ravintola-alan yritys, jolla oli toistakymmentä yökerhoa ja baaria Suomen eri kaupungeissa. Se toimi vuosina 2011-2025.
Night People Groupilla oli palveluksessaan suoraan ja välillisesti tuhat työntekijää. Night People Group oli rekisteröity tavaramerkki.
Night People Group Oy osti 2011 suurimman osan SK Entertainment Group Oy:n kotimaan liiketoiminnasta. Yhtiö hakeutui yrityssaneeraukseen ja pääsi menettelyyn syksyllä 2013. Yrityksen toiminta jatkui normaalisti. Vuonna 2023 yritys myi NoHo Partnersille helsinkiläiset yökerhot Apollo Live Clubin ja Maxinen sekä ravintola Kaivohuoneen. Toukokuussa 2024 verottaja haki Night People Group Oy:tä konkurssiin.. Tammikuussa 2025 työeläkeyhtiö Varma haki Night People Group Oy:tä konkurssiin. Helsingin käräjäoikeus asetti yrityksen konkurssiin kesäkuussa 2025. 
Toukokuussa 2024 Night People Groupilla oli 13 ravintolaa kahdeksalla paikkakunnalla:
Glukoosi-6-fosfataasi

Glukoosi-6-fosfataasi on entsyymi, joka katalysoi glukoneogeneesin ja glykogenolyysin eli glykogeenin hajotuksen viimeistä vaihetta. Entsyymi hydrolysoi glukoosi6-fosfaatin glukoosiksi ja fosfaatti-ioniksi. Glukoosi-6-fosfataasin EC-numero on EC 3.1.3.9.
Toiminta.
Nisäkkäillä glukoosi-6-fosfataasia esiintyy kiinnittyneenä maksan ja munuaisten solulimakalvostoon ja puuttuu esimerkiksi aivoista ja lihaksistosta. Nisäkkäiden entsyymi koostuu 357 aminohaposta ja on hyvin hydrofobinen proteiini. Glukoosi-6-fosfataasin aktiivinen kohta muistuttaa lipidifosfataasien ja vanadiinihaloperoksidaasien rakennetta ja katalyyttisesti tärkeitä aminohappoja ovat histidiini-, lysiini- ja arginiiniaminohapot. Histidiiniaminohappo muodostaa glukoosi-6-fosfaatin fosforyyliryhmän kanssa fosfoentsyymi kompleksin, joka on nukleofiilinen ja katalysoi hydrolyysiä. Toisen histidiiniaminohapon tehtävänä on toimia protonin lähteenä katalyysissä. Kaksi arginiiniaminohappoa ja mahdollisesti myös lysiini muodostavat vetysidoksia ja siten stabiloivat reaktion siirtymätiloja.
Glukoosi-6-fosfataasi vaatii toimiakseen Ca2+-ioneihin sitoutuvan stabilisoivan proteiinin. Entsyymin aktiivisuutta säätelee pääasiassa substraatin glukoosi-6-fosfaatin ja tuotteen glukoosin konsentraatio solussa. Kun glukoosia on solussa paljon on glukokinaasin toiminta aktiivisempaa kuin glukoosi-6-fosfataasin ja glykolyysi käynnistyy. Kun glukoosin konsentraatio laskee, aktivoituu glukoosi-6-fosfataasi. Insuliini on osittainen entsyymin inhibiittori ja tämä johtuu mahdollisesti insuliinin aktivoimasta proteiinista.
Glukoosi-6-fosfataasi ja sairaudet.
Mutaatiot, jotka aiheuttavat entsyymin aktiivisen kohdan aminohappojen muuntumisen toisiksi johtavat toimimattomaan glukoosi-6-fosfataasientsyymiin. Tämä aiheuttaa von Gierken tautia, joka on glykogeenin varastointisairaus. Se johtaa glykogeenin kertymiseen maksaan ja oireina ovat muun muassa hypoglysemia, kasvun hidastuminen ja laktinen asidemia. Mutaatiot periytyvät aurosomaalisesti ja ovat resessiivisiä. Entsyymin liiallinen tuotanto johtaa epänormaalin voimakkaaseen glukoosin tuotantoon maksassa.
Vågenin taistelu

Vågenin taistelu oli 12. elokuuta 1665 toisen Englannin-Hollannin sodan aikana Bergenin edustalla käyty meritaistelu. Sen taustalla oli Tanskan kuninkaan Fredrik III:n ja Englannin kuninkaan Kaarle II:n salainen sopimus, jonka mukaan englantilaiset saisivat hyökätä Bergenin satamassa oleskelevien hollantilaisten Itä-Intian kauppalaivojen kimppuun ilman, että tanskalais-norjalaiset joukot puuttuisivat asiaan. Vastineeksi Fredrik III saisi osan ryöstösaaliista. Tanskalais-norjalaiset joukot Bergenissä eivät kuitenkaan saaneet vahvistusta sopimuksesta ajoissa, vaan ryhtyivät puolustamaan hollantilaisaluksia, kun englantilaiset olivat osuneet tykeillään Bergenin linnoitukseen. Verinen taistelu päättyi englantilaisten tappioon. Bergenin kaupunki säästyi täydelliseltä tuholta osin siksi, että sade auttoi sammuttamaan syttyneet tulipalot. Tieto kuninkaiden sopimuksesta saapui Bergeniin muutaman päivän kuluttua, ja norjalaiset yrittivät neuvotella englantilaisten kanssa uudesta hyökkäyksestä hollantilaisaluksia vastaan, mutta tässä vaiheessa englantilaiset eivät enää olleet kiinnostuneita. Lisäksi hollantilaiset olivat valmistautuneet uuteen koitokseen siirtämällä tykkejä aluksistaan mantereelle.
Augustin Mannerheim

Augustin Mannerheim (17. elokuuta 1915 Ruotsi – 30. elokuuta 2011 Linköping, Ruotsi) oli ruotsalainen metsänhoitaja, kirjailija ja vapaaherra.
Mannerheimin vanhemmat olivat metsäyhtiö Kramfors AB:n toimitusjohtaja Johan Mannerheim ja Palaemona Treschow, jotka olivat muuttaneet 1904 emigrantteina Ruotsiin. Marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim oli hänen setänsä. Hänen puolisonsa oli psykiatri ja kirjailija Brita o.s. Danell. 
Mannerheim opiskeli kirjallisuutta Uppsalan yliopistossa, mutta joutui siirtymään toiselle alalle, metsänhoitajaksi, vanhempiensa kuoleman jälkeen, jolloin vastuu Grensholmin kartanosta jäi hänelle. Hän julkaisi kuitenkin seitsemän runokokoelmaa, viimeisen 2005. 
Mannerheim käänsi viimeisinä vuosinaan Goethen tekstejä, jotka julkaistiin kokoelmana "Livskälla ur döden sprungen". Teos sai 2011 Ruotsin Akatemian ja Samfundet De Nion kirjallisuuspalkinnot. Hän kirjoitti metriikan teoriasta teoksen "Poesins musik", ja Linköpingin yliopisto myönsi hänelle hänen alalla tekemistään tutkimuksista kunniatohtorin arvon 1997. Hän on muokannut virsiä Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjaan.
Mannerheim vastasi marsalkka Mannerheimin Ruotsiin siirtämästä arkistosta. Hän lahjoitti sen 1993 Suomen Kansallisarkistoon. Hänen aloitteestaan arkkitehti Steven Holl suunnitteli Helsingin taidemuseo Kiasmaan erityisen ikkunan viereisen Mannerheimin ratsastajapatsaan kohdalle.
Mannerheim oli suuri Suomen ystävä ja vieraili Suomessa vuosittain. Hänelle myönnettiin 1994 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajan arvo.
Paavo Novela

Ole Gustaf Håkan Stoltzenberg (1. heinäkuuta 1914 Helsinki – 17. heinäkuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen liikemies, päätyöltään mainostoimiston toimitusjohtaja. Kirjailijana ja pakinoitsijana hän käytti kirjailijanimeä Paavo Novela.
Teoksia.
Omalla nimellä :
Nimellä Paavo Novela:
T. I. Wuorenrinne

Toivo Ilmari Wuorenrinne (vuoteen 1906 Berggrén; 24. huhtikuuta 1892 Loppi – 19. maaliskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen työväenopiston rehtori, professori ja kirjailija.
Lopen Sajaniemestä kotoisin olleen Toivo Wuorenrinteen vanhemmat olivat kunnallisneuvos, Yli-Melkon ratsutilan isäntä Aapo (Abraham) Berggrén, vuodesta 1905 Wuorenrinne ja Alma Agatha Åkerberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1912 Mikkelin yhteiskoulusta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1915. Opiskeluaikanaan Wuorenrinne kiinnostui näyttelemisestä ja oli mukana muun muassa maaseudulle suuntautuneilla teatterikiertueilla. 
Wuorenrinne toimi suomen kielen lehtorina, SOK:n palveluksessa konsulenttina sekä 1918–1919 tasavaltalaisten ja myöhemmin kansallisen edistyspuolueen puoluesihteerinä. Vuosina 1920–1925 Wuorenrinne toimi Kotkan työväenopiston johtajana ja samaan aikaan hän oli sivutoimisena näyttelijänä Kotkan Näyttämöllä ja Kotkan työväenteatterissa. Wuorenrinne oli Työväen Akatemian rehtori 1925–1938 ja Helsingin työväenopiston rehtori 1936–1961. Hän oli myös Yhteiskunnallisen korkeakoulun kansansivistysopin ja puhetaidon opettajana sekä Suomen Puheopiston puhetaidon historian opettajana ja jonkin aikaa opiston rehtorina. Wuorenrinne oli perustamassa "Työväenopistolehteä" (myöhemmin "Opistolehti") ja toimi sen päätoimittajana. Wuorenrinne sai kouluneuvoksen arvonimen vuonna 1942 ja professorin arvonimen vuonna 1953. Vuosina 1960–1967 Wuorenrinne oli Suomen kansallisteatterin johtokunnan puheenjohtajana.
Wuorenrinne oli perustamassa Loppi-seura ry:tä ja hän toimi 25 vuotta seuran puheenjohtajana. Hän myötävaikutti myös Lopen opiston ja Lopen kotiseutumuseon perustamiseen.
Toivo Wuorenrinne oli naimisissa vuodesta 1929 Eva Annikki Oravalan kanssa.