tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tšekkoslovakian alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue

Tšekkoslovakian alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue edusti Tšekkoslovakiaa jääkiekon alle 20-vuotiaiden miesten maaotteluissa vuosina 1973–1993, muun muassa nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa. Tšekkoslovakian kahtia jakautumisen jälkeen Tšekki peri paikan maailmanmestaruuskilpailujen pääsarjassa Slovakian päätyessä C-sarjan karsintoihin.
Lähteet.
Huomautukset.
1Lähde on harrastelijasivu, jossa ei ole käytetty lähdeviitteitä, ja se on päivitetty viimeksi 4.4.2011. Tietolaatikon ottelutuloksiin on suhtauduttava varauksella.
Bäckström

Bäckström on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Löytötavaratalo

 Löytötavaratalo oli vuonna 1972 perustettu suomalainen myymäläketju, jolla oli neljä myymälää Pirkanmaalla. Yrityksellä on parhaimmillaan ollut lähes sata työntekijää (2011). Vuoden 2017 lopussa työntekijöitä oli 55.
Löytötavaratalo-ketju lopetti toimintansa vuonna 2018, mutta Kuljun kartanon myymälä Lempäälässä pysyi toisen yrityksen voimin auki vuoteen 2020.
Historia.
Yrityksen toiminta alkoi vanhasta navettarakennuksesta Lempäälän Kuljussa. Sen perusti Hannu Lehtonen, ja yritys oli myöhemmin hänen kahden poikansa vastuulla.
Löytötavaratalo oli keskisuuri vähittäiskauppaketju. Sen valikoimiin kuului yli 150 000 tuotenimikettä, joista noin puolet on työkaluja ja muita rautakauppatuotteita. Tavarataloissa on omat osastot myös kalastus- ja vapaa-ajantuotteille, taloustavaroille ja eläintarvikkeille. Löytötavaratalo myy myös leluja ja lastentarvikkeita, piha- ja puutarhatuotteita sekä elokuvia, musiikkia ja pelejä.
Löytötavaratalo oli Tampere United -jalkapalloseuran pitkäaikainen sponsori. Hannu Lehtonen on pitkään toiminut seuran hallituksessa.
Löytötavaratalo sulki Lielahden myymälänsä keväällä 2017 ja joulukuussa uutisoitiin koko ketjun tulevaisuuden olevan vaakalaudlla. Toimialan raju kilpailu on syönyt liiketoiminnan kannattavuuden alle kriittisen pisteen.
Helmikuun alussa 2018 Löytötavaratalo ilmoitti lopettavansa toimintansa. Yrityksen Lempäälän Kuljussa, Nokialla ja Ylöjärvellä sijaitsevat myymälät on tarkoitus sulkea syksyyn 2018 mennessä. Lopettamisen syyksi yritys ilmoitti verkkokaupan lisääntymisen ja siitä aiheutuneen kannattavuuden heikentymisen. Maaliskuussa 2018 Löytötavaratalo Oy myi Kuljun Kartanon myymäläliiketoiminnan Arto Kuparisen omistamalle Monetanet Oy:lle. Kuljun Kartanon toiminta jatkui vanhojen 15 työntekijän voimin, sen sijaan Nokian ja Ylöjärven myymälät suljettiin.
Helsingin käräjäoikeus asetti Monetanet Oy:n konkurssiin tammikuussa 2020. Konkurssihakemuksen olivat tehneet yhtiön suurimmat velkojat Verohallinto ja tamperelainen tukkuliike Tammer Brands Oy, joilla oli saatavia Kuljun Kartanolta yhteensä yli 203 000 euroa.
Myymälät.
Myymälät Pirkanmaalla:
Fórmula Truck

Fórmula Truck oli Brasiliassa ajettava autourheilusarja, jossa kilpaillaan rekka-autoilla ilman perävaunua. Sarja perustettiin vuonna 1996. Sarjassa ajetaan mm Fordin, Ivecon, Mercedes Benzin, Scanian, Volkswagenin ja Volvon valmistamilla rekoilla.
Sarjassa jaetaan pisteitä 14 parhaalle järjestyksessä 25, 20, 17, 14, 12, 10, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1. Lisäksi paalupaikasta ja nopeimmasta kierroksesta saa lisäpisteen ja kierroksella 12 viisi kärkiautoa saavat pisteitä viidestä yhteen. 
Sarjan mestaruuden ovat voittaneet Renato Martins (kahdesti), Oswaldo Drugovich, Jr. (kahdesti), Jorge Fleck (kahdesti), Wellington Cirino (neljästi), Roberval Andrade (kahdesti), Beto Monteiro (kahdesti) ja Felipe Giaffone (neljästi).
Käärmeenpää

Käärmeenpää ("Channa asiatica") on käärmeenpäiden (Channidae) heimoon kuuluva kalalaji. Carl von Linné kuvaili lajin tieteelle vuonna 1758.
Ulkonäkö ja koko.
Käärmeenpään pohjaväritys on musta. Kyljessä on ruskeiden laikkujen yhtenäinen rivi. Lajin tavallinen pituus on noin 9 senttimetriä. Pisin tavattu yksilö oli 20 senttimetrin.
Elinympäristö ja levinneisyys.
Laji elää trooppisissa, 22–28 celsiusasteen lämpöisissä olosuhteissa. Sen uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen.
Sidney Clare

Sidney Clare (15. elokuuta 1892 New York – 29. elokuuta 1972 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen sanoittaja. Hän aloitti uransa vaudeville-tanssijana ja koomikkona ja tuli tunnetuksi erityisesti elokuvamusiikin sanoituksistaan.
Eddie Cantor nauhoitti vuonna 1921 Claren ja Con Conradin laulun ”Ma, He’s Makin’ Eyes at Me”, ja kappaleen ovat myöhemmin tehneet menestyksekkäät versionsa myös Dick Robertson (1940) ja Lena Zavaroni (1974). Vuoden 1926 kappaleesta ”I’d Climb the Highest Mountain” (säv. Lew Brown) tuli hitti sekä Al Jolsonille että Sophie Tuckerille. Myöhemmin sen ovat nauhoittaneet useat jazzartistit. Myös Sam Steptin säveltämä ”Please Don’t Talk About Me When I’m Gone” (1931) muodostui suosituksi jazznumeroksi, kun Louis Armstrong nauhoitti siitä oman versionsa.
Elokuvamusiikin sanoittamisen Clare aloitti vuonna 1929. Hän muutti työtä varten pysyvästi Los Angelesiin. Hänen menestyneimpiin sanoituksiinsa kuuluvat lapsitähti Shirley Templelle kirjoitetut ”On the Good Ship Lollipop” ja ”Polly Wolly Doodle”, Vincent Youmansin säveltämä ”Keeping Myself for You” sekä Jay Gorneyn kanssa kirjoitettu ”You’re My Thrill” vuoden 1933 elokuvasta "Jimmy and Sally". 1930-luvun jälkeen Clare kirjoitti musiikkia enää harvakseltaan.
Sidney Clare valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970. Hän kuoli Los Angelesissa elokuussa 1972.
Kettujahti

Kettujahti eli perinteinen ketunmetsästys on länsimainen urheilu- tai ajanvietelaji, jossa on tarkoituksena pyydystää kettu jahtaamalla. Saaliin jäljittämiseen käytetään jälkikoiria, joita metsästäjät seuraavat ratsain tai jalan.
Kettujahti koirien avulla sai alkunsa Isossa-Britanniassa 1500-luvulla ja levisi sieltä Eurooppaan ja Brittiläisen kansainyhteisön maihin. Laji kiellettiin Saksassa vuonna 1934, Englannissa ja Walesissa vuonna 2004 ja Skotlannissa vuonna 2002. Sitä harjoitetaan edelleen muun muassa Irlannissa, Australiassa, Ranskassa, Italiassa, Venäjällä, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Englannissakin kettuja saa yhä metsästää ilman koiria tuhoeläiminä. Englannissa perinteisen ketunmetsästyksen vuonna 2004 kieltänyt "Hunting Act" -laki kohtasi paljon jarrutusta ja parlamentin ylähuone yritti viimeiseen asti estää sen säätämisen. Lain hyväksymisprosessi on toistaiseksi viimeinen kerta, kun Parliament Act -lain suomaa mahdollisuutta ylähuoneen ohittamiseen on jouduttu Britanniassa käyttämään.
Ketunmetsästyskausi on pohjoisella pallonpuoliskolla marraskuusta huhtikuuhun, sillä nuoret ketut ehtivät kasvaa täysikasvuisiksi marraskuuhun mennessä. Jahdin aluksi koirien annetaan etsiä ketusta vainu, minkä jälkeen ne lähtevät ajamaan kettua takaa metsästäjät perässään yli maitten ja mantujen. Jahti kestää keskimäärin noin 17 minuuttia. Kun kettu on saatu kiinni tai ahdistettu koloon, koirat surmaavat sen tai se ammutaan. Yhdysvalloissa ketun henki on tapana säästää.
Kettujahti herättää voimakkaita tunteita, ja sen vaikeuttamiseksi ja kieltämiseksi on nähty paljon vaivaa. Lajin puolustajat pitävät kettujahtia tehokkaana ja suhteellisen lempeänä tapana pitää kettukanta kurissa, mutta vastustajien mielestä laji on julma ja tarpeeton.
Vladimir Linderman

Vladimir Iljitš Linderman (, s. 3. marraskuuta 1958 Riika) on latvianvenäläinen poliitikko ja rekisteröimättömän Kansallisbolševistisen puolueen jäsen vuodesta 1997. Linderman on Latvian kansallisbolševistisen puolueen puheenjohtaja.
Elämäkerta.
Linderman syntyi juutalaisen perheeseen. Linderman pakeni 2002 Latviasta, kun hänet pidätettiin räjähteiden hallussapidosta. 
Häntä epäiltiin suunnitelmasta murhata Latvian presidentti Vaira Vīķe-Freiberga. Venäjällä Linderman oli opposition varjoparlamentin, Venäjän kansalliskokouksen jäsen. Hän kirjoitti nimimerkillä "Abel" mm. nettilehtiin kasparov.ru ja Limonka. Venäjä karkotti hänet vuonna 2008 takaisin Latviaan, jossa hän sai ehdollisen tuomion.
Linderman oli Suomessa syksyllä 2008 Heidi Hautalan johtaman Suomalais-venäläisen kansalaisfoorumin ja Rauhanpuolustajien kutsumana.
Marraskuussa 2011 Linderman keräsi runsaat 183 000 allekirjoitusta kansanäänestyksen järjestämiseksi venäjän kielen virallistamisen puolesta.
Walter George

Walter Goodall George (9. syyskuuta 1858 – 4. kesäkuuta 1943) oli brittiläinen keskipitkän matkan juoksija, joka teki 1880-luvulla useita mailin juoksun epävirallisia maailmanennätyksiä. George muistetaan etenkin vuonna 1886 Lontoossa juoksemastaan mailin juoksun epävirallisesta ammattilaisten maailmanennätyksestä 4.12,8 (senaikaisella ajanotolla 4.12 3/4), joka säilyi maailman nopeimpana aikana lähes 30 vuoden ajan vuoteen 1915 saakka. Harjoitusjuoksussa vuonna 1885 viisi metriä ylipitkällä radalla George juoksi kerran jopa 4.10,2.
Vuonna 1882 George kävi New Yorkissa juoksemassa parhaimmillaan jopa 60 000 katsojan silmien edessä amerikkalaista juoksijasuuruutta Lon Myersia vastaan, voittaen kaksi kohtaamista kolmesta. Kaksi vuotta myöhemmin hän voitti yhden monista Englannin amatöörimestaruuksistaan maailmanennätysajalla 4.18,4, joka säilyi ennätyksenä 9 vuoden ajan. Hallittuaan amatööriratoja suvereenisti hän siirtyi vuonna 1885 ammattilaiseksi haastaakseen Britannian parhaat juoksijat. Georgen ammattilaisuran kohokohdiksi nousivat hänen useat mailin haastejuoksunsa toista ajan suurta ammattilaisjuoksijaa William Cummingsia vastaan, joista toisessa hän teki edellä mainitun uransa parhaan tuloksen.
Fredrik Sundwall

Fredrik Wilhelm Sundwall (1. joulukuuta 1843 Helsinki – 7. huhtikuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen opettaja, seminaarin johtaja ja valtiopäivämies.
Sundwallin vanhemmat olivat professori Johan Mattias Sundwall ja Johanna Wilhelmina Aejmelaeus. Sundwallin puoliso vuodesta 1876 oli Fanny Augusta Sjöman (k. 1936), antiikintutkija Johannes Sundwall ja jääkärieverstiluutnantti Herman Sundwall olivat heidän poikansa. Fredrik Sundwall valmistui filosofian kandidaatiksi 1868 ja tuli Uudenkaarlepyyn seminaariin uskonnon ja kasvatusopin lehtoriksi 1880. Seminaarin johtajaksi Tammisaareen hän siirtyi 1886. Valtiollisista syistä hänet kuitenkin pakotettiin eroamaan toimestaan 1903, minkä jälkeen hän toimi uskonnon opettajana Helsingissä. Sundwallia pidettiin vakaumuksellisena ja etevänä opettajana. Hän laati useita oppikirjoja, kuten "Biblisk historia till folkskolans tjänst" (1893), joka suomennettiin ja käännettiin lapin kielelle. Hän myös toimitti aikakauslehteä "Tidskrift för folkskolan" ja oli kaikkien 1886–1918 pidettyjen kirkolliskokousten jäsen. Hän kuului lisäksi moniin eri komiteoihin ja oli porvarisssäädyssä Uudenkaarlepyyn edustaja valtiopäivillä 1885 ja Tammisaaren edustaja 1891, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Ana Tijoux

Ana Tijoux (oik. Ana María Merino Tijoux, s. 12. kesäkuuta 1977 Lille, Ranska) on chilenranskalainen rap- ja hip hop -muusikko.
Tijoux syntyi vuonna 1977 chileläisille vanhemmille, jotka olivat paossa Augusto Pinochetin hirmuvaltaa Ranskassa. Perhe palasi Chileen vuonna 1990. 1990-luvun lopulla Tijoux perusti Makiza-nimisen yhtyeen, mutta jätti myöhemmin yhtyeen. Tijoux’n läpimurto oli omaelämäkerrallinen albumi "1977", joka oli vuoden 2010 Grammy-palkintoehdokkaana kategoriassa "Best Latin Rock, Alternative Or Urban Album".
Lindeman

Lindeman on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Jakov Tschernischeff

Jakov Logginovitš Tschernischeff (, "Tšernyšev"; 28. lokakuuta 1826 Rostov, Venäjän keisarikunta – 21. kesäkuuta 1906 Helsinki) oli Helsingissä vaikuttanut venäläissyntyinen suomalainen kauppias, kiinteistöpohatta ja rakennusurakoitsija sekä todellinen valtioneuvos.
Tschernischeffin isä Loggin Tschernischeff oli maalari ja lasimestari, joka muutti Venäjältä Helsinkiin 1830-luvun lopulla ja työskenteli muun muassa rakennusurakoitsija Feodor Kiseleffin vuokratyöntekijänä. Jakov Tschernischeff aloitti ilmeisesti isänsä apulaisena ja työskenteli sen jälkeen 1850–1857 kauppias ja rakennusurakoitsija Petter Fedojeseffin kirjanpitäjänä ja työnjohtajana tämän urakoimalla korjaustyömaalla Viaporin linnoituksessa. Vuonna 1858 hän sai Suomen kansalaisuuden sekä porvarinoikeudet Helsingissä ja perusti ruokakaupan. Kauppa toimi hänen talossaan Kruununhaassa osoitteessa Kirkkokatu 5. Kymmenisen vuotta myöhemmin Tschernischeff luopui kaupastaan ja keskittyi rakennusurakointiin sekä erilaisiin kiinteistöbisneksiin. Hän muun muassa hoiti kiinteistöjen vuokrausta kuolinpesien laskuun.
Tschernischeff urakoi muun muassa Uspenskin katedraalin ja Aleksanterin teatterin rakennustyöt ja toimi myös mainitun katedraalin isännöitsijänä 1868–1871 sekä uudelleen vuodesta 1897 kuolemaansa asti. Hän osti omistukseensa useita tunnettuja taloja Helsingissä, muun muassa Kaivopuistossa sijaitsevan Kalliolinnan huvilan vuonna 1871 ja Kauppatorin laidalla sijainneen kauppias Heidenstrauchin talon vuonna 1883. Jälkimmäisen hän muutti vuokrataloksi ja teetti rakennuksen julkisivuun merkittäviä muutoksia, joiden myötä se muuttui uusbarokkityyliseksi. Muutostöitä arvosteltiin ajan lehdistössä mauttomina. Nykyään toisennäköiseksi muutetussa rakennuksessa toimii Ruotsin suurlähetystö.
Tschernischeff sai vuonna 1868 kauppaneuvoksen, 1891 valtioneuvoksen ja 1905 todellisen valtioneuvoksen arvonimen. Kahta jälkimmäistä kunnianosoitusta ei saanut kukaan muu suomenvenäläinen, joten Tschernischeffin voidaan sanoa olleen Helsingin venäläisväestön arvostetuin kansalainen. Hän oli myös useiden ritarikuntien jäsen ja hänellä oli hyvät suhteet kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikoviin. Tschernischeff oli Helsingin ortodoksisen seurakunnan merkittävä vaikuttaja ja avokätinen tukija. Vuonna 1905 valmistunut seurakunnan talo Liisankadulla rakennettiin lähes kokonaan hänen lahjoittamillaan varoilla. Hänen kunniakseen talon kotikirkko pyhitettiin apostoli Jaakobille ja hänen vaimonsa mukaan suurmarttyyri Katariinalle.
Tschernischeff oli kahdesti naimisissa, mutta molemmat liitot olivat lapsettomia.
Iris Tanner

Iris Vera Tanner (20. marraskuuta 1906 Eastbourne – 1971 Hailsham) oli brittiläinen uimari ja olympiamitalisti.
Tanner osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa 17-vuotiaana Pariisissa 1924. Hän sijoittui tuolloin 100 metrin vapaauinnissa viidenneksi ja pääsi 400 metrin matkalla välieriin saakka. Tanner myös ui maansa hopeaa voittaneessa 4 × 100 metrin vapaauintiviestijoukkueessa. Amsterdamin olympialaisissa 1928 hän oli 400 metrillä kuudes, mutta putosi välierissä 100 metrillä. Tanner sai kisoissa toista kertaa peräkkäin viestin hopeaa.
Nils Hagman

Nils Holger Aatos Hagman (1. heinäkuuta 1924 Viipuri – 18. marraskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen monipuolinen urheilija ja urheilujärjestömies.
Nils ”Nisse” Hagman kilpaili palloilulajeissa ja yleisurheilussa. Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa Hagman voitti poikien viestissä 1939. Miesten 4 × 100 metrin Suomen-mestaruutta Hagman oli voittamassa 1946 ja 1949 Viipurin Urheilijoissa. Sata metriä Hagman juoksi parhaimmillaan tasan 11 sekunnissa.
Käsipalloa Hagman pelasi mestaruussarjassa Hukkien joukkueessa, pesäpallossa hän pelasi yhden Itä–Länsi-ottelun ja yhden PPL–TUL-ottelun. Koripallossa hän voitti Suomen-mestaruuden 1944 ja 1945 Kiri-Veikkojen joukkueessa. 
Hagman toimi myös pesäpallo- ja yleisurheiluvalmentajana. Hän on Puna-Mustien kunniapuheenjohtaja. Seuran puheenjohtajana hän toimi 1949–1950 ja 1956–1963.
Viipurin Urheilijoiden puheenjohtajuuden lisäksi Nisse Hagman osallistui näkyvästi yleisurheilun valtakunnallisen järjestön SUL:n toimintaan. Hän toimi Suomen Urheiluliiton varapuheenjohtajana ja kilpailuvaliokunnan puheenjohtajana osallistuessaan vuonna 1980 kilpaan SUL:n puheenjohtajuudesta, joka päättyi hieman yllättäen pankinjohtaja Pertti Eräkareen valintaan.
Vuonna 2011 Nils Hagman palkittiin Pro Urheilu -mitalilla pitkästä urastaan niin urheilijana, urheilujohtajana kuin urheiluvaikuttajana.
Hagmanin vaimo Eva on voittanut Suurkisojen pesäpallomestaruuden ja poika Matti sekä pojanpoika Niklas ovat menestyneet jääkiekkoilijoina. Tytär Riitta oli 1970-luvun parhaita suomalaisia 400 metrin juoksijoita.
Kotovo

Kotovo () on taajama ja maalaiskunta Novgorodin alueen Okulovkan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Peretnajoen rannalla 19 kilometriä Okulovkasta koilliseen. Kunnan pinta-ala on 185,49 neliökilometriä. Taajamassa on 1500 ja kunnassa 2300 asukasta (vuonna 2009).
Kotovon kunta rajoittuu lännessä Borovjonkan ja etelässä Kulotinon kuntiin sekä idässä Borovitšin ja pohjoisessa Ljubytinon piireihin. Pinta-alasta 74,8 % on metsää ja 14,6 % maatalousmaata.
Kunta on muodostettu vuonna 2005 entisistä Toporokin ja Peretjonkan kyläneuvostoalueista. Keskustaajaman lisäksi siihen kuuluu Toporokin taajama sekä 9 kylää: Gorbatšovo, Katašino, Krenitšno, Peretjonka-1, Peretejoka-2, Petrovo, Terebljany-1, Terebljany-2 ja Velikuša. Lähes kaksi kolmasosaa kuntalaisista asuu Kotovossa. Toinen suurempi asutuskekus on lähes 700 asukkaan Toporok.
Kotovosta on linja-autoyhteys Okulovkaan. Taajaman kautta kulkee myös vuonna 1941 rakennettu Okulovkan ja Neboltšin välinen yhdysrata. Työvoimasta 28 % käy töissä kunnan ulkopuolella (vuonna 2009). Omassa kunnassa työskentelevistä lähes kolme neljäsosaa on valtionhallinnon palveluksessa. Kotovossa on varuskunta ja Toporokissa vankisiirtola. Lisäksi toimii huonekaluja valmistava osuuskunta.
Kotovon palveluja ovat keskikoulu, varuskunnan kerhotalo, kirjasto ja poliklinikka. Nähtävyyksiin kuuluvat Velikušan lähellä sijaitsevat keskiaikaiset kumpuhaudat, 1800-luvulla rakennetut Petrovon kirkot sekä runoilija Aleksandr Kovalenkovin kotitalo Peretjonka-1:ssä.
Koisayökkönen

Koisayökkönen ("Schrankia costaestrigalis") on pienikokoinen yökkösiin lukeutuva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö.
Etusiipien pohjaväri on kellanharmaa. Siiven kärkiosa on harmaanruskea ja etureunassa on siiven keskivaiheilla laaja, kolmionmuotoinen ja tumma varjostuma. Lisäksi siiven keskiosassa on musta, pitkänomainen laikku. Sisempi ja ulompi poikkiviiru erottuvat tummina ja etenkin sisempi poikkiviiru on terävästi mutkitteleva. Osa yksilöistä on kuvioinniltaan varsin himmeitä. Takasiivet ovat vaaleanharmaat ja niissä on tumma keskitäplä. Huulirihmat ovat pitkät ja muodostavat perhosen pään etuosaan kärsämäisen ulokkeen. Siipiväli 18–21 mm.
Levinneisyys ja lentoaika.
Koisayökköstä tavataan koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Idässä levinneisyys ulottuu Syyriaan ja Kaukasukselle. Lajia tavataan myös Kanarian saarilla ja Madeiralla. Suomessa lajia tavataan jokseenkin yleisenä Kokkola-Ilomantsi-linjan eteläpuolella. Perhoset lentävät heinäkuun alkupuolelta syyskuun lopulle, luultavasti kahtena limittäisenä sukupolvena. Lennon huippu on heinä-elokuun vaihteessa.
Elinympäristö ja elintavat.
Perhonen elää harvalukuisena valoisissa, kosteapohjaisissa metsissä ja niiden reunuksilla sekä pensaikkoisilla niityillä. Ne lentävät öisin ja tulevat sekä valolle että syötille. Toukkavaiheet tunnetaan erittäin huonosti. Talvehtiminen tapahtunee pienenä toukkana ja kotelo on yhteensidottujen lehtien välissä.
Koisayökkönen on tulokaslaji, jota on tavattu Suomesta vasta 1920-luvulta lähtien. Saattaa kuitenkin olla että perhosen pieni koko ja harvalukuisuus ovat voineet vaikuttaa melko myöhäiseen löytymiseen.
Ravintokasvi.
Toukan ravintokasveiksi mainitaan kanerva ("Calluna vulgaris"), ajuruohot ("Thymus") sekä maitikat ("Melampyrum").
Jackpot – 101 Eppu-klassikkoa 1978–2009

Jackpot – 101 Eppu-klassikkoa 1978–2009 on suomirockyhtye Eppu Normaalin kokoelmaboksi, joka julkaistiin 2009. 
Julkaisu sisältää yhteensä kuusi CD-levyä, ja yhteensä 101 kappaletta. Se seuraa yhtyeen uraa kronologisesti ensialbumi "Aknepopista" (1978) lähtien kesällä 2009 nauhoitettuihin livekappaleisiin. Lisäksi julkaisu sisältää 30-sivuisen lehden, joka koostuu Poko Rekordsin perustaja Epe Heleniuksen esipuheesta ja valokuvista sekä yhtyeen jäsenien kirjoituksista, jotka valottavat kappaleiden taustoja. 
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 14.
Luettelo raffinoimattomista makeutusaineista

Tämä luettelo raffinoimattomista makeutusaineista sisältää luonnolliset, raffinoimattomat tai vain vähäisissä määrin prosessoidut makeutusaineet.
Makeutusaineet valmistetaan yleensä kasvin hedelmistä tai maitiaisnesteestä, mutta mitä tahansa kasvin osaa voidaan hyödyntää makeutusaineen valmistuksessa. Jotkin makeutusaineet valmistetaan tärkkelyksestä entsyymien avulla. 
Maitiaisneste.
Joidenkin kasvien maitiaisnesteestä valmistetaan yleensä joko kuivaamalla tai keittämällä makeutusainetta.
Kasvien juuri.
Joidenkin kasvien juurista uutettua mehua voidaan käyttää makeutusaineiden valmistamisessa
Yu Darvish

Yu Darvish (, s. 16. elokuuta 1986) on japanilainen baseballpelaaja, joka toimii tällä hetkellä San Diego Padresin aloitussyöttäjänä Major League Baseballissa. Japanissa Darvish pelasi Hokkaido Nippon-Ham Fightersissa vuosina 2005–2011. Hän edusti Japania Pekingin kesäolympialaisissa 2008 sekä 2009 World Baseball Classic -turnauksessa. Useat tahot pitävät Darvishta Japanin parhaana syöttäjänä.
Darvish pelasi ensimmäisen ottelunsa Major Leaguessa 9. huhtikuuta 2012 Seattle Marinersia vastaan. Hän pelasi yhteensä 5 2/3 erää, sallien kahdeksan osumaa, viisi juoksua ja neljä vapaataivalta. Hän poltti yhteensä viisi pelaajaa kotipesälle. Kun Alexi Ogando vaihdettiin syöttäjäksi kuudennessa erässä, yleisö nousi seisoen taputtamaan Darvishille. Texas Ranger voitti ottelun lopulta 11-5. Darvish valittiin huhtikuussa kuukauden tulokkaaksi voitettuaan neljä ensimmäistä otteluaan häviämättä yhtään. Hän myös oli tuolloin American Leaguen kuudenneksi paras syöttäjä ERA -syöttötilastoissa tuloksella 2.18 sekä viidenneksi eniten polttanut syöttäjä 33 poltolla. 5. toukokuuta Darvish hävisi ensimmäisen ottelunsa Cleveland Indiansia vastaan tuloksella 4–2.
Heinäkuussa 2012 Darvish valittiin yleisöäänestyksessä Major Leaguen All-Star -otteluun. Hän ei kuitenkaan päässyt syöttämään ottelussa, joka päättyi 8–0 American Leaguen tappioksi. Darvish valittiin otteluun jälleen vuonna 2013, mutta joutui jättäytymään siitä pois selkävaivojen takia. Vuonna 2014 Darvish pääsi ensimmäisen kerran syöttämään All-Star ottelussa ja poltti kaikki kolme kohtaamaansa lyöjää.
Fox (televisiokanava Suomessa)

FOX eli Fox Networks Group Oy oli Suomessa toiminut kaupallinen televisiokanava, joka korvasi SuomiTV:n 16. huhtikuuta 2012. Sen omisti Fox Networks Group Oy, jonka omistaa The Walt Disney Company.
Fox Networks Groupin omistukset siirtyivät Disneylle Fox-kaupan myötä maaliskuussa 2019.
FIC Nordic osti talousvaikeuksiin ajautuneen SuomiTV:n tammikuussa 2012 laajentaakseen toimintaansa yleensä Pohjoismaissa. Samalla Suomen Foxista tuli maksutelevisiokanaviin keskittyneen yhtiön ensimmäinen ilmaiskanava. FOX aloitti lähetykset 16. huhtikuuta 2012 kanavalla 12.
FOX siirtyi kanavanippuun C 13. tammikuuta 2015, ja tämän takia FOX ei enää näy Pohjois-Suomen antennitalouksissa.
6. tammikuuta 2023 kanava lanseerattiin uudelleen nimellä STAR Channel.
Ohjelmisto.
Kanavan toimiluvan mukaan ohjelmistossa on oltava suomenkielistä sisältöä ja uutiset. Jo SuomiTV:nkin ohjelmistoon kuuluneiden uutisten ja raviohjelmien lähetykset jatkuivat nimenvaihdoksen jälkeen, minkä lisäksi yhtiö lupasi lisätä suomenkielistä tuotantoa. Kanavan tarjonta painottuu yhtiön linjauksen mukaan viihde-, asia- ja elämäntapaohjelmiin. Nimenmuutoksen myötä ohjelma-aika piteni seitsemästä tunnista 12 tuntiin.
Mark Lenzi

Mark Edward Lenzi (4. heinäkuuta 1968 Huntsville, Alabama – 9. huhtikuuta 2012 Greenville, Pohjois-Carolina) oli yhdysvaltalainen uimahyppääjä, olympiavoittaja ja Pan-Amerikan kisojen voittaja.
Lenzi voitti kolmen metrin ponnahduslaudalla olympiakultaa Barcelonassa 1992. Atlantassa 1996 hän saavutti saman tapahtuman pronssia. Tätä ennen hän oli voittanut vuonna 1991 MM-hopeaa ja Pan-Amerikan kisojen mestaruuden yhden metrin ponnahduslaudalla. Ennen uimahyppääjäksi ryhtymistään Lenzi kilpaili painissa.
Lenzi kuoli 43 vuoden ikäisenä 9. huhtikuuta 2012.
The Marine 2

The Marine 2 on vuonna 2009 suoraan DVD:lle julkaistu yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka ohjasi Roel Reiné. Pääosassa esiintyy Ted DiBiase Jr.
Juoni.
Merijalkaväen kersantti Joe Linwood pääse viettämään lomaa ja matkaa hänen vaimonsa kanssa tämän työtehtävän myötä saarelle, jossa he osallistuvat VIP-juhliin. Terroristit hyökkäävät tilaisuuteen ja vievät mukanaan useita panttivankeja mukaan lukien Linwoodin vaimon. Linwood päättää pelastaa vaimonsa ja panttivangit terroristeilta ilman apuvoimia.
Suomen heimo

Suomen Heimo oli Akateemisen Karjala-Seuran vuosina 1923–1944 julkaisema aikakauslehti. 
Lehti ajoi AKS:n poliittisia etuja ja kirjoittikin laajasti suomen kielen asemasta ja Suur-Suomi-aatteesta.
Antiikkinen kiekonheitto

Antiikkinen kiekonheitto on yleisurheilulaji, joka oli kahdesti nykyaikaisten kesäolympialaisten ohjelmassa. Lajissa kilpailtiin vain 1908 Lontoossa ja välikisoissa 1906 Ateenassa, eikä siihen ole sen koommin palattu.
Tekniikka.
Lajin malli otettiin kiekonheittäjää esittävästä antiikin kreikkalaisesta Myronin veistoksesta "Diskobolos", joka ajoitetaan vuosille 460–450 eaa. Alkuperäistä veistosta ei ole enää olemassa, mutta useita jäljitelmiä on löydetty antiikin Rooman ajalta ja myöhemmin. Veistos esittää korokkeella kumarassa seisovaa miestä, joka kiertää vartaloaan ja pitelee kiekkoa taakse ojennetussa kädessään. Toinen käsi on heittokäden puoleisella polvella ja toinen jalka ojennettuna taakse. Vuosien 1906 ja 1908 olympialaisten kilpailuissa heitto piti suorittaa tästä asennosta ilman vauhtia, mutta yliastuminen oli sallittua. Tutkijoiden mukaan antiikin kreikkalaiset eivät kuitenkaan heittäneet kiekkoa näin hankalalla tavalla tai edes jalustalta, vaan enemmän nykykiekonheiton tyylisesti tasamaalla pyörähtäen.
Mitalistit.
Suomea edustanut Verner Järvinen voitti kultamitalin vuoden 1906 kilpailussa ensimmäistä kertaa lajia kokeillessaan ja pronssia vuoden 1908 kilpailussa.
San Ignacio Miní

San Ignacio Miní oli jesuiittojen perustama lähetysasema nykyisen Argentiinan alueella Misionesin maakunnassa. Se muodostaa neljän muun lähetysaseman kanssa maailmanperintökohteen Jesuiittojen guaranilähetysasemat.
Historia.
San Ignacio Miní perustettiin alkujaan Guayrán alueelle nykyiseen Brasiliaan. Se oli yksi noin 30 lähetysasemasta, jotka jesuiitat perustivat guaranien käännyttämiseksi kristinuskoon. "Bandeirantesien" hyökättyä asemalle 1631 jesuiitat joutuivat siirtämään sen sijaintia. He lähtivät etelään ja rakensivat muutamia väliaikaisia keskuksia, kunnes perustivat 1696 sen nykyiseen paikkaansa.
San Ignacio Miní oli huipussaan 1733, jolloin siellä asui 4 500 asukasta. 1750-luvun guarani-sodan ja vuoden 1767 jesuiittojen karkotuksen jälkeen asema hylättiin. Rauniot löydettiin 1897, ja ne kunnostettiin 1940–1948. San Ignacio Miní valittiin 1984 kolmen muun argentiinalaisen lähetysaseman kanssa Unescon maailmanperintöluettelon laajennuskohteeksi.
Rauniot.
San Ignacio Minín lähetysaseman rauniot sijaitsevat Misionesin maakunnassa San Ignacion kylän koillisosassa. Varsinaista lähetysasemaa ympäröi guaranien yksihuoneisia asuintaloja, joissa jokaisessa asui yksi perhe. Keskellä aluetta on suuri aukio, jonka eteläreunalla on Pyhän Ignatiuksen kirkko. Sen suunnitteli italialainen arkkitehti Brazanelli. Sen katto ja suurin osa sisätiloista ovat jo rapautuneet, mutta esimerkiksi sisäänkäyntiä reunustaa edelleen kaksi korkeata seinää. Vaikka rakennus on pahasti raunioitunut, niin joitakin yksityiskohtia on edelleen nähtävissä, kuten sisäänkäynnin sivuilla olevat pylväät ja sisätilojen guaranikäsityöläisten tekemät pintareliefit. Alueen kaikki rakennelmat tehtiin basaltista ja hiekkakivestä. Nykyään rauniot ovat punertavia, mutta alkujaan ne oli valkoisia.
Maurit (kansa)

Maurit ovat etninen ryhmä, joiden pääosa elää Mauritaniassa, jossa he muodostavat noin 70 prosenttia väestöstä. Historiallisesti samaa nimitystä on käytetty myös esimerkiksi Marokon asukkaista. Nykyiset maurit jakaantuvat kahteen pääryhmään, bidaneihin eli valkoisiin- ja sudanilaisiin eli mustiin maureihin. Maurien pääosa puhuu äidinkielenään arabiaa, ja pieni osa puhuu myös berberikieliä. Suurin osa maureista on muslimeja. Maureja asuu Mauritanian ulkopuolella myös esimerkiksi Malissa ja Länsi-Saharassa.
Historia.
Nykyisten maurien esi-isien uskotaan tulleen nykyisille alueilleen 1000-luvulla berberitaustaisten almoravidien laajentumisen yhteydessä. Heitä tuli alueelle myös myöhemmin useina aaltoina. Valkoisten maurien toinen alaryhmä, niin sanotut hassanit, oli alkujaan alueelle 1400-luvulla tulleiden arabien jälkeläisiä. Toisen pääryhmän zawiyaoiden uskotaan syntyneen arabien ja berberien välisten sotien aikana 1600-luvulla. 1700- ja 1800-luvuilla maurit ottivat aktiivisesti osaa tuolloin kukoistaneeseen arabikumikauppaan. 1900-luvun alussa maurit joutuivat Ranskan siirtomaavallan alle. Mauritanian itsenäistyttyä maurien ja maan muiden pääasiassa mustien asukkaiden välit ovat olleet kireät. Ongelmia on tuottanut muun muassa maurien ajama arabialaistamiskampanja muiden kansojen parissa. 
Kulttuuri.
Elinkeinot.
Suurin osa maureista elää maaseudulla, jossa he harjoittavat paimentolaisuutta ja maanviljelyä. Viime aikoina monet ovat myös asettuneet kaupunkeihin. Perinteistä paimentolaisuutta harjoittavat kulkevat karjan mukana vesipaikkojen ja laidunalueiden välillä. Maanviljelystä harjoitetaan sille sopivilla alueilla, ja pääasiallisia viljakasveja ovat esimerkiksi maissi, hirssi ja vesimeloni. Varsinainen maanviljely on yleensä miesten työtä, kun taas naiset tekevät esimerkiksi kankaita. Sekä paimentolaisuuteen että maanviljelykseen ovat vaikuttaneet Sahelin kuivuudet, jotka ovat aiheuttaneet monilla alueilla nälänhätää.
Yhteisö.
Maurit jakaantuvat useisiin eri klaaneihin, jotka voidaan edelleen jakaa erilaisiin alaryhmiin. Tapakulttuuri ja noudatetut säännöt vaihtelevat alaryhmittäin, ja alaryhmillä on myös omat siviili- ja uskonnolliset johtajansa. "Marabout" ovat pyhiä miehiä, ja joitain sukuja pidetään erityisen pyhinä. Nämä suvut väittävät yleensä polveutuvansa eri tavoin profeetta Muhammedista. Miehet voivat olla moniavioisia, mutta yleensä mies eroaa edellisestä vaimostaan ennen uuden ottamista. Valkoiset maurit ovat perinteisesti olleet korkea-arvoisempia kuin mustat, mutta korkea-arvoinen musta mauri on ollut silti paremmassa asemassa kuin tavallinen valkoinen mauri.
Hotelli Otava

Hotelli Otava on Porissa sijaitseva arkkitehti C. J. von Heidekenin suunnittelema uusrenessanssityylinen rakennus. Vuonna 1857 valmistuneessa rakennuksessa toimi hotelli aina vuoteen 1985 saakka. Lopettaessaan Hotelli Otava oli Suomen vanhin yhtäjaksoisesti toiminnassa ollut hotelli-ravintola. Nykyään rakennus on toimistotiloina muun muassa Porin kaupungin käytössä. 
Historia.
Hotelli Otava oli alun perin kaksikerroksinen. Majoitustilojen lisäksi toisessa kerroksessa oli salonki, joka muutettiin kaksi vuotta valmistumisensa jälkeen teatterisaliksi. Nykyisen ulkoasunsa rakennus sai vuonna 1891, kun se korotettiin arkkitehti Johan Erik Stenbergin suunnitelmien mukaisesti kolmikerroksiseksi. Silloin myös toisen kerroksen tilat saneerattiin hotellihuoneiksi. Vuonna 1908 valmistui jugendtyylinen laajennusosa, joka yhdisti päärakennuksen vieressä sijainneeseen puurakenteiseen ravintolaan. 
Vuonna 1872 Hotelli Otavassa tehtiin suomalaista teatterihistoriaa, kun suomenkielinen teatteri sai siellä alkunsa. Suomalaisen teatterin nimellä toimintansa aloittanut Kansallisteatteri piti kaikkien aikojen ensimmäisen näytäntönsä hotellin teatterisalissa 13. lokakuuta. Ruotsinkieleistä teatteritoimintaa hotellissa oli ollut jo 1850-luvulta alkaen. 
Jatkosodan aikana hotellissa asui Porin lentokenttää tukikohtanaan pitäneiden saksalaisten päällystö. Rauhan tultua hotellin tiloissa piti majaansa venäläisten valvontakomission upseereja. Vuonna 1966 Otavassa perustettiin Pori Jazz -festivaali. Hotelli toimi myös festivaalin alkuaikoina yhtenä sen esiintymispaikoista.
Vuonna 1957 kiinteistö päätyi Porin Oluttehtaan omistukseen. Hotelli Otavan lopetettua toimintansa 28. helmikuuta 1985, purettiin vieressä sijainnut ravintola sekä sitä päärakennukseen yhdistänyt osa. Tilalle rakennettiin sisäänkäynti kellarikerroksessa sijainneeseen oluttehtaan edustusravintolaan. 
Nykypäivä.
Porin kaupunki osti Otavan kiinteistön vuonna 1997 ja aloitti kolme vuotta myöhemmin mittavan peruskorjauksen, jonka tarkoituksena oli saattaa rakennus mahdollisimman lähelle alkuperäistä asuaan. Kolme miljoonaa euroa maksanut entisöinti valmistui vuonna 2006, ja sen jälkeen rakennus on ollut virastokäytössä.
Inarijärven hopea-aarre

Inarijärven hopea-aarre on vuonna 2003 Inarijärven etelärannalta Nanguniemestä löydetty myöhäisrautakautinen hopea-aarre. Kätkön löysi inarilainen kirjailija Seppo Saraspää, joka myöhemmin kuvasi löytöä kirjassaan "Miehiä kylmästä: tarinoita tunturin takaa" (2004).
Saraspää oli syyskuussa 2003 keräämässä poroilleen jäkälää Nanguniemen maastosta, kun hänen huomionsa kiinnittyi kalliolouhikossa makaavaan esineeseen. Kyseinen esine osoittautui metallista punotuksi renkaaksi ja sen vieressä olevassa kalliossa Saraspää huomasi pienen kolon. Tutkittuaan koloa tulitikun valossa, hän havaitsi siellä olevan jotakin. Saraspää jätti löydön koskemattomaksi ja ilmoitti siitä saamelaismuseo Siidaan.
Kun koloa tutkittiin myöhemmin, sieltä löydettiin kahden pienen kiven päälle aseteltuna kolme hopeista rengasta. Renkaiden ja kivien väliin oli laitettu tuohta. Yhdessä renkaassa oli kiinni kolme kirveenmuotoista riipusta. Hopea-aarteella oli painoa yli kilo. Kaikki renkaat oli punottu hopeasta, niiden päissä oli litteäksi taotut leimoin koristellut levyt. Päätylevyissä oli koukkukiinnitys. Kaikki neljä olivat ehjiä, lukuun ottamatta ensimmäisenä löydettyä, jonka toinen kiinnityskoukku oli katkennut.
Ensimmäisenä löytynyt rengas on 51 cm pitkä ja painaa 308 grammaa. Se on punottu neljästä vartaasta, joista jokainen on tehty kolmesta hopealangasta. Pienin renkaista on tehty kahdeksasta vastaavanlaisesta kolmoiskierrevartaasta. Se on pituudeltaan n. 48 cm ja painaa 216 grammaa. Suurin rengas on valmistettu samalla tavalla kuin pieninkin. Sen pituus on n. 61,5 cm ja paino 380 grammaa.
Neljäs rengas eroaa kolmesta muusta sillä, että siihen on kiinnitetty kolme kirveenterän muotoista riipusta. Renkaalla on painoa n. 224 grammaa ja pituutta 53 cm. Se on valmistettu neljästä kaksoiskierrevartaasta. Kirvesriipusten ja renkaan välissä on ketjut, jotka on kiinnitetty renkaaseen ohuella hopealangalla. Riipukset on valmistettu ohuesta hopealevystä ja niissä on levyn toiselta puolelta meistattu pystysuora kohoviiva. Jokaisessa riipuksessa on erilaiset leimakuviot.
Nanguniemen renkaita vastaavia hopeisia kaularenkaita on löytynyt Skandinaviasta, Baltian alueelta ja Englannista. Aikaisempien löytöjen perusteella Inarin hopea-aarre pystyttiin helposti ajoittamaan myöhäiselle rautakaudelle eli 800–1300 jaa. Kätkössä olleesta tuohesta saatiin kuitenkin tehtyä tarkempi radiohiiliajoitus. Sen perusteella renkaat on kätketty vuosien 1160 ja 1280 välillä. Renkaissa olevista riipuksista on arveltu niiden olevan mahdollisesti Baltian tai Laatokan seuduilla valmistettuja.
Hopearenkaat ovat nykyään näytteillä Inarin Siida-museossa.
Craig Thompson

Craig Thompson (21. syyskuuta 1975 Traverse City, Michigan, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen sarjakuvantekijä, joka on piirtänyt ja kirjoittanut sarjakuvaromaaneja, muun muassa "Blankets" (2003) ja "Habibi" (2011).
Elämä ja tuotanto.
Thompson vietti lapsuutensa Wisconsinissa. Hän muutti 19-vuotiaana Pariisiin opiskelemaan taiteilija-apurahalla. Paluu ahdasmieliselle kotiseudulle Yhdysvaltain raamattuvyöhykkeelle sai hänet myöhemmin tekemään "Blanketsin" (2003), jossa hän käsittelee asiaa. Sen kirjoittaminen kesti vuoden ja piirtäminen kolme vuotta. Lähes 600-sivuinen teos oli menestys. Thompsonin tyyliä, sivujen hallittua kokonaisuutta ja notkeaa viivaa, on verrattu Will Eisneriin. Thompson luonnehtii "Habibia" fantasian ja politiikan välillä liikkuvaksi tarinaksi.
660-sivuinen "Habibi" (2011, suom. 2012) sai aiheensa islamista. Teoksen kirjoitustyö vei kaksi vuotta, piirtäminen neljä. Teos sijoittuu mielikuvitusmaa Wanatoliaan ja Thompson luonnehtii sitä fantasian ja politiikan välillä liikkuvaksi tarinaksi. Thompson sanoo nähneensä terrorismin piirteitä enemmän yhdysvaltalaisissa kristityissä kuin islamilaisissa.
Vankiluikerot

Vankiluikerot (Pholidichthyidae) on toinen Cichliformes-kalalahkon heimoista. Heimon lajeja tavataan trooppisista vesistä Tyynestämerestä. 
Lajit ja anatomia.
Vankiluikeroiden heimoon kuuluu kaksi lajia, pikkuvankiluikero ("Pholidichthys angius") ja vankiluikero ("Pholidichthys leucotaenia"). Ruumiinrakenteeltaan vankiluikerot ovat pitkulaisia. Selkäevä on pitkä ja yhtynyt pyrstö- ja peräevään. Vatsaevät koostuvat heimon kaloilla yhdestä tai muutamasta ruodosta. Väritykseltään vankiluikerot ovat mustavalkoisen raidallisia ja varsinkin nuoret yksilöt muistuttavat myrkyllistä juovakorallimonnia ("Plotosus lineatus").
Levinneisyys.
Vankiluikerolajeja tavataan Tyynestämerestä Salomonsaarten ja Filippiinien alueilta. 
Toisinaan vankilluikeroita pidetään riutta-akvaarioissa.
Vilppulan kirkko

Vilppulan kirkko on vuonna 1900 valmistunut arkkitehti Georg Schreckin suunnittelema puinen päätytornillinen pitkäkirkko Mänttä-Vilppulan Vilppulassa. Kirkon ikkunoissa on vaikutteita gotiikasta ja kirkkosalin penkeissä jugendista, kirkkotekstiilit on suunnitellut taiteilija Tellervo Strömmer. Kirkkoa on korjattu 1914, 1929, 1954 ja 2023. Kirkon yhteydessä on Vilppulan hautausmaa. Kirkossa on tilaa noin 700 hengelle. Alttaritaulun "Vapahtaja palestiinalaisen vuoristomaiseman keskellä" on maalannut Pekka Halonen 1914, kuori-ikkunassa on lasimaalaus "Alfa ja Omega". 
Vilppulan hautausmaa.
Vilppulan vuonna 1894 käyttöön otettu hautausmaa on kirkon ympärillä.
Mäntän kirkko

Mäntän kirkko on vuonna 1928 valmistunut arkkitehti W. G. Palmqvistin suunnittelema kivikirkko Mäntän keskustassa Mänttä-Vilppulan kaupungissa. Mäntän seurakunta erotettiin Vilppulasta vuonna 1921 ja kunta vuotta myöhemmin. Itsenäisen seurakunnan perustamisen yhtenä edellytyksenä oli G. A. Serlachius Oy:n päätös rakennuttaa ja lahjoittaa seurakunnalle oma kirkko. Niinpä yhtiö rakennutti kirkon omalla kustannuksellaan. Rakennukseen mahtuu noin 450 henkeä. Kirkko on pohjaratkaisultaan ristinmuotoinen ja se edustaa tyyliltään lähinnä pohjoismaista uusbarokkia. Kellotapulin korkeus on 37 metriä ja kirkkosalin kupoli on 13 metriä lattiatasosta. 
Tornilliseen leveärunkoiseen pitkäkirkkoon liittyy matalampi monikulmainen kuori. Sivuilla on satulakattoiset kylkiäiset, joista toinen avautuu kirkkosaliin ja toisessa on seurakuntasali. Ulkoseiniltään vaaleanruskeaksi rapattu kirkko on rakennettu osaksi kivestä ja osaksi tiilestä. Tornin yläosa on mukailtu barokkimaisen kaartuvaksi. Kirkkosalia kattaa kookas ristiholvi. Kirkon alkuperäiset valaisimet on valmistanut Taito Oy.
Mäntän kirkon erityispiirre on runsas taiteen käyttö sisustuksessa. Alttaritaulun on maalannut Alvar Cawén. Taulu esittää Mariaa ja Jeesus-lasta lampaiden ympäröimänä. Se on paikallinen tulkinta jouluevankeliumista. Mallina ollut mänttäläinen nainen istuu lapsi sylissään Joenniemen kartanon lampaiden ympäröimänä. Maalauksen värien pehmeät pohjasävyt on otettu luonnosta. Alttaritaulun sivuilla olevat lasimaalaukset ovat myös Alvar Cawénin työtä, kun taas urkuparven lasimaalauksen on tehnyt Eric O. W. Ehrström. Kirkko on Museoviraston suojelukohde.
Hannes Autereen yhteensä 35 puuveistosta ovat kansanomaisia kristinuskon, kirkollisen elämän ja historian kuvauksia. Alttarikaiteen puureliefit kuvaavat Jeesuksen elämänvaiheita. Saarnatuolin aihepiiri esittää kirkollista elämää, jota Autere on höystänyt huumorilla. Raamatun tapahtumat ja sen henkilöhahmot ovat joidenkin veistosten aiheita. Neitsyt Maria Jeesus-lapsi sylissään, Pietari avaimineen sekä neljä evankelistaa ovat saaneet paikkansa saarnatuolin kaiteessa. Katoksen päällä on Ihmisen Poika käsissään Jumalan sanan kaksiteräinen miekka. Urkuparven kaiteen yhdeksän reliefiä kuvaavat Suomen kansan muinaista elämää ja työntekoa.
Henry Cecil Bovell

Henry Cecil Bovell (4. tammikuuta 1893 – 31. maaliskuuta 1963) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vara-amiraali.
Hän syntyi 4. tammikuuta 1893 Barbadoksella Länsi-Intian saaristossa. Hänen isänsä oli Sir Henry A. Bovell.
Bovell liittyi laivastoon 1905 ja kävi Osbornen ja Dartmouthin laivastoakatemioita. Hän aloitti 1910 laivapalveluksensa "HMS Lord Nelsonilla". Hän suoritti tykistöopinnot 1917 ja jatkoi sitten laivuepalvelusta "HMS Vampirella".
Hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi 8. tammikuuta 1944, ja hän jäi eläkkeelle 1947. Eläkkeellä ollessaan hänet ylennettiin vara-amiraaliksi 13. heinäkuuta 1948. 
Lähteet.
Ensimmäinen apologia

Ensimmäinen apologia eli "Pyhän Justinoksen apologia kristittyjen puolesta Antoninus Piukselle" (; ) on Justinos Marttyyrin kirjoittama apologia kristinuskon puolustukseksi.
Historia.
Justinos eli ja kirjoitti toisella vuosisadalla ajanlaskun alun jälkeen, ja hän oli näin ensimmäisiä kristillisiä apologeetteja eli kristinuskoa filosofis-teologisesti puolustaneita kirjailijoita. "Ensimmäinen apologia" on ajoitettu noin vuosille 150–154. Myöhemmin Justinos kirjoitti kristinuskon puolustukseksi myös lyhyemmän "Toisen apologian". Justinos on saanut apologioihinsa innoitusta Platonin kirjoittamasta "Sokrateen puolustuspuheesta".
"Ensimmäisen apologian" tarkoituksena on todistaa keisarille, tämän lähipiirille ja muille roomalaisille, että kristinusko on merkittävä uskonto ja pakanuuden yläpuolella, ja että kristityt eivät ole pahantekijöitä, vaan moraalisia ja lojaaleja Roomaa kohtaan. Näin Justinos pyrkii kumoamaan kristittyjä vastaan tuohon aikaan usein esitettyjä syytöksiä. Teoksen taustana vaikuttaa olevan Vähä-Aasialainen ympäristö.
Teksti on säilynyt nykyaikaan yhdessä keskiaikaisessa käsikirjoituksessa, niin kutsutussa Pariisin käsikirjoituksessa ("Codex Parisinus Graecus" 450) vuodelta 1364.
Sisältö.
Justinoksen teos koostuu 68 luvusta. Kirjoittaja osoittaa teoksensa sen alussa keisari Titus Aelius Hadrianus Pius Augustukselle sekä tämän pojille filosofeille Verissimus ja Lucius, sekä Rooman senaatille ja kansalle.
Teoksen alussa Justinos käsittelee pakanoiden kristinuskoa kohtaan esittämiä syytteitä. Hän pyrkii osoittamaan, että kristittyjä vastaan esitetyt syytökset ovat vääriä ja epäoikeudenmukaisia. Justinos korostaa, että kristityt eivät ole ateisteja eivätkä pahantekijöitä, vaan palvovat elävää Jumalaa, joka on kaiken luoja ja oikeudenmukainen tuomari. Justinoksen mukaan Jeesuksen opetukset osoittavat kristinuskon moraalisen voiman.
Justinos pyrkii myös osoittamaan, että pakanoiden myytitkin tukevat kristinuskon opetusta ikuisesta rangaistuksesta ja jumalallisesta Sanasta. Justinos argumentoi myös sen puolesta, että pakanuus on pahojen henkien aiheuttamaa, ja katsoo kristinuskon olevan pakanuuden yläpuolella. Hänen mukaansa myös profeettojen toteutuneet ennustukset osoittavat, että Jeesus on Kristus ja Jumalan Poika.
Seuraavaksi Justinos käsittelee ihmisten pelastumista ja lopussa tulevaa rangaistusta. Hän argumentoi, että jokainen ihminen voi vapaasti päättää, valitseeko pelastuksen vai rangaistuksen. Aikojen lopussa Kristus on kaikkien ja kaikkina aikoina eläneiden ihmisten tuomari.
Tämän jälkeen Justinos käsittelee kristinuskon suhdetta pakanalliseen ajatteluun, sekä kristinuskon ja pakanallisen uskonnon yhtymäkohtia. Justinoksen mukaan pahat henget ovat saaneet pakanat matkimaan Kristusta ja vääristelemään tämän sanomaa. Justinos argumentoi myös sen puolesta, että Platonkin käytti Moosesta lähteenään.
Lopuksi Justinos pyrkii vielä osoittamaan, että kristittyjen kultti on myös sopusoinnussa heidän nuhteettoman elämänsä kanssa. Teoksen viimeinen luku koostuu päätössanoista.
Toinen apologia

Toinen apologia (; ) on Justinos Marttyyrin kirjoittama apologia kristinuskon puolustukseksi.
Historia.
Justinos eli ja kirjoitti toisella vuosisadalla ajanlaskun alun jälkeen ja oli näin ensimmäisiä kristillisiä apologeetteja eli kristinuskoa filosofis-teologisesti puolustaneita kirjailijoita. Ennen "Toista apologiaa" Justinos oli jo kirjoittanut kristinuskon puolustukseksi pidemmän "Ensimmäisen apologian". Molemmat teokset on ajoitettu noin vuosille 150–154. Justinos on saanut apologioihinsa innoitusta Platonin kirjoittamasta "Sokrateen puolustuspuheesta".
"Toinen apologia" vaikuttaa syntyneen jonkin ajankohtaisen konfliktin johdosta. Eräitä kristittyjä oli tuomittu kuolemaan pelkästään uskonsa vuoksi. Justinos on kirjoittanut teoksensa osoittaakseen, että kristityt ovat elämältään nuhteettomia ja että heidän uskonsa on totta. Teos vaikuttaa sijoittuvan Roomaan.
"Toinen apologia" nähdään yleensä eräänlaisena "Ensimmäisen apologian" liitteenä. Jotkut tutkijat ovat kuitenkin argumentoineet sen itsenäisen retorisen luonteen puolesta. On mahdollista, että Eusebios tunsi apologiat yhteisnimellä "Ensimmäinen apologia" ja viittasi nimellä "Toinen apologia" johonkin sittemmin kadonneeseen Justinoksen teokseen.
Teksti on säilynyt nykyaikaan yhdessä keskiaikaisessa käsikirjoituksessa, niin kutsutussa Pariisin käsikirjoituksessa ("Codex Parisinus Graecus" 450) vuodelta 1364.
Sisältö.
Justinoksen teos koostuu 15 luvusta. Teoksen alussa Justinos käsittelee kristittyjä vastaan puhjenneita vainoja. Hän pyrkii eri tavoin osoittamaan, että vainot ovat epäoikeudenmukaisia.
Sen jälkeen Justinos käsittelee itse kristillistä uskoa. Hänen mukaansa kristittyjen elämällä maailmassa on jumalallinen tarkoitus. Vain kristityillä on koko Sana, ja he myös elävät sen mukaista elämää.
Teos päättyy vetoomukseen oikeudenmukaisen tuomion puolesta.
Tyyppi 81 Tan-SAM

Tyyppi 81 Tan-SAM on lyhyen kantaman japanilaisvalmisteinen ilmatorjuntaohjus. Ohjusasejärjestelmän kehitti Toshiba Electrics. Käyttöönotto tapahtui 1981.
Asejärjestelmän ohjautuminen perustui infrapunahakuun (IR). Siihen tehtiin jo 1980-luvulla päivityksiä, joilla pyrittiin parantamaan häirinnänsietoa sekä lisäämään osumistarkkuutta. Tyyppi 81 Tan-SAM oli jokseenkin tunnoton elektroniselle häirinnälle, mutta ajautui alttiisti muihin harhautusvälineisiin, kuten häirintäsoihtuihin. Uuden ohjusversion nimenä oli Tyyppi 81 Tan-SAM Kai.
Ohjusaseen laukaisupaino on 100 kg. Sen ulottuvuus on 7 km. Ohjus on pituudeltaan 2,70 m. Moottori on yksivaiheinen ja kiinteätä ajoainetta käyttävä.
Ihmemaa (romaani)

Ihmemaa "(A Place Called Here)" on kirjailija Cecelia Ahernin vuonna 2006 ilmestynyt romaani. Se on alkuperäiseltä julkaisemisjärjestykseltään Ahernin neljäs romaani.
Juoni.
Sandy Shortin lapsuudennaapurin Jenny-Mayn kadottua Sandy alkaa miettiä minne kadonneet ihmiset ja asiat oikein joutuvat. Katoamisesta lähtien hän suhtautuu hukkaamiinsa esineisiin pakkomielteisesti ja muun muassa nimeää huolellisesti kaikki tavaransa. Sandyn vanhemmat ja palkkaavat tyttärelleen psykiatrin, joka auttaa Sandya pakkomielteessään. Aikuisena Sandy Short työskentelee Irlannin poliisivoimissa mutta perustaa pian oman yrityksen, joka etsii kadonneita ihmisiä.
Pian Sandy saa yhteydenoton Jack Ruttlelta, joka etsii kadonnutta pikkuveljeään, Donalia. Matkalla tapaamiseen Jackin kanssa Sandy eksyy metsään ja katoaa. Sandy päätyy paikkaan, Ihmemaahan, jonne kadonneet ihmiset ja asiat päätyvät. Hän löytää Ihmemaasta kaikki kadottamansa asiat ja ihmiset. Sandy ei kuitenkaan löydä kahta ihmistä, jotka hän todella haluaisi löytää, Donalia ja Jenny-Mayta.
Sandyllä on koti-ikävä ja hän huomaa, että ihmisiä katoaa myös Ihmemaasta ymmärtää, että hänen ainoana keinonaan päästä takaisin kotiin on hukata itsensä uudestaan. Ongelmana on kuitenkin se, että itseään on vaikea hukata tietoisesti.
Vastaanotto.
Marie Clairen lisäksi kirjaa ovat kehuneet muun muassa Irish Independent, Irish Times ja Daily Mail, joka kehui kirjaa lumoavaksi taikuuden ja todellisuuden sekoitukseksi.
Yön Polte

Yön Polte on kolmesta muusikosta, Kuningas Pähkinästä, Setä Tamusta ja Stigistä koostuva yhtye. Yön Poltteen esikoissingle "Tyttö sinä olet meritähti" julkaistiin digitaalisesti tammikuussa 2012. Kappale nauhoitettiin kesällä 2011 Gerbyssä, Vaasassa. Kappale on sittemmin yltänyt muun muassa Suomen virallisen singlelistan sijalle seitsemän, sekä Suomen Spotify-käyttäjien toiseksi kuunnelluimmaksi kotimaiseksi kappaleeksi.
Yön Poltteen toinen single "Rakkauden ratapiha" sai ensisoittonsa YleX:llä 15. huhtikuuta 2013. Kappale nauhoitettiin Kuningas Pähkinän ja Setä Tamun osalta Vaasassa, Stigin osuudet nauhoitettiin Helsingissä. Kappaleen virallinen julkaisupäivä oli 19. huhtikuuta 2013.