Narrimainen kirjankeräilijä

Narrimainen kirjankeräilijä (; ; ”Oppimatonta ja paljon kirjoja ostavaa vastaan”) on Lukianoksen kirjoittama satiiri, joka arvostelee oppimatonta henkilöä, joka keräilee kirjoja mutta ei hyödy niistä lainkaan sivistyäkseen.
Historia.
Lukianos eli ja kirjoitti 100-luvulla. Hänet tunnetaan lukuisista satiireistaan. Satiirissa "Narrimainen kirjankeräilijä" Lukianoksen hyökkäyksen kohteena on joku nimeltä mainitsematon syyrialainen eli Lukianoksen maanmies, joka on ollut selvästi Lukianoksen yleisön tuntema. Tämä tunnettiin selvästi siitä, että keräili suuria määriä kirjoja. Arethas Kesarealaisen mukaan Lukianoksen hyökkäys olisi johtunut siitä, ettei kyseinen henkilö ollut suostunut lainaamaan kirjojaan Lukianokselle.
Lukianoksen teksti on tulkittu muun muassa niin, että se käsittelee kreikkalaisuuden sekä kreikkalaisen kulttuurin ja sivistyksen ("paideia") omaksumista. Lukianoksen voidaan nähdä esittäneen, että syyrialainen, kuten Lukianos itsekin, oli sivistykseltään kreikkalainen ja näin ei-barbaari vasta todella omaksuttuaan ja sisäistettyään "paideian", joka ilmeni muun muassa kirjallisena oppineisuutena.
Sisältö.
Lukianoksen teos on muodoltaan "diatribe" eli keskusteleva puhe. Sen teksti on jaettu myöhemmin 30 lyhyeen lukuun tai jakeeseen.
Lukianoksen esitys on suunnattu jotakin tiettyä rikasta mutta oppimatonta henkilö vastaan, joka keräilee itselleen paljon kirjoja. Lukianos arvostelee tätä voimakkaasti siitä, että tämä on todellisuudessa hyvin oppimaton ja sivistymätön, mutta kokoaa silti suurta kirjastoa ja esiintyy aina kirja kädessään saadakseen itselleen oppineen maineen. Lukianoksen mukaan kyseinen henkilö ei kuitenkaan ymmärrä mitään siitä, mitä lukee, eikä hänen itse asiassa nähdä useinkaan edes lukevan kirjojaan. Kyseinen kirjojen keräilijä ei osaa myöskään erottaa huonokuntoista, vanhaa roskakirjaa hyödyllisestä vanhasta kirjasta, vaan ostaa vanhoja kirjoja vain niiden iän vuoksi. Jos pelkkä lukuisien kirjojen omistaminen tekisi omistajansa oppineeksi, silloin myös kirjahyllyistä tulisi oppineita, koska ne kantavat kaikkia kyseisiä kirjoja. Kukaan ei ajattele, että esimerkiksi joku epämusikaalinen ihminen tulisi taitavaksi huilunsoittajaksi vain ostamalla jonkun kuuluisan huilunsoittajan soittimen, vaikka se olisi kalliskin.
Lukianos havainnoillistaa arvosteluaan kertomalla vertaukseksi useita esimerkkejä. Eräs mies halusi voittaa Delfoin Python kisoissa laulun ja lyyransoiton kilpailun. Hän pukeutui loistavaan kultaiseen pukuun ja myös hänen lyyransa oli kultainen. Kun hän ei kuitenkaan osannut sen enempää laulaa kuin soittaakaan, hänet naurettiin ja ajettiin ulos eikä häntä röyhkeän ulkoasunsa vuoksi säälitty lainkaan. Toinen esimerkki kertoo Orfeuksen lyyrasta, jota tyranni Pittakoksen poika Neanthos halusi soittaa. Hän houkutteli kuitenkin paikalle vain joukon koiria, jotka repivät hänet kuoliaaksi.
Lukianos muistuttaa, että vanhoista kirjoista voi oppia kaksi asiaa: taidon ilmaista itseään sekä taidon käyttäytyä oikein pyrkimällä parhaimpaan ja karttamalla huonoa. Jos ei kuitenkaan välitä kummastakaan, kirjoista ei ole mitään hyötyä. Lukianos huomauttaakin, ettei keräilijä osaa lainkaan keskustella kirjoistaan, ja elää lisäksi säädytöntä elämää:
Lopuksi Lukianos syyttää kirjojen keräilijää siitä, että tämä pyrkii vain tekemään vaikutuksen paikalliseen kuninkaaseen, joka pitää arvossa oppineisuutta ja sivistystä. Lukianos kuitenkin huomauttaa, että jos kuningas on kuullut kirjojen keräilijän kirjaharrastuksesta, on tämä kuullut myös keräilijän öisistä rietasteluista nuorten ilopoikien kanssa. Lukianos pilkkaa keräilijää laajasti tämän sukupuolielämästä, jota pitää yhtä aikaa sekä huvittavana että häpeällisenä, ja kehottaa tätä olemaan sekaantumatta kirjoihin ja omistautumaan vain tälle toiselle harrastukselleen.