tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Luoteisalueen säännös

Luoteisalueen säännös (, virallisesti "An Ordinance for the Government of the Territory of the United States, North-West of the River Ohio") oli Yhdysvalloissa vuonna 1787 annettu säädös, jolla perustettiin niin sanottu Luoteisterritorio Ohio- ja Mississippi-jokien sekä Suurten järvien väliin jäävälle alueelle. Säädös loi pohjan myöhemmille territorioiden perustamisille Yhdysvalloissa. Sitä pidetään ennen nykyisen perustuslain säätämistä toimineen konfederaation kongressin merkittävimpänä saavutuksena.
Yhdysvaltojen itsenäistymisen jälkeen kolmentoista siirtokunnan länsipuolisten alueiden kohtalo oli epäselvä. Useat osavaltiot, muun muassa New York ja Virginia tekivät niihin kohdistuvia aluevaatimuksia. Itsenäisyyssodan päätyttyä vuonna 1783 alueet liitettiin Yhdysvaltoihin, ja niiden hallintoa koskenut kysymys piti ratkaista jotenkin. Ensimmäinen Luoteisaluetta koskenut laki hyväksyttiin konfederaation kongressissa vuonna 1784 Thomas Jeffersonin luonnoksen pohjalta. Laki jakoi seudun joukoksi itsehallintoalueita, jotka saivat luvan lähettää yhden edustajan konfederaation kongressiin sitä mukaa kun niiden väkiluku ylittäisi 20 000 sekä luvan hakea osavaltion statusta kun niiden väkiluku saavuttaisi pienimmän olemassaolevan osavaltion koon. Sitä täydennettiin 1785 toisella lailla, joka määräsi alueet edelleen jaettaviksi nelikulmionmuotoisiin kaupunkikuntiin. Tämä jälkimmäinen laki muodosti pohjan Yhdysvaltain maanjakopolitiikalle aina vuonna 1862 säädettyyn Homestead Actiin saakka.
Vuoden 1787 Luoteisalueen säännös korvasi vuoden 1784 lain. Sen mukaan jokaisen hallintoalueen kuvernöörin ja tuomareiden nimitys kuuluisi kongressille siihen saakka, kunnes alueen äänestäjien määrä ylittäisi 5 000, jolloin se voisi saada territorion aseman ja muodostaa oman edustuksellisen hallinnon. Luoteisterritorio voitaisiin jakaa kolmesta viiteen territorioon, jotka saavutettuaan 60 000 asukkaan rajan voisivat edelleen hakea osavaltion asemaa. Lisäksi säännös takasi Luoteisalueen asukkaille kansalaisoikeudet ja kielsi orjuuden kokonaan sen alueella. Luoteisalueen säännöksen suurin merkitys oli siinä, että se loi käytännön, jonka mukaisesti liittovaltion uudet alueet saivat mahdollisuuden päästä automaattisesti tasavertaiseen asemaan vanhojen osavaltioiden kanssa. Tätä periaatetta sovellettiin myöhemmin Yhdysvaltojen laajentuessa aina Tyynenmeren rannikolle saakka.
Luoteisterritorion alueista muodostettiin myöhemmin Ohion, Indianan, Illinoisin, Michiganin ja Wisconsinin osavaltiot, ja loput siitä yhdistettiin Mississippin länsipuolelle ulottuneeseen Minnesotan osavaltioon. Vuoden 1787 säännökseen sisältynyt orjuuden kieltäminen loi osaltaan pohjaa Yhdysvaltain myöhemmälle jakautumiselle niin sanottuihin vapaisiin ja orjavaltioihin, mikä puolestaan johti sisällissodan puhkeamiseen.
Vilnia

Vilnia (; ; tai "Wilejka") on pieni Liettuassa Neris-joen sivuhaara. Sen alkukohta on Vindžiūnain kylän lähellä, viisi kilometriä etelään Šumskasista, lähellä Valko-Venäjän rajaa. Vilnian pituus on 80 kilometriä ja sen valuma-alue kattaa 624 km2. Joki virtaa länttä kohti ja yhtyy Neris-jokeen Vilnassa, mille tämä sivujoki on antanut nimensä.
Lahinja

Lahinja on joki Sloveniassa. Lahinja saa alkunsa karstimaan lähteistä lähellä Knežinan, Belčji Vrhin ja Mali Nerajecin kyliä, 150 metrin korkeudessa. Lahinjan pituus on 34 kilometriä ja se yhdistyy Kolpaan Primostekin kunnassa, 130 metriä merenpinnan yläpuolella. Lahinja on Kolpan suurin sivujoki. Lahinjan valuma-alue on 360 neliökilometriä.
Eflornitiini

Eflornitiini (C6H12F2N2O2) on aminohappojohdannainen, jota käytetään lääkeaineena hoidettaessa hirsutismia ja unitautia.
Toimintamekanismi.
Eflornitiini syntetisoitiin alun perin syöpälääkkeeksi ja sillä on kasvainten kasvua estäviä ominaisuuksia. Eflornitiinin käyttö unitaudin hoidossa raportoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1980. Eflornitiinin vaikutus perustuu "Trypanosomia brucei" -loision solunjakautumisen estämiseen estämällä ornitiinidekarboksylaasin toimintaa. Inhibitio perustuu siihen, että eflornitiini alkyloi ornitiinidekarboksylaasin aktiivisen keskuksen katalyyttisesti tärkeän kysteiiniaminohapon. Ornitiinidekarboksylaasi katalysoi putreskiinin muodostumista ornitiinista ja putreskiinia tarvitaan solun jakautumisessa tarvittavien polyamiinien biosynteesiin. Eflornitiini tehoaa sekä "Trypanosoma brucei gambiense"- että "Trypanosoma brucei rhodesiense" -loisioihin. Eflornitiinia käytetään erityisesti melarsoprolille vastustuskykyisten kantojen aiheuttaman unitaudin hoidossa ja sitä voidaan käyttää yhdessä nifurtimoksin kanssa.
Eflornitiinin aiheuttamia sivuvaikutuksia voivat olla huonovointisuus, johon liittyy oksentelua ja ripulia, kuulon heikkeneminen ja luuydintoksisuus, joka voi aiheuttaa anemiaa, leukopeniaa ja trombosytonemiaa.
Higashi-Ōsaka

Higashi-Ōsaka (; ’Itä-Osaka’) on noin puolen miljoonan asukkaan kaupunki Osakan prefektuurissa Japanissa. Se sijaitsee nimensä mukaisesti aivan Osakan kaupungin itäpuolella. Länsiosistaan se liittyy saumattomasti Osakan kaupunkialueeseen, mutta idässä se nousee korkealle Ikomavuoren luonnonalueille ja rajautuu Naran prefektuuriin. Etelässä sen rajanaapurina on Osakan prefektuurin Yaon kaupunki ja pohjoisessa Daitōn kaupunki. Higashi-Ōsakan pinta-ala on 61,81 neliökilometriä ja siellä on 505 801 asukasta (vuonna 2014). Higashi-Ōsaka on nimetty yhdeksi Japanin ydinkaupungeista vuonna 2005.
Higashi-Ōsaka tunnetaan tavaranvalmistuksen ("monozukuri") kaupunkina. Siellä on Japanin kaupungeista neljänneksi eniten tehtaita Osakan, Nagoyan ja Kioton jälkeen (6 016 vuonna 2008), ja tehtaiden tiheys on merkittävistä teollisuuskaupungeista suurin. 99 prosenttia kaupungissa toimivista yrityksistä on pieniä tai keskisuuria, ja lukuisat pienet tavaranvalmistajayritykset muodostavatkin kaupungin talouden selkärangan. Tuotannon monipuolisuutta kuvaa tunnuslause "Nan demo tsukureru Higashi-Ōsaka" (, ’Higashi-Ōsakassa voidaan valmistaa mitä vain’). Higashi-Ōsaka on profiloitunut myös rugby-kaupungiksi, ja kaupungin maskotti Torai-kun onkin rugbynpelaaja.
Higashi-Ōsakaa palvelevat Osakan metron Chūō-linja, JR Nishi-Nihonin Katamachi-linja (Gakkentoshi-linja) ja Ōsaka-higashi-linja sekä Kintetsu-rautateiden Nara-linja, Osaka-linja ja Keihanna-linja.
M/S Ostend Spirit

M/S Ostend Spirit oli vuonna 1987 Saksassa valmistunut P&amp;O European Ferriesin autolautta. Se kulki ensin Doverin ja Calais'n väliä, ja loppuajan se kuljetti pari vuotta "Ostend Spirit" -nimisenä matkailijoita Englannin Ramsgatesta Belgian Oostendeen välisellä reitillä. Se vietiin Turkkiin romutettavaksi vuoden 2013 lopulla.
Valmistus.
Alus tilattiin Schichau Seebeckswerft AG:lta Bremerhavenista Saksasta. Sen köli laskettiin telakkanumerolla 94 ja alus laskettiin vesille 11. huhtikuuta 1987. Se luovutettiin 27. marraskuuta Doveriin Englantiin rekisteröidylle P&amp;O European Ferriesille.
Palvelus.
Alus lähti 28. marraskuuta 1987 Bremerhavenista Doveriin, jonne se saapui seuraavana päivänä. Alus aloitti 4. joulukuuta liikennöinnin Kanaalin yli Doverista Calaisiin. Tammikuussa alus jäi Wilton Feyenoordiin brittiläisen miehistön lakkoillessa ja se jatkoi liikennöintiä vasta 29. kesäkuuta. Alus liikennöi 20. kesäkuuta - 1. heinäkuuta 1990 Calaisin lakkojen vuoksi Doverista Zeebrüggeen.
Alus siirrettiin 10. maaliskuuta 1998 P&amp;O Stena Linelle, joka jatkoi liikennöintiä Doverista Calaisiin. Joulukuussa alus sai nimekseen "P&amp;OSL Calais". Alus siirtyi elokuussa 2002 P&amp;O Ferriesille, joka jatkoi liikennöintiä reitillä. Alus kastettiin 15. lokakuuta "PO Calaisiksi" ja edelleen helmikuussa 2003 "Pride of Calaisiksi".
Alus siirrettiin 16. helmikuuta 2007 Harland and Wolffin telakalla Belfastissa, mistä se poistui 18. helmikuuta aloittaen matkan Doveriin. Alus oli 25. joulukuuta 2007 - 16. tammikuuta 2008 A&amp;P Tynen telakalla Hebburnissa. "Pride of Calais" törmäsi 23. lokakuuta 2011 laituriin Calaisissa, jolloin sen keula vaurioitui. Alus kunnostettiin Doverissa. Alus siirrettiin 12. helmikuuta 2012 rahtiliikenteeseen Doverista Calaisiin, kunnes se siirrettiin telakalle lähteneen "Spirit of Britainin" tilalle henkilökuljetuksiin 31. maaliskuuta. Se palasi rahtiliikenteeseen 26. huhtikuuta ja se teki viimeisen matkansa reitillä 20. lokakuuta. Alus lähti 23. lokakuuta Doverista Tilburyyn huollettavaksi.
Alus vuokrattiin 18. joulukuuta 2012 Ramsgateen Englantiin rekisteröidylle Transeuropa Ferries NV:lle, joka kastoi Transeuropa Shipping Linesin operoiman aluksen "Ostend Spiritiksi". Se lähti seuraavana päivänä Tilburystä Ramsgateen ja edelleen vastaanottotestien päätyttyä Ostendeen. Se lähti 4. tammikuuta 2013 Antwerpeniin telakalle tarkastettavaksi, mistä se palasi Ostendeen 19. tammikuuta. Alus aloitti 1. helmikuuta liikennöinnin Ostendesta Ramsgateen.
Alus lähti 18. huhtikuuta Ramsgatesta Tilburyyn. Se myytiin turkkilaiselle romuttamolle lokakuussa ja se lähti 30. lokakuuta Tilburystä kohti Aliagaa. Alus ajettiin 13. marraskuuta Aliagassa maihin romutettavaksi.
Jääpallon alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut

Jääpallon alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut on Kansainvälisen jääpalloliiton järjestämä alle 17-vuotiaiden miesten maajoukkueiden kansainvälinen jääpalloturnaus. Ensimmäiset alle 17-vuotiaiden MM-kisat pelattiin 1975, ja alle 17-vuotiaat olivat alle 19-vuotiaiden jälkeen toinen juniori-ikäluokka, jolle jääpallon MM-kilpailut järjestettiin. Vuosien 1995 ja 1997 kilpailut pelattiin alle 18-vuotiaiden joukkueilla. 
Alle 17-vuotiaiden MM-turnaus pelataan vuosittain.
Ruotsi on kilpailuiden menestynein maa yhdeksällä maailmanmestaruudellaan. Venäjällä on kahdeksan mestaruutta ja Suomella kaksi. Neuvostoliitto voitti aikanaan kaksi mestaruutta.
Jääpallon alle 15-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut

Jääpallon alle 15-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut on Kansainvälisen jääpalloliiton järjestämä alle 15-vuotiaiden miesten maajoukkueiden kansainvälinen jääpalloturnaus. Turnaus järjestettiin ensimmäisen kerran 1994, ja kisat 1994–1988 pelattiin alle 16-vuotiaiden joukkueilla. Alle 15-vuotiaat ovat nuorin juniori-ikäluokka, joka kilpailee jääpallon maailmanmestaruudesta. Alle 15-vuotiaiden MM-kilpailut käydään joka toinen vuosi.
Kilpailuiden menestyneimmät maat ovat Ruotsi ja Venäjä, jotka ovat voittaneet neljä maailmanmestaruutta. Suomi on voittanut mestaruuden kahdesti.
Dombra

Dombra (kazakki: домбыра, dombyra) on pitkäkaulainen kazakstanilainen luuttua muistuttava kielisoitin. Se on hyvin samankaltainen komuzin ja dutarin kanssa pitkän kaulansa, kapean otelautansa ja pitkänmallisen runkonsa ansiosta. Se on suosittu soitin turkkilaisten kansojen keskuudessa muun muassa Kazakstanissa, Uzbekistanissa, Turkmenistanissa, Afganistanissa sekä Mongoliassa.
Sun City (albumi)

Sun City on vuonna 1985 ilmestynyt albumi, jonka julkaisi useista eri artisteista koostunut Artists United Against Apartheid -ryhmä. Steven Van Zandtin aloitteesta syntyneellä albumilla esiintyivät muun muassa Lou Reed, Bob Dylan, Bono, Bruce Springsteen, Ringo Starr ja Keith Richards. Levyllä lauloi myös suomalainen Michael Monroe. 
Tausta.
Albumi oli protesti Etelä-Afrikassa harjoitettua apartheid-politiikkaa vastaan. Nimensä se sai Sun Cityn lomakohteesta, joka oli Bophuthatswanan bantustaniin perustettu viihdekeskus. Paikassa toimi muun muassa kasino sekä yökerhoja ja kylpylöitä. Etelä-Afrikan rotuerottelupolitiikan vuoksi myös Sun City oli YK:n julistamassa kulttuuriboikotissa, mutta siitä huolimatta kaupungissa kävi esiintymässä useita länsimaisia artisteja kuten Frank Sinatra, Rod Stewart, Status Quo, Paul Anka ja Elton John.
Vastaanotto ja kaupallinen menestys.
Sun City nousi Yhdysvalloissa parhaimmillaan sijalle 31 Billboard 200-listalla. Kriitikoilta albumi sai kehuja, muun muassa amerikkalaiset pop- ja jazz-toimittajat valitsivat sen äänestyksessään vuoden 1985 viidenneksi parhaaksi levyksi. Rolling Stone -lehti listasi sen myöhemmin 1980-luvun parhaiden albumien joukossa sijalle 100.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
CD-version bonuskappale
Hot (Innan kappale)

Hot on romanialaisen laulaja-lauluntekijä Innan kappale hänen samannimiseltä studioalbumilta. Sen julkaisi Roton Records albumin ensimmäisenä singlenä 12. marraskuuta 2008. Sebastian Baracin, Radu Bolfean sekä Marcel Botezanin sanoittama ja tuottama kappale on ylätempoinen electro house-kappale trancemusiikin elementeillä. Sanoituksellisesti kappale kertoo tarinan siitä kuinka vahva yhteys voi olla kahden rakastajan välillä.
Kappale vastaanotettiin myönteisesti musiikkikriitikoiden keskuudessa, jotka kehuivat sen biittiä, yksinkertaisuutta sekä tehokkuutta. "Hot" oli kaupallinen menestys, sijoittuen virallisen singlelistan kärkeen Espanjassa sekä tanssilistan kärkeen Unkarissa, Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Kappale on päässyt kymmenen parhaan joukkoon Belgiassa, Tšekissä, Ranskassa, Alankomaissa ja Romaniassa. Kappaleelle on tehty myös kaksi eurooppalaisen klubiteeman omaavaa musiikkivideota, joista ensimmäinen julkaistiin 10. marraskuuta 2008. Inna on esittänyt kappaleen lukuisissa tapahtumissa ympäri Eurooppaa, kuten vuoden 2009 Eska Music Awardsissa, Legendario Ice Experiencessä, Loop Livessä, sekä Sopot Hit Festival-tapahtumassa Puolassa.
Marco Pichlmayer

Marco Pichlmayer (s. 27. heinäkuuta 1987) on itävaltalainen uransa lopettanut yhdistetyn hiihtäjä, joka edusti WSC Bad Mitterndorf -seuraa.
Nuorten MM-kilpailuissa Kranjissa vuonna 2006 Pichlmayer saavutti hopeaa joukkuekilpailussa. Tarvision nuorten MM-kilpailuissa 2007 hän oli kultaa voittaneessa Itävallan joukkueessa sekä saavutti hopeaa 10 kilometrin Gundersen-kilpailussa. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui 18:nneksi suurmäen kilpailussa.
Yhdistetyn maailmancupissa Pichlmayer kilpaili ensimmäisen kerran Lahdessa maaliskuussa 2006 sijoittuen 28:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Chaux-Neuvessa helmikuussa 2009 oltuaan kuudes. Se on myös hänen paras sijoituksensa henkilökohtaisissa kilpailuissa. Joukkuekilpailussa hän on sijoittunut kahdesti kolmanneksi.
Pichlmayer lopetti uransa yhdistetyn hiihtäjänä vuonna 2016.
Orleanssi

Orleanssi (ransk. "orléans") on alpakkakangasta, jossa loimi on kerrattua puuvillaa, kude hienoa villasta kehrättyä kampalankaa tai mohairia. Nimi johtuu Orléansin kaupungista. Kangas voi olla joko yksiväristä tai meleerattua.
Love (Innan kappale)

Love on romanialaisen laulaja-lauluntekijä Innann kappale. Sen sanoitti ja tuotti tanssimusiikkitrio Play &amp; Win. Se julkaistiin Innan ensimmäisen, Hot-studioalbumin toisena singlenä. Sen julkaisivat Roton ja Ultra Records digitaalisesti ladattavana lukuisissa Euroopan valtioissa sekä Yhdysvalloissa 22. heinäkuuta 2009. Britanniassa kappaleen singlejulkaisu tapahtui vasta 3. heinäkuuta 2011. "Love" on kuitenkin ollut saatavuudeltaan hyvin rajoitettu julkaisunsa jälkeen, sillä sitä on ollut saatavilla pääosin airplay-singlenä ja kokonainen virallinen single on julkaistu tähän mennessä vain Romaniassa, Espanjassa sekä Yhdysvalloissa. Monissa valtioissa, joissa kappale julkaistiin singlenä, käytetään Play &amp; Winin radioversiota virallisena singlenä. Kappaleen sanoitus kertoo siitä kuinka monimutkaisia tilanteita rakkaudessa voi tulla vastaan.
Kappale on tähän mennessä saavuttanut menestystä Tšekissä, Puolassa, Unkarissa ja Romaniassa, jossa siitä tuli artistin toinen peräkkäinen Top 20-hitti. Romaniassa ja Puolassa "Love" päihitti edellisen Hot-singlen listasijoitusten osalta. Alankomaissa se julkaistiin albumin kolmantena singlenä, kun kuultiin huhua että "10 Minutes" julkaistiin siellä albumin ensimmäisenä singlenä.
Sininaamamedestäjä

Sininaamamedestäjä ("Anthreptes reichenowi") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Sininaamamedestäjää tavataan Keniassa, Mosambikissa, Tansaniassa ja Zimbabwessa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, mutta sen kannan arvioidaan olevan vähenemässä ja koska sen populaation uskotaan olevan pieni.
Ikkelänjoki

Ikkelänjoki on Etelä-Pohjanmaalla Kauhajoen kaupungissa sijaitseva joki. Se saa alkunsa Kauhajoen itäosassa Ikkeläjärven kylässä sijaitsevasta Ikkeläjärvestä, ja laskee Kauhajokeen Aronkylän Ikkelänkylässä. Matkalla joki kulkee Sahankylän, Lamminmaan ja Lustilan kylien alueiden kautta.
Joki ja sen yläjuoksulla sijaitseva Ikkeläjärvi ovat luultavasti saaneet nimensä joen alajuoksulla sijaitsevasta Ikkelän talosta, joka on yksi Kauhajoen kantataloja. Ikkelän talon nimi puolestaan on selitetty mm. vanhan Pohjois-Satakunnan eräkulttuurin aikaiseksi siirtonimeksi Karkusta
Joessa on luontaisesti hyvä taimen- ja harjuskanta ja taimenkantaa joessa yritetään pitää yllä myös vuosittaisilla istutuksilla.
Ikkelänjokeen laskee useita pienempiä jokia ja puroja, joista tärkeimmät ovat Myllyluoma, Isoluoma, Hosiaisluoma, Haasioluoma, Männistönluoma ja Sotkanluoma joista kaksi ensimmäistä saa alkunsa Ison Koihnannevan Natura 2000-alueilta. Osassa näistä puroista on myös oma taimenkanta.
Joessa ja sen sivupuroissa esiintyy myös majavia, joiden nostattamista tulvista on aiheutunut vahinkoa jokivarsien talousmetsälle.
Miestä ei voi raiskata (elokuva)

Miestä ei voi raiskata ("Män kan inte våldtas") on Jörn Donnerin ohjaama suomalais-ruotsalainen draamaelokuva vuodelta 1978. Se perustuu Märta Tikkasen samannimiseen romaaniin.
Juoni.
Kirjastovirkailija ja 17-vuotiaan pojan yksinhuoltaja Eva lähtee juhlimaan 40-vuotissyntymäpäiväänsä työtoverinsa Agnetan kanssa. Muuan mies tanssittaa Evaa ahkerasti. Agneta poistuu kesken illan, ja Eva lähtee miehen asuntoon. Mies yrittää lähennellä, mutta Eva torjuu hänet. Lopulta mies raiskaa Evan.
Järkyttyneenä Eva raahautuu aamulla ulos asunnosta miehen vielä nukkuessa ja siistiytyy puiston vesipostin avulla. Toivuttuaan Eva alkaa jäljittää raiskaajaansa tummaan peruukkiin naamioituneena. Hän löytää miehen, joka osoittautuu mestariluokan keilailijaksi ja autokauppiaaksi. Miestä varjostaessaan Eva näkee myös tämän lapset ja tapaa tämän ex-vaimon, joka luonnehtii miestä maailman suurimmaksi paskaksi.
Eva pyytää neuvoja tutulta asianajaja Bertililtä, jonka kanssa hänellä on ollut suhde avioeronsa jälkeen. Bertilin kesämökillä Eva kyselee raiskausoikeudenkäynneistä. Mies kertoo voittaneensa juuri vastaavanlaisen tapauksen raiskaajamiehen asianajajana, koska ulkoisia väkivallan merkkejä ei löydetty. 
Eva löytää kesämökin kaapista sodanaikaisen Parabellum-pistoolin ja panoksia ja liftaa ne mukanaan kaupunkiin. Hän alkaa harjoitella ampumista kaatopaikalla ja jatkaa raiskaajansa varjostamista, kunnes mies itsekin huomaa hänet.
Lopulta Eva lähtee valeasussa miehen asunnolle, mutta ottaakin peruukkinsa pois ja päättää kohdata miehen kasvotusten. Eva pakottaa miehen aseella uhaten riisuutumaan, sitoo tämän sänkyyn ja jättää miehen tätä tapaamaan tulevan seurueen kummasteltavaksi.
Eva menee ilmoittautumaan poliisiasemalle ja väittää raiskanneensa miehen. ”Ei miestä voi raiskata”, nuori poliisi sanoo. Eva poistuu, heittää aseen ja peruukin veteen ja näyttää helpottuneelta.
Loimumedestäjä

Loimumedestäjä ("Anthreptes anchietae") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu. 
Levinneisyys.
Loimumedestäjää tavataan Angolassa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Malawissa, Mosambikissa, Tansaniassa ja Sambiassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Philipp Orter

Philipp Orter (s. 16. helmikuuta 1994) on itävaltalainen yhdistetyn hiihtäjä, joka edustaa SV-Villach -seuraa.
Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Liberecissä vuonna 2011 Orter saavutti kultaa parisprintissä Paul Gerstgraserin kanssa. Erzurumin nuorten MM-kilpailuissa 2012 hän oli kultaa voittaneessa Itävallan joukkueessa. Liberecin nuorten MM-kilpailuissa 2013 hän saavutti hopeaa Itävallan joukkueessa. Vuoden 2014 nuorten MM-kilpailuissa Val di Fiemmessä Orter voitti kultaa molemmissa henkilökohtaisissa kilpailuissa. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui normaalimäen Gundersen-kilpailussa 14:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sai joukkuepronssia sekä oli normaalimäen Gundersen-kilpailussa kahdeksas ja suurmäessä kahdestoista.
Yhdistetyn maailmancupissa Orter kilpaili ensimmäisen kerran Val di Fiemmessä helmikuussa 2012. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Seefeldissä tammikuussa 2014 oltuaan 24:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Kuusamossa marraskuussa 2014 oltuaan yhdeksäs. Parhaimmillaan hän on ollut kuudes Seefeldissä tammikuussa 2016.
Harmaakurkkumedestäjä

Harmaakurkkumedestäjä ("Anthreptes simplex") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Harmaakurkkumedestäjää tavataan Kaakkois-Aasiassa. Vaikka lajin kannankehitys on laskeva, ei sen uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tiilikurkkumedestäjä

Tiilikurkkumedestäjä ("Anthreptes rhodolaemus") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Tiilikurkkumedestäjää tavataan Indonesiassa, Malesiassa, Myanmarissa, Singaporessa ja Thaimaassa. Bruneista se on hävinnyt. Laji on pääasiassa harvinainen ja se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi, mutta ei uhanalaisemmaksi, koska se tulee toimeen myös luonnontilattomissa elinympäristöissä.
Thomas Kjelbotn

Thomas Kjelbotn (s. 26. kesäkuuta 1986 Harstad) on norjalainen yhdistetyn hiihtäjä, joka edustaa Park City Nordic Ski Club -seuraa.
Nuorten MM-kilpailuissa Kranjissa vuonna 2006 Kjelbotn saavutti pronssia joukkuekilpailussa.
Yhdistetyn maailmancupissa Kjelbotn kilpaili ensimmäisen kerran Trondheimissa joulukuussa 2008 sijoittuen toisessa osakilpailussa 26:nneksi. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Klingenthalissa helmikuussa 2012 oltuaan kymmenes. Parhaimmillaan hän on sijoittunut seitsemänneksi Tšaikovskissa tammikuussa 2014.
Hiirimedestäjä

Hiirimedestäjä ("Anthreptes gabonicus") on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Hiirimedestäjää tavataan Afrikan rannikolla Senegalista Angolaan ulottuvalla alueella. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
James Otis

James Otis (5. helmikuuta 1725 West Barnstable, Massachusetts – 23. toukokuuta 1783 Andover, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen lakimies, poliittinen aktivisti ja agitaattori, joka edisti 1760-luvulla toiminnallaan Amerikan vallankumoukseen johtanutta kehitystä. Hän teki kuuluisaksi iskulauseen ”Ei verotusta ilman edustusta” ().
Otisin isä, James Otis vanhempi oli tunnettu vaikuttaja Massachusettsin brittiläisessä siirtokunnassa. Nuorempi Otis opiskeli lakia Harvardissa, valmistui asianajajaksi vuonna 1748 ja perusti lakitoimiston Plymouthiin, josta siirtyi 1750 Bostoniin. Kuuluisaksi Otis tuli vuonna 1761, jolloin hän kyseenalaisti brittiläisten tulliviranomaisten oikeuden tunkeutua ihmisten koteihin etsimään salakuljetettua tavaraa yleisluontoisten etsintälupien ("writs of assistance") nojalla, joissa ei mainittu epäilyn kohdetta tai etsittäviä tavaroita. Esiintyessään siirtokunnan korkeimman oikeuden edessä Bostonissa hän julisti, että kansalaisoikeudet perustuivat luonnonoikeuksiin, ja että kansalaisoikeuksia rikkovat etsintäluvat olivat näin ollen mitättömiä, vaikka niillä olisi ollutkin Ison-Britannian parlamentin hyväksyntä. Hän vetosi myös brittiläiseen valtiosääntöön. Etsintälupakiistan kautta hän nosti esiin periaatteellisen kysymyksen siitä, oliko parlamentilla ylipäätään oikeutta säätää lakeja siirtokuntalaisille, joilla ei ollut edustusta parlamentissa. Otis teki tässä yhteydessä kuuluisiksi ne argumentit, joita siirtokuntien oikeuksien puolustajat myöhemmin innokkaasti käyttivät. Tällöin hän tiettävästi myös sanoi ensi kerran, että ”verotus ilman edustusta on tyranniaa”. John Adamsin mukaan Otisin esiintyminen loi pohjan siirtokuntalaisten epäluottamukselle emämaataan kohtaan.
Otis valittiin toukokuussa 1761 Massachusettsin siirtokunnan lainsäädäntökokoukseen ("General Court"), ja hänet uudelleenvalittiin melkein joka vuosi. Vuonna 1766 hänet valittiin puhemieheksi, mutta siirtokunnan brittiläinen kuvernööri kumosi valinnan. Otis ryhtyi myös pamflettikirjailijaksi. Hänen ensimmäinen julkaisunsa oli Massachusettsin edustajainhuoneen toimia puolustanut "A Vindication of the Conduct of the House of Representatives of the Province of Massachusetts Bay "(1762). Toinen merkittävä teos oli "The Rights of the British Colonies Asserted and Proved" (1764). Otis tuli laajalti tunnetuksi Pohjois-Amerikan siirtokuntalaisten oikeuksien puolustajana ja hän laati asiakirjoja, joita lähetettiin toisiin siirtokuntiin ja parlamentille asti. Vuonna 1765 hänet valittiin Massachusettsin edustajana vuoden 1765 leimaverolakia vastustaneeseen New Yorkin leimaverokongressiin, jossa hän oli merkittävässä roolissa ja osallistui parlamentille lähetetyn adressin laatimiseen.
Myöhemmin Otisin mielenterveys alkoi horjua. Hänen saatuaan vuonna 1769 säiläniskun päähänsä erään brittiviranomaisen kanssa syntyneessä käsikähmässä hänet todettiin hulluksi, joskin hänellä oli vielä myöhemmin kirkkaitakin hetkiä. Otis kuoli salamaniskuun vuonna 1783.
Paul Goalabre

Paul Goalabre (s. 26. syyskuuta 1991) on ranskalainen maastohiihtäjä, joka edustaa Ski Club Queyras -seuraa. 
Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Val di Fiemmessä vuonna 2014 Goalabre saavutti hopeaa vapaan hiihtotavan sprintissä. Maastohiihdon maailmancupissa Goalabre kilpaili ensimmäisen kerran Tour de Skihin kuuluneessa Oberhofin 4 kilometrin vapaan hiihtotavan prologissa joulukuussa 2012. Tammikuussa 2013 hän sijoittui myöskin kiertueeseen kuuluneessa Val Müstairin vapaan hiihtotavan sprintissä 28:nneksi. Yksittäisessä maailmancupin kilpailussa Goalabre sijoittui pisteille ensimmäisen kerran Szklarska Porębassa tammikuussa 2014 oltuaan 30:s 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailussa. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 15:nneksi Rybinskin vapaan sprintissä tammikuussa 2015.
Roman Schaad

Roman Schaad (s. 30. heinäkuuta 1993) on sveitsiläinen maastohiihtäjä, joka edustaa Skiclub Drusberg -seuraa. 
Alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa Val di Fiemmessä vuonna 2014 Schaad saavutti pronssia vapaan hiihtotavan sprintissä. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä 24:nneksi.
Maastohiihdon maailmancupissa Schaad kilpaili ensimmäisen kerran Davosissa joulukuussa 2013 sijoittuen vapaan hiihtotavan sprintissä kymmenenneksi. Parhaimmillaan hän on sijoittunut yhdeksänneksi Toblachin vapaan hiihtotavan sprintissä helmikuussa 2014.
Rockwell OV-10 Bronco

North American Rockwell OV-10 Bronco on yhdysvaltalainen potkuriturbiinikäyttöinen sotilaslentokone. Kone kykenee tiedustelun ja maataistelutoiminnan ohella tulenjohtotehtäviin sekä panssarintorjuntaan ja taisteluun helikoptereita vastaan. Pienimuotoiset kuljetustehtävät olivat nekin mahdollisia toteuttaa, sillä konetyypin kuormakapasiteetti on noin 3 000 kg. OV-10 Broncon ensilento tapahtui 16. heinäkuuta 1965.
Yleisimmin saattoi tämä tyyppi käyttää aseistuksenaan maajoukkoja vastaan FFAR-raketteja sekä konekiväärejä, mutta edellisten ohella myös AIM-9 Sidewinder -ilmataisteluohjuksia ja konetykkejä.
Koneen kaksi Garrett AiResearch -potkuriturbiinia tuottivat kumpikin 715 hevosvoiman tehon. Niiden turvin kone saavutti 452 km/h huippunopeuden, 8 778 m lakikorkeuden ja noin 930 km toimintamatkan.
Tuotannossa kone oli 1966 – 1986, jona aikana valmistui arviolta 360 kappaletta. Alatyypit eli kehitysversiot olivat A—D. OV-10 Bronco osallistui Vietnamin sotaan. Palveluskäyttö alkoi tällä konetyypillä elokuussa 1967. OV-10 Bronco on sittemmin poistettu aktiivikäytöstä, Yhdysvalloissa vuonna 1995. Sen käyttäjiä ovat olleet Yhdysvaltain ilmavoimat, merijalkaväki ja laivasto. Lisäksi joillakin Natomailla oli lentokoneita, Euroopassa Saksalla. Konetyypistä on tiettävästi olemassa päivitetty G-versio. Sitä käytettäneen edelleen lähinnä terrorismin vastaisessa sodassa.
Sixtynine 69

Sixtynine 69 tai 69 – Sixtynine on Jörn Donnerin ohjaama suomalais-ruotsalainen elokuva vuodelta 1969.
Käsikirjoituksen alkulauseessa Jörn Donner perusteli itse elokuvan nimivalintaa: "Tämä elokuva kertoo suhteista, avioliitosta ja koirasta. Elokuvan suhteet ovat ylösalaisin. Siksi sen nimi on 69. Se on kuudes elokuvani. Siksi sen nimi on 69. Se kuvataan vuonna 1969. Siksi sen nimi on 69. – – – Nimi "Sixtynine" tuntui – – – luonnolliselta, ei pornografisista syistä vaan siksi, että sovinnaisen avioliittomoraalin opit käännetään nurin."
Juoni.
Tuula elää avioliitossa, jonka osapuolet ovat niin vieraantuneet toisistaan etteivät edes tiedä toistensa harrastuksista. Tuulalla ei tunnu olevan käsitystä, että mies viettää illat huippuluokan jääkiekko-otteluiden erotuomarina. Tuula saa tämän selville osumalla miehensä tuomaroimaan otteluun. Samana iltana selviää, että mies tapailee naispuolista ralliajajaa. Kostoksi Tuula alkaa tapailla gynekologiaan, naimisissa olevaa miestä, muutenkin kuin vastaanotolla.
Wilhelm Granlund

Wilhelm Granlund (2. marraskuuta 1795 Koivulahti – 13. joulukuuta 1889 Hämeenlinna) oli suomalainen lääkäri.
Granlundin vanhemmat olivat sotarovasti Wilhelm Granlund vanhempi ja Klara Margareta Holstius. Hän opiskeli lääketiedettä Turussa, Uppsalassa ja Tukholmassa. Lääketieteen lisensiaatti hänestä tuli 1821. Granlund nimitettiin Hämeenlinnan piirilääkäriksi 1823, mitä tehtävää hän hoiti aina vuoteen 1879 asti. Oltuaan ulkomailla 1830-1832 valtion apurahan turvin Granlund väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi, väitöskirjan aiheena oli "De asphyxia congelatorum". Granlund julkaisi 1833 toisen väitöskirjan "De varioloidibus" sisätautiopin professorin virkaa varten, johon valittiin kuitenkin Immanuel Ilmoni. Granlundia pidettiin erittäin taitavana lääkärinä. Hän oli kuului Finska Läkaresällskapetin perustajiin 1835, seuran kunniajäseneksi hänet kutsuttiin 90-vuotiaana 1885. Professorin arvonimi Granlundille myönnettiin 1871.
Granlundin puoliso vuodesta 1841 oli Fredrika Wilhelmina Spåre (k. 1869), Harvialan kartanon omistajan Otto Reinhold Brusiinin leski.
Juvankoski (Tarvasjoki)

Juvankoski on koski Paimionjoessa Tarvasjoella Liedossa Varsinais-Suomessa. Se on yhdessä Paimiossa siitä alavirtaan sijaitsevien Askalankosken ja Juntolankosken kanssa yksi Paimionjoen alajuoksun kolmesta voimalaitoskäyttöön valjastetusta koskesta. Kaikki kolme pientä voimalaitosta omistaa Koskienergia ja niiden kunkin putouskorkeus on 14 metriä. Juvankosken nykyinen voimalaitos sai perustamisluvan vuonna 1916 ja on Paimionjoen voimalaitoksista vanhin. Voimalaitoksessa on kaksi koneistoa, teholtaan 1 MW ja 0,3 MW. Isomman koneiston vesi tulee padosta kallioon louhittua tunnelia pitkin, pienempään vesi johdetaan maan pinnalla kulkevalla putkella. 
Juntolankosken voimalaitos perustettiin 1920 ja Askalankosken 1938.
Naisenkuvia

Naisenkuvia on Jörn Donnerin ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1970. Elokuva on Donnerin itseironinen vastaus hänen 1960-luvun lopulla muun muassa elokuvilla "Mustaa valkoisella" ja "Sixtynine 69" aiheuttamiinsa seksikohuihin. Elokuvassa Donnerin esittämä pornoelokuvatuottaja palaa Yhdysvalloista Suomeen, jossa joutuu taas työskentelemään surkean pienillä budjeteilla ja amatöörimäisten työkumppaneiden kanssa. Elokuva herätti kohua näyttämällä muutaman sekunnin ajan kaukaa kuvattuna Donnerin erektiossa olevaa penistä.
"Naisenkuvia" oli Jörn Donnerin kolmas peräkkäinen elokuva, jossa hän itse näytteli miespääosan. Valtion elokuvatarkastamo myönsi elokuvalle täpärästi esitysluvan äänin 4–4 Donnerille edullisen kannan voittaessa. Äänin 7–1 "Naisenkuvia" määrättiin erittäin harvinaiseen 30 prosentin veroluokkaan ja leikattavaksi seksikohtausten osalta kuudesta kohdasta. Kolme tarkastamon kahdeksasta jäsenestä olisi kieltänyt elokuvan alle 18-vuotiailta. Donnerin valitettua tarkastamon päätöksestä vero aleni 10 prosenttiin ja leikkauksia määrättiin vain kahteen kohtaan yhteensä minuutin verran. Elokuvatarkastamon päätös herätti suurta huomiota, ja Donner itse hyödynsi kohua kirjoittamalla ja kokoamalla kirjan "Tapaus Naisenkuvia". Elokuvaa kuvattiin Helsingissä, Bromarvissa ja Kirkkonummella.
"Naisenkuvia" oli Suomen elokuvateattereissa 316 859 katsojallaan vuoden 1970 toiseksi katsotuin elokuva "Akselin ja Elinan" jälkeen. Elokuvan kuvaaja Heikki Katajisto voitti Jussi-palkinnon jaettuna elokuvan Anna kanssa.
Elokuva on julkaistu kolmesti VHS-kasettina vuosina 1992, 1994 ja 1995. Finnkino julkaisi elokuvan DVD:nä vuonna 2008. Elokuva on esitetty muutaman kerran televisiossa.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Esko Rautakorpi näkee "Naisenkuvissa" paljon puhetta, alastomia ihmisiä mutta kovin keskinkertaisen tarinan. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä.
Terceirandoggi

Terceirandoggi ("cão de fila da Terceira") on portugalilainen koirarotu, joka tunnetaan myös nimellä rabo torto - vapaasti käännettynä "korkkiruuvihäntä" ("rabo" = häntä, "torto" = kiertynyt, mutkainen). FCI ei ole tunnustanut sitä ja Portugalissa sen elvytys on paraikaa käynnissä.
Ulkomuoto.
Terceirandoggin on kuvailtu muistuttavan bullmastiffia, joskin olevan tätä lyhytraajaisempi. Se on keskikokoinen, "fila"-tyyppinen molossikoira, joka muistuttaa sukulaistaan são miguelinfilaa. Pää on leveä ja raskas. Korvat perinteisesti typistetään alkuperämaassa. Rodun tunnusomaisimpiin piirteisiin lukeutuu synnynnäisesti lyhyt, korkkiruuvimaisesti kiertyvä häntä. Karvapeite on lyhyt ja sileä; väriltään Eva-Maria Krämerin mukaan joko fawn tai keltainen, ja siinä tulee olla vaalea maski - Desmon Morriksen mukaan vastaavasti fawn, keltainen, oranssi tai valkoinen keltaisin tai punaruskein merkein. Keskimääräinen säkäkorkeus on noin 55 cm tai noin 58 cm ja paino 54 kg.
Luonne ja käyttäytyminen.
Rotua käytetään talojen vahtikoirana.
Alkuperä.
Rotu on kotoisin Azoreilla sijaitsevalta Terceiran saarelta, ja polveutunee alentejonkoirasta. Se on mitä todennäköisimmin sukua myös naapurisaaren são miguelinfilalle. 1900-luvun puolivälissä hallitus oli mukana rahoittamassa sen jalostusohjelmaa, joka sittemmin epäonnistui. Vuonna 1970 sen katsottiin käytännössä kuolleen sukupuuttoon, mutta jäljellä oli kuitenkin joitain yksilöitä, joiden avulla saatiin käynnistettyä nykyinen elvytystyö.
Roeselarenkarjakoira

Roeselarenkarjakoira (, ) oli belgialainen koirarotu, joka rekisteröidään nykyisin virallisesti bouvieriksi.
Ulkomuoto.
Roeselarenkarjakoira oli poikkeuksellisen kookas karjakoira, jonka 83 senttimetrin maksimisäkäkorkeus vastasi korkeimpien molossikoirien mittoja. Se painoi 60 kg ja oli väriltään aina musta. Karvapeite oli karkea.
Luonne ja käyttäytyminen.
Roeselarenkarjakoira suhtautui vieraisiin pidättyväisesti, mutta oli perhettään kohtaan lempeä ja luotettava. Sen omistajan tuli olla kokenut koiraihminen, joka kykeni kouluttamaan tavallista haastavampiakin rotuja.
Alkuperä.
Rotu on saanut nimensä Länsi-Flanderissa sijaitsevan Roeselaren alueen mukaan, ja sen alkuperä on keskiajalla. Sitä pidetään bouvierin, ardennienkarjakoiran ja suursnautserin kantamuotona. Se tunnettiin omana rotunaan 1900-luvulle asti, mutta on nykyisin virallisesti sulautunut yhdeksi roduksi bouvierin kanssa, joten käytännössä se on rotuna kuollut sukupuuttoon.
Jäähyväiset

Jäähyväiset ("Avskedet") on Tuija-Maija Niskasen ohjaama ruotsalais-suomalainen draamaelokuva, joka valmistui 1981 ja sai ensi-iltansa 1982.
Elokuva perustuu teatterinjohtaja Vivica Bandlerin omaan elämään perustuvaan alkuperäisaiheeseen. Siinä käsitellään vauraan pankinjohtajaperheen tyttären homoseksuaalisuuden ja taiteellisen kunnianhimon aiheuttamia konflikteja porvarillisen elämäntavan ja tyrannimaisen isän kanssa. Elokuvan armoton isähahmo perustuu Bandlerin isään Erik von Frenckelliin, ja elokuvassa näytetään ulkokuvia von Frenckellin kotitalosta Helsingin Eirassa.
Elokuvan leikkausvaihe aiheutti riitoja ohjaajan sekä tuottajatahoja edustaneiden Ingmar Bergmanin ja Jörn Donnerin välillä. Vivica Bandler vaati nimensä poistamista alkuteksteistä, koska lopputulos ei hänen mielestään enää vastannut Eija-Elina Bergholmin ja hänen yhteistyönä syntynyttä käsikirjoitusta.
Valmistumisaikanaan hyvin feministisenä pidetty elokuva sai suomalaisilta kriitikoilta varauksellisen myönteisiä arvioita ja herätti suomalaiselokuvaksi poikkeuksellisen suurta huomiota kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla.
Branchiero

Branchiero ("branchiero siciliano") on italialainen koirarotu, jota FCI ei ole tunnustanut.
Ulkomuoto.
Branchiero muistuttaa karjanajoon käytettyä sisilialaista "teurastajankoiraa". 
Alkuperä.
Rotu on kotoisin Sisiliasta, jossa sitä tavataan nykyisin vain harvoilla yksittäisillä alueilla. Se on sukua cane corsolle, ja jotkut pitävät sitä lähinnä tämän paikallisvariaationa.
Aikalanjärvi

Aikalanjärvi eli Uuronjärvi on Päntäneen kylän ja Uuronkylän rajamaastoissa Kauhajoella sijaitseva järvi. Se on kooltaan 9,2 hehtaaria ja rantaviivaa järvellä on kaikkiaan 1,7 kilometriä. Järvi kuuluu Uuronluoman valuma-alueeseen ja sen päävesistönä on Lapväärtinjoki. Aikalanjärvi kuuluu kansainväliseen Project Aqua-suojeluohjelmaan, minkä lisäksi se on yksi Natura 2000-alueista.
Aikalajärven alueella on myös retkeily- ja leirintämahdollisuuksia. Alueella sijaitsee leirintäalue teltoille ja asuntovaunuille sekä mökkimajoitusta. Järven lähistöllä on myös maauimala.
Angelan sota

Angelan sota ("Angelas krig") on Eija-Elina Bergholmin käsikirjoittama ja ohjaama suomalais-saksalainen draamaelokuva, joka sai ensi-iltansa 1984. 
Elokuva perustuu Jörn Donnerin romaaniin, ja Donner toimi myös elokuvan tuottajana. Romaani "Angelas krig" ilmestyi 1976 suomeksi nimellä "Angela", mutta elokuvan myötä siitä otettiin uusintapainos nimellä "Angelan sota".
"Angelan sota" sai maailmanensi-iltansa Venetsian elokuvajuhlien kilpailusarjassa 4.9.1984.
Elokuvassa puhutaan kuutta kieltä: ruotsia, suomea, saksaa ja hieman myös ranskaa, latinaa ja englantia. Elokuva palkittiin parhaasta kuvauksesta Jussi-palkinnolla vuonna 1985.
Tabu (vuoden 1977 elokuva)

Tabu on Vilgot Sjömanin käsikirjoittama ja ohjaama ruotsalainen elokuva, joka sai ensi-iltansa 1977. Elokuva pyrkii kuvaamaan, tutkimaan ja valottamaan erilaisia seksuaalisia identiteettejä, muun muassa paljastelua, sadomasokismia, itsetyydytystä, fetisismiä, voyeurismiä, prostituutiota, transsukupuolisuutta sekä homo- ja biseksuaalisuutta.
Jörn Donnerin tuottama elokuva sai Suomen ensi-iltansa vasta kolmisen vuotta myöhemmin maaliskuussa 1980.
Vastaanotto.
"Helsingin Sanomien" Helena Ylänen kirjoitti "Tabun" olevan perin sekava ja osin itseään vastaan kääntyvä sekoilu transvestiittien, homoseksuaalien, sadomasokistien, itsensäpaljastajien ja lesbojen parissa: ”Sjöman pyörittää kuumaa perunaansa niin holtittomasti, ettei Tabussa ole lopulta mitään asiaa, korkeintaan epämääräinen salliva ilmapiiri. Lähinnä se päätyy todistamaan, että seksuaalisuus on sekavimmillaan yhtä pelkkää tyydyttämätöntä haluamista.”
Yön sylissä

Yön sylissä ("Hemåt i natten") on suomalais-ruotsalainen elokuva vuodelta 1977. Sen on käsikirjoittanut ja ohjannut suomenruotsalainen Jon Lindström oman novellinsa ”Harri” pohjalta. Elokuva oli vuonna 1948 syntyneen Lindströmin ensimmäinen pitkän elokuvan ohjaustyö, ja sen rooleissa nähdään muiden muassa Lars Hjelt, Gunvor Sandkvist, Stellan Skarsgård ja Gunnel Fred.
Tuotanto.
Elokuva kuvattiin värifilmille heinäkuussa 1976 Hangossa, ruotsinlaivalla, eri puolilla Tukholmaa sekä Nackassa ja Tukholman saaristossa. Elokuvan tuotti Jörn Donner ja kuvasi tanskalainen, sittemmin ohjaajana maailmankuuluksi tullut Bille August. 
Juoni.
Suomalainen Harri on työttömyytensä takia hakeutunut Ruotsiin, jossa työskentelee hitsaajana tukholmalaisella laivatelakalla. Unelmat eivät kuitenkaan ole toteutuneet, ja miehen avioliitto ruotsalaisnaisen kanssa on hajoamaisillaan. Kun muuan ryyppykaveri vihjailee Harrin vaimon uskottomuudesta, Harri iskee häntä puukolla ja lähtee sitten pakomatkalle takaisin Suomeen. Hän ei tiedä jäikö puukotettu henkiin vai ei ja on Suomessa koko ajan varpaillaan poliisien varalta. Hän piilottelee kesämökissä, kun poliisiauto ajaa paikalle ja Harri pakenee polkupyörällä. Hän yrittää uida pois saarelta, mutta hukkuu matkalla.
Esitykset ja vastaanotto.
Elokuva sai ensi-iltansa Hangossa 29. tammikuuta 1977. Ruotsin ensi-ilta oli 21. helmikuuta ja Suomessa varsinainen elokuvateatterikierros alkoi 25. helmikuuta 1977 Turusta. Elokuvaa levitettiin Suomen teattereissa kolmena kopiona ja se jäi vuoden 1977 katsojatilaston häntäpäähän. Myöskään kriitikoissa "Yön sylissä" ei herättänyt suurta innostusta, vaan sitä pidettiin käsikirjoitukseltaan heikkona ja aiheen käsittelyltään ohuena. Erityisesti ruotsalaiskriitikot suhtautuivat kielteisesti ja totesivat muun muassa elokuvan vahvistavan ruotsalaisten käsityksiä suomalaisista väkivaltaisina alkoholinkäyttäjinä. Elokuvaa pidettiin kuitenkin lupaavana alkuna Lindströmin tulevalle uralle.
YLE FST esitti elokuvan televisiossa 1990. "Iltalehti" esitteli sen tv-sivullaan lyhyesti: ”Törmäilyä ja törkeyksiä Jörn Donnerin ja Ruotsin Filmi-instituutin yhteistuotantona 70-luvulla.” Elokuvaa ei ole julkaistu videotallenteena. Huhtikuussa 2018 "Yön sylissä" esitettiin Turun Suomalaisen elokuvan festivaalin ohjelmistossa, samoin kuin Lindströmin toinen varhaiselokuva "Viimeinen kesä" (1984).
Maksamme velkaa

Maksamme velkaa oli vuonna 1985 ilmestynyt Apua! Orkesterin single. 
Kyseessä oli Juice Leskisen säveltämä ja sanoittama hyväntekeväisyyskappale, jolla kerättiin varoja Etiopian nälänhädän uhreille. Sen esikuvina toimivat vuonna 1984 ilmestynyt brittiläisen Band Aid -projektin single "Do They Know It's Christmas?" sekä amerikkalaisten artistien keväällä 1985 levyttämä "We Are the World".
Kappaleen soolo-osuudet laulavat (esiintymisjärjestyksessä) Heinäsirkka, Pate Mustajärvi, Tiina Tiikeri, Pave Maijanen, Tuula Amberla, Martti Syrjä, Ismo Alanko ja Neumann.
Single nousi Suomen virallisen listan ensimmäiselle sijalle, myyden yhteensä yli 13 000 kappaletta, saavuttaen kultalevyrajan. Laulu on myöhemmin julkaistu myös useilla Poko Rekordsin kokoelmalevyillä. Levyn "Maksamme velkaa" levytti uudelleen vuonna 2005 Artistit Auttavat Aasiaa–2005 -niminen suomalaismuusikoista koostunut ryhmä. Tuotto luovutettiin Aasian tsunamiuhrien auttamiseksi.
Kappaleet.
A-puoli
B-puoli
Stigmaria

Stigmaria on joukko Lepidodendrales-lahkon liekomaisten kasvien juurifossiileja, joita on löydetty kivihiilikauden aikaisista kerrostumista. "Stigmariaa" pidettiin aikaisemmin omana sukunaan, mutta nykyisin se tarkoittaa useiden eri puiden juuria, kuten "Lepidodendronin" ja "Sigillarian".
Milavitsa

Milavitsa (, ) on Valko-Venäjän Minskistä kotoisin oleva, erityisesti naisten alusasuistaan ja uimapuvuistaan tunnettu tekstiilialan yritys ja tuotemerkki. Emoyhtiönsä mukaan Milavitsa on Venäjällä parhaiten tunnettu alusasubrändi, jonka pääkohderyhmä on 25–45-vuotiaat naiset. Tuotteiden keskeisimmäksi markkina-alueiksi kerrotaan Valko-Venäjä, Venäjä, Ukraina ja muut IVY-maat. 
Historia.
Yritys pohjautuu ranskalaisten Tournen veljesten vuonna 1908 Minskiin perustamaan ompelutarvikeliikkeeseen. Vuonna 1925 perustettiin tuotantoyhteisö Spartacus, josta kehittyi kansallistamisen seurauksena Beloruska-tehdas. Se oli Neuvostoliiton ensimmäinen ompelutarvikeyhtiö. Vuonna 1932 tehdas nimettiin uudelleen bolševikkijohtaja Frunzen mukaan. Toisen maailmansodan jälkeisessä jälleenrakennusvaiheessa yhtiö suuntautui 1950 käsilaukkujen ja vaatteiden tuotantoon. Uudelleenkohdistuksen jälkeen yrityksestä kasvoi 1960-luvulla yksi Neuvostoliiton suurimmista naisten alusasuvalmistajista. Vuoden 1970 tienoilla yhtiöstä tuli minskiläisen ompeluteollisuusyhteisö Komsomolkan emoyhtiö. Vuonna 1991 yhtiö sai uuden nimen Milavitsa ja seuraavana vuonna yhtiömuoto vaihdettiin osakeyhtiöksi. 
Vuonna 2000 yhtiö organisoitiin uudelleen, ja tässä yhteydessä ulkomaalaisille omistajille (kuten Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankki (EBRD) siirtyi yhteensä 31 prosenttia yhtiön omistuksesta. Vuonna 2006 Silvano Fashon Group hankki 64 prosentin osuuden yrityksen osakkeista ja sai määräävän aseman. Vuonna 2008 emoyhtiön osakeosuus oli noussut jo 78 prosenttiin. Vuonna 2012 yhtiö raportoi sillä olevan kaikkiaan 555 omaa Milavitsa-myymälää kaikkiaan 21 eri maassa. Vuoden 2013 osavuosikatsauksessaan virolainen, Tallinnan pörssissä noteerattu AS Silvano Fashion Group-osakeyhtiö raportoi omistusosuutensa ZAO Milavitsasta olevan jo 81,12 prosenttia. Valko-Venäjän valtion kevyen teollisuuden konserni Bellegpromilla on yhtiöstä yhä vähemmistöosuus.
Mirna (Slovenia)

Mirna on joki Sloveniassa. Se saa alkunsa 735 metrin korkeudessa Velika Preskassa. Joen pituus on 44 kilometriä, ja se yhdistyy Savaan Dolenji Boštanjin kunnassa, 170 metriä merenpinnan yläpuolella. Mirnan valuma-alue on 294 neliökilometriä.
Slovenialainen maratonuimari ja Guinness World Records -ennätysmies Martin Strel oppi uimaan Mirnassa. Strel pitää halussaan Tonavan, Mississippin, Jangtsen ja Amazonin uintiennätyksiä.
Joen nimi tulee verbistä "nyrati" ’nousta maasta’. Tämän osoittavat monet keskiaikaiset kirjoitukset, joissa joen nimi sisältää kirjaimen "n", esimerkiksi "inter fluenta Nirine" vuodelta 1016.
Joen yläosasta on käytetty nimityksiä "Mirnščica" ja "Mirenščica". Sloveenin kielen asiantuntija Ivan Gregorčič ja maantieteilijä Maja Topole ovat kuitenkin pitäneet jälkimmäistä muotoa virheellisenä.
Ville Miettunen

Ville Miettunen (s. 31. lokakuuta 1992) on suomalainen uransa lopettanut freestylehiihtäjä, joka kilpaili kumparelaskussa ja parikumpareissa. Hänen seurojaan ovat olleet Ruka Slalom ja Avalanche Ski Club.
Miettunen voitti kumparelaskun nuorten maailmanmestaruuden Jyväskylässä 2011. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, Deer Valleyn MM-kilpailuissa 2011 hän oli kahdeksas sekä kumparelaskussa että parikumpareissa. Vossin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui parikumpareissa 16:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän keskeytti kumparelaskusuorituksensa.
Miettunen kilpaili maailmancupissa ensimmäisen kerran Suomulla joulukuussa 2009. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän sai oltuaan 19:s Åren kumparelaskussa maaliskuussa 2010. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan kuudes Åren parikumparekilpailussa maaliskuussa 2011. Parhaimmillaan hän on sijoittunut neljänneksi Val Saint Comen kumparelaskussa tammikuussa 2014.
Nykyään Miettunen on aktiivinen kestävyysurheilija ja vuorijuoksija. 
Miettunen on naimisissa maastohiihtäjä ja vuorijuoksija Susanna Saapungin kanssa.
Maksamme velkaa (vuoden 2005 kappale)

Maksamme velkaa on Artistit Auttavat Aasiaa–2005 -nimisen suomalaismuusikoista koostuneen ryhmän vuonna 2005 julkaisema single.
Singlen tuotto luovutettiin Suomen Punaiselle Ristille Aasian tsunamiuhrien auttamiseksi, mukaan lukien kappaleen säveltäneen ja sanoittaneen Juice Leskisen tekijänoikeuskorvaukset. Levyn myyntihinta oli kolme euroa. Single nousi Suomen virallisen singlelistan ykköseksi heti julkaisunsa jälkeen viikolla 5/2005.
"Maksamme velkaa" -kappaleen levytti alun perin Apua! Orkesteri vuonna 1985. Tuolloin singlen myynnistä kertyneet varat annettiin Etiopian nälänhädän uhrien hyväksi. Vuonna 1985 mukana olleista artisteista Martti Syrjä ja Juha Torvinen ovat ainoat, jotka esiintyvät myös vuoden 2005 versiolla.
Kansojen ystävyyden yliopisto

Kansojen ystävyyden yliopisto () on Moskovassa toimiva vuonna 1960 perustettu yliopisto. Vuonna 1961 se nimettiin uudelleen Patrice Lumumban mukaan hänen kuolemansa johdosta, mutta alkuperäinen nimi otettiin käyttöön jälleen 1992 Neuvostoliiton hajoamisen myötä. 
Yliopisto perustettiin kylmän sodan aikana ja sen alkuperäinen tarkoitus oli tarjota korkeakouluopetusta siirtomaaisäntien vallasta itsenäistyvistä kehitysmaista tuleville opiskelijoille. Kansojen ystävyyden yliopiston entisten opiskelijoiden joukossa on lukuisia valtionpäämiehiä eri puolilta maailmaa. Nykyään yliopistossa on noin 27 000 opiskelijaa kymmenessä eri tiedekunnassa.