Chilen sotilasjuntta

Chilen sotilasjuntta (11. syyskuuta 1973 – 11. maaliskuuta 1990) oli sotilaiden muodostama poliittinen elin, joka hallitsi Chileä vuoden 1973 sotilasvallankaappauksen jälkeen. Se asetti uuden presidentin ja hallituksen ja syrjäytti kongressin.
Aieman sosialistihallituksen tukijoita vainottiin, ja noin satatuhatta chileläistä lähti maanpakoon. 
Sotilasjuntta oli toimeenpaneva ja lakiasäätävä hallituksen haara 17. joulukuuta 1974 asti. Tämän jälkeen juntta toimi lakiasäätävänä elimenä vuoteen 1990, jolloin se lakkautettiin demokratian palatessa maahan.
Kaapattuaan vallan syyskuun 11. päivänä vuonna 1973 vallan kaapanneet upseerit julkaisivat perustuslain pöytäkirjan, joka Sotilasjuntta mitätöi perustuslain, lopetti parlamentaariset hallintoelimet kuten kongressin, kielsi kaiken poliittisen aktivismin ja erikseen vasemmistopuolueet, jotka olivat perustaneet Allenden johtaman Yhtenäiskoalition, ja määräsi maahan ankaran sensuurin ja ulkonaliikkumiskiellon.
Sotilasjuntassa puheenjohtajana toiminut kenraali Augusto Pinochet edusti maavoimia, Gustavo Leighin ilmavoimia, amiraali José Toribio Merino laivastoa ja kenraali César Mendoza järjestyspoliisia (Carabinerose). 
Kolme päivää kaappauksen jälkeen Augusto Pinochet nimitti itsensä presidentiksi ja esitteli hallituksen, joka koostui enimmäkseen sotilaista täydennettyinä muutamalla oikeistolaisella poliitikolla.
Juntta sai tukea eliitiltä ja merkittävältä osalta keskiluokkaa, jotka näkivät sotilasvallan välttämättömänä välivaiheena ennen paluuta vuonna 1970 alkanutta sosialistivaltaa edeltäneeseen tilanteeseen. Vuonna 1978 järjestetyssä kansanäänestyksessä sotilasjuntta sai 75 prosentin tuen hallintonsa jatkamiselle.
Sotilashallinnon politiikka kannusti vapaata yritäjyyttä mutta aiheutti työttömyyttä, reaalipalkkojen laskua, mistä seurasi keskiluokan elintason lasku. Kehittyvä kansainvälinen talouskriisi vaikeutti tilannetta. Vuonna 1981 säädettiin uusi perustuslaki ja Pinochetin presidenttikautta pidennettiin kahdeksalla vuodella tiukasti valvotun kansanäänestyksen jälkeen vuonna 1980. Asiakirjaan sisältyi erityisiä määräyksiä siirtymisestä siviilihallitukseen saman kahdeksan vuoden aikana ja määrättiin kansanäänestyksen järjestämisestä vuonna 1988 siitä, pitäisikö hallitsevan juntan presidentin jatkaa virassaan.
Vuonna 1983 puhkesi laajoja mielenosoituksia, ja oppositiopuolueet, joista suurin oli kristillisdemokraattinen puolue, muodostivat uuden keskustavasemmistolaisen koalition. Myös roomalaiskatolinen kirkko alkoi avoimesti tukea oppositiota. Elokuussa 1984 yksitoista oikeisto- ja keskustapuoluetta allekirjoitti Santiagon arkkipiispa Raúl Silva Henríquezin laatiman sopimuksen, jossa vaadittiin vaalien järjestämistä ennen vuotta 1989. Lisäpaineita tuli Yhdysvalloista ja muista maista, jotka olivat tukeneet Chileä taloudellisesti, mutta osoittivat nyt kärsimättömyyden merkkejä Pinochetin hallintoa, varsinkin kun samaan aikaan useat tahot raportoivat hänen hallintoonsa liittyvistä ihmisoikeusloukkauksista.
Sotilasjuntan aikana kuoli tai katosi noin 3 000 hallinnon vastustajaa. Juntan aikaisia ihmisoikeusrikkomuksia alettiin käsitellä oikeudessa vasta 2000-luvulla. Vuonna 2025 Pinochetin perilliset määrättiin palauttamaan valtiolle 16 miljoonaa dollaria kavallettuja varoja.