Kana

Kana eli kesykana ("Gallus gallus domesticus") on kanalintujen lahkoon kuuluva kesytetty lintu, joka polveutuu aasialaisesta punaviidakkokanasta ("Gallus gallus"). 
Kesykana on maailman yleisin lintu, sillä tarhattuja kanoja elää maailmassa yli 30 miljardia yksilöä. Ihminen käyttää kanan munia ja lihaa ravinnoksi ja jotkut pitävät kanoja myös lemmikkeinä. 
Kananmunien hyödyntäminen suomalaisessa ruokataloudessa yleistyi 1800-luvun lopulta alkaen. Sähkövalo mahdollisti kananmunien ympärivuotisen tuotannon ja kanat tulivat taloudellisesti merkittäviksi 1900-luvulla alkaneen jalostuksen ja keinohaudonnan ansioista. Kesykana ei osaa useinkaan hautoa muniaan.
Koiraspuolista kanaa kutsutaan kukoksi ja lihantuotantoon jalostettuja kanoja broilereiksi.
Keskivertokanan biologinen elinikä on kahdeksan vuotta. Yhdysvaltojen Alabamassa asustanut Matilda-niminen kana merkittiin maailman vanhimmaksi kanaksi Guinnessin Ennätyskirjaan vuonna 2004. Matilda oli tuolloin 14-vuotias. Vanhaa englantilaista näyttelyrotua edustanut Matilda oli hedelmätön ja kuoli 16-vuotiaana sydänkohtaukseen.
Rodut.
Kanoista on olemassa niin sanottuja maatiasrotuja sekä pidemmälle jalostettuja rotuja, joita käytetään joko munituskanoina tai lihantuotantoon. On myös kukkotappeluissa käytettäviä taistelurotuja sekä ulkonäön perusteella jalostettuja niin sanottuja koristekanarotuja, joihin kuuluu esimerkiksi silkkikana. 
Maatiaisrodut.
Kesykanat jaetaan paikallisesti kehittyneitä niin sanottuja maatiaisrotuja edustaviin maatiaisiin ja tehotuotantoon jalostettuja rotuja edustaviin yhdistelmä- eli hybridirotuihin. 
Maatiaiskanat ovat niin sanottuja alkuperäisrotuja, mikä tarkoittaa Suomessa ennen 1900-lukua Suomeen tuotuja, paikallisiin olosuhteisiin sopeutuneita kanakantoja. Suomalaiset maatiaiskanat ovat erään lähteen mukaan kylmänkestäviä ja niillä on lisäksi erinomainen kyky etsiä itselleen ravintoa. Ne pystyvät munimaan ilman teollista rehua ja ovat hyviä lentämään, terveitä ja pitkäikäisiä. Maatiaiskana saattaa elää jopa viisitoista vuotta, mutta ei välttämättä muni enää vanhoilla päivillään. 
Suomalainen maatiaiskana on kuulunut Suomen uhanalaisimpiin kotieläinrotuihin, minkä vuoksi 2000-luvun alussa perustettiin Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskuksen alainen maatiaiskanan säilytysohjelma.
Pitkälle jalostetut rodut.
Tehotuotantoon jalostetut kanat on jalostettu joko lihan- tai munantuotantoa varten. Liharotuiset broilerkanat on jalostettu vaalealihaisiksi, suurikokoisiski ja nopeakasvuiksi. Munantuotantoa varten jalostetut rodut munivat paljon enemmän kuin maatiaskanat, mutta pysyvät terveenä yleensä vain noin 5–7 vuotta, koska niiden ei anneta pitää luontaisia munintataukoja. Nykyiset munituskanat ovat useimmiten valkoisen leghorn -rodun linjaristeytyksiä eli hybridejä, jotka tuottavat valkoisia munia, mutta myös ruskeita munia munivia hybridejä on markkinoilla. 
Tehotuotantoon jalostetut kanarodut lajitellaan kevyisiin munijarotuihin, keskiraskaisiin yhdistelmärotuihin ja raskaisiin lihantuottajarotuihin. Ennen vuotta 1850 olemassa olleita kanarotuja kutsutaan vanhoiksi roduiksi erotukseksi 1800-luvun jälkipuoliskon kukoistuskautena syntyneisiin hybridi- eli yhdistelmärotuihin. Vanhoihin rotuihin kuuluvat muun muassa kochin, malay, java, leghorn, plymouth rock, australorp ja new hampshire. Myöhemmät rodut ovat pääosin vanhojen rotujen risteytyksiä. American Poultry Associationin (APA:n) mukaan standardisoituja rotuja oli vuonna 1983 yhteensä 370, joista yli puolet on bantam-rotuja, isompien rotujen kääpiömuunnoksia. .
Kanan historia.
Kesykanat polveutuvat Kaakkois-Aasian viidakkokanoista, joista punaviidakkokana ("Gallus gallus"), srilankanviidakkokana ("Gallus lafayettii"), harmaaviidakkokana ("Gallus sonneratii") ja viherviidakkokana ("Gallus varius") ovat yhä olemassa. Nykyiset kesykanat ovat edellisistä lähimpänä punaviidakkokanaa. Kesykanan ja viherviidakkokanan koirasjälkeläiset (Bekisar) ovat pelkästään suvunjatkamiskykyisiä.
Ihminen on jalostanut kesykanaa aikojen saatossa hyvin paljon kookkaammaksi.
Nykyisin uskotaan, että kanoja kesytettiin aluksi rituaalikäyttöön kuten ilmoittamaan uuden aamun koittamisesta. Myöhemmin niitä alettiin käyttää kukkotappeluissa ja ylhäisön ympäri maailmaa pitäminä lemmikkieläiminä. Kanoja alettiin käyttää myös uskonnollisiin tarkoituksiin, kun tarvittiin suuria määriä lintuja uhrattavaksi tai ennustamista varten. Esimerkiksi roomalaiselle Mercurius-jumalalle oli tapana uhrata suuria määriä kukkoja. Ravinnon lähteenä kanoja alettiin käyttää vasta myöhemmin. 
Ensimmäiset ihmisten ja kanojen yhteiselosta vakuuttavasti kertoneet löydökset olivat hautoihin aseteltuja kokonaisten kanojen jäännöksiä. Myös Mesopotanian ja Länsi-Euroopan palatseista löytyneet varhaisimmat arkeologiset kanalöydöt olivat kokonaisena säilyneitä luurankoja, joissa ei ollut havaittavissa jälkiä syömisestä. Esimerkiksi Julius Caesar kirjoitti kirjassaan Gallian sota, etteivät britit pitäneet kanojen, hanhien tai jänisten syömistä sopivana. Britanniassa ja Italiassa kesti 700–800 vuotta, ennen kuin alettiin syödä kananlihaa.
Pronssikauden ihmisillä oli tapana uhrata nuoria kanoja ihmisen kuollessa ja laittaa niitä ihmisen hautaan sikojen, koirien ja nautojen kanssa. Nämä saattoivat toimia niin sanottuina psykopompoksina, joiden tehtävänä oli ohjata ihmisen sielu tuonpuoleiseen. Myöhäisellä rautakaudella tehtiin jopa eksoottisina pidettyjen kanojen kuvilla koristeltuja kolikoita.
Arkeologit päättelivät vuonna 2022 arkeologisia löytöjä koskevien tutkimusten perusteella, että ihminen alkoi tarhata kanoja vasta noin 3200-3700 vuotta sitten. Kana kesyyntyi todennäköisesti kaakkois-aasialaisesta punaviidakkokanasta riisin ja hirssin viljelyn yleistyessä neoliittisella kaudella. Viidakkokana hyötyi maataloudesta, koska sille löytyi entistä paremmin ravintoa etenkin kaskimailta ja kesantopelloilta. Myös sika- ja karjatalous tuottivat kanojen ravinnokseen hyödyntämiä selkärangattomia eläimiä. Keski-Eurooppaan kanoja tuotiin ensimmäisen kerran noin 2500 vuotta ja Pohjois-Eurooppaan 1000 vuotta sitten. Kanojen tarhaus ja hyödyntäminen yleistyi Manner-Euroopassa myöhäisellä rautakaudella.
Rooman valtakunnan laajeneminen levitti tapaa käyttää kanaa ja kananmunia ihmisravinnoksi. Esimerkiksi brittiläisessä Fishbournen palatsissa syötiin ensimmäisellä vuosisadalla kokonaiset 1970-1920 paunaa kanaa päivässä. Muualla Britanniassa ei kuitenkaan tavattu syödä kanaa ennen 1200-lukua ja silloinkin vain roomalaistuneen kaupunkiväestön keskuudessa. 
Vuonna 500 eaa. persialaiset toivat sotasaaliinaan taistelukukkoja kotimaahansa. Persiasta kana levisi Turkkiin ja Egyptiin. Kananpito oli levinnyt Eurooppaan Kreikan ja eteläisen Venäjän kautta Vuoden 100 jaa. tienoilla. Kanankasvatus lisääntyi voimakkaasti Rooman valtakunnan aikoihin. Vanhojen käyttömuotojen lisäksi myös kananlihan syöminen yleistyi, kanojen avulla alettiin myös ennustaa ja niihin liitettiin erilaisia uskomuksia. Suomeen kana tuli rautakaudella 300 eaa. – 1300 jaa. Kanoja kasvatettiin aluksi kartanoissa, mistä ne alkoivat levitä talonpoikaisväestön keskuuteen vasta 1800-luvun lopulla.
Useimmat kanarodut on jalostettu 1800-luvulla, mutta teollisen mittakaavan kanankasvatus kanoja alkoi vasta 1900-luvun puolella. Koneellinen haudonta mahdollisti suurien eläinmäärien tuottamisen, ja sukupuolilajittelu puolitti alkukasvatettavien poikasten lukumäärän. Kananmunien kysyntä kasvoi kansan opittua syömään niitä, joten tuotantoa tehostettiin. Lattiakanaloiden eläinmäärät kasvoivat, samaten lintujen sairaudet ja hoitajien työmäärä lisääntyivät. Sähkövalon yleistyminen mahdollisti kananmunien ympärivuotisen tuotannon.
Britanniassa 1950-luvulla kehitetyt häkkikanalat yleistyivät 1970-luvulla ja mahdollistivat tilojen eläinmäärien valtavan kasvun.
Laitilan vaakunassa on valkoinen kukko punaisessa kentässä. Laitilassa tuotetaan noin 30% kaikista Suomen kananmunista.
Ravinto.
Kanat ovat kaikkiruokaisia. Luonnossa ne syövät kasvien siemeniä, nuppuja ja ruohoa sekä matoja, toukkia, etanoita ja hyönteisiä. Tuotantokanoille syötetään määrällisesti eniten viljaa mutta myös esimerkiksi soijasta tai kalasta valmistettua valkuaisrehua. Kesykanan ruokavalio on muuttunut aikojen saatossa siten, että se sisältää aiempaa huomattavasti vähemmän valkuaista ja enemmän niin sanottuja C4 -kasveja. 
Suomen luonnossa kanat syövät nuppuja, siemeniä ja tuoretta ruohoa sekä maasta löytyviä matoja, hyönteisiä ja toukkia. Liian hiilihydraattipitoinen ruoka lihottaa kanoja. Maitotuotteita saa antaa vain hapatettuna. Avokado on kanoille myrkyllistä, eikä niille ei saa syöttää myöskään paljoa sokeria. Kanojen rehuun suositellaan lisättäväksi suolaa, mutta vain pieniä määriä. Kanoille voi syöttää myös esimerkiksi ohraa, vehnää, hernettä, juureksia ja jonkin verran kuivaheinää. Kanoille ei saa antaa liian kuitupitoista ruokaa, minkä vuoksi kauraa saa antaa vain maltillisia määriä. Paprikan ja raa'an sipulin syöttäminen heikentää puolestaan munien makua ja myös rypsi- tai pellavansiemenöljy saattavat aiheuttaa makuvirheitä. Kanoille on oltava pääsy hienon soran äärelle, koska ne sulattavat ruokansa lihaksikkaan kivipiiran avulla, jossa oleva sora jauhaa ruoan hienoksi.
Käyttäytyminen.
Mahdollisuudella viettää lajityypillistä elämää on suuri merkitys kanan hyvinvoinnin ja terveyden kannalta. Kanan lajityypillinen elämä koostuu matojen etsimisestä maata tonkimalla, maa-aineksessa kylpemisestä, ulkoilusta ja orrella lepäämisestä, naarailla myös munimisesta. Kukko tuo naaraspuolisille kanoille turvallisuuden tunnetta. Haudontavaiston omaava kana saattaa hautoa jopa viisi poikuetta vuodessa.
Kanoilla on tarve päästä nukkumaan korkealle oksalle, jonka kotitarvekanalassa korvaa orsi. Kanat pyrkivät munimaan hämärään pesään, ja ne ottavat hiekkakylpyjä irtonaisessa maa-aineksessa. Kanoilla on hyvin voimakas tarve nokkia ja kuopsutella maata. Kanat etsivät ruokaa ja tutkivat nokallaan onko ruoka syötäväksi kelpaavaa; nokan kärki on erityisen herkkä. Stressi ja tekemisen puute voivat aiheuttaa sen, että kana suuntaa nokkimiskäyttäytymisen lajitovereihinsa, esimerkiksi toisten kanojen höyheniin. Näin käy helposti silloin, jos kanalla ei ole mahdollisuutta tutkia ja kuopia vaikkapa kuivikkeita.
Kanat ovat sosiaalisia eläimiä, jotka pystyvät tunnistamaan joitain kymmeniä lajitovereitaan. Kanojen käyttäytymiseen on usein liitetty nokkimisjärjestys eli pyrkimys hierarkkiseen toimintaan. Tällainen käytös ei juuri tule ilmi pienissä parvissa ja väljissä olosuhteissa: kanoilla ei ole tarvetta kiistellä, kun niillä on riittävästi resursseja. Ne myös pyrkivät toimimaan laumassa niin, että ne tekevät asioita yhtä aikaa. Käsitys kanojen nokkimisjärjestyksestä on muodostettu tarkkailemalla kanoja, kun ne on laitettu ahtaisiin oloihin ja niillä on niukat resurssit, mikä johtaa korostetun aggressiiviseen käytökseen kanojen kesken. Jos kana joutuu elämään liian suuressa laumassa, kuten lattiakanalassa, kanat pyrkivät muodostamaan tuttujen yksilöiden välisiä pieniä alalaumoja. Siitä huolimatta lintujen hyvin suuri määrä aiheuttaa helposti konflikteja.
Jos kanoille annetaan mahdollisuus oppia, ne ovat nopeita oppimaan. Ne pystyvät suorittamaan paitsi yksinkertaisia myös monimutkaisia ja pitkäkestoisia tehtäviä. Kanoja voidaan virikkeellistää siinä missä koiriakin, ja ne voi saada oppimaan palkitsemiseen perustuvalla koulutuksella.
Kana tuotantoeläimenä.
Kanatalouden päätuote on munituskanaloissa kananmuna, broilertuotannossa liha. 
Munantuotanto.
Kana tarvitsee muniakseen 14-16 tuntia valoa päivässä. Muninta loppuu Ilman keinovaloa loka-marraskuulla, mitä seuraa sulkasato. Munintatauko kestää monta kuukautta, ellei kanalassa ei ole keinovaloa. 
Kotitarvekanalassa kukkoja voidaan pitää yksi noin kymmentä kanaa kohti hedelmöittämässä kanojen munat varsinkin, jos halutaan teettää poikasia omilla kanoilla. Munituskanaloissa ei ole yleensä kukkoja, eikä munia haudoteta, vaan lähes munintaikäiset nuoret kanat eli nuorikot hankitaan kasvattamoista. 
Hedelmöityneistä kananmunista kuoriutuu 21 vuorokauden haudonnan jälkeen untuvikkoja, joista on yhtä paljon kanoja ja kukkoja. Munantuottajiksi tarkoitetuista kananpoikasista lajitellaan ja hävitetään kukot yhden päivän ikäisinä. 
Alle kahden viikon ikäistä kanaa sanotaan untuvikoksi. Poikasvaiheen jälkeen lintuja kutsutaan nuorikoiksi, kunnes ne alkavat munia. Muninta alkaa noin 20 viikon ikäisenä valaistuksesta ja lintujen perimästä riippuen. Kananmunan kehittyminen munasarjassa keltarakkulasta valmiiksi munaksi kestää kaikkiaan noin 24 tuntia. Kana munii enimmillään munan päivässä, mutta ilman taukoja sen terveys kärsii. Munintaan jalostetut kanat voivat elää yleensä vain noin 5–7 vuotta siinä missä maatiaiskanat voivat elää 15 vuoden ikään. 
Kanat saattavat jatkaa munimista aina viiteentoista ikävuoteen asti. Nykyaikaisessa munituskanalassa kanoja munitetaan yksi tuotantokausi, 12–18 kuukautta, minkä jälkeen ne lopetetaan tai laitetaan teuraaksi. Lopetetut munintakanat päätyvät yleensä rehuksi turkistarhaukseen tai ruhot hävitetään, usein polttamalla.
Lihantuotanto.
Lihantuotantoa varten kasvatetaan nopeakasvuisiksi jalostettuja broilereita. Broilerituotannossa käytetään sekä kukot että kanat, jotka kasvavat teurastuspainoonsa 5–6 viikossa.
Lääketeollisuus.
Kanasta on kehitetty siirtogeenisiä muotoja, joita voidaan saada munimaan munia, joista voidaan eristää lääkeproteiineja.
Pientaloalueilla.
Kaupungeissa pientaloalueella on mahdollista pitää omaa kanalaa. Kerrostaloasunnoissa kanojen pitoa ei suositella. Kanoja pidetään sekä lemmikkeinä että ruoan kotitarvetuotantoa varten. Kanan pitäminen hyötyeläimenä kaupungissa mahdollistaa todellisen eettisen lähiruoan tuotannon: kolme kanaa riittää tuottamaan tarvittavan määrän munia perheelle. Kukkoa ei munantuotantoon tarvita, ja kaupunkialueella tulee harkita kiekuvan kukon pitämistä muutenkin. Kaupungit ja kunnat voivat vaatia kanalanpitoon lupia tai ilmoituksen, mikä tulee tarkistaa omasta kunnasta. Kananpidosta kannattaa myös kertoa naapureille ja kysyä heidän suostumustaan. Aikuisia kanoja voi myös vuokrata omaan käyttöön niin sanotuiksi kesäkanoiksi. Evira on laatinut muistilistan kesäkanojen pitäjälle.
Taistelukukot.
Kukkotappelu on laji, jossa kaksi kukkoa tappelee keskenään. Nykyisin taistelut ovat suosittuja etenkin Kaakkois-Aasiassa ja latinalaisessa Amerikassa. Laji oli suosittua myös antiikin Kreikassa. Joskus taistelukukkojen kannus korvataan metallipiikillä, joka aiheuttaa pahoja vammoja. Nykyisin kukkotappelut on useissa maissa kielletty eläinrääkkäyksenä tai laittomana vedonlyöntinä. Maailmassa on kuitenkin muutama maa, joka vielä sallii kukkotappelut.