tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Van Allenin vyöhyke

Van Allenin vyöhykkeet ovat Maan ympärillä olevia toroideja vyöhykkeitä, joissa on Maan magneettikentän vangitsemia suurienergisiä sähköisiä hiukkasia, elektroneja ja protoneja, eli plasmaa. Van Allenin vyöhykkeiden hiukkaset häiritsevät avaruuslaitteiden elektroniikkaa, esimerkiksi keinotekoisia satelliitteja. Kun Van Allenin vyöhykkeet ylilatautuvat Auringon purkausten takia, niiden hiukkasia sinkoaa maan ilmakehään aiheuttaen revontulia. Nimensä ne saivat yhdysvaltalaisen avaruustutkijan James Van Allenin mukaan.
Van Allenin vyöhykkeitä on kaksi. Ne kiertävät maata ja ulottuvat 65 asteen päähän päiväntasaajasta; napa-alueilla on reikä. Sisempi vyö on noin 1 000 – 6 000 kilometrin korkeudessa maanpinnasta ja koostuu lähinnä positiivisesti varatuista protoneista. Sen protonien energia on yli 100 megaelektronivolttia. Tämän sisemmän vyön alueella Maan magneettikenttä on huomattavasti voimakkaampi kuin ulomman.
Ulompi Van Allenin vyö on 10 000 – 65 000 kilometrin korkeudessa, voimakkaimmillaan 14 500 – 19 000 kilometrissä, ja koostuu lähinnä negatiivisesti varatuista elektroneista. Ulompi vyöhyke heikkenee nopeasti etäisyyden kasvaessa siten, että elektronin liike-energia E &gt; 40 keV pienenee 100 kilometrin säteellä tuhatkertaisesti. Muutos johtuu aurinkotuulesta. Elektronien seassa on ioneja: protoneja, alfahiukkasia (heliumytimiä) ja happi-ioneja. Ionit tulevat luultavasti monista eri lähteistä Van Allenin vyöhön.
Van Allenin vyöhykkeiden olemassaolo oli ennustettu jo ennen satelliittien aikaa. Ne löydettiin yhdysvaltalaisten satelliittien Explorer 1:n 31. tammikuuta 1958 ja Explorer 3:n tekemistä mittauksista, joita tutki professori James Van Allen. Explorer 4 ja Pioneer 3 kartoittivat säteilyvyöhykkeiden muodon.
Maan ilmakehän takia Van Allenin vyöhykkeet ovat aina vähintään 200 kilometrin korkeudessa. Kolmen millimetrin paksuisella alumiinilla suojattu satelliitti vastaanottaa tällä alueella 2 500 rem (25 Sv) säteilyannoksen vuodessa. Kuulennolla tullut säteilymäärä oli pieni, koska nopeasti liikkunut kuualus ei ehtinyt vastaanottaa kyllin paljon säteilyä, ja aluksen kuori suojasi säteilyltä.
Kationi

Kationi on positiivinen ioni. Nimi tulee siitä, että johdettaessa sähköä sulaan suolaan tai suolaliuokseen suolan kationit liikkuvat katodille.
Suurin osa kationeista on metalli-ioneja eli metalliatomeja, joista on poistunut yksi tai useampi elektroni. Jos sama metalli muodostaa useita ioneja, joiden varaus poikkeaa toisistaan, merkitään metallin nimen jälkeen suluissa roomalaisilla numeroilla sen hapetusluku, joka vastaa varausta alkeisvarausyksikköinä. Lisäksi on olemassa useamman atomin muodostamia kationeja, kuten ammoniumioni (NH4+) sekä happojen vesiliuoksissa esiintyvä oksoniumioni (H3O+).
Anioni

Anioni on negatiivinen ioni eli atomi tai molekyyli, joka on vastaanottanut elektroneja. Nimi tulee siitä, että johdettaessa sähköä sulaan suolaan, suolan anionit liikkuvat anodille, jossa ne luovuttavat elektroninsa ja hapettuvat.
Anionit ovat nukleofiilisiä ja emäksisiä, mutta nämä ominaisuudet vaihtelevat anionista riippuen. Esimerkiksi hiilen anionit, karbanionit, ovat niin voimakkaasti emäksisiä, ettei niitä voi pitää vesiliuoksessa, koska vesi on liian hapanta — vaaditaan täysin hapoton (protoniton) liuotin, jotta karbanioneja voi havaita. Vastaesimerkkinä on kloridi, joka on niin lievästi emäksinen anioni, että se on täysin vakaa vesiliuoksessa. 
Nukleofiilisyydelläkin on ääripäänsä. Esimerkiksi t-butyylianioni on myös nukleofiili, ja reagoi elektrofiilien, kuten karbonyylien kanssa (karbonyylistä tulee t-butyylialkoholi). On kuitenkin erittäin voimakkaita typpianioniemäksiä, kuten LDA (litiumdi-isopropyyliamidi, (C3H7)2N-Li)), jotka eivät pysty reagoimaan elektrofiilien, kuten karbonyylien kanssa. LDA:n tapauksessa isopropyyliryhmät vievät niin paljon tilaa, ettei typellä ole tilaa reagoida suuremman elektrofiilin kanssa.
Anionien nimet.
Yksiatomisten anionien nimet muodostetaan alkuaineen latinalaisesta nimestä päätteellä -idi, esimerkiksi kloori – kloridi ja oxygenium (happi) – oksidi. Sellaisten moni­atomisten anionien nimissä, joissa on mukana happi­atomeja, on yleensä pääte -aatti tai -iitti, jolloin -aatti -loppuisessa anionissa on happeen sitoutuneen alkuaineen hapetusluku on suurempi kuin -iitti -loppuisessa, esi­merkiksi sulfaatti SO42- (rikin hapetusluku +VI) ja sulfiitti SO32- (rikin hapetusluku +IV). Ioniyhdisteiden niminä käytetään yhdys­sanoja, joissa ensimmäisenä osana on kationin (useimmiten sama kuin alku­aineen) ja jälkimmäisenä anionin nimi, esimerkiksi natriumkloridi, jossa kationina on natrium­ioni Na+ ja anionina kloridi-ioni Cl-.
Guacamole

Guacamole on avokadosta tehty meksikolaisperäinen dippi tai lisuke. Nimi guacamole tulee nahuatl-intiaanien sanoista "ahuacatl" ("avokado") ja "molli" ("kastike"). Guacamolen yleisimmät ainesosat ovat avokado, sitrushedelmät ja suola. Valmistukseen voidaan käyttää myös chiliä, tomaatteja, sipuleita, korianteria ja muita mausteita.
SHAEF

SHAEF "(Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force)" oli liittoutuneiden Luoteis-Euroopan joukkojen komentokeskus toisessa maailmansodassa vuosina 1944 ja 1945. Kenraali Dwight Eisenhower oli SHAEF:in johdossa koko sen olemassaolon ajan. SHAEF johti Normandian maihinnousun suunnittelua ja toteutusta.
SHAEF luotiin joulukuussa 1943 kun Eisenhower kutsuttiin Välimeren sotatoimialueelta takaisin Englantiin. SHAEF:in henkilökunta otti suunnitelmansa pohjaksi kenraaliluutnantti Sir Frederick Morganin (COSSAC - "Chief of Staff to the Supreme Commander Allied Forces") Normandian maihinnousua ("Operaatio Overlord") varten laatiman luonnoksen ja muokkasi siitä lopullisen version joka toteutettiin 6. kesäkuuta 1944. Eisenhower ja maihinnousun alkuvaiheen maajoukkojen komentaja kenraali Bernard Montgomery osallistuivat maihinnousun suunnitteluun.
SHAEF pysyi Englannissa kunnes riittävä määrä joukkoja oli siirretty maihin ja SHAEF voitiin siirtää Ranskaan. Tämän toteuduttua Montgomery ei enää johtanut kaikkia maihinnousujoukkoja vaan hänestä tuli yksi niistä kolmesta armeijaryhmän komentajasta jotka olivat Eisenhowerin alaisia.
SHAEF johti suurinta määrää yhdysvaltalaisia joukkoja joita on koskaan alistettu yhden operaation toteutukseen, yhdessä huomattavien ranskalaisten, brittiläisten ja kanadalaisten joukkojen kanssa. Se johti kolmea armeijaryhmää, jotka ohjasivat kahdeksaa kenttäarmeijaa (viittä yhdysvaltalaista, yhtä ranskalaista, brittiläistä ja kanadalaista) ja lentokuljetusjoukkoja (Liittoutuneiden 1. laskuvarjoarmeija, muodostelma joka koostui laskuvarjojoukoista ja niiden pudotuksesta huolehtivista lentokoneista).
SHAEF komensi myös merkittäviä laivastovoimia operaatio Neptunen, Normandian maihinnousun laivasto-operaation aikana, sekä kahta taktista ilmavoimaa (Ninth Air Force ja Second Tactical Air Force). Yhdistyneen kuningaskunnan strategiset pommikoneet olivat myös sen komennossa operaatio Neptunen aikana.
Analyyttinen kemia

Analyyttinen kemia tutkii aineiden koostumuksia ja menetelmiä niiden määrittämiseksi. Määrityksessä käytetään hyväksi aineiden kemiallisia ja fysikaalisia ominaisuuksia.
Analyyttistä kemiaa hyödynnetään kemian eri alueiden lisäksi muun muassa lääketieteessä, ympäristötieteissä, teollisuudessa ja esimerkiksi rikosten selvittämisessä.
Analyyttinen tutkimus voidaan jakaa kahteen päätyyppiin:
Analyyttisen kemian menetelmiä ovat muun muassa titraukset, kromatografiat sekä gravimetriset, spektrofotometriset ja elektrometriset analyysit. Tehokkaita menetelmiä alkuaineiden määrittämiseksi ovat atomiabsorptiospektroskopia (AAS) ja induktiivisesti kytketty plasma-massaspektrometria (ICP-MS). Orgaanisia yhdisteitä voidaan tutkia esimerkiksi kaasu- tai nestekromatografian ja massaspektrometrian yhdistävillä laitteilla (GC-MS, LC-MS).
Instrumenttianalyyttiset tekniikat eli neste- ja kaasukromatografia, elektroforeettiset menetelmät, massaspektroskopia, spektrometria, AAS, ICP ja erilaiset kaasu- ja nestekromatografian detektointitekniikat ovat tarkempia ja herkempiä kuin monet vanhemmat tekniikat, kuten titraus. Uusimmilla tekniikoilla voidaan tutkia yhdisteitä, joiden konsentraatiot ovat jopa femto- (10-15) tai attogrammoja (10-18) yhdessä grammassa näytettä.
Lähes kaikkiin analyyttisiin menetelmiin sisältyy nykyään kaksi vaihetta. Ensimmäisessä erotetaan näytteen yhdisteet ja toisessa vaiheessa detektoidaan eli havainnoidaan ne. Kromatografiat ja elektromigraatiotekniikat ovat erotustekniikoita ja massaspektrometria ja spektrometria detektointitekniikoita.
Analyyttisen kemian tulokset esitetään aina tilastollisesti, eli näytteestä tehdään mielellään useampia analyysejä. Tulos annetaan analyysien keskiarvona ja tuloksen keskihajonta ilmoitetaan. Jos analyysiä toistetaan paljon ja sitä käytetään rutiininomaisesti, ei samasta näytteestä välttämättä tehdä kovin useita analyysejä. Sen sijaan analyysilaitteiston ja reagenssien kuntoa ja analyysejä suorittavan henkilön taitoja seurataan testaamalla tunnettu näyte säännöllisin väliajoin. Jos tunnetulle näytteelle saadaan analyysissä tilastollisesti poikkeava arvo tai jos tulokset muuttuvat vähä vähältä suuremmiksi tai pienemmiksi, tiedetään, että systeemi tulee tarkistaa ja osa tehdyistä analyyseistä tulee mahdollisesti suorittaa uudelleen.
Raskas vesi

Raskas vesi on raskaan vedyn (deuterium) ja hapen yhdiste eli dideuteriumoksidi (D2O). Siinä tavallisen vesimolekyylin molemmat vetyatomit ovat isotooppia 2H, jolla on myös nimi deuterium. Raskasta vettä käytetään mm. hidastimena luonnonuraanilla toimivissa ydinreaktoreissa (tällaisia reaktoreita ovat raskasvesihidasteiset ydinreaktorit, kuten muun muassa kanadalainen CANDU).
Raskasta vettä on pieninä pitoisuuksina kaikissa luonnonvesissä. Teollisuuden tarpeisiin puhdistettua raskasta vettä voidaan tuottaa usealla eri menetelmällä, kuten tislaamalla tavallista vettä tai nestemäistä vetyä sekä elektrolyysin avulla. Yleisin on kuitenkin menetelmä, josta käytetään nimeä "Chemical exchange". Tämä menetelmä perustuu siihen, että vaikka saman alkuaineen eri isotoopit ovat kemiallisesti identtisiä, niiltä kuluu samojen reaktioiden läpikäymiseen eripituiset ajat. Ero reaktioajoissa on kääntäen verrannollinen atomin massalukuun, ja on siten suurin juuri vedyn isotooppien välillä. Näin ollen luonnonvettä voidaan rikastaa raskaan veden suhteen altistamalla se reaktiolle, josta tavallinen vesi H2O suoriutuu raskasta vettä D2O nopeammin.
Vettä, joka muodostuu vedyn raskaimmasta isotoopista, tritiumista, kutsutaan joskus superraskaaksi vedeksi. Sitä esiintyy luonnossa hyvin vähän. Koska tritium on radioaktiivista, voidaan esimerkiksi vanhojen viinien ikä määrittää superraskaan veden pitoisuuden avulla samaan tapaan kuin muinaisjäännösten ikä radiohiiliajoituksessa.
Raskasta vettä valmistettiin puhtaana ensimmäisen kerran vuonna 1932, muutamaa kuukautta sen jälkeen kun deuterium oli löydetty.
Ominaisuudet.
Puhtaan raskaan veden useat ominaisuudet poikkeavat selvästi tavallisen veden ominaisuuksista kuten seuraava taulukko osoittaa. Puoliraskaalle vedelle, jossa vain toinen vetyatomi on deuteriumia, ei kaikkia tällaisia ominaisuuksia voida ilmoittaa, koska sellaista ei ole voitu valmistaa puhtaana mainittavia määriä.
Svinhufvudin I hallitus

Svinhufvudin senaatti eli Itsenäisyyssenaatti (anakronistisesti myös Svinhufvudin I hallitus) oli itsenäisen Suomen tasavallan ensimmäinen hallitus, jota tuolloin vielä kutsuttiin nimellä senaatti. 
P. E. Svinhufvudin johtamassa senaatissa olivat mukana kaikki merkittävät porvarilliset puolueet, ja se toimi 27. marraskuuta 1917 – 27. toukokuuta 1918. Svinhufvudin senaattia edelsi Setälän senaatti, jonka sosiaalidemokraatit olivat jättäneet. Svinhufvudin senaattia kutsutaan usein Svinhufvudin itsenäisyyssenaatiksi, sillä se laati ja antoi eduskunnalle Suomen itsenäisyysjulistuksen 4. joulukuuta 1917. Eduskunta antoi Svinhufvudin senaatille 12. tammikuuta 1918 valtuudet lujan järjestysvallan luomiseen. Suomen sisällissodan aikana Svinhufvudin senaatti muodosti valkoisen hallituksen. Punaisten miehittäessä Helsinkiä ja eteläistä Suomea osa senaatista toimi 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918 Vaasasta käsin. Tästä ajasta käytetään nimitystä Vaasan senaatti.
Traakia

Traakia (, ja , , , ) on historiallinen alue Kaakkois-Euroopassa Balkanilla. Siihen kuuluvat Kreikan koillisin osa eli Länsi-Traakia, Turkin Eurooppaan kuuluva alue eli Itä-Traakia sekä eteläinen Bulgaria.
Maantiede.
Nimellä Traakia on eri aikoina tarkoitettu eri laajuista aluetta. Vanhalla ajalla traakialaiset asuivat alueella, joka käsitti nykyisen Bulgarian ja Eurooppaan kuuluvan Turkin, Koillis-Kreikan sekä itäosan nykyistä Serbiaa ja Pohjois-Makedoniaa. Pohjoisessa se rajoittui Tonavaan, idässä Mustaanmereen ja Marmaranmereen, etelässä Egeanmereen ja lännessä Vardar- ja Iso Morava -jokiin. Roomalaisaikana Traakian provinssi oli hieman pienempi; sen pohjoisrajana olivat Balkanvuoret ja länsirajana Mesta-joki.
Kreikkaan kuuluva Traakian osa kuuluu Itä-Makedonian ja Traakian hallinnolliseen alueeseen. Turkkiin kuuluvasta Traakian alueesta käytetään myös nimitystä Rumelia.
Historia.
Antiikki.
Traakialaisten arvioidaan tulleen alueelle noin 1600–1200 eaa. pohjoisesta, kuten fryygialaiset ja lyydialaisetkin, jotka kuitenkin jatkoivat idemmäksi.
Traakia on kuulunut historiansa aikana monelle valtiolle. Kreikkalaiset perustivat siirtokuntia sinne noin 500-luvulta eaa. alkaen. Merkittäviä kreikkalaisia siirtokuntia olivat muun muassa Apollonia (nykyinen Sozopol), Perinthos (myöhemmin Herakleia, nykyinen Ereğli) ja Byzantion (nykyinen Istanbul).
Traakia joutui Persian vallan alle noin vuonna 513 eaa. Dareios I:n skyyttejä vastaan tekemän sotaretken aikana. Makedonian kuningas Filippos II:n (382–336 eaa.) aikana Traakia joutui Makedonian vallan alle. Traakialaiset sotilaat taistelivat Aleksanteri Suuren armeijassa tämän sotaretkellä Persian valtakuntaa vastaan. Aleksanterin kuoleman jälkeen diadokit nimittivät Lysimakhoksen Traakian hallitsijaksi. Rooman valtakunnan vallattua Makedonian myös Traakia joutui Rooman vallan alle. Siitä tehtiin oma Thracian provinssinsa vuonna 46.
Thracian provinssi säilyi Rooman valtakunnan loppuun ja Itä-Rooman valtakunnassa tehtyihin uudistuksiin saakka. 200- tai 300-luvulla siitä erotettiin kuitenkin useita provinsseja. Jäljelle jäänyt Thracian provinssi ja nämä uudet provinssit kuuluivat Thracian diokeesiin. Alueen provinsseissa tapahtuivat roomalaisella kaudella seuraavat muutokset:
Myöhempi historia.
Bysantin valtakunta menetti Traakian Bulgarialle vuonna 917, mutta valtasi sen myöhemmin takaisin. Lopulta turkkilainen Osmanien valtakunta valtasi Traakian Bysantilta.
Ensimmäisessä Balkanin sodassa vuosina 1912–1913 Bulgaria ja Kreikka valloittivat kumpikin osan siihen saakka Turkille kuuluneesta Traakiasta. Uudet rajat vahvistettiin sodan lopettaneessa rauhansopimuksessa, jossa Turkin Eurooppaan kuuluvat alueet pienenivät nykyiselleen. Rauhansopimuksen mukaan Bulgarialle kuului myös osa Egeanmeren pohjoisrannikkoa, jonka se kuitenkin menetti Kreikalle ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Venuksen ylikulku

Venuksen ylikulku tapahtuu, kun Venus-planeetta kulkee radallaan suoraan Auringon ja Maan välistä. Ilmiö on samantapainen kuin auringonpimennys, mutta pitkän välimatkan vuoksi Venus näkyy Maahan vain pienenä pisteenä Auringon päällä.
Venuksen ylikulku on harvinainen ilmiö, joka toistuu tietyn säännöllisyyden mukaan siten, että kaksi ylikulkua tapahtuu kahdeksan vuoden välein ja tällaisten parien välillä kuluu vuorotellen 121,5 ja 105,5 vuotta. Saman parin ylikulut tapahtuvat joko kesäkuun alkupäivinä (kuten 2004 ja 2012) tai joulukuun alkupäivinä (kuten 1874 ja 1882).
Venus kulki Auringon editse 8. kesäkuuta 2004. Viimeisin ylikulku tapahtui 6. kesäkuuta 2012. Sen jälkeen seuraava ylikulku tapahtuu 105 vuoden kuluttua joulukuussa 2117.
Merkitys.
Ylikulkujen avulla kyetään määrittämään Maan ja Venuksen välinen etäisyys melko tarkasti. Siksi niillä oli aiemmin suuri tieteellinen merkitys. Aurinkokunnan planeettojen suhteelliset etäisyydet on melko helppoa mitata, mutta absoluuttisten etäisyyksien määrittäminen oli hyvin vaikeaa ennen tutkan keksimistä.
Ylikulun havaitseminen.
Aurinkoa voi tarkastella kaukoputkella tai kiikarilla heijastamalla sen kuva kaukoputken taakse tai käyttämällä himmentävää suodatinta, joka on objektiivin edessä. Katseluun voi käyttää myös mustaa hitsaussuojalasia, jonka tummuus on vähintään 14 diniä.
Sytostaattihoito

sytostaattihoito eli solunsalpaajahoito eli kemoterapia tarkoittaa syövän hoitamista solunsalpaajilla eli sytostaateilla. Solunsalpaajat ovat lääkeaineita, jotka estävät solujen jakaantumisen ja aiheuttavat syöpäsolujen kuoleman. Ne kulkeutuvat verenkierron mukana kaikkialle elimistöön. 
Vaikka solunsalpaajien merkitys syöpähoidoissa on hieman vähentynyt uusien täsmälääkkeiden ja immunologisten hoitojen kehittyessä, ne ovat edelleen keskeinen osa useimpien syöpien hoitoa.
Toimintaperiaate.
Solunsalpaajat vaikuttavat kaikkiin jakautuviin soluihin elimistössä, mukaan lukien terveeseen kudokseen. Syöpäsolut ovat kuitenkin erityisen herkkiä sytostaateille, sillä ne jakautuvat huomattavasti nopeammin kuin normaalit solut. Tämän lisäksi terveet solut kykenevät toipumaan solunsalpaajien vaikutuksista syöpäsoluja nopeammin.
Syövän hoidossa hyödynnetään tavallisesti useamman solunsalpaajalääkkeen yhdistelmää. Hoidon tehokkuus riippuu monista tekijöistä, kuten kasvaimen tyypistä, koosta ja kasvunopeudesta sekä jakautumisvaiheessa olevien solujen määrästä.
Hoidon toteutus.
Solunsalpaajahoidolla voidaan sekä tuhota syöpäkasvaimia että vahvistaa leikkaushoidon ja sädehoidon vaikutusta. Hoito tehoaa myös etäpesäkkeisiin ja voi lievittää syövän aiheuttamia oireita. Erityisen hyödylliseksi hoidon tekee sen kyky vaikuttaa myös sellaisiin pieniin syöpäkasvaimiin, joita ei ole havaittu tutkimuksissa.
Tyypillinen solunsalpaajahoito kestää kolmesta kuuteen kuukautta ja jakautuu neljästä kahdeksaan hoitojaksoon. Kukin jakso on pituudeltaan kolmesta neljään viikkoa, jonka aikana potilas saa ensin varsinaisen hoidon ja sen jälkeen elimistölle annetaan aikaa toipua haittavaikutuksista. Tämä lepoaika on tarkkaan mitoitettu: se on riittävän lyhyt estämään syöpäsolujen toipumisen, mutta samalla tarpeeksi pitkä terveen kudoksen palautumiselle.
Solunsalpaajia voidaan annostella usealla eri tavalla. Yleisimmin käytetään tabletteja tai suonensisäistä tiputusta, mutta joissakin tapauksissa lääke voidaan antaa myös paikallisesti esimerkiksi keuhkopussiin, virtsarakkoon tai selkäydinkanavaan.
Jättisolunsalpaajahoito.
Erityistapauksissa voidaan käyttää niin sanottua jättisolunsalpaajahoitoa, jota hyödynnetään esimerkiksi leukemioiden, tiettyjen lymfoomien ja lasten aivokasvainten hoidossa. Tämä hoitomuoto on niin voimakas, että se saattaa tuhota luuytimen kokonaan, minkä vuoksi sen yhteydessä tarvitaan aina kantasolusiirtoa. Siirrettävät kantasolut voivat olla peräisin joko potilaalta itseltään tai toiselta henkilöltä.
Kirmukarmu

Kirmukarmu (tai "Kirmu") on myyttinen hämäläinen sotapäällikkö. Hänen oletetaan eläneen mahdollisesti 1200-luvun alussa. Kirmukarmuun liittyy myös Vesilahdella sijaitseva Kirmukarmun mäki, joka on tunnettu merkittävistä merovingiaikaisista hautalöydöistään. Germund eli Girmund on mahdollisesti muinaisgermaaninen nimi, joka Kustaa Vilkunan mukaan tarkoittaa suomeksi keihäsvartijaa ("ger", "gir" ’keihäs’, "mundr" ’vartija, suojelija’). Nimi sopii hyvin Kirmukarmuun liittyvään arkeologiseen ja perimätiedolliseen aineistoon.
Tarinoissa Kirmukarmun kerrotaan lapsena herättäneen poikkeuksellisilla kyvyillään ihailua muissa. Hänen kerrotaan kasvaneen ankarassa kodissa rohkeaksi ja taitavaksi soturiksi. Hänen joukkojensa sotaretket kohdistuivat tarinoiden mukaan pääasiassa Novgorodiin. Rautakauden loppu oli Itämeren alueella väkivaltaista aikaa alueen heimojen tehdessä ryöstöretkiä aktiivisesti toistensa maille. Vastaavasti Novgorodista tehtiin historiallisten lähteiden mukaan vuodesta 1042 lähtien useita sotaretkiä Suomeen. 
Pakanallisen Kirmukarmun sanotaan vainonneen kristittyjä. Kansantarinat kertovat rauhanomaisen kristinuskon levittäjän, Hunnun Herran, ja Kirmukarmun kohtaamisista. Kirmukarmu sidotutti Hunnun Herran puuhun ja jätti tämän kuolemaan nälkään. Hunnun herra ei kuitenkaan Kirmukarmun ihmetykseksi kuollut. Lopulta Hunnun herra pakeni, mutta jäi kiinni, jolloin Kirmukarmu repi häneltä kädet irti. Paikalliset kuitenkin pelastivat Hunnun herran ja sitoivat tämän käsien tyngät. 
Kirmukarmun kerrotaan haavoittuneen ja joutuneen joukkoineen Venäjälle vangiksi. Mahdollisesti kyseisen Novgorodiin suuntautuneen epäonnistuneen sotaretken seurauksena Kirmukarmun sanotaan pettyneen pakanallisiin jumaliinsa ja vaikuttuneen Hunnun herran uhrimielestä, jonka vuoksi hän lopulta kääntyi kristinuskoon.
Kirmukarmun tovereihin kerrotaan kuuluneen muiden muassa Kaakilan linnankallion lähettyvillä elänyt Uljas-Urtti, Jaanun lappalainen setämies, venäjän kieltä osannut Osmo Karjalainen sekä Tarkan Mielikkitytär.
Danny Rolling

Daniel ”Danny” Harold Rolling (26. toukokuuta 1954 – 25. lokakuuta 2006) oli ”Gainesvillen viiltäjänä” (engl. "Gainesville Ripper") oli yhdysvaltalainen raiskaaja, seksuaalirikollinen ja sarjamurhaaja, joka tunnusti syyllistyneensä elokuussa 1990 viiden opiskelijan raakaan surmaan Gainesvillessä, Floridan osavaltiossa.
Hän tunnusti raiskanneensa useat uhrinsa sekä tehneensä myös Louisianan Shreveportissa marraskuussa 1989 tapahtuneen kolmoissurman, sekä myönsi yrittäneensä tappaa oman isänsä toukokuussa 1990. Yhteensä Rolling tunnusti tappaneensa kahdeksan ihmistä, mutta uhrien lukumäärä saattaa olla suurempi.
Lapsuus ja nuoruus.
Danny Rollingin vanhemmat olivat poliisi James Rolling ja Claudia Rolling. Hänen isänsä oli väkivaltainen vaimoaan, Dannya ja tämän pikkuveljeä Keviniä kohtaan. Claudia Rolling yritti jättää miehensä useita kertoja, mutta palasi aina takaisin. 
Rollingin elämää leimasivat väkivalta, ongelmalliset ihmissuhteet ja epävakaa käytös.
1970-luvun lopulta 1990-luvulle hän syyllistyi sarjaan pikkurikoksia ja varkauksia. Aseellisten ryöstöjen myötä hän joutui tekemisiin poliisin kanssa Louisianassa, Mississippissä, Georgiassa ja Alabamassa.
Toukokuussa 1990 Rollingin väkivalta kärjistyi, kun hän hyökkäsi oman isänsä James Rollingin kimppuun, joka loukkaantui vakavasti. Varastettujen asiakirjojen avulla hän otti uuden henkilöllisyyden Michael Kennedy Jr.:nä ja pakeni Sarasotaan, Floridaan saman vuoden heinäkuussa.
Murhat.
Danny pakeni Floridaan, jossa hän aloitti murto- ja ryöstökierteen. Rikollisura huipentui viiden opiskelijan murhaan Gainesvillen yliopistoalueella. Hänellä oli tapana järjestää ruumiit asuntoloissa mahdollisimman järkyttävällä tavalla: toisinaan hän leikkasi päät irti ja sijoitti peilejä ympäri huonetta siten, että huoneeseen astuva henkilö järkyttyisi mahdollisimman paljon.
Kiinnijääminen ja tuomio.
Vaikka poliisilla ei ollut juuri johtolankoja ja tutkimukset venyivät vuosien mittaisiksi, Rolling pidätettiin lopulta ja hän sai moninkertaiset murhasyytteet. Yllättäen Rolling myönsi oikeudessa syyllisyytensä, ja hänet tuomittiin kuolemaan jokaisesta murhasta.
Myöhemmin Rolling tunnusti kirjeessään tappaneensa 55-vuotiaan William T. Grissomin, tämän 24-vuotiaan tyttären Julien sekä 8-vuotiaan lapsenlapsen Seanin, kun nämä olivat valmistautumassa päivälliselle Grissomin kodissa 4. marraskuuta 1989. Shreveportin poliisi ilmoitti Gainesvillen poliisille murhapaikoissa havaituista samankaltaisuuksista. Shreveport ei koskaan vaatinut luovutusta, sillä kuolemantuomio oli Floridassa todennäköisempi kuin Louisianassa.
Teloitus.
Danny Rolling tuomittiin rikoksistaan lähes neljä vuotta myöhemmin, ja hän sai jokaisesta murhasta kuolemantuomion. Hänet teloitettiin 52-vuotiaana myrkkyruiskeella 25. lokakuuta 2006, kun korkein oikeus oli kumonnut hänen viimeisen valituksensa.
Rolling ei osoittanut katumusta tai pyytänyt anteeksi uhrien omaisilta. Sen sijaan hän lauloi itse säveltämänsä laulun. Hän söi viimeisellä ateriallaan hummeria, katkarapuja, paistettuja perunoita, mansikkajuustokakkua sekä teetä. Juuri ennen teloitusta Rolling tunnusti vielä kolme murhaa.
AIM-9 Sidewinder

AIM-9 Sidewinder on yhdysvaltalainen lyhyen kantaman lämpöhakuinen ilmataisteluohjus. Se on myös länsimaiden yleisimmin käyttämä ilmataisteluohjus. Eri malleja on valmistettu yli 111 000 kappaletta ja ohjus on ollut 28 valtion käytössä.
Nimi "Sidewinder" tulee eräästä amerikkalaisesta kalkkarokäärmelajista ("sarvikalkkarokäärme", "Crotalus cerastes"), joka kykenee aistimaan infrapunasäteilyä.
Ohjuksen kehitys.
Yhdysvaltain laivasto aloitti Sidewinderin kehityksen jo 1940-luvulla. Ensimmäinen prototyypin onnistunut testilaukaisu tapahtui syyskuussa 1953.
Suomeen näitä ohjuksia saatiin vuonna 1972 Saab 35 Draken -hävittäjien mukana. Neuvostoliittolaisten MiG-21-13F- ja Mig-21 bis -hävittäjien mukana tuli (Vympel K-13, ) ohjuksia. Nämä ohjukset olivat alun perin Sidewinder 9 B -version kopioita.
Vuonna 1976 käyttöön otettu malli AIM-9L (”Lima”) oli ensimmäinen, jonka ilmaisin oli tarpeeksi herkkä havaitsemaan maalin infrapunasäteilyn ja hakeutumaan siihen muista suunnista kuin takaa moottorin pakosuihkuun. Seuraava kehitysmalli AIM-9M ("Mike") oli tästä parannettu versio vuonna 1983.
Uusin malli AIM-9X, joka havaitsee maalit jopa 90 asteen kulmasta, on yhteensopiva uusien kypärätähtäimien kanssa. Mallissa on lisätty perinteisen ohjauspintoihin perustuvan ohjausmekanismin rinnalle työntövoiman kulman muutoksiin perustuva järjestelmä. Tässä mallissa on sama moottori ja taistelukärki kuin "M"-mallissa, mutta parantuneen aerodynamiikan ansiosta ohjus on nopeampi. Ohjus saadaan lukittua maaliin mikäli se pysyy kypärätähtäimen näytöllä ja tuottaa kylliksi lämpösäteilyä. Laukaisevan koneen ei siis tarvitse lentää maalin suuntaan.
Yhdysvaltojen maavoimien MIM-72A/M48 Chaparral ilmatorjuntaohjusjärjestelmä pohjautui Sidewinder 9 D -versioon. Järjestelmä poistettiin käytöstä 1970-luvun puolivälistä alkaen.
Käyttö Suomessa.
Ensimmäiset Suomessa käytössä olleet Sidewinderit olivat Draken-hävittäjäkauppojen yhteydessä 1970-luvun alkupuolella. Tuolloin hankitut ohjukset olivat joko mallia AIM-9P 2 tai AIM-9P 3. Ruotsissa ohjuksista käytettiin nimeä RB24J, ja Suomessa taas OHJ 4S R. OHJ 4S R:ää käytettiin Drakeneiden ohella myös Hawk-harjoitushävittäjissä. F-18 Hornet -torjuntahävittäjien yhteydessä hankitut Sidewinderit olivat mallia AIM-9M, mitä nimikettä niistä käytetään myös Suomen Ilmavoimissa. Horneteja varten hankittiin osana MLU1-päivitystä vuodesta 2008 lähtien AIM-9X–varianttia, joita suunniteltiin ostettavaksi 150 kappaletta noin 90 miljoonan euron hintaan.
Bernardo Bertolucci

Bernardo Bertolucci (16. maaliskuuta 1941 Parma, Italia – 26. marraskuuta 2018) oli italialainen elokuvaohjaaja. Alkujaan Bertolucci tuli tunnetuksi runoilijana. Hän toimi muun muassa Pier Paolo Pasolinin apulaisohjaajana, kunnes ohjasi esikoisensa vuonna 1962.
Bertoluccin tunnettuja elokuvia ovat muiden muassa "Fasisti" (1970), "Viimeinen tango Pariisissa" (1972), "1900" (1976) sekä "Viimeinen keisari" (1987), josta Bertoluccille myönnettiin parhaan ohjauksen Oscar-palkinto. Hänen myöhemmät elokuvansa ovat olleet monikansallisia yhteistuotantoja. Vuonna 2012 Euroopan elokuva-akatemia myönsi Bertoluccille elämäntyöpalkinnon. Myös hänen pikkuveljensä Giuseppe Bertolucci oli elokuvaohjaaja.
Bertolucci kuoli 26. marraskuuta 2018 syöpään. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi vuonna 2012 valmistunut draama "Io e te".
Olympias

Olympias (, ?–316 eaa.) oli epeiroslainen (nykyisin Albania) prinsessa, Makedonian kuninkaan Filippos II:n vaimo ja Aleksanteri Suuren äiti. 
Olympiaan isä oli molossien kuningas Neoptolemos. Molossit olivat Epeiroksen suurimpia heimoja. Filippos ja Neoptolemus solmivat liiton vuonna 358 eaa., ja myöhemmin Filippos avioitui Olympiaan kanssa.
Legendan mukaan Aleksanteri Suuren oikea isä ei ollutkaan Filippos vaan ylijumala Zeus. Aleksanteri oli tietoinen tästä ja käytti legendaa propagandassaan. Olympias sai Filippoksen kanssa myös tyttären, Kleopatran. 
Kukistettuaan kreikkalaiset vuonna 338 eaa. Filippos meni naimisiin Attaloksen veljentyttären Kleopatran kanssa. Ilmeisesti Kleopatra otti avioliiton yhteydessä uudeksi nimekseen Eurydike, joka oli muun muassa ollut Filippoksen äidin nimi. Tästä närkästyneenä Olympias lähti veljensä Aleksanterin luokse Molossiaan. Aleksanteri seurasi äitinsä mukana mutta palasi pian takaisin Makedoniaan. Vuonna 336 eaa. Filippos antoi Epeiroksen kuningas Aleksanterille hänen ja Olympiaan tyttären Kleopatran vaimoksi. Kun Filippos murhattiin häiden yhteydessä lokakuussa 336 eaa., epäilivät monet Olympiasta ja Aleksanteria. Olympias antoi murhata Filippoksen vaimon Eurydiken ja hänen lapsensa sen jälkeen kun Aleksanteri oli julistettu Makedonian kuninkaaksi. 
Kun Aleksanteri lähti valloittamaan Persian valtakuntaa, jäi Olympias Makedoniaan mutta piti kirjeitse yhteyttä poikaansa. Kun Olympiaan veli Aleksandros yllättäen kuoli, lähti Olympias Epeirokseen serkkunsa Aiakidaan holhoojaksi.
Aleksanteri Suuri kuoli Babylonissa vuonna 323 eaa. Tämän jälkeen alkoi diadokkien valtataistelu. Aleksanterin velipuoli Filippos III ja hänen vastasyntynyt poikansa Aleksanteri IV valittiin kuninkaiksi ja heidän holhoojakseen Perdikkas. Aleksanterin Makedoniaa hallitsemaan jättämä Antipatros lupasi Perdikkaalle tyttärensä Nikaian, mutta Olympias lupasi hänelle oman tyttärensä Kleopatran, Aleksanteri Suuren sisaren. Antipatros vihastui tästä ja kukisti Perdikkaan ensimmäisessä diadokkisodassa, mutta hän kuoli pian sodan päätyttyä (319 eaa.). Antipatroksen seuraaja Polyperkhon joutui pakenemaan Antipatroksen poikaa Kassandrosta Epeirokseen. Mukanaan Polyperkhonilla oli Aleksanteri IV. Olympias liittoutui Polyperkhonin kanssa; ennen tätä hän ei ollut asettunut kenenkään puolelle. Olympias lähti serkkunsa Aiakidaan armeijan kanssa Polyperkhonia vastaan, ja yhdessä he hyökkäsivät Makedoniaa ja Kassandrosta vastaan vuonna 317 eaa. Kun Olympias sai käsiinsä Filippos III:n, hän antoi teloittaa tämän. Olympias jäi kuitenkin saarrokseen Pydnan kaupunkiin. Vaikka Aiakidas ja Polyperkhon yrittivät auttaa, oli hänen antauduttava Kassandrokselle.
Kassandros antoi teloittaa Olympiaan ja Aleksanteri IV:n vuonna 316 eaa.
Ylijäämä

Ylijäämä on kuntien ja kuntayhtymien, osuuskuntien sekä yhdistysten ja säätiöiden tuloslaskelmissa yritysten tuloslaskelmien voittoa vastaava erä. Ylijäämää syntyy, kun tilikauden tuotot ovat suuremmat kuin kulut. Sitä käytetään myös budjetoinnissa silloin, kun budjetin tulot ovat suuremmat kuin menot. 
Ylijäämä-termin käyttö kuntien ja kuntayhtymien tuloslaskelmassa perustuu Kirjanpitolautakunnan kuntajaoston kunnille ja kuntayhtymille antamaan tuloslaskelmakaavaan. Osuuskunnan ylijäämästä on säädetty osuuskuntalaissa. Yhdistysten ja säätiöiden tuloslaskelmakaava, jossa tilikauden voitosta käytetään käsitettä ylijäämä, on annettu kirjanpitoasetuksessa. 
Ylijäämäsuhde tarkoittaa ylijäämän ja myyntituottojen suhdetta. 
Ylijäämän palautus tarkoittaa osuuskunnan ylijäämän jakamista jäsenille. 
Ylijäämä-sana esiintyy kansantaloustieteessä muissakin asiayhteyksissä, katso Taloudellinen ylijäämä.
Työmarkkinat

Työmarkkinat ovat työnantajien ja työntekijöiden väliset markkinat, joilla työnantajat etsivät työntekijöitä ja työvoimaan kuuluvat henkilöt etsivät työtä; kun tarjonta kohtaa kysynnän, työnhakija ja työnantaja solmivat työsuhteen. 
Työmarkkina on talouden suurin yksittäinen markkina ja sillä on monia erityispiirteitä. Käytännössä työmarkkinat eroavat täydellisen kilpailun mallista erityispiirteidensä takia. Talousteorian perusmallissa työvoiman kysyntä ja tarjonta määräävät muun muassa eri ammattialojen palkkojen suuruuden. Teorian taustalla on ajatus, että kun työvoiman kysyntä nousee tai tarjonta laskee, työntantajat nostaisivat alan palkkoja. Palkkojen nousu lisäisi puolestaan alan houkuttelevuutta, jolloin työvoiman tarjonta lisääntyisi. Perinteinen mikrotaloustieteen analyysi täydellisen kilpailun oletuksin kuvaa kuitenkin huonosti työmarkkinoiden nykyistä toimintaa. Monen pienipalkkaisen alan palkat ovat laskeneet suhteessa muihin aloihin, vaikka Suomessa vallitsee työnantajajärjestöjen mukaan huutava pula henkilöistä, jotka olisivat halukkaita tekemään kyseisiä töitä. 
Työn taloustiede tutkii työmarkkinoiden toimintaa. Yleisiä kysymyksiä ovat, mitkä tekijät vaikuttavat työllistymiseen ja työttömyyteen sekä miten palkka määräytyy. Työttömyys ja sen pitäminen sopivalla tasolla ovat useimpien länsimaisten hallitusten prioriteettilistan kärjessä. Työmarkkinatasapaino tarkoittaa reaalipalkan ja työllisyyden välistä yhteyttä. Toisin sanottuna työmarkkinoiden tasapaino määrää palkkatason sekä työllisyyden.
Arkkiatri

Arkkiatri ( ’yli-, pää-’ ja "iatros" ’lääkäri’) on korkein Suomessa lääkärille myönnettävä arvonimi. Sen myöntää Tasavallan presidentti, ja Suomessa voi olla vain yksi arkkiatri kerrallaan. Itsenäisyyden ajan Suomessa arkkiatri on mielletty lääkärikunnan vanhimmaksi.
Arkkiatrin arvon Suomessa on saanut kaikkiaan 12 lääkäriä, joista itsenäisyyden aikana vuoden 1928 jälkeen kuusi. Viimeisimmälle arkkiatrille, professori Risto Pelkoselle, arvonimi myönnettiin vuonna 1995 ja toimi arkkiatrina 30 vuoden ajan aina kuolemaansa saakka.
Arvonimen tausta.
Arkkiatreilla on pitkä ja monivaiheinen historia. Arkkiatri oli alun perin hallitsijan henkilääkäri, esimerkiksi Rooman valtakunnassa keisarin henkilääkäri ("archiatri palatini"). Neron lääkäri Andromakhos vanhempi olikin ensimmäinen, jota kutsuttiin arkkiatriksi.
Ruotsin kuninkaan hovilääkäreitä alettiin kutsua arkkiatreiksi ensin Kaarle IX:n aikana. Hänen arkkiatrinsa oli Kasper Fidler eli Casparus Fidlerus (1570–1613). Myöhemmin arkkiatriksi nimettiin hovilääkärien lisäksi muitakin ansioituneita lääkäreitä. Arvonimeä myönnettiin Ruotsissa aina vuoteen 1856.
Viitoitusjärjestelmä

Viitoitusjärjestelmä tarkoittaa merenkulussa tapaa merkitä luodattu vesiväylä viitoilla ja poijuilla merialueelle.
Suomessa käytetään kansainvälistä A-viitoitusjärjestelmää, joka sisältää kardinaali- ja lateraalijärjestelmän. Lisäksi käytössä on kolme muuta viittaa: kari- ja turvavesi- ja erikoismerkki. Pääväylillä käytettävät viitat, poijut ja reunamerkit on usein varustettu valotunnuksin. 
Merkkityypit.
Kardinaalijärjestelmä.
Kardinaalijärjestelmän viitat ja poijut osoittavat sen ilmansuunnan jolta puolelta väylä kulkee suhteessa viittaan eli kummalta puolen viitta ohitetaan veneellä. Viitat ja poijut on maalattu mustakeltaisiksi siten, että värien järjestys kertoo ilmansuunnan. Viittojen mustaa väriä vastaa sininen heijastin ja keltaista väriä keltainen heijastin .
Lateraalijärjestelmä.
Lateraalijärjestelmään kuuluu kaksi viittaa, oikeanpuoleinen ja vasemmanpuoleinen viitta. Nimensä mukaisesti ne osoittavat väylän sijainnin nimelliskulkusuuntaan katsottuna.
Nimelliskulkusuunta on merkitty nuolella merikarttaan ja sen määrittely Suomen merialueilla noudattaa pääsääntöisesti seuraavaa periaatetta: Nimelliskulkusuunta on avomereltä sisämaahan päin ja Pohjanlahdella pituussuuntaan etelästä pohjoiseen sekä Suomenlahden pituussuuntaan lännestä itään. Satamaan johtavissa väylissä nimelliskulkusuunta on satamaan päin. 
Käytännössä veneen turvallinen reitti tulee varmistaa ajan tasalla olevasta merikartasta.
SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler

Leibstandarte Adolf Hitler (LAH, LSSAH tai Leibstandarte) oli 1. SS-panssaridivisioona ("1. SS-Panzer-Division Leibstandarte SS Adolf Hitler"). Leibstandarte perustettiin kansallissosialistisen puolueen varhaisvuosina Adolf Hitlerin henkilökohtaiseksi henkivartiokaartiksi. 
Toisessa maailmansodassa joukko kasvoi kokonaiseksi divisioonaksi, joka kantoi Adolf Hitlerin nimeä käsivarsinauhoissaan. Leibstandarte oli Kolmannen valtakunnan kuuluisimpia divisioonia. Leibstandarte Adolf Hitler oli merkittävin saksalainen osapuoli Prohorovkassa Kurskin taistelussa. 
Yksikön tunnuksena ollut avain tulee sen ensimmäisen komentajan Joseph Dietrichin sukunimestä, joka tarkoittaa tiirikkaa.
Sotarikokset.
Leibstandarten osastoja syyllistyi useisiin sotarikoksiin siviiliväestöä ja sotavankeja kohtaan.
GMSK

GMSK () on taajuusmodulaation ja vaihemodulaation yhdistävä FSK-tyyppinen digitaalisen tiedon modulointiin tarkoitettu menetelmä. GMSK pyrkii käyttämään mahdollisimman kapeaa taajuusaluetta, jolloin se soveltuu hyvin digitaalisten radiosignaalien koodaamiseen. GSM-järjestelmä käyttää GMSK-modulointia siirtämään digitaalista puhetta ja dataa (GPRS).
GMSK-moduloinnissa lähetettävän datan bittivirta muunnetaan sakara-aaltosignaalien vaihe-eroiksi ja tämä sakara-aaltosignaali suodatetaan sopivan levyisen Gaussin funktion (suodattimen) mukaan pyöristetyiksi pulsseiksi. GMSK-signaali muodostetaan pyöristetystä pulssista taajuusmodulaatiolla.
Taajuusmoduloinnissa lähetin ja vastaanotin on synkronoitava ja GSM tekee sen lähettämällä purskeen pelkkää kantoaaltoa säännöllisesti FCCH (Frequency Correction CHannel) -kanavalla.
GMSK on MSK:n alalaji "(Minimum Shift Keying)".
PSK

Vaiheavainnus eli PSK () kuuluu eksponentiaalisten modulaatiomenetelmien luokkaan. Vaihemoduloinnissa moduloiva signaali, viesti, muuttaa kantoaallon vaihetta suoraan ja hetkellinen vaihe kertoo sanoman arvon. Digitaalisessa vaihemoduloinnissa on päätettävä, mitä vaihetta käytetään millekin binäärisen symbolin arvolle. Esimerkiksi BPSK:ssa, binäärisessä vaiheavainnuksessa, voidaan määritellä vaihe nolla astetta merkitsemään viestin arvoa 0 ja +180 astetta merkitsemään viestin arvoa 1.
Vaihemoduloinnissa on lähetin ja vastaanotin synkronoitava.
PSK:n lajeja ovat:
BPSK.
BPSK, binary phase-shift keying, binäärinen vaiheavainnus käyttää kahta kantoaallon vaihetta ilmaisemaan binäärisen viestin arvon 0 tai 1 esimerkiksi 0 ja +180 astetta. Modulointinopeus (baud) on sama kuin bittinopeus, koska käytössä on vain kaksi symbolia. Yleinen ja yksinkertainen tapa synkronoida lähetin ja vastaanotin on lähettää nollavaiheista kantoaaltoa tietyn ajanjakson ajan ja vastaanotin synkronoi itsensä ja tietää, että tämä vaihe esittää binääristä nollaa.
QPSK.
QPSK, quadrature phase-shift keying, nelivaiheinen vaiheavainnus käyttää neljää kantoaallon vaihetta, esimerkiksi 0, +90, +180 ja +270 astetta, ja voi ilmaista 4 numeroarvoa 0-3 eli kaksi bittiä (00, 01, 10, 11). QPSK-signaalikonstellaatio on identtinen 4-QAM -signaalin kanssa.
8PSK.
8PSK, 8-PSK, 8-phase-shift keying, 8-vaiheavainnus on PSK:n muoto, jossa symbolissa on käytössä 8 vaihetta ja siten voidaan ilmaista 8 numeroarvoa 0-7 eli kolme bittiä (000, 001, 010, 011, 100, 101, 110, 111). Esimerkiksi EDGE käyttää 8PSK-modulointia GSM-verkossa datasiirtoon (vrt. GMSK).
Bohrin säde

Bohrin atomimallissa Bohrin säde (formula_1) on elektronin alimman energiatilan säde:
formula_2
missä:
formula_3 on tyhjön permittiivisyys
formula_4 on Diracin vakio tai "redusoitu Planckin vakio"
formula_5 on elektronin lepomassa
ja
formula_6 on alkeisvaraus
Bohrin säteen arvo on 5,29189379×10-11 m, noin 53 pikometriä (tai noin puoli ångströmiä).
Bohrin sädettä käytetään usein atomifysiikan laskuissa mittayksikkönä.
Aarnihauta

Aarnihaudat ovat suomalaisessa kansanperinteessä taianomaisia paikkoja, joihin on haudattu aarre. Samantapaisia tarinoita on kerrottu laajalti Euroopassa.
Monin paikoin Suomessa hiidenkiukaita eli röykkiöhautoja on voitu pitää aarnihautoina. Tämä uskomus oli todennäköisesti syntynyt siitä, että röykkiöhaudoista löydettiin toisinaan vainajan mukaan laitettuja arvoesineitä. Joskus aarnihaudan uskottiin olevan salaperäisellä kentällä tai aukiolla, joskus taas suossa tai veden alla. 
Monissa tarinoissa kerrottiin virvatulten eli aarnivalkeiden (tai aarretulien, aarreliekkien) palavan aarnihaudan luona. Varsinkin juhannusyönä ajateltiin virvatulten merkitsevän aarteen paikkaa. Virvatulen ilmaantuminen aarnihaudalle merkitsi yleensä otollista aikaa saada aarre nousemaan maan kätköistä, tai että aarre oli jo kohonnut esiin. Usein aarretta merkitsevän virvan kerrottiin olevan vihreä tai sininen. Harvinaisia kertomuksissa aarnihautoihin yhdistettyjä ilmiöitä ovat aarnihaudalta kohoava savu tai sieltä kantautuvat äänet, jopa aavemaiset ihmisäänet. Yleensä kertomuksiin virvatulista ei kuitenkaan kuulu savua tai ääniä, vaan virvatulet ovat tunnusomaisesti hiljaisia.
Aarnihaudalla saattoi olla vartijanaan haltiamainen olento, josta voitiin käyttää nimityksiä "Aarni", Kratti tai haltija. Olento saattoi maata aarteen päällä sitä vartioiden, tai puhdistaa arvometalleja liekillä, jolloin näkyi virvatuli. Kaikkiin tarinoihin aarnihaudoista ei kuitenkaan kuulu tällaista olentoa. 
Tarinat kertoivat ihmisten paenneen vainoja ja jättäneen aarnihautoihin kalleuksiaan. Aarre saattoi olla esimerkiksi rahoja kuparikattilassa. Myös alueella asuneiden lappalaisten tai taruolentojen kerrottiin lähdettyään jättäneen aarnihautoihin aarteita. 
Useissa tarinoissa aarnihautoja tehdessä oli pantu sellainen uhri (katso uhrin pano), että aarteen saisi ylös vain tiettyjä tunnustekoja tekemällä tai vain tiettyyn aikaan (kuten juhannusyönä). Eräs tunnusteko oli jonkun rautaesineen heittäminen aarreliekkiin. Erään aarteen saattoi taas nostaa vain hautaajan omalla kädellä, ja tämän takia käsi varastettiin hänen haudastaan. Usein tunnusteko kuitenkin oli hyvin vaikea tai täysin mahdoton toteuttaa, kuten karauttaa paikalle yksiöisellä (eli eilen syntyneellä) orilla yksiöistä jäätä myöten, tai kyntää maa kukolla ja karhia kanalla.
Jos mies oli rikas, saatettiin hänen maillaan arvella olevan aarnihauta, josta mies kävi aika ajoin nostamassa lisää kalleuksia.
Pohjois-Aasia

Pohjois-Aasiaan lasketaan yleensä kuuluvan vain Siperia eli Venäjän itäiset osat.
Väestö.
Suurin kansanryhmä ovat venäläiset. Etnisistä vähemmistöryhmistä suurin ovat burjaatit ja muita merkittävimpiä ovat jakuutit, saksalaiset ja tataarit.
Ilmasto.
Pohjois-Aasian pohjoisimmat osat kuuluvat kylmään vyöhykkeeseen, mutta suurin osa pinta-alasta on kuitenkin lauhkealla vyöhykkeellä. Pohjois-Aasiassa vaikuttaa mannerilmasto eli kesän ja talven lämpötilaerot ovat suuret. Ilmasto on kosteudeltaan hyvin kuiva.
Maantiede.
Pohjois-Aasian suuria jokia ovat Jenisei, Amur ja Lena. Vuoristoja ovat muun muassa Altain vuoristo ja Verhojanskvuoristo. Suurin järvi Siperiassa on Baikaljärvi. Suurimmat kaupungit ovat Länsi-Siperian Novosibirsk ja Omsk sekä Itä-Siperian Irkutsk.
Ceteris paribus

Ceteris paribus on latinaa ja tarkoittaa "muiden asioiden pysyessä yhtäläisinä". Kausaliteettia selitettäessä voidaan käyttää termiä "ceteris paribus" viittaamaan siihen, että selitetyn lähtötilanteen ja annettujen lähtöarvojen lisäksi prosessin lopputulokseen saattaa vaikuttaa myös kausaalisen prosessin ulkopuolisten tekijöiden muutos.
Termiä käytetään usein taloustieteissä kuvaamaan dynaamisen järjestelmän tiettyjen osaprosessien toimintaa, kun kaikki vaikuttaa kaikkeen. Voidaan esimerkiksi sanoa, että jos pihvin hinta laskee, "ceteris paribus", yhä useammat ihmiset ostavat pihviä. Tällöin muita kysyntään liittyviä muutoksia kuin lihan hinnan muutos ei tapahdu. Tällainen muu muutos voisi olla esimerkiksi kuluttajien käytettävissä olevien tulojen muutos, joka vaikuttaa kuluttajien haluun ostaa tietyn hintaluokan hyödykkeitä.
CFP-frangi

CFP-frangi (ransk. "franc Pacifique" tai "franc CFP", CFP tulee sanoista "Colonies françaises du Pacifique" – Ranskan siirtomaat Tyynellämerellä) on rahayksikkö, jota käytetään Ranskalle kuuluvilla Tyynenmeren alueilla Ranskan Polynesiassa, Uudessa-Kaledoniassa sekä Wallis ja Futunasaarilla. Sen virallinen valuuttalyhenne on XPF.
1. tammikuuta 1999 lähtien CFP-frangi on ollut sidottuna euroon kiinteällä kurssilla 1 € = 119,26 CFP.
Syyskuun 15. päivänä 2021 annetussa asetuksessa, joka tuli voimaan 26. helmikuuta 2022, nimi CFP franc määritellään "Tyynenmeren ranskalaisten yhteisöjen frangiksi".
Tegucigalpa

Tegucigalpa on Hondurasin pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Vuoden 2013 väestönlaskennassa kaupungissa oli vajaat miljoona asukasta.
Kaupunki sijaitsee Picacho-vuoren rinteellä 975 metriä merenpinnan yläpuolella.
Tegucigalpan lämpötila on varsin tasainen ympäri vuoden. Viileimpien kuukausien, tammi- ja joulukuun keskilämpötila on hiukan alle 20 astetta, lämpimimpien eli huhti-toukokuun keskilämpötila 23 asteen vaiheilla. Kuiva kausi kestää joulukuusta maaliskuuhun.
Hurrikaani Mitch aiheutti kaupungissa huomattavia tuhoja vuonna 1998.
Tegucigalpa perustettiin 1500-luvulla ja se oli kulta- ja hopeakaivostoiminnan keskus alueella. Itsenäisen Hondurasin tasavallan pääkaupunki vaihtui Tegucigalpan ja Comayaguan välillä, kunnes se vuodesta 1880 on ollut Tegucigalpa. Vuonna 1938 siihen yhdistettiin Choluteca -joen eteläpuolella sijaitseva Comayagüela.
Toncontínin kansainvälinen lentoasema sijaitsee seitsemän kilometriä kaupungin keskustasta. Sittemmin lentomatkustus on siirtynyt paljolti vuonna 2021 matkustajalenloille avautuneelle lentoasemalle.
Suomen ulkoministeriö varoittaa matkailijoihin kohdistuvasta väkivaltaisesta rikollisuudesta Tegucigalpassa, San Pedro Sulassa ja Karibian rannikon saarilla. Aseellisia ryöstöjä, varkauksia, murtoja, autonkaappauksia ja raiskauksia esiintyy.
Chimaira

Chimaira oli yhdysvaltalainen Clevelandin kaupungista kotoisin oleva heavy metal -yhtye. Yhtye on määritelty joissakin lähteissä New Wave of American Heavy Metal -tyylisuuntauksen edustajaksi, mutta yhtyeen tyyliä voidaan kuvailla myös groove metalliksi, jossa on metalcore, industrial metal, ja death metal -vaikutteita. 
Kreikkalaisessa mytologiassa Chimaera () on hirviö, jolla on leijonan pää, vuohen ruumis ja lohikäärmeen häntä.
Historia.
Yhtyeen entinen kitaristi "Jason Hager" perusti Chimairan vuonna 1998. Yhtyeen ensimmäinen demo sai suurta suosiota ja soi useiden amerikkalaisten yliopistojen radiokanavilla. Vuonna 2000 yhtye julkaisi ensimmäisen EP:nsä, "This Present Darkness". Vuotta myöhemmin vuonna 2001 yhtye solmi levytyssopimuksen Roadrunner Recordsin kanssa ja sai pian äänitettyä ensimmäisen kunnon albuminsa, "Pass Out Of Existence". Pian levyn julkaisun ja sitä seuraavan kiertueen jälkeen perustajajäsen Hager jätti yhtyeen, koska hänestä oli tulossa isä, ja hänen tilalleen yhtyeeseen otettiin Ascension-yhtyeen "Matt DeVries". 
Yhtye palasi kotiin vuoden 2002 lopulla ja alkoi heti suunnittelemaan seuraavaa albumiaan, "The Impossibility Of Reason". Albumin teko kuvattiin ja nauhoitettiin ja julkaistiin DVD-muodossa otsikolla "The Dehumanizing Process". 
Toisen albumin julkaisun ja muutaman live-esiintymisen jälkeen rumpali "Andols Herrick" jätti yhtyeen, koska hän lähti opiskelemaan musiikkia yliopistoon. "Ricky Evensand" pestattiin uudeksi rumpaliksi, mutta hänen uransa Chimairassa loppui nopeasti muusikon heikkohermoisuuden vuoksi. Legendaarisen thrash metal -yhtye Slayerin kitaristi Kerry King ehdotti yhtyeelle uutta rumpalia Kevin Talleytä. Talleyn ollessa mukana yhtye suoritti loppuun kiertueensa ja aloitti äänittämään uutta albumia. Nimikkoalbumi Chimaira oli rumpali Talleyn ensimmäinen ja ainoa albumi, jossa hän oli mukana. Albumi julkaistiin elokuussa 2005, kun yhtye oli "Sounds Of The Underground" -kiertueella. 
Hunter ja DeVries ottivat osaa myös toiseen musiikkiprojektiin, RoadRunner Recordsin 25-vuotisalbumille, The All-Star Sessions. Andols Herrick oli myös mukana kyseisellä albumilla. Yhteistyöstä syntyi ajatus, että Herrick olisi mukana vakituisena jäsenenä yhtyeessä ja vuoden 2006 alussa yhtye toivottikin tervetulleeksi vanhan uuden rumpalinsa. 
Samana vuonna yhtyeen sopimus Roadrunner Recordsin kanssa umpeutui, joten yhtye teki uuden sopimuksen Ferret Recordsin kanssa. "Resurrection"-albuminsa yhtye julkaisi 6. maaliskuuta 2007. Seuraava ja järjestyksessään viides studioalbumi "The Infection" ilmestyi 21. huhtikuuta 2009.