Intian valtameren maanjäristys 2004

Intian valtameren maanjäristys oli merenalainen maanjäristys, joka tapahtui Intian valtameressä 26. joulukuuta 2004. Järistys aiheutti valtavia hyökyaaltoja ja tsunamin, jotka tuhosivat suuria alueita Kaakkois-Aasian rannikolla. Eniten kärsivät Indonesia (erityisesti Aceh), Sri Lanka, Intia ja Thaimaa. Kaiken kaikkiaan luonnonkatastrofin vaikutukset kohdistuivat 11 valtioon laajalla maantieteellisellä alueella. Acehin alueen pääkaupunki Banda Aceh tuhoutui käytännössä täydellisesti.
Yli 200 000 ihmistä menetti henkensä, ja miljoonat ihmiset joutuivat pakenemaan kotiseuduiltaan. Katastrofi oli ainutlaatuinen, sillä se tapahtui joulupyhinä tapaninpäivän aamuna länsimaalaisten suosimiin matkailukohteisiin. Onnettomuudessa kuoli 179 suomalaista, ja se on suurin suomalaisia kohdannut yksittäinen suuronnettomuus rauhan aikana. Eniten turisteja kuoli Ruotsista (543) ja Saksasta (539).
Maanjäristys.
Merenalainen maanjäristys tapahtui Indonesian edustalla, Sumatran saaren pohjoisosan länsipuolella kello 7.58.50 paikallista aikaa (UTC+7). Voimakkuudeltaan 9,0 tai 9,1 momenttimagnitudin järistys on suurin sitten pitkäperjantaina 1964 Alaskaa ravistelleen järistyksen, joka oli voimakkuudeltaan 9,2 magnitudia. Maailman suurin koskaan mitattu maanjäristys (9,5 magnitudia) tapahtui Etelä-Chilessä vuonna 1960. Tuolloin järistyksen vaikutukset tuntuivat tuhansien kilometrien päässä, ja tsunami tappoi ihmisiä Japanissa ja Filippiineillä asti.
Tapaninpäivän järistyksen keskus sijaitsi noin 160 kilometriä Sumatrasta länteen, kymmenen kilometrin syvyydessä merenpinnan alapuolella. Järistyksen aiheutti mannerlaattoihin kertynyt jännitys, joka oli syntynyt Intian laatan työntäessä Euraasian laattaa kuutisen senttimetriä vuodessa. Intian laatta painui Euraasian laatan reunassa olevan pienen Burman laatan alle. Ennen järistystä Burman ja Intian laatat olivat olleet lukkiutuneina toisiinsa satojen vuosien ajan, mikä oli synnyttänyt jännityskertymän, joka purkautui nyt maanjäristyksenä. Järistyksen energiamäärä vastaa noin 20 000:ta Hiroshiman atomipommia.
Jälkijäristykset.
Järistystä seuranneiden vuorokausien aikana tapahtui kymmeniä jälkijäristyksiä, joista suurin (voimakkuudeltaan 7,1 momenttimagnitudia) tapahtui kolme ja puoli tuntia ison järistyksen jälkeen Nikobaarien saaristossa.
Pääsiäismaanantaina 28. maaliskuuta 2005 suunnilleen samalla geologisella alueella kuin tapaninpäivän järistys rekisteröitiin magnitudiltaan 8,7-arvoinen Sumatran maanjäristys. On esitetty vaihtelevia arvioita siitä, oliko järistys tapaninpäivän jälkijäristys vai oma järistyksensä. Järistyksellä oli kuitenkin vielä omia, arvoiltaan yli viiden ja kuuden momenttimagnitudin jälkijäristyksiä. Kaiken kaikkiaan alueella tapahtui toistatuhatta maanjäristystä joulukuun ja huhtikuun välisenä aikana.
Tsunami.
Maankuorten äkillinen pystysuora siirtymä aiheutti hieman alle neljä kilometriä syvään Intian valtamereen voimakkaan sysäyksen, joka nosti koko vesikerroksen aaltoliikkeeseen. Aallon korkeus syvän meren alueella oli vain runsaat puoli metriä mutta etenemisnopeus 800 kilometriä tunnissa. Matalampaan veteen eli rannikolle päästyään aallon nopeus hidastui ja korkeus kasvoi.
Tsunami eteni monena peräkkäisenä aaltona, joista pisimpien aallonpituus oli satoja kilometrejä. Se saavutti Indonesian rannan 25 minuutin kuluttua järistyksestä, jolloin aaltojen suurimmat vyörymäkorkeudet olivat 25 metriä. Thaimaan edustalle aallot saapuivat 100 minuutin jälkeen ja Sri Lankaan ja Intian itäosiin muutamassa tunnissa. Intian rannikolla aaltojen vyörymäkorkeudet olivat 2,5–5 metriä, mutta Thaimaassa ja Sri Lankassa oli alueita, joissa aallot nousivat pariinkymmeneen metriin. Tuhovaikutukset ulottuivat yli 4 000 kilometrin päähän Afrikan itärannikolle Somaliaan, Keniaan ja Tansaniaan. Myös Chilessä mitattiin kaksi metriä korkea tsunami.
Uhrimäärä ja vauriot.
Maailman terveysjärjestö WHO julkaisi maaliskuussa 2005 tilaston onnettomuudessa kuolleista ja kadonneista. Tilasto ei ole enää täsmällinen, mutta se kuvaa uhrimäärien suuruusluokkaa. 80 prosentin uhreista on arvioitu menehtyneen ensimmäisen tunnin aikana tsunamin rantaan osumisesta.
Myanmarin rannikkoa suojasivat tsunamin voimalta lukuisat saaret, kivikkoinen rantaviiva, rannikon pinnanmuodot ja sijainti suhteessa maanjäristyksen keskukseen. Pahiten tuhoista kärsivät Irrawaddyn suistomaat, joilla asui köyhiä maanviljelijöitä ja kalastajia. Myanmarin uhrien määrästä ei koskaan saatu täyttä varmuutta. Maata hallinneen sotilasjuntan virallisen ilmoituksen mukaan 61 ihmistä sai surmansa, mutta todellisen uhrimäärän on uskottu olleen huomattavasti suurempi.
Sumatran saari suojasi Malesiaa pahimmalta hävitykseltä, vaikka maa sijaitsi melko lähellä maanjäristyksen keskusta. Hyökyaallot saapuivat Malesiaan vasta noin viiden tunnin kuluttua järistyksestä. Eniten henkilövahinkoja sattui maan pohjoisosissa ja saarilla. Penangin saaren rannoilla ihmisiä huuhtoutui mereen. 74 malesialaisen ilmoitettiin saaneen surmansa. 
Afrikan itärannikkoa luonnehdittiin katastrofialueiden ”unohdetuksi nurkaksi”, sillä se oli kaukana maanjäristyksen keskuksesta ja välittömien uhrien määrä jäi siellä suurimpiin tuhoalueisiin verrattuna pieneksi. Hyökyaallot iskivät sinne vasta noin seitsemän tunnin kuluttua järistyksestä. Afrikassa tsunamin seurauksena kuoli yhteensä 303 ihmistä. Pahiten kärsi Somalia, jossa kuoli suurin osa maanosan uhreista. Somalian rannikolla, josta oli matkaa maanjäristyksen keskukseen noin 5 700 kilometriä, hukkui kokonaisia kyliä. Tansaniassa raportoitiin kymmenestä sekä Keniassa ja Seychelleillä kummassakin yhdestä kuolonuhrista. Tsunami vaikutti myös Mauritiuksen ja Madagaskarin saarivaltioihin. Osassa maista tsunami pahensi ongelmia, joista oli kärsitty jo ennestään. Esimerkiksi sisällissodan runtelemassa ja käytännössä kahdeksi erilliseksi valtioksi hajonneessa Somaliassa ei ollut ollut toimivaa hallitusta yli kymmeneen vuoteen.
Suomi.
Tapaninpäivänä Thaimaassa oli noin 3 000 ja Sri Lankassa yli 600 suomalaista. Heistä tsunamissa kuoli 172, katosi kuusi sekä loukkaantui noin 250 ihmistä, joista yksi kuoli vammoihinsa Suomessa. Suomalaisia kuoli tsunamissa suhteellisen vähän, koska monet olivat tsunamin iskeytyessä retkellä sisämaassa ja pelastuivat. Muusikko Aki Sirkesalo perheineen sekä näyttelijä Aulis Rosendahl olivat kuolleiden joukossa.
Ulkoministeriön mukaan suomalaisia oli Myanmarissa, Malediiveilla ja Malesiassa katastrofihetkellä jonkin verran, Intiassa vähintään kymmeniä. Indonesiassa ja Itä-Afrikassa tuolloin mahdollisesti oleskelleiden suomalaisten määrää ei tiedetä.
Suurin osa suomalaisuhreista, 170 henkilöä, kuoli suositussa Khao Lakin lomakohteessa, joka tuhoutui miltei täysin kevytrakenteisten bungalowien huuhtoutuessa mereen. Kahdeksan suomalaista kuoli Phuketissa ja yksi Sri Lankassa. Kuolleiden ja kadonneiden joukossa oli kokonaisia perheitä, ja 11 suomalaislasta menetti molemmat vanhempansa. Kuolleista suomalaisista 106 asui samassa hotellissa Khao Lakissa.
Suomalaisten osalta uhrien tunnistuksesta vastasi keskusrikospoliisi. Vuonna 2005 julkaistussa Onnettomuustutkintakeskuksen tutkintaselostuksessa todettiin, että tunnistusta olivat alkuvaiheessa hankaloittaneet eri maiden erilaiset järjestelmät ja toimintatavat. Kaikki löydetyt suomalaisuhrit saatiin tunnistetuiksi helmikuuhun 2006 mennessä.
Suomen hallitusta kritisoitiin pelastustöiden hitaasta aloittamisesta. Ulkoministeriön tiedotus luotti aluksi vain virallisiin tietoihin, ja kun ne osoittautuivat paikkansapitämättömiksi, se johti epäluottamukseen virallista tiedottamista kohtaan. Esimerkiksi katastrofialueella tuolloin lomailleen Euroopan investointipankin varapääjohtajan, tulevan Suomen tasavallan presidentin, Sauli Niinistön mukaan ulkoministeriön virkamiehet eivät uskoneet häntä, kun hän kertoi tuhon laajuudesta ja uskoi satojen suomalaisten kuolleen. Niinistö ja hänen poikansa selviytyivät itse täpärästi tsunamista kiipeämällä betoniseen sähköpylvääseen. Myöhemmin, vuonna 2006 Niinistö sanoi Maarit Tastulan juontamassa "Punainen lanka" -televisio-ohjelmassa, ettei hän ollut halunnut sanoa Suomen hallituksen toimineen kriisin yhteydessä huonosti: ”Ehkä siinä oli mukana sellaista järkytyksen mukanaan tuomaa harmistumista.”
Vanhasen hallitus asetti heti katastrofin jälkeen tutkintalautakunnan, jonka puheenjohtajana toimi entinen tasavallan presidentti Martti Ahtisaari. Lautakunta totesi kesäkuussa 2005 valmistuneessa raportissaan Suomen viranomaisten toimineen pääosin kiitettävästi, mutta antoi moitteita siitä, ettei tilanteen vakavuutta ollut Suomessa ymmärretty riittävän nopeasti. Lääkärien ja hoitohenkilökunnan arvioitiin onnistuneen työssään erinomaisesti.
Suomen Punainen Risti (SPR) keräsi suomalaisilta yli 26,5 miljoonaa euroa hätäapua katastrofialueelle, mikä on kaikkien aikojen suurin keräyssumma. Lisäksi ulkoministeriö lahjoitti järjestölle 4,5 miljoonaa euroa ja sisäasiainministeriö 0,2 miljoonaa euroa. Avustustyö keskittyi alun hätäavun jälkeen asuntojen rakentamiseen ja terveyden parantamiseen.
Keskusrikospoliisin mukaan vuonna 2024, jolloin katastrofista tuli kuluneeksi 20 vuotta, kateissa oli sen jäljiltä yhä viisi suomalaista, joista yksi oli aikuinen ja neljä lapsia. KRP:lla ei ole varmaa tietoa siitä, onko kateisiin jääneitä suomalaisia haudattu Thaimaassa tunnistamattomina.
Kaakkois-Aasia katastrofin jälkeen.
Eri maat toipuivat maanjäristyksen aiheuttamasta katastrofista vaihtelevasti.
Tuhoista pahiten kärsineellä Indonesian Acehin alueella miljardeja euroja maksanut jälleenrakennus oli kymmenen vuotta myöhemmin saatu päätökseen. Eräät rakennukset ja satamat olivat tällöin jopa paremmassa kunnossa kuin ennen tsunamia. Kuitenkin eräät alueet muuttuivat tsunamin seurauksena asuinkelvottomiksi. Monin paikoin tsunamissa surmansa saaneet olivat olleet enimmäkseen uimataidottomia naisia ja lapsia, mikä muutti useiden kylien väestörakennetta peruuttamattomasti.
Acehin aluetta kohdanneen hävityksen katsottiin jouduttaneen alueen kapinallisten ja Indonesian hallituksen välistä rauhanprosessia. Konflikti oli eristänyt Acehin muusta Indonesiasta liki 30 vuoden ajan. Acehin rauhanneuvottelut alkoivat puolueettomalla maaperällä Suomessa, Königstedtin kartanossa Vantaalla tammikuussa 2005 presidentti Martti Ahtisaaren johdolla. Acehin rauhansopimus Indonesian hallituksen ja Vapaa Aceh -liikkeen kesken allekirjoitettiin Helsingissä 15. elokuuta 2005. Kun Ahtisaari sai vuoden 2008 Nobelin rauhanpalkinnon, Norjan Nobel-komitea viittasi perusteluissaan muun muassa Acehin rauhansopimukseen.
Intian hallitus aloitti pelastus- ja jälleenrakennustoimet nopeasti katastrofin jälkeen. Nämä oli melko helppo tehdä Intian mantereella, mutta hankalampi hajanaisessa Andamaanien ja Nikobaarien saaristossa, jossa oli asunut lähes puolet intialaisista tsunamin uhreista.
Thaimaassa turismi toipui nopeasti, ja Phuketiin ja Khao Lakiin rakennettiin uudet hotellit tuhoutuneiden tilalle. Myös Sri Lankassa ja Malesiassa jälleenrakennus saatiin melko nopeasti valmiiksi. Monet paikalliset asukkaat eivät kuitenkaan koskaan löytäneet kadonneita omaisiaan, ja katastrofin traumoista toipuminen oli kesken vielä kymmenen vuotta myöhemmin.
Myanmarin talous oli kehittymätön ja valta oli tiukasti armeijan käsissä. Maahan iski neljä vuotta tsunamin jälkeen trooppinen sykloni Nargis, joka surmasi noin 140 000 ihmistä ja vaikutti yli 2,4 miljoonan ihmisen elämään.
Malediiveilla oli tsunamin jälkeen puute juomavedestä, sillä merivesi saastutti suuren osan maan vesivarastoista. Satoja perheitä oli vielä kymmenen vuotta katastrofin jälkeen ilman kunnollisia asuntoja. Turistien määrä romahti välittömästi tsunamin jälkeen, mutta vuosina 2012 ja 2013 Malediiveilla vieraili jo yli miljardi matkailijaa.