tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pola (Parfinon piiri)

Pola () on maalaiskunta ja sen keskustaajama Novgorodin alueen Parfinon piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Polajoen varrella 12 kilometriä Parfinosta itään. Taajamassa on 2 300 ja kunnassa 3 500 asukasta (vuonna 2009).
Polan kunnan pinta-ala on 762,32 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Parfinon piirin Fedorkovon kuntaan, idässä ja kaakossa Demjanskin piiriin sekä lounaassa Staraja Russan piiriin. Pinta-alasta 71,2 % on metsää ja 23,3 % maatalousmaata.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu 46 kylää: Baryšovo, Beglovo, Berezka, Bolšaja Obša, Bolšije Lovasitsy, Bolšije Rogi, Bolšoi Zahod, Bolšoje Jablonovo, Bolšoje Ladyškino, Bolšoje Stepanovo, Borki, Bytškovo, Dubki, Dvorets, Gorodok, Jartsevo, Kljutši, Košeljovo, Kozino, Kuzminskoje, Lebedskoje, Lorinka, Malaja Obša, Maloje Jablonovo, Maloje Ladyškino, Maloje Stepanovo, Malyi Zahod, Malyje Lovasitsy, Naljutši, Novaja Derevnja, Požalejevo, Presljanka, Rjabtšikovo, Rosino, Seltso, Srednjaja Obša, Stantsija Beglovo, Štšetškovo, Toloknjanets, Topoljovo, Tšapovo, Turno, Vasiljevštšina, Vasilkovo, Vypolzovo ja Zamoška. Kylistä suurin on reilun 400 asukkaan Novaja Derevnja. Kymmenessä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1896 perustetusta rautatieasemasta. Vuosina 1927–1932 ja 1939–1963 se oli Polan piirin keskus.
Kunnan läpi kulkee Bologojen ja Dnon välinen rautatie (Polan ja Beglovon asemat). Polasta on maantieyhteys Parfinoon ja Staraja Russaan. Puolet työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (18,6 %), julkiset palvelut (17,7 %) ja rakentaminen (14,8 %).
Keskustaajaman palveluihin kuuluu keskikoulu, lasten taidekoulu, kulttuuritalo, kirjasto, käsityö- ja kansanperinnekeskus, piirisairaala, yleinen sauna, posti ja pankki. Seudulla on lukuisia muinaisia hautakumpuja sekä kaksi muinaislinnaa. Muita nähtävyyksiä ovat toisen maailmansodan muistomerkit.
Riku Lehtopolku

Riku Lehtopolku (s. 1985 Ulvila) on suomalainen tanssija ja Kuopio tanssii ja soi -festivaalin taiteellinen johtaja. Lehtopolku valittiin tehtävään kesäkuussa 2019 Jorma Uotisen päätettyä 18-vuotisen kautensa saman vuoden festivaalien yhteydessä. 
Lehtopolku aloitti tanssiopinnot Liisa Nojosen tanssikoulussa 4-vuotiaana ja suoritti myöhemmin tanssialan perustutkinnon Tampereen konservatoriossa. Vuodesta 2001 lähtien hän on ollut kiinnitettynä Pori Dance Companyyn. Vierailevana tanssijana hän on toiminut muun muassa Suomen Kansallisbaletin, Kansallisoopperan, Skånes Dansteaterin sekä Oulun ja Lahden kaupunginteattereiden tuotannoissa.
Ulkomailla Lehtopolku on esiintynyt Ruotsin lisäksi Etelä-Koreassa, Venäjällä, Skotlannissa, Tanskassa sekä Vietnamissa ja Keski-Euroopan maissa. 
Hän on myös ollut Jorma Uotisen assistenttina Kansallisbaletissa ja Tanskan kuninkaallisessa baletissa. Lisäksi Lehtopolku tekee opetustöitä Kansallisbaletissa sekä sen balettikoulussa.
Margit Niininen

Helene Margaretha (Margit) Törnudd (o.s. Niininen; 18. tammikuuta 1905 Turku – 14. tammikuuta 1993 Helsinki) oli Helsingin lastenhuoltotoimiston toimistopäällikkö, filosofian tohtori ja ruotsinkielinen kirjailija.
Elämänvaiheet.
Törnuddin kasvattivanhemmat olivat kirjanpitäjä Johan Robert Niininen ja Alexandra Grönmark. Hän valmistui ylioppilaaksi 1923 ja filosofian kandidaatiksi 1930. Törnudd oli Helsingin kaupungin palveluksessa lastensuojelutyössä vuodesta 1939 alkaen. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1956. Väitöskirja käsitteli Helsingin lastensuojelulautakunnan huostaanottamien lasten huostaanottojen syitä, hoitomuotoja ja sekä lasten tulevaa sosiaalista selviytymistä. Törnudd jäi eläkkeelle lastenhuoltotoimiston toimistopäällikön tehtävästä vuonna 1968. Hän käytti lastensuojelutyössä saamiaan kokemuksia pohjana novellikokoelmissa "Ensamma ansikten" (1942) ja "Sin egen verklighet" (1949).
Niininen avioitui vuonna 1930 filosofian maisteri Allan Törnuddin (1889–1961) kanssa. Politiikan tutkija ja diplomaatti Klaus Törnudd (s. 1931) ja valtiotieteilijä Patrik Törnudd (1935–2015) ovat heidän lapsiaan.
Niininen istui yli kaksi vuotta vankilassa 1920-luvun lopussa. Hän ampui miehen Turun Vartiovuorenmäellä vuonna 1927, ja hänet tuomittiin syylliseksi alentuneesti syyntakeisena tehtyyn tahalliseen tappoon.
Hietasimpukat

Hietasimpukat (Myidae) on Myida-lahkoon kuuluva, merissä elävien erilaishampaisten simpukoiden heimo. Hietasimpukoiden heimoon luetaan kuusi sukua ja noin 40 lajia. Suomen rannikoillakin Itämeressä esiintyy näistä hietasimpukka "Mya arenaria". Etelä-Itämeressä elää myös toinen laji, "Mya truncata".
Helvi Aunio

Helvi Raakel Aunio, o. s. "Heikkilä" (21. syyskuuta 1909 Elimäki – 22. tammikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija.
Aunio opiskeli keskikoulun jälkeen laulua Sibelius-Akatemiassa ja näyttelijäntyötä Bertha Lindbergin Opistolassa. Hän näytteli Lohjan työväennäyttämöllä 1937–38, sitten Helsingin Työväenteatterissa vuoteen 1942 saakka. Aunio lauloi Suomalaisen Oopperan kuorossa 1942–1947 ja toimi useiden harrastajateatteriryhmien ohjaajana 1950–1960-luvuilla. Hän ohjasi kuunnelmia Yleisradioon ja lauloi operettituotannoissa.
Aunio esiintyi sivuosissa 30 suomalaisessa elokuvassa, ensimmäinen niistä oli "Herrat ovat herkkäuskoisia" 1939 ja viimeinen "Runoilija ja muusa" 1978.
Edit Vallinharju

Edit Vilhelmina Vallinharju (o.s. Ikäheimonen; 28. syyskuuta 1906 Viitasaari – 1. syyskuuta 1998) oli suomalainen näytelmäkirjailija. 
Vallinharju kävi kansakoulun ja muutettuaan 18-vuotiaana Helsinkiin toimi ompelijana muutamissa liikkeissä. Tavattuaan tulevan puolisonsa (vuodesta 1930) Vallilan Työväenteatterin amatöörinäyttelijän ja myöhemmän näytelmäkirjailijan ja teatteriohjaajan Karl Viljam Wallinin (vuodesta 1935 Vallinharju) joutui Edit Vallinharju teatteriharrastusten piiriin, ensin näyttämölle näyttelijänä, sittemmin näytelmien kirjoittamisen alalle. Vallinharju toimi sihteerinä Kulttuurityö ry yhdistyksessä 1946–1952 ja siivousemäntänä osuusliike Elannossa 1953–1969.
Vallinharjun vanhemmat olivat metsätyönjohtaja Ville Ikäheimonen ja Ida Sohvia (o.s. Jantunen). Vallinharju asui Vantaalla.
Antti Tuomento

Antti Valtteri Tuomento (s. 1968 Renko) on suomalainen sirkus- ja kuvataiteilija. Hän on Suomen tunnetuin nuorallakävelijä. Taiteessaan Tuomento on keskittynyt ympäristötaiteeseen.
Nuorallakävely.
Köyliöstä kotoisin oleva Tuomento aloitti nuorallakävelyn 13-vuotiaana. Kolme vuotta myöhemmin hän oli mukana ensimmäisellä kiertueellaan sirkuksen kanssa. Tuomento on esiintynyt muun muassa Sirkus Finlandiassa. Hän oli pitkään Suomen ainoa nuorallakävelijä. Tuomento on toiminut myös taikurina. 
Hän on ylittänyt muun muassa kahdesti Imatrankosken, Kokemäenjoen Porin keskustan kohdalla sekä Lahden mäkimontun Salpausselän kisojen yhteydessä. Lisäksi Tuomento on ajanut Vilppulankosken ylitse moottoripyörällä nuoraa pitkin. Kalmarin Unionin 600-vuotisjuhlissa vuonna 1997 hän ylitti kaupungin keskustassa olevan kanaalin.
Ympäristötaide.
Antti Tuomennolla on kotipaikassaan Köyliön Tuiskulassa "Pelimanninmäki"-niminen taidematkailukohde. Se muodostuu erilaisista kierrätysmateriaaleista tehdyistä teoksista. Tuomennon öljyvärimaalauksia on ollut esillä muun muassa Keravan taidemuseossa. Hän on esiintynyt myös pienessä roolissa Pirjo Honkasalon elokuvassa Tulennielijä vuonna 1998.
John Nunn (soutaja)

John Hamann Nunn (s. 12. lokakuuta 1942 Terre Haute) on yhdysvaltalainen entinen soutaja ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Detroit Boat Clubia. 
Nunn opiskeli Cornellin yliopistossa ja sousi jo ollessaan siellä, mutta hänen uransa puhkesi kukkaan vasta yliopistoaikojen jälkeen. Hän voitti vuonna 1967 maansa mestaruuden yksiköissä ja sai samassa lajissa hopeaa Pan-Amerikan kisoissa kyseisenä vuonna. Nunn kilpaili Bill Maherin kanssa Méxicon olympialaisissa 1968 pariairokaksikoissa, joissa he voittivat pronssia, ja Nunn sai myöhemmin lajista pronssia Thomas McKibbonin kanssa Pan-Amerikan kisoissa. 
Nunn perusti soutu-uransa jälkeen yrityksen, joka myi avaruusteollisuudelle työstettyjä metalleja.
Piikkikrotti

Piikkikrotti ("Centrophryne spinulosa") on krottikaloihin kuuluva laji, jota tavataan lämpimien valtamerien syvistä vesistä. Se on ainoa laji piikkikrottien heimossa ("Centrophrynidae").
Koko ja ulkonäkö.
Piikkikrotin sukupuolet eroavat kooltaan toisistaan huomattavasti. Naaras voi saavuttaa 23 cm:n pituuden koiraan jäädessä tyypillisesti korkeintaan 1,3–1,6 cm pitkäksi. Koiras elää aikuisena kiinnittyneenä naaraaseen, mutta ei kuitenkaan naaraan loisena. Naaras on ruumiinrakenteeltaan pitkulainen ja pää on kookas. Etumaisen selkäevän ruoto on pidentynyt ja sen päässä on valoa tuottava elin, jolla kala huokuttelee saaliinsa. Lajin selkä- ja peräevät ovat lyhyehköt ja pehmeät. Piikkikrottikoiraan ja poikasten tyypillinen piirre on kurkun säie. Toisin kuin monilla muilla kaloilla, piikkikrottinaaraalla on vain yksi munasarja. Piikkirkottien ihossa on pieniä piikkejä ja kala on väriltään punainen tai musta.
Levinneisyys.
Piikkikrottia tavataan lämpimistä vesistä Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät meso- ja bathypelagisessa kerroksessa yleensä yksittäin.
Sorja (rakennus)

Sorja on Tampereen kaupungin omistama ja Tampereen Kesäsiirtolayhdistys ry:n hallinnoma Rautaveden rannalla Sastamalan kaupungissa Karkun kylässä sijaitseva rakennus. Se on alun perin valmistunut piirilääkärin asunnoksi ja on sittemmin toiminut lottaopistona ja nykyisin kesäsiirtolana. Sorjan rakennutti piirilääkäri Otto Meurman vuonna 1907. Otto Meurman oli Agathon Meurmanin poika.
Alkuaikoina Meurmanit pitivät kesäisin Sorjalla lepokotia, ilmeisesti kattaakseen rakennuksesta aiheutuneita kuluja. Sinne tuli enimmäkseen vanhempia säätyläisrouvia. Otto Meurmanin 1929 tapahtuneen kuoleman jälkeen Aina-vaimo ja Heikki-poika muuttivat Helsinkiin. Tällöin Sorja jäi Yrjö-pojan kesänviettopaikaksi. Kesämajaa vuokrattiin edelleen vieraille. Talvisodan aikana Sorjalla oli lyhyen aikaa evakkoja.
Sotien aikaan Sorja vuokrattiin Lotta Svärd -järjestön käyttöön ja tunnettiin nimellä Karkun siirtolottakoti. Syksyllä 1940 Otto Meurmanin perikunnan kannalta ei tuntunut mahdolliselta toteuttaa lottien vaatimia kunnostuksia, mm. keskuslämmityksen asentamista. Tällöin Lotta Svärdin keskusjohtokunta, Porin piirijohtokunta ja Satakunnan paikallisosastot ostivat Sorjan kurssitarkoitukseen. Vuosina 1941-44 Sorja toimi järjestön toisena lottaopistona Syvärannan ohella. Pääasiassa Sorjalla järjestettiin viestialan koulutusta. Vuonna 1944 Sorja päätyi lottien perilliselle, Suomen Naisten Huoltosäätiölle ja toimi toipilaskotina vähävaraisille ja varattomille lotille. Sen johtajana toimi Lotta Svärdin toiminnassa näkyvänä hahmona ollut Saima Laurila.
Vuonna 1952 Sorja myytiin Tampereen kaupungille kesäsiirtolatoimintaa varten. Kaupunki kunnosti tilan ja vuokrasi sen Tampereen Kansakoululasten Kesäsiirtolayhdistykselle. Vuonna 1959 Sorja siirtyi takaisin kaupungin hallintaan, koska uusi kansakoululaki teki kesäsiirtolatoiminnasta kuntien velvollisuuden. 1990-luvun alussa ympyrä sulkeutui, kun Tampereen Kesäsiirtolayhdistys alkoi järjestää toimintaa. Ensimmäinen leiri 1992 mahdollistui keräyksen avulla. 1993 kaupunki lopetti oman kesäsiirtolatoiminnan ja vuokrasi Sorjan järjestölle. Kesäsiirtolatoiminta Sorjalla jatkuu edelleen.
Klovaharun

Klovaharun (myös Klovharu tai Haru) on saari ulkosaaristossa Pellingin edustalla Porvoossa.
Pieni, kallioinen luoto oli kolmekymmentä vuotta kirjailija Tove Janssonin ja hänen kumppaninsa graafikko Tuulikki Pietilän kesäpaikkana. Aiemmin Jansson ja hänen perheensä olivat viettäneet kesiään läheisellä Bredskärillä, mutta kesäasutuksen lisääntyessä ympärillä syntyi tarve löytää rauhallisempi paikka. Saareen rakennettiin vuonna 1964 mökki, jossa Jansson ja Pietilä viettivät kesiään aina vuoteen 1992. Mökin suunnittelivat Tuulikki Pietilän veli Reima Pietilä ja tämän puoliso Raili Pietilä, jotka olivat kuuluisa arkkitehtipariskunta. Mökin alla sijaitsee pieni sauna. Kesän 1992 jälkeen Tove Jansson ja Tuulikki Pietilä eivät enää koskaan käyneet Klovaharunissa eivätkä edes Pellingissä. 
Tove Jansson lahjoitti mökin vuonna 1995 Pellingin kotiseutuyhdistykselle, joka vuokraa sitä kesäisin ylläpitokustannusten kattamiseksi. Itse Klovaharunin saari ei ollut Janssonin omistuksessa, vaan se kuuluu Österbyn ja Söderbyn kylien yhteismaihin. 
Saaresta kerrotaan Janssonin ja Pietilän vuonna 1996 ilmestyneessä kirjassa "Haru, eräs saari".
Pellingin kotiseutuyhdistys järjestää joka vuosi Klovharunilla avoimien ovien viikon, jolloin yksityishenkilöillä on mahdollisuus vierailla saarella omilla veneillään. Saarella he voivat osallistua päivittäin järjestettäviin opastettuihin retkiin. Saarella on koko viikon ajan yhdistyksen edustaja, joka voi kertoa vierailijoille pyydettäessä Pellingistä, Tove Janssonista ja Klovharusta suomeksi, ruotsiksi tai englanniksi.
Bufo (yritys)

Oy Bufo Ab on vuonna 2007 perustettu elokuvatuotantoyhtiö. Yhtiön perustivat tuottajat Misha Jaari ja Mark Lwoff sekä käsikirjoittaja Vesa Virtanen. Yhtiön ensimmäinen pitkä elokuva oli Jörn Donnerin draama "Kuulustelu". Yhtiö on tuottanut ja osatuottanut toistakymmentä pitkää elokuvaa sekä useita lyhytelokuvia. 
Bufon ohjaajin ovat kuuluneet Jörn Donner ("Kuulustelu", "Armi elää"), Pirjo Honkasalo ("Betoniyö"), Zaida Bergroth ("Hyvä poika"), Aki Kaurismäki (Toivon tuolla puolen), Veiko Õunpuu ("Viimeiset") ja Ilja Rautsi (lyhytelokuvat "Helsinki Mansplaining Massacre" ja "Night of the Living Dicks").
Bufon elokuvista "Betoniyö" sekä "Tyhjiö" ovat voittaneen parhaan elokuvan Jussi-palkinnon.
Bufo-konserniin kuuluu myös elokuvien levitysyhtiö B-Plan Distribution Oy, joka on levittänyt elokuvateattereihin valtaosin kotimaisia elokuvia.
Valfrid

Valfrid tai Walfrid on alun perin saksalainen miehen etunimi. Nimen muinaissaksalainen alkumuoto "Walefried" merkitsee "taistelutantereen turvaa".
Suomessa nimi Valfrid on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 4260 henkilölle. Nimen muunnoksina ovat Suomessa käytössä Vallu ja Valle, Pohjanmaalla myös Valfriiti ja Friiti. Nimeä tai mitään sen muunnosta ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Valfridin nimipäivä on 12. lokakuuta.
Avala-torni

Avala-torni () on 204,5 metriä korkea televisio- ja radiotorni Serbiassa. Avala-torni sijaitsee Avala-vuoren päällä Belgradin kaupungissa Serbiassa. Alkuperäinen torni valmistui vuonna 1965, mutta se tuhoutui Naton joukkojen pommittaessa kaupunkia vuonna 1999 Kosovon sodan aikana. Tornin jälleenrakentaminen aloitettiin 21.12.2006 ja se valmistui 21.4.2010. Avala-torni on Serbian korkein torni.
Tornin suunnitelivat arkkitehdit Uglješa Bogdanović ja Slobodan Janjić. Alkuperäisen tornin rakentaminen aloitettiin vuonna 1961 ja se valmistui vuonna 1965. Alkuperäinen torni oli 202,87 metriä korkea kun taas uusi torni on 204,5 metriä korkea.
Betoniyö (elokuva)

Betoniyö on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut Pirjo Honkasalon ohjaama draamaelokuva. Se on elokuvatuotantoyhtiö Bufon tuottama ja se perustuu Pirkko Saision samannimiseen romaaniin vuodelta 1981.
Elokuvan maailmanensi-ilta oli Toronton elokuvajuhlilla 7. syyskuuta 2013. Suomessa sen ensiesitys oli Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilla 22. syyskuuta 2013. Teatterilevitykseen elokuva tuli 1. marraskuuta 2013. Sitä on esitetty lukuisilla elokuvajuhlilla.
"Betoniyö" valittiin syyskuussa 2014 Suomen ehdokkaaksi parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon kategoriaan. Se ei kuitenkaan päässyt listalle, jolta vieraskielisen elokuvan Oscarin saaja valitaan. 
Juoni.
Betoniyö kertoo kahdesta veljeksestä ja yhdestä vuorokaudesta Helsingissä. Vanhempi veli on lähdössä kärsimään vankeusrangaistustaan ja viettää viimeiset hetkensä vapaana 14-vuotiaan pikkuveljensä kanssa. Suomen elokuvasäätiön mukaan "rohkea ja analyyttinen kaupunkielokuva kertoo unenomaisen tarinan hauraasta mielestä ja viattomuuden kadottamisesta."
Tuotanto.
Elokuvan tuottivat Bufolle Misha Jaari ja Mark Lwoff. Elokuvan yhteistuottajia olivat ruotsalainen Plattform Produktion ja tanskalainen Magic Hour Films.
Elokuvaa rahoittivat Suomen elokuvasäätiö (800 000 eurolla), Yleisradio, Nordisk Film &amp; TV Fond, Svenska Filminstitutet, Det Danske Filminstitut ja Danske Radio. Elokuvan levityksestä Suomessa vastasi Cinema Mondo.
Palkintoja.
Betoniyö sai kuusi Jussi-palkintoa: elokuva, ohjaus, äänisuunnittelu, leikkaus, lavastus ja kuvaus.
Elokuva oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinnon saajaksi.
Gibraltarpedia

Gibraltarpedia on Gibraltarin ja sen lähialueiden rakennusten, henkilöiden, eläinten ja kasvien kattamiseen Wikipediassa tähtäävä projekti, joka aloitettiin heinäkuussa 2012. Projekti pohjautuu aiemmin toteutettuun saman tyyliseen projektiin Monmouthpedia, jossa katettiin walesilaiseen Monmouthin kaupunkiin liittyneitä artikkeleita. Projekti herätti kiinnostusta, mutta myös kritiikkiä mediassa. Kritiikki kohdistui Wikimedia UK:n eli Yhdistyneen kuningaskunnan Wikimedian entisen hallituksen jäsenen vastaanottamiin palkkioihin projektiin liittyen.
Projekti.
Gibraltarpedian tarkoituksena on kattaa Gibraltariin ja sen lähialueisiin Espanjassa ja Marokossa liittyviä aiheita Wikipediassa. Projektia tekemässä on vapaaehtoisten lisäksi Gibraltarin hallinto, Gibraltarin museo ja turismilautakunta. Alkuperäisen idean projektista sai Tyson Lee Holmes, joka kuultuaan Monmouthpediasta uskoi samanlaisen projektin olevan hyödyllinen Gibraltarille. Hän otti yhteyttä Gibraltarin museon Stewart Finlaysoniin, joka puolestaan otti edelleen yhteyttä Wikimedian Yhdistyneen kuningaskunnan osastoon. Monmouthpedian alullepanijat kutsuttiin Gibraltarille keskustelemaan projektista. Gibraltarilla projekti nähtiin keinona tukea alueen turismia ja Gibraltarin turismista vastaava ministeri Neil Costa järjesti muun muassa kiertoja historiallisissa kohteissa Wikipediasta kutsutuille henkilöille. Gibraltar solmi myös sopimuksen konsultaatiosta Wikimedian jäsen Roger Bamkinin kanssa konsultaatiosta QR-koodien käytöstä ja projektiin osallistuvien neuvonnasta. QR-koodeja on tarkoitus laittaa esille Gibraltarilla, jolloin älypuhelinten käyttäjät voivat paikanpäällä lukea koodin ja päästä paikkaa tai asiaa koskevaan Wikipedia-artikkeliin omalla kielellään.
Gibraltarpedian projektiin osallistuvat Wikipedian käyttäjät saavat pisteitä uusista artikkeleista, hyviksi tai suositelluiksi arvioiduista artikkeleista ja kuvien lisäämisestä Wikipedia Commonsiin. Pisteitä saa myös "Tiesitkö että..." listalle päässeistä artikkeleista. Projekti jakaa palkintoja käyttäjien keräämien pisteiden perusteella. Pääpalkinto on matka Gibraltarille, jonka lisäksi jaetaan useita pienempiä palkintoja. BBC:n artikkelin mukaan projektiin osallistuvat tuottivat noin 20 uutta artikkelia päivittäin useilla eri kielillä.
Vastaanotto.
Projekti herätti kritiikkiä ensin Wikipedian yhteisön sisällä ja sitten myös mediassa kun Bamkinia syytettiin "Tiesitkö, että..." toiminnon väärinkäytöstä asiakkaidensa hyväksi. Fox Newsin mukaan Gibraltar oli saanut toiminnan seurauksena satoja miljoonia artikkelien lukukertoja. Asiaa käsiteltiin myöhemmin myös muun muassa Forbesissa, Le Mondessa, The Daily Telegraphissa ja Helsingin Sanomissa. Jimmy Wales otti kantaa asiaan sanomalla, että Wikipedian virallisissa toimissa toimivan henkilön on vastuutonta ottaa asiakkailta rahaa paremman näkyvyyden saamiseksi Wikipediassa. Bamkin itse kiisti muokanneensa Wikipediaa maksua vastaan. Hän kuitenkin erosi tehtävistään Wikimediassa syyskuussa 2012. Myös Gibraltar kiisti maksaneensa Bamkinille Gibraltarin näkyvyyden kohottamisesta Wikipediassa.
Tripartite-luokka

Tripartite-luokka on Ranskan, Alankomaiden ja Belgian yhdessä suunnittelema miinantorjunta-alusluokka, jonka suunnittelun lähtökohtana käytettiin Ranskan merivoimien Circé-luokkaa. Sopimukseen sisältyi, että kukin maa valmistaisi omien alustensa suunnitelman mukaisen rungon. Ranska toimitti kaikkiin aluksiin miinantorjuntajärjestelmät sekä elektroniikan, Alankomaat voimansiirtojärjestelmän koneistoineen ja Belgia miinantorjuntajärjestelmien koneistot sekä sähkön tuottamiseen tarvittavat laitteet.
Runko, kansi ja laipiot muodostavat yhden kokonaisuuden, jonka seinämän paksuus vaihtelee kahdestakymmenestä neljäänkymmeneen millimetriin. Rakenne on jäykistetty trapetsirakentein ja kiinnitykset on tehty lasikuitunastoin. Vahvisteena on käytetty teräsrakeita. Voimansiirto vastaa Circé-luokan voimansiirtoa, johon on lisätty keulaan suihkumoottorit. Keulan ohjauksella on saatu lisää hallittavuutta miinantorjunnan aikana. Sähköiset aktiiviset peräsimien ja keulasuihkujen voimanlähteenä on kolme Astazou IVB kaasuturbiinikonetta, joista kukin tuottaa 150 kilowattia. Neljäs dieselgeneraatroti tuottaa 160 kW, mikä toimii risteilymoottorina sekä sähkön tuottoon aluksella. Aluksen pääakseli pyörittää viisilapaista CP-potkuria.
Miinantorjuntakaikuluotain DURM 21B on pienempi ja tehokkaampi kuin edeltäjänsä ja se kykenee havaitsemaan miinan 80 metrin syvyydestä. Kaikuluotain voidaan nostaa rungon sisään ajon aikana. Alusten varsinainen raivauskyky on heikohko ja niille on asennettu ainoastaan kevyt torjuntakalusto.
Ranska.
Ranskan laivasto oli tarkoitus tilata 15 Éridan-luokan alusta, mutta määrä pienennettiin budjettisyistä kymmeneen.
Belgia.
Belgia tilasi kymmenen Aster-luokan alusta. Belgialla oli aluksi ongelmia runkojen valmistamisessa ja tilaukset siirrettiin helmikuussa 1981 Béliardilta.
Alankomaat.
Alankomaat tilasi 15 Alkmaar-luokan alusta.
Pakistan.
Pakistan tilasi Ranskasta DCN:ltä kolme alusta tammikuussa 1992. Ranskan laivasto toimitti jo marraskuussa yhden aluksen "Munsifiksi" nimetyn "Sagittaren", jonka tilalle valmistettiin uusi Lorientin telakalla uusi samalla nimellä ja runkonumerolla. Toinen alus "Muhafiz" laskettiin vesille 8. heinäkuuta 1995 Lorientin telakalta ja kolmas "Mahmood" valmistettiin Karachin laivastontelakalla DCN:n tuella.
Syrjäytymisvaikutus

Syrjäytymisvaikutuksella tarkoitetaan ekspansiivisen finanssipolitiikan aiheuttamaa korkojen nousua, jolloin yksityinen kysyntä ja investoinnit supistuvat. Toisin sanoen, kun valtio lisää kulutusta, yksityiset investoinnit ja kulutus syrjäytyvät.
Muutokset finanssipolitiikassa siirtävät IS-käyrää, joka kuvaa tasapainoa hyödykemarkkinoilla. Ekspansiivinen finanssipolitiikka siirtää IS-käyrää oikealle kohdasta IS1 kohtaan IS2. Lisäksi, ekspansiivinen finanssipolitiikka siirtää reaalitulojen tasapainotilaa kohdasta Y1 kohtaan Y2 ja korkotasoja kohdasta i1 kohtaan i2. Korkotason pysyessä kohdassa i1, korkeammat valtion menot kasvattavat kokonaiskysyntää. Tämä kysynnän kasvun tulee näkyä tuotoksessa. Korkotason noustessa, reaalitulojen tasapainon on noustava valtion tulojen ja kertoimen (multiplier) tulon verran.
Jos korko i1 pysyy vakiona, hyödykemarkkinat ovat tasapainossa, niin että suunniteltuja menoja vastaa tuotos, mutta rahoitusmarkkinat eivät ole enää tasapainossa. Tulo lisääntyy, ja sen vuoksi rahan kysyntä lisääntyy. Koska kysyntää on ylenmäärin, korot kasvavat. Yritysten suunnitellut menot supistuvat korkeiden korkojen vuoksi ja siten kokonaiskysyntä supistuu. Tämän vuoksi tasapainotila on korkeammilla koroilla. Tämän vuoksi koron muutos ja sen vaikutus kokonaiskysyntään vaimentaa ekspansiivisen finanssipolitiikan ja valtion kulutuksen vaikutusta.
Lähteet.
Roger W. Spencer &amp; William P. Yohe, 1970. «The 'Crowding Out' of Private Expenditures by Fiscal Policy Actions», Federal Reserve Bank of St. Louis "Review", October, pp. 12-24
Jenni Farley

 Jennifer "Jenni" Farley "Jwoww" (oik. Jennifer, syntynyt 27. helmikuuta 1986), tunnetaan myös nimellä JWoww, on yhdysvaltalainen televisioalan henkilö. Hän tuli julkisuuteen yhtenä kahdeksasta päähenkilöstä Music Television (MTV) -kanavan tositelevisiosarjassa Jersey Shore. Hän teki myös useita esiintymisiä muissa ohjelmissa, kuten TNA Impact!:ssa ja Disaster Datessa. Hän omistaa rusketustuotesarjan Australian Goldin kanssa. Farley sai kihlattunsa Roger Mathewsin kanssa tyttären, Meilani Alexandra Mathewsin, 13. heinäkuuta 2014. Farleyn ja Mathewsin häitä juhlittiin 18. lokakuuta 2015 ja samaisessa tilaisuudessa he ilmoittivat odottavansa toista lastaan.
Farley kävi Columbia Hight Schoolia East Greenbushissa, New Yorkissa. Hän on espanjalais-irlantilaista syntyperää. Ennen uraansa TV:ssä hän toimi lastenhoitajana.
Ennen Jersey Shorea Farley omisti graafisen suunnittelun yrityksen nimeltä Jenni Farley Desings Inc. Joulukuussa 2009 Farley esiintyi ensi kertaa Jersey Shoressa, jossa hän sekä seitsemän hänen kämppäkaveriaan viettivät kesän Seaside Heightsissa, New Jerseyssä. Toinen tuotantokausi kuvattiin Miamissa, Floridassa, ja kolmas tuotantokausi jälleen New Jerseyssä. Sarjan neljäs tuotantokausi kuvattiin Italian Firenzessä. Vaikka huhuttiin, etteivät sarjan tähdet kirjoittaisi uusia sopimuksia ennen kuin heidän palkkiotaan korotettaisiin, kaikki kahdeksan pääesiintyjää tekivät lopulta sopimuksen uuden kauden kuvaamisesta.
Farley julkisti mallistonsa "Filthy Couture" Las Vegasissa, Nevadassa muotinäytöksessä heinäkuussa 2010. Neljän toimintakuukauden jälkeen malliston myyminen lopetettiin lokakuussa 2010 uhkaavan tavaramerkkioikeussyytteen takia. Farley ilmoitti, ettei tuotemerkkiä lopetettaisi ja uusi mallisto julkistettaisiin. Huhtikuussa 2011 MTV ilmoitti tilanneensa kaksi Jersey Shoren spin-off-sarjaa, joista toisessa esiintyisivät Farley ja Nicole Polizzi. Ensimmäinen tuotantokausi sisältäisi 12 jaksoa. Vuonna 2010 Farley julkaisi kirjan nimeltä "The Rules According to JWOWW: Shore-Tested Secrets On Landing a Mint Guy, Staying Fresh To Death, and Kicking the Competition to the Curb". Hänet on parhaillaan haastettu oikeuteen hänen kuvattuaan useita jaksoja tositelevisio-ohjelmaansa asunnossaan, väitetysti ilman vuokraisäntänsä lupaa.
Vuonna 2012 Farley ja Nicole Polizzi, joka esiintyi myös Jersey Shoressa, esiintyivät 12-jaksoisessa spin-off-sarjassa nimeltä Snooki &amp; JWoww, joka tuli ensi-iltaan MTV:llä 21. kesäkuuta 2012. Sarja kuvattiin kuuden viikon ajanjakson aikana kaksikerroksisella, entisellä paloasemalla lähellä Grove streetiä ja Mercer streetiä Jersey Cityssä, New Jerseyssä. Sarja seuraa Polizzin ja Farleyn muuttoa kämppäkavereiksi ja sitä on kuvailtu nykypäivän Laverne &amp; Shirleyksi.
Lokakuussa 2011 JWoww julkaisi henkilökohtaisen sivustonsa JWOWW.com jakaakseen kunkin hetkiset kiinnostuksenkohteensa ja tarjotakseen vinkkejä faneilleen parisuhde-, kauneus- ja kuntoiluongelmiin.
Szczecin-Świnoujścien satama

Szczecin-Świnoujścien satama (, , LOCODE: PL SZZ ja PL SWI ) on Puolan länsirajan tuntumassa sijaitsevien Szczecinin ja Świnoujścien kaupunkien yhteinen, vuonna 1996 perustettu satamalaitos. 
Kahden kaupungin satamia.
Świnoujścien satama.
Itämeren äärellä sijaitseva Świnoujścien satama pystyy ottamaan vastaan aluksia, joiden syväys on enintään 13,2 metriä ja joiden pituus ei ylitä 270 metriä. Satamaan kuuluu Puolan suurin kuivabulkin käsittelyterminaali (erityisesti hiiltä ja rautamalmia) sekä lauttaterminaali. Kaupunki toimi jo 1700-luvun puolivälissä Szczecinin (tuolloin Stettin) ulkosatamana.
Szczecinin satama.
Mereltä 65 kilometriä sisämaahan päin sijaitsevaan Szczecinin satamaan saavat tulla syväykseltään korkeintaan 9,15-metriset ja pituudeltaan 215-metriset alukset. Satama on yleissatama.
Nesteytetyn kaasun (LNG) terminaali.
Szczecinin syväsatama-alueen Itämeren-puoleiselle rannalle rakennettiin uusi aallonmurtaja ja sen suojaan aluksi suuruudeltaan 2,5 miljardin kuutiometrin (bmc) vuosikapasiteettiin kykenevä LNG-terminaali. Vuonna 2017 uutisoitiin tarpeesta kasvattaa tämän sataman tällöin jo 5,0 miljardin kuutiometrin LNG-vuosikapasiteettia edelleen 7,5 miljardiin kuutiometriin. Esimerkiksi Puolan valtion kontrolloima maakaasuyhtiö PGNiG oli suunnitellut tuovansa jatkossa Qatarista 2,9 miljardia kuutiometriä nesteytettyä maakaasua vuosittain sataman kautta. Maakaasuyhtiö oli käynyt keskusteluja myös Yhdysvalloista tuotavan LNG:n määrän lisäämiseksi.
Vapaa-alueet.
Sekä Świnoujścien että Szczecinin satama-alueilla on erilliset vapaa-alueet EU:n tullialueen ulkopuolista varastointia ja liiketoimintaa varten.
Rahdin määrä.
Vuonna 2011 satama oli rahtitonneissa mitattuna Puolan toiseksi suurin satama Gdańskin sataman jälkeen, ja konttirahtitonnien osalta 3. suurin Gdynian sataman jälkeen.
Szczecin-Świnoujścien sataman vuosittainen rahtimäärä:&lt;br&gt;
Moisander

Moisander on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Postdoc

Postdoc on akateemisen uran vaihe, jossa tehdään väitöskirjan jälkeisiä jatko-opintoja (). Tyypillisesti postdoc-vaihe ajoittuu alle viisi vuotta tohtorin tutkinnon suorittamisen jälkeen. Tyypillisesti niitä lähdetään tekemään muuhun korkeakouluun kuin siihen, jossa oma tutkinto on suoritettu. Postdoc-vaiheessa uransa alussa oleva tohtori tekee tutkimusta joko melko itsenäisesti, mutta yleensä vanhemman tutkijan opastuksessa kehittäen oman alansa ammattitaitoa. Postdoc-vaihe voidaan rahoittaa isäntälaitoksen maksamalla palkalla, säätiöiden tai muiden vastaavien tahojen maksamalla apurahalla tai projektirahoituksella.
Kaunis turhuus

Kaunis turhuus on suomalaisen Puolikuu-yhtyeen seitsemäs, vuonna 1997 ilmestynyt studioalbumi. Tuottaja on Esa Kaartamo ja levy-yhtiö PolyGram Finland Oy.
Albumin musiikki on enimmäkseen konerytmien tahdittamaa melodista ja tanssittavaa poppia sekä "perinteisempää" kitararockia. Mukana on myös kaksi hitaampaa kappaletta.
Kansitekstissä yhtye lupaa palata osassa "Sinisilmä".
Kappaleet.
Kari Pesonen on tehnyt kaikki laulut. Sovituksista vastaavat Esa Kaartamo ja Puolikuu, paitsi kappaleilla A1, A5 ja B6 edellisten lisäksi myös Hannu Korkeamäki.
"Kuin varkaat" -kappaleen taustaa LP-levyltä "Exotic Moods for the Swinging Lovers" on käytetty Copacabana Records Inc:n ystävällisellä luvalla.
Edellä mainitun lisäksi albumin toinen hidas kappale on "Tahdon sut mun elämään".
"Kuu Ristinummen yllä" ja "Kaunis maailma" ovat kitararockia. Niillä on mukana myös rumpali.
"Pikkumetsään" poikkeaa sanoitukseltaan albumin muista ihmissuhdelauluista siinä suhteessa, että se viittaa lapsuusaikaan.
Kokoonpano.
sekä
Esa Pulliaista kiitetään sitarista, jota kuullaan kappaleella "Ethän mene vielä".
Tuotantotiedot.
Albumin tuottamista ovat tukeneet Boot Factory Suutari Pekka Lahti ja Jack&amp;Jones Unlimited.
Kuhmujäkälä

Kuhmujäkälä ("Lasallia pustulata") on isokokoiseksi kasvava lehtimäinen jäkälä. Se kuuluu kuhmujäkälien sukuun. Kuhmujäkälän kilpimäiset sekovarret muodostavat usein laajoja tiheitä ryhmiä. Jäkälän yläpintaa peittävät suuret rakkulamaiset pullistumat ja ryhmittäin tummat ja haarovat isidiot. Yläpinnan väri vaihtelee harmaanruskeasta harmaaseen ja tummanruskeaan, kuivana vaaleampi. Alapinta on harmaanruskea tai mustanruskea ja syvien kuoppien kuvioima. Se kasvaa rättimäisinä levyinä ainakin ajoittain kosteilla jyrkänteillä ja saariston rantakallioilla. Kuhmujäkälän sekovarret kiinnittyvät kiveen keskisellä navalla ja saattavat kasvaa yli 20 senttimetriä leveiksi. Vanhemmiten ne haurastuvat reunoiltaan seulareikäisiksi ja niiden yläpintaan muodostuu mustia täpliä, jotka koostuvat tappimaisista lisäkkeistä. Tapit irtaantuvat helposti ja niiden avulla jäkälä leviää kasvullisesti. Kuhmujäkälää esiintyy Suomessa etelärannikolta Keski-Suomeen asti. Kuhmujäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisena aineenvaihduntatuotteena esiintyy gyroforahappoa (C24H20O10), vähän lekanorahappoa (C16H14O7) ja hiaskiinihappoa, joskus skyriiniä (C30H18O10). 
Kuhmujäkälää on rautakaudella käytetty violettina tekstiiliväriaineena.
Wilhelm Westerlund

Fredrik Wilhelm Westerlund (20. elokuuta 1844 Tampere – 29. tammikuuta 1921 Helsinki) oli suomalainen lääkäri.
Westerlundin vanhemmat olivat vaskiseppämestari Petter Gustaf Westerlund ja Cecilia Fontén ja puoliso vuodesta 1874 Karolina Lovisa Moberg, professori ja valtioneuvos Adolf Mobergin tytär (k. 1903). Westerlund tuli ylioppilaaksi 1862 ja valmistui filsofian kandidaatiksi 1867 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1873. Hän väitteli samana vuonna lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi. Westerlund oli Tyrväällä piirilääkäri 1876–1883, Loviisassa 1883–1889, Tammelassa 1889–1901 ja Tampereella 1901–1906. Kollegiasessorin arvonimen hän sai Vuonna 1900. Lääkintöneuvoksena Lääkintöhallituksessa Westerlund toimi vuosina 1906–1911. Hän julkaisi tilastollisia lääketieteellisiä tutkimuksia eri aloilta sekä Suomen Tiedeseuran Fennia-sarjassa julkaisun "Studier i Finlands antropologi" (6 osaa, 1900–1913), joka perustui yli 6000 henkilön antropologisiin mittauksiin. Hänen antropologisia mittauksiaan pidetään uuraauurtavina.
Erik af Wetterstedt

Erik af Wetterstedt (1736–1822) oli ruotsalainen virkamies. Hänet nimitettiin Suomen maanmittauskonttorin johtajaksi 1771, ja vuodesta 1777 hän oli koko Ruotsin maanmittauskonttorin ylijohtaja. Hän oli Kustaa III:n mukana tämän Suomen-matkalla, oli mukana laatimassa suunnitelmia Suomen hallinnolliseksi jaoksi ja osallistui Suomen maatalouden kehittämiseen. Uppsalan läänin maaherra hänestä tuli 1794 ja yleisten asiain valmistelukunnan jäsen. Hänestä tuli kreivi 1806, ja presidentin arvonimen hän sai 1817.
Hänen poikansa oli hovikansleri, ulkoministeri Gustaf af Wetterstedt.
Seth Wichmann

Seth Edvin Wichmann (25. tammikuuta 1885 Pyhäjoki – 23. heinäkuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. Hän oli Helsingin yliopiston naistentauti- ja synnytysopin dosentti vuosina 1916–1924 ja professori vuodesta 1924. Duodecim-seuran Acta-sarjan päätoimittaja hän oli vuosina 1919–1938. Hän suunnitteli niin sanotun Wichmannin pihdin ("forceps fennica"). 
Seth Wichmannin vanhemmat olivat Pyhäjoen kirkkoherra Emil August Wichmann (1831–1886) ja Charlotta Wilhelmina (Minchen) Schroderus 8k. 1927). Hän tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1903 ja valmistui Helsingin yliopistosta lääketieteen kandidaatiksi 1907 sekä lääketieteen lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1912. Hän opiskeli useaan otteeseen ulkomailla muun muassa Saksassa. 
wichmann toimi 1911–1913 Helsingin yliopiston patologisen laitoksen amanuenssina ja assistenttina ja 1913–1916 Helsingin synnytyslaitoksen naistautien apulaislääkärinä. Hän oli 1918–1919 Suomenlinnan vankileirin kirurgisen sairaalan ylilääkärinä ja 1919–1924 Helsingin yliopiston naistentautien klinikan apulaisopettajana. Wichmann nimitettiin 1924 synnytys ja naistautiopin professoriksi. Hän kuului asiantuntijana useihin sairaalakomiteoihin, muun muassa syksyllä 1934 valmistunutta yliopiston naistenklinikkaa perustettaessa ja suunniteltaessa. Hän toimi tämän klinikan johtajana ja toisena ylilääkärinä. 
Wichmann oli Suomen Kätilöyhdistyksen keskusliiton hallituksen puheenjohtajana, Duodecim-seuran puheenjohtajana ja Duodecim-lehden päätoimittajana sekä ulkomaisten erikoisalansa julkaisujen toimittajana. Hän julkaisi lukuisia tutkimuksia obstetriikan ja gynekologian alalta.
Wichmannin puoliso oli toimistopäällikkö Gertrud Johanna Lönnroth (1896–1993), ja myös heidän pojastaan Karri Kristian Wichmannista (1926–2019) tuli lääkäri ja professori.
Seth Wichmannin veljiä olivat vankila- ja sairaalapappi Kuopiossa Henrik August Wichmann (1859–1923), ylimetsänhoitaja Gustaf Emil Wichmann (1863–1943), kihlakunnantuomari, laamanni Aksel Benjamin Wichmann (1866–1932), suomalais-ugrilaisen kielitieteen professori Yrjö Jooseppi Wichmann (1868–1932), maanmittari Lennart Johannes Wichmann (1872–1923) ja helsinkiläinen apteekkari Alexis Rafael Wichmann (1876–1943).
Alli Wiherheimo

Alli Oivikki Wiherheimo (vuoteen 1905 Grönhag; 27. maaliskuuta 1895 Helsinki – 15. kesäkuuta 1978 Helsinki) oli "Kotiliesi"-naistenlehden ensimmäinen päätoimittaja 1922–1963 ja opetusneuvos. Hän toimi myös Suomen Naisten Kansallisliiton puheenjohtajana 1937–1938 ja Suomen Akateemisten Naisten Liiton puheenjohtajana 1938–1945.
Wiherheimon vanhemmat olivat rakennusmestari Anders Viktor Grönhag ja Amanda Poussa. Hänen veljiään olivat ministeri T. A. Wiherheimo ja kunnallistalouden asiantuntija Onni Wiherheimo. Wiherheimo valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1913 ja opiskeli Helsingin yliopistossa englantia, saksaa, estetiikkaa ja latinaa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1919 ja maisteriksi 1920.
Opiskeluaikoinaan Wiherheimo tutustui Maila Talvioon, jonka kautta sai käännöstöitä WSOY:ltä. Vuosina 1919–1922 Wiherheimo työskenteli WSOY:n kustannustoimittajana, minkä jälkeen häntä pyydettiin vastaperustetun "Kotilieden" ensimmäiseksi päätoimittajaksi. Hän jatkoi tehtävässä yli 40 vuotta.
Vuonna 1963 Wiherheimo sai opetusneuvoksen arvonimen työstään ”suomalaisen naiskansalaisen kasvattajana”. Samana vuonna hän sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon elämäntyöstään aikakauslehden toimittajana ja suomalaisen kotikulttuurin vaalijana ja kehittäjänä. Wiherheimon testamenttilahjoituksella perustettiin hänen nimeään kantava rahasto Suomen Kulttuurirahastoon. Sen kautta tuetaan nuoria suomalaisia naistieteilijöitä, joiden tutkimuskohteita ovat nykykielet, latina, Rooman kirjallisuus, teologia tai kotitaloustieteet.
Jenny Wihuri

Jenny Maria Wihuri o.s. "Mäkelä" (18. toukokuuta 1884 Raahe – 27. kesäkuuta 1943 Kulosaaren kunta) oli suomalainen lahjoittaja. Hän oli perustanut sisarensa kanssa menestyvän sekatavarakaupan "Raaheen Talouskaupan" vuonna 1914, josta kuitenkin luopui mennessään naimisiin Antti Wihurin kanssa vuonna 1920. Hän perusti vuonna 1942 yhdessä miehensä kanssa Jenny ja Antti Wihurin rahaston.
Jenny ja Antti Wihurilla ei ollut omia lapsia, mutta he adoptoivat vuonna 1940 kaksi poikaa, veljekset Reijon ja Pentin, joiden isä oli kaatunut talvisodassa.
Hänen mukaansa on nimetty Suomen Meripelastusseuran pelastusristeilijä "Jenny Wihuri".
Munakokkeli

Munakokkeli on munista valmistettu ruokalaji.
Munakokkeli valmistetaan rikotuista munista, jotka sekoitetaan maidon tai kerman kanssa. Seos kypsennetään rasvassa kattilassa tai paistinpannulla. Munat sekoitetaan lastalla yhteen, jolloin niistä muodostuu keltainen, pehmeä seos. Munakokkelissa voi olla muitakin täytteitä tai sen voi koristella valmiina.
Ruokalajin oletetaan olevan peräisin Rooman valtakunnan tienoilta, koska roomalaiset kehittivät monia aamiaisruokia, kuten tavallisen munakkaan. Valtakunnan romahtaessa idea aamupalasta katosi ja kaikki paitsi työläiset, lapset ja vanhat ihmiset jättivät aamupalan välistä. 1300-luvulla italialainen keittokirja "Libro Della Cucina" kertoi roomalaisten ansaitsevan kiitoksen kuohkean munakokkelin luomisesta.
Eduard Wiiralt

Eduard Wiiralt (1898–1954) oli virolainen graafikko. Hän asui Pariisissa 1925–1939 ja uudestaan vuodesta 1949 asuttuaan Ruotsissa pakolaisena 1945–1949. Hän oli uransa alussa ekspressionisti, ja aihepiiri oli uskonnollista, kirjallissymbolistista ja eroottista, myöhemmin hän teki luonnonaiheita ja eläinkuvia. Wiiraltin tuotantoon kuuluivat 1930-luvun alun paheellista kaupunkielämää groteskisti esittävät apokalyptiset teokset "Põrgu" (Helvetti), "Jutlustaja" (Saarnaaja) ja "Kabaree".
Johan Henrik Wijkman

Johan Henrik Wijkman (myös "Juhana Henrik Vijkman", noin 1698 Porvoo – 7. syyskuuta 1751 Tukholma) oli suomalainen kihlakunnantuomari ja valtiopäiväedustaja. Wijkman oli yhteistyössä Venäjän kanssa ja pyrki kaatamaan Ruotsia hallineen hattupuolueen hallituksen. Hänet vangittiin maanpetoksen takia ja mestattiin.
Wijkmanin vanhemmat olivat Porvoon pormestari Jakob Wickmannus, myöhemmin Wijkman (k. 1728) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Anna Elisabet Gottsman. Wijkman seurasi tuomaria käräjillä 1715 ja hän oli Turun hovioikeuden auskultanttina 1720.
Wijkman toimi kamarikollegion ylimääräisenä virkamiehenä vuodesta 1720, Kyminkartanon ja Lappeen tuomiokunnan tuomarin apulaisena vuonna 1722 sekä vuodesta 1722 lähtien Turun hovioikeuden asianajajana. Hän oli Raahen pormestarina vuodesta 1729 ja viimeksi hän oli Pien-Savon tuomiokunnan tuomarina 1740–1751. Wijkman oli myös Raahen pormestarina ollessaan valtiopäivämiehenä vuosien 1731 ja 1738–1739 valtiopäivillä.
Wijkman pakeni sotaa Ruotsiin 1741, mutta palasi Suomeen tuomarinvirkaan 1743. Kun hänet oli ilmiannettu epäsäännöllisestä elämästä ja omavaltaisesta käytöksestä, hän pakeni 1748 Venäjälle tutkinnan vielä ollessa meneillään, mutta palasi Suomeen 1749. Kruunu takavarikoi hänen omaisuutensa, jolloin hän värväytyi Tukholmassa ollessaan rahapulassa Venäjän asiamieheksi Suomessa 1750. Hänet paljastettiin ja vangittiin 1751, tuomittiin valtiopetoksesta 12.8.1751 kuolemaan ja mestattiin Tukholmassa 7.9.1751.
Wijkman oli naimisissa Kristina Elisabet von Ackernin kanssa.
K. B. Wiklund

Karl Bernhard Wiklund (1868 Västerås – 28. elokuuta 1934 Uppsala) oli ruotsalainen Lapin-tutkija ja Uppsalan yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten professori 1905–1933. Hänen arkistonsa on Uppsalan yliopistonkirjastossa. Ruotsin valtionarkistossa on hänen lapinkyliä koskeva jäljennöskokoelmansa.
Suoritettuaan ylioppilastutkinnon Wiklund hän lähti tutkimaan tunturisaamelaisten kieltä ja oloja ja eli kaksi vuotta lapinkodissa heidän luonaan. Takaisin palattuaan Wiklund suoritti 1894 filosofian lisensiaattitutkinnon, sai 1896 tohtorinarvon ja hänet nimitettiin 1896 Uppsalan yliopiston suomalais-ugrilaisen kielitieteen dosentiksi. Vuodesta 1905 alkaen Wiklund toimi suomalais-ugrilaisen kielitieteen professorina eroten vuonna 1932 virastaan täysinpalvelleena. 
Wiklund tutki ensimmäisenä saamenkieltä nykyaikaisen kielitieteen kannalta suorittaen tutkimuksensa pääasiassa Ruotsin Lapissa. Hän otti kuitenkin samalla huomioon kaikki saamenkielen murteet ja esitti niistä laajan yleiskatsauksen. Wiklund laati luulajansaamen oppikirjan, joka oli perustana Ruotsin saamen kirjakielelle. Hän otti osaa myös saamenkielisen raamatun käännös- ja julkaisemistyöhön. Wiklund tutki myös laajemminkin suomalais-ugrilaisia kieliä ja niiden mahdollista sukulaisuutta indoeuroppalaisten kielien kanssa. Wiklund oleskeli vuosina 1892–1893 Suomessa ja tutustui tällöin myöskin suomen kieleen murteita myöten. Hän sairasti jo nuoresta saakka keuhkotautia ja nuorena ylioppilaana lähti Lappiin saadakseen parannusta tähän tautiin.
Hän toimitti yhdessä E. N. Setälän kanssa teossarjan "Suomen kielen muistomerkkejä" ensimmäisen osan.
Matias Wilhelm Wikström

Matias Wilhelm Wikström (1804–1835) oli suomalainen pappi ja suomen kielen kieliopin laatija. Hän oli Mustasaaren ja Vaasan kaupungin kirkkoherran apulainen 1826–1831, Vaasan lääninvankilan ja -sairaalan saarnaaja 1831–1834, venäjän kielen sijaisopettaja Vaasan triviaalikoulussa 1829–1834 ja Porin triviaalikoulussa 1834–1835.
Kun suomen kieli tuli Vaasan yksityisessä oppikoulussa oppiaineeksi, Wikström laati suomen kieliopin "Försök till en Finsk Grammatika, framställande en enda Declination och en enda Conjugation" (C. A. Londicer, 1832), jossa sivun laajuista "kirjainoppia" seuraa "sanaoppi" (= taivutusoppi) ja suhteellisen laaja "sanainkäyttöoppi" eli syntaksi sekä liitteinä johto-oppi ja kielennäytteitä käännöksineen ja kieliopillisine selityksineen.
Killing Them Softly

Killing Them Softly on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut Andrew Dominikin ohjaama rikoselokuva, jonka pääosassa on Brad Pitt. Elokuva perustuu George V. Higginsin vuoden 1974 romaaniin "Cogan’s Trade". Elokuva sai ensi-iltansa 22. toukokuuta 2012 Cannesin elokuvajuhlilla, ja sai myönteiset arvostelut.
Juoni.
Romaanista mukautettu juoni sijoittuu New Orleansiin. Johnny Amato päättää ryöstää korkeilla panoksilla pelattavan laittoman pokeripelin, joka on Markie Trattmanin järjestämä. Amato palkkaa ryöstäjiksi entisen liikekumppaninsa Frankien ja heroiiniaddikti Russellin. Jackie Cogan tutkii ryöstöä ja päättää rangaista sekä ryöstäjiä että ryöstön uhria, jotta mafian luottamus pelitoimintaan palautuu.
Eduard Vilde

Eduard Vilde, myös "Wilde", (5. maaliskuuta 1865 Simuna, Virumaa, Viro – 26. joulukuuta 1933 Tallinna, Viro) oli virolainen kirjailija ja toimittaja. Hän oli A. H. Tammsaaren ohella Viron kirjallisuuden merkittävimpiä realisteja. Hän työskenteli toimittajana vuodesta 1883 mutta joutui vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen mielipiteidensä vuoksi lähtemään maasta ja asui vuosina 1905–1917 pakolaisena Suomessa, Saksassa, Sveitsissä ja Kööpenhaminassa. Hän palasi kotimaahan vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen. Viron itsenäisyystaistelun aikaan hän oli diplomaattina Kööpenhaminassa ja Viron ensimmäisenä lähettiläänä Berliinissä 1919–1920. Hänelle myönnettiin Tarton yliopiston kunniatohtorin arvo 1929.
Wilde julkaisi ensimmäiset kertomuksensa ja humoreskinsa 18-vuotiaana. Berliinissä ollessaan 1890–1892 hän tutustui saksalaiseen realismiin ja sosialistisiin aatteisiin. Hänen romaaninsa "Külmale maale" (1896) merkitsi Viron kirjallisuudessa kriittisen realismin läpimurtoa. Se kuvaa Siperiaan lähetettyä nuorukaista. Romaanissaan "Raudsed käed" hän käsittelee työläisaiheita. Viron 1800-luvun talonpoikaislevottomuuksia hän käsittelee romaanitrilogiassa "Mahtra sõda" (suom. "Kapina moisiossa"), "Kui Anija mehed Tallinnas käisid" (1903) ja maanpaossa valmistuneessa "Prohvet Maltsvet" (1906). Näitä pidetään Viron realismin klassikkoina. Trilogia käsittelee Viron 1800-luvun talonpoikaislevottomuuksia.
Maanpaossa Vilde julkaisi novellikokoelman "Jutustused" ja romaanin "Mäeküla piimamees" (suom. "Mäenkylän maitomies" sekä näytelmiä, joista erityisesti "Pisuhänd" (suom. "Vihtahousu") on klassinen komedia ja sellaisena Viron kirjallisuudessa merkittävimpiä. Kotimaahan palattuaan hän julkaisi vielä näytelmän "Side" (1922), mutta sittemmin enää toimitti kootut teoksensa (33 osaa 1923–1935). Romaani "Rahva sulasedää" ei ehtinyt valmistua, vaan hän julkaisi siitä joitakin lukuja Looming-lehdessä.
Vilden mukaan on nimetty Eduard Vilden kirjallisuuspalkinto.
Suomennetut teokset.
Antologiassa: "Eestiläinen novelli", toim. Heino Puhvel, Tallinna: Perioodika 1979
Antologiassa: "Sukukansojen novelleja", toim. Juha Rikama ja Marja-Leena Tuurna, WSOY 1985
Sortavalan lyseon Kilpaveikot

Suomen Lyseoiden Urheilijat perustettiin 1899 ja sen Sortavalan alaosasto vuonna 1900 johtajanaan Eliel Vartiainen, joka toimi koulun voimistelunopettajana 1900-1940 lähes koko ajan. Vuonna 1915 seura otti käyttöön nimen Lyseon Kilpaveikot.
Seuran huomattavimpia urheilijoita oli Emil Liljeberg (myöh. Liusvaara), joka voitti useita Suomen mestaruuksia 1913-1918 välisenä aikana pituushypyssä ja kolmiloikassa, sekä vauhdillisessa että vauhdittomassa. Samoissa lajeissa hän saavutti myös viisi SLU:n mestaruutta.
Arvid Tönnenpoika Wildeman

Arvid Tönnenpoika Wildeman (Arvid Tönneson) (k. 4. huhtikuuta 1617 Viipuri) oli Viipurin linnanpäällikkö. Wildeman nimitettiin 1599 Suomeen Sigismundin amiraaliksi. Kun Kaarle-herttua valloitti Suomen, Wildeman antautui tälle Tallinnassa ilman taistelua. Hänestä tuli 1602 Viipurin linnanpäällikkö ja Itä-Suomen käskynhaltija, 1608 myös Karjalan laamanni. Hän osallistui 1609 neuvottelijana, sotilaana ja valloitettujen alueiden käskynhaltijana Ruotsin Venäjän-politiikan hoitoon. Hän oli Ruotsin edustajana mukana Stolbovan rauhanneuvotteluissa 1617, ja kuoli kaksi kuukautta rauhanteon jälkeen.
Sukunimen Wildeman ottivat käyttöön vasta Arvid Tönnenpojan pojat. Arvid Tönnenpojan ja häntä ennen hänen isänsä Tönne Olavinpojan suku oli ikivanhaa suomalaista rälssisukua aikana, jolloin aateluus oli karskia ja käytännöllistä, kuninkaan palvelemista ratsain. Tuolloin aatelin kulttuuri ja valta perustuivat elossa oleville sukuverkostoille, eikä esi-isiä ja verenperintöä pidetty tärkeinä. Wildemanin suku oli karkeita sotilaita vailla muodollista koulutusta. Heidän tehtävinään olivat erilaiset virat etelän ja idän linnoituksissa.
Wildeman löysi kuninkaalle kotiseudultaan Pernajasta hopeaa, jota kuningas kaipasi sodankäynnin tarpeisiin. Nykyisen Pietarin tienoille Wildeman rakensi Nevanlinnan. Hänet on haudattu Pernajan kirkkoon.