Pentti Haanpää

Pentti Mikael Haanpää (14. lokakuuta 1905 Pulkkila – 30. syyskuuta 1955 Pyhäntä) oli suomalainen kirjailija, joka tunnetaan erityisesti laajasta novellituotannostaan. Haanpää kirjoitti noin 350 novellia ja kymmenen joko hänen elinaikanaan tai myöhemmin julkaistua romaania. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1948.
Elämä.
Haanpää syntyi perheen esikoisena Pohjois-Pohjanmaalla silloisessa Pulkkilan Leskelän kylässä (myöhemmin Leskelä liitettiin Piippolan kuntaan) yhteiskunnallisesti ja kirjallisesti toimeliaaseen sukuun. Hänen isoisänsä Juho Haanpää oli maanviljelijä ja valtiopäivämies, joka julkaisi nimellä J. Haanpää kaksi kirjaa: "Mitä puuttui?" ja "Matin-mutka". Isä oli kauppias Mikko Haanpää, äiti Maria Susanna o.s. Keckman. Itse Haanpää hankki kirjoittamistottumusta kirjoittamalla "Pääskyseen" sekä myöhemmin "Nuoreen Voimaan" ja "Panuun".
Haanpää meni vuonna 1940 naimisiin kirjanpitäjä Alli Karjalaisen kanssa. Pariskunnalle syntyi tytär Elsa vuonna 1945. Avioliitto oli 1940-luvulla risainen, ja Haanpäällä oli mahdollisesti suhde helsinkiläisen kommunistin Aune Laurikaisen kanssa, mikä on selvinnyt myöhemmin julkaistuista kirjeistä.
Pentti Haanpää hukkui kalastusretkellä 30. syyskuuta 1955 Pyhännän Iso-Lamujärveen. Hän olisi täyttänyt kahden viikon kuluttua 50 vuotta.
Maine tuli ja meni.
Haanpää julkaisi ensimmäisen novellikokoelmansa "Maantietä pitkin" 1925. Arvostelut olivat kiittävät. Häntä verrattiin jopa Aleksis Kiveen ja pidettiin suomalaisen kirjallisuuden suurena lupauksena.
Haanpää kuitenkin kirjoitti itsensä pannaan vuonna 1928 ilmestyneellä tarinakokoelmalla "Kenttä ja kasarmi". Se perustui hänen armeijakokemuksiinsa. Haanpään alkuperäinen kustantaja WSOY vaati kirjailijaa poistamaan teoksesta ”brutaalisia” kohtia, mutta Haanpää ei suostunut: ”Kuvasta ei saa kauniimpaa kun malli on”, hän vastasi.
Lopulta "Kentän ja kasarmin" julkaisi pieni vasemmistolainen kustantaja Kansanvalta. Kirjan aiheuttama julkinen tuohtumus erityisesti äärioikeiston piireissä oli syvä, ja yleensä sovitteleva Mika Waltari näki jopa tarpeelliseksi julkaista oman, ”oikeamman” näkemyksensä tasavallan armeijasta ("Siellä missä miehiä tehdään", 1931). Jo aikanaan Haanpään teos sai kuitenkin puolustajiakin, jotka kiittelivät teoksen realismia, esimerkiksi Huugo Jalkanen ("Uuden Suomen Iltalehti"), Antero Kajanto ("Suomen Sosialidemokraatti"), kirjoittaja "Liitossa" ja nimimerkki H-a "Savon Sanomissa". Jälkiviisauden valossa Haanpää oli kuitenkin kirjoittanut esiin nuoren tasavallan armeijan todelliset ongelmat ja epäoikeudenmukaisuudet.
1930-luvun ensimmäisellä puoliskolla Haanpää kommentoi teoksissaan ahkerasti pula-aikaa ja sen ilmiöitä. Nivalan konikapinan jälkeen Erkki Valan toimittama Tulenkantajat-lehti julkaisi Haanpään kirjoittamat vuorokeskustelut "Pulamiehet puhelevat" ja "Pulamiehet lähtevät liikkeelle", joiden vuoksi lehteä vastaan nostettiin syyte ”julkisen viranomaisen ja laillisen yhteiskuntajärjestyksen halventamisesta”. Huhtikuussa 1935 Turun hovioikeus tuomitsi Haanpään ja Valan sakkoihin ja Tulenkantajat-lehden asianomaiset numerot menetetyiksi valtiolle.
Haanpää jatkoi tinkimättömällä linjallaan ja joutui mielipiteidensä vuoksi pitkään paitsioon, joka kesti aina 1940-luvulle. Hänen oli vaikeaa löytää tekstilleen julkaisijoita. Monet hänen keskeisistä teoksistaan julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Vuonna 1931 kirjoittamaansa "Noitaympyrää", jota Haanpää on sanonut parhaaksi teoksekseen, Haanpää tarjosi Otavalle, WSOY:lle ja Minervalle, vaikka varmasti ymmärsi, ettei sitä 1930-luvulla julkaista. Vuonna 1937 jyväskyläläinen Gummerus alkoi julkaista Haanpään teoksia, kuitenkin vain sellaisia, ”ettei arvostelu voisi nähdä niissä poliittista kannanottoa, mikä Teihin nähden on aina varteenotettava seikka”.
Haanpää tuotannon arvostus on vuosikymmenten mittaan kaiken aikaa kasvanut.
"Korpisotaa" palautti arvon.
Armeijaan kriittisesti suhtautunut Haanpää palveli talvisodassa kiväärimiehenä Sallan ja Pelkosenniemen rintamilla ja jatkosodassa huoltojoukoissa.Hänelle sota oli kärsimystä, pelkoa ja uupumusta. Välirauhan aikana alkoi Haanpään maineen palautus, kun Otava julkaisi Haanpään talvisodasta kertovan teoksen "Korpisotaa", joka oli sijoittunut palkintosijalle yhtiön sotakuvauksia koskevassa kirjoituskilpailussa. Jatkosodan tuntojaan Haanpää kirjoitti kokoelmaan "Yhdeksän miehen saappaat".
Sodan jälkeen julkaistu Haanpään parhaita novelleja sisältänyt "Jutut"-kokoelma vakiinnutti Haanpään aseman arvostettuna mestarina ja normalisoi kustantajasuhteen niin, että ennen boikotoidut sisällytettiin nyt koottuihin teoksiin.
Keväällä 1953 Haanpää teki ainoan ulkomaanmatkansa Sylvi Kekkosen johtaman suomalaisen kulttuurivaltuuskunnan mukana Kiinaan. Kaksi kuukautta kestäneen matkan vaikutelmista hän julkaisi 1954 matkakirjan "Kiinalaiset jutut". Sylvi Kekkosen matkapäiväkirjan mukaan Haanpään runsas alkoholinkäyttö matkan aikana aiheutti riitoja. Lisäksi Haanpään ja seurueeseen kuuluneen Suomi–Kiina-seuran sihteerin Aune Laatikaisen välille kehkeytyi suhde. "Kiinalaiset jutut" sai vaihtelevan vastaanoton. Varsinkin monet porvarilliset ja sosialidemokraattiset kriitikot arvostelivat Haanpäätä isäntien mielistelystä eivätkä huomanneet teokseen sisältynyttä, Haanpäälle tyypillistä ironiaa. Itse asiassa Haanpää suhtautui näkemäänsä ja kokemaansa kriittisemmin kuin kukaan toinen suomalaisvaltuuskunnan jäsen. Siten "Kiinalaiset jutut" poikkeaa sävyltään toisen valtuuskuntaan kuuluneen kirjailijan Matti Kurjensaaren "Kiinalaisesta päiväkirjasta." Esimerkiksi Futselingin (Fozelingin) patotyömaalla, jossa maata siirrettiin näyttävästi jonoissa koreilla kantaen, Haanpää epäili kyseessä olleen vain suomalaisille vieraille järjestetty näytös:
Haanpää esitti myös epäilyjensä perustan. Työntekijöitä oli tarpeettoman paljon ja keinot tehottomia:
Valtuuskunnan kahden vuonna 2001 vielä elossa olleen jäsenen mukaan Haanpää oli vaitelias matkakumppani: ”Puhui vain kun puhutettiin, eikä aina silloinkaan.” Otava julkaisi "Kiinalaiset jutut" Esko Viirretin toimittamana uusintapainoksena vuonna 2001, ja mukaan liitettiin Haanpään Kiinan-matkan päiväkirjat, jotka olivat löytyneet hänen tyttärensä jäämistöstä vuonna 1997.
Pohjoisen ja maaseudun kuvaaja.
Haanpään tuotannossa toistuvia aiheita ovat yhteiskunnan ongelmat, maaseutu ja sen ihmiset sekä luonto ja sen kiertokulku, maa ja maattomuus. Koko elämänsä synnyinseudullaan asunut Haanpää oli leimallisesti pohjoisen Suomen kirjailija.
Haanpään tekstille tyypillistä oli realismi ja yhteiskuntakritiikki. Hän oli myös yksi Suomessa harvinaisia veijari-teeman kehittelijöitä kuvaamalla poikkeuksellisen nokkelia selviytyjiä.
Markkinatalouden ilmiöitä tarkasti erittelevän ja niitä arvostelevan, vuosikymmeniä julkaisematta lojuneen "Noitaympyrän" (1931) perusteella jotkut ovat leimanneet Haanpään kommunistiksi. Vasemmistosympatioistaan huolimatta hän kuitenkin kaihtoi kaikkia yksilöä sitovia massaliikkeitä.
Jälkimaine.
Haanpään jälkimainetta on tukenut hänen maineensa kirjailijoiden suosimana kirjailijana. Muiden ohella Erno Paasilinna piti tätä tehokkaasti näkyvillä. Kouluja käymättömän jätkämiehen maine on kauan sitten käsitetty rooliksi. Jälkeen jääneistä papereistaan päätellen Haanpää suhtautui kirjailijan tehtäväänsä poikkeuksellisen syvällisesti ja pitkäjännitteisesti. Hän jopa opetteli englantia kyetäkseen lukemaan aikakauden merkkiteoksia. Eräs hänen novellinsa näyttäisi saaneen suoria vaikutteita James Joycelta niin varhain, ettei Joycea tunnettu vielä edes Suomen akateemisissa piireissä.
Kirjallisuuden klassikkona Haanpää on harvoja lyhyen tekstin suomalaisia mestareita. Haanpää hyödynsi romaanejaan muokkaamalla niistä kertomuksia, joita hän julkaisi lehdissä. Aiemmin kirjan muodossa julkaisematta jääneitä ”juttuja” ilmestyi vuonna 2014 nimellä "Eräs avioliitto". Haanpään koko novellituotannon määräksi on "Erään avioliiton" ilmestyttyä laskettu yli 360.
Teokset.
Dramatisointeja.
Haanpään tuotantoa on myös dramatisoitu ja muokattu elokuvaksi.
Muita julkaisuja.
Varsinaisen kirjallisen tuotannon lisäksi Haanpään jäämistöstä on toimitettu kirjeitä ja päiväkirjamerkintöjä: