tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Markku Sarastamo

Markku Sarastamo (s. 1948) on kansantaiteilija ja satukirjailija, joka on luonut satuhahmo matkimustutkailija "Sampo Sarastarin". 
Nyttemmin Markku Sarastamo on työskennellyt kuvataiteilijana. Maaseudun Sivistysliitto valitsi hänet vuoden 2025 Vuoden ITE -taiteilijaksi. Kunnianimeen kuuluu myös kuukauden taiteilijaresidenssi ja iso näyttely Raumalla syksyllä 2025. Sarastamo on esiintynyt aiemmin mm. Oulun Taidemuseossa Ällitälli-näyttelyssä sekä Kaustisella Itsetehty elämä -näyttelyssä. Hänen töitään on ollut esillä myös Helsingin Taidemuseossa ja Galleria Aarnissa Tapiolassa, Mänttän taideviikoilla, sekä vuonna 2006 Alajärven kaupungin galleriassa materiaalina hänen kirjoittamansa satu "Kreivitär ja hänen huikea elämänsä", uusin näyttely "Karbujo - Hiilimaa" Kuopion musiikkikeskuksessa 28.-30.7.2007 taidetapahtumassa Festivalo Arta Lumo, järjestäjänä Suomen Esperantoliitto. Vuonna 2016 Sarastamolla oli kaksi kesänäyttelyä (Mikkeli. Hauho). Viimevuodet Markku Sarastamo on työskennellyt kuvataiteilijana ja pitänyt lukuisia näyttelyjä, kuten Metso -kirjasto Tampere 2022 ja Hämeenlinnan kirjasto. 
Vuonna 2025 Maaseudun Sivistysliitto valitsi Markku Sarastamon vuoden ITE -taiteilijaksi.
Sarastamolla on myös lukuisia keksintöjä, joista maailmanmainetta on saanut Kulkuri-kuljetuksenseurantalaiteisto, jonka toteutti Elektrobit oy.
Markku Sarastamon harrastuksiin kuuluvat esperanto, valokuvaus, hathajooga (Sarastamo ohjaa joogaa Iittalassa Palotalon eläkeläisryhmässä 2015. Hän ohjasi ensimmäiset joogakurssinsa Tampereen Ahjolassa 1960-luvun lopussa.) ja judo. Sarastamo sai judon 1 dan -arvon (mustav.) huhtikuussa 2007.
Satutrilogia Karbujo - Hiilimaa.
"Kreivitär ja hänen huikea elämänsä" on "Karbujo - Hiilimaa" -trilogian ensimmäinen osa. Toinen osa on "Matkimustutkailija Sampo Sarastar ja hänen huimat seikkailunsa". Sampo Sarastarin käänsi englanniksi Oulussa valan tehnyt kielenkääntäjä Tero Sallamo Riihisäätiön tuella. Teos on käännetty myöskin saksaksi. Trilogian päätösjakso: "Kultaisen Pagodin arvoitus" ("La enigmo de la Ora Pagodo".) Loppujaksossa tutustutaan esperantoon tarkemmin. Karbujo -Hiilimaa -trilogia on julkaistu vain pienenä omakustannepainoksena ja ROMina, jolle on tallennettu Sarastamon satua varten maalaamia kuvia.
Satutrilogian materiaalia oli esillä Mäntän kuvataideviikoilla 2008. Markku Sarastamon näyttely Karbujo-satutrilogian materiaalista oli esillä Lammin kirjastolla koko helmikuun 2011. Aiheesta julkaistiin helmikuussa lehtijuttuja muun muassa
Hämeenlinnan Kaupunkiuutiset 2/2 2011 otsikolla Sarastamon teoksiin saa koskea.
Keski-Häme 3/2 2011 (Sarastamon iso satu tuli Lammille.)
Fryygia

Fryygia (, ) oli kuningaskunta, joka sijaitsi antiikin aikana Vähän-Aasian keskiylängön luoteisosassa nykyisen Turkin alueella.
Fryygian kuningaskunta sai alkunsa 1100-luvulla eaa. Vähää-Aasiaa hallinneen heettiläisten valtakunnan hajottua. Fryygian keskus oli Gordionin kaupunki Sangariosjoen (nyk. Sakarya) varressa. Tarun mukaan kaupungin perusti Gordieos, jonka sitoman solmun Aleksanteri Suuri vuosisatoja myöhemmin avasi miekallaan.
Fryygia ja muut heettiläisiä seuranneet pikkuvaltiot muodostivat suurinta osaa Vähästä-Aasiasta hallinneen liittouman. Alueen tärkeimpänä kaupunkina Gordionin kukoistuskautta olivat varsinkin 800- ja 700-luvut eaa. Assyria kuitenkin valloitti alueen itäiset osat 730-luvulla eaa. eikä Fryygian kuninkaan Midaan johtama liittokunta onnistunut valtaamaan niitä takaisin. 690-luvulla eaa. idästä tulleet kimmerialaiset löivät Fryygian ja polttivat Gordionin. Alue joutui sitten Lyydian kuningaskunnan valtaan, kunnes Persia valloitti sen vuonna 546 eaa. Aleksanteri Suuri valloitti Vähän-Aasian persialaisilta 300-luvulla eaa. Ennen kuin roomalaiset valloittivat Fryygian, se oli Pergamonin kuninkaan alaisuudessa.
Muinaisen Fryygian arkkitehtuuri oli pitkälle kehittynyttä ja veti vertoja myöhemmille kreikkalaisten saavutuksille. Fryygian linnoitetun pääkaupungin Gordionin suurten rakennusten seiniä koristivat taidokkaat geometriset kuviot, jotka kertoivat korkeasta matemaattisesta osaamisesta ja käsityötaidosta. Fryygialaiset olivat tiiviissä kanssakäymisissä kreikkalaisten kanssa, mistä on osoituksena muun muassa se, että fryygialaiset käyttivät kreikkalaisia kirjaimia.
Fryygia tunnettiin jumalatar Kybelen kotiseutuna.
Fryygialaiset lienevät sama indoeurooppalainen kansa, josta assyrialaisissa piirtokirjoituksissa käytetään nimeä "mushki" ja Raamatussa "Mesek", joka mainitaan Hesekielin kirjassa sotaisana pohjoisen kansana.
Kimmerialaiset

Kimmerialaiset olivat muinainen kansa Itä-Euroopassa. Aluksi he asuivat Mustanmeren pohjoispuolella nykyisten Etelä-Ukrainan ja Lounais-Venäjän alueilla, kunnes muuttivat Vähä-Aasiaan. Heistä kerrottiin ensimmäisen vuosituhannen alkupuolen teksteissä, minkä jälkeen he katosivat historiasta.
Kulttuuri.
Kimmerialaisista tiedetään vain vähän. Heidän nimensä oletetaan tulevan assyrialaisesta nimityksestä "gimirru", ‘edestakaisin matkustelevat”. Krimin niemimaa on saanut nimensä kimmerialaisista. 1900-luvun fantasiakirjailija Robert E. Howard yhdisti sankarinsa Conanin kimmerialaisiin näiden mystisen ja raa'an maineen takia. Howardin fiktiiviset kimmerialaiset ovat kuitenkin fiktiivisten kelttien esivanhempia, eikä heillä ole historiallisten kimmerialaisten kanssa mitään muuta yhteistä kuin nimi.
Kimmerialaisten oletetaan olleen alun perin nomadeja ja kasvattaneen hevosia, nautoja, lampaita ja vuohia. Asetuttuaan osittain aloilleen Mustanmeren rannikoille he ryhtyivät myös viljelemään maata sekä käymään kauppaa ja ryöstelemään.
Kimmerialaisten puhumaa kieltä ei tiedetä, mutta sen on arveltu voivan olleen jokin traakialaisillyrialainen tai indoiranilainen kieli.
Historia.
Homeros mainitsee kimmerialaiset noin 800-luvulla eaa. kirjoitetussa tekstissä. Kimmerialaiset siirtyivät Mustanmeren pohjoispuolelta Kaukasusvuorten yli Vähä-Aasiaan vuoden 720 eaa. tienoilla skyyttien tieltä. Heidän uskotaan hyökänneen Urartuun vuonna 714 eaa. Kun Assyrian kuningas Sargon II oli lyönyt heidät, kimmerialaiset muuttivat lännemmäksi ja löivät Midaksen fryygialaiset vuosina 696–695 eaa. Vuonna 652 eaa. kimmerialaiset löivät Sardesin kaupungin lyydialaiset, ja seuraavan kymmenen vuoden aikana he ryöstelivät aioliilaisten ja joonialaisten kaupunkeja Vähä-Aasian länsiosissa.
Lygdamisin johtamina kimmerialaiset kävivät vuoden 640 eaa. jälkeen kahdesti assyrialaisten kimppuun mutta hävisivät. Lyydia löi kimmerialaiset vuonna 610 eaa., minkä jälkeen kimmerialaisista ei enää kuultu. On arveltu, että jäljelle jääneet kimmerialaiset saattoivat asettua Kappadokiaan, ja jotkut saattoivat muuttaa Unkarin aroille.
Puna-armeijan marssiopas Suomeen

Puna-armeijan marssiopas Suomeen (ven. Finljandija : opisanie maršrutov) on Neuvostoliitossa puna-armeijan sotilaskäyttöön tehty kuvaus Suomesta vuodelta 1939. Kirjassa on muun muassa itäisestä Suomesta mittakaavan 1:100 000 karttoja, tietoja puhelinlinjoista, polttoaineen jakeluasemista ja siltojen kantavuustietoja. Suomennoksen teoksesta julkaisi vuonna 1989 Itsenäisyyden Puolesta -yhdistys. Teos sisälsi suomennetun version marssioppaasta ja neuvostotiedustelijoiden käyttöön tehtyjä näytteitä suomen kielen opiskelumateriaalista sekä katsauksen neuvostotiedusteluun talvisotaa edeltävinä aikoina.
Ayurveda

Ayurveda (, 'elämisen taito' ← "ayur" 'elämä' + "veda" 'tieto/ymmärrys') on uskomuslääkinnän muoto, joka pohjaa perinteiseen intialaiseen terveydenhoitojärjestelmään. Tähän kuuluu sekä vaivojen ennaltaehkäisyä että niiden hoitoa. Mahdollisesti se juontaa juurensa Intiasta kolmen tuhannen vuoden takaa.
Ayurvedan päämääränä on täydellisin mahdollinen terveys. Ayurveda sisältää tiedon kehon ja mielen välisestä tasapainosta. Tätä tasapainoa pidetään ayurvedassa ihmisen kokonaisvaltaisen hyvinvoinnin edellytyksenä, ja siksi ayurvedalla pyritään mahdollisimman hyvin ennalta ehkäisemään vaivoja.
Ayurvedan ennaltaehkäisymenetelmät korostavat henkilökohtaista ja sosiaalista hygieniaa, jonka yksityiskohdat riippuvat yksilöllisistä, ilmastollisista ja ympäristötarpeista. Keinoihin kuuluu ruumiillisia harjoitteita, yrttivalmisteita ja joogaa. Parantaminen ayurvedassa suoritetaan yrttilääkkeillä, ulkoisesti käytettävillä valmisteilla, fysioterapialla ja ruokavaliolla. Periaate on, että hoidot ovat yksilöllisiä.
Ayurvedan varhaisimmat periaatteet kirjattiin "Atharvavedaan" toisella vuosituhannella eaa. Intialaisen perinnelääkinnän perusteoksia ovat "Charak Saṃhitā" n. 100-luvulta jaa. ja "Suṣrut Saṃhitā" lopullisessa muodossaan 600-luvulta jaa.
Ayurvedaa kutsutaan Intian kruununjalokiveksi, ja sitä varten on perustettu maahan oma ministeriökin. WHO lukee ayurvedan yhdeksi niistä täydentävistä hoitomuodoista, joiden käyttöä rinnakkain länsimaisen lääketieteen kanssa tulisi kehittää edelleen.
Meijeri

Meijeri on maitoa käsittelevä ja jalostava tuotantolaitos. Eri meijerit ovat yleensä erikoistuneet eri tuotteisiin, esimerkiksi juustomeijereissä valmistetaan juustoja. Suomessa meijereitä on muun muassa Valiolla ja Arlalla.
Historia.
Karjanhoidon kehittyminen lypsykarjavaltaiseksi edellytti maidon käsittelyn modernisointia. Maidosta valmistettiin myytäväksi lähinnä voita, mutta vanhat menetelmät olivat sekä hankalia että tuottivat huonosti säilyvää voita. Ratkaisuksi tuli meijerit, joita syntyi ensimmäisten joukossa Tanskaan. Sieltä saapuneet ammattimiehet toivat osaamisensa Suomeen.
Alan kehitys oli vähäistä teknisten hankaluuksien takia aina 1880-luvulle asti, jolloin se koki mullistuksen maitoseparaattorin eli koneellisen voirasvan erotuslaitteen keksimisen myötä. Separaattori mahdollisti voin suurtuotannon. Myös maidosta tuli säilyvämpää, kun sitä voitiin käsitellä tuoreena.
Suomessa.
Suomen ensimmäisen meijerin perusti 1857 Kurkijoelle maatalouden kehittäjänä tunnettu myöhempi senaattori J. U. S. Gripenberg.
1900-luvun alussa siirryttiin suurempiin osuusmeijereihin. Tämä nosti laatua ja tuotantomääriä, mikä paransi kilpailukykyä. Voita vietiin nyt Venäjälle sekä Englantiin, jossa laatuvaatimukset olivat asettuneet tanskalaisvoin totuttamana korkealle. Voista tuli Suomelle merkittävä vientiartikkeli, vuosina 1866–1870 vientiin meni 3,5 miljoonaa ja 1906–1910 jo 12,5 miljoonaa kilogrammaa vuodessa.
Juuston valmistus alkoi Suomen meijereissä pääasiassa sveitsiläisopein 1860-luvulta lähtien. Juustoakin vietiin Venäjälle.
Latinalainen Amerikka

Latinalainen Amerikka on kulttuurillis-maantieteellinen alue, johon kuuluu Pohjois-Amerikan maita, muutamia Karibian saaria ja kaikki Etelä-Amerikan maat Guyanaa, Surinamea ja Ranskan Guyanaa lukuunottamatta. Alue yltää Meksikosta Etelä-Amerikan eteläkärkeen.
Latinalaisen Amerikan maita yhdistää espanjan ja portugalin (myös ranskan) kielet, yhteen nivoutunut historia ja kulttuuri sekä siirtolaisuus ja taloudellinen yhteistyö.
Määrittely.
Maantieteellisesti Latinalaiseen Amerikkaan kuuluvat Pohjois-Amerikan eteläosa ja Etelä-Amerikka. Määritelmästä riippuen alueeseen kuuluu 19–32 maata, ja siellä asuu noin 550 miljoonaa ihmistä. Pääkielet ovat espanja ja portugali, mutta kaikkiaan alueella puhutaan noin 500 eri kieltä. Alue kuuluu suurimmaksi osaksi neotrooppiseen vyöhykkeeseen, ja sen maantiede on hyvin vaihteleva.
Latinalaisen Amerikan käsite otettiin käyttöön 1800-luvulla, ja se yleistyi seuraavalla vuosisadalla. Alue voidaan rajata eri tavoin. Yhden määritelmän mukaan Latinalaisella Amerikalla tarkoitetaan koko Yhdysvaltain eteläpuolista aluetta Amerikan mantereella ja läheisillä saarilla. Toisen määritelmän mukaan alueeseen kuuvat vain ne maat, joiden pääkieli on jokin romaaninen eli latinalaisperäinen kieli (espanja, portugali tai ranska). Kolmannen määritelmän mukaan Latinalaiseen Amerikkaan kuuluvat vain espanjan- ja portugalinkieliset alueet Yhdysvaltain eteläpuolella, mutta eivät ranskankieliset. Joskus Karibia erotellaan Latinalaiseen Amerikkaan kuuluvaksi ja sen ulkopuoliseksi alueeksi, tai käytetään nimitystä ”Latinalainen Amerikka ja Karibia”. Jokaisessa määritelmässä on omat ongelmansa, kuten se, pitäisikö Amerikan englanninkieliset ja hollanninkieliset mutta historialtaan ja kulttuuriltaan naapurimaihinsa yhteydessä olevat pikkuvaltiot, Yhdysvaltain espanjankieliset alueet tai Amazonian eristyneiden intiaaniheimojen asuttamat alueet lukea Latinalaiseen Amerikkaan.
Historia.
Latinalaisen Amerikan historia voidaan jakaa kuuteen pääjaksoon: esikolumbiaaniseen aikaan ennen vuotta 1492, eurooppalaisvalloituksen aikaan, siirtomaakauteen, itsenäistymiskauteen vuodesta 1804 alkaen, 1900-lukuun ja lähihistoriaan.
Uskonto.
Latinalaisen Amerikan valtauskonto on katolisuus. Erityisen tärkeä uskonnollinen symboli on Neitsyt Maria, jolla jo Amerikan valloitusta legitimisoitiin. Katolinen vapautuksen teologia ja protestanttinen helluntailaisuus ovat lisänneet suosiotaan 1900-luvun lopulta lähtien. Latinalaisen Amerikan afrikkalaisperäisen väestön uskonnot, kuten santeria, palo monte, candomblé, umbanda ja voodoo, ovat synkretistisiä ja yhdistelevät afrikkalaisia uskontoja katolisuuteen. Muslimeja Latinalaisessa Amerikassa on noin neljä miljoonaa ja juutalaisia puoli miljoonaa.
Koillismaa

Koillismaa on maantieteellinen alue, jonka muodostavat neljä kuntaa: Pohjois-Pohjanmaan maakunnan koillisosassa sijaitsevat Pudasjärvi, Taivalkoski ja Kuusamo sekä Peräpohjolassa Lapin maakunnan eteläosassa sijaitseva Posio. Joskus myös Ranuan ja Ylikiimingin katsotaan kuuluvan Koillismaahan.
Koillismaa-nimen keksi Reino Rinne 1950-luvulla perustaessaan "Koillissanomat"-lehteä, ja Kalle Päätalon "Koillismaa"-kirjasarjan myötä nimi vakiintui käyttöön 1960-luvulla. Tätä ennen voitiin suurpiirteisesti Koillismaata vastaavaa aluetta kutsua nimellä Ylimaa.
Heikko vuorovaikutus

Heikko vuorovaikutus eli heikko ydinvoima on yksi neljästä perusvuorovaikutuksesta. Muut ovat gravitaatio eli painovoima, sähkömagneettinen vuorovaikutus ja vahva vuorovaikutus eli vahva ydinvoima.
Ominaisuuksia.
Heikolle vuorovaikutukselle ominainen piirre on se, että se pystyy vaihtamaan hiukkasen toiseksi. Ensimmäinen havaittu heikon vuorovaikutuksen ilmiö oli beetahajoaminen, jolle Enrico Fermi kehitti niin kutsuttuihin heikkoihin virtoihin perustuvan teoreettisen kuvauksen 1930-luvulla. Tätä teoriaa pidetään ensimmäisenä mallina heikosta vuorovaikutuksesta. Sittemmin on löydetty paljon muitakin heikon vuorovaikutuksen alaisia reaktioita. Heikon vuorovaikutuksen tuntevat kaikki leptonit ja kvarkit mukaan luettuna neutriinot, jotka eivät mahdollista pientä gravitaatiovuorovaikutusta lukuun ottamatta muulla tapaa vuorovaikuta.
Erikoisena piirteenä heikko voima rikkoo niin kutsutun pariteetti- eli P-symmetrian. Tämä tarkoittaa, että heikon vuorovaikutuksen ohjaamat reaktiot eivät ole symmetrisiä avaruuden peilauksissa. Kokeellisesti on myös osoittautunut, että P-symmetrian rikkoutuessa rikkoutuu myös niin kutsuttu varauskonjugaatio- eli C-symmetria, joka kuvaa hiukkasen vaihtamista antihiukkasekseen. Käytännössä tämä tarkoittaa, että hiukkanen ja antihiukkanen eroavat toisistaan. Kuitenkin nämä yhdessä eli CP-symmetria näyttää säilyvän. CP-symmetriassa ilmiö on samanlainen, jos hiukkaset korvataan antihiukkasillaan ja tilannetta katsotaan peilattuna.
Vuonna 1964 havaittiin CP-symmetrian rikkoutuvan pienessä osassa kaonien hajoamisia.
Välittäjähiukkaset.
Hiukkasfysiikan standardimallin mukaan perusvuorovaikutukset siirtyvät välittäjähiukkasten (mittabosonien) kuljettamana, joita on heikolla vuorovaikutuksella kolmenlaisia. Kaksi W-bosonia, sähkövaraukseltaan positiivinen ja negatiivinen, sekä yksi sähköisesti neutraali Z-bosoni. Näitä hiukkasia kutsutaan myös yhteisnimellä välibosoneiksi. Näillä bosoneilla on hiukkasfysiikan skaalassa suuri massa: W-bosoneilla noin 80 GeV/c2 ja Z-bosonilla noin 91 GeV/c2. Bosonien suuren massan takia heikon vuorovaikutuksen kantama on hyvin lyhyt, noin 10-17 m.
Fotonin tapaan myös välibosonit esiintyvät vapaina hiukkasina, joskin niiden elinaika on erittäin lyhyt.
Sähköheikko vuorovaikutus.
Sähkömagneettista vuorovaikutusta välittävän fotonin tapaan myös välibosonit ovat spin 1 -hiukkasia ja molempia vuorovaikutuksia voidaan kuvata eräänlaisten virtojen avulla. 1960-luvulla Sheldon Glashow, Steven Weinberg ja Abdus Salam onnistuivatkin yhdistämään sähkömagneettiset ja heikon voiman aiheuttamat ilmiöt yhteen mittakenttäteoriaan, jota kutsutaan sähköheikoksi teoriaksi. Teoriaan liittyvä spontaani symmetriarikko on keskeinen syy Higgsin bosonin keksimiselle.
Dramaturgia

Dramaturgia eli "draaman estetiikka", "näytelmäteoria", "näytelmätiede" tai "näytelmäoppi" tarkoittaa aineiston, yleensä tekstin muuttamista tai järjestämistä draamaksi tai esitykseksi. Useimmiten dramaturgiasta puhutaan teatterin yhteydessä, mutta voidaan puhua myös esimerkiksi elokuvan, konsertin tai muun tapahtuman dramaturgiasta. Kaikissa näissä tapauksissa dramaturgialla tarkoitetaan laajasti määriteltynä sitä, miten esityksen tai tapahtuman eri elementit järjestyvät ja rytmittyvät. Dramaturgian tekeminen vaatii materiaalin ymmärtämistä ja oman näkökulman löytämistä sekä esityksellisten ja draamallisten keinojen hallintaa ja tuntemusta.
Kun alkujaan muuta genreä, esimerkiksi runoutta tai proosaa oleva materiaali järjestetään draamaksi tai esitykseksi, puhutaan materiaalin ”"dramatisoinnista"”. Usein esimerkiksi romaaneja dramatisoidaan elokuvakäsikirjoituksiksi tai näytelmiksi. Silti myös draamaksi kirjoitetun tekstin yhteydessä puhutaan usein dramatisoinnista, kun draamateksti tulkitaan esitykseksi. Kun valmista draamatekstiä (esimerkiksi ajallisesti vanhaa tekstiä) toimitetaan uutta esittämistä varten, puhutaan usein ”"sovittamisesta"”.
Dramaturgi on perinteisesti ammattinimikkeenä tarkoittanut sitä, joka järjestää olemassa olevan materiaalin esitykseksi, vaikka usein dramaturgit myös itse kirjoittavat näytelmiä. Usein esityksen dramaturgina voi toimia myös esityksen ohjaaja. Dramaturgin ja ohjaajan toimialat ovatkin osin päällekkäisiä, ja monet alalle koulutetut toimivat molemmissa tehtävissä. Dramaturgit ovat teatterin taiteellisen johtajan apuna ohjelmistovalinnoissa, tekstien muokkaus- &amp; sovitusoikeuksien selvittelyssä ja näytäntökausien suunnitteluissa.
Dramaturgian koulutusohjelma.
Suomessa dramaturgeja koulutetaan Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa dramaturgian koulutusohjelmassa. Tällä hetkellä vain Teatterikorkeakoulun alumnit tai muissa yliopistoissa teatteridramaturgian maisterin paperin suorittaneet saavat käyttää dramaturgi-nimikettä. Koulutusohjelma antaa dramaturgin ammattikuvan lisäksi valmiuksia kirjoittaa myös omia näytelmiä ja käsikirjoituksia työllistyen näin näytelmäkirjailijana tai käsikirjoittajana. Dramaturgi voi toimia myös esimerkiksi draamatekstin suomentajan tehtävissä. Lisäksi dramaturgi- ja ohjaajaopiskelijoiden opinto-ohjelmiin kuuluu kummankin alan koulutusta johtuen toimialojen osittaisesta päällekkäisyydestä.
Dramaturgian koulutusohjelma jakaantuu teatteritaiteen kandidaatin ja maisterin tutkintoihin, joiden yhteenlaskettu tavoiteopiskeluaika on viisi vuotta. Vuosittain koulutusohjelmaan hyväksytään 2–4 uutta opiskelijaa yli 100 hakijasta; sisäänpääsyprosentti on näin erittäin pieni. Maisterikoulutuksen haku on yleensä järjestetty kahden vuoden välein ja sisään hyväksytään 1 uusi opiskelija, vuonna 2024 maisterlinjalle oli 25 hakijaa.
Dramaturgian koulutusohjelman kehittymisen merkittävimpiä uranuurtajia oli dramaturgian lehtori ja Teatterikorkeakoulussa rehtorina 1.8.1985–31.3.1987 toiminut Outi Nyytäjä.
Professorit.
Dramaturgian koulutusohjelman professorina toimii Otso Huopaniemi, joka aloitti viisivuotisen kautensa 1.8.2019.
Musta Paraati

Musta Paraati on helsinkiläinen rockyhtye, joka toimi vuosina 1981–1985 ja jälleen vuodesta 2015 alkaen. Yhtyettä pidetään suomalaisen goottirockin uranuurtajana.
Historia.
Musta Paraati on kokenut useita miehistönvaihdoksia. Sen ensimmäisellä singlellä ”Romanssi” laulajana ja kitaristina toimi Jore Vastelin, basistina Panda Nikander, rumpalina Ykä Knuuttila ja syntetisaattoria soitti Jari Kääriäinen. Esikoisalbumilla "Peilitalossa" yhtyeeseen liittyi kitaristi Saku Paasiniemi Joren keskittyessä laulamiseen. ”Johtaja”/”Jää” -singlellä laulajaksi vaihtui General Njassa. "Myrsky nousee" -singlellä Knuuttila, Kääriäinen ja Njassa jättivät yhtyeen ja laulajana toimi Epe Kronholm Lama-yhtyeestä ja rumpalina Sande Vettenranta Problems?-yhtyeestä. Vettenrantaa ennen rumpalina toimi hetken aikaa Gabi Hakanen, joka ei kuitenkaan levyttänyt yhtyeen kanssa. Seuraavalla albumilla "Käärmeet" yhtyeeseen liittyi Jesu Hämäläinen, joka soitti syntetisaattoreita. Yhtye hajosi pian levyn julkaisun jälkeen. 
Reunion- ja tribuuttikeikkoja.
Vuonna 1987 Musta Paraati soitti reunion-keikan jolla esiintyivät Jore, Panda, Ykä ja Kääriäinen. Toisen reunion-keikan yhtye soitti Joren muistokonsertissa 1993. Vuonna 2001 "Peilitalossa"-albumin uudelleenjulkaisun yhteydessä pidettiin kaksi tribuuttikonserttia Tavastialla maaliskuussa ja Ankkarockissa kesällä, joilla yhtyeen jäsenistä mukana oli vain Saku Paasiniemi. Kokoonpanossa soitti muun muassa Puka Oinonen ja Kaasu Karppinen. Solisteina toimivat Herra Ylppö, Kalle Ahola sekä aiemmalla keikalla Ville Valo. Ylpön yhtye Maj Karman kauniit kuvat levytti EP-levyn Mustan Paraatin kappaleita vuonna 2004 ja Paasiniemi vieraili myös yhdellä yhtyeen keikalla. Marraskuussa 2014 Musta Paraati soitti salakeikan kokoonpanolla Saku, Ykä, Kääriäinen, Puka Oinonen ja Herra Ylppö.
Paluu.
Helmikuussa 2015 Musta Paraati ilmoitti esiintyvänsä saman vuoden Provinssirockissa kokoonpanolla Saku, Ykä, Panda, Kääriäinen ja Herra Ylppö ja suunnittelevansa myös uuden materiaalin julkaisemista. Ennen Provinssia yhtye soitti 16. toukokuuta salakeikan Nosturissa salanimellä "Pioneerit" ja esitti muiden muassa uudet kappaleet "Uusi musta" ja "Uudet juhlat". Yhtye soitti toisen keikan Pioneerit-nimellä Tampereen Klubilla 10. kesäkuuta. Yhtye soitti kesällä 2015 Provinssin lisäksi ainakin Ilosaarirockissa, Qstockissa ja Lutakko Liekeissä -festivaalilla.
Toukokuussa 2015 Musta Paraati julkaisi singlen "Uusi musta" / "Uudet juhlat". Yhtye soitti 17. marraskuuta ensimmäistä kertaa historiassaan Tavastia-klubilla vuoden 2015 ainoan oikealla nimellään tehdyn klubikeikkansa. 
Vuonna 2018 Musta Paraati julkaisi albumin "Black Parade," jolla laulajana on Jyrki 69, ja joka on osallistunut myös levyn sanoitus- ja sovitustyöhön. Levyn teon jälkeen yhtyeen basistiksi vaihtui The 69 Eyesin Archzie. Seuraavana vuonna yhtyeeseen liittyi kosketinsoittaja Kari Tornack.
Syksyllä 2023 Musta Paraati soittaa kokoonpanossa, jossa on mukana Ykä Knuuttila, Saku Paasiniemi, Herra Ylppö, Kari Tornack ja basisti Karo Broman.
Eksponenttijakauma

Eksponenttijakauma on muistinmenetysominaisuuden omaava ja Poisson-prosessin insidenssien välisen ajan jakauma.
Eksponenttijakauma on jatkuva, ja sen arvojoukko on positiivisten reaalilukujen joukko. Jos satunnaismuuttuja formula_1 on "eksponenttijakautunut", merkitään
formula_2
Parametri formula_3 on jakauman odotusarvon käänteisluku. Tiheysfunktio on arvojoukossa
formula_4
ja kertymäfunktio
formula_5
Odotusarvo ja varianssi ovat formula_6 ja formula_7
Eksponenttijakaumalla on niin kutsuttu muistinmenetysominaisuus, eli jos formula_8, niin
formula_9
Siis jos formula_1 on esimerkiksi elinaika, niin muistinmenetysominaisuuden mukaan jäljellä oleva elinaika ei riipu iästä. Jatkuvista jakaumista vain eksponenttijakaumalla on muistinmenetysominaisuus.
Χ²-jakauma

\Gamma\left(\frac{k}{2}\right)}\; x^{\frac{k}{2}-1} e^{-\frac{x}{2}}\,&lt;/math&gt;
 | cdf = formula_1
 | mean = "k"
 | median = formula_2
 | variance = 2"k"
 | skewness = formula_3
 | kurtosis = 12 / "k"
 | entropy = formula_4
 | mgf =   kun  t  &lt; ½
 | char =       
formula_5-jakauma on tilastotieteen testeissä käytetty jakauma. Jos satunnaismuuttujat formula_6 ovat riippumattomia ja standardinormaalijakautuneita, niin niiden neliöiden summa on formula_5-jakautunut "n":llä vapausasteella. Jos formula_8, on siis
formula_9
Jakauman parametri formula_10 on positiivinen kokonaisluku. formula_5-jakauma on jatkuva, ja sen arvojoukko on positiivisten reaalilukujen joukko. Tiheysfunktio on arvojoukossa
formula_12
jossa formula_13 on Eulerin gammafunktio.
Kertymäfunktiota formula_14 ei voi yleisessä tapauksessa esittää suljetussa muodossa.
Odotusarvo ja varianssi ovat formula_15 ja formula_16
formula_5-jakauma on gammajakauman erikoistapaus:
formula_18
Epäsymmetrinen sodankäynti

Epäsymmetrinen sodankäynti tarkoittaa sodankäyntiä kahden voimasuhteiltaan epäsuhtaisen vihollisen välillä. Nykyaikaisessa sotilaallisessa ajattelussa epäsymmetrisellä sodankäynnillä tarkoitetaan myös tilanteita, joissa molemmat osapuolet käyttävät erilaisia strategioita.
Käsitettä käytti ensimmäisenä Andrew J.R. Mack vuonna 1975 artikkelissaan "Why Big Nations Lose Small Wars" () World Politics -lehdessä.
Binomikerroin

Binomikerroin on kombinaatioiden laskemiseen käytetty kaksiparametrinen funktio. Jos formula_1 ja formula_2, niin binomikerroin on formula_3.
Tämä luku osoittaa, kuinka monella eri tavalla formula_4 alkiota käsittävästä joukosta voidaan poimia sellainen osajoukko, jossa on formula_5 alkiota. 
Esimerkiksi neljästä henkilöstä (A, B, C ja D) voidaan valita kaksi henkilöä kuudella tavalla: AB, AC, AD, BC, BD ja CD. Näiden sisäisellä järjestyksellä (permutaatio) ei ole väliä. 
Täten: formula_6. 
Useissa laskimissa sama toiminto on nimeltään nCr (esim. nCr(4,2) ). 
Ominaisuuksia.
Binomikertoimille pätevät seuraavat yleiset säännöt:
Pascalin sääntö osoittaa, että binomikertoimen arvot voidaan lukea Pascalin kolmiosta niin, että n vastaa kolmion rivinumeroa, ja k binomikertoimen järjestysnumeroa rivin reunasta laskien.
Binomin potenssit.
Nimitys binomikerroin johtuu siitä, että samat luvut esiintyvät myös kertoimina, kun binomi korotetaan kokonaislukupotenssiin ja saatu lauseke kehitetään polynomiksi, esimerkiksi:
 formula_12
 formula_13
 formula_14
Yleistyksiä.
Korvaamalla kertoma gammafunktion avulla, voidaan binomikerroin laajentaa positiivisille reaaliluvuille ja joillekin negatiivisille reaaliluvuille määritellyksi. Negatiivinen binomikerroin on kuitenkin formula_15.
Yleisesti on voimassa, että jos formula_16, niin formula_17.
Binomikertoimien ala- ja ylärajoja.
Binomikertoimelle formula_18 on voimassa seuraavat arviot:
Ohjelmallinen toteutus.
Jos formula_1 ja formula_2, niin binomikerroin formula_18 on laskettavissa JavaScriptillä rekursiolla seuraavalla funktiolla:
function binomikerroin(n,k) {
 if (k == 0 || k == n) {
 return 1;
 } else {
 return binomikerroin(n-1,k-1) + binomikerroin(n-1,k);
Luettelo hallitsijasuvuista

Eri maita on hallinnut erinäinen joukko hallitsijasukuja eli dynastioita, jotka ovat jättäneet jälkensä näiden maiden historiaan. Dynastioiden katsotaan perinteisesti jatkuvan vain mieslinjaisesti ja primogenituuria (esikoisoikeutta) korostaen.
Tässä luettelossa on ensin ilmoitettu maa ja sen jälkeen sitä hallinneet dynastiat.
Aasia.
Kiina.
kts. Kiinan dynastiat
"Luettelo Egyptin dynastioista: Egyptin faaraot"
Narodnaja volja

Narodnaja volja (, ’Kansan tahto’) oli elokuussa 1879 perustettu venäläinen poliittinen terroristijärjestö, joka vaati Venäjän demokratisoimista. Se oli vaikutusvaltaisin venäläisestä talonpoikaissosialismista syntyneistä ryhmittymistä. Narodnaja volja piti Venäjän kansaa pohjimmiltaan sosialistisena ja näki kyläyhteisössä hallinnollisen ja taloudellisen esikuvan. Järjestön kannattajat katsoivat, että Venäjän kehittyminen porvarilliseen ja kapitalistiseen suuntaan täytyi estää, koska se viivyttäisi vallankumousta. 
Ohjelmaan kuuluivat muun muassa demokraattisten instituutioiden toteuttaminen, perustuslakia säätävän kokouksen koolle kutsuminen, yleinen äänioikeus, pysyvä kansanedustuslaitos, sananvapaus, painovapaus, omantunnonvapaus sekä maan siirtäminen maaorjuudesta vapautetuille talonpojille.
Samana päivänä, kun Aleksanteri II allekirjoitti perustuslakiluonnosta, Vera Fignerin johtamaan Narodnaja voljaan kuuluva puolalainen aktivisti Ignacy Hryniewiecki heitti pommin Katariinan kanavan sillalla Aleksanteri II:n vaunuja kohti, ja keisari kuoli saamiinsa vammoihin Talvipalatsissa 13. maaliskuuta 1881. Narodnaja voljan terroristit olivat tehneet tätä ennen jo seitsemän epäonnistunutta murhayritystä keisaria vastaan.
Narodnaja voljan johdossa toimi toimeenpaneva komitea, jossa olivat jäseninä muun muassa Aleksandr Mihailov, Nikolai Morozov, Andrei Željabov, Aleksandr Kvjatkovski, Sofja Perovskaja, Vera Figner, Mihail Frolenko, Lev Tihomirov, Marija Ošanina, Anna Jakimova ja Gesja Gelfman. Liike levisi noin 50 kaupunkiin Venäjällä. Niissä muodostettiin paikallisia klubeja. Jäseniä liikkeeseen kuului noin 500, mutta sitä kannatti yhteensä noin 2 000 henkilöä. Järjestö julkaisi alkaen 1. lokakuuta 1879 aina lokakuuhun 1885 omaa lehteä, jonka nimi oli myös "Narodnaja volja".
Dmitri Bogrov

Dmitri Grigorjevitš Bogrov () (11. helmikuuta 1887 Kiova – 24. syyskuuta 1911 Kiova) oli ukrainalainen vallankumouksellinen, joka murhasi Venäjän pääministerin Pjotr Stolypinin.
Elämä.
Bogrov syntyi kiovanjuutalaiseen kauppiassukuun. Hän opiskeli oikeustiedettä Kiovan ja Münchenin yliopistoissa. Palattuaan Venäjälle hän liittyi vuonna 1906 Sosialistivallankumoukselliseen puolueeseen, joka käytti henkilöterroria politiikan välineenä. Bogrov piti itseään myös anarkistina.
Valtion turvallisuuspoliisi ohrana värväsi Bogrovin ilmiantajakseen vuonna 1906. Hänelle maksettiin 100 ruplaa kuukaudessa tietojen antamisesta vallankumouksellisesta toiminnasta. Vuonna 1910 Bogrov siirtyi Pietariin ja sai 150 ruplaa kuukaudessa.
14. syyskuuta 1911 Bogrov ampui kahdesti Venäjän pääministeriä Pjotr Stolypinia Kiovan oopperatalossa Nikolai Rimski-Korsakovin oopperan "Tsaari Saltanin tarina" väliajalla. Stolypin kuoli haavoihinsa neljä päivää myöhemmin. Bogrov sai kuolemantuomion ja hänet hirtettiin syyskuussa 1911. Stolypinin kuoleman tutkinta keskeytettiin keisari Nikolai II:n määräyksestä.
Pierre Teilhard de Chardin

Pierre Teilhard de Chardin (1881–1955) oli ranskalainen jesuiittapappi, filosofi ja paleontologi.
Teilhard de Chardinin kirjoituksia on julkaistu postuumisti. Nissä hän pyrkii yhdistämään antropologisen evoluutioajattelun ja kristillisen luomisajatuksen.
Chardin esitti ensimmäisenä ajatukset sekä noosfääristä ("noosphère"), ihmiskunnan yhteisestä tietoisuudestatietoisuudesta että omegapisteestä.
Kaarina Helakisa

Marja Kaarina Helakisa-Käkelä (22. kesäkuuta 1946 Helsinki – 21. huhtikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen lastenkirjailija ja lastenkirjallisuuden suomentaja.
Satukirjallisuuden lisäksi Helakisa kirjoitti lastenrunoja, joista monet ovat tulleet tunnetuiksi myös lauluina. Helakisaa pidetään suomalaisen sadunkerronnan uudistajana. Huumori, fantasia, yllätykset ja etenkin kielellinen leikittely ovat ominaisia hänen teoksilleen. Otava on jakanut vuodesta 1999 Kaarina Helakisa -palkintoa ansioituneelle lastenkirjailijalle tai kuvittajalle.
Elämä ja ura.
Helakisa syntyi Helsingissä pankinjohtajaisän ja hammaslääkäriäidin tyttäreksi. Hän opiskeli Helsingin ja Rostockin yliopistossa ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1969. Samana vuonna hän työskenteli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjastossa. Ennen jättäytymistään päätoimiseksi kirjailijaksi ja suomentajaksi Helakisa työskenteli kolme vuotta toimittajana "Apu"-lehdessä.
Ensimmäisen teoksensa "Kaarina Helakisan satukirjan" hän julkaisi abiturienttivuonnaan 1964 vain 18-vuotiaana. Hänen toinen teoksensa oli neljä vuotta myöhemmin julkaistu näytelmä "Schiivoavat serafit eli minkä kaiken värisiä karhuja siitä onkaan". Vuonna 1973 ilmestynyt "Elli velli karamelli" oli ajalleen vielä harvinainen kannanotto luonnonsuojelusta. Siinä Helakisa myös yhdisteli arkipäivän teemoja perinteiseen satuun. 
Helakisan teoksiin tuli myös paljon intertekstuaalisia viitteitä, ja esimerkiksi saturomaanin "Ainakin miljoona sinistä kissaa" (1978) taustalla on William Shakespearen teos "Myrsky". Helakisan teoksiin kuuluvat myös "James Bondén" -kirjasarja (1993–1995) ja "Lumikki Valkonen" (1992). Monikerroksisuutta oli puolestaan mukana enemmän aikuisille suunnatussa teoksessa "Annan seitsemän elämää" (1987). Se on muodoltaan kuin klassinen satu, mutta sen tematiikka on lähempänä "Tuhannen ja yhden yön tarinoita". Muita aikuisten satuja olivat "Lasilinna" ja "Olena ja Vassukka".
Helakisa kirjoitti uransa aikana kymmeniä kirjoja, runoja, näytelmiä, kuunnelmia ja tv-elokuvia. Lisäksi hän suomensi runsaasti lastenkirjallisuutta, muun muassa "Hanhiemon loruja", "Narnia"-sarjan kirjoja, Astrid Lindgrenin "Veljeni Leijonamielen" sekä Tove Janssonin Muumi-kirjan "Muumilaakson marraskuu". "Suomen lasten runotar" ja "Pikku Pegasos" ovat puolestaan hänen koostamiaan suomalaisen lastenrunouden kokoelmia. "Posetiivissa" on monta hänen lauluinakin elävää tuttua runoaan. Helakisaa pidetään suomalaisen sadunkerronnan uudistajana. Huumori, fantasia, yllätykset ja etenkin kielellinen leikittely ovat ominaisia hänen teoksilleen. 
Kaarina Helakisa oli naimisissa vasemmistopoliitikko Reijo Käkelän kanssa. He saivat kolme lasta, Riikan (s. 1975), Pietarin (s. 1979) ja Matiaksen (s. 1982).
Kaarina Helakisa -seura.
Kaarina Helakisa -seura perustettiin Helsingissä 2006. Suomen lastenkirjallisuuden suojelushahmon nimikkoseuran tarkoituksena on 
Seuran puheenjohtaja on Sinikka Raulahti.
Lilja 4-ever

Lilja 4-ever on Lukas Moodyssonin ohjaama elokuva seksiorjuudesta vuodelta 2002. Se on koskettava ja raaka elokuva nuoresta tytöstä vuosituhannen vaihteen Virossa.
Juoni.
Elokuvan päähenkilön, Liljan äiti lähtee Yhdysvaltoihin ja jättää tyttärensä yksin ja rahattomana. Lilja ajautuu varattomana myymään seksiä, ja hänet huijataan katteettomin työlupauksin lähtemään Ruotsiin seksiorjaksi. Passiton Lilja onnistuu lopulta pakenemaan parittajaltaan, mutta hyppää sillalta.
Loppukuvassa tyttö leikkii talon katolla vahingoittumattomana, siivet selässä. Ohjaaja Moodyssonin mukaan kyse voi olla yhtä hyvin kuoleman jälkeisestä elämästä kuin muistostakin.
Tuotanto.
Elokuva on Moodyssonin kolmas pitkä elokuva ja se kuvattiin aidossa ympäristössä syksyllä 2001. Neuvostokohtaukset on kuvattu Virossa entisessä suljetussa kaupungissa Paldiskissa sekä Tallinnassa. Ruotsi-kohtaukset on kuvattu Malmössä. Liljaa esittää venäläinen näyttelijä Oksana Akinšina.
Rooleissa.
Lähde:
Kimpassa

Kimpassa () on Lukas Moodyssonin toisena kokopitkänä elokuvanaan ohjaama ja käsikirjoittama ruotsalainen elokuva vuodelta 2000. Elokuva sijoittuu tukholmalaiseen Tillsammans-nimiseen kommuuniin vuonna 1975.
Tuotanto.
Elokuvaa kuvattiin syksyllä 1999 Trollhättanissa.
Fucking Åmål

Fucking Åmål on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut ruotsalainen elokuva. Lukas Moodyssonin esikoisohjaus on kuvaus kahdesta teini-ikäisestä tytöstä, jotka etsivät identiteettiään ruotsalaisessa pikkukaupungissa. Elokuvan pääosissa nähdään Rebecka Liljeberg syrjäänvetäytyvänä Agnesina ja Alexandra Dahlström villinä Elininä ensimmäisissä isoissa rooleissaan.
Tuotanto.
Vaikka elokuvan tapahtumapaikkana toimiva Åmål on oikeasti olemassa, elokuva kuvattiin läheisessä Trollhättanin kaupungissa. Elokuvan tuotantoyhtiönä toimi Memphis Films.
Julkaisu.
Elokuvan ensi-ilta oli Ruotsissa 23. lokakuuta 1998, Suomessa 23. huhtikuuta 1999. Elokuva esitettiin ensimmäisen kerran Ruotsin televisiossa vuonna 2001 ja julkaistiin DVD:nä vuonna 2009.
Elokuva julkaistiin Yhdysvalloissa vähemmän provosoivalla nimellä "Show Me Love". Robynin samanniminen musiikkikappale kuuluu erään merkittävän kohtauksen taustalla ja kuvaa myös yhtä elokuvan teemoista: rohkeutta rakastaa ja rakkauden näyttämistä.
Vastaanotto.
"Fucking Åmål" oli valtava menestys Ruotsissa. Elokuva tuotti Ruotsissa pääsylipputuloina yli 50 miljoonaa kruunua ja oli suosittu myös monissa muissa maissa, esimerkiksi Suomessa. Elokuvaa kävi Ruotsissa katsomassa yhteensä noin 868 000, Suomessa 130 000 ja koko Euroopassa 2 136 000 ihmistä. Se voitti myös lukuisia palkintoja elokuvafestivaaleilla Ruotsissa ja muualla.
Elokuvaa on kiitelty erityisesti realistisesta lähestymistavastaan teini-ikäisyyteen – erityisesti vastapainona Hollywoodin tyylille. Vaikka elokuvan hahmojen homoseksuaalisuus on eräs teemoista on se niistä vain yksi. 
Kriitikko Harri-Ilmari Moilasen mukaan pikkukaupunkikuvauksena "Fucking Åmål" on ärhäkkäästi nuorten puolella, vaikka iäkkäämpiäkään ei sen kummemmin syyllistetä. Lähestymistapa on hänestä noteeraava, karheasti elämänmakuinen.
Amatöörielokuva

Amatöörielokuvat ovat amatöörien tai puoliammattilaisten tekemiä omakustanteisia elokuvia jotka eivät useinkaan yllä ammattimaisesti tehtyjen elokuvien tasolle, muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta.
Amatöörielokuvia kuvattiin aiemmin kaitafilmi- tai videokameroilla joiden laatu ei ollut elokuvateatteriin kelpaavaa, ja sellaiset laitteistot joilla olisi saanut kuvattua elokuvaa jonka laatu olisi ollut lähelläkään ammattitason laatua olivat harrastajalle liian kalliita. Nykyisin jo halvoilla laitteilla voi saada aikaan elokuvateatterikelpoista jälkeä, mutta elokuvien juoni, näyttelijätyö ja tehosteet eivät useinkaan yllä ammattitasolle. Poikkeuksena on "" (2005), joka on laajalti levinnyt suomalainen amatöörielokuva joka sai myöhemmin jatko-osan "Iron Sky" (2012), joka oli jo ammattilaistasoa. Myös Miika Ullakon ohjaama harrastelijaelokuva "Mitä meistä tuli" (2009), oli teatterilevityksessä Finnkinossa.
Taide-elokuva

Taide-elokuvat (myös arthouse) ovat elokuvia, joiden tarkoituksena on olla taiteellisesti korkealaatuisia, eikä välttämättä saavuttaa suuren yleisön suosiota tai olla viihdyttäviä. 
Varhainen taide-elokuva kehittyi sitä mukaa kun elokuvaohjaajat oivalsivat elokuvan ilmaisumahdollisuudet. Yhdysvalloissa ohjaajat David Wark Griffith ja Mack Sennett tekivät ennen ensimmäistä maailmansotaa kunnianhimoisia mykkäfilmejä. Eri tyylilajeista nousi ensin vahvimmaksi komedia, kärkinimenä Charles Chaplin. 1920-luvulla alkanut äänielokuvien tuotanto loi draamalle entistä vahvemmat mahdollisuudet.
Selvä jakautuminen taide-elokuviin ja viihde-elokuviin syntyi vasta toisen maailmansodan jälkeen. Ankean todellisuuden keskellä elävät ihmiset olivat halukkaita katsomaan viihdettä, mutta elokuvaohjaajilla oli tarve tehdä realistista kuvausta todellisuudesta. Yhdysvalloissa taide-elokuvan kärkinimiä olivat Orson Welles, John Ford ja John Huston, Euroopassa Roberto Rossellini, Carol Reed, Robert Bresson ja Ingmar Bergman. Uuden sävyn elokuvataide sai 1950-luvun vapautunut ilmaisutapa (uusi aalto) erityisesti Ranskassa, johtotähtenään anarkistinen Jean-Luc Godard.
Yhdysvaltojen elokuvataide oli pitkään suurten filmiyhtiöiden hallitsemaa, mutta 1960-luvun lopussa uusi ohjaajapolvi astui esille. Uudessa tyylissä esimerkiksi Francis Ford Coppola ja Arthur Penn kuvasivat elämää, jossa hyvä ja paha olivat vaikeammin erottuvia kuin perinteisessä tyylissä ja jossa kuvastui yhteiskunnan yleinen vapautuminen.
B-elokuva

 
B-elokuva on elokuva, jolle on tyypillistä pieni budjetti, tiukka kuvausaikataulu, kaavamainen käsikirjoitus, suhteellisen lyhyt kesto ja minimaalinen lavastussuunnittelu.
Historia.
B-elokuvia tehtiin alun perin Hollywoodin kultakaudella 1930- ja 1940-luvulla näytettäväksi kahden elokuvan näytöksissä isommalla rahalla tehdyn A-elokuvan jälkeen. Päivänäytöksissä keskellä viikkoa saatettiin näyttää kaksi B-elokuvaa.
B-elokuvia alettiin tehdä, jotta elokuvanäytöksiin saataisiin enemmän väkeä suuren laman aikaan, kun elokuvayleisöt alkoivat pienentyä. Useimmilla elokuvayhtiöillä, kuten MGM:llä ja RKO:lla, oli omat B-elokuvien tuottamiseen tarkoitetut yksikkönsä. Kaksoisnäytöksiä oli vuoteen 1935 mennessä jo 85 prosentissa yhdysvaltalaisista elokuvateattereista. A- ja B-elokuvan lisäksi näytökseen kuului piirrosfilmi, uutisfilmi ja tulevien elokuvien mainoksia. B-filmit tuottivat elokuvayhtiöille pientä mutta tasaista tuottoa.
B-elokuvat eivät halpuudestaan huolimatta olleet aina huonoja. Nykyisin niistä arvostetaan esimerkiksi Val Lewtonin RKO:lle ohjaamia kauhuelokuvia kuten "Kissaihmiset" (1942) ja "Yö voodoo-saarella" (1943) sekä film noir -klassikoita kuten Robert Siodmakin "Criss Cross" (1949).
Kun elokuvanteon kustannukset nousivat 1940-luvulla, suuret yhtiöt alkoivat luopua B-elokuvayksiköistään, ja pienet yhtiöt kuten Republic ja Monogram täyttivät niiden paikan.
B-elokuvien tuotanto väheni entisestään vuoden 1948 jälkeen, kun Yhdysvaltain korkein oikeus kielsi rajoittavat varauskäytännöt ja pakotti suuret yhtiöt myymään elokuvateatterinsa. Tämä uudelleenjärjestely, kilpailu television kanssa sekä yleisön muuttunut maku lopettivat elokuvien kaksoisnäytökset. Pienen budjetin elokuvien tuotanto kuitenkin jatkui, ja 1950-luvulla uudet elokuvayhtiöt tekivät eksploitaatioelokuvia pienille kohderyhmille ja edullisille esittäjille. Näitäkin elokuvia kutsuttiin B-elokuviksi, vaikka niitä ei aina enää esitettykään A-elokuvien kanssa. Tässä vaiheessa B-elokuvat alettiin yhdistää kehnoon laatuun ja ala-arvoiseen tuotantoon.
Nykyään B-elokuva-käsitettä käytetään niin pienen budjetin elokuvien (ei kuitenkaan taide-elokuvien) kuin huonojen elokuvienkin yhteydessä. Tyypillisiä B-elokuvia ovat esimerkiksi kaapelitelevisiokanaville valmistetut toimintaelokuvat. Nimitystä B-elokuva on käytetty myös elokuvista, joita ei esitetä teattereissa, vaan jotka menevät suoraan videolevitykseen tai niitä esitetään heti valmistuttuaan televisiossa.
Biker-elokuva

Biker-elokuvat ovat Easy Rider -elokuvan menestyksen myötä hetkellisesti suosituksi noussut eksploitaatio-elokuvalajityyppisuuntaus, jossa yleensä seurattiin moottoripyöräjengien elämää.
Lajin ensimmäisiä elokuvia oli László Benedekin ohjaama "Hurjapäät" ("The Wild One", 1953).
Camp

Campiksi (, ’poseerata’, ’tehdä vaikutus’) kutsutaan erilaisia populaarikulttuurin ilmiöitä, jotka ovat tarkoituksella mauttomia, kummallisia, yliampuvia ja räikeitä. 
Campia esiintyy muun muassa pukeutumisessa, kirjallisissa julkaisuissa, kuvataiteessa, näyttelyissä, näytelmissä, televisiosarjoissa ja elokuvissa.
Elokuvissa camp tarkoittaa lähinnä elokuvan tekijöiden viljelemiä viitteitä siitä, että he tajuavat sen olevan huono tai outo. Camp-elokuville on tyypillistä valtavirran tyylitajusta poikkeaminen.
1900-luvun alussa camp liitettiin lähinnä seksuaalivähemmistöjen erikoiseen pukeutumiseen. Myöhemmin käsite on laajentunut kuvaamaan myös muita tarkoituksella mauttomia, usein yliampuvia kulttuurin ilmioitä. Camp on monesti keskinkertaista, mautonta, ironista ja liioittelevaa. Kun korkeakulttuurinen taide on kaunista, tyydyttävää ja arvokasta, camp on elävää, nokkavaa, pinnallista, huomiota herättävää, röyhkeää ja haastavaa. Camp elää ylevän ja tavallisen välimaastossa. Camp palauttaa monesti vanhaa, muodista jäänyttä kulttuuria uudessa merkityksessä. Campista on sanottu, että ”se on niin hyvää, koska se on niin huonoa”.
Yhdysvaltalainen esseisti Susan Sontag liitti käsitteen "camp" populaarikulttuuriin vuonna 1964 julkaistussa esseessään "Notes on ”Camp”". 1980-luvulla camp yleistyi kytkeytyen postmodernismiin.
”Camp” oli myös Met-gaalan teema vuonna 2019. Teema oli Sontagin esseen innoittama.
Campin ja kitschin ero.
Myös kitsch edustaa huonoa makua. Kitsch esiintyy parempana kuin mitä on. Myös camp on kliseistä kitschin tavoin, mutta camp on tietoisesti huonoa; campissa on ironiaa. Kitchissä ei ole ironiaa.
Mondo-dokumentti

Mondo-dokumentti on usein seksiin, väkivaltaan ja šokeeraavaan sisältöön keskittyvä dokumenttielokuva tai dokumenttielokuvan rakennetta noudattava muuntyyppinen eksploitaatioelokuva, joka saattaa sisältää lavastettuja kohtauksia. Yleensä se mainostaa itseään ennennäkemättömän rohkealla sisällöllään. Tyypillisiä mondo-elokuvan aiheita ovat muun muassa alastomuus, eläinten ja ihmisten kärsimys sekä luonnonkansojen raakalaismaisina pidetyt tavat. Usein elokuvat sisältävät uutis- ja dokumenttipaloja eri puolilta maailmaa.
Nimen mondo-dokumentti tyylilaji sai italialaisista 1960-luvun šokkidokumenteista "Mondo Cane – kova maailma" (ohj. Gualtiero Jacopetti, Paolo Cavara ja Franco Prosperi, 1962) ja "Mondo cane n. 2" (1963). Jacopetti ja Prosperi tekivät vielä rajumman šokkidokumentin "Hyvästi Afrikka" ("Africa addio", 1966), joka kiellettiin Suomessa aluksi kokonaan, mutta tuotiin sitten leikattuna ensi-iltaan 1968. Yle Teema esitti sen leikkaamattomana "Kino Into" -sarjassaan 2003. Heidän seuraava saman tyylin elokuvansa oli "Hyvästi ihminen" ("Addio zio Tom", 1971).
Erityisen pahamaineinen mondo on "Faces of Death" (1978). Se tuotti ohjaaja John Schwartzin mukaan yli 30 miljoonaa dollaria siitä huolimatta, että levisi videokopioina tyypillisesti nuoren katsojakunnan piirissä ympäri maailmaa.
Mondo-dokumenttien tyyliä jatkoivat 1970- ja 1980-lukujen taitteessa nähdyt Romano Vanderbesin Amerikka-dokumenttielokuvat "Tämä on Amerikka" ("This is America", 1977) ja "Tämä on Amerikka, osa 2" ("This is America part 2", 1980). Ne nousivat 159 367 ja 130 180 katsojallaan kaikkien aikojen katsotuimpien elokuvateattereissa esitettyjen dokumenttielokuvien joukkoon Suomessa. Niidenkin, kuten useimpien mondo-elokuvien, dokumenttimaisuus on kuitenkin kyseenalainen, koska mondo-elokuvissa monet dokumentaarisiksi väitetyt kohtaukset vaikuttavat näytellyiltä ja lavastetuilta.
Pseudodokumentti

Pseudodokumentti on televisio-ohjelma tai elokuva, jossa fiktiivinen tarina esitetään todellisista tapahtumista kertovien dokumenttien tyyliä jäljitellen tai parodioiden.
Nimityksen englanninkielinen sana "mockumentary" muodostuu sanoista "mock" (pilkata, jäljitellä) ja "documentary" (dokumentti). Pseudodokumentin tarkoitus on usein satiirin, kritiikin tai huumorin kautta käsitellä erilaisia aiheita.
Historia ja esimerkkejä.
Pseudodokumenttien juuret ovat vanhemmissa pseudodokumenteissa, kuten Orson Wellesin "Maailmojen sota" ja Luis Buñuelin "Las Hurdes – Maa ilman leipää". Varhaisimpia tunnettuja dokumenttityylisiä pilailuja on BBC:n vuonna 1957 esittämä "Spagettipuu" -pätkä, jossa kerrottiin "spagetin sadosta", ja jonka monet katsojat uskoivat oikeaksi.
Woody Allen teki yhden ensimmäisistä elokuvamokumenttipilailuista "Take the Money and Run" (1969). Hänet tunnetaan myös kuuluisasta mockumenttielokuvastaan "Zelig" (1983).
Yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista mokumenttielokuvista on "This Is Spinal Tap" (1984), joka kertoo kuvitteellisesta rock-yhtyeestä. Christopher Guestin elokuvat "Broadwayn kutsu" (1996) ja "Best in Show – näyttelyn kunkut" (2000) ovat myös arvostettuja esimerkkejä lajityypistä.
Televisiossa ja nykyaikana.
BBC:n "Konttori" (2001–2003) ja sen amerikkalainen versio (2005–2013) ovat suosittuja pseudodokumenttityyppisiä TV-sarjoja, jotka ovat inspiroineet muita samantyyppisiä ohjelmia, kuten "Moderni perhe" ja "Puisto-osasto".
Sacha Baron Cohenin "Borat" (2006) ja sen jatko-osa ovat moderneja esimerkkejä, joissa raja dokumentin ja fiktion välillä hämärtyy entisestään.
Blaxploitaatio

Blaxploitaatio on Yhdysvalloissa 1970-luvun alussa syntynyt ja kukoistanut eksploitaatioelokuvan suuntaus, jonka kohderyhmää ovat erityisesti afroamerikkalaiset katsojat. Blaxploitaatiot ovat yleensä toimintaelokuvia, joissa sankareina toimivat mustat ja valkoihoiset esitetään roiston asemassa. Ne olivat myös ensimmäisiä elokuvia, joissa ääniraitana käytettiin funk- ja soulmusiikkia.
Blaxploitaatioelokuvat syntyivät perinteisten elokuvissakävijöiden, valkoisen keskiluokan, muutettua lähiöihin katsomaan televisiota ja jätettyä kaupunkikeskustojen elokuvateatterit kärsimään katsojapulaa. Musta väestönosa asui lähempänä kaupunkien keskustoja ja sai nyt ensi kertaa nähtäväkseen omasta kulttuuripiiristään kertovia elokuvia.
Ensimmäisenä blaxploitaatiogenren elokuvana voidaan pitää joko independent-tuotantoa "Sweet Sweetback’s Baadasssss Song" tai Hollywoodin ison rahan tuotosta "Shaft – kivikova dekkari". Molemmat elokuvat valmistuivat vuonna 1971.
Blaxploitaatioelokuvia.
Lähteet:
Gore

Gore ( 'hurme, veri') on elokuvan lajityyppi. Siihen katsotaan kuuluviksi eksploitaatioelokuvat, joissa poikkeuksellisen sadistiset väkivallanteot kuvataan eksplisiittisesti. Gore-elokuvissa tekovälineenä toimii jokin tavallisuudesta poikkeava teräase, kuten iskuporakone. Lajityypin nimitys on kehitetty 1960-luvulla Yhdysvalloissa. Monesti sanoja splatter- ja gore-elokuva käytetään synonyymeina, vaikka genreillä onkin selvä ero: splatterissa raju väkivalta toimii mustan huumorin tehokeinona, kun taas goressa sen tarkoitus on selkeästi kuvottaa ja hirvittää yleisöä.
Gornography.
Gornography eli gornografia (lyhyemmin "gorno") on elokuvagenre, jonka nimi on yhdistelmä sanoista "gore" ja "pornografia". Gornography-elokuvat voivat olla esimerkiksi yhdistelmä gore-tyyppistä väkivaltaa ja pornoa tai humoristista seksiä yhdistettynä yllättävään, toiseen osapuoleen kohdistuvaan väkivaltaan.