tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kleopatran talo

Kleopatran talo (myös "Kleopatran ja Dioskurideen talo") on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin talo on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Kleopatran talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 200–100 eaa. Se on saanut nimensä omistajastaan Kleopatrasta sekä tämän aviomiehestä Dioskurideesta. Kummatkin olivat ateenalaisia Myrrhinuksen demoksesta. Näiden luonnollista kokoa olevat marmoripatsaat, jotka pystytettiin noin vuonna 138/137 eaa., ovat edelleen talossa. Patsaista puuttuvat kuitenkin päät. Itse talo oli mahdollisesti tätä varhaisempi, ja sitä oli laajennettu jossakin vaiheessa.
Talo sijaitsee Deloksen teatterin luoteispuolella lähellä niin kutsuttua Dionysoksen taloa. Se on ollut yksi Teatterikorttelin vauraimmista yksityistaloista. Talossa on ollut 12 huonetta, jotka on ryhmitelty kahden pihan ympärille. Jossakin vaiheessa toinen pihoista on muutettu 3 x 4 doorilaisen pylvään muodostamaksi peristyylipihaksi. Omistajien patsaat oli sijoitettu tämän pihan pohjoissivulle. Rakennuksen sisäänkäynti oli etelästä.
Kolmikärjen talo

Kolmikärjen talo oli antiikin aikainen yksityistalo Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat Deloksen arkeologisella alueella, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde sijaitsee Deloksen niin kutsutussa Teatterikorttelissa. Rakennuksesta tutkimuksessa käytetty nimitys on nykyaikainen.
Kolmikärjen talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 150–100 eaa. Sen on ehdotettu kuuluneen jollekin syyrialaiselle kauppiaalle. Talo sijaitsee Teatterikorttelissa Deloksen teatterille johtavan tien varrella.
Rakennus on pohjakaavaltaan epäsäännöllisen muotoinen, ja sen huoneet on ryhmitelty doorilaista tyyliä edustaneen peristyylipihan eli pylväspihan ympärille. Keskuspihan keskellä on impluvium ja sen alapuolella vesisäiliö sadeveden keräämiseksi. Lattiat on koristeltu taidokkailla mosaiikeilla, joista tunnetuimmassa esiintyy delfiini. Muita eläinaiheita talon koristelussa ovat muun muassa härät ja leijonat. Talon sisäänkäynti oli länsisivulla.
Naamioiden talo

Naamioiden talo on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta yksityistalosta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen niin kutsuttua Teatterikorttelia.
Naamioiden talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 120–80 eaa. Se sijaitsee Deloksen teatterin kaakkoispuolella ja se on yksi Deloksen lukuisista hellenistisistä rikkaasti koristelluista yksityistaloista. Rakennus on mahdollisesti toiminut Deloksella vierailevien näyttelijöiden majoitustilana. Naamioiden talon lähellä sijaitsee teatterin lisäksi myös muun muassa niin kutsuttu Delfiinien talo.
Talossa on pylväikköpihoja ja lukuisia huoneita. Julkisivussa on todennäköisesti ollut pylväikkö. Huoneiden lattiat on koristeltu lattiamosaiikein, jotka esittävät Dionysokseen ja kreikkalaiseen teatteriin liittyviä aiheita. Tunnetuimmissa mosaiikeissa on kuvattu leopardilla ratsastava Dionysos sekä kymmenen teatterinaamiota, joista rakennus on saanut nimensä. Talon seinät oli maalattu niin, että ne muistuttaisivat marmoria.
Naksoslaisten stoa

Naksoslaisten stoa oli antiikin aikainen stoa eli pylväshalli Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Apollonin ja Artemiin pyhäkköaluetta.
Naksoslaisten stoa oli rakennettu arkaaisella kaudella noin vuonna 550 eaa. Sen rakennuttivat naksoslaiset, jotka tekivät myös läheisen niin kutsutun Naksoslaisten talon. Stoa sijaitsi pyhäkköalueen lounaiskulmassa Propylonin ja Naksoslaisten talon länsipuolella, ja toimi pyhäkköalueen rajana tässä suunnassa. Sen pohjoispuolella sijaitsi niin kutsuttu Androslaisten talo.
Stoa edusti joonialaista tyyliä. Se oli L-kirjaimen muotoinen ja avautui pohjoiseen ja itään pyhäkköalueelle päin. Rakennuksen eteläsiiven koko oli noin 26,5 x 4,7 metriä ja länsisiiven koko noin 43,0 x 5,1 metriä. Stoa oli yksilaivainen.
Poseidoniastien talo

Poseidoniastien talo (myös "Poseidoniastien koinon") on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta rakennuksesta Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde. Tarkemmin kohde on osa Deloksen Pyhän järven aluetta.
Poseidoniastien talo rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 125–100 eaa. Sen rakennuttivat Deloksella toimineet Berytoksesta (nykyinen Beirut) tulleet syyrialaiset kauppiaat ja laivanvarustajat, ja se toimi näiden kokoontumispaikkana ja eräänlaisena kiltatalona. Kilta tunnettiin Poseidoniasteina siksi, että syyrialaisten palvoma Baal yhdistettiin Poseidoniin. Rakennus sijaitsee Pyhän järven luoteispuolella.
Rakennus koostuu useista sisäpihoista ja huoneista. Sen arkkitehtuuri yhdistelee syyrialaista ja kreikkalaisia tyyliä. Rakennuksen sisäänkäynti oli etelästä. Se johti käytävälle, josta pääsi neljään pieneen huoneeseen sekä rakennuksen koilliskulmassa olleelle suurelle peristyyli- eli pylväspihalle. Pienet huoneet olivat seemiläisille jumalille, mahdollisesti ainakin Baalille (Poseidonille), Astartelle ja Eshmunille omistettuja pyhäkköjä. Peristyylipihan pylväät edustivat doorilaista tyyliä ja niiden korkeus oli noin 5,3 metriä. Pihan keskellä oli vesiallas. Pihalta pääsi toiseen rakennuksen luoteiskulmassa olleeseen saliin, joka oli mahdollisesti ruoka- ja kokoontumissali.
Talon raunioista on löydetty muun muassa Afrodite, Pan ja Eros -veistos, joka on nykyisin Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa.
Thesmoforeion

Thesmoforeion eli Demeterin ja Persefonen pyhäkkö oli antiikin aikainen pyhäkkö Deloksen saarella Kreikassa. Sen rauniot ovat osa Deloksen arkeologista aluetta, joka on Unescon maailmanperintökohde.
Thesmoforeion oli Demeterin ja Persefonen eli Koren kultin käytössä ja se on liittynyt muun muassa Deloksen Thesmoforia-juhlaan. Thesmoforeioniksi usein kutsuttu rakennus oli tehty klassisen kauden alussa noin vuonna 480 eaa. Se sijaitsi Apollonin ja Artemiin pyhäkköalueen luoteiskulmassa myöhemmin rakennetun Ekklesiasterionin länsipuolella. Toisaalta rakennuksen tulkinta on kyseenalainen ja todellinen Thesmoforeion on saattanut sijaita muualla, jopa kaukana pyhäkköalueen ulkopuolella.
Thesmoforeioniksi kutsuttu pyhäkköalueen rakennus oli suorakulmainen ja sen pituus oli noin 37,7 metriä ja leveys noin 14,8 metriä. Rakennus jakaantui kolmeen osaan. Sen keskellä oli avoin peristyyli- eli pylväspiha, jossa oli 4 x 4 doorilaista pylvästä. Sekä sen pohjois- että eteläpuolella oli cella-huoneet, joiden kummankin keskellä kattoa tuki neljä neliön muotoon asetettua joonialaista pylvästä. Rakennuksen ovi oli länsisivulla.
24K

24K on Evelinan debyyttialbumi, joka julkaistiin 28. lokakuuta 2016. Levy oli Suomen historian ensimmäinen ennakkoon platinaa striimannut albumi yli 20 miljoonalla singlekappaleiden striimauksella. Levyn julkaisi Universal Musicin alla toimiva tuottaja MGIn pyörittämä M-Eazy Music.
Albumi debytoi Suomen virallisen listan kolmannella sijalla. Vuoden 2017 huhtikuuhun mennessä albumia on striimattu yli 40 miljoonaa kertaa ja on näin myynyt tuplaplatinaa.
Vastaanotto.
Albumi sai ristiriitaisen vastaanoton. Savon Sanomien Mikko Siltanen antoi albumille kolme tähteä viidestä, ja sanoi sen omaavan hittipontentiaalia. Radiossa jo ennen julkaisua soineet kappaleet saivat kehuja, kun taas uusia kappaleita hän piti lähinnä levyntäytteenä, ja albumia enemmänkin hajanaismaisena singlekokoelmana kuin kokonaisuutena. Niin ikään Aamulehden Jussi Saarinen piti albumia hajanaisena ja laulusoundia hajanaisena, ja vertasi sitä Instagram-poseeraukseen. Sen sijaan kappalemateriaalia hän piti onnistuneena sekä itse laulajaa kehityskelpoisena.
St Dunstan-in-the-West

St Dunstan-in-the-West on kirkko Fleet Streetin varrella Lontoon Cityssä. Paikalla on ollut kirkko jo keskiajalla, mutta nykyinen rakennus on valmistunut 1830-luvulla. Alkuperäisen kirkon rakennuttaja saattoi olla Pyhä Dunstan itse. William Tyndale työskenteli St Dunstan-in-the-Westissä ja John Donne piti siellä saarnoja. Lontoon palo vuonna 1666 saatiin pysäytettyä muutaman metrin päähän St Dunstanista. Nykyinen kirkko sijaitsee vanhan kirkon hautausmaan päällä, koska Fleet Streetiä on levennetty. Kirkon laiva on kahdeksankulmainen.
St Dunstan-in-the-Westin seinässä kadun puolella on kello, joka kuului jo vanhan kirkon varustukseen. Se on Lontoon vanhin julkisella paikalla oleva kello, jossa on minuuttiviisari. Kello mainitaan Charles Dickensin romaanissa "David Copperfield". Välillä kello oli sata vuotta erään markiisin huvilalla, mutta se palautettiin Fleet Streetille vuonna 1935. Kadunpuoleisella seinällä on myös kuningatar Elisabet I:n patsas, joka on Lontoon vanhimpia patsaita ellei vanhin lukuun ottamatta Egyptistä tuotuja veistoksia. Se on peräisin vuodelta 1586 eli kuningattaren elinajalta.
St Dunstan-in-the-West on anglikaanisen seurakunnan lisäksi Lontoon romanialaisten ortodoksien käytössä.
Hypnoosi (näytelmä)

Hypnoosi on Jouko Turkan kirjoittama näytelmä. Se sai kantaesityksensä Helsingin kaupunginteatterin päänäyttämöllä 28. joulukuuta 1985. Näytelmä esitettiin kolmetoista kertaa ja sen näki hieman alle 5 500 katsojaa.
Turkan ohjausassistenttina toimi Hannele Rubinstein. Näytelmässä esiintyivät Anja Haahdenmaa, Eeva-Liisa Haimelin, Rauni Ikäheimo, Kirsti Ortola, Saara Pakkasvirta, Eila Pehkonen, Eero Pikkarainen, Marjatta Raita, Markku Riikonen, Satu Silvo, Raili Tiensuu, Matti Tuominen ja Antti Virmavirta.
Suomen Teatteriopisto esitti näytelmän vuonna 2006. Näytelmän ohjasi Rauli Jokelin.
Bienno

Bienno on kunta Brescian maakunnassa Lombardian alueella Pohjois-Italiassa.
23. huhtikuuta 2016 naapurikunta Prestine fuusioitui Biennon kuntaan. 
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyyksiä on vuonna 1931 käyttöön vihitty kuvanveistäjä Timo Bortolottin tekemä Kristuspatsas Cristo Re.
Lasse Oka

Lasse Veli Oka (31. heinäkuuta 1923 Käkisalmi – 1. heinäkuuta 2007 Marbella) oli suomalainen diplomaatti, koulutukseltaan ekonomi. 
Oka toimi 1950–1970–luvuilla Berliinin kaupallisessa edustustossa, Antwerpenin konsulinvirastossa sekä Ottawassa ja Montrealissa. Suomen apulaispääkomissaari hän oli Montrealin maailmannäyttelyssä 1967. Oka oli Suomen ensimmäinen kaupallinen sihteeri Kanadassa ja teki pohjatyötä avatakseen Kanadan markkinoita suomalaisille yrityksille. 
Oka sai erivapauden ulkoasianneuvoksen virkaan 3.1.1980 ja oli huhtikuusta 1980 alkaen ulkoasianneuvos ja pääkonsuli San Franciscon pääkonsulinvirastossa. Oka hoiti pääkonsulaatin muuton Los Angelesiin ja hankki konsulaatin nykyisen residenssin siellä. Oka toimi presidentti Mauno Koiviston isäntänä 1980–luvun alussa, kun Koivisto vieraili San Franciscossa. Oka oli ulkoasiainneuvos ja pääkonsuli Los Angelesissa 1983–1985 ja suurlähettiläs Bogotássa 1985–1988 sekä samalla San Joséssa ja Panamassa.
Okan vanhemmat olivat Walter Oka (vuoteen 1906 asti Ruuth) ja Anna Förnäs. Okan puoliso oli Kerttu Oka (o.s. Hämäläinen) ja hänellä olivat lapset Eva Irene Oka (myöhemmin Oka Hagen) ja Kai Walter Oka.
Fjodor Dan

Fjodor Iljitš Dan (, oikea nimi Fjodor Iljitš Gurvitš, ; 19. lokakuuta 1871 Pietari, Venäjän keisarikunta – 22. tammikuuta 1947 New York, Yhdysvallat) oli venäläinen vasemmistopoliitikko ja yksi menševikkien johtajista.
Dan oli taustaltaan juutalainen ja koulutukseltaan lääkäri. Hän valmistui Tarton yliopistosta. Hän liittyi nuoruudessaan Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi -nimiseen vasemmistolaiseen järjestöön. Hänet pidätettiin poliittisen toimintansa vuoksi elokuussa 1896 ja karkotettiin kolmeksi vuodeksi Orjoliin. Palattuaan karkotuksesta hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen. Hän osallistui vuoden 1902 Bialystokin puoluekokoukseen. Seuraavana vuonna hänet pidätettiin ja tuomittiin uudelleen karkotettavaksi Siperiaan, mutta hän onnistui pakenemaan ulkomaille. Dan osallistui myös sosiaalidemokrraattien vuoden 1903 Lontoon puoluekokoukseen, jossa puolue jakaantui bolševikkeihin ja menševikkeihin. Dan valitsi maltillisemmat menševikit. Hänet valittiin puolueen pää-äänenkannattajan "Iskran" toimitusneuvostoon. Dan eli vuosia maanpaossa. Vuosina 1905–1908 hän asui Venäjällä, mutta joutui lähtemään uudelleen maasta. Hän toimitti yhdessä Julius Martovin kanssa "Golos sotsial-demokrata" -lehteä. Saatuaan armahduksen Dan palasi tammikuussa 1913 Venäjälle ja toimitti useita menševikkien lehtiä. Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Dan vangittiin ja hänet karkotettiin Minusinskiin. Karkotus peruttiin vuonna 1915 hänen suostuttuaan toimimaan Venäjän armeijan sotilaslääkärinä.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Danista tuli yksi menševikkien keskustasuuntauksen johtajista. Hän kannatti puolueensa osallistumista väliaikaiseen hallitukseen ja hyväksyi puolustussodan jatkamisen. Hän kuului Pietarin neuvoston puhemiehistöön ja neuvostojen edustajakokouksen asettamaan yleisvenäläiseen toimeenpanevaan keskuskomiteaan. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Dan esiintyi bolševikkihallinnon vastustajana ja hänet valittiin edustajaksi lyhytikäiseen perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Neuvostohallinto pidätti Danin lopulta vuonna 1921 ja hänet karkotettiin maasta. Hän osallistui vuonna 1923 Sosialistisen työväeninternationaalin perustavaan kokoukseen Hampurissa ja kuului venäläisten emigranttisosiaalidemokraattien julkaiseman "Sotsialistitšeski vestnik" -lehden toimituskuntaan. Vuodesta 1940 hän asui New Yorkissa Yhdysvalloissa ja julkaisi vuodesta 1941 "Novyi Put" -lehteä. Toisen maailmansodan aikana Dan julkaisi kirjoituksia, joissa hän kehotti tukemaan Neuvostoliittoa Saksan hyökkäystä vastaan.
Carl Edvard Aspelund

Carl Edvard Aspelund (30. lokakuuta 1816 Kuopio – 24. maaliskuuta 1902 Mäntsälä) oli suomalainen kirkkoherra ja päätoimittaja.
Aspelundin vanhemmat olivat Kuopion läänin lääninrahastonhoitaja, asessori Gustaf Adolf Aspelund (1783–1872) ja Katarina Charlotta Forstén. Hän kävi Kuopion triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1832. Aspelund valmistui Keisarillisesta Aleksanterin-yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1846 ja maisteriksi 1847. Hänet vihittiin papiksi Porvoon hiippakunnassa 1847. Riemumaisteri Aspelundista tuli vuonna 1897.
Aspelund toimi yliopiston voimistelulaitoksen yliopettajan apulaisena, Porvoon tuomiokapitulin vt. amanuenssina 1844 ja Helsingin yliopiston kirjaston ylimääräisenä amanuenssina 1844–1847. Papiksi vihkimisen jälkeen Aspelund oli pappina Kuopiossa, Tohmajärvellä, Kiteellä, Viipurissa, Viaporissa, Porvoossa, Kiteellä ja Pietarissa. Hänestä tuli Tallinnan ruotsalais-suomalaisen S:t Mikaelin seurakunnan kirkkoherra 1853 ja hän toimi samalla divisioonansaarnaajana laivastossa, Aspelund jäi virkavapaalle 1858 ja sai eron kirkkoherran virasta 1859. Hän oli sitten "Suomen Julkisia Sanomia" -lehden päätoimittajana 1858–1865 ja toimi Helsingin lääninvankilan saarnaajana vuodesta 1861. Viimeksi Aspelund oli Mäntsälän kirkkoherrana vuodesta 1864 alkaen kunnes hän jäi virkavapaalle vanhuuden takia vuonna 1895. Aspelund sai rovastin arvon 1889.
Aspelund oli naimisissa 1858–1866 Johanna Maria Caloniuksen (k. 1866) kanssa ja vuodesta 1875 Berta Sofia Sjögrenin (k. 1906) kanssa. Hänen poikansa Gustaf Werner Aspelund (1864–1936) toimi Tampereen kaupunginviskaalina.
Teoksia.
Nimellä "C. E. Aspelund":
Freivorbau

Freivorbau eli vapaaulokemenetelmä on teräsbetonisten jännitettyjen palkkisiltojen rakennusmenetelmä. 
Menetelmän kehitti saksalainen sillanrakennusinsinööri Ulrich Finsterwalder
1950-luvulla. Menetelmässä sillan päällysrakenne rakennetaan ulokkeena ilman ala- 
tai yläpuolisia telineitä.
Menetelmän käyttö Suomessa.
Suomessa Freivorbau-menetelmällä on rakennettu kolme siltaa. Ensimmäisenä rakennettiin vuonna 1967 valmistunut 240 metriä pitkä Ounasjoen silta Rovaniemellä. Vuonna 1994 valmistunut Ounasjoen sillan alavirranpuoleinen silta rakennettiin normaalisti kansi tuettuna. Kaksi muuta siltaa ovat vuonna 1974 valmistunut Porin Linnansilta sekä vuonna 1986 valmistunut Norrströmmenin silta Nauvossa.
Laulurovio

Laulurovio on metalliyhtye Mokoman 11. albumi sekä toinen akustinen albumi, joka julkaistiin 18. marraskuuta 2016 levymerkillä Sakara Records. Albumi koostuu yhtyeen aiemmin levyttämien kappaleiden uudelleensovitetuista akustisista versioista. Albumilla vierailevat mm. Ensiferumin hanuristi Netta Skog sekä Ninni Poijärvi, ja sen on tuottanut Janne Saksa.
Albumin julkaisun myötä yhtye lähti akustiselle "Tuhkatkin pesästä 2016" -kiertueelle.
Taustaa.
Yhtyeen meni studioon syyskuussa 2016 ilman selkeää päämäärää ja valmistautumista. Alkuperäiset kappaleiden sähköiset versiot olivat vaikuttavasti sävelletty, joka edesauttoi sovitusideoiden nopeaa toteutusta ja albumi äänitettiin lyhyessä ajassa. Edelliseen akustiseen albumiin ("Varjopuoli", 2011) verrattuna "Laulurovion" toteuttaminen oli helpompaa ja määrätietoisempaa, eikä yhtyeen ulosanti ole yhtä varovaista.
Vastaanotto.
Albumi sai hyvän vastaanoton. Soundin Antti Luukkanen piti albumia parhaimmillaan hyvinkin elinvoimaisena, ja intohimon välittyvän parhaiten rohkeimpien sovitusten kautta, vaikka epäilikin albumin iskevyyttä yhtyeen tuoreiden kuuntelijoiden kohdalla. Savon Sanomien Aki Lehti piti "Lauluroviota" kaikin osa-aluein edeltävää akustista albumia parempana, ja piti laulaja Marko Annalan puhdasta ulosantia kehittyneenä.
Elena Kagan

Elena Kagan (s. 28. huhtikuuta 1960 New York City, New York) on Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari. Presidentti Barack Obama nimitti hänet vuonna 2010 eläkkeelle jääneen John Paul Stevensin tilalle. Kagan on tuomioistuimen historian neljäs naistuomari.
Varhainen elämä.
Kagan syntyi New Yorkissa ja kasvoi Manhattanilla. Hänen isänsä Robert Kagan oli lakimies ja äiti Gloria Kagan (o.s. Gittelman) opettaja. Molemmat vanhemmat olivat venäjänjuutalaisten siirtolaisten jälkeläisiä. Perheeseen kuului myös kaksi poikaa. Kagan valmistui kandidaatiksi Princetonin yliopistosta vuonna 1981, filosofian maisteriksi Oxfordin yliopistosta vuonna 1983, ja vuonna 1986 hän valmistui lakiopinnoistaan Harvardin yliopistosta. 
Ura.
Ura ennen korkeinta oikeutta.
Vuonna 1988 Kaganista tuli korkeimman oikeuden tuomarin Thurgood Marshallin avustaja, ja 1990-luvun alussa hän alkoi opettaa lakia Chicagon yliopistossa. Vuosina 1995–2000 hän työskenteli Valkoisessa talossa presidentti Bill Clintonin hallinnossa. Clinton ehdotti Kagania tuomariksi valitustuomioistuimeen Washingtoniin, mutta senaatin republikaanit estivät nimityksestä äänestämisen. Sen sijaan hän aloitti työt professorina Harvardissa vuonna 1999, ja vuonna 2003 hänet nimitettiin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan ensimmäiseksi naispuoliseksi dekaaniksi.
Kun Barack Obama valittiin presidentiksi, hän valitsi Kaganin hallintonsa pääjuristiksi ("Solicitor General") tammikuussa 2009. Kagan oli ensimmäinen nainen kyseisessä virassa.
Korkeimmassa oikeudessa.
9. toukokuuta 2010 presidentti Obama nimitti Kaganin ehdokkaakseen korkeimpaan oikeuteen eläkkeelle jäävän John Paul Stevensin tilalle. Senaatti vahvisti Kaganin nimityksen äänin 63–37, ja hän vannoi tuomarinvalansa 7. elokuuta 2010. Virallisesti hänen kautensa alkoi 1. lokakuuta. Kagan on korkeimman oikeuden historian neljäs nainen, kahdeksas juutalainen ja vuoden 1972 jälkeen ensimmäinen tuomari, jolla ei ole aikaisempaa kokemusta tuomarin työstä.
Yksityiselämä.
Kagan ei ole ollut naimisissa eikä hänellä ole lapsia.
Kari Niemistö

Kari Pertti Henrik Niemistö (s. 1962) on suomalainen suursijoittaja.
Ura sijoittajana.
Niemistö on koulutukseltaan ekonomi. Hän valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta vuonna 1989. Vuonna 1993 Niemistö aloitti toimitusjohtajana perheensä sijoitusyhtiössä Selective Investorissa. Yhtiön sijoitusvarallisuus oli peräisin hänen äidinisänsä Hannes Seppälän vuonna 1933 perustamasta Suomen ensimmäisestä perunajauhotehtaasta, Hämeen Perunasta, joka oli vuonna 1984 myyty Raisiolle, sekä Niemistöjen 1970-luvulla ostaman Suunnon myynnistä.
Talouselämä on kuvaillut Niemistön olevan "harvoja suomalaisia, joiden omaisuus riittää tekemään hänestä merkittävän ankkuriomistajan pörssiyhtiöissä". Niemistön sijoitusvarallisuuden arvo lokakuussa 2016 oli noin sata miljoonaa euroa, josta Stockmannin osakkeiden osuus oli 29 miljoonaa euroa ja Raision osakkeiden 11,2 miljoonaa euroa. Lisäksi miljoonan euron arvoiset osakeomistukset hänellä oli myös Uponorissa, UPM:ssä, Metsossa, Nokiassa, Nordeassa, Fortumissa ja Applessa. Osakkeiden lisäksi Niemistön varallisuus käsitti tuolloin muun muassa noin 15 miljoonan euron arvosta kiinteistöjä ja noin tuhat hehtaaria metsää.
Suurimmissa omistuksissaan Stockmannissa ja Raisiossa Niemistö on ollut mukana myös muutoin kuin omistajana. Hän on Raision hallintoneuvoston ja nimitysvaliokunnan jäsen ja entinen Stockmannin hallituksen jäsen.
Niemistö oli vuosina 2004–2006 Suomen 50 eniten ansainneen henkilön joukossa. Hänen pääomatulonsa ylsivät noin 6,5 miljoonaan euroon sekä vuonna 2004 että vuonna 2006.
Muu toiminta ja yksityiselämä.
Niemistö asuu Helsingin Munkkiniemessä. Hän harjoittaa maanviljelyä kahdella maatilalla, jotka sijaitsevat Viialassa ja Lopella. Hän on vanhempiensa Pertti Niemistön ja Henna Seppälän perustaman Henna ja Pertti Niemistön Kuvataidesäätiö – Ars Fennica sr:n hallituksen puheenjohtaja ja Aivosäätiön hallituksen jäsen. Niemistö kuuluu Munkkiniemen Rotaryklubiin.
Niemistö on ollut vuodesta 1989 lähtien naimisissa sijoittajan ja Dextran entisen toimitusjohtajan Leena Niemistön (o.s. Lammenranta, s. 1963) kanssa. Heillä on kolme poikaa, joista Henri Niemistö (s. 1996) on koripalloilija.
Vuonna 2017 Helsingin kaupungin pelastuslaitos myönsi Kari Niemistölle Elämän liekki -palkinnon onnistuneesta hengenpelastussuorituksesta.
Tahereh Mafi

Tahereh Mafi (s. 9. marraskuuta 1988 ) on iranilais-yhdysvaltalainen kirjailija, joka on tullut tunnetuksi menestyneestä esikoisromaanistaan Shatter Me. Mafi asuu Santa Monicassa Kaliforniassa ja on naimisissa lasten- ja nuortenkirjailija Ransom Riggsin kanssa. Mafin teoksista on käännetty suomeksi Rakkaus suurempi kuin meri (A Very Large Expanse of Sea). 
Teokset.
The Juliette Chronicles -sarja
E-kirjat:
Muut teokset
Mr. Brightside

Mr. Brightside on yhdysvaltalaisen rock-yhtye The Killersin läpimurtokappale, joka julkaistiin singlenä syyskuussa 2003, ja myöhemmin yhtyeen debyyttialbumilla "Hot Fuss". ”Mr. Brightside” on säilynyt yhtyeen tunnetuimpana kappaleena.
Xfm Networkin kyselyssä vuonna 2009 ”Mr. Brightside” äänestettiin vuosikymmennen parhaaksi kappaleeksi.
4. heinäkuuta 2024 mennessä kappale on viettänyt kaikkiaan 416 viikkoa Ison-Britannian singlelistalla.
Lihaa ja rakkautta

Lihaa ja rakkautta on Jouko Turkan kirjoittama näytelmä. Näytelmä kertoo, kuinka suomalaisista juopoista tehdään Ruotsissa makkaraa.
Näytelmä sai kantaesityksensä "Kött och kärlek" -nimellä Göteborgin kaupunginteatterissa 18. huhtikuuta 1986. Näytelmässä esiintyivät muun muassa Elvin Dahlgren, Anders Janson ja Carina Boberg. Kirsikka Moring kuvaili näytelmän manaavan esiin kaikki pimeyden voimat; siihen on kirjattu kaikki mahdolliset rikoslehtien sivuilta löytyvät murhaamisen mallit. Moringin mukaan osa näyttelijöistä hallitsi turkkalaisen psykoosinäyttelemisen upeasti, osa ei, ja heikommasta päästä nähtiin enemmän kramppista vääntelyä kuin salatun alitajunnan pyörteistä paljastusta. Turkan kertoman mukaan ohjaamista häiritsi, että ruotsalaiset näyttelijät pahoittavat mielensä herkästi ja että karjumista pidetään outona, ja Palmen murha esti harjoittelemisen kokonaan. Ensi-illan jälkeen Turkan väitetään lyöneen kukkapuskalla näytelmän naisnäyttelijätärtä, mikä aiheutti kohun sekä Ruotsissa että Suomessa. 
Tampereen Ylioppilasteatteri esitti näytelmän suomeksi vuonna 1995. Näytelmä esitettiin Tampere-talon pienessä salissa ja sen ohjasi Untamo Lepola.
Näytelmän teksti on julkaistu suomeksi vuonna 1987 yhteisniteenä Hypnoosin kanssa. Teoksessa Turkka myöntää, että näytelmästä näkyy, että hänen ainoa tavoitteensa oli oman erinomaisuutensa esittäminen. Kaija Valkosen mukaan ruotsalaisten kriitikoiden sekavana pitämä näytelmä pysyy tekstimuodossa kurissa, kun siinä kerrotaan, kuka kenenkin valepuvussa kenenkin äänellä kenenkin repliikkejä kulloinkin lausuu.
Paul Beatty

Paul Beatty (s. 1962 Los Angeles) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hänelle myönnettiin vuoden 2016 Booker-palkinto teoksesta "The Sellout" (2015). Palkinto myönnettiin ensimmäisen kerran yhdysvaltalaiselle kirjailijalle.
Ura.
Beatty on suorittanut MFA-tutkinnon luovasta kirjoittamisesta Brooklyn Collegessa ja MA:n psykologiasta Bostonin yliopistosta.
Beatty kruunattiin 1990 Nuyorican Poets Cafén ensimmäiseksi lavarunouden mestariksi. Titteliin liittyi muun ohessa kustannussopimus hänen ensimmäisen runokirjansa "Big Bank Take Little Bank" (1991) julkaisusta. Toinen runokirja, "Joker, Joker, Deuce", ilmestyi 1994, ja hän esitti runojaan MTV:llä ja PBS:llä (sarjassa "The United States of Poetry"). Vuonna 1993 hän sai apurahan Foundation for Contemporary Arts -säätiöltä.
Beattyn ensimmäinen romaani "The White Boy Shuffle" (1996) sai myönteisen arvion "The New York Timesin" kriitikolta Richard Bernsteinilta, joka luonnehti kirjaa ”mustan Amerikan lahjakkaan ytimen satiirisen vihan purkaukseksi”. Toinen kirja "Tuff" (2000) sai myönteisen arvion "Time"-lehdessä. Beatty on toimittanut antologian "Hokum" afrikkalais-amerikkalaista huumoria (2006) ja kirjoittanut "The New York Timesiin" artikkelin samasta aiheesta. Vuonna 2008 ilmestynyt romaani "Slumberland" kertoo Berliinissä asuvasta yhdysvaltalaisesta dj:stä. 
Romaanissaan "The Sellout" (2015) Beatty kuvaa urbaania farmaria, joka pyrkii palauttamaan orjuuden ja rotuerottelun kuvitteelliselle losangelesilaiselle asuinalueelle. Brittiläisessä "The Guardianissa" Elisabeth Donnelly kuvasi sitä sanoilla ”mestariteos, joka lujittaa Beattyn aseman Yhdysvaltojen hauskimpana kirjailijana”, kun kriitikko Reni Eddo-Lodge puolestaan sanoi sitä ”satiirin pyöritykseksi” ja jatkoi: ”Teoksen "The Sellout" juoni on pelkkää ristiriitaa. Juonenkulku on realistisena uskottava mutta silti niin surrealistinen, että se herättää ihmetystä.” Beatty kirjoitti kirjaa viisi vuotta.
"The Sellout" sai vuonna 2015 National Book Critics Circle Award -kaunokirjallisuuspalkinnon ja vuonna 2016 Booker-palkinnon. Beatty on ensimmäinen yhdysvaltalainen Man Booker -palkittu. Palkitun kansallisuudella ei vuodesta 2014 lähtien ole ollut merkitystä.
Sulfaguanidiini

Sulfaguanidiini (C7H10SN4O2) on sulfonamideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää antibioottina sekä muiden antibioottisten sulfonamidien valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö.
Huoneenlämpötilassa sulfaguanidiini on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin happamiin vesiliuoksiin. Aine liukenee hieman etanoliin ja asetoniin. Yhdisteen imeytyminen on vähäistä ruuansulatuskanavasta.
Sulfaguanidiinia voidaan valmistaa kuumentamalla N4-asetyylisulfanilamidia disyandiamidin kanssa ja hydrolysoimalla asetyyliryhmä happamissa tai emäksisissä olosuhteissa. Muita valmistustapoja ovat asetyylisulfanilyylikloridin reaktio guanidiininitraatin kanssa emäksisessä vesi-asetoniliuoksessa tai guanidiinihydrokloridin ja asetyylisulfanilyylikloridin välinen reaktio.
Sulfaguanidiinia voidaan käyttää suoliston mikrobiflooraan vaikuttavana antibioottina ennen suolistoon tehtävää leikkausta. Yhdistettä voidaan käyttää myös muiden sulfonamidiantibioottien, esimerkiksi sulfadimidiinin synteesin lähtöaineena.
Kyynijärvi

Kyynijärvi on Pirkanmaalla Nokialla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Kyynijärvi on osa Laajanojan valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 400 metriä, leveys 300 metriä ja sen pinta-ala on 8,5 hehtaaria. Siihen laskee kaksi metsäojaa, joista pitempi lähtee Haukijärvestä Koukkujärven kaatopaikan vierestä, se kulkee autoratojen alla ja laskee järven koillisrantaan. Kyynijärven laskuoja on Kyynioja, joka lähtee etelärannasta ja kulkee valtatien 11 alitse ja mutkittelee Nokian asuinalueiden läpi etelään. Siellä se yhtyy Laajanojaan 300 metriä ennen sen laskemistaan Nokianvirtaan. Veden laskennallinen viipymä järvessä on 36 vuorokautta. Lyhyt aika on seurausta järven pienestä tilavuudesta suhteessa sen laajaan valuma-alueeseen. Järven rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä. Rannat ovat soistunutta metsämaata ja ne ovat autiot. Autoradalta tulee tie järven itärantaan ja eteläisiä rantoja seuraa kävelypolku. Valtatie 11 ohitta järven 150 metriä etelässä.
Vedenlaatu.
Kyynijärven vedenlaatua on tutkittu usein 1970-luvun puolivälistä alkaen. Ennen kaatopaikan perustamista vedenväri oli ruskeaa, hyvin humuspitoista ja hapanta. Se voidaan selittää valuma-alueen suoperäisyydellä. Kyynijärvessä on pieni syvänne, jossa lämpötilakerrostuminen jättää harppauskerroksen alle tilavuudeltaan pienen alusvesimassan. Ennen kaatopaikan perustamista alusvedessä esiintyi lopputalvella hapettomuutta. Sen perimmäisenä syynä lienee veden sisältämä korkea humuspitoisuus, joka kulutti hapen kemiallisesti loppuun.
Kyynijärveen laskee muun muassa Haukijärven, Kirkaslammen, Koukkujärven ja Pienen Koukkujärven vedet. Valuma-alueella on sijainnut viime vuosikymmenet Koukkujärven kaatopaikka. Kyynijärveä on rasittanut Haukijärvestä virranneet kaatopaikan pilaamat vedet. Vuonna 1983 rakennettiin penger- ja allasjärjestely, jossa suoto- ja valumavesiä kerättiin tasausaltaaseen. Kerätyt vedet sadetettiin kaatopaikan eteläpuolisiin metsiin. Järjestelystä luovuttiin vuonna 1992, kun kaatopaikan vedet juoksutettiin viemärin kautta pois.
Viime vuosina veden happamuustaso on ollut normaali. Järven rehevyystaso on vaihdellut lievästi rehevän ja rehevän järven tasojen välillä. Veden fosforipitoisuus on viime vuosina joskus ylittänyt 50 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l), joka on korkea arvo. Fosforin arvot ovat kuitenkin heilahdelleet voimakkaasti, vaikka viemäröinti on estänyt uuden fosforin tulemisen järveen. Syy saattaa olla sisäisen kuormituksen lisääntyminen. Alusvesi on säännöllisesti hapetonta, mikä aiheuttaa sedimentteihin varastoituneiden ravinteiden liukenemistä takaisin veteen. Vaikka viemäröinti on parantanut veden muita ominaisuuksia, on sen laatuluokitus on vielä välttävä.
Historiaa.
Vuonna 1953 julkaistussa peruskartassa oli Kyynijärven ja Haukijärven välisen ojan varrella joitakin peltoja, jotka metsitettiin vuosien 1964–1975 välisenä aikana. Samoihin aikoihin rakennettiin valtatie 11. Järvi kuului Kankaantaan jakokuntaan.
Haukijärvi (Nokia, kaatopaikka)

Haukijärvi on Pirkanmaalla Nokialla Koukkujärven kaatopaikalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Haukijärvi on osa Laajanojan valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Siihen laskee kolme suo-ojaa, joista yksi tuo pohjoisesta Kirkaslammin, Pienen Koukkujärven ja Koukkujärven vesiä. Haukijärven laskuoja lähtee sen etelärannasta ja laskee luoteeseen, alittaa moottoriradan ja laskee sen jälkeen Kyynijärveen. Veden laskennallinen viipymä järvessä on 10 vuorokautta, sillä järven tilavuus on pieni suhteutettuna sen valuma-alueen suuruuteen. Rantaviivan pituus on 600 metriä. Rannat ovat suomaata, jota reunustaa Koukkujärven kaatopaikka. Järvi on autio eikä sinne johda tietä. Kaatopaikan huoltotie ohittaa Haukijärven läheltä.
Vedenlaatu.
Haukijärven vedenlaatua on tutkittu toistuvasti 1970-luvun puolivälistä lähtien. Aiemmin kaatopaikan valuma- ja suotovedet laskivat suoraan järveen. Vuonna 1983 kaatopaikan reunaan ja järven viereen rakennettiin penkereet, jonka keräämät vedet johdettiin saostusaltaaseen. Nämä vedet sadetettiin eteläpuolisiin metsiin. Vuonna 1992 kaatopaikan vedet on johdettu viemärillä pois alueelta. Järvi on kaatopaikan vesien pilaama eikä se osoita toipumisen merkkejä. Epäillään, että kaatopaikalta kulkeutuu edelleen likavettä järveen. Sen typpipitoisuudet ovat korkeat ja järven happitalous on sekaisin. Järvi on käytännössä välillä hapeton. Järvellä ei ole mitään virkistysarvoa.
Historiaa.
Vuoden 1953 peruskartan mukaan järven suot olivat jo tuolloin ojitettuja ja suolla sijaitsi lato. Yksi ojista toi lännestä pienen Paskolammin vedet, mutta vuosien 1964–1975 välillä Paskolammin pohjoispuolelle perustettiin Koukkujärven kaatopaikka. Kaatopaikka oli vuoteen 1991 mennessä laajentunut monin kertaiseksi. Samalla Paskolammi oli kaatopaikan eteläreunan mittainen järvi, joka laski edelleen Haukijärveen.
Born Under a Bad Sign

Born Under a Bad Sign on yhdysvaltalaisen blueskitaristi, laulajan Albert Kingin vuonna 1962 julkaistu toinen albumi. 
Albumi ylsi Rolling Stonen ”500 Greatest Albums of All Time” -listan sijalle 491.
Kämärä

Kämärä (, vuodesta 1948 Gavrilovo, ven. Гаврилово) on Pietari–Viipuri-radan varrella Kähärin maalaiskunnassa Karjalan kannaksella sijaitseva kylä, joka aikaisemmin kuului Kuolemajärven kuntaan. Vuonna 2007 kylässä oli 1 510 asukasta. Se suurin työllistäjä on kivilouhimo, josta saadaan graniittia.
Historia.
Kylä muodostui vuonna 1881 avatun Kämärän rautatieaseman ympärille. Paikaltä lähti pohjoiseen Vuoksen rannalle johtava maantie. Rautatieasema sai nimensä 1600-luvulla asutetun Kämärän kylän mukaan, joka sijaitsi noin seitsemän kilometriä aseman pohjoispuolella Kämäränjärven rannalla. Heinjoen pitäjään kuulunutta alkuperäistä kylää ei enää ole. Myöhemmin rautatieaseman yhteyteen syntyi pieni teollisuusyhteisö, jossa 1900-luvun alussa toimi muun muassa saha. Lisäksi kylään perustettiin kansakoulu ja rakennettiin työväentalo.
Kämärän rautatieasemalla käytiin 27. tammikuuta 1918 taistelu, joka oli Suomen sisällissodan ensimmäinen varsinainen sotatoimi. Lisäksi kylässä käytiin kiivaita Viipurin valtausta edeltäneitä taisteluja sisällissodan aikana huhtikuun 23.-24. päivien välisenä yönä 1918 ja myöhemmin talvisodan aikana helmikuussa 1940.
Neuvostoliiton aikana vuonna 1948 kylän nimeksi muutettiin ensin Kamenka (Каменку) ja hieman myöhemmin Voskoboinikova (Воскобойниково), kunnes nykyinen nimi otettiin käyttöön vielä samana kesänä. Se on nimetty Kämärän rautatieaseman tuntumassa jatkosodan aikana elokuussa 1944 kaatuneen luutnantti Gavrilovin mukaan, joka on myös haudattu aseman lähelle.
Walking on a Dream

Walking on a Dream on australialaisen elektronisen musiikin yhtye Empire of the Sunin esikoisalbumi, joka julkaistiin 4. lokakuuta 2008. Albumi ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 97.
Albumin nimikkosinglestä kuvattiin musiikkivideo, ja se kuvattiin Kiinan Shanghaissa "Auringon valtakunta" -elokuvan tapahtumaympäristössä. Toinen single, ”We Are the Peoplen”, kuvattiin Meksikossa. Kolmas single ”Standing on the Shore” kuvattiin Perthissä.
Uranoseeni

Uranoseeni on uraanin organometallinen yhdiste. Se on ns. sandwich-rakenteinen yhdiste, jossa uraanin atomi on ligandina kahden syklo-oktatetraeenirenkaan välissä. Se on eräs ensimmäisistä löydetyistä organouraaniyhdisteistä. Se kuuluu aktinoseeneihin; nämä ovat metalloseenejä, joissa metalliatomi kuuluu aktinoideihin. Uranoseenilla ei ole käyttöä puhtaan tieteellisen tutkimuksen ulkopuolella.
Ominaisuudet.
Uranoseeni on vihreää, kiteistä jauhetta. Se syttyy itsestään ilmassa eli on pyroforista. Se liukenee vähäisissä määrin useimpiin orgaanisiin liuottimiin. Se on paramagneettista.
Valmistus.
Uranoseenin rakenne kuvailtiin ensimmäisen kerran 1968, kun Streitweiser ja Müller‐Westerhoff valmistivat sitä syklo-oktatetraenyylikaliumin (K2C8H8) ja uraanitetrakloridin reaktiolla:
Hassut jumalat

Hassut jumalat ("The Gods Must Be Crazy") on Jamie Uysin tuottama, käsikirjoittama ja ohjaama botswanalais-eteläafrikkalainen komediaelokuva vuodelta 1980. Elokuvan miespääosaa näyttelee bušmanniheimoon kuuluva N!xau.
Elokuvassa Coca-Cola-pullo putoaa lentokoneesta afrikkalaisheimon maille ja nostetaan heimon kulttiesineeksi, joka käynnistää absurdin tapahtumasarjan. Jacques Tatin vähäpuheista komiikkaa muistuttava elokuva sai 1980-luvulla maailmanlaajuista kulttisuosiota, ja sille tehtiin heikompana pidetty jatko-osa "Hassut jumalat 2" (1989). Lisäksi 1990-luvun alussa tuotettiin Hongkongissa kolme epävirallista saman sarjan elokuvaa, joissa myös esitti pääosaa N!xau. Näitä elokuvia ei tiettävästi ole julkaistu Euroopassa eikä Amerikassa.
Arvioita.
"Video-oppaassa" vuodelta 1994 Bello Romano kutsui elokuvaa aseistariisuvaksi ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Jatko-osa sai kaksi tähteä.
Iso-Kisko

Iso-Kisko on järvi Lounais-Suomessa Iso-Kosken valuma-alueella. Se sijaitsee pääosin Salossa; järven kaakkoisin kulma sijaitsee Raaseporin alueella. Iso-Kiskon vedenlaatu on hyvä.
Iso-Kiskon syvän pääaltaan itäosassa sijaitsee useiden saarien rypäs. Pääaltaan luoteisosasta kohti pohjoista ulottuu vesiväylä, jonka pohjoispäässä on matala Liipolanlahti. Kirkkojärvi sijaitsee Liipolanlahden länsipuolella, vesialueiden välissä on muutaman sadan metrin levyinen kannas.
Fiskarin ruukkikylä sijaitsee muutaman kilometrin Iso-Kiskosta kaakkoon. Kiskon kirkonkylä puolestaan sijaitsee muutaman kilometrin Iso-Kiskosta pohjoiseen. Aroniityn metsäkirkko sijaitsee Liipolanlahden tuntumassa. Kirkko siunattiin käyttöön 11. elokuuta 2013. Selkeät kiveykset erottavat kirkon ympäröivästä luonnosta.
Marjatta Palasto

Aune Marjatta Palasto (oik. Kujasalo; s. 12. syyskuuta 1943 Brasov, Romania) on suomalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä. Hän on tehnyt pronssi- ja marmoriveistoksia, joissa on tyylittelevää, herkkää ja realistista kauneutta.
Palasto on šakin naisten Suomen-mestari 1978 ja 1980.
Palaston puoliso on taidemaalari Matti Kujasalo, ja hänen isänsä oli suurlähettiläs Soini Palasto.
Pate Mustajärven diskografia

Pate Mustajärvi on soolourallaan julkaissut 12 studioalbumia, joista kaksi on tribuuttialbumeita. Lisäksi häneltä on ilmestynyt neljä kokoelma-albumia sekä 33 singleä. Mustajärven muita yhtyeitä ovat Popeda ja Niskavuoren Aarnet, ja hän on vieraillut useiden artistien albumeilla sekä kokoelmilla. Studioalbumeista "Nyt!", Lago Nero, "Ikurin turbiini, Ollaan ihmisiksi" ja "Musta" ovat cover-albumeita.
ks. Popedan diskografia
Visso

Visso on kunta Italiassa Marchen alueella olevassa Maceratan maakunnassa.
Kunta sijaitsee Monti Sibillinin kansallispuistossa vuorien ympäröivässä laaksossa. Vissossa on kapeita keskiaikaisia kujia ja taloja.
Kolme voimakasta maanjäristystä, joista voimakkain oli 6,1 momenttimagnitudia, tuhosi Visson rakennuksia 26. lokakuuta 2016. Järistyksestä selvittiin kuitenkin ilman kuolonuhreja.
Kaitseväen pääesikunta

Kaitseväen pääesikunta eli Viron puolustusvoimien pääesikunta on Viron puolustusvoimien eli Kaitseväen komentajan suorassa alaisuudessa toimiva strategis-operativiisen tason johtoesikunta, joka vastaa puolustusvoimien operatiivisesta johtamisesta, kouluttamisestä ja kehittämisestä.
Kaitseväen pääesikunnan päällikkö.
Pääesikuntaa johtaa esikuntapäällikkö, jonka välittömässä alaisuudessa ovat operatiivisesta ja logistisesta toiminnasta vastaavat apulaispäälliköt sekä hallintopäällikkö ja tiedotuspäällikkö.
 Pääesikunnan operatiivisista asioista vastaava apulaispäällikkö koordinoi pääesikunnan tiedusteluosasto, operaatio- ja koulutusosastoa, analyysi- ja suunnitteluosastoa, viestinnän ja johtamisjärjestelmien osastoa sekä Euroopan NATO-joukkojen päämajan yhteydessä toimivan Viron sotilaallisen edustuston toimintaa.
 logistiikasta vastaava apulaispäällikkö
Venäjänsaari

Venäjänsaari on Viipurinlahdella sijaitseva saari, joka aikaisemmin kuului Viipurin maalaiskunnan Alasommeen kylään. Nykyään se on osa Johanneksen eli Sovetskin kaupunkikuntaa. Noin 10 hehtaarin kokoinen Venäjänsaari sijaitsee Viipurinlahden itärannalla Lihaniemen koilliskärjen edustalla. Viipurin keskustaan saaresta on matkaa noin kuusi kilometriä. 
Historia.
Venäjänsaari tunnetaan vuonna 1913 valmistuneesta kauppaneuvos E. V. Sellgrenin jugend-huvilasta eli Villa Sellgrenistä, jonka on suunnitellut tunnettu viipurilainen arkkitehti Uno Ullberg.
Hieman ennen Suomen sisällissodan alkua tammikuussa 1918 saarelle pakeni noin 500 suojeluskuntalaista, jotka olivat yrittäneet vallata Viipurin. Punaiset kuitenkin pakottivat heidät vetäytymään Viipurinlahden jäätä pitkin Venäjänsaarelle, jonne joukko saapui 23. tammikuuta 1918. Kauppaneuvos Sellgren luovutti saaren suojeluskuntalaisten käyttöön ja kolme päivää myöhemmin Venäjänsaaren retkikunnaksi kutsuttu ryhmä jatkoi kohti Viipurin pohjoispuolella sijaitsevaa Antreaa. Matkalla käytiin myös sisällissodan ensimmäinen taistelu Kämärän rautatieasemalla. Vuonna 1923 Uno Ullberg suunnitteli Villa Sellgrenin pihalle pystytetyn Venäjänsaaren retkikunnan muistomerkin.
Nykytila.
Villa Sellgrenin rakennukset ovat nykyisin venäläisen Sever-nimisen yhtiön omaisuutta. Yhtiön omistuksessa oleva maa-alue käsittää koko Venäjänsaaren ja merkittävän osan viereistä Lihaniemeä, yhteensä 108 hehtaaria. Yhtiö kuului presidentti Vladimir Putinin vanhalle ystävälle, vuonna 2015 kuolleelle Oleg Rudnoville, ja nykyisin sen arvellaan olevan Putinin käytössä.
Heinjoen rautatieasema

Heinjoen rautatieasema () on lakkautettu rautatieasema Viipurin piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Rautatieaseman ympärillä sijaitseva maaseututaajama on Heinjoen asemanseutu ("posjolok pri stantsii Veštševo"). Ennen alueluovutuksia rautatieasema sijaitsi Heinjoen kunnan alueella Liimatta–Valkjärvi-radan varrella.
Live Wire/Blues Power

Live Wire/Blues Power on yhdysvaltalaisen blueskitaristin ja laulajan Albert Kingin vuonna 1968 julkaistu ensimmäinen livealbumi. Loput kappaleet nauhoituksesta julkaistiin myöhemmin vuonna 1990 albumeilla Wednesday Night in San Francisco ja Thursday Night in San Francisco.
Ihmisen äitilinjan haplotyyppi

Ihmisen äitilinjan haplotyyppi on mitokondrion DNA:sta määritelty ihmisen perimän tyyppi. Suomalaisten äitilinjan haplotyypit ovat tavallisimmin U5 ja H1.
Äitilinjan haplotyypit.
Ihmisen äitilinjan haplotyyppien sukupuu van Ovenin ja myöhemmin julkaistun tutkimusten mukaan.
Wednesday Night in San Francisco

Live Wire/Blues Power on yhdysvaltalaisen blueskitaristin ja laulajan Albert Kingin vuonna 1990 julkaistu livealbumi. Samasta Fillmore Auditorium nauhoituksesta julkaistiin aiemmin levy Live Wire/Blues Power vuonna 1968.
Luettelo Hullut japanilaiset -sarjan tehtävistä

Tämä on luettelo Hullut japanilaiset -televisiosarjassa nähdyistä tehtävistä. Vuosina 1986–1989 Japanissa tehdyssä sarjassa sata kilpailijaa pyrki kenraali Leen johdolla läpäisemään hullunkurisia tehtäviä ja valtaamaan kreivi Takeshin linnan. Erityisesti ohjelmasta 2000-luvulla tehty, Craig Charlesin juontama englanninkielinen versio "Takeshi’s Castle" saavutti kulttimaineen, ja sitä on esitetty Suomessakin Jim-kanavalla.
Tehtävät.
Aloitustehtävät.
Jokin näistä tehtävistä aloittaa kilpailun. Kaikki sata kilpailijaa osallistuvat niihin yhtä aikaa. Niissä putoaa yleensä 12–18 kilpailijaa.
Muut tehtävät.
Nämä tehtävät järjestetään aloitustehtävien ja finaalin välissä. Niihin osallistuu yksi tai muutama kilpailija kerrallaan joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta. Kilpailijoita karsitaan joka kierroksella pois, mutta jatkoon voi päästä, vaikka epäonnistuisikin tehtävässä.
Finaalit.
Kilpailussa viimeisenä olevat tehtävät, joiden läpäisijät saavat palkinnon.
Thursday Night in San Francisco

Live Wire/Blues Power on yhdysvaltalaisen blueskitaristin ja laulajan Albert Kingin vuonna 1990 julkaistu livealbumi. Samasta Fillmore Auditorium nauhoituksesta julkaistiin aiemmin levy Live Wire/Blues Power vuonna 1968.
Pieni Koukkujärvi (Nokia)

Pieni Koukkujärvi eli Pikku-Koukkujärvi on Pirkanmaalla Nokialla Koukkujärven kaatopaikan läheisyydessä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Pieni Koukkujärvi on osa Laajanojan valuma-aluetta.
Maantietoa.
Järven pituus on 250 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Järvellä on kaksi järviallasta, joita erottavat kapea salmi ja pieni saari. Pohjoisaltaaseen laskee Koukkujärvestä kaksi suo-ojaa. Toiseen ojaan yhtyy vielä pienemmän lammen laskuoja. Eteläisestä altaasta lähtee itään järven oma laskuoja, joka on kaivettu Kirkaslammiin. Veden laskennallinen viipymä järvessä on 67 vuorokautta. Rantaviivan pituus on 850 metriä ja se on soistunutta metsää. Itärannoilla on hieman avosuota ja siellä sijaitsee retkeilymaja.
Natura 2000-alue.
Sekä Koukkujärvi että Pieni Koukkujärvi kuuluvat Natura 2000-verkoston Kaakkurijärviin ja muodostavat siellä yhteisen enklaavin.
Vedenlaatu.
Pienen Koukkujärven vedenlaatua on tutkittu ensimmäisen kerran vuonna 1975. Tässä kerrotaan vain vuoden 2000 tuloksista. Järven vedenväri on ruskea, sen humuspitoisuus on korkea ja vesi on erittäin hapanta. Nämä ominaisuudet ovat lievempinä tyypillisiä soistuneiden metsäalueiden järville. Näytteet otettiin kesällä 2000, jolloin happamuustaso on yleensä korkeampi kuin talvella. Siksi onkin mahdollista, että happamuutta on talvella kaloille liikaa. Järvi on vaarassa happamoitua pysyvästi, sillä puskurikykyä happamoitumista vastaan ei ole enää jäljellä. Veden ravinnepitoisuuksien mukaan järvi kuuluu karun ja lievästi rehevöityneen järven luokkien rajamaille. Vesi on hieman sameaa, mutta levää on vain hieman. Kesällä havaittu veden lämpötilakerrostuminen oli jättänyt alusveteen erittäin kylmää vettä. Veden happipitoisuus oli alhainen ja pohjan lähellä se oli loppumassa. Tämä mahdollisti ravinteiden liukenemisen sedimenteistä takaisin veteen, mikä näkyi alusveden korkeina ravinnepitoisuuksina. Tämän perusteella voidaan otaksua, että myös talvella esiintyy happitaloudessa häiriöitä. Järvi soveltuu virkistyskäyttöön vain välttävästi.
Historiaa.
Vielä vuoden 1955 peruskartassa järven vedenpinta oli 70 senttimetriä korkeammalla kuin pohjoisen Koukkujärven. Kun järvi ojitettiin kiinni Koukkujärveen ja Kirkaslammiin, laski ”Pikku Koukkujärven” vedenpinta Koukkujärven tasolle. Vuoden 1975 kartassa vedenpinta oli laskenut vielä 10 senttimetriä alemmaksi kuin Koukkujärvellä. Nykyinen saari oli maatunut rantaan kiinni. Metsään oli nyt rakennettu tie ja järven eteläpuolelle oli perustettu Koukkujärven kaatopaikka. Järven itärannalla sijaitsi retkeilymajan rakennuksia.
Tuliholvin alla

Tuliholvin alla on satakuntalaisen, jatkosodan ensimmäisissä taisteluissa kaatuneen kirjailijan Eino Hosian vuonna 1940 ilmestynyt, talvisodasta kertova pääteos. Teos perustuu Hosian omiin kokemuksiin Jalkaväkirykmentti 61:n riveissä Taipaleen ja Vuosalmen taisteluissa. Kirjailija omisti teoksen Summan taistelussa helmikuussa 1940 kaatuneen veljensä muistolle. 
Teos sai toisen palkinnon Kustannusosakeyhtiö Otavan ja yhdysvaltalaisen Prentice-Hall-kustannusliikkeen keväällä 1940 järjestämässä kilpailussa parhaasta talvisodan kuvauksesta. Ensimmäisen palkinnon sai Viljo Sarajan romaani "Lunastettu maa" ja kolmannen palkinnon Pentti Haanpään "Korpisotaa".
Teos alkaa talvisodan aikaisesta etulinjasta, mutta siinä on takautumia syksyn 1939 tapahtumiin Satakunnassa ja Helsingissä.
Kirjallisuudentutkija Vesa Karonen sanoo teoksen aloittaneen suomalaisen sotakirjallisuuden perinteen, jossa pääasiaksi tulivat todenmukaisuus, realistinen kuvaustapa ja etulinjan rivimiehen näkökulma.
Hosian teosta pidettiin realistisen kerronnan ihanteet omaksuneissa aikalaisarvosteluissa tyyliltään ”paisuttelevana”, lähinnä psykologiseen romantiikkaan kuuluvana. Teosta ylistivät muiden muassa Vilho Suomi "Uudessa Suomessa" ja Lauri Viljanen "Helsingin Sanomissa".
Kerronnassa on eksistentialismille ominaista viipyilevyyttä ja toisaalta myös kaunokirjallisen ilmaisun kautta syntyvää syvää paikan- ja olotilan tunnetta.
Vuoden 2005 painoksessa romaaniin liitettiin venäläisen, sotavangiksi jääneen luutnantti Andrei Nitshikovin muistiinpanot, jotka oli jätetty pois teoksen alkuperäisestä painoksesta niiden ulkopoliittisen arkaluonteisuuden vuoksi.