tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rahapuu

Rahapuu eli rahapaunikko ("Crassula ovata", syn. "Crassula portulacea") on maksaruohokasvien heimoon kuuluva kasvi. Rahapuu on mehikasvi, sillä se varastoi runsaasti vettä lehtiinsä. Rahapuu on helppohoitoinen ja suosittu huonekasvina. Se vaatii paljon valoa ja vähän vettä. Sillä on myös suomenkielinen lempinimi ”paratiisipuu”.
Ulkonäkö ja koko.
Rahapuun tumman- tai harmaanvihreät lehdet ovat 30–90 mm pitkiä ja 18–40 mm leveitä, usein punertavia reunoistaan, soikeita, paksuja ja pinnaltaan vahamaisia. Ne kasvavat paksusta vihreästä tai vihreän ruskehtavasta varresta, jossa on vanhemmiten ruskeita poikkiraitoja. Lehdet varastoivat muiden mehikasvien tavoin vettä, minkä ansiosta rahapuu kestää hyvin kuivuutta. Rahapuut kasvavat hitaasti, mutta voivat suotuisissa olosuhteissa kasvaa 1–3 metrin korkuisiksi, huonekasveina ne harvoin yltävät metriä korkeammaksi. Alimmat lehdet kuivuvat ja putoavat pois puun kasvaessa. Rahapuu kukkii vain harvoin ja vanhempana, ja rahapuun ollessa huonekasvina kukkiminen edellyttää, että kasvi on ollut talven viileässä (12–15 °C) ja kuivassa lepoajan. Kukkiessaan rahapuu kasvattaa pienet valkoiset tai punertavanvalkoiset kukat.
Levinneisyys.
Laji on kotoisin Etelä-Afrikasta. Kotiseuduillaan rahapuu kasvaa kuivilla savanneilla, hiekkaperäisessä maassa. Talviaikaan se kukkii.
Muuta.
Rahapuut, niin kuin monet muutkin mehikasvit ovat CAM-kasveja, jotka liiallisen haihtumisen estämiseksi pitävät ilmarakonsa kiinni päivällä. Yöllä ilmaraot avautuvat, jolloin kasvi ottaa sisään hiilidioksidia ja varastoi sen solunesterakkulaan omenahapoksi, josta jälleen päivällä vapautuu hiilidioksidi yhteyttämistä varten. Hiilidioksidimäärä, jonka kasvi pystyy varastoimaan solunesterakkulaan, on kuitenkin suhteellisen pieni. Tästä syystä CAM-kasvien yhteyttämisen määrä jää melko vähäiseksi.
RDF

RDF "(Resource Description Framework)" on W3C:n standardoima malli tiedon vaihtoon sovellusten välillä erityisesti web-ympäristössä. Erityispiirteenä RDF mahdollistaa useisiin eri tietomalleihin (skeemoihin) pohjautuvan tiedon integroinnin sekä näiden tietomallien evoluution jo mallinnettua tietoa muokkaamatta . 
Tietomalli.
Tietomalli RDF:stä on hyvin samankaltainen kuin käsitteellisessä mallinnuksessa käytetyissä luokka- ja entiteettikaavioissa. Tieto rakentuu lausumista, joissa yksittäisistä resursseista (erityisesti web-resursseista) annetaan tietoa subjekti-predikaatti-objekti -kolmikoilla. Nämä kolmikot (engl. triples) muodostavat siis tietomallin perustan. Esimerkiksi ajatus "Taivas on väriltään sininen" voidaan mallintaa RDF:ssä kolmikkona: subjekti ("taivas"), predikaatti ("on väriltään"), ja objekti ("sininen"). RDF ei itsessään ota kantaa tiedon esitysmuotoon, joten RDF-pohjainen tieto voidaan esittää useilla eri formaateilla. Tapa, jolla kolmikot koodataan vaihtelee formaateittain.
RDF-tietomalli ja sen tapa kuvata resursseja on keskeinen osa W3C:n semanttista webiä.
Esitysformaatit.
RDF-muotoinen tieto voidaan esittää useilla erityyppisillä formaateilla, joista keskeisimmät ovat RDF/XML sekä N3 ja Turtle. RDF:ää voidaan upottaa myös suoraan HTML-dokumentteihin attribuutteina RDFa-muodossa.
RDF/XML.
Alkuperäinen esitysformaatti, "RDF/XML", on W3C:n standardoima, XML-pohjainen sarjallistus RDF:stä, jossa käytetään hyväksi erityisesti XML:n nimiavaruuksia ja entiteettejä . 
Esimerkiksi seuraava RDF-kuvaus määrittelee subjektille "http://fi.wikipedia.org" predikaatin "kieli", jolla on objekti "suomi":
N3 ja Turtle.
"N3" (Notation 3) on luonnollisen kielen kaltainen esitysmuoto RDF:lle, jossa pyritään lausumien tiiviimpään ja luettavampaan esitykseen. N3 sisältää myös ominaisuuksia, joita RDF ei määrittele. N3:sta yksinkertaisettu osajoukko, joka toteuttaa RDF:n on nimeltään "Turtle" - korostettaessa tätä osajoukkoa voidaan notaatiosta käyttää nimeä "N3/Turtle". N3-formaattia ja sen määritystä kehittää Tim Berners Lee sekä muut semanttisen webin yhteisön jäsenet. 
Aikaisempi esimerkki voidaan kirjoittaa N3-formaatissa seuraavasti:
RDFa.
"RDFa" on W3C:n suositus, joka kuvailee HTML:ään attribuuttitason laajennuksen rikkaan metadatan liittämiseksi web-sivuihin.
Kyselykielet.
SPARQL-kyselyn rakenne:
Josta tulokseksi saadaan:
Einsteinium

Einsteinium on alkuaine numero 99, ja sen kemiallinen merkki on Es () sekä CAS-numero 7429-92-7. Yhdysvaltalainen tutkijaryhmä löysi sen samoin kuin fermiuminkin Eniwetokin vetypommiräjäytyksen jälkeen vuonna 1952, mutta turvallisuussyistä tietoa salattiin aina kesään 1955 asti. Tutkijat päättivät nimetä alkuaineen einsteiniumiksi kunnianosoituksena samana vuonna kuolleelle Albert Einsteinille. Kyseistä ainetta voidaan valmistaa muun muassa hiukkaskiihdyttimissä säteilyttämällä erästä uraanin isotooppia typpi-ioneilla. Punnittavia määriä einsteiniumia saatiin ensi kerran tuotettua vuonna 1961, aluksi vain 0,01 µg. Pysyvimmän isotoopin (252Es) puoliintumisaika on noin 472 päivää.
Toistaiseksi einsteiniumille ei ole keksitty mitään kaupallista tai tieteellistä käyttötarkoitusta puhtaan perustutkimuksen ulkopuolella.
Kemialliset ominaisuudet.
Vain muutamia einsteiniumyhdisteitä on valmistettu. Einsteiniumin kemian selvittämistä vaikeuttaa syntetisoinnin hankaluus ja radioaktiivisuuden aiheuttama nopea hajoaminen sekä lämmöntuotto. Kuten kaikki aktinoidit, einsteinium on sangen reaktiivistä ainetta. Ensimmäisten yhdisteiden joukossa opittiin tuntemaan einsteiniumoksidi Es2O3 ja einsteiniumin halidit. Kiderakenne tunnetaan yhdisteille EsCl3, EsOCl, Es2O3, EsBr3, ja einsteinium(III)jodidille EsI3.
Einsteinium esiintyy yleensä hapetusluvulla +III, varsinkin kiinteissä yhdisteissä ja liuoksissa. Toisin kuin useimmilla muilla aktinoideilla, sillä on lisäksi hapetusluvun +II yhdisteitä, varsinkin kiinteässä olomuodossa. Hapetusluku +IV on ennustettu, mutta näiden yhdisteiden olemassaolo on epävarmaa.
Isotoopit.
Einsteiniumin kaikki isotoopit ovat radioaktiivisia. Sen pitkäikäisin isotooppi on 252Es (puoliintumisaika 472 päivää), mutta tämän valmistaminen on vaikeaa. Yleensä einsteiniumin kemiallisia tai fysikaalisia ominaisuuksia tutkittaessa käytetään isotooppeja 253Es ja 254Es.
Ryszard Kapuściński

Ryszard Kapuściński (4. maaliskuuta 1932 Pinsk – 23. tammikuuta 2007 Varsova) oli Puolan kuuluisimpia toimittajia ja käännetyimpiä kirjailijoita. Hänet mainittiin monesti kirjallisuuden Nobel-arvailujen yhteydessä. Reportterina Kapuściński todisti 27:ää vallankumousta tai -kaappausta itse paikalla. Hän tapasi muun muassa Patrice Lumumban, Che Guevaran ja Idi Aminin.
Kapuściński työskenteli vuosia ulkomaankirjeenvaihtajana Puolan PAP-uutistoimistolle Afrikassa. Hänen kansainvälinen läpimurtoteoksensa oli Etiopian keisarin Haile Selassien hovia ja hallintoa kuvaava "Keisari" (1978). Kapuścińskin Afrikkaa käsittelevä kirja "Eebenpuu" (1998) koostuu reportaaseista 1950-luvulta 1990-luvulle. Kapuścińskilta on suomeksi ilmestynyt myös "Imperiumi" (1993), joka on reportaasikokoelma Neuvostoliiton hajoamisesta. Hänen suomentajansa on ollut Tapani Kärkkäinen.
Aulis Sallisen ooppera "Palatsi" perustuu osittain Kapuścińskin "Keisari"-teokseen.
Ryszard Kapuściński on haudattu Varsovan Powązki Wojskowe -hautausmaalle.
Kunnianosoitukset.
Vuonna 2010 perustettiin Varsovassa Ryszard Kapuścińskin nimeä kantava kansainvälinen reportaasipalkinto. Se myönnetään vuosittain merkittävälle reportaasikirjalle. Kirjasta täytyy olla ilmestynyt puolankielinen käännös. Ensimmäisenä vuonna palkinto myönnettiin ranskalaisen journalistin Jean Hatzfeldin Ruanda-reportaasikirjalle "La Stratégie des antilopes".
Cirrus (tornitalo)

Cirrus (eli Vuosaaren tornitalo) on Helsingin Vuosaaressa sijaitseva tornitalo ja Suomen korkeimpia asuinrakennuksia. Siinä on ylinnä olevan ilmanvaihtokonehuoneen lisäksi 26 maanpäällistä kerrosta ja kaksi kellarikerrosta maan alla. Rakennuksen korkeus ensimmäisen kerroksen lattiasta räystäälle on 87,5 metriä. Cirruksen ensimmäinen kerros on sisääntulokerros ja siinä on liiketiloja. 2.–25. kerrokset ovat asuinkerroksia ja 26. kerroksessa ovat talon saunatilat, kokoontumishuoneisto ja näköalaterassi. Ilmanvaihtokonehuoneen päällä on vielä pelastushelikopterille tukeutumisalusta. Cirrukseen kuuluu myös pysäköintitalo, joka on osittain maanalainen.
Valmistuessaan Cirrus oli Suomen korkein tornitalo. Sen ohittivat vuonna 2019 Helsingin Kalasatamassa sijaitsevat Majakka, ja sen naapuritalot Loisto (2021) ja Lumo One (2022). Ennen Cirrusta Helsingin korkein tornitalo oli 82-metrinen Itäkeskuksen maamerkki, joka sijaitsee noin neljän kilometrin päässä Vuosaaren tornitalosta.
Suunnittelu ja rakentaminen.
Cirruksen rakennustyöt alkoivat lokakuussa 2004. Siinä on 140 asuntoa 24 kerroksessa. Lisäksi on kaksi maanalaista kellarikerrosta. Cirrus sijaitsee Vuosaaren uuden keskustan ytimessä osoitteessa Iiluodontie 9. Kauppakeskus Columbus, palvelukeskus Albatrossi ja Vuosaaren metroasema sijaitsevat sen läheisyydessä.
Tornista järjestettiin vuonna 1999 kansainvälinen arkkitehtikilpailu, jonka voitti tanskalainen arkkitehtitoimisto 3xNielsen ehdotuksellaan joka oli itä–länsi-suunnassa 45 metriä ja pohjois-eteläsuunassa 14 metriä leveä. Kilpailuehdotus oli ulkoväriltään musta. Asemakaavan mukainen rakennusala tontilla on neliömäinen ja vain 23 metriä leveä, joten 45 metriä leveää kilpailuehdotusrakennusta jouduttiin muuttamaan. Vuonna 2003 YIT julkaisi uuden, Lars Frank Nielsenin muokkaaman suunnitelman tornista. Rakennus oli mahdutettu tontille ja siitä oli tehty asemakaavan mukaisesti neliömäinen. Rakennuksen korkeutta oli pudotettu jonkin verran. 2004 torni sai rakennusluvan.
Tornin valutyöt aloitettiin alkuvuodesta 2005, ja talon harjannostajaisia vietettiin 15. maaliskuuta 2006. Kellarit ja ensimmäinen kerros ovat paikallavalua, ja siitä ylöspäin on käytetty paikalla valettuja välipohjia ja seinäelementtejä. Talossa on kaksi hissiä, joiden ajonopeus on 2,5 m/s ja henkilökapasiteetti 13 henkeä hissiä kohti. Asuntojen koko kasvaa ylöspäin mentäessä, ja ylimmässä kerroksessa ovat suurimmat ja kalleimmat asunnot. Cirrus valmistui syksyllä 2006.
Faravid

Faravid oli Kvenlandin legendaarinen kuningas. Arviolta 1200-luvulla kirjoitetussa "Egillin, Kalju-Grímrin pojan saagassa" kerrotaan kveenien käyneen kuninkaansa Faravidin johdolla sotaa karjalaisia vastaan. Saagan mukaan Faravid, jolla oli komennossaan 300 miehen sotajoukko, liittoutui norjalaisen Thorolf-päällikön kanssa. Liittolaiset tekivät sotaretken Karjalaan ja saivat suuren voiton. 
Faravid on muinaisnorjankielinen nimi, mutta koska skandinaavien keskuudesta ei tunneta tällaista nimeä, se on tulkittu käännökseksi ”Kaukomielen” tai ”Kaukamoisen” kaltaisesta suomenkielisestä nimestä. Saagakuvauksessa Faravid sijoitetaan 800-luvulle ajoittuvaan yhteyteen, mutta Kyösti Julkun ja Mikko Hämeen mukaan tällainen ajankohta on saagassa mainittua karjalaisten hyökkäystä ajatellen liian varhainen. Todennäköisempi vaihtoehto Faravidin elinvuosisadaksi olisi heidän mielestään 1100-luku.
Kari (etunimi)

Kari on suomalainen miehen etunimi. Nimipäiväänsä Karit viettävät 11. tammikuuta. Eräissä muissa kielissä Kari voi esiintyä myös naisen etunimenä.
Suomessa Kari on karjalainen lyhennelmä kreikkalaisesta nimestä Makarios, joka merkitsee autuasta ja onnellista. Sitä on myös käytetty kari-loppuisten nimien (muiden muassa Sakari, Oskari) kutsumamuotona. Kari on kansallisromanttisen ajan nimiä, sillä sen toi tietoisuuteen kirjailija Juhani Aho teoksessaan "Panu" vuonna 1897. Islannin ja Skandinavian muinaistaruissa on tuulenvirettä tarkoittava miehennimi Kari.
Kari yleistyi muotinimeksi 1940- ja 1950-luvuilla, ja Suomen almanakassa se on ollut vuodesta 1929 lähtien. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan Kari-nimen on Suomessa saanut 1900-luvun alusta toukokuuhun 2025 mennessä 57 313 miestä ja noin 50–60 naista. 1950-luvulla Kari oli Suomen suosituin pojan ensimmäinen etunimi.
Muualla kuin Suomessa Kari on yleensä naisen etunimi. Se on lyhennelmä Katariinasta, samaan tapaan kuin "Karin", "Karen" tai suomalainen Kaarina. Erityisen yleinen nimi se on Norjassa, jossa asui vuonna 2005 lähes 30 000 Kari-nimistä naista. Nimestä onkin tullut tyypillinen norjalaisen naisen viittaus. Norjassa käytetään sanontaa ”Ola ja Kari Nordmann” samaan tapaan kuin Suomessa sanontaa ”Matti ja Maija Meikäläinen”. Norjan kielessä naisennimen Kari a lausutaan pitkänä. Suomessa on käytössä, tosin harvinaisena, samoin ääntyvä naisennimi Kaari.
Tunnettuja Kareja.
Luettelon henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Banjul

Banjul (vuoteen 1973 Bathurst) on Gambian pääkaupunki. Se sijaitsee St. Maryn saarella Gambiajoen suulla Atlantin rannalla. Banjul on Gambian tärkein kaupunkialue sekä maan taloudellinen ja hallinnollinen keskus.
Vuonna 2013 Banjulissa oli noin 31 300 asukasta, mikä teki siitä vasta maan kolmanneksi suurimman kaupungin, mutta Banjulin suurkaupunkialue on maan suurin; siellä asui lähes 760 000 ihmistä.
Historia.
Britit perustivat kaupungin vuonna 1816 sotilastukikohdaksi hillitäkseen alueen orjakauppaa sekä vientisatamaksi Senegalista tuotaville tuotteille, jotka myytiin eteenpäin Ranskassa. Kaupunki nimettiin alun perin Bathurstiksi brittien siirtomaatoimiston sihteerin Henry Bathurstin mukaan.
Myöhemmin kaupungista tuli brittien Gambian siirtomaan ja protektoriaatin pääkaupunki ja vuodesta 1947 siellä on ollut oma kaupunginvaltuusto. Gambian itsenäistyessä vuonna 1965 kaupungista tuli itsenäisen Gambian pääkaupunki ja sen nimi muutettiin Bathurstista Banjuliksi vuonna 1973.
Ilmasto.
Banjulin ilmasto on trooppinen. Sadekausi kestää kesäkuusta lokakuuhun; eniten sataa elokuussa, keskimäärin noin 500 mm. Päivälämpötilat ovat tasaisesti 30–35 astetta; kuuminta on maaliskuussa, viileintä elokuussa. Yön alimmat lämpötilat ovat sadekaudella noin 22 astetta, tammikuussa noin 15 astetta.
Talous.
Banjulissa on useita maapähkinöiden käsittelylaitoksia ja sen vientituotteita ovat maapähkinät, maapähkinäöljy, ruoka sekä palmunytimet. Lisäksi turismin merkitys kaupungille on kasvussa ja käsityöteollisuudessa on lupaavaa potentiaalia. Käsitöistä merkittävimpiä ovat puusepäntyöt, filigraanikorut ja käsin värjätyt tekstiilit.
Liikenne.
Banjulista on lauttayhteydet Gambian sisäosiin sekä Senegaliin. Lisäksi kaupunkiin johtaa moottoritie Serekundasta. Banjulin kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 30 km päässä lounaassa Yundumissa.
Nähtävyyksiä.
Banjulissa sijaitsee Gambian kansallismuseo, kaksi katedraalia ja useita moskeijoita. Muista nähtävyyksistä mainittakoon vuoden 1994 vallankaappauksen kunniaksi rakennutettu Arch 22 sekä Albert Market -niminen kauppakatu.
Eturauhanen

Eturauhanen () on miehellä virtsarakon alapuolella sijaitseva lisäsukupuolirauhanen, jonka tärkein tehtävä on tuottaa siemennestettä. Eturauhasen läpi kulkee myös virtsaputki, joka johtaa virtsaa pois elimistöstä. Eturauhanen tuottaa lisäksi proteiinia, prostataspesifistä antigeeniä PSA:ta, joka auttaa hedelmöittymisessä.
Eturauhanen toimii myös seksuaalisen mielihyvän lähteenä, ja aluetta kutsutaan muun muassa "miehen G-pisteeksi" tai "P-pisteeksi". Jotkut miehet voivat kokea useita peräkkäisiä orgasmeja pelkästään eturauhasta hieromalla, ja orgasmit voivat olla merkittävästi voimakkaampia kuin pelkästään penistä stimuloimalla.
Eturauhanen muodostuu vaihtelevan muotoisista putki-rakkularauhasista, jotka avautuvat virtsaputkeen tiehyiden kautta. Ne erittävät väritöntä ja hieman hapanta eritettä, joka sisältää sitruunahappoa ja proteolyyttisiä entsyymejä. Eturauhasta ympäröi sidekudoskotelo.
Kun mies ikääntyy, hänen eturauhasensa yleensä kasvaa. Vajaalla puolella yli 60-vuotiaista miehistä esiintyy eturauhasen hyvälaatuisesta liikakasvusta aiheutuvia oireita, kuten tihentynyt virtsaamistarve ja virtsasuihkun heikkeneminen. Eturauhasen tulehduksen oireena on lisäksi alavatsan tai lantiopohjan kipu. Nopeasti ilmaantuvat oireet voivat johtua eturauhasen syövästä, joka Suomessa todetaan vuosittain noin 5 000 keski-iältään 70-vuotiaalla miehellä.
Naisilla ei ole eturauhasta, mutta Skenen rauhasta voidaan pitää eturauhasen surkastumana.
Verihiutale

Verihiutale eli trombosyytti on keskeinen osa verenhyytymisjärjestelmää. Verihiutaleet ovat tumattomia solukalvon ympäröimiä solulimakappaleita, jotka varastoituvat pernaan. Maksan trombopoietiini stimuloi verihiutaleiden synteesiä luuytimessä. Verihiutaleiden vähäisyys ("trombosytopenia") ilmenee verenvuototaipumuksena.
Haavan syntyessä verihiutaleita rikkoutuu ja niistä sekä vaurioittuneesta kudossolusta vapautuu trombiinientsyymiä vereen. Se laukaisee monivaiheisen reaktioketjun, jonka tuloksena veriplasmassa liuenneena oleva fibrinogeeni muuttuu säikeiseksi ja veteen liukenemattomaksi fibriiniksi. Näihin säikeisiin juuttuneet verisolut värjäävät hyytymän punaiseksi. Myöhemmin fibriinisäikeet vetäytyvät kokoon ja puristavat seerumin pois hyytymästä, joka kuivuu lopuksi ruveksi. Verihiutaleet voivat myös paikata verisuoniin syntyneitä pikkuvaurioita. Veren hyytyminen on siis suurimmaksi osaksi trombosyyttien ansiota.
Syntytapa.
Vuonna 2017 University of Californian tutkijat havaitsivat hiirikokeella, että suurin osa verihiutaleista syntyy keuhkojen megakaryosyyttisoluissa. Tähän asti verihiutaleiden on uskottu muodostuvan luuytimessä tapahtuvassa niin sanotussa hematopoieesi-prosessissa.
Tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet

Tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet on kielikunta, jonka kieliä puhutaan Koillis-Siperiassa. Venäjän väestönlaskennassa 2010 kamtšatkalaisten kielten haaran puhujien määräksi arvioitiin 4–5 ja tšuktšilaisten kielten haaran puhujien noin 7 000.
Luokittelu.
Tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet jaetaan kahteen ryhmään, tšuktšilaisiin kieliin ja kamtšatkalaisiin kieliin, joihin kuuluu viisi elossa olevaa kieltä:
Kamtšatkalaiset kielet.
Tšuktšilaiset kielten ja kamtšatkalaisten kielten kuulumisesta samaan kielikuntaan on kiistelty. Eteläitelmeenistä on epäilty, ettei se välttämättä olisi lainkaan sukua tšuktšilais-kamtšatkalaisille kielille.
Yhteydet muihin kielikuntiin.
Tšuktšilais-kamtšatkalaisilla kielillä ei ole yleisesti hyväksyttyä sukulaisuutta muihin kielikuntiin. Useita hypoteettisia teorioita sukulaisuuksista kuitenkin on.
Paleosiperialainen kielikunta.
Tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet luokitellaan toisinaan paleosiperialaisiksi kieliksi, joka on kattotermi kieliryhmille, joilla ei ole tunnistettua yhteyttä toisiinsa ja joiden uskotaan edustavan Siperian kieliä ajalta ennen turkkilais- ja tunguusikielten, sekä myöhemmin venäjän kehittymistä alueen valtakieliksi.
Euraasialainen kielikunta.
Joseph Greenberg luokittelee tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet euraasialaiseen kielikuntaan, ehdotettuun makroperheeseen, johon kuuluvat sen lisäksi muun muassa indoeurooppalaiset, altailaiset ​​ja eskimo-aleuttilaiset kielet. Greenberg sijoittaa myös nivhin ja jukagiirikielet, jotka joskus luokitellaan paleosiperialaisiksi kieliksi, euraasialaiseen kielikuntaan.
Murray Gell-Mann, Ilia Peiros ja Georgiy Starostin yhdistävät tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet ja nivhin almosaanikieliin, euraasialaiskielten sijaan.
Uralilais-siperialainen kielikunta.
Michael Fortescue, eskimo-aleuttilaisiin sekä tšuktšilais-kamtšatkalaisiin kieliin erikoistunut kielitieteilijä, ehdotti yhteyttä uralilaiskielten, jukagiirikielten, tšuktšilais-kamtšatkalaiskielten ja eskimo-aleuttilaiskielten välillä ja kutsui tätä ehdotettua kielikuntaa uralilais-siperialaiseksi kielikunnaksi.
Tšuktšilais-kamtšatkalais-amurilainen kielikunta.
Michael Fortescue väitti, että nivhin kieli ja tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet ovat sukukieliä ​​ja että niiden yhteistä esi-isää on saatettu puhua 4 000 vuotta sitten. Yhdessä tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet ja nivhi eli amurilaiset kielet voisivat muodostaa suuremman tšuktšilais-kamtšatkalais-amurilaisen kielikunnan.
Ketin kieli

Ketin kieli eli ketti (aikaisempi nimitys "jeniseinostjakki"; ketiksi остыганна ка’, "ostyganna ka’") on Venäjällä Siperiassa asuvien kettien puhuma jeniseiläinen kieli.
Levinneisyys ja puhujamäärä.
Ketit asuvat Jenisein keskijuoksun ja sen sivujokien varrella Krasnojarskin aluepiirin Turuhanskin piirissä sekä Evenkian Sulomain taajamassa. Eniten kettejä on Turuhanskin piirin Kellogin taajamassa.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olevan 1 100 kettiä ja 589 ketin kielen puhujaa. Kansallisuudeltaan keteistä 48,8 % ilmoitti äidinkielekseen ketin ja 49,4 % venäjän. Vuoden 2002 väestölaskennassa rekisteröitiin 1 500 kettiä ja 485 ketin puhujaa. Kaikki ketit osaavat venäjää, ja eräät puhuvat myös selkuppia ja evenkiä. Turuhanskin piirissä asuva pieni selkuppiryhmä puhuu kettiä äidinkielenään tai toisena kielenään.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 213 ketin puhujaa.
Historia ja murteet.
Ketti ja sammumaisillaan oleva jugi muodostavat jeniseiläisten kielten ryhmän, jolla ei ole tunnettuja sukulaiskieliä. Tämän vuoksi kettiä voidaan pitää isolaattikielenä. Vielä 1700-luvulla seudulla puhuttiin myös muita jeniseiläiskieliä: arinia, assania, kottia ja pumpokolia. Niiden mahdollisista yhteyksistä muihin kielikuntiin on esitetty lukuisia hypoteeseja. Nykyään todennäköisimpänä pidetään jeniseiläisten, pohjoiskaukasialaisten ja sinotiibettiläisten kielten jonkinasteista sukulaisuutta.
Kettien arvellaan muuttaneen nykyiselle alueelleen Jenisein yläjuoksulta. Kieli jakautuu etelä-, keski- ja pohjoismurteisiin, joiden välillä on huomattavia eroja.
Tutkimus.
Ketin kielen tieteellisen tutkimuksen aloitti 1800-luvulla suomalainen M.A. Castrén. Sitä ovat tutkineet myös Gustaf Ramstedt ja Otto Donner sekä neuvostoliittolaiset kielitieteilijät A.P. Dulzon ja Je.A. Kreinovitš.
Fonologia.
Konsonantit.
Lähde:
Vokaalit.
Lähde:
Kirjakieli.
Vuonna 1934 julkaistiin latinalaiseen kirjaimistoon perustunut ketin aapinen, mutta varsinainen kirjakieli alkoi kehittyä vasta 1980–1990-lukujen vaihteessa. Nykyään käytetään lisämerkein täydennettyä kyrillistä aakkostoa. Kirjakielellä on julkaistu lähinnä äidinkielen oppikirjoja. Kouluissa kieltä opetetaan aineena. Opettajia koulutetaan Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa.
"Ketin kirjaimisto"
Nykytilanne.
Ketti on erittäin uhanalainen kieli. Sitä puhuvat etupäässä vanhukset. Keski-ikäiset käyttävät kieltä vähän eikä se enää välity lapsille. Kouluopetuksen tulokset ovat heikkoja ja äidinkielen arvostus alhainen.
Burušaskin kieli

Burušaski (burušaskiksi بروشسکی‎, burū́šaskī) on Pakistanissa asuvien hunzien puhuma isolaattikieli. Sitä puhui vuonna 2000 noin 87 000 ihmistä tai joidenkin arvioiden mukaan jopa 100 000 ihmistä pääasiassa Pohjois-Pakistanissa. Burušaskilla ei ole tunnettuja sukulaiskieliä, ja sen sukulaisuutta on yritetty selvittää erityisesti baskin, sumerin, kaukasialaisten kielten, dravidakielten ja jeniseiläisten kielten kanssa, mutta toistaiseksi tuloksia ei ole saavutettu.
Burušaskilla on kaksi päämurretta, jotka eivät eroa toisistaan kovin merkittävästi. Ympäröivät kielet ovat vaikuttaneet voimakkaasti burušaskin sanavarastoon, eritoten siksi, että koko islamilainen, arabialais-persialainen sivistyssanasto on lainattu kaikkiin muslimikieliin, myös burušaskiin, jonka puhujat ovat ainakin nimellisesti muslimeja, joskin kuuluisampia hurtista ja rivosta huumoristaan kuin hurskaudestaan. (Merkittävä osa tutkijoiden keräämästä burušaskinkielisestä materiaalista on tiettävästi sisällöltään hätkähdyttävän ruokotonta jopa kaiken kokeneen länsimaalaisen näkökulmasta.) Selvästi persialaista alkuperää ovat muun muassa burušaskin vihollista ja ystävää tarkoittavat sanat "dušman" ja "doost" sekä Jumalaa tarkoittava "xoda". Kielessä on kaksitoista "peltoa" merkitsevää sanaa.
Kielioppi.
Burušaskin taivutuspäätteet ja kieliopillinen materiaali on täysin vierasta naapurikielille (jotka ovat kašmirin, hindin ja urdun sukuisia indoarjalaisia kieliä), mutta itse burušaskin kielioppi ei ole sen enempää suomen kuin hindin puhujankaan näkökulmasta outo, vaikka ehkä eksoottinen. Äänneopissakin on Intian kielille tyypillisiä yleispiirteitä: hindin tai urdun puhujalle burušaskin ääntäminen ei voi olla kohtuuttoman vaikeaa. 
Burušaskin erityispiirteitä on, että ruumiinosia tarkoittavat sanat eivät koskaan esiinny ilman omistusliitettä (burušaskissa ei ole sanaa "käsi", vaan ainoastaan "käteni, kätesi" ym., jos kohta omistusliite tulee siellä sanan alkuun, ei loppuun). Burušaskissa on neljä sukua: maskuliini, feminiini, yksittäin esiintyvä ja materia. Maskuliineja ja feminiinejä voivat olla vain ihmiset, esimerkiksi eläimet kuuluvat yksittäin esiintyvien luokkaan. 
Kirjoitusjärjestelmä.
Burušaskin puhujilla on elävä tarinankerrontakulttuuri, mutta kielellä ei viime aikoihin asti ole juurikaan ollut kirjallista käyttöä. Jos sitä on tarpeen kirjoittaa, käytetään yleensä arabialaisten aakkosten urdulais-persialaista muotoa.
Fonetiikka.
Konsonantit.
Burušaskissa on 32 konsonanttia.
Taulukossa on käytetty IPA-merkistöä. Niitä selaimia varten, jotka eivät osaa näyttää Unicodea oikein, on annettu sulkeissa ääntämisohje vaihtoehtoisilla merkeillä.
Vokaalit.
Burušaskissa on viisi vokaalia: a, e, i, o ja u.
Pykeija

Pykeija (kveeniksi "Pykeijä" tai "Pykeä", ) on Varanginvuonon rannalla sijaitseva pieni kalastajakylä Etelä-Varangin kunnassa Pohjois-Norjassa. Suomenpuolella sijaitsevasta Näätämöstä on sinne noin 90 kilometriä ja Nuorgamista noin 100 kilometriä.
Suurin osa kylän asukkaista osaa kveeniä, suomen kielelle läheistä vähemmistökieltä, mutta kyläläiset itse sanovat puhuvansa meänkieltä. Norjan kieli on kuitenkin yleistynyt kotikielenä ja kveenin/meänkielen taito on katoamassa. Vielä 1960-luvulla kaikki lapset puhuivat sitä, mutta nykyisin osa nuorista ei osaa sitä enää. Kaikki yli 60-vuotiaat ihmiset puhuvat sitä. Kylässä asuu noin 230 vakituista asukasta.
Suomalaisia alkoi muuttaa Pohjois-Norjaan 1700- ja 1800-luvuilla Peräpohjolasta, Suomen Lapista ja Tornionjokilaaksosta köyhyyttä ja nälkää pakoon. Pääosa Pykeijan asukkaista tuli sinne 1800-luvun puolivälissä ja nykyiset kyläläiset ovat sinne muuttaneiden siirtolaisten jälkeläisiä. Kylä säästyi toisen maailmansodan tuhoilta, mutta vastarannalla oleva Vesisaari poltettiin maan tasalle. Kylään kuljettiin lautalla Vesisaaresta 1960-luvulle saakka, jolloin sinne valmistui maantie.
Pykeija on nykyisin tärkeä kuningasravun pyynnin ja kasvatuksen keskus. Sen lisäksi tärkeä tulonlähde siellä on matkailu. Kylän läheisyydessä sijaitsee Etelä-Varangin suurin Ranvikan lintuvuori. Sen rinteillä pesii joka vuosi noin 10 000 pikkukajavaparia. Vuonon toisella puolella on vastapäätä Varangin niemimaan kansallispuisto, jossa kasvaa harvinaisia kellosinilatvoja.
Googolplex

Googolplex on googolista johdettu luku, jonka arvo on 10 potenssiin googol, formula_1 eli formula_2 – desimaalimuodossa luvussa olisi numero 1 ja googol nollaa. Kymmenpotenssimuodossa kirjoitettuna googolplex on
formula_3
Googolplexin nimesi Edward Kasner. Maailmankaikkeudessa olevien protonien yhteenlasketun määrän on arvioitu olevan noin 1078. Koska googolplexin nollien lukumäärä (eli googol) on tätä huomattavasti suurempi, googolplexiä ei voida edes teoriassa kirjoittaa tai tallentaa desimaalimuotoisena. 
Googlen pääkonttori Googleplex on nimetty googolplexiin pohjautuen.
Gaelilainen jalkapallo

Gaelilainen jalkapallo (, ) on irlantilainen pallopeli. Se perustuu samoihin jalkapallon esimuotoihin kuin jalkapallo, rugby, amerikkalainen jalkapallo ja australialainen jalkapallo. Viimeksi mainittu muistuttaa sitä eniten, ja irlantilaiset ja australialaiset joukkueet pelaavatkin ystävyys- ja maaotteluita keskenään kompromissisäännöillä. Naisten gaelilainen jalkapallo kulkee iirinkielisellä nimellä "".
Gaelilaista jalkapalloa pelataan 15-miehisin joukkueen suorakulmion muotoisella kentällä, jonka molemmissa päissä on H-kirjaimen muotoiset maalihaarukat. Tavoitteena on tehdä enemmän maaleja kuin vastustaja. Kuten hurlingissa, maalin yläriman ylitse mutta maalitolppien välistä menevästä pallosta saadaan yksi piste, mutta yläriman alitse maaliverkkoon tehdystä maalista kolme. Pistelaskussa kolmen pisteen maalit ilmoitetaan ensin, yhden pisteen maalit sitten, niin että ottelun aikana kummankin joukkueen nimen vieressä näkyy kaksi lukua. Esimerkiksi 2-9 tarkoittaa, että asianomainen joukkue on saanut yhdeksän yksittäispistettä ja tehnyt sen lisäksi kaksi kolmen pisteen maalia, jolloin joukkueen kokonaispistesaldo on viisitoista pistettä.
Gaelilaisen jalkapallon pallo ei muistuta rugbyn eikä amerikkalaisen jalkapallon pelivälineitä, vaan pelissä käytetään normaalia pyöreää jalkapalloa. Ainoa ero on, että gaelilaisen jalkapallon pallo on usein kuvioinniltaan lentopallon kaltainen. Palloa voi kantaa kädessä neljän askelen verran, sen jälkeen sitä täytyy pompauttaa maassa tai potkaista ja napata takaisin käteen. Palloa on siis lupa sekä potkia että lyödä kädellä tai nyrkillä. 
Irlannissa peliä pelataan kreivikuntien välisenä sarjana, jossa kunkin kreivikunnan gaelilaisen urheilun organisaatiot (GAA = engl. "Gaelic Athletics Association", lyhenne iiriksi on CLG, "Cumann Lúthchleas Gael") vastaavat. Kreivikunnissa voi olla myös alueen sisäisiä sarjoja.
Luettelo vaatteista

Pää
Kaula
Olkapää
Torso
Käsivarret ja Kämmenet
Lantio ja jalat
Jalkineet
Useamman kehonosan vaatteet ja asukokonaisuudet
Ugrilaiset kielet

Ugrilaiset kielet ovat toinen uralilaisten kielten perinteisesti oletetun mutta nyttemmin historiallisena kieliryhmänä kyseenalaistetun suomalais-ugrilaisten kielten alaryhmän kahdesta kieliryhmästä - toinen kieliryhmä suomalais-ugrilaisten kielten sisällä ovat suomalais-permiläiset kielet.
Perinteisen käsityksen mukaan ugrilaisia kieliä on kolme: unkari, hanti ja mansi. Näistä kaksi viimeksi mainittua, joista kumpikin todellisuudessa koostuu useista keskenään hyvin erilaisista kielimuodoista, muodostavat obinugrilaisten kielten ryhmän.
Nykyisen tutkimuksen perusteella sekä kantaugri että kantaobinguri ovat kieliryhminä ja välikantakielinä kiistanalaisia. Tästä riippumatta voidaan kuitenkin käyttää näitä nimityksiä viittaamaan maantieteellisesti määriteltyihin eli areaalisiin kieliryhmiin, ilman että välttämättä oletetaan näille yhteistä kantakieltä.
Ugrilaisia kieliä puhuu noin 16 miljoonaa ihmistä Unkarissa ja sen naapurivaltioissa sekä Hanti-Mansian autonomisessa piirikunnassa Pohjois-Venäjällä. Uralilaisen kielikunnan haaroista ugrilaisilla kielillä on vanhin kirjoitettu historia, sillä unkarin kielenmuistomerkit ulottuvat yli tuhannen vuoden taakse.
Luokittelu.
Ugrilaisia kieliä on kolme ja ne luokitellaan, kuten alla on esitetty. Sulkeissa on annettu vanhentuneet kielten nimitykset.
Unkarilaiset kielet
Obinugrilaiset kielet
Kielellisiä piirteitä.
Ugrilaiset kielet on uralilaisen kielikunnan alaryhmistä epäyhtenäisin. Ne eroavat toisistaan huomattavasti sekä äänteistön että rakenteiden osalta. Muun muassa sijojen lukumäärä vaihtelee kolmesta (pohjoishanti) yli kahteenkymmeneen (unkari). Fennougristit ovat yleisesti sitä mieltä, että ugrilaisen kantakielen rekonstruointi on hyvin vaikeaa ellei mahdotonta. Tästä huolimatta ugrilaisia kieliä tulee pitää keskenään melko läheisinä sukukielinä, sillä ne jakavat joukon muoto-opillisia innovaatioita ja niissä esiintyy myös toista sataa yhteistä sanavartaloa.
Suomalais-permiläiset kielet

Suomalais-permiläiset kielet on uralilaisten kielten perinteisessä sukupuuluokittelussa ugrilaisten kielten ohella toinen suomalais-ugrilaisten kielten kahdesta alaryhmästä.
Vaikka nykyisen tutkimuksen perusteella suomalais-ugrilaiset kielet kieliryhmänä uralilaisten kielten sisällä ja näin ollen myös suomalais-ugrilainen välikantakieli kantakielenä on asetettu kyseenalaiseksi ja kantaugrinkin olemassaolo on kiistanalainen, niin suomalais-permiläiset kielet kieliryhmänä ja suomalais-permiläinen kantakieli välikantakielenä näyttäisivät saavan sekä sanastollista että äännetason tukea myös nykyisestä tutkimuksesta.
Suomalais-permiläisiä kieliä puhutaan laajalla alueella Skandinaviasta aina Uralille saakka ja niillä on yhteensä noin 10 miljoonaa puhujaa.
Luokittelu.
Suomalais-permiläiset kielet on perinteisessä luokittelussa jaettu suomalais-volgalaisiin ja permiläisiin kieliin. Näistä kuitenkaan suomalais-volgalaisia kieliä ei nykyisessä tutkimuksessa enää pidetä ryhmänä, jolla olisi yhteinen välikantakieli, vaikka nimitystä suomalais-volgalaiset kielet voidaankin tarvittaessa käyttää alueellisena käsitteenä.
Permiläiset kielet

Permiläiset kielet on yksi uralilaisten kielten nykyisen tutkimuksen määrittelemistä seitsemästä tai yhdeksästä päähaarasta. Permiläisiä kieliä tutkiva fennougristiikan ala on permistiikka eli permiläinen filologia.
Uralilaisten kielten vanhemmassa, nykyisen tutkimuksen jo osaksi kyseenalaistamassa binäärisessä sukupuuluokittelussa permiläiset kielet luettiin suomalais-volgalaisten kielten ohella toiseksi suomalais-permiläisten kielten kahdesta kieliryhmästä. Näistä kuitenkin suomalais-volgalaisia kieliä ei enää nykytutkimuksen valossa pidetä ryhmänä, jolla olisi oma välikantakieli, kun taas permiläiset kielet ovat myös nykyisen käsityksen mukaan oma kieliryhmänsä.
Permiläisiä kieliä puhutaan pohjoisen Venäjän Uralin tienoilla, ja niillä on yhteensä vajaat miljoona puhujaa.
Luokittelu.
Permiläisiä kieliä on kolme:
Suomalais-volgalaiset kielet

Suomalais-volgalaiset kielet on yksi uralilaisen kielikunnan sisäistä kielten polveutumista kuvaavaan perinteiseen, monilta osin nykyisin jo vanhentuneeksi katsottuun binääriseen sukupuumalliin kuuluvista kieliryhmistä. Tässä mallissa se on suomalais-ugrilaisiin kieliin kuuluvien permiläisten kielten ohella toinen suomalais-permiläisten kielten kahdesta kieliryhmästä.
Nykyisessä tutkimuksessa suomalais-volgalainen välikantakieli (joka olisi saamen, itämerensuomen, mordvan ja marin yhteinen kantakieli) on yleisesti hylätty ainakin suomalaisten tutkijoiden keskuudessa. Sen sijaan itämerensuomalaisten kielten, saamelaiskielten ja mordvalaisten kielten yhteistä kantakieltä on eräissä hiljattaisissa esityksissä kannatettu.
Edelleen voidaan kuitenkin käyttää vanhaa nimitystä viittaamaan maantieteellisesti määriteltyihin kieliryhmiin, ilman että oletetaan näille yhteistä kantakieltä. Niinpä voidaan puhua suomalais-volgalaisista kielistä silloin kun on tarpeen erottaa nämä kielikunnan kokonaisuudesta vain alueellisessa mielessä.
Suomalais-volgalaisia kieliä puhutaan laajalla alueella Skandinaviasta aina Keski-Venäjälle saakka ja niillä on yhteensä vajaat 10 miljoonaa puhujaa.
Luokittelu.
Volgalaiset kielet.
Suomalais-volgalaisten kielten volgalaiset kielet ovat
Suomalais-saamelaiset kielet.
Suomalais-volgalaisten kielten oletetun suomalais-saamelaisen välikantakielitason muodostavat itämerensuomalaiset kielet (suomi, viro, karjala, vepsä, liivi, jne.) ja saamelaiskielet.
Suomalais-saamelaiset kielet

Suomalais-saamelaiset kielet on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva kieliryhmä, jonka osia ovat itämerensuomalaiset kielet sekä saamelaiskielet. Sitä vastaavan suomalais-saamelaisen välikantakielen asema välikantakielenä uralilaisten kielten polveutumisessa on nykyisessä tutkimuksessa kiistanalainen.
Yhdessä volgalaiskielten kanssa ryhmä on muodostanut uralilaisten kielten perinteisessä binäärisessä sukupuuluokittelussa suomalais-volgalaisten kielten ryhmän, mutta nykyinen tutkimus ei enää pidä sen paremmin volgalaisia kuin suomalais-volgalaisiakaan kieliä yhteisen kantakielen muodostaneena kieliryhminä vaikka käsitteitä voidaankin käyttää alueellisina nimityksinä. Itämerensuomalaisten kielten yhteyden volgalaiskieliin arvellaan katkenneen viimeistään vuoden 1000 paikkeilla, kun venäläisasutus levittäytyi pohjoiseen.
Luokittelu.
Suomalais-saamelaiset kielet jaetaan itämerensuomalaisiin ja saamelaisiin kieliin.
Itämerensuomalaiset kielet
Saamelaiskielet
Volgalaiset kielet

Volgalaiset kielet on yksi uralilaisen kielikunnan sisäistä kielten polveutumista kuvaavaan perinteiseen, monilta osin nykyisin jo vanhentuneeksi katsottuun binääriseen sukupuumalliin kuuluneista kieliryhmistä. Yhdessä suomalais-saamelaisten kielten kanssa niiden katsottiin tässä mallissa muodostavan suomalais-volgalaisten kielten ryhmän.
Nykyisessä tutkimuksessa volgalainen välikantakieli (joka olisi mordvan ja marin yhteinen kantakieli) ja suomalais-volgalainen välikantakieli (joka olisi saamen, itämerensuomen, mordvan ja marin yhteinen kantakieli) ovat yleisesti hylättyjä ainakin suomalaisten tutkijoiden keskuudessa.
Edelleen voidaan kuitenkin käyttää vanhoja nimityksiä viittaamaan maantieteellisesti määriteltyihin kieliryhmiin, ilman että oletetaan näille yhteistä kantakieltä. Niinpä voidaan puhua suomalais-ugrilaisista, suomalais-permiläisistä ja suomalais-volgalaisista kielistä silloin kun on tarpeen erottaa nämä kielikunnan kokonaisuudesta muuten kuin geneettisinä yksikköinä.
Luokittelu.
Volgalaisia kieliä on kaksi, joista kumpikin jakautuu kahteen päämurteeseen, joita usein pidetään myös itsenäisinä kielinä. Volgalaiset kielet luokitellaan seuraavasti:
Mari ja mordva eivät ole keskenään kovin läheistä sukua. Kielten luokittelu volgalaisiksi kieliksi onkin siten enemmän maantieteellinen kuin kielitieteellinen jako. Mordvassa on enemmän yhteisiä piirteitä suomalais-saamelaisiin kieliin kuin mariin verrattuna.
Kielten nykytilanne.
Volgalaisten kielten puhujamäärät ja kielialueet ovat seuraavassa taulukossa:
Ähtärinjärven Uutisnuotta

Ähtärinjärven Uutisnuotta on Ähtärin, Alajärveen kuuluvan Lehtimäen sekä Soinin puolueeton paikallislehti, jonka pääkonttori on Ähtärissä. Mainitut kolme kuntaa ympäröivät Ähtärinjärveä, ja ne myös ovat lehden pääasiallinen levikkialue.
Lehti ilmestyy kerran viikossa keskiviikkoisin. Näkövammaisia varten Ähtärin seurakunta lukee Uutisnuottaa äänikirjoiksi.
Ähtärinjärven Uutisnuotta perustettiin syksyllä 1986 ja se alkoi ilmestyä marraskuussa 1986. Lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Heikki Ahopelto. Kustantajana toimii Suomenselän Sanomat Oy.
Uutisnuotan ohella saman alueen paikallislehtiä ovat "Suomenselän Sanomat" ja "Viiskunta" sekä "Ykköset!"-ilmaisjakelulehti.
Sampoo

Sampoo tai shampoo on hiusten pesuun tarkoitettu nestemäinen pesuaine. Sampoita valmistetaan muun muassa normaaleille, värjätyille ja hilseileville hiuksille. Myös lemmikkieläimille on omat erikoissampoonsa.
Alkuperä.
Alun perin sampoo oli intialainen hierontaöljy. Sana "sampoo" onkin peräisin hindin sanasta "champna" (चम्पु), joka merkitsee hieromista. Islamin saavutuksia esittelevä näyttely "1001 Inventions" kertoo, että sampoon toi Eurooppaan muslimi Dean Mahomet (s. 1759). Hän toi keksinnön mukanaan kotimaastaan Intiasta. 
Vaikutus.
Sampoo poistaa hiuksista karvatupen tuottamaa talia. Rikkoutumaton hius on itsessään vettähylkivä, joten pelkällä vedellä suoritettava pesu ei ole kovin tehokasta. Sampoon anioniset tensidit pienentävät hiuksen pinnan ja pesuaineen välistä pintajännitystä, mikä mahdollistaa talin poistamisen.
Haitat.
Sampoon tiheän käytön seurauksena päänahan luonnolliset öljyt huuhtoutuvat pois ja hiuksista voi tulla hauraat ja kiillottomat. Sulfaatittomat ja silikonittomat shampoot ovat hellävaraisempia hiuksille ja päänahalle. Sampoon kemikaalit voivat ärsyttää silmiä ja ihoa sekä aiheuttaa hiustenlähtöä. Sampoon kemikaalit myös saastuttavat ympäristöä.
Joidenkin iholääkärien mukaan tiheä sampoopesu saa talirauhaset tuottamaan liikaa öljyä, minkä seurauksena hiukset rasvoittuvat pesun jälkeen nopeasti, jolloin ne täytyy pestä pian uudelleen. Sampoon käytön vähentämisen seurauksena rauhaset alkavat tuottaa vähemmän öljyä, jolloin hiukset säilyvät rasvoittumattomina pidempään.
Herpesvirukset

Herpesvirukset eli Herpesviridae on virusheimo, johon kuuluvat useat DNA:ta sisältävät herpesvirukset. 
Herpesvirukset jäävät ensi-infektion jälkeen pysyvästi isäntäänsä. Yleensä ne ovat piileviä, mutta aktivoituvat aika ajoin aiheuttaen oireiltaan vaihtelevia tauteja. Herpesvirukset voivat tarttua.
Kaposin sarkooma

Kaposin sarkooman leesiot ovat iholla olevia verisuonikasvaimia. Yleensä potilaat kuvaavat niitä selittämättömästi tulleiksi sitkeiksi mustelmiksi. Kaposin sarkoomat aiheuttaa herpesviruksiin kuuluva syöpävirus HHV-8, joka ei kuitenkaan aiheuta tautia immuunipuolustukseltaan normaalille ihmiselle. Sairautta tavataankin erityisesti AIDSia sairastavilla. Kaposin sarkooma jaetaan neljään alatyyppiin.
Taudin hoitoon ei ole annettu yhtään spesifistä hoitosuositusta. Taudin hoito riippuu Kaposin sarkooman tyypistä ja paikallisten ja systeemisten muutosten laadusta. Sädehoitoa, paikallisia geelejä (alitrentinoiini), leesion sisäisiä injektioita (vinblastiini), kirurgiaa tai kryoterapiaa voidaan käyttää paikallisiin vaurioihin. Hoidon päätavoitteena on vastustuskyvyn säilyttäminen. Rapamysiiniä voidaan käyttää elinsiirtopotilailla.
Kaposin sarkooman kuvasi vuonna 1872 Moritz Kaposi, jolta sairaus myös sai nimensä.
Salmonelloosi

Salmonelloosi tarkoittaa "Salmonella"-bakteerin aiheuttamaa tautia. Salmonelloosi on tavallisimmin ruuansulatuskanavan tartunta, ja sen oireena on ripuli. Salmonellan aiheuttamia tartuntoja ei yleensä suositella hoidettavaksi antibiooteilla. Oireisen salmonellatartunnan antibioottihoidosta päätetään potilaan taudinkuvan ja perusterveydentilan mukaan.
"Salmonella typhi" aiheuttaa lavantautia levitessään ruuansulatuskanavasta muualle elimistöön. "Salmonella paratyphi" aiheuttaa samankaltaisen mutta lievemmän taudin pikkulavantaudin. Salmonella leviää etupäässä lintujen ja matelijoiden ulosteiden kautta tai niitä kosketettaessa. Salmonellan oireita ovat ripuli, kova kuume ja oksentelu. Salmonellatesti tehdään ulostenäytteellä.
Esiintyvyys Suomessa ja tartuntalähteet.
Suomessa salmonellaa esiintyy ihmisillä 2 200–2 700 tapausta vuosittain. Määrä on merkittävästi suurempi kuin muissa EU-maissa keskimäärin. Suomesta on ilmoitettu noin 52 tapausta 100 000 asukasta kohden, kun EU-maiden keskiarvo on noin 31 tapausta. Suomessa useimmat tapaukset saadaan tartuntoina ulkomailta, yleensä Thaimaasta. Muissa Euroopan maissa tartuntalähteitä ei aina tilastoida. Myös raa'asta lihasta voi saada salmonellan.
Donegalin kreivikunta

Donegalin kreivikunta () on Irlannin tasavallan kreivikunta Ulsterin historiallisessa provinssissa Irlannin saaren pohjoisosassa. Se on tasavallan kreivikunnista pohjoisin ja sieltä on yhteys muualle maahan vain kapean maakaistaleen kautta; kaakossa sillä on pitkä raja Pohjois-Irlannin kanssa. Kreivikunnassa on arviolta 158 755 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 4 764,39 neliökilometriä. Se on nimetty Donegalin kaupungin mukaan.
Donegalin iirinkielisillä alueilla puhutaan kielen ulsterilaista murretta, joka poikkeaa huomattavasti standardi-iiristä. Iirin opetusta on tarjolla Gaoth Dobhairissa ja Glencolumbkillen ("Gleann Cholm Cille") kylässä sijaitsevassa Oideas Gaelin kielikeskuksessa. Alueella on myös gaelin kielen puhujia.
Mayon kreivikunta

Mayon kreivikunta () on Irlannin tasavallan kreivikunta Connachtin historiallisen provinssin alueella Irlannin saaren länsiosassa. Se rajoittuu Sligon, Roscommonin ja Galwayn kreivikuntiin. Mayon kreivikunnassa on 130 425 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 5 350,57 neliökilometriä.
Maantiede.
Kuten Galwayn kreivikunta, myös Mayo on heti rannikolta sisäänpäin päästäessä vuoristoista seutua. Kreivikunnan eteläosassa sijaitsevat Partryvuoret ("Partraí"), hieman pohjoisempana Nephin Begin ("Néifinn Beag") vuorijono. Mayon kreivikunnan korkein kohta on Mount Nephin, joka ulottuu hieman yli 800 metrin.
Historia.
Irlannin suuri nälänhätä koetteli Mayoa niin ankarasti, että vielä 1950-luvulla, kun Heinrich Böll oleskeli maassa kirjoittamassa matkakirjaansa "Päiväkirja vihreältä saarelta", tuskin kukaan edes lausui kreivikunnan nimeä lisäämättä siihen sanoja "God help us". Aiemmilta ajoilta Mayo tunnetaan merirosvojen kuningatar Grace O'Malleyn eli Granuailen, iiriksi "Gráinne Mhaol Ní Mháille", kotiseutuna.
Väestö.
Kreivikunnan etelärajalla Tourmakeadyssa ("Tuar Mhic Éadaigh") ja pohjoisosissa on vanhastaan puhuttu iiriä — eteläosien iiri on lähinnä Connemaran ja Aran-saarten murteen pohjoinen jatke, pohjoisosien murre on kokonaan omanlaisensa ja sisältää piirteitä sekä Connemaran että Donegalin iiristä. Yleisesti ottaen missään päin kreivikuntaa kieli ei kuitenkaan nykyään ole edes suhteellisen elinvoimainen.
Mayon pohjoismurteen häviämistä on pidettävä sikäli valitettavana, että se olisi luultavasti kompromissina soveltunut kirjakielen pohjaksi parhaiten, koska sen avulla olisi voitu ylittää iirin syvin murreraja Ulsterin ja Connemaran välillä. Vaikka maakunnasta onkin kerätty talteen merkittäviä määriä kansanperinnettä iiriksi ja sen murre tunnetaan hyvin, kirjailijoita sieltä ei juurikaan ole tullut lukuun ottamatta Seán Ó Ruadháinia (k. 1966), joka tunnetaan lähinnä villin pikkupojan seikkailuja kuvaavasta romaanistaan "Pádhraic Mháire Bhán" sekä Charles Dickensin romaanin "David Copperfield" iirinnöksestä.
Liikenne.
Kreivikunnassa on kansainvälinen lentokenttä, joka on nimetty Knockin mukaan, mutta sijaitsee parikymmentä kilometriä Knockista koilliseen.
Kulttuuri ja nähtävyydet.
Hurskaat katoliset pyhiinvaeltavat Mayon Knockiin ("Cnoc Mhuire") siellä 1800-luvulla nähtyä ihmenäkyä muistelemaan. Pyhiinvaelluskohde on myös Croagh Patrick ("Cruach Pádraig"), Pyhän Patrikin vuori, jonka huipulla Patrikin kerrotaan muinoin seisseen ja ajaneen Irlannista käärmeet mereen – saarella ei elä ollenkaan myrkkykäärmeitä. Céide Fieldsissä ("Achadh Chéide") taas on kivikautisen asutuksen jäänteitä, jotka nyttemmin ovat avoimina yleisölle.
WinNuke

WinNuke on ensimmäinen Internetissä levinnyt ohjelma, jolla pystyi "kaatamaan" minkä tahansa Internet-verkossa olleen Windows-käyttöjärjestelmää käyttävän tietokoneen. "_eci"-niminen käyttäjä julkaisi ohjelman Internet-keskusteluryhmään kesäkuun 7. päivä 1997. Microsoftilta kesti kaksi viikkoa saada julkaistua korjaus, minkä ajan kaikki Internet-verkkoon kytketyt Windows-käyttöjärjestelmää käyttävät tietokoneet voitiin saattaa toimimattomiksi mistä tahansa verkkoon kytketyltä työasemalta, sillä palomuurit eivät vielä silloin olleet yleisiä.
Ohjelma, jolla hyökkäys tehtiin, oli vain muutaman C-koodirivin mittainen, ja sitä voitiin käyttää sekä Windows- että esimerkiksi Unix- ja Linux-tietokoneissa. Myöhemmin ohjelmasta tehtiin myös erilaisia Windows-versioita, mikä lisäsi sen suosiota mm. IRC-käyttäjien keskinäisissä välienselvittelyissä.
Ohjelma lähetti kohdekoneelle kiireisempää "out-of-band"-tietoa. Microsoft ei ollut toteuttanut tämän ominaisuuden käsittelykoodia oikein missään käyttöjärjestelmäversiossaan (tähän aikaan lähinnä Windows 95 ja Windows NT), ja ne kaikki joutuivat toimimattomaan tilaan saatuaan tällaisen paketin. Kuitenkin myös Windows-tietokoneet osasivat lähettää tällaisia paketteja socket-rajapinnan komennolla (OOB = "out-of-band")
WinNuke aukaisi yhteyden NetBIOS-porttiin 139, koska se oli todennäköisimmin auki, mutta hyökkäys toimi kaikkiin portteihin.
Myöhemmin julkaistiin samantapaisia ohjelmia käyttäen erilaisia hyökkäystapoja, esimerkiksi lähettämällä osapaketteja (fragmentteja) sopivasti väärin (Ping of Death, Teardrop).