tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
The Operational Art of War

The Operational Art of War on vuoropohjainen strategiapelisarja, jonka on kehittänyt Norm Koger ja julkaissut Talonsoft vuosina 1998–2000.
Sarjaan kuuluvat seuraavat pelit:
Sarjan ensimmäinen peli sijoittui vuosiin 1939–1955, toinen osa taas vuosiin 1956–2000. "A Century of Warfare" kokosi kummatkin edelliset osat yhdeksi peliksi ja lisäsi samalla uusia ominaisuuksia.
Pelaajan kontrolloitavat yksiköt ovat yleensä rykmenttejä, prikaateja ja divisioonia, vaikkakin pelimoottori sallii vaikka yksittäisten ryhmien tai ajoneuvojen hallinnoimisen. Peli simuloi yksikköjen kaluston aina yksittäisiin ajoneuvoihin asti.
"The Operational Art of War" pohjaa alun perin lautapeleinä julkaistuihin strategiapeleihin, joissa kaksi pelaajaa ottivat mittaa toisistaan heksoihin jaetulla kartalla vuorotellen. Nämä pelit olivat tunnettuja monimutkaisista säännöistään eikä niiden pelaaminen onnistunut mikäli pelaaja ei tuntenut pelin aiheena olevia yksiköitä. "The Operational Art of War" ei myöskään päästä aloittelevaa pelaajaa helpolla. Pohjatiedot erilaisista asejärjestelmistä, taktisista merkeistä sekä taktisen ja operatiivisen tason sodankäynnistä on omattava. Peli ei sisällä lainkaan
tutoriaaleja, mutta sähköisen manuaalin avulla pääsee alkuun. Aloittelijoille sopiva skenaario on alkuperäinen Korean sota, pelattuna liittoutuneiden puolella. Skenaarion kartta ei ole järin suuri eikä joukkoja ole paljoa. 
Kokeneelle pelaajalle "The Operational Art of War" -pelisarja tarjoaa erinomaiset mahdollisuudet käydä lävitse erilaisia taisteluita ja sotia. Lisäksi pelit sisältävät skenaario-editorin, jonka avulla voi tehdä omia taisteluita. Internetissä onkin ilmaiseksi jaossa uusia taisteluita, muun muassa Neuvostoliiton hyökkäys Karjalankannakselle kesällä 1944 sekä Talvisota. Moninpelimahdollisuus on sekä Hotseat- että sähköpostin välityksellä.
Uudet julkaisut.
Matrix Gamesin toimitusjohtaja David Heath osti pelisarjan oikeudet Take-Two Interactivelta ja sarjaan on julkaistu kolmas osa "The Operational Art of War III" (2006).
Peli sai arvosanan 9/10 Pelaaja-lehden arvostelussa.
Shunji Iwai

Shunji Iwai (, s. 24. tammikuuta 1963, Sendai, Japani) on japanilainen elokuva- ja musiikkivideo-ohjaaja, käsikirjoittaja sekä näyttelijä. Käsikirjoittajana hän on käyttänyt taiteilijanimeä San Amino. Hän on myös ohjannut useita televisiotuotantoja. Iwaita pidetään 1990-luvun merkittävimpänä ”uuden aallon” ohjaajana Japanissa.
Monet Iwain elokuvat ovat lämminhenkisiä rakkaustarinoita, joiden huumori on hyvin hienovaraista. Suuren yleisön tietoisuuteen hänet nosti elokuva "Kirje kuolleelle rakastetulle", josta tuli välittömästi Japanissa sekä yleisön että monien kriitikoiden suosikki. Elokuva voitti Jokohaman filmifestivaaleilla 1995 parhaan tuotannon ja parhaan ohjaajan palkinnon. Elokuva sai myös muita japanilaisia palkintoja, ja se äänestettiin vuoden parhaaksi japanilaiseksi elokuvaksi useissa kilpailuissa.
Kirje kuolleelle rakastetulle kertoo nuoresta naisesta nimeltään Hiroko Watanabe, joka kirjoittaa kirjeen vuorikiipeilyonnettomuudessa kuolleelle rakastetulleen – ja saa yllättäen vastauksen. Vähitellen keriytyy auki kuolleen rakastetun nuoruusaikainen rakkaustarina. Hengeltään hyvin samantapainen "Shigatsu monogatari" kertoo puolestaan tytöstä, joka muuttaa opiskelemaan Tokioon ja alkaa etsiä paikkaansa suurkaupungissa.
Iwain suosituimpiin elokuviin kuuluu kuitenkin myös hyvin toisentyyppinen "Perhonen sydämessä", joka on synkkä ja raaka antiutopia tulevaisuuden suurkaupungista nimeltä Yentown. Osan Iwain elokuvien suosiosta selittävät myös niiden naistähdet; "Kirje kuolleelle rakastetulle" -elokuvassa kaksoisroolin tekevä Miho Nakayama, "Shigatsu monogatar"issa Takako Matsu ja "Perhonen sydämessä" -elokuvassa sekä "Picnici"ssä Chara.
Mamoru Oshii

Mamoru Oshii (, s. 8. elokuuta 1951 Tokio, Japani) on japanilainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Oshii on ohjannut sekä animaatio- että näytelmäelokuvia. Oshii on Japanin merkittävimpiä tietokoneavusteisen animaation kehittäjiä. Kansainvälisen yleisön tietoisuuteen hän nousi vuonna 1997, kun hänen elokuvansa "Ghost in the Shell – aaveääni" voitti parhaan pitkän animaatioelokuvan palkinnon World Animation Celebration Awards -kilpailussa. Oshii voitti tuolloin myös parhaan ohjaajan palkinnon.
Osittainen filmografia.
Pitkien elokuvien lisäksi Mamoru Oshii on eri tavoin osallistunut muun muassa useiden televisiosarjojen, kuten "Peukaloisen retket" ja "Urusei yatsura", tuotantoon.
Osmo A. Wiio

Osmo Antero (Osmo A.) Wiio (4. helmikuuta 1928 Porvoo – 20. helmikuuta 2013 Kauniainen) oli suomalainen viestinnän professori, toimittaja ja kansanedustaja. Wiio oli tunnetuimpia suomalaisia organisaatioviestinnän tutkijoita ja opettajia. Hän tuli tunnetuksi myös tulevaisuudentutkijana, tieteen kansanomaistajana ja käytännön viestinnän edistäjänä. 
Elämä ja ura.
Wiion vanhemmat olivat näyttelijä Ivar Fredrik Wiio ja ompelija Jaana Erika Sanelma Aariainen. Hän avioitui vuonna 1954 kotitalousopettaja Leena Marjatta Warosen (1928–2012) kanssa. He saivat kaksi lasta (Antti Juhani s. 1955 ja Juha Jaakko s. 1957).
Wiio valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen maisteriksi 1954, mutta suoritti lehdistöopin laudatur-opinnot Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Helsingissä. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi hän väitteli Tampereen yliopistossa vuonna 1968. Wiion väitöskirja käsitteli tekstin ymmärrettävyyttä. Valmistuttuaan tohtoriksi Wiio meni aluksi Sitran palvelukseen. Hän ideoi yhdessä professori Eino Tunkelon kanssa Univac 1108 -suurtietokoneen hankinnan Sitran varoilla Suomen yliopistojen käyttöön. Kone palveli yliopistoja yli kymmenen vuotta 1970–1982. 
Wiio toimi Helsingin kauppakorkeakoulun professorina vuosina 1973–1975, liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajana 1975–1979 sekä Helsingin yliopiston viestinnän professorina ja viestinnän laitoksen esimiehenä 1978–1991.
Wiio kirjoitti lukuisia viestintää käsitteleviä oppi- ja tietokirjoja. Tekniikkaa ja tietotekniikkaa käsitteleviä yleistajuisia artikkeleita Wiio kirjoitti useisiin lehtiin 1950-luvulta lähtien. 1950- ja 1960-luvuilla Wiio toimi toimittajana radiossa ja lehdistössä ja perusti "Tekniikan Maailma" -lehden vuonna 1952. Hän myi lehden vuotta myöhemmin.
Wiio harrasti radioamatööritoimintaa (kutsu OH2TK) ja hän oli Suomen Radioamatööriliitto ry:n kunniapuheenjohtaja. Wiio sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 1970, International Communication Associationin (ICA) teollisuuspalkinnon vuonna 1974 ja vuoden 2000 Nokia-palkinnon.
Wiion lait.
Wiio kehitti joukon Wiion laeiksi kutsuttuja lakeja viestinnästä ja tulevaisuudesta. Esimerkkejä laeista ovat:
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 1993

Vuoden 1993 yleisurheilun MM-kisat pidettiin Stuttgartissa, Saksassa 13.–22. elokuuta 1993. Kisoissa oli 1689 urheilijaa 187 maasta.
Suomalaisten saavuttamat mitalit.
Miehet
Naiset
James Whale

James Whale (22. heinäkuuta 1889 – 29. toukokuuta 1957) oli englantilainen ohjaaja ja näyttelijä. Hänet tunnetaan lähinnä 1930-luvun alussa ohjaamistaan elokuvista "Frankenstein" ja "Frankensteinin morsian", joissa Boris Karloff esiintyy Frankensteinin hirviön roolissa.
Hänen elämästään on tehty elokuva "Frankensteinin isä" ("Gods and Monsters", 1998), jossa keskeinen asia on Whalen homoseksuaalisuus. Elokuvan pääosassa on Ian McKellen.
Filmografia.
Lista James Whalen ohjaamista elokuvista.
Ganghwa

Ganghwa (, hanja 江華島) on Incheonin metropolikaupunkiin kuuluva saari Etelä-Korean luoteisrannikolla Keltaisessameressä lähellä Pohjois-Korean rajaa. Sitä hallinnoidaan osana Ganghwan piirikuntaa, johon kuuluu myös pienempiä lähisaaria.
1200-luvulla Ganghwa toimi Korean hovin pakopaikkana mongolien hyökkäyksen aikana. Saari on ollut historiansa aikana myös portti Koreaan. Ranskalaiset, yhdysvaltalaiset ja japanilaiset hyökkäsivät saarelle 1800-luvulla, ja myöhemmin kristityt lähetyssaarnaajat saapuivat sinne muun muassa Britanniasta. Nykyään saari on linnoituksineen ja buddhalaisine luostareineen suosittu turistikohde, joka sijaitsee lähellä Soulia. Saaren korkein vuorenhuippu Manisan on patikoijien suosiossa.
Skrunda

Skrunda () on kaupunki Kuurinmaalla Latviassa, noin 150 kilometriä Riiasta luoteeseen. Vuonna 2005 siellä oli asukkaita 2637.
Historia.
Skrunda mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1253 historiallisissa lähteissä. Liivin ritarikunta rakensi sinne linnan vuonna 1368, mutta se on tuhottu.
Kaupunginoikeudet Skrunda sai vuonna 1996 ja se onkin Latvian uusin kaupunki.
Tutka-asema.
Neuvostoliitto rakensi Skrundan lähelle vuonna 1964 sotilasalueen, joka sijaitsee noin 9 km Skrundan keskustasta pohjoiseen. Alueen ensimmäinen tutka "Dnepr" pystytettiin vuonna 1967, jolloin se aloitti toimintansa, valmiiksi se saatiin vuonna 1971. Vuonna 1984 siellä alettiin työstää toista tutkaa "Darjalia".
Latvian itsenäistyttyä tämä antoi Venäjän sotilaiden kuitenkin pitää Skrundan tutka-aseman käytössään ja sitä ylläpidettiinkin vuoteen 1998 asti. Tutkarakennukset on tuhottu, mutta sotilasalueella on vielä jäljellä muita autioituneita rakennuksia. Latvian yksityistämisvirasto myi tukikohdan yhteyteen rakennetun pienen kaupungin huutokaupalla 2010. Tukikohdan osti huutokaupassa venäläisyritys Aleksejevskoje-Serviss, joka maksoi kaupungista 2,2 miljoonaa euroa. Yritys sai kaupassa 45 hehtaaria maata, kymmenen asuinkerrostaloa, kaksi yökerhoa ja ostoskeskuksen.
Tutkan sähkömagneettisen säteilyn terveysvaikutuksia on tutkittu ja sen on todettu aiheuttaneen terveyshaittoja lähialueen lapsille.
Kanteletar

Kanteletar on Elias Lönnrotin kokoama kansanrunokokoelma, jota voidaan pitää "Kalevalan" sisarteoksena. "Kantelettaren" runot ovat kalevalaista runoutta, eli ne on tehty kalevalaiseen runomittaan.
Kuvaus.
"Kanteletar" ilmestyi vuonna 1840 nimellä "Kanteletar taikka Suomen Kansan Wanhoja Lauluja ja Wirsiä". Elias Lönnrot sai perustan kokoelmalle runonkeruumatkallaan vuonna 1838 tavattuaan Koiterejärven rannalla runonlaulaja Mateli Kuivalattaren ja merkittyään muistiin hänen laulamiaan runoja.
"Kanteletar" jakaantuu kolmeen kirjaan. Ensimmäinen kirja sisältää 238 lyyristä runoa, joita Lönnrot nimittää ”yhteisiksi lauluiksi”. Nämä on jaettu kaikille yhteisiin, hääkansan, paimenten ja lasten lauluihin. Toinen kirja sisältää 354 lyyristä runoa, joita Lönnrot kutsuu ”erityisiksi lauluiksi”. Ne on esittäjän mukaan jaettu tyttöjen, naisten, poikien ja miesten lauluiksi. Kolmanteen kirjaan kuuluu 60 historiallista runoa, romanssia, legendaa, balladia ja lyyris-eeppistä runoa. "Kantelettaren" alkulauseeseen sisältyy 24 runoa, jotka ovat kolmen pääluvun runoja uudempia.
Vuonna 1887 ilmestyneessä kolmannessa painoksessa Lönnrot uudisti kolmannen kirjan täydellisesti. Kolmas kirja käsitti nyt 137 runoa. Myöhemmissä painoksissa on pitäydytty alkuperäiseen laitokseen, paitsi että uudistetusta kolmannesta kirjasta on otettu liitteeksi kymmenen runoa. 
Kantelettaren lyyriset runot on kerätty pääasiassa Suomen Karjalasta. Lönnrot mainitsee esipuheessa keruupaikkoina olleen Lieksan, Ilomantsin, Kiteen, Tohmajärven, Sortavalan, Jaakkiman ja Kurkijoen. Kolmannen kirjan kertovat runot on kerätty pääasiassa Venäjän Karjalasta.
Sävellykset.
"Kanteletarta" ja "Kalevalaa" on käytetty yleisesti kansanmusiikin sanoitusten lähteenä, arkistoihin tallennettujen kansanrunojen lisäksi. Alun perin kalevalamittaiset runot ovat olleet laulettua runoutta.
Akseli Törnudd (1874–1923) on säveltänyt toistakymmentä Kantelettaren runoihin sävellettyä laulua. Näistä suosituin on ehkä viipurilaisesta kissasta kertova humoristinen kertomus ”Tuomittu katti”. Kappaleen on levyttänyt mieskuoro Viipurin Lauluveikot levylleen "Yhä kohoaa tuttu torni" (2007) ja parhaiden kappaleidensa levyllä "Te luulette meidän unohtaneen" (2005).
Suomalainen metalliyhtye Amorphis on käyttänyt Kantelettaren runoja Elegy-albuminsa sanoitusten pohjana.
Gutenberg-projekti on lisännyt teoksen vapaasti levitettäviin e-kirjoihinsa.
Vegetius

Flavius Vegetius Renatus oli roomalainen sotilasteoreetikko, joka eli 300-luvulla. Hän kirjoitti 300-luvun lopulla sodankäyntiä käsittelevän kirjan "Epitoma rei militaris" (Sotalaitoksen lyhyt kuvaus, yleensä tunnettu nimellä De re militari).
Vegetiuksen elämästä ei tiedetä mitään. Hänen teoksensa on omistettu silloiselle keisarille jota on arveltu Teodosius Suureksi. Hänen kirjansa on sekava ja epätieteellinen, mutta antaa kuvan antiikin sodankäynnistä.
Kirjan ensimmäinen kappale on vetoomus rappeutuneen armeijan uudistamisen puolesta. Kirjan loppuosa sisältää luettelon sodankäynnin maksiimeista. Näitä ohjeita käytettiin yleisesti läpi koko keskiajan.
Sanonta "si vis pacem, para bellum" (jos haluat rauhaa, varaudu sotaan) on luultavasti peräisin Vegetiukselta.
Paavo Ruotsalainen

Påhl Henrik (Paavo) Ruotsalainen ("Ukko-Paavo", 9. heinäkuuta 1777 Lapinlahti – 27. tammikuuta 1852 Nilsiä) oli suomalainen maallikkosaarnaaja ja Suomen körttiläisen herätysliikkeen eli herännäisyyden johtaja.
Paavo Ruotsalainen äänestettiin "Suuret suomalaiset" -tv-ohjelmasarjassa sijalle 59.
Maallikkoliikkeen johtajaksi.
Paavo Ruotsalainen syntyi Tölvänniemellä kaskiviljelijöiden Anna o.s. Svahn ja Vilppu Ruotsalaisen vanhimpana poikana ja sai ensimmäisen Raamattunsa kuusivuotiaana. Rippikouluikään mennessä hän oli lukenut sen jo kolmesti kannesta kanteen.
Paavo Ruotsalainen ajautui vuonna 1796 Telppäs-niityllä alkunsa saaneen kansanherätyksen piiriin. Nuori Paavo Ruotsalainen kärsi identiteettikriisistä, mutta Juhana Lustigin johtama herätysliike ei pystynyt tarjoamaan kylähullunakin pidetylle Paavolle apua. Kuultuaan jyväskyläläisestä saarnaajasta, seppä Jaakko Högmanista, Ruotsalainen käveli 200 kilometriä tapaamaan tätä. Tapaaminen loi perustan Paavo Ruotsalaisen hengelliselle elämälle. Muutokseen vaikuttivat Högmanin sanat Ruotsalaiselle: "Yksi sinulta puuttuu ja sen mukana kaikki: Kristuksen sisällinen tunto.". 
Paavo Ruotsalaisesta tuli herännäisliikkeen johtohahmo Suomessa. Hän matkusteli ympäri Suomea tapaamassa liikkeen muita hahmoja, kuten pohjalaisia pastoreita Jonas Lagusta ja Niilo Kustaa Malmbergia. On arvioitu, että hän kaikkiaan kulki matkoillaan noin 40 000 kilometriä – suuren osan siitä jalan. Liikkeen leviäminen huolestutti valtion viranomaisia ja kirkonmiehiä ja 1838–1839 Ruotsalainen joutuikin oikeuteen Kalajoen käräjillä, jossa hänet tuomittiin sakkoihin vuonna 1726 annetun konventikkeliplakaatin rikkomisesta. Tämä ei kuitenkaan estänyt liikettä leviämästä.
Ruotsalaisen uskonnolliset aktiviteetit tekivät hänen yksityiselämästään vaikean: Paavo Ruotsalaisen ensimmäinen vaimo Riitta Ollikainen (1777–1833) ei ymmärtänyt Ruotsalaisen toimintoja, ja hänen naapurinsa jopa murhasivat hänen vanhimman poikansa Juhanan vuonna 1830.
Aholansaari.
Ruotsalainen kuoli kotonaan Aholansaaressa ja hänet haudattiin Nilsiään. Aholansaaressa on nykyisin kurssi- ja lomakeskus sekä Paavon pirtti, jossa Ruotsalainen asui viimeiset elinvuotensa. 
Hänellä oli myös mökki Tahkon rinteiden takana sijaitsevalla pellolla, jossa hän asui piilossa. Paikka sijaitsee Kohisevanpuron läheisyydessä. Paikalla sijaitsee kyltti.
Paavon pirtti on Aholansaaren arvokkain rakennus ja Museoviraston suojelema kulttuurihistoriallisesti arvokas kohde. Rakennus on otettu museokäyttöön jo 1930-luvulla ja se toimii nykyisin Paavo Ruotsalaisen museona, seuratupana ja opetustilana. Ruotsalainen asui muutamaan otteeseen Aholansaarella ja myös kuoli siellä.
Joonas Kokkosen säveltämä ooppera "Viimeiset kiusaukset" ja Lauri Kokkosen samanniminen näytelmä kertovat Paavo Ruotsalaisen elämästä. Åke Lindmanin ohjaamaa musiikkinäytelmäversiota on esitetty aidossa ympäristössä, Paavon pirtin pihassa.
Nooa Säästöpankki

Nooa Säästöpankki Oy on toukokuussa 2003 toimintansa aloittanut suomalainen Säästöpankkiryhmään kuuluva säästöpankkiosakeyhtiö. Se toimii Suomen pääkaupunkiseudulla: pankilla on yhteensä kuusi toimipistettä, jotka sijaitsevat Helsingissä, Espoossa, Vantaalla ja Järvenpäässä.
Säästöpankki on EPSI Rating Pankki ja rahoitus -asiakastyytyväisyystutkimuksen 2018 - yksityisasiakkaat listalla sijalla 2.
Historia.
Nooa Säästöpankin perustivat vuonna 2003 Pohjola-konserni, Suomi-yhtiö ja 33 säästöpankkia. Nooa Säästöpankin perustaminen liittyi Säästöpankki-ryhmän ja vakuutusyhtiöiden väliseen yhteistyöhön. Pankkitoiminnan ohella oli tarkoitus myydä Pohjolan ja Suomen vakuutustuotteita sekä Nooassa että muissa säästöpankeissa. Nooaa perustettaessa Helsingin seudulla toimi jo toinenkin säästöpankki, Aktia. Nooan perustaminen tulkittiin Aktiassa vihamieliseksi teoksi, minkä jälkeen Aktia pian erosi Säästöpankkiliitosta.
Pohjola-konsernin fuusioituessa Osuuspankkien keskuspankkiin säästöpankeille syntyi yhtiöjärjestyksen mukaan lunastusoikeus Pohjolan omistamiin Nooan osakkeisiin. Säästöpankit käyttivät lunastusoikeuttaan ja lunastuksen jälkeen säästöpankkien omistus Nooasta nousi 70 prosentista 95 prosenttiin. Nooa Säästöpankin omistavat Säästöpankkiryhmään kuuluvat säästöpankit.
Liiketoiminta.
Nooa Säästöpankki on pääkaupunkiseudulla toimiva pankki, jolla on noin 80 työntekijää (2020). Vakavaraisuussuhde vuonna 2020 oli 22,50 %, luotonanto 802,3 miljoonaa euroa, 
Nooa Säästöpankki on osa säästöpankkiryhmää, joka on perustettu vuonna 1822. Toiminnan taustalla on halu edistää yksilön ja yhteisön hyvinvointia muun muassa talouden valmennuksen avulla. Asiakkaita säästöpankkiryhmällä on lähes 500 000 ja työntekijöitä yli 1 400.
Ursa

Tähtitieteellinen yhdistys Ursa ry eli lyhyesti Ursa on suomalainen tähtitieteellinen yhdistys. Ursan perustamiskokous oli 2. marraskuuta 1921. Yhdistyksen kotipaikka on Helsinki. Ursassa oli vuoden 2016 lopussa 18 218 jäsentä. Ursan tarkoituksena on tarjota jäsenilleen ja yleisölle selkeä ja nykyaikainen käsitys maailmankaikkeudesta, toimia tähtitieteen ja lähialojen harrastuksen edistämiseksi sekä edistää alansa kouluopetusta ja aikuiskasvatusta.
Toiminta.
Ursa julkaisee jäsenlehteä "Tähdet ja avaruus", joka nykyään ilmestyy kahdeksan kertaa vuodessa yli 75 sivun laajuisena. Lehden levikki oli keväällä 2017 noin 19 100 kappaletta. Lehteä on julkaistu vuodesta 1971 lähtien, vuosina 1971–1976 nimellä "Tähtiaika".
Ursa on julkaissut luonnontieteellisiä tietokirjoja vuodesta 1926 alkaen. Julkaisutoiminta laajeni merkittävästi 1970-luvun puolivälissä. Nykyisin Ursa julkaisee ison osan Suomen tähtitieteellisistä kirjoista. Vuoteen 2018 mennessä on yhdistyksen tietokirjasarjassa ilmestynyt 160 kirjaa. Ursa kustansi vuosina 1980–1992 Ursan scifi-sarjaa ja "Aikakone" -lehteä vuoden 1989 loppuun asti.
Ursa julkaisee vuosikirjaa "".
Vuodesta 2011 alkaen Ursa on ylläpitänyt Taivaanvahti-havaintopalvelua. Järjestelmään kerätään havaintoja tähtitieteellisistä ja ilmakehän ilmiöistä. Palvelu on kaikkien suomalaisten käytettävissä. 
Ursa rakennutti vuonna 1926 tähtitornin Helsingin Kaivopuistoon. Tähtitorni on edelleen säännöllisessä käytössä. Yhdistys ylläpitää myös Artjärvelle rakennettua havainto- ja kurssikeskusta, jossa on kolme tähtitornia. Vuonna 2007 sinne asennettiin Pohjoismaiden suurin harrastajakaukoputki. 
Yhdistys järjestää tähtitiedetapahtumia, kuten Tähtipäivät ja Cygnus-kesäkokoontumisen yhteistyössä paikallisen tähtiharrastusyhdistyksen kanssa. Ursa järjestää myös kansallisia tähtiharrastuksen teemapäiviä, kuten joka elokuun viimeiselle lauantaille sijoittuvan tähtiharrastuspäivän. 
Ursalla on siirrettävä planetaario, jossa annetaan tähtitiedetunteja ennen kaikkea kouluille. 
Ursan toimitilat sijaitsevat nykyään Helsingin observatoriolla, jossa toimii myös Helsingin yliopistomuseoon kuuluva tähtitieteen yleisökeskus. 
Ursan lisäksi yli 40 paikallista tähtiyhdistystä järjestää tähtiharrastustoimintaa Suomessa. Paikallisyhdistykset ovat itsenäisiä ja riippumattomia Ursasta, mutta Ursa tukee monin tavoin niiden toimintaa. Paikalliset yhdistykset puolestaan auttavat Ursaa tähtitieteen tunnetuksi tekemisessä.
Talous.
Tähtitieteellinen yhdistys Ursa on voittoa tuottamaton järjestö. Ursan tulot muodostuvat pääasiassa jäsenmaksuista ja julkaisutoiminnasta.
Telppäs-niityn ihme

Telppäs-niityn ihme on vuonna 1796 Savossa sattunut tapahtuma, josta katsotaan herännäisyyden eli körttiläisyyden saaneen alkunsa.
Telppäs-niityllä silloisen Iisalmen pitäjän Savojärven kylässä, Lapinlahden kirkon lähellä, kesken heinänteon tuli voimakas tuulenpuuska ja niityllä olleet kahden talon, Asikkalan ja Heikkilän ihmiset kokivat, että kuin suuri käsi olisi kaatanut heidät maahan. Väki piti tätä Pyhän Hengen ilmestymisenä. Tilanteessa ilmeni myös kielilläpuhumista ja näkyjen näkemistä. Tämä sai aikaan mukana olleissa voimakkaan hengellisen herätyksen, joka levisi aluksi kyläläisten keskuuteen, sitten laajemmalle. Tapahtumaa pidetään Savon herännäisyyden alkuna.
L. J. Niskanen kertoo muistokirjassaan muutamien Telppäs-niityllä mukana olleiden ihmisten saaneen kyvyn vaipua horrostilaan ja saarnata unissaan. Heistä tunnetuin oli Juhana Martiskainen, joka horrostilaan jouduttuaan oli tunnottomassa tilassa. Hän vaipui hartaustilaisuuksissa ja muulloinkin tainnoksiin ja alkoi saarnata. Matthias Akianderin "Historiska upplysningar om religiösa rörelserna i Finland" -kirjassa olevan Paavo Ruotsalaisen kertomuksen mukaan, hän nuhteli ja tuomitsi horrostilassa ihmisiä, "ken oli totisesti Herran edessä, ken petollisesti ja jaetulla sydämellä". Hänen horrostilassa pitämiään saarnoja pidettiin voimallisina ja Raamattuun perustuvina.
Liikkeen johtajaksi nousi Torniosta paikkakunnalle muuttanut pyöräntekijä Juhana Lustig.
Telppäs-niitylle nykyisessä Lapinlahden kunnassa on sittemmin pystytetty tapahtuneen muistoksi liekkiä kuvaava kivinen muistomerkki. Lisäksi siellä ovat herännäiset järjestäneet joitakin seuratilaisuuksia.
Yari

Yari (oikealta nimeltään Jari Ensio Knuutinen, s. 2. marraskuuta 1957 Jyväskylä) on Jyväskylässä lapsuutensa asunut ja Kemin kautta 1970-luvun puolivälissä takaisin Jyväskylään muuttanut säveltäjä, sanoittaja ja muusikko. Hän asuu Polvijärven Sotkumassa. Yarilla oli jo Kemissä pienimuotoinen yhtye nimeltä Pohjolan Voima, mutta toden teolla hän aloitti uransa 1970-luvun loppupuolella Se-yhtyeessä. Yari soitti muun muassa myös Pelle Miljoona &amp; 1980-yhtyeen "Pelko ja viha" -levyllä ja kävi yhtyeen mukana muutamilla keikoillakin. Vaikka Yarin tuotannossa on monia eri tyylilajeja, pääosan muodostavat pop- ja elokuvamusiikki. Hän on säveltänyt musiikin muun muassa Claes Olssonin elokuviin "Elvis kissan jäljillä" (1987), "Akvaariorakkaus" (1993) ja "Ihanat naiset rannalla" (1998). Akvaariorakkauden musiikista Yari sai Jussi-palkinnon.
Se-yhtyeen jälkeen Yari levytti yhtyeissä Onnensoturit ja MXYZPTLK. Jälkimmäisen nimi on otettu "Teräsmies"-sarjakuvasta, jossa Mxyzptlk on Teräsmiehen vihollinen. Vuodesta 1992 lähtien Yari on esiintynyt ja levyttänyt sooloartistina. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke maaliskuussa 2021. Maaliskuussa 2023 julkaistiin Yarin muistelmateos "Taikurin apulainen".
Joonas Kokkonen

Joonas Kokkonen (13. marraskuuta 1921 Iisalmi – 2. lokakuuta 1996 Järvenpää) oli 1900-luvun arvostetuimpia suomalaisia taidemusiikin säveltäjiä ja Suomen Akatemian jäsen. 
Ura.
Kokkonen valmistui 1948 filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan musiikkitiede ja suoritti pianonsoiton diplomin Ilmari Hannikaisen johdolla Sibelius-Akatemiassa vuonna 1949. Seuraavana vuonna hän piti ensikonserttinsa pianistina. Sävellystä hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa muun muassa Aarre Merikannon johdolla. Sibelius-Akatemian professoriksi hänet nimettiin vuonna 1959 ja Suomen Akatemiaan 1963.
Kokkonen toimi sävellystyönsä lisäksi monissa musiikki- ja kulttuurialan luottamustehtävissä: muun muassa Suomen Säveltäjien ja Teoston puheenjohtajana. Kokkonen saavutti monien luottamustehtäviensä kautta harvinaisen vaikutusvaltaisen aseman suomalaisessa musiikkielämässä, jopa siinä määrin, että hänestä tehty TV-dokumentti kantaa nimeä ”Musiikin Kekkonen”. Joonas Kokkonen asui Alvar Aallon suunnittelemassa "Villa Kokkosessa" Järvenpäässä.
Kokkonen sävelsi muun muassa neljä sinfoniaa, kolme jousikvartettoa ja sellokonserton, mutta hänen kuuluisin teoksensa on ooppera "Viimeiset kiusaukset", jonka ensiesitys oli Suomen Kansallisoopperassa vuonna 1975. "Viimeiset kiusaukset" kertoo Paavo Ruotsalaisen elämästä ja perustuu Lauri Kokkosen samannimiseen näytelmään. Se on yli 500 esityskerrallaan toiseksi eniten esitetty suomalainen ooppera, ja se on tuotettu Kansallisoopperan lisäksi Savonlinnan oopperajuhlilla ja monissa maakuntaoopperoissa. Suomen Kansallisooppera esitti "Viimeisiä kiusauksia" useilla ulkomaanvierailuillaan, muun muassa Metropolitanin oopperassa vuonna 1983.
Oopperan ohella Kokkosen tuotannon ytimen muodostavat neljä sinfoniaa. Kokkosen tiedetään kamppailleen viidennen sinfonian säveltämisen kanssa jo oopperansa työstämisen ajoista aina viimeisiin vuosiinsa asti, mutta teos ei koskaan valmistunut, eikä siitä ole löytynyt edes luonnosmateriaalia. 
Kokkonen toimi uransa aikana myös musiikkiarvostelijana ja julkaisi musiikkitieteellisiä tutkielmia.
Jonas Lagus

Jonas Lagus (21. tammikuuta 1798 Kurikka – 24. kesäkuuta 1857 Pyhäjärvi) oli körttiläisyytenä tunnetun herätysliikkeen johtajia 1800-luvulla.
Laguksen vanhemmat olivat kappalainen Nils Lagus ja Sara Elisabet Forsman. Isä opetti poikaansa, joka tuli ylioppilaaksi 1812 ja ryhtyi lukemaan kieliä ja kirjallisuutta. Pappissuvusta ollut Lagus joutui keskeyttämään opinnot isänsä kuoltua; vuonna 1817 hänet vihittiin papiksi, ja hän aloitti papin tehtävät vain 19-vuotiaana Vöyrillä. Vuonna 1828 Lagus siirtyi kappalaiseksi Ylivieskaan ja 1830 Kalajoen kirkkoherran apulaiseksi. Samaan aikaan hän alkoi johtaa herännäisyysliikettä ja ystävystyi Paavo Ruotsalaisen ja Niilo Kustaa Malmbergin kanssa. Vuosina 1836–1838 Lagus oli toimittamassa herännäislehteä "Hengellisiä Sanomia", ja 1838–1839 häntä syytettiin Kalajoen käräjillä luvattomista kokouksista ja rahan keräämisestä pakanoille. Rangaistukseksi hänet erotettiin virasta kuudeksi kuukaudeksi. Vuonna 1845 Lagus muutti kappalaiseksi Pyhäjärvelle, jossa hän toimi kuolemaansa saakka. Postuumisti julkaistiin Laguksen kirjekokoelma "Evangelii röst för kallade själar" (1860) ja sen ensimmäinen suomenkielinen supistettu painos 1861.
Laguksen ensimmäinen puoliso vuodesta 1821 oli Lovisa Eleonora von Essen (k. 1836), toinen vuodesta 1837 kauppias Herman Vilhelm Vidmarkin leski Albertiina Charlotta Ganander (k. 1849) ja kolmas vuodesta 1850 Johanna Rosalie Lagus (k. 1887).
Suomen Adventtikirkko

Suomen adventtikirkko on Suomessa vuonna 1892 toimintansa aloittanut protestanttinen kristillinen uskonnollinen yhdyskunta, joka on osa maailmanlaajuista seitsemännen päivän adventistien kirkkokuntaa.
Historia.
Adventismi saapui Yhdysvalloista Ruotsin kautta Suomeen 1890-luvun alussa. Adventismi sai aluksi jalansijaa ruotsinkielisen väestön keskuudessa. Liike järjestäytyi yhdistykseksi vuonna 1920, jolloin rekisteröitiin Suomen Seitsemännen Päivän Adventistien Filantrooppinen yhdistys. Liikkeen vahvinta aluetta oli 1920-luvulla Turku ja Pori ympäristöineen.
Ruotsinkieliset adventistit muodostivat 1920-luvun lopulla oman organisaationsa.
Toiminta.
Adventistit kokoontuvat yhteiseen jumalanpalvelukseensa lauantaisin eli sapattina. Ohjelmaan kuuluu raamatuntutkiskelu sekä saarnatilaisuus. Lisäksi järjestetään herätyskokouksia ja piirikunnat lähettävät saarnaajia ja kirjallisuusevankelistoja sellaisille seuduille, missä ei vielä ole kirkon järjestäynyttä toimintaa. Eräissä seurakunnissa toimii erityinen nuorisoyhdistys, raittiusyhdistys (ETRA) ja avustuspalvelu (ADA).
Organisaatio.
Suomen Adventtikirkko on kahden piirikunnan muodostama unioni, johon kuuluvat suomalainen piirikunta ja ruotsalainen piirikunta. Piirikunnat muodostuvat suomen- ja ruotsinkielisistä paikallisseurakunnista. Yksittäisen seurakunnan seurakuntakokous valitsee vuosittain oman johtokuntansa ja omat virkailijansa. Suomen Adventtikirkko kuuluu maailmanlaajuisen pääkonferenssin transeurooppalaiseen osastoon.
Talous.
Suomen Adventtikirkko on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta rekisteröityjen uskonnollisten yhdyskuntien toimintaan yhteensä noin 155 000 euroa. Keskimääräinen vuosittainen tuki on ollut laskeva ja oli vuonna 2023 noin 23 000 euroa.
Media.
Suomen Adventtikirkon pääjulkaisu on "Nykyaika". Nykyaika toimii kirkon virallisena äänenkannattajana sekä yhdistettynä seurakunta- ja lähetyslehtenä. Muita Adventtikirkon mediamuotoja ovat HopeTV-videoportaali sekä Media7, jonka yhteydessä toimii netissä toimiva raaamattuopisto sekä hengellisiä netti-, radio- ja tv-lähetyksiä tuottava verkkomedia.
Kustannustoiminta.
Adventtikirkon kustannustoiminta on ollut Suomessa laajaa. Vuosina 1892–1994 julkaisutussa 447 nimikkeestä 47 on Ellen G. Whiten teosten suomennoksia.
Musiikki.
Suomen Adventtikirkon käyttöön on julkaistu kokoelma "Adventtisointuja 1–3". Vuonna 1959 adventtikirkko sai oman laulukirjan, jolloin ilmestyi 663 laulua käsittävä kokoelma "Adventtilauluja". Kokoelma sisälsi amerikkalaista ja anglosaksista alkuperää olevia hengellisiä lauluja ja protestanttisia virsiä sekä pohjoismaisia ja suomalaisia sävelmiä. Säestykset oli laadittu myös sekakuoroille soveltuviksi.
Vuonna 2001 kirja korvattiin kokoelmalla "Seurakunta laulaa", joka sisältää 531 laulua. Monet laulut sisältävät kertosäkeen. Lauluja on otettu entisen kokoelman lisäksi uusimmista ulko- ja kotimaisista hengellisistä laulukokoelmista.
Tietokoneverkko

Tietokoneverkko on tietokoneiden ja niitä yhdistävien tietoliikenneyhteyksien muodostama tietoliikenneverkko. Verkon avulla tietokoneet voivat viestiä keskenään sekä jakaa resursseja ja digitaalista informaatiota. Tyypillisesti tieto välitetään tietokoneverkoissa erilaisina paketteina.
Historia.
Ensimmäiset tietokoneverkot syntyivät 1950-luvulla, kun useita päätteitä alettiin yhdistää yhteen keskustietokoneeseen. Myöhemmin myös suurtietokoneita alettiin yhdistää toisiinsa.
Nykyinen Internet sai alkunsa 1970-luvun taitteessa Yhdysvaltain asevoimien ARPAn tutkimushankkeesta. ARPANET-nimen saanutta verkkoa käyttivät Yhdysvalloissa 1970-luvulla armeijan lisäksi lähinnä yliopistot ja tutkimuslaitokset.
Verkkotyyppejä.
Tietokoneverkkoja voidaan luokitella koon mukaan. Tyypillisiä luokituksia ovat:
Verkkoja voidaan jakaa myös käyttäjäryhmän mukaan:
Sylvi Saimo

Sylvi Riitta Saimo (vuoteen 1936 saakka "Sikiö", 12. marraskuuta 1914 Jaakkima – 12. maaliskuuta 2004 Laukaa) oli suomalainen meloja ja ensimmäinen olympialaisten kesälajissa kultaa voittanut suomalaisnainen.
Sylvi Saimon vanhemmat olivat maanviljelijä Johannes Sikiö ja emäntä Hilda Hannonen. Hän teki lähes koko ikänsä maataloustöitä ja kävi maamieskoulun 1945 sekä valmistui liikuntaneuvojaksi 1948. Hämeenlinnan keskusvankilan vartijana Saimo toimi 1946–1948, kerho-ohjaajana 1956–1961 ja liikunnanohjaajana useilla kristillisillä nuorisoleireillä. Sodassa hän oli ilmavalvontalottana. Hän oli maanviljelijä kotitilallaan Lievestuoreen Hoholla.
Saimo aloitti kilpaurheilun jo nuorena: hän harrasti suunnistusta, hiihtoa ja yleisurheilua huipputasolla ennen kuin löysi lajikseen melonnan. Hän osallistui melontaan Lontoon olympiakisoissa ja sijoittui kuudenneksi 500 metrin kajakkiyksiköissä ajalla 2.38,4. Kesällä 1950 hän voitti melonnassa maailmanmestaruuden yksikössä ja Greta Grönholmin kanssa kaksikossa Kööpenhaminassa pidetyissä kisoissa.
Saimo voitti 1949 Suomen-mestaruuden yksikössä ajalla 2.26,0 ja kaksikossa Aune Janssonin kanssa ajalla 2.19,8. Seuraavana vuonna hän uusi mestaruutensa yksikössä ajalla 2.30,3 ja voitti kaksikon SM-kultaa Pirkko Ihalaisen kanssa ajalla 2.15,0. Vuoden 1951 PM-kilpailuissa hän voitti Grönholmin kanssa kaksikon mestaruuden.
Helsingin olympiakisoissa 37-vuotiaana Sylvi Saimo voitti kultaa naisten kajakkiyksikköjen 500 metrillä 28. heinäkuuta 1952 (kilpailun tulokset: 1. "Sylvi Saimo, Suomi" 2.18,4, 2. "Gertrude Liebhart, Itävalta" 2.18,8 ja 3. "Nina Savina, Neuvostoliitto" 2.21,6).
Saimoa voidaan pitää eräänlaisena suomalaisen naisurheilun esikuvana ja ikonina. Hänet valittiin Vuoden naisurheilijaksi vuosina 1948, 1950 ja 1952. Hänen jälkeensä seuraava naispuolinen suomalainen kesäolympiakisojen voittaja oli 44 vuotta myöhemmin Heli Rantanen Atlantassa 1996.
Urheilu-uran jälkeen Saimo toimi Keskustan kansanedustajana 1966–1979. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1956, 1962, 1968 ja 1978. Hän osallistui myös aktiivisesti Laukaan kunnallispolitiikkaan.
Juhana Lustig

Juhana (Juho) Lustig (Puustijärvi) (18. maaliskuuta 1771 Ylitornio – 2. helmikuuta 1833 Nilsiä) oli vuonna 1796 Iisalmen pitäjän Savojärven kylässä syntyneen herännäisyyden ensimmäinen johtaja. 
Lustigin vanhemmat olivat uudisviljelijä Hannu Ollinpoika ja Klaara Ollintytär. Hän lienee saanut hengellisiä vaikutteita jo kotiseudullaan, ennen muuttoaan Pohjois-Savoon, jossa hän työskenteli pyöräntekijänä. Vuonna 1796 hän liittyi Iisalmessa alkunsa saaneeseen uskonnolliseen herätykseen ja tuli sen johtajaksi. Hän lienee menettänyt asemansa liikkeen johtohahmona Paavo Ruotsalaiselle vuosien 1808–1809 paikkeilla. Ruotsalainen edusti uskossaan vakavampaa näkemystä, kun taas Lustigia pidettiin pinnallisena ja ailahtelevana. Lustigin vaikutus säilyi silti pienemmässä piirissä ja muun muassa Henrik Renqvist lienee saanut herätystä Lustigin saarnoista. Lustigin ensimmäisen puolison nimi ei ole tiedossa, toinen puoliso oli Liisa Väisänen (k. 1860).
Grand Prix Legends

Grand Prix Legends (lyhyesti GPL) on Papyrus Design Groupin kehittämä ajopeli/simulaattori, joka kuvaa vuoden 1967 Formula 1 -kautta. Pelin on julkaissut Sierra Sports vuonna . 
GPL ei koskaan ollut mikään myyntimenestys, ja tähän on kaksi selkeää syytä. Ensinnäkin peli vaatii konetehoa enemmän kuin keskiverto-PC sisälsi vuonna 1998, ja toiseksi pelissä simuloidaan autoja, jotka olivat oikeastikin todella vaikeita ajaa. Siitä huolimatta, ja ehkä juuri sen vuoksi, peli on saavuttanut suosiota kilpa-autosimulaattorien ystävien keskuudessa.
Pelin ohjekirja mainitsee yhdeksi vaikeudeksi että pelaajat eivät tunne autoihin kohdistuvia liikevoimia ajaessaan.
Tekniikka.
Peliä varten Papyrusin aiempi ohjelmisto korvattiin ja kehitettiin uudestaan. Peli hyödynsi 16-bittistä väriä ja tuki 3Dfx:n grafiikkasuoritinta, mutta julkaisu ajoittui hetkeen jolloin laiteajurit olivat hyvin bugisia ja ohjelmistorenderöinti oli liian hidasta.
Harrastustoiminta.
Vuosien saatossa ovat harrastajat tehneet GPL:ään lukemattomia grafiikkapäivityksiä autoihin ja ratoihin, satoja kokonaan uusia ratoja, apuohjelmia sekä muun muassa vuosien 1965, 1969 ja 1966 Formula 1 -autot sisältävät lisäosat.
Internetissä toimii lukuisia Grand Prix Legends -kisoja ja kokonaisia kausia järjestäviä yhteisöjä. Myös Suomessa on muutama tällainen yhteisö, kuten esimerkiksi Trellet.Net.
Harrastajat voivat mitellä toisiaan vastaan myös kierrosaikojen perusteella GPLRank-sivustolla. 
Vastaanotto.
GameSpot antoi pelille arvosanaksi 8.9/10 arvostelussaan.
Rigel

Rigel (β Orionis) on taivaan seitsemänneksi kirkkain tähti (visuaalinen magnitudi 0,12). Vaikka se on nimetty Orionin tähdistön beta-tähdeksi, se on kirkkaampi kuin α-tähti Betelgeuze.
Rigelin etäisyys meistä on noin 860 valovuotta. Se on noin 50 000 kertaa kirkkaampi kuin oma Aurinkomme. Rigel kuuluu spektriluokkaan B8 Ia, ja se on luokiteltu ylijättiläistähdeksi.
Kirkkautensa ja suuren nopeutensa ansiosta Rigel kuumentaa useaa sumua ympärillään. Rigel on myös kytköksissä Orionin suureen kaasusumuun. Vaikka Rigelin ja sumun etäisyys Maasta on noin kaksinkertainen, voidaan sumu ja tähti yhdistää toisiinsa iän ja kulkusuunnan perusteella.
Rigelin uskotaan olevan kolminkertainen tähti. Päätähteä kiertää kaksi pienempää tähteä, nimiltään Rigel B ja C. Ne kiertävät toisiaan 28 AU:n päässä ja päätähteään 2 000 AU:n päässä.
Rigel on monen muun ylijättiläisen tapaan myös muuttuva tähti. Kirkkauden muutos tosin melko pientä (0,3 ja 0,03 magnitudin muutokset ovat tavallisia) ja epäsäännöllistä (jakso noin 25 vuorokautta) mutta havaittavissa tarkoilla mittauksilla. On epäilty, että järjestelmässä olisi vielä neljäskin tähti, mutta se ehkä on vain havaintojen ylitulkinnan tulosta.
Nimen etymologia.
Tähden nimi tulee sen sijainnista, joka olisi Orionin vasen jalka, jos kuvio piirrettäisiin taivaalle. Nimi on lyhennelmä arabiankielisistä sanoista "Rijl Jauza al-Yusra" ’päämiehen vasen jalka’.
Jaakko Högman

Seppä Jaakko Högman (alun perin "Hökkä", 25. heinäkuuta 1750 Karjalankylä, Ii – 2. heinäkuuta 1806 Laukaa) tunnetaan erityisesti Paavo Ruotsalaisen hengellisen herätyksen isähahmona. Tytär Margareta Högman vaikutti ystäväliikkeenä tunnetun herätysliikkeen johtohahmona.
Jaakko Hökkä muutti nuorena Yli-Iin Karjalankylästä Illinsaareen Iin kirkonkylään ja sieltä 1788 Pielavedelle, josta noin 1794 Jyväskylään. Nimensä hän muutti Hökästä Högmaniksi noin vuonna 1791.
Seppä Högman tunnettiin valistuneena ja hengellisenä miehenä, joten synnintunnosta kärsinyt Paavo Ruotsalainen käveli Nilsiän Aholansaaresta jalan yli 200 kilometrin matkan tapaamaan tätä Jyväskylään. Seppä antoi tälle Thomas (Tuomas) Wilcocksin kirjan "Kallihit hunajan-pisarat", joka vaikutti Ruotsalaiseen syvästi. Tapaamisesta on jäänyt erityisesti elämään sepän siteeraus kirjasta: "Yksi sinulta puuttuu ja sen mukana kaikki"".
Tämän yhden on usein ymmärretty olevan kirjassa myöhemmin mainittu "... "Kristuksen sisällinen tunto""". Sitä kuvataan kuitenkin "Suometar"-lehdessä 1856:22 toisin: Paavolta puuttuikin se, että hän ei ollut "myynyt kaikkea" eli luopunut omista yrityksistään kelvata Jumalalle.
Seppä Högmanin ja Paavo Ruotsalaisen kohtaamisen muistomerkki on pystytetty vuonna 1925 Jyväskylän vanhalle hautausmaalle. Perimätiedon mukaan Paavo Ruotsalaiseen syvästi vaikuttaneet sanat lausuttiin tällä kyseisellä paikalla. Kohtaamisen muistoksi pystytettyyn kiveen on kaiverrettu sanat: ”Tällä paikalla sijainneessa pajassa Paavo Ruotsalainen vuonna 1799 ensimmäisen kerran tapasi Jaakko Högmanin, jyväskyläläisen sepän, jonka sanat ’Yksi sinulta puuttuu ja sen kanssa kaikki: Kristuksen sisällinen tunto, ’ tekivät hänestä kansamme herättäjän.” Muistokiven paikalla on kylläkin sijainnut sepän paja, muttei Högmanin. Hänen pajansa sijaitsi Väinölässä Äijälänjoen varrella.
Tähdenpeitto

Tähdenpeitto eli okkultaatio syntyy, kun kirkas tähti peittyy Kuun tai planeetan taakse. Planeetan taakse peittyviä kirkkaita tähtiä tavataan harvoin, mutta Kuun taakse peittyvät tähdet ovat melko tavallisia. 
Tähdenpeittoa on käytetty muun muassa Albert Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian ennusteiden todentamiseen. Teorian mukaan Auringon painovoimakenttä aiheuttaa Auringon läheltä kulkevaan kaukaisesta tähdestä Maahan saapuvaan valoon taipuman, jolle teorian perusteella voidaan laskea tarkka arvo. Taipuman vaikutuksesta Auringon reunan läheisyydessä näkyvä tähti näyttää siirtyvän hiukan Auringosta poispäin. Ilmiön suora havaitseminen on kuitenkin vaikeaa Auringon kirkkauden vuoksi. Taipuman mittaamiseksi tarvittiin samanaikainen Kuun aiheuttama tähdenpeitto ja täydellinen auringonpimennys. Valon taipuminen Auringon painovoimakentässä vahvistettiin vuoden 1919 auringonpimennyksen yhteydessä. Englantilaiset suorittivat tämän pimennyksen aikana mittauksia Guineanlahden Príncipen saarella ja Brasiliassa. Saatujen valokuvalevyjen tutkiminen osoitti Einsteinin teorian ennustaman tuloksen (noin 1,7 kaarisekuntia) oikeaksi 10 %:n tarkkuudella. Havainto julkistettiin Lontoossa 6. marraskuuta 1919 pidetyssä Royal Societyn kokouksessa.
Martin Boos

Martin Boos (25. joulukuuta 1762 Huttenried, Baijeri – 29. elokuuta 1825 Sayn) oli saksalainen katolinen teologi, joka julisti silloisesta katolisesta näkemyksestä poiketen, että pelastus synneistä on saavutettavissa pelkästään uskomalla Jeesukseen.
Boos syntyi 1762 talonpojan pojaksi. Hän opiskeli teologiaa Dilingenin yliopistossa, ja papiksi hänet vihittiin 1786.
Boosista tuli kappalainen vuonna 1787, mutta kirkon johtomiehet ajoivat hänet ulos, kun hän painotti ihmisen pelastumista yksin armosta. Kahden vankeusjakson jälkeen Boos löysi 1799 paikan Itävallasta, Linzin hiippakunnasta. Sinne hänet kutsui piispa Joseph Anton Gall. Siellä hän toimi ensin apulaissaarnaajana ja sitten vuodesta 1806 Gallneukirchenin pappina.
Piispa Gallin kuoleman jälkeen hän joutui uudestaan syytteeseen saarnoistansa. Hänet otettiin vuonna 1815 viralta ja pantiin Linzin luostarivankilaan. Seuraavana vuonna hänet karkotettiin maasta.
Boos palasi Baijeriin. Hän toimi 1816–1819 Düsseldorfissa uskonnon opettajana. Saynin pastoriksi hän pääsi kesäkuussa 1819. Siinä tehtävässä Boos toimi kuolemaansa asti.
Raul Roine

Raul Rafael Roine (14. tammikuuta 1907 Turku – 12. kesäkuuta 1960 Helsinki) oli erityisesti saduistaan tunnettu kirjailija. Suuren osan hänen satukokoelmistaan kuvitti Rudolf Koivu, mutta myös Seppo Arina.
Henkilöhistoria.
Roineen vanhemmat olivat valokuvaaja Johan Emil Roine ja Gerda Emilia Seppä. Vanhemmat antoivat esikoispoikansa kasvatiksi Halikkoon isän sisaren perheeseen. 1925 Roine muutti Helsinkiin, jossa hän tutustui taiteilijoihin kuten Wäinö Aaltoseen ja Rudolf Koivuun. Sota-aikana hän meni naimisiin Elsa Nousiaisen kanssa, mutta liitto päättyi jo 1945. Roineelle ja hänen kihlatulleen Berit Grönholmille syntyi 1950 poika Jan Rafael. Roine toimi apulaisena isänsä valokuvausliikkeessä ennen ryhtymistään vapaaksi kirjailijaksi.
Kirjallinen tuotanto.
Roine alkoi pula-aikana kirjoittaa satuja, mihin häntä olivat rohkaisseet kirjailija Anni Swanin kannustavat kommentit sadusta "Hyppyrin pyppyrin". Rudolf Koivu alkoi kuvittaa Roineen satuja, joista tunnetuimmat lienevät "Antti Puuhaara", "Peukaloisen seikkailut" ja "Vihreä lohikäärme".
Teoksia.
Roine julkaisi satukokoelmia, mutta myös näytelmiä:
Grafia

Grafia (aiemmin Suomen Taidepiirtäjäliitto) on vuonna 1933 perustettu visuaalisen viestinnän suunnittelijoiden järjestö, jonka tehtävänä on edistää alan tietämystä ja tuntemusta sekä valvoa jäsentensä oikeudellisia, ammatillisia ja taloudellisia etuja. Grafia muun muassa jakaa apurahoja, myöntää erilaisia tunnustuksia ja julkaisee Grafia-lehteä.
Grafian jäsenet toimivat monenlaisissa luovan suunnittelun tehtävissä, kuten graafisina suunnittelijoina, art directoreina, kuvittajina, digi- ja julkaisusuunnittelijoina sekä alan tutkijoina, opettajina ja opiskelijoina. Järjestöön kuuluu lähes 1300 jäsentä.
Killat.
Lähde:
Tunnustukset.
Lähde:
Rudolf Koivu -palkinto

Rudolf Koivu -palkinto on Rudolf Koivun elämäntyön kunniaksi vuodesta 1949 jaettu palkinto, joka jaetaan lasten- ja nuortenkirjan kuvittajalle. Palkinto jaetaan nykyisin joka toinen vuosi. Vuonna 2025 jaettiin ensimmäistä kertaa kolme palkintoa, joista ensimmäinen palkinto oli arvoltaan 15 000 euroa, toinen 10 000 euroa ja kolmas 2000 euroa. Vuoteen 2023 saakka palkinnon arvo oli 10 000 euroa. 
Palkinnon myönsi vuoteen 1983 Rudolf Koivu -säätiö, 1983–1986 Grafia ry yhdessä Suomen Nuorisokirjailijat ry:n kanssa ja 1986–1996 Suomen Kirjasäätiö. Vuodesta 1997 palkinnon on myöntänyt Grafia.
Usagi Yojimbo

Usagi Yojimbo on amerikanjapanilaisen Stan Sakain luoma sarjakuva, joka kertoo Miyamoto Usagista, isännättömästä samuraijäniksestä, joka harhailee ympäri Edo-kauden Japania tehden sekalaisia samurain töitä. Sana "yojimbo" tarkoittaa henkivartijaa. Usagin historiallisena esikuvana on Sakain mukaan ollut oikea miekkamestari Miyamoto Musashi. 
Ensimmäisiä Usagi Yojimbon tarinoita julkaistiin Thoughts and Imagesin kustantamana vuosina 1984–1985. Sittemmin sarjakuvan ensimmäistä osaa julkaistiin Fantagraphics Booksin kustantamana vuosina 1987–1993 38 numeron verran. Hahmo vieraili samaan aikaan muidenkin kustantamoiden sarjakuvissa, kuten Mirage Studiosin Turtleseissa. Sittemmin Usagi Yojimbo -sarjakuva sai jatkoa, kun Miragen Peter Laird pyysi Sakaita tekemään sarjakuvaansa Miragen kustantamana. Usagi Yojimbo -sarjakuva sai näin toisen osansa vuonna 1993 ja jatkui aina vuoteen 1995 asti. Sarjakuvaa julkaistiin kuusitoista numeroa. Myöhemmin Dark Horse Comics on julkaissut Usagi Yojimbo -sarjakuvan kolmatta osaa vuodesta 1996 lähtien. Hahmo on seikkaillut samaan aikaan muidenkin kustantamoiden sarjakuvissa yksittäisissä tarinoissa.
Zum Teufel -kustantamo on julkaissut sarjaa suomeksi vuodesta 2020 lähtien Vesa Heinon suomentamana.
Valerian ja Laureline

Valerian ja Laureline () eli Avaruusagentti Valerianin seikkailuja ("Valérian, agent spatio-temporel") on ranskalaisten Pierre Christinin käsikirjoittama ja Jean-Claude Mézièresin piirtämä avaruusseikkailuaiheinen sarjakuva. Sarjan ensimmäinen seikkailu "Pahat unet" ("Les Mauvais Rêves") ilmestyi vuonna 1967 "Pilote"-sarjakuvalehdessä.
Sarjan päähenkilöt ovat tuhon jälkeen Galaxityn kaupungista jälleenrakennetusta Maasta lähtöisin olevat avaruusagentit Valerian ja Laureline, joiden alus kykenee liikkumaan niin ajassa kuin avaruudessakin. He jahtaavat avaruusroistoja ja ratkovat ongelmia kaukaisten tähtien planeetoilla.
Christinin ja Mézièresin tyylille ominaisinta ovat usein koomisia ominaisuuksia saaneet eri planeettojen erikoiset asukkaat. Tällaisia ovat esimerkiksi pitkäkärsäiset ja siivekkäät shinguzit, joiden elämän koko sisältö on kaupankäynti sekä Bluxtin yrmyttävät transmutaattorit, jotka kykenevät monistamaan mitä tahansa niille annettuja pikkuesineitä.
"Avaruusagentti Valerianin seikkailut" on vakavuutensa ohella aina ollut myös humoristinen sarjakuva, mutta tuoreimmissa kertomuksissa huumori on selvästi lisääntynyt. Christinin mukaan syy tähän on maailman muuttuminen ja uusi kritiikin kohde: media. Christin pitää tämän päivän diktaattoreina mediajättiläisiä, joita vastaan ei voi taistella hyökkäämällä suoraan päin. Huumori on hänen mielestään paras keino osoittaa median teeskentely, itsensä toistaminen, typeryyksien kierrättäminen ja todellisuudesta vieraantuminen.
Suomessa Valerianin julkaisu alkoi vuonna 1973 "Zoom"-lehdessä, ja sen jälkeen Otava, Tammi ja Jalava ovat julkaisseet sarjaa albumimuodossa. Valerian on Christinin ja Mézièresin päätyö, mutta he ovat tehneet paljon muutakin. Christin on käsikirjoittanut monipuolisia sarjakuvia monille piirtäjille ja toiminut journalistiikan professorina Bordeaux’n yliopistossa. Mézières oli mukana myös "The Fifth Element" -elokuvan suunnittelussa.
Sarjan suomennetut albumit alkuperäisen julkaisuajankohdan mukaisessa järjestyksessä.
Valeriania on julkaistu albumien ohella myös jatkosarjoina sarjakuvalehdissä. "Tuhannen planeetan valtakunta" sekä "Karannut planeetta" -tarinat on julkaistu ensin jatkosarjana "Zoom"-lehdessä vuosina 1973–1974.
Kokoelman "Surullinen planeetta" tarinoista "Ystävyyden fflumgluff", "Tsirillitis-asteroidi", "Uxgloan kloonit" ja "Tekniikan riemuvoitto" ovat ilmestyneet suomeksi ensimmäisen kerran "Ilta-Sanomissa" maalis–kesäkuussa 1986.
"Mustanaamio"-lehdessä on julkaistu vuosina 2002–2004 seuraavat "Linda &amp; Valentin" -tarinat jatkosarjoina: "Varjojen lähettiläs" (numeroissa 5–6/2002), "Päiväntasauksen sankarit" (5–6/2002), "Liikkuvien vetten kaupunki" (7–8/2003), "Tuhannen planeetan valtakunta" (18–19/2003), "Auringoton planeetta" (1–2/2004), "Paluu Alflololille" (7–8/2004) ja "Isännän linnut" (25–26/2004).
Elokuva.
Sarjakuvien pohjalta tehtiin elokuva "Valerian and the City of a Thousand Planets" vuonna 2017. Se maksoi 177 miljoonaa dollaria ja se oli historian kallein ranskalainen elokuva.