tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
La Tènen kulttuuri

La Tènen kulttuuri oli Euroopassa noin vuosina 500 eaa. – 50 eaa. vaikuttanut rautakautinen kulttuuri, jolla lienee ollut vahva yhteys kelttiläistä kieltä puhuneisiin väestöihin. Kaikki La Tènen piirissä eläneet ihmiset eivät kuitenkaan ehkä olleet kelttejä, eivätkä kaikki keltit kuuluneet La Tènen kulttuurin alueeseen.
La Tènen kulttuuria edelsi Hallstattin kulttuuri, joka alkoi muuttua La Tènen kulttuuriksi vuoden 500 eaa. jälkeen. La Tènen ydinalue kattoi 400-luvulla eaa. Itä-Ranskan, Etelä-Saksan, Itävallan ja Sveitsin, mistä se levisi muualle Eurooppaan kuten Britteinsaarille, Pojoen laaksoon ja Keski-Turkkiin. La Tènen keltit hyökkäilivät Välimeren alueen korkeakulttuurien kimppuun ryöstäen Rooman 390 eaa. ja kreikkalaisen Delfoin 279 eaa. Iberian niemimaan keltiberit eivät kuitenkaan edustaneet La Tènen kulttuuria kuten muut mannerkelttiläiset kansat. Heidän kelttiläinen kielensäkin katosi jo varhain roomalaisvalloituksen myötä ensimmäisellä vuosisadalla eaa.
La Tènen kulttuuri on saanut nimensä Sveitsissä Neuchâtelinjärven pohjoispäässä nykyisen La Tènen kunnan alueella vuonna 1857 tehtyjen löytöjen perusteella. Arkeologi Hans Hildebrand esitti 1872, että löydöt olivat peräisin esiroomalaiselta aikakaudelta ja myöhemmältä ajalta kuin aiemmin löydetty Hallstattin kulttuuri. Alueelta löydettiin vuoteen 1917 jatkuneissa kaivauksissa kaikkiaan 166 miekkaa, 269 keihäänkärkeä, 29 kilpeä, 382 solkea sekä monenlaisia muita esineitä ja työkaluja.
La Tènen kulttuuria edeltänyt Hallstattin taide koostui yksinkertaisista geometrisista kuvioista kuten suorista ja sahalaitaisista raidoista ja ympyröistä. Ihmishahmot olivat hyvin karkein reunaviivoin kuvattuja. La Tène -kulttuurin taide oli hienostuneempaa, ja muilta kansoilta saaduista vaikutteista kehitettiin omaleimaista tyyliä. Kuviot muuttuivat monipuolisemmiksi, ja etenkin kaarevia muotoja suosittiin. Ihmis- ja eläinkasvoja keltit kaiversivat etenkin viinikannujen kahvoihin.
Museoita.
La Tènen kulttuuria esitellään muun muassa La Tènen lähellä Hauterivessä sijaitsevassa Neuchâtelin kantonin arkeologisessa museossa, Latèniumissa.
Damaskiteräs

Damaskiteräs on juovikas teräslaji, joka kehitettiin Lähi-idässä miekkojen ja veitsien valmistamiseen. Damaskiteräksen nimi johtuu syyrialaisesta Damaskoksen kaupungista.
Damaskiteräs valmistetaan damaskoimalla (, ) eli teräs tai rauta tehdään pinnaltaan juomuiseksi ja juovikkaaksi. Menettelytapa on saanut nimensä Damaskosksen kaupungin mukaan. Siellä sitä käytettiin kuuluisien Damaskon-miekkojen valmistuksessa. Euroopassa jäljitellään menettelytapaa siten, että keitetään (eli ajohitsataan) yhteen hienoja teräs- ja rautalankoja, jotka ruuvipuristimessa väännetään kierteelle, katkotaan neljään tai useampaan osaan ja keitetään uudelleen yhteen. Käsittely toistetaan useaan kertaan. Niin sanottua mosaiikkidamaskia valmistettaessa paloitellaan edellä mainitut kierteet vieläkin pienemmiksi, keitetään yhteen ja taotaan.
Damaskoinniksi on myös ruvettu nimittämään sitä menettelyä, että juovikkaat kuviot eli damaski valmistetaan teräkselle siten, että sille sivellään ohut vahakerros, johon piirretyt damaskikuviot syövytetään hapoilla teräksen pintaan. Prechtin mukaan damaskoidaan taasen rautaa platinalla siten, että ohuiden teräs- tai rautalevyjen ympäri kierretään platinalankaa, levyt asetetaan päällekkäin ja kiedotaan yhteen platinalankaa vahvemmalla teräslangalla, mutta niin tiheään, että teräslanka tekee yhtenäisen pinnan. Täten saatu tukku keitetään yhteen ja muotoillaan kulloinkin kyseessä olevaksi esineeksi. Esineen sinistetyllä tai ruskeutetulla pinnalla esiintyy tällöin valkea platinadamaski.
Rheinland-Pfalz

Rheinland-Pfalz (vanha suomennos "Reininmaa-Pfalz") on Saksan osavaltio maan lounaisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Nordrhein-Westfaleniin, idässä Hesseniin, kaakossa Baden-Württembergiin ja lounaassa Saarlandiin. Lisäksi lännessä Luxemburgin, luoteessa Belgian, sekä etelässä Ranskan valtioihin. Osavaltion pinta-ala on 19 847 km² ja siellä on 4,06 miljoonaa asukasta. Pääkaupunki on Mainz (193 955 asukasta), muita suuria kaupunkeja Ludwigshafen (167 410), Koblenz (107 064), Trier (100 234) ja Kaiserslautern (99 469).
Rein muodostaa rajan Baden-Württembergin ja Hessenin kanssa kaakossa ennen virtaamistaan osavaltion pohjoisosan läpi. Reinin laaksoa rajoittavat vuoret, ja sen muodostama maisema käsittää monia Saksan historiallisesti tärkeimpiä paikkoja. Luoteessa on Eifelvuorten eteläisin osa, etelämpänä Hunsrückin vuoriketju, joka jatkuu Taunusvuorina toisella puolella Reiniä. Eteläosan ylänköä nimitetään Pfälzerwaldiksi.
Hallituspuolue on SPD ja pääministeri vuodesta 2024 Alexander Schweitzer.
Historia.
Nykyinen Rheinland-Pfalz kuului toisen maailmansodan jälkeen Ranskan miehitysvyöhykkeeseen. Osavaltio muodostettiin Ranskan miehitysjoukkojen komentaja Marie-Pierre Kœnigin 30. elokuuta 1946 antamalla asetuksella. Sen alueen muodostivat siihen saakka Baijeriin eksklaavina kuulunut Pfalzin (Rein-Pfalzin) maakunta, Hesseniin kuulunut Mainzin piirikunta sekä Preussiin kuuluneet Trierin, Koblenzin ja Montabaurin piirikunnat.
Baden-Württemberg

Baden-Württemberg on Saksan osavaltio. Se sijaitsee maan lounaisosassa. Etelässä sen rajanaapuri on Sveitsi, lännessä Ranska. Naapuriosavaltiot ovat Rheinland-Pfalz, Hessen ja Baijeri. Baden-Württembergin pinta-ala on 35 673 neliökilometriä ja väkiluku 11,1 miljoonaa. Pääkaupunki on Stuttgart.
Maantiede.
Historiallinen Baden kattaa osavaltion länsiosan ja historiallinen Württemberg puolestaan keski- ja itäosan. Kaikkiaan Baden-Württemberg käsittää noin kymmenesosan Saksan pinta-alasta. Reinjoki muodostaa osavaltion länsirajan ja suurimman osan etelärajaa. Lounaisosassa sijaitsee Schwarzwaldin vuoristoalue. Etelässä Baden-Württemberg rajoittuu Alppien juuriin ja Bodenjärveen. Tonavan lähteet sijaitsevat myös osavaltiossa.
Historia.
Baden-Württemberg muodostuu historiallisista Badenin, Hohenzollernin ja Württembergin osavaltioista. Toisen maailmansodan jälkeen miehitysvallat perustivat alueelle kolme uutta osavaltiota: Württemberg-Baden (USA), Württemberg-Hohenzollern (Ranska) ja Baden (Ranska). Nämä yhdistettiin vuonna 1952 Baden-Württembergiksi, joka on jaettu neljään hallintoalueeseen (Regierungsbezirk): Freiburg, Karlsruhe, Stuttgart ja Tübingen. Hallintoalueet on jaettu edelleen 35 piiriin ja yhdeksään piirivapaaseen kaupunkiin.
Politiikka.
Baden-Württemberg on perinteisesti ollut itänaapurinsa Baijerin tavoin oikeiston hallitsema osavaltio. Vuosina 1953–2011 sen pääministerinä oli kristillisdemokraatti. Varsinkin teollisuus- ja yliopistokaupungeissa vihreät on noussut merkittäväksi vaikuttajaksi. Vuonna 2011 valtaan nousi sosiaalidemokraattien ja vihreiden koalitio, jonka johdossa on vihreiden kautta aikojen ensimmäinen osavaltion pääministeri Winfried Kretschmann.
Aluejako.
Baden-Württembergin osavaltio on jaettu neljään hallintopiiriin (), 35:een piirikuntaan (), joihin suurin osa kunnista ja kaupungeista kuuluu, sekä yhdeksään kaupunkipiiriin (), eli piirikuntaan kuulumattomaan kaupunkiin.
Hallintopiirit: Freiburg, Karlsruhe, Stuttgart, Tübingen
Mecklenburg-Etu-Pommeri

Mecklenburg-Etu-Pommeri () on Saksan osavaltio maan pohjoisosassa, Itämeren rannikolla. Lännessä sen rajanaapuri on Schleswig-Holstein, lounaassa Niedersachsen (Ala-Saksi), etelässä Brandenburg ja idässä Puola. Osavaltioon kuuluu myös saaria Itämerellä, merkittävimpinä Rügen, Hiddensee, Usedom ja Poel. Osavaltiolla on pinta-alaa 23 200 km², ja siellä on 1,6 miljoonaa asukasta, mikä tekee siitä Saksan harvimmin asutun osavaltion. Pääkaupunki on Schwerin, mutta satamakaupunki Rostock on asukasluvultaan yli kaksi kertaa niin suuri. Mecklenburg-Etu-Pommeri kärsii suurista muuttotappioista. 25 suurimmasta kunnasta ainoastaan kaksi on muuttovoittoisia ja kaikki kaupungit ovat muuttotappioisia.
Itämeren rannat ja saaret houkuttelevat monia turisteja vuosittain, kuten myös sisämaan järvet. Suurimmat kaupungit ovat Rostock, Greifswald, Stralsund, Schwerin, Neubrandenburg ja Güstrow. Yli 200 000 asukkaan Rostockia lukuun ottamatta kaikkien kaupunkien asukasluku on alle 100 000.
Historia.
Vanha Pommeri, johon kuului Stettin (nykyään Szczecin) ja alueet Oderjoen itäpuolella (Taka-Pommeri, Hinterpommern) kuuluu nykyään Puolaan. Etu-Pommeri (Vorpommern) oli Ruotsin hallussa Westfalenin rauhasta 1648. Ruotsin Pommeri liitettiin Preussiin 1720 ja 1815.
Etu-Pommerin länsipuolelle sijaitseva Mecklenburg oli ruhtinaskunta vuodesta 1348 lähtien, mutta jaettiin 1621. Mecklenburg-Schwerin ja Mecklenburg-Strelitz muodostettiin suuriruhtinaskunniksi 1815, mutta ne saivat tasavaltalaiset hallitukset 1918. Ne liitettiin lyhyeksi aikaa Länsi-Pommeriin 1947–1952. Saksan demokraattinen tasavalta lakkautti 1952 alueen jakamalla sen kolmeksi piiriksi. Alueet ovat olleet nykyisen osavaltion osa Saksojen yhdistymisestä vuodesta 1990, jolloin Saksan demokraattisen tasavallan piirit järjestettiin Saksan liittotasavallan järjestelmän mukaisiksi osavaltioiksi.
Hallinto ja politiikka.
Osavaltion lainsäädäntöelimenä toimii Mecklenburg-Etu-Pommerin maapäivät. Aiemmin osavaltio oli jaettu 12 piiriin (Kreise) ja kuuteen itsenäiseen kaupunkiin. Vuoden 2011 syyskuussa osavaltio järjestettiin uudelleen kuuteen piiriin.
Hallituspuolueet ovat SPD ja Vasemmisto ja pääministeri Manuela Schwesig (SPD, 2017–)
Ala-Saksi

Ala-Saksi (, ) on Saksan osavaltio maan pohjoisosassa, Pohjanmeren rannikolla. Se ympäröi kokonaan Bremenin osavaltiota ja rajoittuu pohjoisessa Schleswig-Holsteiniin sekä Hampuriin, koillisessa Mecklenburg-Etu-Pommeriin sekä Brandenburgiin, idässä Saksi-Anhaltiin, etelässä Thüringeniin ja Hesseniin, lounaassa Nordrhein-Westfaleniin ja lännessä Alankomaiden valtioon. Ala-Saksin pinta-ala on 47 618 neliökilometriä ja väkiluku 8 miljoonaa (2020). Pääkaupunki on Hannover.
Osavaltion suomenkielinen nimi on suora käännös kaksiosaisesta saksankielisestä nimestä. Se koostuu sanoista "nieder" ’matala, alava’ ja "Sachsen" ’Saksi’.
Maantiede.
Ala-Saksin luoteisosa Pohjanmeren rannikolla on Itä-Friisinmaata (). Siihen kuuluu seitsemän saarta, Itäfriiseinsaaret. Kaakkoisosa, Emsland, on harvaan asuttu alue, joka oli muinoin soiden peitossa. Pohjoisosa on tasaista, mutta etelässä kulkee kaksi vuorijonoa: Weserbergland ja Harz. Suurimmat kaupungit sijaitsevat keskellä osavaltiota. Koillisosa osavaltiosta tunnetaan nimellä Lüneburger Heide, Lüneburgin nummi. Alue rikastui keskiajalla suolakaupalla. Pohjoisessa Elbe erottaa Ala-Saksin Hampurista, Schleswig-Holsteinista, Mecklenburg-Vorpommernista ja Brandenburgista. Elben etelärannalla Hampurin liepeillä olevaa aluetta kutsutaan nimellä "Altes Land" (alasaksaksi Olland, Hollannista 1100-luvulla saapuneiden siirtolaisten mukaan), ja se tunnetaan tuhansista hedelmäpuistaan.
Ala-Saksin rajanaapureina ovat lännessä Alankomaat ja lounaassa Nordrhein-Westfalen, etelässä Hessen ja Thüringen, idässä Saksi-Anhalt, Brandenburg ja Mecklenburg-Etu-Pommeri sekä pohjoisessa Hampuri ja Schleswig-Holstein. Bremenin alueet ovat Ala-Saksin ympäröimiä.
Hallinnollinen jako.
Osavaltio on jaettu 37 piiriin ("Landkreise"), yhteen erikoiskuntaliittoon ("Kommunalverband besonderer Art") ja kahdeksaan itsenäiseen kaupunkiin ("Kreisfreie Städte").
La Tène

La Tène voi viitata muun muassa seuraaviin artikkeleihin:
Sienipilvi

Sienipilvi eli pyroklastinen pilvi syntyy räjähdyksen yhteydessä. Yleensä sienipilvi yhdistetään ydinaseen räjähdykseen, mutta sellainen voi syntyä mistä tahansa räjähdyksestä. Nimensä se on saanut pilven muodosta, joka muistuttaa suurta sientä. 
Muoto syntyy siitä että pilven aiheuttaa hyvin pienialainen lämmönlähde joka kuumentaa ilmaa nopeasti, jolloin kaikki nousuliike keskittyy sienen "jalkaan". "Lakki" syntyy nousuliikkeen pysäyttävän inversiokerroksen, yleensä tropopaussin alle. 
Vastakohtana kukkakaalin muotoinen iso kumpupilvi, ja samantapaisen lakin tai alasimen tropopausin alle muodostava kuuropilvi. Kuuropilven alasin syntyy hitaasti ja siksi se on yleensä epäsymmetrinen leviten eniten tuulen suuntaan - sienipilven lakki syntyy niin nopeasti ja suurella voimalla että se leviää joka suuntaan tuulensuunnasta riippumatta.
Sienipilven koko erisuuruisilla ydinräjähteillä.
Maan pinnalla tapahtuvissa räjähdyksissä pilvi ei nouse aivan yhtä korkealle, koska virtauksen mukana nousee suuri määrä maata pölynä. Kun pilvi nousee troposfäärin ylärajalle, stratosfääriin, se pyrkii usein leviämään sivulle, mutta jos energiaa on tarpeeksi, pilvi nousee stratosfääriin. Tämä vaatii megatonniluokan räjähdyksen.
Myös ilmasto-olot vaikuttavat pilven nousukorkeuteen, johon vaikuttaa eniten räjähdyksen tuottama lämpömäärä.
Shaka Zulu

Shaka kaSenzangakhona eli Shaka Zulu (n. 1787 Mthethwa – 22. syyskuuta 1828 KwaDukuza) oli zulukuningas, joka muutti zulut pienestä klaanista kansakunnaksi ja hallitsi suurta osaa eteläistä Afrikkaa Phongolo- ja Mzimkulujokien välissä. Hän saavutti menestystä taitavana sotataktikkona.
Kuningas.
1700-luvun lopulla pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi poliittisia levottomuuksia liiallisen väestönkasvun ja kaupallisen kilpailun takia. Koska ngunien hallitsema rannikkoalue rajoittui Intian valtamereen, Lohikäärmevuoristoon ja eurooppalaisten hallitsemaan Kapmaahan, oli tarvittavan lisämaan hankkiminen mahdollista vain sisäisten sotien avulla. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. "Mustaksi Napoleoniksi" kutsutun Shaka Zulun johdolla syntyikin vahva zuluvaltio.
Shaka aloitti uudenlaisen Zulu-kuningaskunnan rakentamisen pääasiassa valloituksin. Shakaa pidetään yhtenä Afrikan merkittävimmistä armeijan ja sodankäynnin organisoijista. Hän korvasi aikaisemmin aseina käytetyt pitkät heittokeihäät lyhyillä iskukeihäillä, joita voitiin käyttää taistelussa toistuvasti. Zulusoturit ryhtyivät lähestymään vihollista myös mahdollisimman hiljaa ja näkymättömissä ja yllättivät sen äkillisellä rynnäköllä. Uuden sotataktiikan avulla Shaka löi vuonna 1817 alkaneessa Ndwandwen ja Zulumaan sodassa pian Zwiden joukot ja laajensi valloituksiaan myös pohjoiseen Transkeihin. Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä, jonka sanotaan muodostaneen nk. "Mfecane"-liikkeen (, tunnetaan myös sesothonkielisellä nimellä "Difaqane" ja "Lifaqane"). Tämän vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka.
Shakan isä Senzangakhona edelsi häntä zulujen päällikkönä. Vuonna 1828 Shakan velipuoli Dingane toteutti onnistuneen salajuonen Shakan salamurhaamiseksi ja nousi zulujen kuninkaaksi. Dinganen asema valtaistuimella ei kuitenkaan koko hänen valtakaudellaan ollut täysin vakaa.
Shaka (artisti)

Shaka Kampara (s. 1981 Helsinki), taiteilijanimeltään Shaka, on suomalainen rap-artisti Helsingistä. Hän innostui hip hopista kuultuaan 1990-luvulla Public Enemyä. Shaka kuuluu rap-artisti Jontin kanssa Jontti &amp; Shaka -nimiseen hip hop-duoon. Duo on julkaissut yhden EP:n, yhden studioalbumin ja yhden kokoelman. Shaka kuuluu myös Koivuniemen Herrat -yhtyeeseen. Koivuniemen Herrojen debyyttialbumi "Sokeat johdattaa" julkaistiin 28. huhtikuuta 2010 ja toinen albumi "Jotain uutta auringon alla" 14. syyskuuta 2012. Shakan vanhemmat asuivat hänen syntymänsä aikaan Espoon Tapiolassa. Perhe muutti Shakan ensimmäisen vuoden aikana Helsingin Ullanlinnaan.
Shaka on suorittanut siviilipalveluksen.
Lapio

Lapio on työkalu, jossa on varsi ja litteä, leveä pää. Lapiolla kaivetaan ja siirretään muun muassa maata, hiekkaa, roskia, hiiliä ja lunta.
Tavallisimpia lapion malleja ovat kärkilapio (tunnettu myös nimellä pistolapio), betonilapio eli tasakärkilapio, viljalapio ja lumilapio. 
Lapion materiaalit ja muotoilu suunnitellaan lapioitavan materiaalin omainaisuudet huomioon ottaen. Kärkilapiossa on terä teräksestä, varsi puuta tai teräsputkea ja ponsi teräksestä ja puusta. 
Kärkilapion terä on muodoltaan kuten V-kirjain tai vähän pyöristetympi versio siitä. 
Betonilapio eroaa kärkilapiosta suoralla terällään eli sillä voidaan lapioida tasaiselta lattialta tai asfaltilta vaikkapa hiekkaa. 
Viljalapio on muodoltaan kuten tasakärkilapio, mutta sen terä on suurempi, koska lapioitava aine on kevyempää ja viljalapion materiaalina ovat yleensä alumiini- tai muoviterä, puuvarsi ja muovinen ponsi. Viljalapion terän reunat ovat ylöspäin käännetyt, että viljaa pysyy enemmän lapiossa. 
Lumilapio on monesti vielä viljalapiotakin suurempi ja materiaalit ovat samoja, mutta terän reunoja ei yleensä ole paljonkaan käännetty. Lapion pituus on tyypillisesti 100–120 cm.
Kenttälapio kuuluu sotilaan mieskohtaiseen varustukseen. Se on tavallista lapiota pienempi ja lyhyempi sekä useimmiten kokoontaitettava. Sen reunat on teroitettu juurien ja oksien katkomista varten. Lähitaistelussa se on myös tehokas astalo. 
Puutarhalapio eli istutuslapio voi olla pieni muovinen tai metallinen terällä ja kädensijalla varustettu 20–30 cm:n pituinen yhden käden työkalu keveisiin ja pieniin puutarhan töihin. Kaivamiseen voidaan käyttää myös pistolapiota.
Rikkalapio on siivouksessa käytettävä apuväline, johon roskat siirretään harjalla. Joissakin rikkalapioissa harja voidaan käytön jälkeen ripustaa lapion kahvaan. 
Hiekkalapio on hiekkalaatikolla leluna käytettävä, yleensä muovinen lapio.
AppleGarden

AppleGarden on Timo Railon 1991 perustama Mac-käyttäjille suunnattu BBS-palvelu, joka toimi alkuun tekstipohjaisena, käyttäen Hermes BBS-ohjelmistoa. Vuonna 1992 AppleGardenista tuli Suomen Macintosh-käyttäjien yhdistyksen fiMUG:n virallinen BBS. Pian tämän jälkeen ohjelmistoksi vaihtui graafinen FirstClass-ohjelmisto. Tekstipohjaisen AppleGardenin käyttäjämäärä oli enimmillään runsaat kolmesataa käyttäjää ja FirstClassin käyttöönoton jälkeen palvelu kasvoi varsin nopeasti yli kolmeentuhanteen käyttäjään. 
Nykyään AppleGardenilla on noin kahdeksansataa käyttäjää, ja yhteyden voi ottaa modeemilla AppleGardenin kaksilinjaiseen soittosarjaan tai Internetin kautta. Enimmillään AppleGardenin soittosarjassa on ollut neljätoista linjaa ja rekisteröityneitä käyttäjiä yli kaksi tuhatta. Modeemisoittosarja lakkautettiin marraskuun 2005 lopussa, mutta purkki jatkaa toimintaa Internet-verkon kautta, johon se liitettiin kiinteällä yhteydellä 90-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.
AppleGardenissa kirjoittajat esiintyvät omalla etunimellä ja sukunimellä. Keskusteluissa on noudatettu perinteisesti hyviä tapoja, muun muassa top-postaamisen käyttö on ollut harvinaista.
FiMUG

fiMUG ry. on Suomen Mac-käyttäjien yhdistys. Yhdistys aloitti toimintansa vuonna 1990 HyperCard-käyttäjien yhdistyksenä Hyper ry:nä. Yhdistyksen nimen ja toiminnan laajentuessa Mac-käyttäjäyhdistykseksi vuonna 1993 myös jäsenlehden nimi muutettiin Hyper-Uutisista Kotaporaksi.
Yhdistys on ottanut kantaa muun muassa HST-korttien käyttöön ja tekijänoikeuslain muutoksiin. Tekijänoikeuslain muutokseen liittyvä lehdistötiedote ja eduskuntaan jaettu aineisto julkaistiin Suomen Unix-käyttäjäin yhdistyksen FUUG ry:n ja Linux-käyttäjien yhdistyksen FLUG ry:n kanssa. Yhdistys on osallistunut Kansallinen Tieto­turva­päivä -hankkeeseen vuodesta 2006 lähtien.
Jäsenilleen ja muille Mac-käyttäjille yhdistys järjestää tapaamisia ja kursseja.
AppleGardenin sähköiset keskustelu- ja tiedostoalueet ovat toimineet vuodesta 1993 lähtien. Vuonna 2004 perustettu Hopeinen Omena -keskustelufoorumi siirtyi fiMUG ry:lle toukokuussa 2008. Omenamehu.org:n kanssa yhdistys on tehnyt yhteistyötä sen perustamisesta 2005 lähtien.
Syksyllä 1999 otettiin käyttöön Virtuaalikorppu, joka tarjosi Internetin kautta toimivan levykkeen tavoin käytettävän verkkolevyn. Palvelu oli hyödyllinen erityisesti uusien iMac-tietokoneiden käyttäjille, koska uusissa koneissa ei ollut enää levykeasemia. Vuonna 2004 Virtuaalikorpun korvasi fiDisk, joka toimii Mac OS X Server -käyttöjärjestelmällä.
Hopeinen Omena.
fiMUG ry on omistanut vuodesta 2008 alkaen Hopeinen Omena -foorumin. Hopeinen Omena on suomalaisten Apple-käyttäjien keskustelufoorumi. Foorumi on perustettu helmikuussa 2004. Foorumille on rekisteröitynyt yli 60 000 käyttäjää, ja viestejä on kirjoitettu yli 1,5 miljoonaa huhtikuuhun 2013 mennessä.
Procyon

Procyon (Alfa Canis Minoris, α Canis Minoris, α CMi) on Pienen koiran tähtikuviossa sijaitseva kirkas tähti, joka on saanut nimensä (suomeksi suunnilleen "ennen koiraa") siitä, että se nousee horisontista vähän Ison koiran tähdistöä ja sen päätähteä Siriusta ennen. Procyon kuuluu talvikolmioon, jossa ovat myös Sirius ja Betelgeuze. Se on Pienen koiran tähdistön kirkkain ja koko taivaan kahdeksanneksi kirkkain tähti.
Kaksoistähtijärjestelmä Procyon AB.
Procyon on yksi lähimmistä tähdistä, sillä se on vain 11,4 valovuoden päässä maapallosta. Procyon on kaksoistähti. 
Kaksoistähden päätähti "Procyon A" on Aurinkoa seitsemän kertaa kirkkaampi. Se luokitellaan alijättiläiseksi, eli se on jo lopettanut vedyn fuusioimisen heliumiksi ja on siis elinkaarensa loppupäässä. Procyonista tulee punainen jättiläinen 10–100 miljoonan vuoden päästä.
Vuonna 2004 kanadalainen MOST-satelliitti sai valmiiksi 32-päiväiset mittauksensa etsiessään tähden pinnalta niin sanottuja ”tähdenjäristyksiä”, joita tavataan Auringon pinnalta jatkuvasti. Tutkijoiden suureksi yllätykseksi mitään ei kuitenkaan löytynyt, vaan Procyonin säteilemä valo on erittäin tasaista Auringon säteilyyn verrattuna.
Päätähden seuralainen on himmeä valkoinen kääpiö "Procyon B", joka kiertää päätähteään noin 15 AU:n päässä. Se on melko vaikea havaita, koska se on himmeä ja lähellä kirkasta päätähteä. Hyvin tiheän Procyon B:n säde on 8 600 km. Procyon A:sta katsoen Procyon B loistaa vain muutaman täydenkuun valaistusvoimakkuudella.
Toiseen samantapaiseen kaksoistähtijärjestelmään, Siriukseen, verrattaessa Procyon B on massiivisempaa Sirius B:tä suurempi ja kevyempi, koska painava valkoinen kääpiö puristuu enemmän kokoon kuin kevyt. Se on myös Sirius B:tä viileämpi ja vanhempi.
HyperCard

HyperCard on Macintoshille julkaistu kortteihin, hypertekstiin ja HyperTalk-kieleen perustuva hypermediasovellus ja sovelluskehitysympäristö. Se julkaistiin vuonna 1987 System Software 6:lle. HyperCard toimii Mac OS 9:ssä ja aikaisemmissa versioissa, mutta sen käyttö on mahdollista myös Mac OS X:ssä, Classicin avulla. 
Ohjelman on kehittänyt Bill Atkinson, joka on jälkikäteen harmitellut ettei keksinyt "pinojen" linkittämistä tietokoneverkkojen kautta.
Apple poisti ohjelman myynnistä maaliskuussa 2004.
Toimintaperiaate.
HyperCardin toiminta perustuu kortteihin, joiden välillä voidaan liikkua, sekä objekteihin. Objektit ovat painikkeita ("button, btn") tai tekstikenttiä ("field, fld"). Painikkeille ja kentille määrätään HyperTalk-kielen avulla tapahtumia (esim. "on mouseUp", joka suoritetaan klikattaessa), joita kutsuttaessa suoritetaan haluttu skripti. Tapahtumia kutsutaan automaattisesti, käyttäjän toimesta johtuen tai ohjelmakoodista käsin. Myös itse kortti, sekä koko pino (ohjelma) voi sisältää omia tapahtumia.
Lisäksi uusimmissa versioissa (2.0 ja uudemmat) painikkeille voidaan luoda ikoneita. Ikonit eivät ole objekteja.
Korteille voidaan määrittää myös pohja, joka voi sisältää samoja elementtejä, kuin kortitkin. Pohjan elementit sijoittuvat kortin elementtien alle. Kortit ja pohjat voivat sisältää myös grafiikkaa.
HyperTalk.
HyperTalkin toiminta perustuu objektien ja käyttäjän välillä lähetettäviin "viesteihin" ("message") ja erilaisiin objekteihin, joita ovat painikkeet ("button, btn"), tekstikentät ("field, fld"), kortit ("card, cd"), pohjat ("background, bg") ja pinot ("stack"). On myös muutamia objekteja, joilla ei ole omaa ohjelmakoodia, eivätkä ne voi lähettää tai vastaanottaa viestejä, mutta joita muut objektit voivat hallita; näitä ovat ainakin "the message box" (viestilaatikko) ja "menubar". Viestit voivat olla automaattisesti lähetettäviä (esim. "idle", jota kutsutaan jatkuvasti objektin ollessa aktiivinen) tai käyttäjän toiminnasta aiheutuva (esim. "mouseUp", joka lähetetään objektille sitä klikattaessa). Viestejä voidaan lähettää myös ohjelmasta käsin.
HyperTalk on hyvin lähellä englannin kieltä. Se sisältää mm. prepositioita (esim. "into", "to", "from", "of"), joiden käyttö on kuitenkin loppuen lopuksi hyvin loogista.
Lumisokeus

Lumisokeus on tila, jossa heijastuva valo voi aiheuttaa silmän väliaikaisen näkökyvyttömyyden. Oireina voivat olla myös silmän punaisuus, vetisyys, turpoaminen ja roskan tunne silmässä. Lumisokeus johtuu voimakkaasta ultraviolettisäteilystä, joka vaurioittaa sarveiskalvoa ja aiheuttaa tulehduksen. Oireet ovat väliaikaisia, eikä lumisokeudesta jää pysyviä haittoja silmiin.
Lumisokeus voi ilmetä esimerkiksi hiihtoretkillä lumesta heijastuvan valon vuoksi tai merellä. Vaara on suurempi korkealla, missä UV-säteily on voimakkaampaa. Myös valokaarihitsauksessa syntyy paljon UVC- ja UVB-säteilyä, minkä takia sitä ei saa katsoa ilman suojausta.
Lumisokeus alkaa oireilla yleensä vasta 6–8 tunnin kuluttua altistumisesta, ja sen oireet häviävät itsestään 1–2 vuorokauden kuluttua, kun sarveiskalvon epiteelisolut ovat uusiutuneet. 
Hoito.
Lumisokeutta hoidetaan rasvaisilla antibioottivoiteilla tai -tipoilla sekä oleskelulla hämärässä huoneessa ja tarvittaessa silmien peittämisellä. Särkylääkitys auttaa lumisokeudesta aiheutuvaan kipuun.
Adrianmeri

Adrianmeri on Välimeren lahti Italian ja Balkanin niemimaan välillä. Suurimmaksi osaksi meri sijaitsee Italian ja Kroatian välissä; molemmat rannikot ovat suosittuja matkailukohteita. Adrianmeren pituus on noin 800 kilometriä, leveys noin 120–180 kilometriä ja pinta-ala noin 130 000 neliökilometriä. Meren syvin kohta on etelässä Brindisin ja Kotorin välillä, 1 590 metriä. Pohjoisosastaan meri on matalampi, 200–250 metriä. Adrianmeren suolapitoisuus vaihtelee 3,0–3,8 prosentin välillä. Antiikin roomalaiset kuljettivat merellä eläimiä, orjia ja esineitä Ostiaan. Adrianmeri on pohjoisosistaan vakavasti saastunut.
Meriveden lämpötila on kesällä 22–27 °C, talvella rannan lähellä se laskee seitsemään asteeseen.
Etelässä Otrantonsalmi yhdistää Adrianmeren Joonianmereen.
Nimi ja etymologia.
Adrianmeren nimi periytyy jo antiikista. Latinaksi se oli Mare Hadriaticum tai Mare Adriaticum. Meri on nimetty lähellä sen pohjukkaa sijaitsevan Adrian kaupungin mukaan ja nimeä käytettiin alun perin vain sen pohjoisosista. Kun Syrakusan tytärkaupungit saivat enemmän valtaa, myös Adrianmeri-nimen käyttö laajeni suuremmalle alueelle. Silloinkin Adrianmeri ulottui vain Kotoriin ja sen uloimpia osia kutsuttiin Ionianmereksi. Nimi liitettiin joskus Tarantonlahteen, Sisilianmereen, Korintinlahteen ja jopa Kreetan ja Maltan väliseen mereen.
Saaret ja rannikot.
Adrianmeren länsirannikko on yleisesti matalaa ja nousee koillisessa Po-joen soiksi ja laguuneiksi. Pon suisto on kerännyt niin paljon maa-ainesta, että merenranta on siirtynyt kauemmaksi siitä, mitä se oli antiikin aikoina.
Venetsia on rakennettu meren laguuniin, jossa on useita saaria. Muita Adrianmeren rannalla sijaitsevia Italian tärkeämpiä kaupunkeja ovat Trieste, Ravenna, Rimini, Ancona, Pescara, Bari ja Brindisi.
Itärannikko on paljas ja kivikkoinen ja sen lähettyvillä on useita saaria. Istrian niemimaalta alkava saarijono ulottuu etelässä jopa Dubrovnikiin asti. 
Adrianmerellä on yli tuhat saarta, joista 66 on asumattomia. Pitkänomaiset ja kapeat saaret nousevat merestä jokseenkin äkkijyrkästi muutaman kymmenen metrin korkeuteen. Suurimpien saarien joukkoon kuuluu muun muassa Brač (Vidova Gora, 778 m) ja Pelješacin niemimaa (St. Ilija, 961 m). 
Mantereelta kumpuilevat vuoret laskevat suoraan Adrianmeren pinnan alle etenkin Kotorinlahdella.
Alueen kiviaineksen väri on vaaleanharmahtava, mikä on terävästi kontrastissa tummaan kasvillisuuteen, jota löytyy muutamilta saarilta hyvinkin runsaasti. Montenegro (’musta vuori’) nimettiinkin rannikon mustien kuusipuiden mukaan, ja myös Korfun kreikkalainen nimi Korkyra Melaina tarkoittaa mustaa saarta.
Koillisen rannikon suurimpia kaupunkeja ovat Italian Trieste, Slovenian Izola, Koper, Piran ja Portorož, Bosnia ja Hertsegovinan Neum, Kroatian Umag, Poreč, Rovinj, Pula, Rijeka, Zadar, Šibenik, Trogir, Split, Makarska, Ploče ja Dubrovnik, Montenegron Herceg Novi, Bar, Budva ja Ulcinj sekä Albanian Durrës.
Muonionjoki

Muonionjoki () on Tornionjoen sivujoki, ja se muodostaa osan Ruotsin ja Suomen rajasta. Se sijaitsee Länsi-Lapissa ja sen pituus on 230 kilometriä. Putouskorkeutta on tällä matkalla 205 metriä.
Muonionjoki saa alkunsa Könkämäenon ja Lätäsenon yhtymäkohdassa Enontekiön ja Kiirunan rajalla Markkinan kylän lähellä. Se virtaa enimmäkseen etelään, kunnes yhtyy Tornionjokeen Lappean kylän pohjoispuolella Kolarin ja Pajalan rajalla. Muonionjokeen laskevat muiden muassa Suomen puolelta Jieta-, Tarvanto-, Palo- ja Äkäsjoki sekä Ruotsin puolelta Merasjoki ja Parkajoki.
Kolarin ja Muonion kirkonkylät ja samalla keskustaajamat sijaitsevat Muonionjoen rannalla.
Siikajoki (joki)

&lt;mapframe latitude="64" longitude="26" zoom="5" height="270" width="270" text="Siikajoki"&gt;
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoline",
 "ids": "Q890262",
 "properties": {
 "stroke": "#00BFFF",
 "stroke-width": 3, 
]
&lt;/mapframe&gt;
Siikajoki on Siikajoen vesistön pääosin Pohjois-Pohjanmaalla sijaitseva 160 kilometriä pitkä joki. Siikajoki alkaa Kajaanin kaupungin alueella sijaitsevasta Pieni-Kaakkuri-järvestä, ja se laskee Perämereen Siikajoen kunnan alueella. Joen vesistöalue ulottuu Kajaanin, Pyhännän, Vaalan, Siikalatvan, Kärsämäen, Haapaveden, Raahen, Limingan ja Siikajoen kuntien alueille.
Joen vesistöalueen pinta-ala on 4 318 km² ja sen järvisyys 2,2 %. Sen suurin sivu-uoma on Lamujoki. Joen muita sivu-uomia ovat Pyhännänjoki, Mulkuanjoki, Neittävänjoki ja Luohuanjoki. Vesistöalueen merkittävimpiä luonnonjärviä ovat Iso Lamujärvi, Pyhännänjärvi ja Kurranjärvi sekä tekojärviä Kortteisen tekojärvi ja Uljuan tekojärvi.
Siikajoen yläjuoksua kutsutaan nimellä Siikalatva. Siikalatvan alue on huomattavan soista. Pääuoman varressa ovat Kestilän, Rantsilan, Paavolan, Revonlahden ja Siikajoen kirkonkylät. Jokilaakson alajuoksu on viljavaa maatalousmaisemaa.
Kalajoki (joki)

Kalajoki on Kalajoen vesistön 130 kilometriä pitkä laskujoki Pohjanmaalla. Se alkaa Reisjärvestä ja laskee Perämereen. Kalajoen varrella on useita säännöstelyaltaita suurimpana Hautaperän tekojärvi Haapajärvellä, minkä tarkoitus on kevättulvien säännöstely ja sähköntuotanto. Kalajoen varrella sijaitsevat Haapajärvi, Nivala, Ylivieska ja Alavieska sekä joen suulla Kalajoen kaupunki.
Vesivoimalaitoksia.
Kalajoen vesistöalueella on neljä vesivoimalaa, joiden yhteisteho on 12 MW.
Historiaa.
Kalajoesta tuli jääkauden jälkeen noin 8 000 vuotta sitten Päijänteen ja Saimaan yhteinen laskujoki. Muistona siitä on kanjoni Haapajärven Pitkäkankaalla. Päijänne mursi uuden laskujoen, Kymijoen, Heinolassa noin 6 100 vuotta sitten ja Saimaa uuden laskujoen, Vuoksen, Imatralla noin 5 000 vuotta sitten.
Simojoki

Simojoki on Simojoen vesistön Lapin maakunnan eteläosassa sijaitseva 193 kilometrin pituinen laskujoki, jonka alkulähde on Simojärvi Ranualla. Simojoki laskee Perämereen Kemijoen suun kaakkoispuolella Simossa. Simojoen vesi on runsaan humuksen värjäämää, sillä valuma-alueella on runsaasti ojitettuja metsiä ja turvetuotantoalueita sekä maataloutta etenkin joen keski- ja alajuoksun osalta.
Simojoki saa alkunsa Simojärvestä, joka laskee jokeen Kaitavirran kohdalla. Joen yläjuoksu on pääasiassa erämaista ja asumatonta, ja vesi on kirkasta. Mainittavia koskia yläjuoksulla ovat Aurakoski, Saarikoski, Toivakkakoski ja Vääräkoski. Simojokeen on suunniteltu useasti voimalaitoksia, mutta tätä ei ole nähty tarpeelliseksi Kemi- ja Oulujoen lukuisten voimalaitosten vuoksi.
Keskijuoksulle päin tultaessa pienet Sääskijärvi ja Kaitajärvi laskevat jokeen. Kelukkajoki, joen ensimmäinen sivujoki, yhtyy jokeen ennen Toljanjärveä. Toljanjärven jälkeen muita Simojoen keskijuoksun pieniä järviä ovat Saarijärvi, Saukkojärvi, Juurikkajärvi ja Portimojärvi. Toinen sivujoki, Kämäjoki, laskee jokeen Saukkojärven ja Juurikkajärven välissä. Portimojärven kohdalla jokeen yhtyvät sivujokina Majavajoki ja Ylijoki. Portimojärveltä etelään joen rantamaisemia alkavat luonnehtia enemmän maanviljelykset ja rantapellot. Ruonajoki ja Suhankojoki liittyvät jokeen viimeisinä Ranuan puolella sijaitsevina sivujokina. Mainittavia koskia keskijuoksulla ovat Toljankoski, Nuupaskosket, Käpälinkosket, Pajukosket, Ruonakoski, Hirvinivat sekä Hosionkoski.
Simon puolelle ja joen alajuoksulle tultaessa jokeen liittyviä sivujokia ovat Tainijoki ja Kuivasjoki. Joki virtaa Simon kuntakeskuksen halki ja laskee lopulta Perämereen. Simojoen suurimmat kosket sijaitsevat joen alajuoksulla ja niistä mainittavia ovat Maaninkakoski, Mötyskoski, Viherikoski, Tainikoski, Veitsikoski, Kalliokoski, Saukkokoski, Harskukoski, Kuolemankoski ja Mertakoski.
Simojoen vedenlaatu on kokonaisuudessaan erinomainen – sivujokien vedenlaatu on yleisesti hyvä. Simojoessa on jäljellä joen oma, luontaisesti lisääntyvä lohikanta. Joella käy runsaasti vapaa-ajan kalastajia pyytämässä lohta ja harjusta. Joki soveltuu hyvin perhokalastukseen kokonsa, virtaamansa ja runsaiden koskiensa puolesta. Lohen nousu jokeen alkaa yleensä kesäkuun puolessa välissä, hiljentyen heinäkuussa joen veden lämmetessä. Uusi lohen nousu alkaa vesien viilentyessä elo-syyskuun vaihteessa.
Simojoen parhaat lohenkalastusalueet sijaitsevat muutaman kymmenen kilometrin matkalla alajuoksulla. Alkukesästä lohta saadaan eniten merta lähinnä olevista koskista, kuten Suu-, Merta- ja Pyttykoskista. Myöhemmin kesällä hyviä ja samalla joen suosituimpia koskia ovat muun muassa Hömmön-, Hanskan- ja Harrikosket, jotka sijaitsevat melko lähekkäin 20–25 kilometriä Simon kylältä yläjuoksulle päin. Simojoen mataluuden vuoksi veneestä kalastaminen on monin paikoin hankalaa, mutta parhaita soutu-uistelusuvantoja ovat Nikkilän-, Yli-, Hovi-, Simoskan- ja Sankasuvanto sekä Koukunmutka.
Ukko (Inari)

Ukko eli Ukonsaari () tai Ukonkivi sijaitsee Inarijärven Ukonselällä Inarin kirkonkylän läheisyydessä. Kylältä on saarelle matkaa noin 11 kilometriä. Se oli aikoinaan saamelaisten pyhä uhripaikka. Saari on noin 30 metriä korkea.
Ukko eli inarinsaameksi "Äijih" oli inarinsaamelaisten tärkein miespuolinen jumalolento. Ukkoa palvottiin saarella ilmeisesti vielä 1800-luvun lopulla. Palvontamenoihin liittyi erilaisten saaliseläinten, kuten peurojen, luiden ja sarvien vieminen saarella sijaitsevaan uhriluolaan. Englantilainen Sir Arthur Evans, myöhemmin Välimeren alueen arkeologina tunnettu, kävi saaren uhriluolalla nuorena opiskelijana vuonna 1873 ja teki paikan päällä kaivauksia. Luolasta löytyi luiden ohella Itä-Venäjältä Kama- ja Vytšegdajoen alueelta peräisin oleva ohimorengas noin 1200-luvulta.
Samuli Paulaharju on teoksessaan "Seitoja ja seidan palvontaa" Ukonsaarta kuvaillut näin: "Inarin länsiosassa, Ukonselän suupuolessa on korkea (30 m.), jyrkkäpäätyinen kalliopahta-saari, Ukko, joka monilukuisten muiden saarien joukosta näkyy jo kauas, kirkollekin, yli penikulman päähän. Kalliopahdassa on iso uhriluola, jo vanhastaan tunnettu. Luolassa on vieläkin jäljellä luita, »karhun ja peuran ja linnun luita.» Vanha inarilainen muistelee vanhoista Inarin jumalista, että »Ukko oli miesjumala Inarin Ukonsaarella ... ja toinen oli naisjumala, Galguvaaran ahkku, Ukonselän pohjukan pohjoisrannalla. Siinä on semmoinen juppura, mutta ei ole enää kiveä. Siinäkin on uhrattu ennen.»"
Saarelle tehdään kesäisin risteilyjä Inarin kirkonkylältä saamelaismuseo Siidan rannasta.
Lokan tekojärvi

Lokan tekojärvi on Euroopan unionin suurin tekojärvi, mikäli ei lasketa mukaan padottuja merenlahtia. Se sijaitsee Luiron yläjuoksulla Sodankylässä Lapissa. Allas on saanut nimensä sen kaakkoisrannalla sijaitsevasta Lokan kylästä, ja järvestä käytetään puhekielessä myös nimitystä Lokka. Sen avulla säädellään Kemijoen voimalaitoksille tarvittavaa vesimäärää.
Alimman vedentason kohdalla (240 m mpy.) tekojärven pinta-ala on 216 neliökilometriä ja ylimmällä tasolla (245 m) 418 neliökilometriä. Lokan tekojärven täyttö aloitettiin vuonna 1967. Järvi on siitä lähtien ollut runsaita saaliita antava kala-allas. Merikotkatkin ovat löytäneet järven. Niitä käy talvellakin järvellä syömässä kalastajien niille tarjoamaa "roskakalaa".
Vuotson kanava yhdistää Lokan toiseen suureen Lapin tekojärveen, Porttipahdan altaaseen.
Sompion aapamaan jääminen veden alle sai kritiikkiä paitsi alueen asukkailta myös ulkopuolisilta luonnonsuojelijoilta kuten Urpo Häyriseltä ja Pentti Linkolalta. Järven alle jäivät Korvasen, Rieston ja Mutenian kylät sekä lukuisat aavat, joista yksi oli Suomen ja Euroopan siihen saakka pinta-alaltaan suurin aapasuo, Posoaapa
Järven saaria ovat Muotkarova, Kotiselkä, Kaitakumpu, Kiimakumpu, Matkusmaa, Pilliranta, Puljusaari, Sokka-Matkusmaa, Kuukkelinmaa sekä Lakkaasaari.
Rantojen puhdistus.
Lokan ja Porttipahtaan tekojärvien alle on jäänyt kantoja ja muuta puumateriaalia, jota on etenkin 2000-luvulla alettu korjata pois. Pääsääntöisesti ranta-alueilta on kerätty pois puumateriaalia matalan vedenpinnan aikana. Syntyneet puu- ja kantokasat on poltettu paikan päällä, sillä puita ei ole voinut hyödyntää energiataloudessa niiden sisältämän hiekan ym. takia.
Vesistösuhteet.
Järvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Luiron valuma-alueen (65.9) Lokan tekojärven alueella (65.93), jonka Lokan tekojärven lähialueeseen (65.931) järvi kuuluu.
Aiheesta muualla.
Dokumentteja ja ohjelmia
Saana (tunturi)

Saana () on 1 029 metriä korkea laakeapäinen tunturi Suomessa Enontekiön kunnan luoteiskolkassa, ”Käsivarren peukalossa”. Tunturi sijaitsee Suomen ainoassa Skandien vuoristoon ulottuvassa osassa. Se kohoaa 556 metriä läheisen Kilpisjärven pintaa ylemmäksi.
Retkeilykohde.
Saana on Suomen tunnetuimpia tuntureita ja suosittu nähtävyys ja retkeilykohde. Saanan huipulle johtaa noin viiden kilometrin mittainen polku, jolla on kaksi aloituspistettä: Kilpisjärven retkeilykeskus ja Mallan luonnonpuiston pysäköintialue. Luonnonsuojelullisista syistä tunturille saa kiivetä ainoastaan merkittyjä polkuja pitkin. Aluksi polku kulkee tunturikoivikossa Saanan loivempana alkavaa luoteispäätä kohti. Koivikon jälkeen alkaa polun jyrkempi osuus, varsinainen tunturille nousu, jota helpottamaan on rakennettu portaat. Reitin alkupää on kestävöity soralla, ja sieltä löytyy myös kota, käymälä ja puuvarasto.
Saanan portaat.
Saanalle rakennettiin 2000-luvun alussa lähes puolen kilometrin pituiset lankkuportaat. Huonoon kuntoon päässeet portaat päätettiin kesällä 2017 purkaa turvallisuussyistä. Uudet graniittiportaat valmistuivat 2019. Niiden myötä reittilinjausta muutettiin, ja askelmien lukumäärä väheni. 
Saanan huippu.
Korkeimmalla laella on useampia erikokoisia kivikekoja, jotka lukemattomat Saanalla kävijät ovat kasanneet. Suurin kivikeko on korkeimmalla laella ja sen luona pidetään vieraskirjaa, jonne kävijät voivat kirjoittaa käyntimerkintöjään ja kommenttejaan. Lähellä korkeinta lakea kohoaa linkkimasto, jossa on Digitan alilähetin (täytelähetin) ja matkapuhelintukiasemia. Saanan rinteiltä löytyy vanhoja saksalaisten taisteluasemia ja sotilasromua.
Kasvillisuus ja eläimistö.
Saanan lounaisrinne pahtajyrkänteiden alla rauhoitettiin vuonna 1988 luonnonsuojelualueeksi. Tunturin kiviaines on hyvin kalkkipitoista, mikä mahdollistaa lapinalppiruusun ("Rhododendron lapponicum") tapaisten vaativampienkin tunturikasvien kasvamisen alueella. Sulamisvesien mukana valuneet ravinteet ovat luoneet tunturin juuren painanteisiin poikkeuksellisen rehevää lehtokasvustoa. 
Perhoslajeista erityisesti tundrasinisiipi ("Plebeius glandon") esiintyy Suomessa vakituisesti vain Saanan alueella. Toinen tyypillinen laji alueella on tunturikeltaperhonen ("Colias nastes"). Lintulajeista Saanan ylärinteillä pesii ainakin Suomessa harvinainen sepelrastas ("Turdus torquatus"), kiiruna ("Lagopus mutus"), keräkurmitsa ("Charadrius morinellus") ja pulmunen ("Plectrophenax nivalis").
Saana kulttuurissa.
Takavuosien musiikkikappale ”Haltin häät” kertoo tarunomaista historiaa muinaisista jättiläisistä Saanasta ja Mallasta, laulajana Taiska. Rockyhtye Kotiteollisuuden versio kappaleesta ilmestyi vuonna 2012 "Sotakoira II" -albumilla. Myös säveltäjä Usko Kemppi on tehnyt Saanaa tunnetuksi kappaleellaan ”Kilpisjärven mahtava Saana”.
Saanasta tuli 4.–5. joulukuuta 2017 Suomen 100-vuotisen itsenäisyyden kunniaksi maailman suurin valotaideteos.
ACINT

ACINT () on akustinen (ääneen perustuva) MASINT, mittaus- ja tunnusmerkkitiedustelun alalaji.
ACINT:a tehdään enimmäkseen vedessä, jossa se on sukellusveneiden ja niiden torjunnan keskeinen tiedustelulaji. ACINT:a voidaan tehdä myös ilmassa, erityisesti matalilla taajuuksilla, jotka etenevät ilmassa pisimmälle.
Keskeisimmät ACINT- välineet ovat:
ACINT:lla saatavia tietoja ovat muun muassa
ACINT:n suoritus vedessä, jossa on useita lämpökerroksia, on erityisen vaikeaa. Tällaista vesi on muun muassa Itämerellä.
Ropi

Ropi () on tunturi Enontekiön kunnan alueella. Sen korkeus on 945 metriä.
Ropin ympäristössä liikkuu vaeltajia, mutta alueelle ei ole merkitty varsinaisia vaellusreittejä.
O-Zone

O-Zone oli kolmen Romaniaan muuttaneen moldovalaismiehen muodostama eurodance-yhtye, joka tuli kesällä 2004 ympäri Euroopan tunnetuksi kappaleillaan "Dragostea din tei" ja "Despre tine". Romaniassa niistä tuli hittejä jo julkaisuvuonnaan 2003. O-Zone hajosi vuonna 2005 ja sen jäsenet lähtivät omille soolourilleen. Yhtye teki lyhyen paluun vuosina 2017 ja 2019. Lisäksi yhteen laulajista Radu Sîrbu ja Arsenie Todiraș levyttivät yhteisen kappaleen "Lay Down" vuonna 2020.
Sertab Erener

Sertab Erener (s. 4. joulukuuta 1964 Istanbul, Turkki) on turkkilainen laulaja. Hän voitti vuoden 2003 Eurovision laulukilpailun kappaleellaan "Everyway That I Can".
Hän työskenteli aluksi toisen turkkilaisen tähden, Sezen Aksun, kanssa ja julkaisi ensimmäisen albuminsa vuonna 1992. Erener on myös esiintynyt duettona José Carrerasin ja Ricky Martinin kanssa. Vuonna 2004 hän julkaisi ensimmäisen englanninkielisen albuminsa "No Boundaries".
Hutsulit

Hutsulit ovat etninen ryhmä Karpaateilla osissa Ukrainaa ja Romaniaa. 
Asuinalue.
Hutsulien perinteinen asuinalue käsittää osia Karpaattien etelä- ja pohjoisrinteistä. Nykyisen Ukrainan hallinnollisista alueista heitä asuu Verh'ovynan piirissä ja osissa Kosivin, Nadvirnan ja Kolomyjan piirejä Ivano-Frankivskin alueella, Putylan ja Vyžnytsjan piirissä Tšernivtsin alueella, sekä Rah'ivin piirissä Taka-Karpatian alueella. Ukrainan lisäksi hutsuleja asuu kylissä Romanian puolella maiden vastaista rajaa Maramureșin piirikunnassa.
Hutsuleja on sittemmin myös muuttanut ympäri maailmaa. Hutsulien perustamia järjestöjä toimii esimerkiksi Isossa-Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Historia.
Hutsulien nimen alkuperää ei tunneta varmuudella, mutta siitä on esitetty useita eri teorioita. Yhden mukaan nimi on johdettu paimentolaista tarkoittavasta sanasta "kotšul". Toisen teorian mukaan nimi on ollut alun perin turkkilainen heimonimi "uts" tai "uz". Kolmannen teorian mukaan nimi on johdettu itäslaavilaisen ulitšien heimon nimestä ja neljännen mukaan nimi on johdettu romanian maantierosvoon viittaavasta sanasta "hoţul" tai "hoţ".
Hutsulit ovat alkaneet asuttaa Karpaattien pohjoisrinteitä 1400-luvulta 1700-luvulle. 1700-luvulta lähtien heitä alkoi asettua myös niiden etelärinteille Taka-Karpatian ja Maramureșin alueelle. Selvästi omana ryhmänään heistä on alettu puhua Galitsiassa 1700-luvun lopulta lähtien. Hutsulit olivat pitkään pääasiassa talonpoikia puolalaisten ja unkarilaisten maanomistajien alaisuudessa. Joitakin hutsuleja tiedetään olleen kasakkoina ja heitä myös soti puolalaisia vastaan. Jotkin hutsulit tunnettiin "opryšok"-nimisinä maantierosvoina. Lukutaito alkoi levitä tavallisen kansan keskuudessa vasta 1900-luvulla. Saman vuosisadan alussa hutsuleja osallistui Ukrainan itsenäisyyspyrkimyksiin. Hutsulien tasavalta oli muutaman kuukauden kestänyt yritys saavuttaa itsenäisyys vuonna 1919, joka päättyi Romanian miehitykseen.
Kulttuuri.
Hutsulien perinteiseen kulttuuriin kuuluu patriarkaalinen yhteiskuntajärjestelmä ja kausittainen liikkuminen paimennettujen lampaiden perässä ylhäällä ja alhaalla vuoristolla sijaitsevilla laitumilla. Karpaattien muista kansoista hutsuleja erottaa esimerkiksi heidän värikkäät kansallispukunsa. Miehillä ja naisilla ne sisältävät mustaa tai tummanpunaista kangasta värikkäin koristeluin. Perinteisiin kuuluvat myös hutsulien omat kansantanssit ja laulut. Kansanlaulujen suosittu aihe ovat opryšokit. Kansantansseista ehkä suosituin on nopeatahtinen "hutsulka".
Oktaavi

Oktaavi on sävelkorkeuden intervalli, joka vastaa taajuuden kaksinkertaistumista. Esimerkiksi 1 000:n ja 2 000 hertsin korkuisten äänten välinen intervalli on oktaavin suuruinen, koska 2 × 1 000 Hz = 2 000 Hz. Vastaavasti 2 000:n ja 4 000 hertsin korkuisten äänten välinen intervalli on myös yksi oktaavi, koska 2 × 2 000 Hz = 4 000 Hz.
Tasavireisessä virityksessä oktaavi jaetaan kahteentoista puolisävelaskeleeseen siten, että peräkkäisten sävelten taajuussuhde on vakio. Viritys aloitetaan usein keski-a-sävelestä, jonka taajuudeksi asetetaan 440 Hz.
Musiikissa oktaavin päässä toisistaan olevat sävelkorkeudet aistitaan tietyllä tavalla samana. Esimerkiksi naisen ja miehen laulaessa yhtä aikaa samaa melodiaa on sävelkorkeuksien ero yleensä oktaavi, ellei miesääni laula ylempää (esimerkiksi falsetissa). Oktaavin päässä toisistaan olevilla sävelillä onkin tästä syystä sama nimi, ja samannimiset sävelet erotetaan toisistaan erilaisilla indekseillä, esimerkiksi C, c, c1, c2 jne.
Token Ring

Token Ring on valtuudenvälitysverkko eli rengas, jossa oikeus lähettää tietoa verkossa hallitaan valtuuden eli tokenin kierrättämisellä. Token Ring -verkko on tyypillisesti toteutettu IBM:n kehittämällä kaapelointijärjestelmällä, jossa verkko on fyysisesti tähtimäinen, mutta loogisesti rengas. Token Ring on määritelty IEEE-standardissa IEEE 802.5.
Nykyään kytketty Ethernet on korvannut Token Ring -verkot käytännössä täysin.
GURPS

GURPS (Generic Universal RolePlaying System) on roolipelijärjestelmä. GURPS on Steve Jackson Gamesin tuotemerkki. Se soveltuu kaikenlaisiin ympäristöihin ja on hyvin laaja ja monipuolinen pelijärjestelmä.
Pelatakseen roolipeliä GURPS-pelijärjestelmällä, tarvitsee perussäännöt sisältävän kirjan 'GURPS Basic Set', josta on julkaistu jo neljä laitosta. Neljännessä laitoksessa perussäännöt on jaettu kahteen kirjaan: GURPS Basic Set Characters ja GURPS Basic Set Campaigns. Perussääntöjä ja pelin sisältöä voi laajentaa muilla kirjoilla, jotka sopivat moniin eri ympäristöissä pelattaviin peleihin. Lisäksi tarvitaan kirjoja liittyen siihen ympäristöön, missä roolipeliä haluaa pelata. GURPSia voi pelata myös itse luomassaan ympäristössä.
GURPSin pelaamiseen tarvitaan muutaman kirjan lisäksi vähintään yksi pelaaja ja yksi pelinjohtaja, kuusisivuisia noppia, kynää ja paperia. GURPS on siis pöytäroolipelijärjestelmä (ei liveroolipeli).
GUPRS-roolipeliä voi siis pelata oikeastaan minkälaisessa ympäristössä tahansa, ja valmiita seikkailuja ja lisäsääntöjä löytyy hyvin monen tyyppisiä. Julkaistuja GURPS kirjoja on monia, mm.:
Extensible Authentication Protocol

EAP (Extensible Authentication Protocol) on alun perin PPP-protokollan yhteydessä kehitetty käyttäjien tunnistusprotokolla (, päivitysversio ). IEEE sovitti sen toimimaan myös 802.1X-protokollan kanssa. 
Sitä ajetaan käytännössä Työasemalta RADIUS-palvelimelle asti. Se on vain todennusprotokollan runko, jolla voidaan neuvotella mitä tarkkaa todennusmekanismia käytetään. Mahdollisia IETF:n määrittämiä avoimia EAP-todennusprotokollia ovat:
Valmistajakohtaisia EAP-protokollia:
Muita EAP-protokollia:
Koska EAP ei sinällään todenna palvelinta asiakkaalle päin ja sisältää muita ongelmia, useimmiten nykyään käytetään sen suojattua muotoa Protected EAP (PEAP). Siinä ensin käydään TLS-neuvottelu palvelimelta asiakkaalle ja sen jälkeen ajetaan TLS-suojatussa tunnelissa haluttua huonommin suojattua EAP-protokollaa.
Kaislikossa suhisee

Kaislikossa suhisee () on skotlantilaisen Kenneth Grahamen kirjoittama lastenkirja. Kirjan päähenkilöt ovat vesirotta (water vole), maamyyrä, mäyrä ja rupikonna. Tarina sijoittuu Englannin maaseudulle, 1900-luvun alkuun. Kirja julkaistiin vuonna 1908. Siitä on julkaistu useita suomennoksia. Ensimmäinen suomennos julkaistiin vuonna 1949 Eila Piispasen kääntämänä.
Kirja kertoo joenvarren eläimistä, jotka käyttäytyvät ihmisten tapaan: pukeutuvat vaatteisiin, asuvat taloissa, juovat teetä ja kaahaavat ylinopeutta autoillaan. Hyviä hahmoja edustavat touhukas herra Rupikonna, rauhallinen Rotta, ankara ja viisas Mäyrä sekä hermostunut Myyrä. Pahoja hahmoja ovat Näätien joukko. 
Kirjan pohjalta on myöhemmin tehty animaatioita televisioon ja elokuvateattereihin ja kaksi näyteltyä elokuvaa.