tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Justina Robson

Justina Louise Alice Robson (s. 11. kesäkuuta 1968 Leeds) on brittiläinen tieteiskirjailija. Romaaneissaan Robson pohtii usein todellisuuden ja ihmisyyden luonnetta. Hänen hahmonsa etsivät usein omaa minuuttaan. Teoksissaan hän on yhdistänyt yksityiskohtaista ihmiskuvausta ja kirjoitusajankohdan tieteellisiä teorioita, kuten kvanttimekaniikkaa, tekoälyä, nanokoneita ja meemiteoriaa.
Kirjallinen ura.
Robson syntyi Yorkshiressa ja opiskeli kielitiedettä ja filosofiaa Yorkin yliopistossa. Robsonin ensimmäinen novelli ilmestyi vuonna 1994. Hänen esikoisromaaninsa, kyberpunk-vaikutteinen "Silver Screen" ilmestyi 1999. Teos oli ehdokkaana British Science Fiction-, Arthur C. Clarke- ja Philip K. Dick -palkintojen saajaksi. 
Vuonna 2000 julkaistu "Mappa Mundi" -romaani oli Clarke-palkinnon lyhytlistalla. Kirjan teema on tietoisuuden olemus. Robson kysyy, ovatko minuus ja vapaa tahto harhoja, tarinoita joita ihmiset sepittävät itselleen ja voitaisiinko ihmiskunnan meemikentästä poistaa haitalliset meemipleksit kuten uskonto ja rasismi. 
Romaani "Natural History" (2003) oli BSFA- ja Dick-ehdokkaana. Myös tämä romaani käsittelee inhimillisyyden määrittelyä ja todellisuuden tulkintaa. Kirjan kuvaamassa kaukaisessa tulevaisuudessa ihmiskunta on jakautunut kahtia. Vanhoiksi apinoiksi kutsutut ihmiset ovat pysyneet lähes nykyisenkaltaisina, vaikka osa onkin tehostanut itseään erilaisilla tekniikoilla. Muokatut ovat puolestaan erilaisia keinotekoisesti synnytettyjä ihmisiä. Kriitikko Toni Jerrmanin mukaan Robson ”onnistuu ensimmäisessä avaruusoopperassaan niin hyvin, että vastaavaa on totuttu näkemään vain Iain M. Banksilta tai M. John Harrisonilta”. 
"Living Next-Door to the God of Love" (2005) oli BSFA-ehdokkaana. Teosta arvioitiin hyvin kunnianhimoiseksi mutta liiankin rönsyileväksi. Kuten Robsonin edellisessäkin kirjassa, juonelle keskeistä on M-teoria, joka pyrkii yhdistämään kvanttimekaniikan ja Einsteinin suhteellisuusteorian yhtenäisteoriaksi. Tässä selitysmallissa kaikkeus koostuu yhdestätoista ulottuvuudesta. 
Viihteellinen ja toiminnallinen romaani "Aitoa peliä" (2006) aloitti viisiosaisen "Kvanttipainovoima"-sarjan. Robsonin novellikokoelma "Heliotrope" ilmestyi 2011. Romaani "Glorious Angels" (2015) oli BSFA-palkintoehdokkaana. Viimeisin romaani "The Switch" ilmestyi vuonna 2018.
Robson vieraili Suomessa Finncon-tapahtuman kunniavieraana vuonna 2006. Hän asuu pohjoisessa Englannissa ja hänen perheeseensä kuuluu mies ja kolme lasta.
Liquid Liquid (albumi)

Liquid Liquid on samannimisen dance-punk -yhtyeen esikoisjulkaisu.
Albumin kappaleet ”New Walk”, ”Lub Dupe” ja ”Bell Head” äänitettiin livenä Hurrahs-klubilla New Yorkissa 13. helmikuuta 1981. ”Groupmegroup” äänitettiin Man Made Studioilla, ja ”Rubbermiro” Noise N.Y.:ssä.
Albumin kaikki kappaleet on julkaistu uudelleen kokoelma-albumeilla "Liquid Liquid" (1997) sekä "Slip in and Out of Phenomenon" (2008).
Cornelius Sim

Cornelius Sim (16. syyskuuta 1951 Seria – 29. toukokuuta 2021) oli bruneilainen roomalaiskatolinen piispa ja kardinaali. Hänet vihki papiksi Anthony Lee Kok Hin 26. marraskuuta 1989. Hänet nimitettiin Brunein prefektiksi 21. marraskuuta 1997 ja apostoliseksi vikaariksi 20. lokakuuta 2004, jolloin hän sai nimityksen myös Putia in Numidian titulaaripiispaksi.
Simin konsekroi piispaksi 21. tammikuuta 2005 Salvatore Pennacchio, jota avustivat John Ha Tiong Hock ja Anthony Lee Kok Hin.
Hänen taustansa oli katolisessa karismaattisessa uudistuksessa.
Zemski sobor

Zemski sobor () oli 1500- ja 1600-lukujen Venäjällä neuvoa-antava säätykokous, jonka tsaari tai muu korkeimman vallan edustaja saattoi halutessaan kutsua koolle. Se on mainittu Venäjän ensimmäiseksi kansanedustuslaitokseksi.
Kokouksessa olivat edustettuina ortodoksisen kirkon ja luostarilaitoksen johtajat, pajarien neuvosto sekä maanomistajien ja kaupunkien vapaiden miesten edustajia, jotka kaikki valittiin erikseen. Ensimmäiset "zemski sobor" -kokoukset kutsui koolle Iivana Julma, jonka kaudella näitä säätykokouksia oli usein. Merkittävin Iivanan aikaisista kokouksista pidettiin vuonna 1566 ja siellä käsiteltiin muun muassa käynnissä ollutta Liivinmaan sotaa. Vuoden 1584 "zemski sobor" vahvisti Fjodor I:n kohoamisen Iivanan seuraajaksi, minkä jälkeen seuraava kokous kutsuttiin koolle vasta neljäntoista vuoden kuluttua. Sekasorron aikana 1598–1613 "zemski sobor" kokoontui säännöllisesti ja käytti merkittävää valtaa: se muun muassa valitsi hallitsijaksi Boris Godunovin vuonna 1598 ja Mikael Romanovin vuonna 1613. Myöhemmät kokoukset toteuttivat joitain merkittäviä uudistuksia, mutta niiden merkitys väheni vuodesta 1622 alkaen. Viimeinen "zemski sobor" kutsuttiin koolle vuonna 1684.
1800-luvun lopulla slavofiilit elättelivät toiveita "zemski sobor" -instituution henkiinherättämisestä, koska heidän mielestään se oli edustanut ideaalia yhteyttä hallitsijan ja kansan välillä. Sisäministeri Nikolai Ignatjev ehdotti sen uudelleenperustamista vuonna 1882, mutta keisari Aleksanteri III tyrmäsi ajatuksen ja pakotti Ignatjevin eroamaan, koska ei halunnut luoda Venäjälle perustuslaillista hallintoa.
John Ha Tiong Hock

John Ha Tiong Hock (s. 5. maaliskuuta 1947 Kuching) on malesialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Kuchingiin 14. joulukuuta 1972 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Canapiumin titulaaripiispaksi 17. tammikuuta 1998. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Peter Chung Hoan Ting, jota avustivat Anthony Soter Fernandez ja Gregory Yong Sooi Ngean. 
Ha Tiong Hock sai 21. kesäkuuta 2003 nimityksen Kuchingin arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 16. heinäkuuta.
Joseph Hii Teck Kwong

Joseph Hii Teck Kwong (s. 25. kesäkuuta 1965 Sibu) on malesialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Sibun hiippakuntaan 25. maaliskuuta 1993 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Castellum Medianumin titulaaripiispaksi 25. tammikuuta 2008. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Salvatore Pennacchio, jota avustivat Dominic Su Haw Chiu ja John Ha Tiong Hock. 
Hii Teck Kwong sai 24. joulukuuta 2011 nimityksen Sibun piispaksi.
Royappan Antony Muthu

Royappan Antony Muthu (7. huhtikuuta 1912 Vellicode – 19. joulukuuta 1980) oli intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 28. maaliskuuta 1936 ja nimitettiin Velloren hiippakunnan johtoon 23. marraskuuta 1970. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. huhtikuuta 1971. Pääkonsekraattorina toimi Anthony Rayappa Arulappa, jota avustivat Thomas Fernando ja Marianus Arokiasamy. 
Muthu kuoli 68-vuotiaana virassa.
Unthinkable

Unthinkable on Gregor Jordanin ohjaama yhdysvaltalainen jännityselokuva, joka julkaistiin suoraan videolle vuonna 2010.
Juoni.
Steven Arthur Younger, uudelta nimeltään Yusuf Atta Mohammed käännyttyään islamin uskoon, on sijoittanut ajastettuja ydinpommeja ympäri Yhdysvaltoja ja jättäytynyt tahallaan kiinni. Yhdysvaltain hallinto yrittää selvittää pommien sijainteja kiduttamalla Yusufia, mutta tehtävä ei osoittaudu helpoksi, sillä Yusuf ei murru. Elokuva käsittelee eettistä kysymystä siitä, mitä oikeastaan voidaan tehdä tiedon irti saamiseksi.
Aleksandr Izvolski

Aleksandr Petrovitš Izvolski (; 18. maaliskuuta 1856 Moskova – 16. elokuuta 1919 Pariisi, Ranska) oli venäläinen kreivi ja diplomaatti, joka toimi Venäjän ulkoministerinä vuosina 1906–1910. Hänen kaudellaan Venäjä kärsi diplomaattisen tappion vuosien 1908–1909 Bosnian kriisin yhteydessä.
Elämäkerta.
Izvolski kuului vanhaan puolalaistaustaiseen sukuun. Hän opiskeli Pietarin keisarillisessa lyseossa ja toimi pitkään diplomaattina Venäjän ulkomaanedustustoissa eri puolilla maailmaa. Hän oli Venäjän lähettiläänä Vatikaanissa 1894–1897, Belgradissa 1897–1900, Tokiossa 1900–1902 ja Kööpenhaminassa 1902–1906.
Izvolski nimitettiin ulkoministeriksi toukokuussa 1906. Hänen johdollaan Venäjä solmi vuonna Britannian kanssa 1907 entente cordiale -sopimuksen, joka ratkaisi maiden väliset siirtomaakiistat Tiibetissä, Afganistanissa ja Iranissa. Seuraavaksi Izvolski ryhtyi tavoittelemaan Venäjälle takaisin oikeutta kuljettaa sotalaivojaan Turkin salmien kautta Mustaltamereltä Välimerelle. Hän teki 15. syyskuuta 1908 Itävalta-Unkarin kanssa Buchlaussa sopimuksen, jonka mukaan Venäjä sallisi Itävalta-Unkarin liittää Bosnia-Hertsegovinan itseensä ja vastineeksi Itävalta-Unkari tukisi Venäjän tavoitteita Turkin salmien osalta. Sopimuksen ehdot oli kuitenkin määritelty epäselvästi, eikä Itävalta-Unkari täyttänytkään omaa lupaustaan. Sitä vastoin jo saman vuoden lokakuussa tapahtunut Bosnia-Hertsegovinan yhdistäminen Itävalta-Unkariin lisäsi sen vaikutusvaltaa Balkanilla suhteessa Venäjään. Izvolski yritti kompensoida tappiota solmimalla lokakuussa 1909 Italian kanssa yhteistyösopimuksen, jonka tarkoituksena oli estää Balkania joutumasta kokonaan yhden suurvallan vaikutuspiiriin.
Epäonnistumisten vuoksi Izvolski joutui eroamaan ulkoministerin tehtävistä syyskuussa 1910. Hänellä oli myös huonot välit pääministeri Pjotr Stolypiniin, jonka venäläistämispolitiikkaa Suomessa hän vastusti. Izvolski toimi sen jälkeen Venäjän suurlähettiläänä Pariisissa. Tässä asemassa hän pyrki tiivistämään kolmoisententen valtioiden yhteistyötä ja vaikutti muun muassa Ranskan ja Venäjän välisen laivastosopimuksen neuvotteluun vuonna 1911. Hän säilytti asemansa suurähettiläänä vielä helmikuun vallankumouksen jälkeen, mutta erosi kesäkuussa 1917, häntä lähellä olleet kadettipuolueen ministerit syrjäytettiin Venäjän hallituksesta.
Korkeakosken rautatieasema

Korkeakosken rautatieasema () on rautatieliikennepaikka -radalla Juupajoen Korkeakoskella.
Asema avattiin vuonna 1883 Ruovedelle kulkevan tien risteykseen. Asemarakennus rakennettiin pysäkin tyyppipiirustusten mukaan, mutta sitä laajennettiin huomattavasti vuonna 1901 Bruno Granholmin suunnitelmien mukaan.
Aseman ja läheisen kosken ansiosta seudulle kehittyi taaja asutuskeskus sekä nahka-, kenkä- ja puuteollisuutta. Henkilöliikenteen pysähdykset Korkeakoskella lakkautettiin vuonna 1990, mutta liikennepaikalla on vielä sahan tavaraliikennettä. Henkilöliikennettä palvelee nykyisin vuonna 1998 puolitoista kilometriä etelämmäksi avattu Juupajoen seisake.
Yvonne Meusburger

Yvonne Meusburger (s. 3. lokakuuta 1983 Dornbirn) on itävaltalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän oli kaksinpelissä WTA-listan sijalla 37 maaliskuussa 2014. Hän voitti urallaan yhden WTA-turnauksen kaksinpelissä.
Grand Slam -turnauksissa Meusburger pääsi parhaimmillaan kolmannelle kierrokselle. Ainoan WTA-turnausvoittonsa hän saavutti Bad Gasteinissa vuonna 2013.
Hän ilmoitti uransa lopettamisesta vuoden 2014 elokuussa, Yhdysvaltain avointen ensimmäisellä kierroksella kokemansa tappion jälkeen.
Sber Bank

BPS-Sberbank () on Valko-Venäjän viiden suurimman pankin joukkoon kuuluva, Sberbankin eli Venäjän suurimman pankkikonsernin tytäryhtiönä toimiva pankki. BPS-Sberbankin kotipaikka on Minsk.
Pankki on taustaltaan Valko-Venäjän vanhimpia; se perustettiin alun perin vuonna 1923. Neuvostoliiton aikana se toimi valtion infrastruktuurirakentamisen rahoittajana eri nimillä, esimerkiksi vuodesta 1959 se oli Neuvostoliiton rakennuspankin Valko-Venäjän haaraosasto. Vuonna 1991 tämän Valko-Venäjän valtiolle siirtyneen haarapankin pohjalta muodostettiin osakeyhtiö nimellä Belpromstroibank, ja osakkeiden kauppa avattiin, joskin määräysvalta pysyi valtiolla. Vuonna 2009 Valko-Venäjä myi 93,27 prosenttia pankin osakepääomasta Venäjän suurimmalle pankille Sberbankille ja yhtiön nimi lyhennettiin muotoon BPS-Bank. Lokakuussa 2011 pääomistaja muutti pankin nimen muotoon BPS-Sberbank. 
Vuoden 2013 ensimmäisellä neljänneksellä se oli Valko-Venäjän 3. suurin pankki, jota suurempia olivat vain Valko-Venäjän hallitsemat valtiolliset Belarusbank ja Belagroprombank.
Kamakuramaru

Kamakuramaru oli keisarillisen Japanin laivaston toisessa maailmansodassa käyttämä vuonna 1930 risteilyaluksena "Chichibumaru" vesillelaskettu joukkojenkuljetusalus.
Rakentaminen.
Nippon Yusen Kaisha (NYK) tilasi 21 000 rekisteritonnin matkustaja-aluksen Yokohama Dock Companyltä Jokohamasta. Sen rakennustyöt aloitettiin vuonna 1928, ja alus laskettiin vesille nimellä "Chichibumaru". Se aloitti palveluksensa vuonna 1930.
Liikennöintihistoria.
Alus toimi ennen sotaa matkustajalaivana nimellä "Chichibumaru" reitillä Jokohamasta San Franciscoon. Muun muassa prinssi ja prinsessa Takamatsu matkustivat laivalla. Alus uudelleennimettiin "Titibumaruksi" vuonna 1938 ja edelleen "Kamakuramaruksi" vuonna 1939. Keisarillisen Japanin laivasto lunasti aluksen vuonna 1941 joukkojenkuljetusalukseksi ja sairaalalaivaksi. Alus oli määrä muuttaa saattuetukialukseksi, mutta se upposi 28. huhtikuuta 1943 Yhdysvaltain laivaston sukellusvene "USS Gudgeonin" torpedoimana ollessaan matkalla Manilasta Singaporeen. Aluksella olleista 2 500 sotilaasta ja siviilistä vain 465 pelastui merestä neljä päivää myöhemmin.
Simon Tonyé

Simon Tonyé (15. toukokuuta 1922 – 21. helmikuuta 1997) oli kamerunilainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Doualaan 15. elokuuta 1955 ja nimitettiin sen koadjuuttoripiispaksi sekä Tamascanin titulaaripiispaksi 12. joulukuuta 1969. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. helmikuuta 1970. Pääkonsekraattorina toimi Ernesto Gallina, jota avustivat Thomas Mongo ja Pierre-Célestin Nkou. 
Tonyésta tuli 29. elokuuta 1973 Doualan piispa. Douala korotettiin arkkihiippakunnaksi 18. maaliskuuta 1982, ja Tonyé jatkoi sen johtamista arkkipiispana, kunnes erosi tehtävistään 31. elokuuta 1991.
Boris Stürmer

Boris Vladimirovitš Stürmer (, "Štjurmer"; 28. heinäkuuta 1848 – 2. syyskuuta 1917 Pietari) oli venäläinen virkamies, joka toimi Venäjän pää-, ulko- ja sisäministerinä ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1916.
Stürmer aloitti virkauransa vuonna 1872 Venäjän oikeusministeriöstä, josta hän siirtyi myöhemmin hoviministeriöön. Vuodesta 1892 hän toimi kuvernöörinä Tverissä, Novgorodissa sekä Jaroslavlissa. Hän sai 1888 kamariherran ja 1896 hovimestarin arvon. Stürmer nimitettiin 1902 sisäministeriön osastopäälliköksi ja hänestä tuli sisäministeri Vjatšeslav von Plehwen läheinen apulainen. Plehwen murhan (1904) jälkeen Stürmer vetäytyi pitkäksi aikaa aktiivisesta viranhoidosta ja toimi valtakunnanneuvoston jäsenenä.
Suhteellisen vähän tunnettu Stürmer nimitettiin Venäjän pääministeriksi 2. helmikuuta 1916 keisarinna Aleksandran ja munkki Rasputinin tuella, joista hän oli koko virkakautensa ajan riippuvainen. Keisari Nikolai II johti sodankäyntiä rintaman lähellä ja oli sivussa hallitustoimista. Maaliskuussa Stürmer sai hoidettavakseen samanaikaisesi myös sisäministerin ja heinäkuussa vielä ulkoministerinkin tehtävät. Venäjä kärsi tuolloin inflaatiosta sekä elintarvikepulasta. Stürmerillä ei ollut omaa selkeää linjaa pääministerinä ja häntä on pidetty epäpätevänä tehtäviinsä. Häntä epäiltiin myös saksalaismieliseksi ja marraskuussa 1916 kokoontunut duuma esitti avoimesti syytöksiä häntä vastaan. Kadettipuolueen johtaja Pavel Miljukov syytti Stürmeria valtiosalaisuuksien paljastamisesta viholliselle ja Rasputinin kaltaisten ”pimeiden voimien” myötäilystä. Stürmer menetetti nyt myös keisarinnan ja Rasputinin tuen ja erosi lopulta tehtävistään 23. (10.) marraskuuta.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen väliaikainen hallitus pidätti Stürmerin ja hänet vangittiin Pietari-Paavalin linnoitukseen. Häntä vastaan valmisteltiin oikeudenkäyntiä valtiopetoksesta, mutta hän kuoli vankeudessa ennen kuin prosessia ehdittiin aloittaa.
José Vicente Conejero Gallego

José Vicente Conejero Gallego (s. 5. huhtikuuta 1951 Plasencia, Espanja) on argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Formosan hiippakuntaan 20. kesäkuuta 1975 ja nimitettiin sen koadjuuttoripiispaksi 5. joulukuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. maaliskuuta 1997. Pääkonsekraattorina toimi Ubaldo Calabresi, jota avustivat Dante Carlos Sandrelli ja Carlos López Hernández. 
Conejero Gallegosta tuli 14. tammikuuta 1998 Formosan piispa.
Dante Carlos Sandrelli

Dante Carlos Sandrelli (6. kesäkuuta 1922 Cortona, Italia – 7. joulukuuta 2002) oli Argentiinassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Argentiinaan 27. heinäkuuta 1947 ja nimitettiin Formosan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Germania in Dacian titulaaripiispaksi 2. tammikuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ítalo Severino Di Stéfano, jota avustivat José Agustín Marozzi ja Raúl Marcelo Pacífico Scozzina. 
Sandrelli sai 31. maaliskuuta 1978 nimityksen Formosan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 14. tammikuuta 1998.
Samantha Murray Sharan

Samantha Murray Sharan (s. 9. lokakuuta 1987 Stockport) on englantilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut kaksinpelissä WTA-listan sijalla 165 syyskuussa 2013. Hän on voittanut urallaan yhden ITF-turnauksen kaksinpelissä ja kymmenen nelinpelissä.
Murray Sharan pelasi WTA-turnauksen pääsarjassa ensimmäisen kerran Aegon Classic -turnauksessa vuonna 2011.
Hän meni naimisiin intialaisen tennispelaajan Divij Sharanin kanssa vuonna 2019.
Boris Golitsyn

Boris Borisovitš Golitsyn (; 2. maaliskuuta 1862 Pietari – 17. toukokuuta 1916 lähellä Pietaria) oli venäläinen fyysikko ja ruhtinas, joka tunnetaan seismografin kehittäjänä. Hän kuului Golitsynin vanhaan ruhtinassukuun.
Golitsyn kävi alun perin Venäjän merikadettikoulun ja liittyi maan laivastoon, mutta hän jätti aktiivipalveluksen vuonna 1887 ja omistautui tieteelliselle työlle. Hän asui joitain vuosia Strasbourgissa, kunnes hänet nimitettiin vuonna 1891 Moskovan yliopiston dosentiksi ja vuonna 1893 Tarton yliopiston professoriksi. Vuonna 1908 Golitsyn kutsuttiin Pietarin tiedeakatemian jäseneksi, ja vuonna 1913 hänet nimitettiin Pietarin geofyysisen keskusobservatorion johtajaksi. Hänet vihittiin myös Manchesterin yliopiston kunniatohtoriksi vuonna 1910.
Golitsynin varhainen tutkimus keskittyi spektroskopiaan, mutta myöhemmin hän siirtyi seismologian pariin. Hän keksi vuonna 1906 ensimmäisen tehokkaan sähkömagneettisen seismografin, ja kehitteli siitä vuonna 1911 parannetun version, joka käytännössä vastasi nykyäänkin käytössä olevia seismografeja. Golitsyn oli myös ensimmäisiä, jotka ehdottivat räjäytysten käyttöä Maan sisäisten rakenteiden tutkimiseen, ja hän perusti seismisten tutkimusasemien ketjun eri puolille Venäjää. Hänen työnsä toi Venäjän seismologialle kansainvälistä tunnustusta. Vuonna 1911 Golitsynistä tuli kansainvälisen seismologisen yhdistyksen puheenjohtaja.
Merkistökrakkaus

Merkistökrakkaus on yksi tietojärjetelmiin krakkaamisen muoto, jossa käytetään hyväksi järjestelmän tapaa käsitellä merkistöjä ja eri merkkejä. Järjestelmä ei esimerkiksi välttämättä ymmärrä isojen ja pienien kirjaimien eroa, ja voi tulkita ne samoiksi, aiheuttaen tietojen joutumista vääriin käsiin. Esimerkkinä kaksi eri käyttäjää nimimerkeillä "User" ja "user", jotka saatettaisiin tulkita samoiksi. Yleensä tietojärjestelmät ja järjestelmien tekijät kuitenkin osaavat suodattaa tämän kaltaiset ongelmat.
Linkkejä.
Cronvall (yritys)

Oy Cronvall Ab on vuonna 1878 perustettu suomalainen teknisen alan tuonti- ja tukkuliike, Suomen vanhin alallaan. 
Yrityksen perusti Helsingissä liikemies Johan Erik Cronvall. Alkuun yritys oli kattohuopatehdas, mutta 1930-luvulla se laajensi toimintaansa teollisuustuotteiden maahantuontiin. Yrityksen myöhempi pääomistaja ja pitkäaikainen toimitusjohtaja sekä sittemmin hallituksen puheenjohtaja oli kauppaneuvos Georg Masalin.
Steevy Chong Hue

Steevy Chong Hue (s. 26. tammikuuta 1990 Papeete) on tahitilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa tällä hetkellä Tahitin pääsarjassa pelaavaa AS Dragonia.
Maajoukkueura.
Chong Hue valittiin toukokuussa 2013 Maanosaliittojen cupiin osallistuneeseen Tahitin maajoukkueeseen. Hän ratkaisi Oseanian mestaruuden Tahitille vuoden 2012 Oseanian-mestaruuskilpailuiden finaalissa Uutta-Kaledoniaa vastaan ja näin Tahiti pääsi osallistumaan Maanosaliittojen cupiin.
Martin Stokken

Martin Stokken (16. tammikuuta 1923 Snillfjord – 25. maaliskuuta 1984 Trondheim) oli norjalainen maastohiihdon olympiamitalisti, yleisurheilija ja hiihtovalmentaja.
Yleisurheilijana.
Martin Stokken tuli aluksi tunnetuksi yleisurheilijana. Hän osallistui vuonna 1946 sodan jälkeen Oslossa pidettyihin EM-kisoihin 10 000 metrin juoksuun ja sijoittui kahdeksanneksi. Vuonna 1947 hänestä tuli ensimmäinen norjalainen, joka juoksi 10 000 metriä alle 31 minuutin. Kaksi vuotta myöhemmin eli vuonna 1949 Stokken alitti puolen tunnin rajan neljäntenä juoksijana maailmassa ajalla 29.59,6. Häntä ennen vain suomalaiset Taisto Mäki ja Viljo Heino sekä tšekkitähti Emil Zátopek olivat rikkoneet puolen tunnin haamurajan. Stokken hallitsi pitkiä matkoja kansallisella tasolla vuosina 1946–1951 ja voitti yhdeksäntoista Norjan mestaruutta yleisurheilussa ja hiihdossa.
Stokken osallistui Lontoon kesäkisoihin 1948 10 000 metrille sijoittuen neljänneksi häviten viisi sekuntia pronssimitalisti Bertil Albertssonille ja myöhemmin 5 000 metrille ja oli kymmenes. Neljä vuotta myöhemmin Helsingissä 1952 hän oli Zátopekin hallitsemassa kisassa kymmenes 10 000 metrillä. Stokken toimi Norjan joukkueen lipunkantajana Helsingin olympialaisten avajaisseremoniassa.
Vuoden 1950 yleisurheilun EM-kisoissa Brysselissä hän sijoittui 10 000 metrillä kuudenneksi ja 3 000 metrin esteissä neljänneksi.
Hiihtäjänä.
Stokken tuli tunnetuksi 1950-luvulla ennen kaikkea hiihtäjänä. Hän oli miesten 4 × 10 kilometrin viestijoukkueessa, joka saavutti pronssia MM-viestissä vuonna 1950 ja hopeaa Oslon olympialaisissa 1952. Stokken oli Cortina d'Ampezzon olympialaisissa 1956 Norjan neljänneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Yksilölajeissa tuli olympialajeissa kaksi kuudetta sijaa eli Oslon kisoissa 18 kilometrillä ja Cortinassa 15 kilometrillä. MM-kisoissa paras yksilölajisijoitus oli Falunin vuoden 1954 50 kilometrin neljäs sija 9 sekunnin häviöllä suomalaiselle Arvo Viitaselle. Stokken voitti viisi Norjan mestaruutta, neljä 30 kilometrillä ja yhden 50 kilometrillä. Holmenkollenin 50 kilometrin Stokken voitti vuonna 1954. 
Lopetettuaan kilpahiihtäjäuransa vuonna 1960, hänestä tuli Norjan naisten hiihtomaajoukkueen valmentaja.
Tunnustuksia.
Stokken oli Norjan joukkueen lipunkantajana Helsingin kesäkisojen avajaisissa 1952.
Martin Stokken valittiin Norjan vuoden urheilijaksi vuonna 1949 ja samana vuonna hän sai arvostetun Egebergs-palkinnon vuonna 1949, Morgenbladet-kultamitalin vuonna 1950, ja vuonna 1954 hän sai Holmenkollen-mitalin.
Celebesinhedelmälepakko

Celebesinhedelmälepakko ("Acerodon celebensis") on Indonesiassa elävä ja hedelmälepakkoihin ("Pteropodidae") kuuluva lepakkolaji. Niiden ravintoon kuuluvat hedelmät ja kookokset.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille suomenkielistä nimeä "celebesinakerohekko".
Kolmoisrokote

Kolmoisrokote voi tarkoittaa jompaakumpaa seuraavista:
Kansallisessa rokotusohjelmassa ei enää 2021 pelkkää DTP-rokotetta sellaisenaan ollut, vaan käytössä olivat neli- ja viisitoimiset DTaP-rokotteet.
Juan Vicente Córdoba Villota

Juan Vicente Córdoba Villota (s. 23. heinäkuuta 1951 Quito) on Kolumbiassa toimiva ecuadorilainen roomalaiskatolinen piispa ja jesuiitta. Hänet vihittiin papiksi 19. lokakuuta 1979 ja nimitettiin Bucaramangan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Ausuccuran titulaaripiispaksi 30. kesäkuuta 2004. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Beniamino Stella, jota avustivat Pedro Rubiano Sàenz ja Víctor Manuel López Forero.
Córdoba Villota sai 25. marraskuuta 2011 nimityksen Fontibónin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 11. helmikuuta 2012.
Jan Timoska

Jan Timoska (s. 22. marraskuuta 1976 Ulvila) on suomalainen jalkapalloilija. 
Hän pelasi Veikkausliigassa kuusi ottelua vuosina 2001–2002. Loukkantumisten takia uransa huipputasolla lopettanut Timoska on myöhemmin pelannut alemmilla sarjatasoilla Kokemäen Kovan-Väen, Kokemäen Pallon sekä Harjavallan Pallon riveissä. Jan Timoskan veli on Suomen jalkapallomaajoukkueessakin esiintynyt Sampsa Timoska.
Olivier Elzéar Mathieu

Olivier Elzéar Mathieu (24. joulukuuta 1853 – 26. lokakuuta 1929) oli kanadalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 2. kesäkuuta 1878 ja nimitettiin Reginan hiippakunnan johtoon 21. heinäkuuta 1911. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. marraskuuta. 
4. joulukuuta 1915 Regina korotettiin arkkihiippakunnaksi, ja Mathieu toimi sen arkkipiispana, kunnes kuoli 75-vuotiaana virassa. Hän oli mukana konsekroimassa Arthur Béliveauta.
Asko Jussila

Asko Jussila (s. 26. tammikuuta 1963 Hämeenlinna) on suomalainen jalkapallovalmentaja. Jussila on tehnyt valmennusuransa valkeakoskelaisissa seuroissa, ja on toiminut useassa roolissa Valkeakosken Hakan edustusjoukkueessa ja junioreissa. Valmennustehtävien lisäksi Jussila on toiminut Hakassa myös urheilujohtajana, joukkueenjohtajana, ja huoltajana.
Jussila toimi Valkeakosken Hakan apuvalmentajana vuosina 2006–2014. Elokuussa 2012 hänet nimitettiin joukkueen tilapäiseksi päävalmentajaksi paikalta erotetun Sami Ristilän tilalle ja juhannuksena 2013 hänet valittiin samaan tehtävään Harri Kampmanin korvaajaksi. 
Omalla pelaajaurallaan Jussila edusti Valkeakosken Koskenpoikia I ja II divisioonissa. Hän on toiminut myös seuran valmennuksessa sekä joukkueenjohtajana.
SBS Wirmo

SBS Wirmo on mynämäkeläinen salibandyn erikoisseura. Kaudella 2024-2025 seuran edustusjoukkue pelaa Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Divarissa. Wirmon kotiottelut pelataan HaNi-hallissa. Lisenssipelaajia seurassa on noin 300.
Wirmon miesten edustusjoukkueesta käytetään yleisesti lempinimeä Puimurit, joka korostaa joukkueen maalaisidentiteettiä.
Kaudella 2014-2015 Wirmo sijoittui Divarin runkosarjassa sijalle kahdeksan. Pudotuspeleissä se hävisi runkosarjan voittaneelle Steelersille voitoin 1-2. 
Wirmon C-tytöt voittivat Suomen mestaruuden kaudella 2017-18.
Harjavallan Pallo

Harjavallan Pallo (lyh. FC HaPo) on Harjavallassa toimiva jalkapalloilun erikoisseura. Seuran tarkoituksena on mahdollistaa Harjavallassa jalkapallotoimintaa nuorista junioreista aina miesten ja naisten edustusjoukkueihin asti. Kaudella 2023 miesten edustusjoukkue pelaa Vitosessa ja naisten edustusjoukkue Naisten Nelosessa. Jäsenmäärä on vuonna 2023 noin 200.
Historia.
Harjavallan Pallo perustettiin 1950. Seuran toiminta hiipui 1960-luvulle tultaessa ja pitkän hiljaiselon jälkeen se aktivoitui uudelleen vuonna 1974. Parhaimmillaan HaPo on esiintynyt neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla [[Kolmonen (jalkapallo)|Kolmosessa], jossa seura pelasi edellisen kerran 2000-luvun alkuvuosina.
Aiheesta muualla.
[[Luokka:Suomalaiset jalkapalloseurat]]
[[Luokka:Harjavaltalaiset urheiluseurat]]
[[Luokka:Vuonna 1950 perustetut urheiluseurat]]
Steve Chiasson

Steve Chiasson (14. huhtikuuta 1967 Barrie, Ontario, Kanada – 3. toukokuuta 1999 Raleigh, Pohjois-Carolina, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka edusti NHL-urallaan Detroit Red Wingsia, Calgary Flamesia, Hartford Whalersia ja Carolina Hurricanesia. Steve Chiasson kuoli auto-onnettomuudessa 3. toukokuuta 1999.
Jääkiekkoura.
Ennen NHL-uraansa Steve Chiasson pelasi kolme kautta juniorikiekkoa Kanadan Ontario Hockey Leaguessa Guelph Stormin joukkueessa. Detroit Red Wings varasi hänet vuoden 1985 kolmannella kierroksella, varausnumerolla 50. Kolmen OHL-kauden jälkeen Chiasson siirtyi pelaamaan suoraan Detroit Red Wingsin NHL-joukkueeseen kaudelle 1986–1987. Vuodenvaihteessa hänet myös valittiin edustamaan Kanadaa alle 20-vuotiaiden MM-turnaukseen.
Kauden 1987–1988 Chiasson vietti puoliksi NHL:ssa ja puoliksi AHL:n Adirondack Red Wingsin farmijoukkueessa. Nämä pelit olivat uran ainoat AHL:ssa. Kaudesta 1988–1989 eteenpäin Chiasson pelasi kuusi täyttä kautta Detroitissa ja toimi viimeisellä kaudellaan myös joukkueen varakapteenina.
Kauden 1994 jälkeen Detroit kauppasi Chiassonin Calgaryyn vaihdossa maalivahti Mike Vernoniin. Calgaryssa hän pelasi kaksi ja puoli kautta ennen kuin hänet kaupattiin kesken kauden 1996–1997 edelleen Hartfordiin. Kaupassa Hartford sai Chiassonin lisäksi ehdollisen varausvuoron ja luovutti puolestaan Calgaryyn vuoden 1997 2. kierroksen vuoronsa, vuoden 1998 3. kierroksen vuoronsa sekä pelaajat Glen Featherstonen ja Hnat Domenichellin. Hartfordissa Chiasson ehti pelaamaan vain kyseisen kauden loppuun sillä seuraavaksi kaudeksi organisaatio muutti Hartfordista Pohjois-Carolinan Raleighiin.
Carolinassa Chiasson pelasi täyden kauden 1997–1998, mutta seuraavan kauden pilasivat loukkantumiset. Viimeiseksi jääneen kauden 1998–1999 runkosarjassa hän pelasi vain 28 ottelua, mutta palasi kevään pudotuspeleihin.
Onnettomuus.
Toukokuun kolmantena 1999 Carolinan pudottua pudotuspeleistä heti ensimmäisellä kierroksella Boston Bruinsia vastaan Chiasson lähti joukkuetoverinsa Gary Robertsin luota kauden päätösjuhlista kohti kotiaan. Joukkuetoveri Kevin Dineenin kertoman mukaan Chiasson kieltäytyi kyydistä tai tilaamasta taksia sen sijaan, että olisi itse ajanut. Kotimatkalla hän suistui tieltä ja kuoli onnettomuudessa saamiinsa vammoihin sinkouduttuaan ulos autostaan. Onnettomuustutkinnassa selvisi, että Chiassonin veren alkoholimäärä oli 2,7 promillea eli yli kolminkertainen osavaltiossa sallittuun 0,8 promilleen nähden. Hän oli myös ajanut huomattavaa ylinopeutta eikä ollut käyttänyt turvavyötä.
Sähköinen taloushallinto

Sähköinen taloushallinto muuttaa taloushallinnolle tyypilliset tehtävät kuten kirjanpidon, laskutuksen, ostolaskujen käsittelyn, tilausten lähetykset, palkanlaskennan viranomaisilmoituksineen, veroilmoitusten teon ja tilinpäätöksen laadinnan automatisoiduksi ja sähköiseksi. Sähköisen taloushallinnon toimintaperiaatteena on, että kerran järjestelmään syötetyt tiedot ovat yrityksen muiden toimintojen käytettävissä ja päivittyvät kirjanpitoon, josta tilinpäätös voidaan automatisoidusti laatia. Näin yritykset voivat tehostaa toimintaansa ja laskea kustannuksiaan. Kustannukset pienenevät, kun esimerkiksi paperin käyttö, päällekkäinen työ ja virheet vähenevät. Lisäksi yritystä voidaan johtaa ajantasaiseen tietoon perustuen.
Laskujen käsittely.
Verkkolaskulla on keskeinen rooli sähköisessä taloushallinnossa. Finanssialan Keskusliiton tekemän tutkimuksen mukaan suurin ero sähköisen ja tavallisen laskutuksen välillä löytyy laskuun käytettävän työn määrästä; jos yritys lähettää 500 laskua, voi se sähköiseen laskutukseen siirtyessään säästää aikaa jopa 32 tuntia laskujen käsittelyyn käytettävässä ajassa. Ajansäästö syntyy manuaalisen työn vähentymisestä.
Sähköisen taloushallinnon ollessa käytössä laskun tekijän ei tarvitse syöttää tietoja erikseen laskupohjaan, vaan myyntitilaus voidaan muuttaa suoraan laskuksi. Lisäksi laskun tulostamiselta ja postittamiselta vältytään ja lasku välittyy vastaanottajalle sähköisesti. Lähetettävän laskun jälkitarkastus, kirjautuminen kirjanpitoon ja laskun arkistointi automatisoituvat eli laskujen kierrätys ja hyväksyminen helpottuvat ja nopeutuvat. Laskun lähettäjän eduksi voidaan laskea myös se, että sähköinen lasku on paperista nopeammin perillä. 
Sähköisen laskun vastaanottaja voi noutaa laskun suoraan ohjelmasta, jolloin laskun tiedot voidaan tarkastaa, hyväksyä ja lähettää pankkiin eräpäiväkäsittelyyn. Tämän jälkeen maksutiedot päivittyvät automaattisesti kirjanpitoon ja lasku arkistoidaan sähköisesti. Lisäksi sähköisen laskutuksen hiilijalanjälki on pienempi kuin paperisen laskun. Yrityksestä lähtevän laskun hiilidioksidipäästöt ovat alle puolet paperisen laskun päästöistä ja vastaanotetun verkkolaskun päästöt ovat alle neljäsosan paperilaskun hiilijalanjäljestä. 
Muut hyödyt.
Palkanlaskennan toteuttaminen sähköisen taloushallinnon järjestelmässä auttaa vähentämään moninkertaista ja manuaalista käsittelytyötä. Työntekijöiden palkkalaskelmat voidaan luoda ja maksattaa työntekijöiden järjestelmään tekemiin kirjauksiin tai valmiiksi asennettuihin palkkamalleihin perustuen. Työntekijät voivat myös tehdä omat matka- ja kululaskunsa suoraan järjestelmään, josta laskun tarkastaja voi sen hyväksyä. 
Lisäksi sähköisen taloushallinnon kautta voidaan hoitaa esimerkiksi alv- ja TyEL-ilmoituksia sekä palkkojen vuosi-ilmoituksia ja veroilmoituksia.
Prinsipalaattikysymys

Prinsipalaattikysymys (uudismuodoste sanasta "prinsipaali," &lt; , ensimmäinen) oli Ruotsissa 1740-luvulla kiistoja aiheuttanut kysymys siitä, oliko valtiopäivien säätyedustajien noudatettava valitsijainsa (kansan) antamia ohjeita ja pitikö valitsijain noudattaa säätyjen päätöksiä. Vuonna 1743 sai kannatusta se näkökanta, ettei isännän asemassa oleva kansa ollut sidottu edustajiensa päätöksiin.
Vuonna 1743, niiden levottomuuksien aikana, joihin silloin suoritettava kruununperillisen vaali antoi aihetta, heräsi eräillä tahoilla eloon vanha näkemys, että kansa isäntänä (prinsipaalina) ei ollut sidottu edustajiensa eli säätyjen päätöksiin. Tätä näkemystä ajoi varsinkin tukholmalainen tukkukauppias Christopher Springer. Kysymys ratkaistiin lopullisesti vuosien 1746–1747 valtiopäivillä, jolloin eräs salaisen valiokunnan komissio tuomitsi Springerin kuolemaan, koska hän oli yrittänyt kumota hallitusmuotoa ja vallanperimystä.
Haukitetrat

Haukitetrat (Hepsetidae) on tetrakaloihin kuuluva kalaheimo, jonka lajeja tavataan laajalla alueella Länsi- ja Keski-Afrikassa. Siihen luettiin aiemmin vain yksi laji, haukitetra ("Hepsetus odoe"), mutta nykytiedon valossa lajeja on kuusi.
Koko ja ulkonäkö.
Ruumiinrakenteeltaan haukitetrat ovat sukkulamaisia ja virtaviivaisia ja muistuttavat haukea. Kooltaan kalat kasvavat tyypillisesti 37–47 senttimetriä pitkiksi, mutta suurin pyydystetty yksilö oli 70 cm pitkä ja painoi 4 kg. Selkäevä sijaitsee ruumiin takaosassa, ja pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Suu on suuri, ja suussa on lukuisia hampaita, yläleuassa yhdessä ja alaleuassa kahdessa rivissä. Kartiomaiset kulmahampaat ovat muita hampaita kookkaammat. Väritykseltään haukitetrat ovat selästään vihreitä tai ruskeita ja vatsastaan hopeanharmaita. Silmien yläpuolella on oransseja kuvioita, ja silmien takaa lähtee kolme mustaa juovaa. Haukitetrojen rasvaevä on musta ja muut evät harmaat tai vaaleanpunertavat.
Levinneisyys ja elintavat.
Haukitetrojen levinneisyysalue ulottuu Senegalista Angolaan. Niitä tavataan rannikkoseutujen joista, järvistä ja soilta. Ne pitävät erityisesti tyynistä ja runsaasti vesikasveja kasvavista vesistä. Haukitetrat ovat petokaloja, jotka syövät selkärangattomia eläimiä ja itseään pienempiä kaloja, erityisesti kirjoahvenia ja norsukaloja. Kalat vaanivat vesikasvillisuuden joukossa ja hyökkäävät nopeasti saaliinsa kimppuun yllättäen sen. Lajit ovat korkealla ravintoketjussa, mutta ne voivat itse joutua esimerkiksi tiikeritetran ("Hydrocynus forskahlii") saaliiksi. Haukitetrojen lisääntymiskausi ulottuu elokuusta tammikuuhun. Lajit kutevat vesikasvillisuuden joukkoon tekemäänsä vaahtopesään, jota koiras vartioi poikasten kuoriutumiseen asti.
Haukitetrat ovat hyviä ruokakaloja ja suosittuja urheilukalastuksen kohteita. Satunnaisesti niitä pidetään myös akvaariokaloina.
Mark Onwuha Unegbu

Mark Onwuha Unegbu (30. kesäkuuta 1917 Arondizuogu – 31. lokakuuta 2002) oli nigerialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Onitsha-Owerrin apostoliseen vikariaattiin 30. kesäkuuta 1944 ja inkardinoitiin Owerrin apostoliseen vikariaattiin 12. helmikuuta 1948. Unegbu inkardinoitiin 23. kesäkuuta 1958 Umuahian hiippakuntaan. 
25. kesäkuuta 1970 Unegbu sai nimityksen Owerrin hiippakunnan johtoon, ja piispaksi vihkiminen seurasi 20. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Francis Arinze, jota avustivat Anthony Gogo Nwedo ja Dominic Ignatius Ekandem. Unegbu jäi eläkkeelle 1. heinäkuuta 1993.
Takasaki

Takasaki () on kaupunki Gunman prefektuurissa Kantōn alueella Honshūn saarella Japanissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa aivan pääkaupungin Maebashin lounaispuolella. Kaupungissa on 375 396 asukasta (vuonna 2016), ja sen pinta-ala on 459,41 neliökilometriä. Takasaki on valittu yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Kaupunki on tärkeä liikenteellinen keskus, sillä Takasakin rautatieasemalla kohtaavat useat rautatielinjat ja kaksi Shinkansen-luotijunalinjaa. Kaupunki tunnetaan myös esimerkiksi Bodhidharmaa esittävän, hyvää onnea tuovan Daruma-nuken kotipaikkana.
Michelle Dockery

Michelle Suzanne Dockery (s. 15. joulukuuta 1981 Romford, Lontoo, Iso-Britannia) on brittiläinen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Lady Mary Crawleyn roolissa draamasarjassa "Downton Abbey". Roolistaan näytelmässä "Auringon polttama" hän oli Olivier-ehdokkaana parhaasta naissivuosasta. Hän näyttelee Letty Rainesia draamasarjassa "Good Behavior".
Ura.
Dockery valmistui Guildhall School of Music and Drama -korkeakoulusta vuonna 2004 ja sai The Gold Medal for Drama -palkinnon. Sittemmin hän on esiintynyt teatterissa, televisiosarjoissa ja pienrooleissa elokuvissa, kuten vuoden 2012 "Anna Kareninassa".
Läpimurtoroolinsa Dockery teki vuonna 2010 brittiläisessä draamasarjassa "Downton Abbey", jossa hän esitti yhtä sarjan päähahmoa, aristokraattiperheen vanhinta tytärtä Lady Mary Crawleya. Sarja osoittautui menestykseksi ja sai useita palkintoja, jotka toivat Dockerylle näkyvyyttä. Kuudes kausi jäi viimeiseksi, ja sarja lopetettiin vuoden 2015 joulujaksoon. Myöhemmin sarjalle on tullut jatkoa elokuvaversioina.
"Downton Abbeyn" jälkeen Dockery sai roolin yhdysvaltalaisessa rikosdraamasarjassa "Good Behavior" Letty Rainesin roolissa, joka eroaa Dockeryn tunnetuimmasta roolista, Lady Marysta. Sarjasta on tehty kaksi kautta, mutta kolmannelle ei ole vielä saatu varmistusta.
Vuonna 2017 Dockery esiintyi Netflixin villiin länteen sijoittuvassa draamasarjassa "Jumalattomat" esittäen yhtä päähenkilöistä, leskeksi jäänyttä Alice Fletcheriä. Sarja on kerännyt hyviä arvosteluja, mutta vielä ei ole tiedotettu saako se jatkoa.
Dockery on osallistunut hyväntekeväisyystyöhön, jota hän on tukenut muun muassa Instagram-tilillään. Vuonna 2014 Dockery julistettiin Oxfamin ensimmäiseksi humanitaariseksi lähettilääksi. Hän tukenut myös syövän vastaista taistelua esiintymällä lyhytelokuvassa "Stand Up for Cancer".
Yksityiselämä.
Dockery on pitänyt yksityiselämänsä ja suhteensa poissa julkisuudesta. Hän oli kihloissa irlantilaisen John Dineenin kanssa tämän kuolemaan asti. Dineen menehtyi syöpään joulukuussa 2015. Tämän jälkeen Dockery vältteli julkisuutta ja palasi näyttelemisen pariin vuonna 2016 yhdysvaltalaisessa sarjassa "Good Behavior". Dockery mieltää itsensä leskeksi ja kokee samaistuvansa roolihahmoihinsa Lady Maryyn ja Alice Fletcheriin, koska he ovat molemmat menettäneet aviomiehensä.
Dockery muutti 2014 Pohjois-Lontooseen lähelle ystäväänsä Laura Carmichaelia, joka esitti "Downton Abbey" -sarjassa hänen hahmonsa sisarta Lady Edith Crawleya. Näyttelemisen ohella Dockery on myös jazzlaulaja.
Joanne Froggatt

Joanne Froggatt (s. 21. elokuuta 1980 North Yorkshire) on brittiläinen televisio- ja elokuvanäyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa sisäkkö Annan roolia palkitussa draamasarjassa "Downton Abbey" (2011–2015). Froggatt palkittiin Annan roolistaan parhaan naissivuosan Golden Globella vuonna 2015 ja on saanut myös kahdesti Emmy-ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta draamasarjassa vuosina 2012 ja 2014.
Seututie 249

Seututie 249 on Sastamalan Keikyästä Hämeenkyröön Kyröskoskelle kulkeva seututie. Tien pituus on 57 kilometriä. Tien pohjoispää Häijäästä Kyröskoskelle oli aikaisemmin numeroitu seututie 262:ksi.
Tie kulkee ensin valtatieltä 12 yhdystielle 2583 nimellä "Äetsäntie". Sieltä tie kulkee Vammalassa olevan Sastamalankadun risteykseen nimellä "Satakunnantie". Vammalan ja Karkun välinen osuus on "Häijääntie", jonka jälkeen Karkun ja valtatien 11 välinen osuus on "Sastamalantie", aiemmin "Vammalantie". Viimeinen osuus valtatieltä 11 on Hämeenkyrön kuntarajalle asti "Kyröntie" ja sen jälkeen Hämeenkyrön kuntakeskukselle asti "Häijääntie".
Big Brother 2013 (UK)

Big Brother 2013 on tositelevisiosarja Big Brotherin brittiläisen version 14. tuotantokausi. Kausi alkoi 13. kesäkuuta. Ohjelman juontajaksi vaihtui Emma Willis.
Asukkaat.
The People's Puppet.
29-vuotias Michael saapui taloon oikeaa asukasta esittävänä näyttelijänä. Todellisuudessa hän suoritti katsojien tälle antamia tehtäviä, kuten kenet asukkaista hän nimeää ja "tuhoaako" hän näiden tavarat. Hän olikin vastuussa ensimmäisen viikon nimeämisistä. Lopulta asukkaille paljastettiin totuus Michaelista, ja hän poistui talosta 9. päivänä.
Bassetti

Bassetti (ransk. ja eng. "Basset") on matalaraajainen pienriistan metsästykseen jalostettu ajokoira, jonka juuret ovat Ranskassa. Sana "bas" tarkoittaa matalaa, mikä onkin tämän ryhmän roduille ominaista.
Erään teorian mukaan bassettien rotutyyppi polveutuu hubertuksenajokoirasta. Pennell-Elmhurst puolestaan uskoi sen olleen englanninkettukoiran ja turnspitin välinen risteytys. 1500-luvun lopulla Jacques du Fouilloux mainitsi basset-rotutyypin, kuvaillen sitä "mäyräkoiraksi" ja määritellen sen alkuperäalueiksi Artois'n ja Flanderin. Hänen mukaansa oli olemassa kaksi eri variaatiota: käyräraajainen lyhytkarvainen sekä suoraraajainen, useimmiten karkeakarvainen. Näistä ensiksi mainittu työskenteli paremmin maan alla ja jälkimmäinen paremmin maan tasolla.
Pariisin vuoden 1863 koiranäyttelyssä jaettiin katalogia, jossa mainittiin mm. seuraavat basset-rodut:
Sen mukaan bassetit olivat levinneet Bretagnesta Budapestiin ja Schwarzwaldilta Balkaniin asti.
George Johnston määritteli teoksessaan "The Basset Hound" vuodelta 1968 eri bassettien alkuperäisalueet:
Hän mainitsi myös samankaltaiset rodut mäyräkoiran, pienisveitsinajokoiran ja dreeverin.
Tunnuspiirteet.
Bassetti on pienikokoinen ja voi rodusta riippuen saavuttaa enimmillään noin 40 cm säkäkorkeuden. Sen tunnistaa helposti pitkästä selästä ja lyhyistä raajoista. Karvapeite on lyhyt, kova ja tiheä, yleensä sileä mutta voi rodusta riippuen olla myös karkea. Ranskalaiset bassetit luokitellaan karvapeitteen laadun ja värin perusteella, minkä vuoksi bretagnenbassetti ja gascognenbassetti tunnetaan ranskaksi nimillä "fawn bretagnenbassetti" ja "sininen gascognenbassetti". Karkeakarvaisia bassetteja kutsutaan "griffonibasseteiksi" erotuksena sileäkarvaisiin.
Bassetit.
Bassetteihin kuuluvat basset artésien normand, basset hound, bretagnenbassetti, gascognenbassetti ja petit basset griffon vendéen sekä sukupuuttoon kuolleista roduista artoisinbassetti, ardennienbassetti ja saintongenbassetti. Ranskalaiset itse eivät luokittele grand basset griffon vendéeniä mukaan, sillä korkeampiraajaisena se ei muistuta tyypillistä bassettia vaan ennemminkin pientä griffonia.
Muita bassetteja.
Ranskalaiset kutsuvat myös dreeveriä nimellä "ruotsinbassetti" ("Basset suédois") ja alppimaidenajokoiraa nimellä "alppibassetti" ("Basset des Alpes"), koska nämä täyttävät alkuperämaistaan ja alkuperäisistä nimistään huolimatta tyypillisen matalaraajaisen, pitkärunkoisen ajokoiran tunnusmerkit. Samaan dachsbracke-kategoriaan menevät lisäksi westfaleninajokoira ja sukupuuttoon kuollut strellufinajokoira.
Ambrose Papaiah Yeddanapalli

Ambrose Papaiah Yeddanapalli (20. elokuuta 1914 Pannur – 20. marraskuuta 1997) oli intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin fransiskaanien papiksi 3. lokakuuta 1943 ja nimitettiin Bellaryn hiippakunnan johtoon 10. joulukuuta 1963. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. huhtikuuta 1964. Pääkonsekraattorina toimi James Robert Knox, jota avustivat Angelo Innocent Fernandes ja Joseph Mark Gopu. 
Yeddanapalli osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 6. lokakuuta 1992.
Javi Muñoz

Javier "Javi" Muñoz Jiménez (s. 28. helmikuuta 1995 Parla, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Real Madrid Castillaa ja on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura.
Muñoz liittyi paikallisseura CD Parla Escuelasta Real Madridin nuorisoakatemiaan vuonna 2006 ollessaan 11-vuotias. Hänet nostettiin vuonna 2014 seuran C-joukkueeseen, joka pelasi maan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Tercera Divisiónissa.
Vuoden 2014 syyskuussa Muñoz sai kutsun seuran reservijoukkueeseen ja teki ensiesiintymisensä ottelussa Amorebietaa vastaan. 1. joulukuuta 2014 hänet nimettiin edustusjoukkueen 17-miehiseen kokoonpanoon Copa del Reyn pudotuspelien toiseen osaotteluun UE Cornellàa vastaan.
Seuraavana päivänä Muñoz pääsi pelaamaan ensimmäisen ottelunsa edustusjoukkueessa, kun hän korvasi kentältä vaihtoon otetun James Rodríguezin ottelun 63. peliminuutilla.
Plain Ride

Plain Ride on vuonna 2004 perustettu suomalainen rockyhtye, joka on julkaissut viisi studioalbumia. Sen johtohahmona toimii myös Circlessä ja Pharaoh Overlordissa soittava kitaristi-laulaja Janne Westerlund, joka perusti Plain Riden alun perin vain yhden albumin levyttämistä varten. Plain Ridea pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä vaihtoehtorockia soittavista yhtyeistä ja sitä on kutsuttu jopa 2000-luvun parhaaksi suomalaiseksi yhtyeeksi.
Matti Roiha

Matti Roiha () oli suomalainen kauppias, joka perusti paperitehtaan Simpeleelle ja pyrki hyödyntämään Hiitolanjoen koskia teollista tuotantoa varten. 
Roihan vanhemmat olivat Petter Roiha ja Maria Repo. Kiertokoulun käynyt Roiha perusti siirtomaatavarakaupan Lappeenrantaan 1886, mutta siirtyi parin vuoden päästä tukkukauppiaaksi Viipuriin. Hän hankki Hiitolanjoen Juvankosken omistukseensa 300 markalla 1896, liittyen suunnitelmaansa perustaa Simpeleelle paperitehdas. Ensin hän kuitenkin rakennutti alueelle sahalaitoksen 1899. Lumppua raaka-aineena käyttävälle tehtaalle Roiha sai luvan samana vuonna. Tehtaan suunnitteli ruotsalainen Leonard Leffner ja 780 000 markkaa maksanut paperikone tilattiin Englannista. Roiha myi tehtaansa perustetulle Paperitehdas Osakeyhtiö Atlakselle, johon hänen yhtiökumppaneikseen tuli kolme muuta henkilöä ja jonka toimitusjohtajaksi hän alkoi. Yhtiöllä oli taloudellisia vaikeuksia ja sen tuotanto keskeytyi 1901. Kun sitä rahoittanut Suomen Maanviljelys- ja Teollisuuspankki ajautui konkurssiin 1902, tehtaalle kävi samoin. Konkurssipesän kiinteän omaisuuden osti omistukseensa vuorineuvos Seth Sohlberg, koneet myytiin Saksaan. Roiha hankki sitten Hiitolanjoesta nimiinsä Ritakosken myllyn lankatehtaan perustamista varten, mutta teki henkilökohtaisen vararikon vuoden päästä. Hän sai myös pietarilaiset sijoittajat hankkimaan Hiitolanjoen Kangaskosken puuhiomoa varten. He perustivat kahden suomalaisen kanssa 1901 Kangaskoski Aktiebolag -yhtiön, joka teki kuitenkin konkurssin kaksi vuotta myöhemmin. Roiha itse hankki 1902 omistukseensa Tatarovin paperitehtaan Venäjältä, mutta sekin joutui konkurssiin 1907, minkä jälkeen Roiha luopui teollistamishankkeistaan. Vaikka Roihan alulle panemat investoinnit eivät menestyneet, Metsä Board Simpeleen tehtaan juuret ovat silti hänen toteuttamissaan toimissa. 
Roihan puoliso vuodesta 1887 oli Aleksanda Kodelewsky.
Åke Roschier-Holmberg

Åke Mauritz Roschier-Holmberg () oli suomalainen asianajaja ja Roschier Asianajotoimiston perustaja. Hän toimi muun muassa Suomen Asianajajaliiton puheenjohtajana.
Elämä.
Roschier-Holmbergin vanhemmat olivat liikemies Julius Mathias Holmberg ja Anni Ainikki Roschier. Tultuaan ylioppilaaksi 1924 Roschier-Holmberg aloitti lainopin opiskelun, suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1931 ja sai varatuomarin arvon 1934. Roschier-Holmberg osallistui talvi- ja jatkosotaan kapteenina.
Roschier-Holmberg aloitti asianajotoiminnan jo toimiessaan auskultanttina varatuomarin arvon saamiseksi. Vuonna 1936 hän hankki omistukseensa Helsingin raastuvanoikeuden raatimieheksi siirtyvän asianajajan Lars Gestrinin ja Suomen ensimmäisen naispuolisen asianajajan Agnes Lundellin asianajotoimistot ja perusti oman toimiston. Vuonna 1947 toiseksi osakkaaksi toimistoon tuli Arne Waselius, joka oli työskennellyt toimistossa apulaisena vuodesta 1944 alkaen, ja asianajotoimiston nimeksi tuli Roschier-Holmberg &amp; Waselius. Roscher-Holmberg työskenteli toimiston osakkaana kunnes hän jäi eläkkeelle vuonna 1972.
Roschier-Holmberg osallistui aktiivisesti asianajajien ja lakimiesten järjestöjen toimintaan Suomessa ja ulkomailla sekä julkaisi alaa koskevia artikkeleita sanomalehdissä ja lainopillisissa aikakauskirjoissa. Hän toimi Suomen Asianajajaliiton varapuheenjohtajana 1960–1966 ja puheenjohtajana 1968–1972, Suomen Lakimiesliiton hallituksen jäsenenä 1947–1956, joista viimeiset neljä myös varapuheenjohtajana, Suomen lainopillisen yhdistyksen hallituksen jäsenenä 1967–1975 sekä International Bar Associationin hallintoneuvoston jäsenenä 1963–1972. Roschier-Holmberg toimi myös useissa luottamustehtävissä liike-elämässä muun muassa autokaupan järjestöjen puheenjohtajana, Helsingin säästöpankin isännistön puheenjohtajana sekä useiden yritysten hallitusten jäsenenä. Hän toimi asianajajalakia ja kauppalakia valmistelleiden komiteoiden jäsenenä. Roschier-Holmberg kutsuttiin Suomen Asianajajaliiton kunniajäseneksi vuonna 1972, ja hänelle myönnettiin laamannin arvonimi vuonna 1977. 
Roschier-Holmbergin puoliso vuodesta 1932 oli Eili Margaretha Schroderus. Margaretha Mickwitz oli heidän tyttärensä.