tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vysočinan lääni

Vysočinan lääni () on yksi Tšekin kolmestatoista läänistä. Sen pääkaupunki on Jihlava. Läänin pinta-ala on 6 796 neliökilometriä. Vuoden 2020 arvion mukaan Vysočinan läänissä asui 509 813 asukasta.
Vysočinan lääni ulottuu yli 800 metrin korkeuteen ja sitä halkoo kaksi vuorijonoa, joista toinen on vedenjakaja ja perinteinen Böömin ja Määrin raja. Se on ilmastoltaan Tšekin kylmintä seutua.
Kalkkisten kirkko

Kalkkisten kirkko on Asikkalan Kalkkisten kylässä sijaitseva puukirkko, joka tehtiin alun perin rukoushuoneeksi vuonna 1910. Istumapaikkoja kirkossa on 120. Kirkkorakennus on päätytornillinen pitkäkirkko. Rakennuksen alttaripäästä ulkonee suorakulmainen sakaristo. Kirkon kello on vuodelta 1960, alttaritaulu on Arthur Heickellin maalaama "Suuri Betanian koti ja Kristus siellä".
Tontin rakennukselle lahjoittivat Sipi ja Aleksandra Koskinen. Alkuperäisen rukoushuonerakennuksen suunnitteli ja rakennusurakasta vastasi Kalle Nyman, valvonnasta ja sisustustöistä taas Antti Honkanen. Rakennus tehtiin lahjoitusvaroin ja talkootyönä. Sen vihki rukoushuoneeksi 28. elokuuta 1910 Asikkalan kirkkoherra Wilhelm Adrian Mandellöf, jota avusti pastori Alfred Mäkinen. Sisustus ja penkit uusittiin 1934, Asikkalan seurakunnalle rakennus luovutettiin 1951. Rakennus peruskorjattiin 1960–1961 ja vihittiin kirkoksi jälkimmäisenä vuonna. Sisustukseen kuuluu muun muassa taiteilija Kolsi-Mäkelän suunnittelema vihkiryijy "Usva". Kirkkoa on korjattiin uudelleen 2004–2007. Museovirasto ei hyväksynyt ensimmäistä korjaussuunnitelmaa, vaan se piti uudistaa.
Kalkkisten kirkko kuuluu Päijät-Hämeen liiton 2007 julkaisemaan luetteloon Päijät-Hämeen rakennetusta kulttuuriympäristöstä.
Daevid Allen

Daevid Allen, oik. Christopher David Allen, (13. tammikuuta 1938 – 13. maaliskuuta 2015) oli australialainen kitaristi ja psykedeelisen rockin uranuurtaja. Hän oli Soft Machinen perustajajäsen ja vaikutti myöhemmin Gong-yhtyeessä. Hän esiintyi ja levytti vielä vuonna 2013, mutta helmikuussa 2015 hän kertoi sairastavansa nopeasti etenevää syöpää.
Kinnulan kirkko

Kinnulan kirkko on Kinnulassa sijaitseva puinen ristikirkko, jonka rakensi sieviläinen Otto Korkiakoski suurten nälkävuosien aikana 1864–1867. Istumapaikkoja kirkossa on 400. Kirkon ristivarsien yhtymäkohdassa on korkeampi särmäkatteinen osa ja sakaroissa loivat satulakatot. Toisessa päädyssä oleva torni on nelikulmainen ja taitekattoinen. Sisällä kirkon keskustassa on tasakatto, sakaroissa holvikatot. Kirkon alttaritaulu "Jeesuksen ylösnousemus" on Esko Töyrylän vuonna 1950 maalaama. Kirkon kello on vuodelta 1666. Kirkon 11-äänikertaiset urut valmisti Kangasalan urkutehdas vuonna 1964, mutta ne on päätetty korvata uusilla, jotka vaativat muutoksia myös kirkkosaliin. Kirkkoa on korjattu vuosina 1916, 1939, 1962 ja 1974. Vuoden 1916 korjauksen suunnitteli arkkitehti Yrjö Sadeniemi, vuoden 1974 korjauksen arkkitehti Saara Juola.
Rhyniophyta

Rhyniophyta on sukupuuttoon kuollut putkilokasvien kaari. Niitä esiintyi siluurikaudelta devonikaudelle, ja ne olivatkin alkeellisimpia ja ensimmäisiä putkilokasveja ja samalla ensimmäisiä maalla eläneitä kasveja. Ne olivat rakenteeltaan yksinkertaisia ja niillä oli vain vähän oksia. Niiden osat eivät olleet pitkälti erilaistuneet, eikä niillä ollut lehtiä tai kukkia. Kaareen kuului luokka Rhyniopsida ja suvut "Rhynia" ja "Cooksonia". Rhyniophyta muistutti joitakin sammalten ja putkilokasvien välimuotoja, kuten "Horneophytonia" ja "Aglaophytonia".
Kivijärven kirkko

Kivijärven kirkko on Kivijärvellä sijaitseva puinen tasavartinen satulakattoinen ristikirkko, jonka suunnitteli arkkitehti Theodor Decker. Istumapaikkoja kirkossa on 950. Ristikeskuksessa on kookas torni. Erillinen kaksinivelinen tapuli on vuodelta 1824. Kirkon aiemmat 14-äänikertaiset urut oli valmistanut Kangasalan urkutehdas 1960. Alttaritaulun "Pietari kieltää Jeesuksen" maalasi Carl Bengts 1931. Taulun lahjoittaja tuomari Toivo Anjala määräsi taulun aiheen.
Kivijärven ensimmäinen kirkko rakennettiin jo 1600-luvulla, toisen puisen ristikirkon rakensi Jaakko Suonperä 1778. Kolmannen eli nykyisen kirkon rakentamista johti ja sisustustöitä teki Jaakko Kuorikoski, joka rakensi kirkon kellotapulin 50 vuotta aikaisemmin. Tapulin vanhempi kello on rakentamisvuodelta 1824, uudempi on särkyneen tilalle vuonna 1996 valettu. Nykyiset 18-äänikertaiset urut ovat Hämeen Urkutehtaan vuonna 1984 valmistamat. Kirkko peruskorjattiin vuosina 2000–2002 seinäjokelaisen arkkitehtitoimisto Aulis Jääskeläisen laatiman suunnitelman pohjalta.
Kirkon vaivaisukko kannattelee kylttiä "Joka köyhää holhoo häntä holhoo HERRA pahana päiwänä."
Manuil (metropoliitta)

Metropoliitta Manuil (Vitaliĭ Vladimirovič Pavlov, 16. lokakuuta 1950 Leningrad – 7. maaliskuuta 2015 Petroskoi) oli Petroskoin ja Karjalan metropoliitta Venäjän ortodoksisessa kirkossa.
Manuil opiskeli Leningradin hengellisessä seminaarissa ja akatemiassa, ja hänet vihittiin diakoniksi ja papiksi vuonna 1976. Tämän jälkeen hän toimi opettajana ja rehtorina Leningradin hengellisessä seminaarissa, kirkkoherrana Pyhän ristinylentämisen katedraalissa Petroskoissa sekä Leningradin hiippakunnan sihteerinä.
Moskovan ja koko Venäjän patriarkka Aleksei II vihki arkkimandriitta Manuilin piispaksi vuonna 1990. Piispana hän perusti kymmeniä uusia seurakuntia ja rakennutti kirkkoja sekä elvytti luostareiden elämää. Vuonna 2000 piispa Manuil sai arkkipiispan arvon.
Manuil virkanimikkeenä oli alun perin Petroskoin ja Aunuksen piispa, ja vuodesta 1996 lähtien Petroskoin ja Karjalan piispa.
Kesällä 2013 Karjalan tasavallasta tehtiin kahdesta hiippakunnasta muodostuva metropoliittakunta. Sen johtoon nimitettiin arkkipiispa Manuil ja Moskovan ja koko Venäjän patriarkka Kirill antoi Manuilille metropoliitan arvon.
Laatokan Valamon luostari oli arkkipiispa Manuilille rakas paikka ja hän vieraili luostarisaarella vuosittain. Manuil oli myös Suomen ortodoksien ystävä, ja hän vieraili usein mm. Ilomantsin Iljan praasniekassa 1990-luvulla.
Metropoliitta Manuil toimi aktiivisesti vuonna 1996 perustetussa Barentsin kirkkojen neuvostossa.
Manuil kuoli 7. maaliskuuta Petroskoissa vakavaan sairauteen.
Miesten Superpesiksen kausi 2015

Superpesiksen kausi 2015 oli Suomen pesäpallon pääsarjan Superpesiksen 26. kausi. 
Miesten superpesisjoukkueita oli 12. Kaksinkertaisen runkosarjan (22 ottelua) lisäksi pelataan kahdeksan ottelun (neljä koti- ja neljä vierasottelua) välisarja, johon on määritelty kiinteät otteluparit. Jokaisella joukkueella on siten 30 runkosarjaottelua. Kahdeksan parhaan puolivälierät (1–8, 2–7, 3–6, 4–5), välierät ja loppuottelu pelataan ottelupareina paras viidestä -järjestelmällä.
Runkosarjassa sijoille 9 ja 10 sijoittuneet joukkueet säilyttävät suoraan paikkansa Superpesiksessä. Ykköspesiksen sarjassa sijoille 1 ja 2 sijoittuneet joukkueet nousevat Superpesikseen kaudelle 2016. Superpesiksen runkosarjan sijoille 11 ja 12 sijoittuneet joukkueet pelaavat alemmat pudotuspelit otteluparina. Ottelupari pelataan paras kolmesta -järjestelmällä. Kotietu on runkosarjassa paremmin sijoittuneella joukkueella. Otteluparin voittaja säilyttää paikkansa Superpesiksessä kaudelle 2016. 
Televisiointi.
Kauden televisioinnista vastasivat maksulliset Nelonen Pro 1- ja Nelonen Pro 2 -kanavat, lisäksi televisioitavat ottelut lähetettiin Nelosen Ruutu+-palvelussa maksullisena.
Nat Turner

Nat Turner (2. lokakuuta 1800 – 11. marraskuuta 1831) oli yhdysvaltalainen orja, joka johti orjakapinaa elokuussa 1831 Southamptonin piirikunnassa Virginiassa. Kapinassa tapettiin noin 60 valkoista orjanomistajaa ja heidän perheenjäsentään. Kapinan kukistamisen yhteydessä ja sitä seuranneissa kostotoimissa tapettiin yli sata mustaa, joista suurin osa ei liittynyt kapinaan millään tavalla. Kapinalliset säästivät joitakin köyhien valkoisten asumuksia tuholta kapinan aikana.
Turner piileskeli kapinan jälkeen kaksi kuukautta, kunnes hänet saatiin kiinni, tuomittiin kuolemaan ja hirtettiin Jerusalemin kunnassa.
Jälkimaine.
Arviot Nat Turnerista ovat jälkeenpäin vaihdelleet aikakauden ja arvioijan taustan mukaan. Hänen taisteluaan orjuutta vastaan on pidetty sankarillisena, mutta siviileihin kohdistuneita murhia on verrattu terrorismiin ja sotarikoksiin. 
Nat Turner on mukana vuonna 2002 julkaistussa kirjassa "100 Greatest African Americans". Hänen mukaansa on nimetty puisto Newarkin kaupungissa, ja hänet mainitaan eräissä rap-artistien teksteissä, kuten Wu-Tang Clanin kappaleessa ”The City” ja Public Enemyn kappaleessa ”Prophets of Rage”.
Vuonna 2016 ensi-iltansa sai elokuva "The Birth of a Nation", joka kertoo Turnerin elämästä.
Raw (Sex Pistolsin albumi)

Raw on vuonna 1997 julkaistu kokoelma-albumi englantilaisen punk rock -yhtye Sex Pistolsin tuotannosta. Osa kappaleista on konserttiäänityksiä.
Levymerkki on Emporio. Lisenssi on saatu yhtiöltä Trojan Recordings Ltd. Tuotantoyhtiö ja oikeudenomistaja on Music Collection International, joka on toiminut osoitteessa 36–38 Caxton Way, Watford, Herts, WD1 8UF, UK. 
Kappaleet.
Kappaleiden tekijät ovat Jones / Matlock / Cook / Rotten, ja musiikkikustantaja on Warner Chappell Music Ltd., ellei toisin ole mainittu.
Määrin-Sleesian lääni

Määrin-Sleesian lääni () on yksi Tšekin kolmestatoista läänistä. Se on lääneistä itäisin, ja sen pääkaupunki on Ostrava.
Läänin pinta-ala on 5 427 neliökilometriä, ja vuoden 2020 arvion mukaan siellä asui 1 200 539 asukasta.
Olomoucin lääni

Olomoucin lääni () on yksi Tšekin kolmestatoista läänistä. Sen pääkaupunki on Olomouc.
Läänin pinta-ala on 5 267 neliökilometriä, ja vuoden 2020 arvion mukaan siellä asui 632 015 asukasta.
Olomoucin lääni sijaitsee Tšekin itäosassa. Se ulottuu pohjoisessa Puolaan, jonka kanssa sillä on noin 100 kilometriä rajaa. Olomucin vuorilla harjoitetaan talviurheilua. Matkailunähtävyyksiin kuuluvat Priessnizin kylpylä Jesenikissä, Javoříčkon luolat ja Olomoucin Pyhän kolminaisuuden pylväs.
Zlínin lääni

Zlínin lääni () on yksi Tšekin kolmestatoista läänistä. Sen pääkaupunki on Zlín. Läänin pinta-ala on 3 964 neliökilometriä ja asukasluku oli vuoden 2020 arvion mukaan 582 555.
Zlínin läänissä kumi-, muovi-, nahka- ja metalliteollisuudella on pitkät perinteet.
Saini (täsmennyssivu)

Saini tarkoittaa seuraavia:
Sukunimi.
Saini on suomalainen sukunimi, joka oli 19. huhtikuuta 2021 nykyisenä nimenä 102 henkilöllä ja ollut kaikkiaan 128 henkilöllä.
 Saini on myös yleinen intialainen sukunimi.
Windsorin herttua

Windsorin herttua () on Yhdistyneessä kuningaskunnassa ollut päärinarvo.
Arvonimi perustettiin 8. maaliskuuta 1937. Sen ensimmäinen ja ainoa haltija oli edellisenä vuonna kruunusta luopunut Edvard VIII. Koska hänellä ei ollut lapsia, arvonimi lakkasi olemasta herttuan kuollessa 28. toukokuuta 1972.
Vakkuri

Vakkuri on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Kai Vakkuri

Kai Juhani Vakkuri (1. joulukuuta 1934 Helsinki – 9. maaliskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen tietokirjailija ja kustantaja, koulutukseltaan filosofian maisteri. Hänellä oli kustannusyhtiöt Etelän Kirja ja BSV-kirja, joiden kautta hän julkaisi niin omia kuin muidenkin kirjoja.
Pisimmän uran Vakkuri teki markkinointialan järjestöjen johtajana, ensin Mainostajien liiton toimitusjohtajana 1968–1975 ja sitten Suomen Markkinointiliiton toimitusjohtajana 1977–1989.
I Bet

I Bet on yhdysvaltalaislaulaja Ciaran kappale hänen tulevalta kuudennelta, "Jackie"-studioalbumilta. Epic Recordsin 26. tammikuuta 2015 julkaisemana albumin debyyttisinglenä se on Ciaran ensimmäinen single hänen ensimmäisen lapsensa syntymisen sekä laajalti julki tulleen yhdysvaltalaisräppäri Futuren kanssa tapahtuneen avioeron jälkeen. Kappaleen sanoittivat Ciara, Harmony "H-Money" Samuels sekä Timothy &amp; Theron Thomas tuottajaduo Rock Citystä. Sen tuotti Samuels, samalla kun Chris "TEK" O'Ryan oli vastuussa kappaleen sanojen tuottamisesta.
Raakana ja emotionaalisena, Ciaran elämän henkilökohtaisesta paikasta lähtöisin olevaksi kappaleeksi nauhoitettuna "I Bet" oli tarkoitettu resonoimaan "paljon suurempaa kuin yhdenkään ihmisen kokemusta". Hidastempoisena, synkkänä R&amp;B-balladina sekä 1990-luvun tyylisenä R&amp;B tuotantona "I Bet" siirtyy laulajan viimeisimmästä diskografiasta hänen aikaisempien teoksiensa, "And I":n sekä "Promisen" tyylin pariin. Kappaleen sanallinen sisältö käsittelee aiheita pettämisestä, luottamuskysymyksistä sekä uskottomuudesta romanttiseen parisuhteeseen. 
"I Bet" sai pääosin myönteisiä vastaanottoja musiikkikriitikoilta jotka katsoivat sen laulajan vahvaksi takaisintuloksi sekä kiittelivät hänen äänialaa kuten myös harvinaista ja rehellistä näyteikkunaa hänen yksityiselämästään. Julkaisunsa jälkeen kappale on onnistunut pääsemään Yhdysvaltain Billboard Hot 100-listan sijalle yhdeksänkymmentäviisi.
Ethelbert Kentiläinen

Ethelbert Kentiläinen, myös Ethelbert I tai Æthelbert Kentiläinen, (k. 24. helmikuuta 616 tai 618) oli Kentin kuningas 560–616. Hän julkaisi anglosaksisten lakien vanhimman säilyneen koodeksin eli lakikokoelman. Se heijasteli mannermaisia vaikutuksia, ja vakiinnutti papiston laillisen aseman sekä useita maallisia sääntöjä. Ethelbert meni naimisiin frankkien kuninkaan Karibert I:n tyttären Berthan kanssa. Kristitty Bertha saattoi vaikuttaa siihen, että Ethelbert salli vuonna 597 paavin lähettää Augustinus Canterburylaisen sekä muita lähetyssaarnaajia Kentiin. Ethelbert antoi lähetyssaarnaajille asuinpaikaksi Canterburyn ja kääntyi mahdollisesti itsekin kristityksi. Hän ei kuitenkaan käännyttänyt kansaa pakolla. Beda Venerabiliksen mukaan Ethelbertin valtakunta käsitti loppuaikoina koko Humberin eteläpuolisen Englannin.
Vuoden 1356 kultainen bulla

Vuoden 1356 kultainen bulla oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Kaarle IV:n vuonna 1356 antama säädös, josta tuli keskeisin keisarikunnan valtiosäännön määrittäjä. Nimitys kultainen bulla viittaa asiakirjaan liitettyyn kultaiseen sinettiin. Vuoden 1356 kultaisen bullan tarkoitus oli ehkäistä keisarinvaaliin liittyvät kiistat, estää paavin sekaantuminen keisarikunnan asioihin ja tunnustaa saksalaisten ruhtinaiden asema keisarikunnassa. Kultaisessa bullassa asetettu keisarikunnan valtiosääntö pysyi voimassa vuoteen 1803 saakka.
Kaarle IV kruunattiin keisariksi Roomassa vuonna 1355. Palattuaan Saksaan hän kutsui tärkeimmät saksalaiset ruhtinaat neuvottelukokoukseen Nürnbergiin. Kultaisen bullan 23 ensimmäistä lukua julkaistiin tämän neuvonpidon tuloksena Nürnbergissä 10. tammikuuta 1356. Vuotta myöhemmin ruhtinaat kokoontuivat uudelleen Metzissä ja hyväksyivät joulupäivänä 1356 kahdeksan täydentävää lukua.
Ennen kaikkea kultaisella bullalla määrättiin keisarinvaalin toimittamisesta. Vakiintuneena käytäntönä oli ollut vuodesta 1273, että keisarinvaalin suoritti seitsemän vaaliruhtinasta, joista kolme oli kirkollisia ja neljä maallisia ruhtinaita, mutta näiden seitsemän miehen henkilöllisyys saattoi vaihdella. Vuoden 1356 kultainen bulla nimesi seitsemän vaaliruhtinasta ja sitoi heidän äänioikeutensa tiettyjen, jakamattomien maa-alueiden hallintaan. Vaaliruhtinaiksi nimettiin Böömin kuningas, Pfalzin kreivi, Saksin herttua ja Brandenburgin rajakreivi sekä Mainzin, Kölnin ja Trierin arkkipiispat. Tässä yhteydessä muun muassa Saksin ääni annettiin Saksi-Wittenbergille Saksi-Lauenburgin sijasta. Keisarinvaalissa enemmistön äänistä saanut henkilö katsottaisiin yksimielisesti valituksi ja hän saisi valtaoikeudet haltuunsa välittömästi vaalin ratkettua. Paavin vaatimus oikeudesta tutkia keisariehdokkaita ja hyväksyä vaalin lopputulos jätettiin huomiotta. Lisäksi kultainen bulla määräsi primogenituuriin perustuvan perimysjärjestyksen. Valtaistuimen ollessa tyhjänä keisarikunnan sijaishallitsijoina toimisivat Saksin herttua ja Pfalzin kreivi, joista kumpikin hallinnoisi omaa puoliskoaan valtakunnasta.
Vaaliruhtinaat saivat kultaisella bullalla uusia oikeuksia ja entistä vahvemman aseman. He saivat omissa ruhtinaskunnissaan käytännössä suvereenin aseman ja muun muassa oikeuden lyödä omaa rahaa. Saksan kaupunkivaltioiden itsenäisyyspyrkimyksiä rajoitettiin ruhtinaskuntien kustannuksella. Myöhemmin muutkin Saksan alueen ruhtinaat omaksuivat kultaisessa bullassa vaaliruhtinaille annetun itsenäisen aseman.
Itävallan kansalliskirjaston kokoelmiin kuuluvat vuoden 1356 kultaisen bullan seitsemän alkuperäistä kappaletta hyväksyttiin vuonna 2013 Unescon Memory of the World -kokoelmaan.
Heroes (Måns Zelmerlöwin kappale)

Heroes on Måns Zelmerlöwin esittämä kappale, jolla hän edusti Ruotsia vuoden 2015 Eurovision laulukilpailussa. 2. semifinaalissa esiintynyt kappale sijoittui ensimmäiselle sijalle 217 pisteellä. Finaalissa kappale sai 365 pistettä ja voitti kilpailun. Kappale voitti ennätyksellisesti 26 muun maan osanottajat poikkeuksellisen suuressa, 27 kappaleen finaalissa.
Kappaleen ovat tehneet Anton Malmberg Hård af Segerstad, Joy Deb ja Linnea Deb.
Esityksen taustalla Melodifestivalenissa nähtyä uusimmalla 3D-tekniikalla toteutettua tikku-ukkoa jouduttiin muokkaamaan, koska se muistutti liian paljon "Academy of Light" -videolla nähtyä samantyyppistä tikku-ukkoa. 
Kappaleen on väitetty plagioivan David Guettan ”Lovers on the Sun” -nimistä kappaletta.
Kolinda Grabar-Kitarović

Kolinda Grabar-Kitarović (s. 1968) on kroatialainen poliitikko. Hänet valittiin maansa presidentiksi tammikuussa 2015 pienellä äänten enemmistöllä. Hän on tehtävässään ensimmäinen nainen. Tammikuun 2020 presidentinvaaleissa hän hävisi Zoran Milanovićille, joka sai 52,73 % äänistä. 
Grabar-Kitarović on aikaisemmin toiminut maansa ulkoministerinä, suurlähettiläänä Yhdysvalloissa sekä korkeassa Naton virassa.
Álex Márquez

Álex Márquez i Alentà (s. 23. huhtikuuta 1996 Cerveda) on espanjalainen ratamoottoripyöräilijä. Hän kilpailee kaudella 2015 Moto2-luokassa Marc VDS -tallissa. Márquez on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 61 kilogrammaa.
Ura.
Moto3.
Márquez debytoi Moto3-luokassa kaudella 2012 Suter-Hondalla. Hän oli kauden aikana parhaimmillaan kuudes Katalonian Grand Prix’ssä ja oli sarjan yhteispisteissä 20:s. Toisella kaudellaan Márquez vaihtoi KTM:lle. Hän saavutti ensimmäisen palkintosijansa Ison-Britannian Grand Prix’ssä ollen kolmas ja ensimmäisen voittonsa Japanista. Sarjan yhteispisteissä hän oli nyt neljäs viidellä palkintokorokepaikallaan.
Kaudella 2014 Márquez kilpaili Hondalla. Hän saavutti kauden aikana kolme voittoa ja kymmenen palkintosijaa. Suuren osan kaudesta Márquez oli Australian Jack Millerin takana yhteispisteissä, mutta Márquez ohitti tämän lopulta ja juhli kauden päätyttyä Moto3:n maailmanmestaruutta.
Moto2.
Kaudeksi 2015 Márquez siirtyy ajamaan Moto2-luokkaan Marc VDS-talliin.
Muuta.
Márquezin isoveli on MotoGP:n kuninkuusluokan kaksinkertainen maailmanmestari Marc Márquez. Márquezin veljekset ovat historian ainoat, jotka ovat onnistuneet voittamaan samana vuonna ratamoottoripyöräilyn maailmanmestaruuden tai mestaruuden ylipäätään.
Nadav Guedj

Nadav Guedj (; s. 2. marraskuuta 1998 Pariisi, Ranska) on ranskalaissyntyinen israelilainen laulaja. Hän edusti Israelia vuoden 2015 Eurovision laulukilpailussa Wienissä kappaleella ”Golden Boy”, jonka on säveltänyt ja sanoittanut Doron Madali. Guedj kilpaili toisessa semifinaalissa ja pääsi finaaliin, jossa hän sijoittui yhdeksänneksi.
Vuonna 2015 Guedj voitti israelilaisen kykykilpailun, HaKokhav HaBan, toisen tuotantokauden.
Stefan O’Connor

Stefan Ramone Sewell O'Connor (s. 23. tammikuuta 1997 Croydon, Lontoo) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Valioliiga-seura Arsenal FC:tä. Pelipaikaltaan O'Connor on keskuspuolustaja.
Seurajoukkueura.
O'Connor on pelannut Arsenal FC:ssä vuodesta 2010 lähtien, jota ennen hän edusti Crystal Palace FC:tä. Hän teki ensimmäisen ammattilaissopimuksensa seuran kanssa lokakuussa 2014 pelattuaan hyvin nuorten joukkueissa. Debyytti edustusjoukkueessa tapahtui joulukuussa 2014 Mestareiden liigan alkulohkon ottelussa Galatasaray SK:ta vastaan, kun O'Connor tuli kentälle Mathieu Debuchyn tilalle viimeiseksi 13 minuutiksi.
Maajoukkueura.
O'Connor pelasi vuonna 2014 Englannin alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa kaksi ottelua ilman osumia.
Kinitsariini

Kinitsariini eli 1,4-dihydroksiantrakinoni (C14H8O4) on antrakinoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään väriaineena ja väriaineiden valmistamiseen.
Ominaisuudet.
Huoneenlämpötilassa kinitsariini on punaista tai oranssia kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja bentseeniin. Liukoisuus kuumiin liuottimiin on suurempi kuin kylmiin. Kinitsariini reagoi halogeenien kanssa muodostaen halogenoituja johdannaisia ja myös nitrautuu. Se voi reagoida myös Mannich-reaktiolla 
Valmistus.
Kinitsariinin valmistukseen on useita tapoja. Käytettyjä ovat p-kloorifenolin ja ftaalianhydridin välinen reaktio rikkihappoliuoksessa ja katalyyttinä käytetään boorihappoa tai booritrifluoridia. Sivutuotteena tässä reaktiossa voi muodostua 2,7-dikloorifluoraania. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on ftaalianhydridin ja hydrokinonin välinen reaktio ja katalyyttinä käytetään alumiinikloridia. Tämän reaktion ongelmana ovat tyypillisesti huonot saannot. 
Kinitsariinia käytetään villan ja tekstiilien värjäyksessä. Siitä valmistetaan myös useita muita väriaineita esimerkiksi sen halogenoituja, nitrattuja, sulfonoituja tai aminojohdannaisia käytetään väreinä tai keltaisten, punaisten, sinisten ja vihreiden väriaineiden synteesien lähtöaineina. Sitä voidaan käyttää myös hapettumisenestoaineena voiteluaineissa.
Danilo D’Ambrosio

Danilo D’Ambrosio (s. 9. syyskuuta 1988 Napoli) on italialainen jalkapalloilija, joka pelasi koko uransa kotimaassaan ja edusti pisimpään Serie A:ssa pelaavaa Interiä. Hän pelasi Italian A-maajoukkueessa kuusi maaottelua. Oikeajalkainen D’Ambrosio oli pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Seurajoukkueura.
D’Ambrosion ensimmäinen seura oli Potenza, jossa hän pelasi vuonna 2008 kymmenen liigottelua. Heinäkuussa 2008 hän siirtyi kolmanneksi korkeimman sarjatason Juve Stabiaan, jossa hän pelasi 1,5 kautta ja niistä viimeisen puolikkaan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla.
Tammikuussa 2010 D’Ambrosio siirtyi Serie B:ssä pelanneeseen Torinoon, jossa debyytti tapahtui vielä saman kuun aikana Grossetoa vastaan. Avausmaali syntyi maaliskuussa 2010 Modenan verkkoon. Kaudeksi 2012–2013 Torino nousi Serie A:han, ja D’Ambrosio teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2012 Sienaa vastaan. Uran ensimmäinen pääsarjamaali syntyi syyskuussa 2012 Atalantaa vastaan. Kaikkiaan D’Ambrosio pelasi Torinossa Serie B:n nousukarsinta mukaan lukien 120 ottelua ja teki niissä kymmenen maalia.
Tammikuussa 2014 D’Ambrosio siirtyi Serie A:n Internazionaleen. Debyytti tapahtui helmikuussa 2014 Juventusta vastaan. Avauskaudellaan D’Ambrosio pelasi 11 Serie A:n ottelua. Toisella kaudellaan eli kaudella 2014–2015 hän debytoi Eurooppa-liigassa. Elokuun 2020 loppuun mennessä hän on pelannut Interissä 172 Serie A -ottelua ja tehnyt niissä 13 maalia. Mestarien liigassa hän on pelannut seitsemän ottelua ja Eurooppa-liigassa 21 ottelua, joissa hän on tehnyt neljä maalia.
Maajoukkueura.
D’Ambrosio on pelannut monissa Italian nuorten maajoukkueissa, viimeksi alle 21-vuotiaiden joukkueessa, jossa hän pelasi vuonna 2010 kolme ottelua onnistumatta maalinteossa. Italian miesten maajoukkueessa hän tuli maaliskuussa 2017 vaihtopelaajana kentälle Alankomaita vastaan sekä pelasi avauskokoonpanossa kesäkuussa 2018 ystävyysottelussa Ranskaa vastaan ja lokakuussa 2019 EM-karsintaottelussa Kreikkaa vastaan.
Muuta.
D’Ambrosion kaksoisveli Dario D’Ambrosio on myös ammattilaisjalkapalloilija. Hän on pelannut Serie B:ssä ja sitä alemmissa sarjoissa.
D’Ambrosio rekisteröityi Twitteriin huhtikuussa 2014. Ensimmäisessä twiitissään hän lupasi antaa jokaisesta saadusta seuraajasta 50 senttiä kotialueensa Campanian apua tarvitseville lapsille.
Luxemburg (suku)

Luxemburg oli eurooppalainen hallitsijasuku, joka hallitsi Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa useaan otteeseen vuosien 1308 ja 1437 välillä sekä Böömin kuningaskuntaa vuosina 1310–1437 ja Luxemburgin herttuakuntaa (aluksi kreivikuntaa) vuosina 1247–1443.
Suvun alkuperä on Luxemburgissa ja se oli alun perin Limburgin herttuasuvun nuorempi haara. Suku sai alkunsa, kun Limburgin herttua Walramin poika Henrik V peri vuonna 1247 äitinsä Ermesinden kautta Luxemburgin kreivikunnan. Hänen pojanpoikansa Henrik VII Luxemburgilainen valittiin vuonna 1308 Saksan kuninkaaksi ja neljä vuotta myöhemmin hänet kruunattiin keisariksi. Henrik VII järjesti vuonna 1310 poikansa Juhanan avioliiton kautta Böömin kuninkaaksi, joten tämän jälkeen Luxemburgin suku piti hallussaan kolmea valtaistuinta ja muodosti merkittävän valtatekijän Keski-Euroopassa. Luxemburgit menettivät seuraavan sadan vuoden aikana keisarin aseman kahdesti kilpailevalle Wittelsbachin suvulle, mutta saivat sen takaisin. Suvun päälinja kuitenkin sammui keisari Sigismundin kuoltua vuonna 1437, minkä jälkeen valta siirtyi Habsburgien suvulle. Luxemburgissa suvun viimeinen hallitsija oli lapsettomana 1443 kuollut herttuatar Elisabet.
Taras Stepanenko

Taras Mykolajovytš Stepanenko (; s. 8. maaliskuuta 1989 Velyka Novosilka) on ukrainalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ukrainan valioliigassa pelaavaa FK Šah’tar Donetskia. Oikeajalkainen Stepanenko on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Ukrainan maajoukkueessa yli 80 maaottelua.
Seurajoukkueura.
Stepanenko aloitti uransa Metalurh Zaporižžjan kakkosjoukkueessa, jossa hän pelasi vuonna 2006 16 ottelua tehden yhden maalin. Seuran ykkösjoukkuetta Ukrainan valioliigassa Stepanenko edusti vuodet 2007–2011 tehden 81 pelaamassaan ottelussa yhden osuman.
Heinäkuussa 2010 Stepanenko siirtyi yhteen Ukrainan suurimmista seuroista, FK Šah’tar Donetskiin. Debyytti seuran paidassa tapahtui saman kuun aikana hänen vanhaa seuraansa vastaan. Ensimmäisellä kaudellaan seurassa Stepanenko debytoi Mestareiden liigassa, voitti liigan, cupin ja supercupin. Hänellä on liigan mestaruus myös vuosilta 2012, 2013, 2014, 2017, 2018, 2019, 2020, 2023 ja 2024 sekä cupin voitto kausilta 2012, 2013, 2016, 2017, 2018, 2019 ja 2024. Hän on pelannut Šah’tarin kanssa Mestarien liigan lisäksi myös Eurooppa-liigassa.
Maajoukkueura.
Nuorten maajoukkuetasolla Ukrainaa edustanut Stepanenko debytoi Ukrainan A-maajoukkueessa marraskuussa 2010 ystävyysottelussa Sveitsiä vastaan. Maaottelu-uran avausmaali syntyi toukokuussa 2014 ystävyysottelussa Nigeriä vastaan. Toisen maalinsa hän teki maaliskuussa 2016 Kyprosta, kolmannen kesäkuussa 2016 Albaniaa ja neljännen marraskuussa 2021 Bulgariaa vastaan. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2016 täydet minuutit Ukrainan kaikissa kolmessa ottelussa. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän pelasi Ukrainan kolmesta alkulohko-ottelusta yhdessä täyden ajan ja oli avauskokoonpanossa myös voitokkaassa neljännesväliottelussa Ruotsia vastaan. Hän on pelannut kesäkuun 2024 puoliväliin mennessä 83 A-maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia.
Progymnospermophyta

Progymnospermophyta on joukko esihistoriallisia putkilokasveja, joita eli lähinnä paleotsooisen maailmankauden loppuvaiheissa devonikaudelta kivihiilikaudelle. Joukon kasvit lisääntyivät vapaiden itiöiden avulla nykyisten itiökasvien tavoin ja muistuttivat lehdiltään saniaisia, mutta monilla niistä oli pitkälle kehittynyt eusteelinen puuvarsi, kuten nykyisillä paljassiemenisillä havupuilla ja kaksisirkkaisilla koppisiemenisillä lehtipuilla. Tämän nykyisten itiökasvien ja siemenkasvien piirteiden yhdistelmän vuoksi joukon kasveja onkin pidetty välimuotoina kehityslinjassa itiökasveista siemenkasveiksi. Ryhmän tunnetuimpia edustajia on "Archaeopteris".
Fylogenia.
Luokittelussa on eroja, mutta Taylor "et al." jakaa Progymnospermophytan kolmeen lahkoon: Archaeopteriales, Aneurophytales ja Protopityales. Ryhmä saattaa olla parafyleettinen, mikäli siemenkasvit kehittyivät jostakin sen edustajasta, jolloin joukon fylogenia näyttäisi tältä:
Näiden ryhmien lisäksi joukkoon liitetään toisinaan lahko Noeggerathiales, jonka sukulaisuussuhteet muihin tunnettuihin kasviryhmiin ovat kiistanalaisia.
Magne Haga

Magne Haga (s. 14. syyskuuta 1994 Holter, Nannestad) on norjalainen maastohiihtäjä. Hän edustaa Åsen IL -seuraa.
Maailmancup.
Haga debytoi maastohiihdon maailmancupissa maaliskuussa 2015 Holmenkollenin 50 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa sijoittuen sijalle 12. Näin ollen hän saavutti heti uransa ensimmäiset maailmancupin pisteensä. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Beitostølenin 30 kilometrin vapaan hiihtotavan väliaikalähtökilpailussa joulukuussa 2018. Tuo on myös Hagan tähänastisen uran paras sijoitus maailmancupissa.
Arvokilpailut.
Haga saavutti kultaa yhdistelmäkilpailusta alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuista Almatystä vuodelta 2015. Nuorten MM-kilpailuista hän saavutti hopeaa viestistä Liberecistä 2013.
Muuta.
Hagan isosisko Ragnhild Haga on myös maastohiihtäjä. Magne Haga kilpailee suunnistuksessa Raumar Orienteringin riveissä.
Elin Fohström

Elin Anima Alfhild Fohström-Tallqvist (22. syyskuuta 1868 Helsinki – 19. huhtikuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen laulajatar (sopraano). Hän käytti taiteilijanimeä Elina Vandár.
Elin Fohström oli Alma Fohströmin ja Ossian Fohströmin sisar. Hän opiskeli laulua vuosina 1886–1887 Firenzessä Felice Varesin johdolla ja 1888–1889 Pariisissa Pauline Viardot-Garcían opissa. Hän piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1887 ja debytoi "Faustin" Margaretana vuonna 1889. Hän teki kiertueita eri puolilla Eurooppaa ja jatkoi lauluopintojaan Saksassa ja Firenzessä. 
Avioiduttuaan professori Hjalmar Tallqvistin kanssa vuonna 1897 hän lopetti taiteellisen uransa ja esiintyi lähinnä hyväntekeväisyys­tilaisuuksissa. Avioparille syntyi kolme tytärtä vuosina 1898–1903.
Vuodesta 1910 Fohström toimi Helsingissä laulunopettajana.
Otto Donner (nuorempi)

Otto Donner (nuorempi; 3. elokuuta 1871 Helsinki – 12. heinäkuuta 1932 Espoo) oli suomalainen mesenaatti ja taiteenharrastaja. Hänen isänsä oli senaattori prof. Otto Donner.
Valmistuttuaan filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1894 Donner jatkoi matematiikan opintoja ulkomailla. Suomalais-ugrilaisen seuran aloitteesta hän teki tutkimusmatkan Keski-Aasiaan ja Mongoliaan yhdessä etnologi H. J. Heikelin ja valokuvaajan tehtäviä hoitaneen paroni Carl Munckin kanssa. Donnerin tehtävänä oli huolehtia tähtitieteellisista ja fysikaalisista tutkimuksista. Matkasta hän kirjoitti kuvauksen "Resa i Central-Asien 1898".
Donner oli monipuolisesti kiinnostunut tieteestä ja taidekulttuurista. Perimänsä suurehkon omaisuuden turvin hän saattoi antautua harrastuksilleen. Ystäväänsä Akseli Gallen-Kallelaa hän tuki vuonna 1901 merkittävällä rahasummalla, minkä ansiosta Gallen-Kallela saattoi toteuttaa ideansa suuresta freskosta "Kullervon sotaanlähtö" Vanhan Ylioppilastalon musiikkisaliin Helsingissä. Samana vuonna hän ryhtyi rahoittamaan kulttuurilehti Ateneumin julkaisemista maksamalla sen painokustannukset.
Vuonna 1901 Donner hankki Ruovedeltä läheltä Gallen-Kallelan erämaa-ateljeeta "Kalelaa" yli sadan hehtaarin suuruisen maa-alueen ostettuaan Ritoniemen kartanolta Pääskyn tilan. Siihen kuuluneelle Pääskyvuorelle hän halusi rakennuttaa graniittisen kivilinnan, jonka jugendtyyliset piirustukset hän oli tilannut Gallen-Kallelalta. Linnaa varten louhittiin rakennuskiviä, vedettiin hiekkaa Häyhiön saaresta 300 kuutiometriä ja tuotiin paikalle tiiliä, honkahirsiä sekä lankkuja ja lautoja. Linnan perustuksia varten louhittiin kallioon monttu. Vuoren laelle linnan yläpuolelle oli tarkoitus rakentaa erillinen kivinen näkö- ja tähtitorni. Järven rannasta vuoren laelle tehtiin kivillä reunustettu leveä hiekkatie. Linnan arkkitehtinä ja rakennusmestarina toimi Gallen-Kallelan suosituksesta itseoppinut Epra Sukanen. Perhesyistä johtuen Donner joutui kuitenkin luopumaan ”Pääskynlinnan” rakennuttamisesta. Hän myi vuonna 1904 Pääskyn talon ja vuorelle kootut rakennustarvikkeet. "Donnerin linnasta" jäi paikalle valtavat, kivilouhokset järkäleineen, hiekkaläjät ja tiilikasojen pohjat sekä leveä vuoritie järveltä rakennuspaikalle. Sen jälkeen Donner rakennutti perheelleen veljensä Uno Donnerin tuolloin omistaman Espoonkartanon alueesta erotetulle tontille kansallisromanttisen hirsitalon, jolle antoi nimen ”Holken”.
Donner oli naimisissa ranskalaissyntyisen Kathrine Valentine Bardyn (1866–1955) kanssa. Donner asettui asumaan Ranskaan 1910-luvun lopulla, mutta palasi perheineen vuonna 1929 Suomeen. Otto ja Valentine Donnerin poikia olivat Tampella-yhtiössä vaikuttaneet Hans Otto, Fredric ja Sven Arno Donner. Säveltäjä Henrik Otto Donner oli Otto Donnerin pojanpoika.
Akeem Bloomfield

Akeem Bloomfield (s. 11. lokakuuta 1997 Kingston) on jamaikalainen pikajuoksija. Hän kilpailee 100, 200 ja 400 metrillä. 
Bloomfield saavutti IAAF World Relays -kilpailuissa 2019 hopeaa 4 × 400 metrin viestissä. Saman vuoden Dohan MM-kilpailuissa hän juoksi avausosuuden Jamaikan hopeajoukkueessa pitkässä viestissä. Lisäksi hän oli 400 metrillä kahdeksas. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän juoksi jälleen avausosuuden Jamaikan hopeajoukkueessa 4 × 400 metrin viestissä sekä karsiutui 200 metrin alkuerissä.
Bloomfieldin ennätys 100 metrillä on hänen kotikaupungissaan Kingstonissa maaliskuussa 2014 juostu 10,42. 200 metriä Bloomfield on juossut parhaimmillaan aikaan 19,81 heinäkuussa 2018 Lontoossa. 400 metrillä Bloomfieldin ennätys on Eugenessa kesäkuussa 2018 juostu 43,94. Hän juoksi saman natkan sisäratojen Jamaikan ennätyksen 44,86 College Stationissa maaliskuussa 2018..
Simolan pommitus 1944

Simolan pommitus tapahtui jatkosodan aikana 19.–20. kesäkuuta 1944 Lappeessa, nykyisessä Lappeenrannassa, kun Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat kolmeen otteeseen Lappeen Simolan rautatieasemaa ja Etu-Simolan pysäkkiä. Pommitukset liittyvät Neuvostoliiton kesäkuussa Kannaksella aloittamaan suurhyökkäykseen ja niillä pyrittiin estämään rautatieliikenne suomalaisten selustassa. Pommituksessa kuoli ainakin 142 ihmistä, heistä noin puolet oli siviilejä ja loput sotilaita, virkailijoita ja neuvostoliittolaisia sotavankeja. Haavoittuneita oli ainakin 150.
Pommitus tapahtui kolmessa vaiheessa. Ensimmäinen pommitus oli maanantai-iltana 19. kesäkuuta noin kello 20 aikaan, toinen pommitus tapahtui tiistaina 20. kesäkuuta kello 7 jälkeen aamulla ja kolmas pommitus tiistai-iltana noin kello 20. Ensimmäinen pommitus oli tuhoisin – siinä kuoli 101 ihmistä. Paikallisen kaupan kellariin osunut pommi surmasi kerralla yli 40 ihmistä.
Pommituksessa paloi 15 taloa ja 23 taloa vaurioitui. Simolan ja Etu-Simolan ratapihoilla tuhoutui tai vaurioitui raiteita ja vaihteita ja lisäksi 2 veturia ja 63 vaunua tuhoutui tai vaurioitui. Rautatieliikenne saatiin kuitenkin pian jatkumaan.
Simolan pommituksen jäljet näkyvät yhä Simolan aseman vanhan veturien vesitornin tiiliseinissä. Torni on säilytetty pommituksen uhrien muistomerkkinä.
Simolan pommituksesta vaiettiin mediassa, myös yhtä tuhoisa Elisenvaaran pommitus joutui sensuroiduksi. Jälkimmäisestä TV1 esitti huhtikuussa 2006 Erkki Rahkolan toimittaman Ykkösdokumentin "Vaiettu murhenäytelmä". Päämaja oli kieltänyt mediaa kertomasta ilmapommituksista ja niiden uhreista.
Jukka Jarvola

Jukka Niilo Akseli Jarvola (21. kesäkuuta 1940 – 16. toukokuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, muusikko ja musiikkipedagogi, joka oli erikoistunut lastenmusiikkiin.
Jukka Jarvola opetti Sibelius-Akatemiassa ja toimi musiikinopettajana Espoon Leppävaarassa, jossa hänen oppilaanaan oli muun muassa säveltäjä Jukka Linkola.
Jarvolan kymmenistä lastenlauluista ehkä tunnetuimpia ovat ”Täti Monika” ja ”Krokotiili Herbertti”. Lastenmusiikin lisäksi Jarvola sävelsi muutamia lauluja Ritva Oksaselle (mm. ”Elämän sirkus”), Seija Simolalle ja Susanna Haavistolle. Vuonna 1983 Jarvola sovitti Vesa-Matti Loirin albumin "Täällä Pohjantähden alla".
Jarvola teki musiikin muutamiin Mainos-TV:n televisio-ohjelmiin sekä teatterimusiikkia muun muassa näytelmiin "Sain yskän" (kirj. Jukka Lindfors, 1970), "Maailman vanhin puu" (kirj. Simo Ojanen, 1979) ja "Taikuri Oz" (Frank L. Baum, dramatisointi Matti Nieminen, 1992).
Jarvola menehtyi äkilliseen sairauskohtaukseen kotonaan Helsingissä 56-vuotiaana.
The Aristocrats

The Aristocrats on yhdysvaltalainen/englantilainen progressiivista rockia ja fuusiojazzia soittava superyhtye, joka on ollut aktiivinen vuodesta 2011 alkaen. Yhtye on julkaissut neljä studioalbumia, "The Aristocrats" (2011), "Culture Clash" (2013), "Tres Caballeros" (2015) sekä You Know What..? (2019).
Gruber – De Gasperi -sopimus

Gruber – De Gasperi -sopimus ( t. "Pariser Abkommen", ) on Itävallan ja Italian Pariisissa 5. syyskuuta vuonna 1946 solmima sopimus. Sopimus takaa Trentino-Etelä-Tirolin alueen saksankielisen väestön kulttuurisen suojan ja se muodostaa pohjan Etelä-Tirolin nykyiselle autonomialle. Sopimuksen allekirjoittivat Itävallan ulkoministeri Karl Gruber ja Italian pääministeri Alcide De Gasperi osana Pariisin rauhansopimusta.
Tausta.
Ensimmäisen maailmansodan ja Itävalta-Unkarin keisarikunnan luhistumisen jälkeen entinen Tirolin kruununmaa jaettiin Itävallan ja Italian kesken. Pohjoinen osa liitettiin osaksi uutta Itävallan tasavaltaa (silloinen "Deutschösterreich") ja eteläinen osa liitettiin Saint-Germainin rauhassa Italian kuningaskuntaan.
Fasistien noustua valtaan Benito Mussolinin johdolla Italiassa vuonna 1922 aloitettiin Etelä-Tirolissa ei-italiankielisen väestön systemaattinen kulttuurinen ja taloudellinen marginalisaatio. Vuonna 1939 Mussolini ja Saksan Adolf Hitler solmivat uudelleenasetussopimuksen (saks. "Umsiedlungsabkommen"), jonka oli määrä lopullistaa Etelä-Tirolin italialaistaminen. Toisessa maailmansodassa Wehrmacht miehitti Etelä-Tirolia vuodesta 1943 vuoteen 1945 operaatioalueena "Alpenvorland".
Mussolini Italian ja Hitlerin Saksan romahdettua monet maastamuuttaneet etelätirolilaiset palasivat takaisin Etelä-Tiroliin. Osa saksankielisestä väestöstä tuki alueen liittämistä jälleenperustettuun Itävallan tasavaltaan. Tirolin jälleenyhdistyminen kaatui kuitenkin sodan voittajavaltioiden USA:n, Britannian ja Neuvostoliiton sekä Ranskan vastustukseen; voittajavaltiot ajoivat kuitenkin itsemääräämisoikeutta Etelä-Tirolin saksankieliselle väestölle.
Neuvotteluissa Tirolin tulevaisuudesta Itävallan ulkoministeri Karl Gruber puolsi Etelä-Tirolin liittämistä Itävaltaan. Italian pääministeri Alcide De Gasperi vastusti tätä, mutta ehdotti Trentino-Etelä-Tirolille autonomista asemaa, mihin ehdotukseen Gruber suostui. Sopimuksen territoriaalinen rajaus osoittautui kuitenkin ongelmalliseksi, sillä autonomiaa ei selkeästi myönnetty Etelä-Tirolille, vaan suuremmalle Trentino-Etelä-Tirolin alueelle, jossa italiankieliset olivat enemmistössä. Saksan- ja ladinonkieliset etelätirolilaiset näkivät lopputuleman riittämättömänä ja saksankielisiä marginalisoivana.
Intensiivisen poliittisen kädenväännön jälkeen Italia myöntyi vuonna 1972 toiseen autonomia-asetukseen, jossa turvataan erillisesti sekä Trentinon että Etelä-Tirolin maakuntien autonomia.
Egil Cederlöf

Egil Johannes Cederlöf (12. huhtikuuta 1917 Helsinki – 24. marraskuuta 1984 Parainen) oli 
suomenruotsalainen musiikinopettaja ja kuoronjohtaja, joka julkaisi suuren määrän musiikkipedagogista kirjallisuutta 1950-luvulta alkaen sekä ruotsiksi että suomeksi muun muassa Erkki Pohjolan kanssa. Cederlöf vaikutti suuresti muun muassa nokkahuilunsoiton opetuksen tuomiseen koulujen musiikinopetukseen ja Sibelius-Akatemian musiikinopettajakoulutukseen toimiessaan akatemian koulumusiikkiosaston lehtorina 1966–1974.
Cederlöf johti muun muassa Yleisradiossa toiminutta Radion lapsikuoroa 1954–1960. Hän toimi Martin Wegelius -instituutin rehtorina 1964–1966 ja sitä ennen sen säätiön toiminnanjohtajana 1957–1964.
Egil Cederlöf opiskeli Sibelius-Akatemian kapellimestarikursseilla ja opettajaseminaarissa.
Pauline Viardot-García

Michelle Ferdinande Pauline Viardot-García (o.s. García; 18. heinäkuuta 1821 Pariisi – 18. toukokuuta 1910 Pariisi) oli ranskalainen oopperalaulaja (mezzosopraano), laulupedagogi ja säveltäjä.
Pauline Viardot-García syntyi laulajaperheeseen. Hänen äitinsä oli sopraano Joaquina Sitchez (1780–1864) ja isänsä espanjalaissyntyinen tenori Manuel García vanhempi (1775–1832). Hänen vanhempi sisarensa oli mezzosopraano Maria Malibran (1808–1836) ja veljensä baritoni Manuel García. Pauline sai musiikinopetusta vanhemmiltaan, ja pianonsoittoa hänelle opetti Franz Liszt ja sävellystä Antonín Reicha. Hän haaveili konserttipianistin urasta, mutta isän kuoleman jälkeen äiti vaati häntä keskittymään lauluopintoihin. 
Hän piti ensikonserttinsa Brysselissä vuonna 1837 ja kaksi vuotta myöhemmin debytoi Lontoossa oopperalavalla "Otellon" Desdemonana. Hänet kiinnitettiin Pariisin Théâtre-Italieniin, ja hän avioitui oopperan johtajan Louis Viardot’n kanssa vuonna 1841. Hän esiintyi eri puolilla Eurooppaa, ja hän oli aikansa arvostetuimpia oopperataiteilijoita. Hänen ohjelmistonsa oli laaja — hän esitti W. A. Mozartin, Gioacchino Rossinin, Gaetano Donizettin ja Giuseppe Verdin ja muiden oopperasäveltäjien teoksia. Hänen ihailijoihinsa kuuluivat muiden muassa Alfred de Musset, Frédéric Chopin, Ivan Turgenev, Charles Gounod, Camille Saint-Saëns, Giacomo Meyerbeer ja Hector Berlioz, jotka kirjoittivat ja omistivat teoksiaan hänelle. Myös George Sand kuului hänen ystäviinsä.
Viardot-García päätti oopperauransa vuonna 1863 ja asui aluksi Baden-Badenissa ja Napoleon III:n kukistuttua vuodesta 1871 Pariisissa. Vielä vuonna 1870 hän lauloi Johannes Brahmsin "Alttorapsodian" soolo-osuuden. Hän opetti Pariisin konservatoriossa ja piti musiikillista salonkia. Hänen oppilaisiinsa kuului suomalainen Elin Fohström.
Viardot-Garcían sävellystuotanto käsittää pienimuotoisia teoksia, muun muassa viisi salonkioopperaa, joista kolmen libretto on Ivan Turgenevin käsialaa, sekä yli 50 liediä ja soitinsävellyksiä. Lisäksi hän sovitti lauluäänelle Frédéric Chopinin ynnä muiden sävellyksiä.
Kaksi Viardot-Garcían neljästä lapsesta jatkoi suvun musiikkiperinteitä: tytär Louise Héritte-Viardot (1841–1918) oli laulaja, pianisti ja säveltäjä, ja poika Paul Viardot (1857–1941) oli viulisti, säveltäjä ja kapellimestari.
Patukkikasvit

Patukkikasvit (Cynomoriaceae) on yksi tai kaksi lajia sisältävä loiskasviheimo koppisiemenisten Saxifragales- tai Rosales-lahkossa. Heimossa on ainoastaan patukkien ("Cynomorium") suku.
Tuntomerkit.
Patukit ovat lehtivihreättömiä juuriloisia. Lehdet sijaitsevat kierteisesti. Kukat ovat tavallisimmin yksineuvoisia, vähäpätöisiä ja sijaitsevat yksikotisesti nuijamaisen pallomaisessa kukinnossa. Kukassa on yksikiehkurainen kehä, jossa on 1–8 toisinaan tyvestä yhteenkasvanutta kehälehteä. Hedekukassa on ainoastaan yksi, kehään kiinnittynyt hede ja mesiäisenä toimiva vartalon jäänne. Emikukassa on yhden emilehden muodostama kehänalainen sikiäin, johon liittyy pitkä vartalo. Sikiäimen ainoa siemenaihe sijaitsee kärki-istukassa ja on riippuva, suora ja yksikalvoinen. Hedelmä on pähkylä. Siemenessä on runsas valkuainen ja erilaistumaton alkio.
Levinneisyys.
Patukit kasvavat Välimeren maista Keski-Aasiaan ulottuvalla alueella.
Elinympäristö.
Patukkeja on kaksi lajia, jotka loisivat muun muassa päivännouto-, revonhäntä- ja tamariskikasveilla. Tavallisesti patukit on aiemmin sisällytetty Balanophoraceae-heimoon tai sen yhteyteen.
Francisco de Miranda

Francisco de Miranda (28. maaliskuuta 1750 – 14. heinäkuuta 1816) oli venezuelalainen vallankumouksellinen.
Mirandan sukujuuret olivat Espanjasta, mutta Caracasin eliitti suhtautui häneen halveksuen, sillä hän oli syntynyt alempaa yläluokkaa edustavaan kreoliperheeseen. Mirandaa pidettiin mulattina. Espanjalaisten hallitsemassa Venezuelassa, jossa noudatettiin tiukkaa rotujen ja säätyjen välistä hierarkiaa, Mirandalla ei ollut mahdollisuuksia edetä esimerkiksi sotilasuralla, joka tulisi myöhemmin vetämään häntä puoleensa. Miranda pääsi myöhemmin näyttämään taitojaan osallistumalla Yhdysvaltain vapaussotaan espanjalaisten joukoissa, jotka auttoivat englantilaisia sodassa Amerikan Yhdysvaltoja vastaan. Ranskan vallankumoussotiin hän osallistui ranskalaisten puolella. 
Valistusaatteet vetivät Mirandaa puoleensa, ja hän alkoi Yhdysvaltain vapaussodan myötä tulla vakuuttuneeksi Espanjan valtakunnan heikkoudesta ja siitä, että Espanjan siirtomaiden tulisi itsenäistyä. Euroopassa aatelismiehenä kierrellessään hän yritti saada tukea ajatuksilleen Espanjan siirtomaiden itsenäisyydestä. Hän yritti saada tukea erityisesti ihailemaltaan Isolta-Britannialta, josta apua tuli kuitenkin varsin niukasti. Useiden pyyntöjen jälkeen Miranda sai lopulta noin 500 vapaaehtoisjoukon kasaan, joiden mukana Miranda marssi Venezuelan Coroon, josta espanjalaiset saatiin väliaikaisesti häädettyä. Coro osoittautui kuitenkin espanjalaisten vahvaksi tukialueeksi ja Mirandan joukot lyötiin. Miranda sai uuden tilaisuuden vallankumouksellisen mielialan lisäännyttyä Caracasissa ja muissa Venezuelan suurissa kaupungeissa Napoleon Bonaparten nimitettyä veljensä Joseph Bonaparten Espanjan valtaistuimelle. Caracasin kaupunginhallitus vannoi uskollisuutta ainoastaan Ferdinandille. Myöhemmin Caracasiin kokoontunut kongressi julisti Venezuelan itsenäiseksi tasavallaksi, joka ei tulisi olemaan riippuvainen myöskään Ferdinandin vallasta. Itsenäisyysarmeijan ylipäällikkönä toiminut Miranda nousi pian valtion johtoon ja johti lyhytikäistä tasavaltaa diktaattorin ottein. 
Venezuelan tasavalta jäi lyhytikäiseksi. Rojalistit etenivät esimerkiksi Puerto Cabellossa, eikä Miranda Simón Bolívarin pyynnöistä huolimatta lähettänyt joukkoja tueksi. Sotilaallinen tilanne muuttui kestämättömäksi, kun espanjamieliset etenivät sisämaassa. Tappio Puerto Cabellossa oli lopullinen kuolinisku ensimmäiselle Venezuelan tasavallalle. Tappion jälkeen Miranda ryhtyi neuvottelemaan aselevosta tarkoituksenaan saada armahdus tasavaltalaisille ja itselleen maastapoistumisoikeus. Mirandaa syytettiin petturuudesta ja hänet luovutettiin espanjalaisille Bolívarin toimesta. Yli 60-vuotias Miranda kuoli vankeudessa. 
Merkitys.
Vaatimattomasta menestyksestä huolimatta Mirandaa arvostetaan laajalti. Häntä pidetään itsenäisyysajattelun pioneerina, jonka ansiosta Venezuela ja Etelä-Amerikka lopulta irtautuivat Espanjan komennosta. Häntä pidetään myös Bolívarin innoittajana. Venezuelassa sijaitseva Mirandan osavaltio on nimetty Francisco de Mirandan mukaan.
Lainsuojattoman jäljillä

Lainsuojattoman jäljillä ("Ride Lonesome") on Budd Boetticherin ohjaama lännenelokuva vuodelta 1959. Boetticher on myös tuottanut elokuvan. Elokuva kuuluu kolmikon Budd Boetticher, näyttelijä Randolph Scott, käsikirjoittaja Burt Kennedy yhteistyössä tekemiin B-luokan lännenelokuviin. Laji oli tuolloin suosionsa huipulla.
Scott näyttelee palkkionmetsästäjä Brigadea, joka saa kiinni murhasta etsintäkuulutetun Billy Johnin ja lähtee viemään häntä Santa Cruziin, jossa palkkio odottaa Billy Johnin tuojaa. Brigadella on kuitenkin muu motiivi kuin raha: hän haluaa Billy Johnin veljen, joka on murhannut hänen vaimonsa.
Mary Mouser

Mary Matilyn Mouser (s. 9. toukokuuta 1996 Pine Bluff, Arkansas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa Daniel LaRusson Samantha-tyttären roolissa "Karate Kid" -elokuviin pohjautuvassa websarjassa "Cobra Kai". Muita hänen roolejaan ovat Lacey Fleming "Totuuden anatomiassa" ja Karen Grant "Scandalin" neljännellä tuotantokaudella. 
Näyttelijänä.
Mouserin ura alkoi viisivuotiaana, kun hänet valittiin esiintymään tyttärenä parivalokuvassa Mel Gibsonin kanssa elokuvassa "Signs".
Mouser on esiintynyt rikossarjan "NCIS Rikostutkijat" yhdeksässä jaksossa ja tehnyt myös äänirooleja animaatioelokuviin, kuten "Dragon Hunters", "Tarzan 2" ja "Delgo". Vuosina 2007–2008 hänellä oli vakituinen rooli televisiosarjassa "Life Is Wild", josta hän oli myös Young Artist -palkintoehdokkaana. Muita televisiosarjoja, joissa hän esiintynyt, ovat muun muassa "Ilman johtolankaa", "Aavekuiskaaja" ja "Criminal Minds – FBI-tutkijat". Vuonna 2012 hän näytteli kaksoisroolia Disney Channelin alkuperäisessä komediaelokuvassa "Frenemies".
Pablo Franco Martín

Pablo Franco Martín (s. 11. kesäkuuta 1980 Madrid, Espanja) on espanjalainen jalkapallovalmentaja.
Valmentajaura.
28. heinäkuuta 2014 Franco nimettiin madridilaisseura Getafen reservijoukkueen päävalmentajaksi. 26. helmikuuta 2015 edustusjoukkueen päävalmentaja Quique Sánchez Floresin irtisanouduttua, Franco nimettiin väliaikaisesti päävalmentajan paikalle ja vain kaksi päivää myöhemmin hän debytoi vierasottelussa Málagaa vastaan.
3. maaliskuuta 2015 Francon vastuuoloaikaa päävalmentajana pitkitettiin ja hänen apuvalmentajakseen nimettiin Javier Casquero. Kahdeksan päivää myöhemmin voitollisen Córdobaa vastaan pelatun vierasottelun jälkeen hänet nimettiin päävalmentajaksi loppukauden kestävällä sopimuksella.