tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alvar Kolanen

Ernst Alvar Kolanen (8. joulukuuta 1921 Kälviä – 9. joulukuuta 2007) oli suomalainen mainosvalokuvaaja, joka tunnetaan musiikki-, viihde- ja muotimaailman suomalaistähdistä ottamistaan PR- ja levynkansikuvistaan.
Kolanen astui vapaaehtoisena sotapalvelukseen vuonna 1940 ja palveli linnoitustöissä sekä sittemmin lentomekaanikkona Aunuksen kannaksella. Valokuvaajana hän oli itseoppinut. Kolasen kuvauskohteina olivat miltei kaikki Suomen tunnetuimmat iskelmälaulajat 1950-luvulta 1970-luvun alkuvuosiin, jolloin hänen oli terveyssyistä lopetettava työt. Kolanen työskenteli levy-yhtiöissä 1930-luvulta lähtien mutta löi itsensä läpi valokuvaajana 1950-luvun puolivälissä työskennellessään Scandia-levy-yhtiössä. Hänestä tuli monen julkisuuden henkilön luottokuvaaja, ja hän pääsi hyvien suhteidensa ansiosta studiotyön ohella kuvaamaan tähtiä esiintymistilaisuuksissa, televisiotyössä ja myös kulissien takana. Kolasen usein kuvaamia artisteja olivat muiden muassa Irwin, Danny, Kirka, Tapio Rautavaara, Lenita Airisto ja Pirkko Mannola.
Alvar Kolasen puoliso oli Terttu o.s. Arhio vuodesta 1947. Kolasen perilliset ovat koonneet isänsä töistä kaksi valokuvakirjaa ja valokuvanäyttelyitä. 
Kolanen on haudattu Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalle Vantaalle.
Markus Hätinen

Markus Hätinen (s.6. tammikuuta 1974 Jyväskylä) on suomalais-saksalainen entinen jääkiekkomaalivahti.
Hätinen pelasi SM-liigassa ainoastaan JYPin paidassa kuusi kautta vuosina 1991–2000. Hätinen oli aktiivivuosinaan 178 cm pitkä ja painoi 77 kg. Hätinen edusti Suomea sekä vuoden 1992 alle 18-vuotiaiden EM-turnauksessa että 1992–1993 vuodenvaihteessa Nuorten MM-turnauksessa. Aikuisten maajoukkueesa Hätinen ei päässyt koskaan pelaamaan.
Kaudella 1991-92 Hätinen pääsi haistelemaan liigatunnelmia JYP:n joukkueen varamaalivahtina, mutta vielä tuolloin hän ei varsinaisesti päässyt pelaamaan otteluissa. Seuraavalla kaudella pelattuja otteluita kertyi yksi ja kaudella 1993-94 tarjolla oli vain luukkuvahdin rooli Ari-Pekka Siekkisen ja Marko Leinosen jakaessa torjuntavastuun.
Kaudella 1994-95 Hätinen pääsi pelaamaan kuudessa ottelussa.
Kauden 1995-96 Hätinen pelasi I divisioonaa Forssan Palloseurassa. Vastuuta divarissa kertyi 37 ottelua ja päästettyjen maalien keskiarvo oli 2.73.
Seuraavaksi kaudeksi Hätinen palasi takaisin Jyväskylään ja pääsi pelaamaan Marko Leinosen varamiehenä 15 ottelussa.
Kauden jälkeen Hätinen suuntasi kahdeksi vuodeksi Saksan kakkostasolle Ingostadtin joukkueeseen. Hätinen palasi vielä kerran takaisin Jyväskylään kaudelle 1999–00 mutta ei nytkään kyennyt valtaamaan joukkueen ykkösmaalivahdin tonttia. Tommi Satosaaren varamiehenä otteluita kertyi 18. Kauden jälkeen tie vei jälleen ulkomaille, tällä kertaa Ranskaan. Kahden Ranskan liigan Reimsissä pelatun kauden jälkeen Hätinen palasi pelaamaan Saksaan toiselle ja kolmannelle sarjatasolle. Ranskasta oli tuomisina jälkimmäisellä kaudella voitettu Ranskan mestaruus.
Kauden 2007–2008 päätteeksi Hätinen päätti lopettaa uransa.
Keisarin uudet vaatteet

Keisarin uudet vaatteet on yksi tanskalaisen Hans Christian Andersenin kirjoittamista satuklassikoista.
Juoni.
Kaupunkiin tulee kaksi kulkijaa, jotka ovat vaattureita. Keisari, joka pitää suuresti uusista vaatteista, palkkaa heidät räätälöimään keisarille uudet vaatteet. Vaatturit väittävät vaatteiden näkyvän vain älymystölle ja tyhmät ja virkaansa pätemättömät eivät näkisi vaatteita ollenkaan. Näin ollen keisari ajattelee tämän olevan hieno sijoitus, kun hän saisi tämän avulla selville, ketkä hänen virkamiehistään olisivat kykenemättömiä tehtäväänsä. 
Vaatturit pyytävät vaatteiden materiaalikustannuksiin ja palkkioksi paljon kalleinta kultaa ja hienointa silkkiä.
Todellisuudessa vaatturit eivät tee ollenkaan vaatteita ja siksi keisari saa huomata, ettei itsekään näe vaatteita, mutta päättää olla puhumatta asiasta, koska pelkää muiden toteavan hänet kyvyttömäksi tehtäväänsä. Kangaspuita käy katsomassa myös useampi keisarin virkamies ja hekin päättävät vaieta kyvyttömyydestään nähdä kankaita ja kuvioita.
Lopulta keisari sovittaa peilin edessä vaatteitaan ja hienoa laahusta. Laahuksen kantajatkin ovat tarttuvinaan kankaaseen, mitä he eivät oikeasti löydä. Kaikki kuitenkin ihailevat kovaan ääneen kauniita kankaita ja niiden kuvioita. Sitten joukko lähtee kulkueeseen kaupungin keskustaan, missä ihailu jatkuu kunnes pieni lapsi huutaa, ettei keisarilla ole ollenkaan vaatteita. Kulkueen seuraajat alkavat tämän jälkeen supista keskenään lopulta yltyen huutamaan, ettei keisarilla ole vaatteita. Keisari suoristaa selkänsä ja näyttää entistä ryhdikkäämmältä, vaikka hänestäkin tuntuu että kansa on oikeassa. Hän ajattelee, että hänen täytyy kestää näytös loppuun asti. Ja kamariherrat jatkavat laahuksen kantamista aivan kuin keisarilla olisi oikeasti vaatteet laahuksineen.
Anders Fabian Orrhjelm

Anders Fabian Orrhjelm (Orraeus) (30. marraskuuta 1762 Porvoo – 2. joulukuuta 1816 Turku) oli Porvoon pormestari, valtiopäivimies, valtioneuvos ja prokuraattori.
Orrhjelmin vanhemmat olivat lehtori Gustaf Orraeus (1723–1782) ja Ulrika Helena Gudseus (1740–1813). Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1784, työskenteli Turun hovioikeudessa ja siirtyi Porvoon pormestariksi 1792. Kymin laamannikunnan vt. hoitajana Orrhjelm toimi 1795–1807, laamannin arvo hänelle myönnettiin 1806. Georg Magnus Sprengtporten kutsui Orrhjelmin tammikuussa 1809 kenraalikuvenmenttinsa kanslian päälliköksi ja Porvoon valtiopäivillä hän toimi talonpoikaissäädyn sihteerinä. Häntä esitettiin hallituskonseljin (Senaatin) jäseneksi, mutta hän sai vain oikeusosaston esittelijäsihteerin toimen vuosien 1809–1812. Orrhjelm aateloitiin 1809, Vaasan läänin varamaaherrana hän toimi 1812–1816. Viimeksi mainittuna vuonna hän sai valtioneuvoksen arvon ja hänet nimitettiin prokuraattoriksi Matthias Caloniuksen jälkeen, mutta hän ehti hoitaa virkaa vain lyhyen ajan. 54-vuotiaana Orrhjelm kuoli naimattomana ja ilman perillisiä.
Orrhjelmin talo.
Adreas Orrhjelmin talo on keskiaikainen kaksikerroksinen puusta rakennettu asunrakennus Porvoon keskustassa, Orrhjelm talo toimi Porvoon valtiopäivillä talonpoikaissäädyn kokous- ja majoituspaikkana.
Väinö Mäkelä (opettaja)

Väinö Ilmari Mäkelä (12. huhtikuuta 1901 Viipuri – 22. huhtikuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Väinö Mäkelä valmistui kansakoulunopettajaksi 1924. Hän oli naimisissa vuosina 1926–1946 kansakoulunopettaja Eevi Amanda Leinosen (1904–1992) kanssa. Kirjailija Hannu Mäkelä on heidän poikansa. Väinö ja Hannu Mäkelän välit olivat vaikeat, mistä viimeksi mainittu kertoo kirjassaan "Isä" (2004).
Luopa

Luopa on noin 550 talouden muodostama kylä Kurikassa Etelä-Pohjanmaalla. Kylä sijaitsee valtatie 3:n varrella kunnan keskustasta Jalasjärven suuntaan mentäessä. Luopa mainitaan kylänä muun muassa Zachris Topeliuksen romaanissa "Välskärin kertomuksia". Jalasjoki virtaa Luovan halki päätyen Kyrönjokeen lähellä Kurikan keskustaa.
Eljas Vainio

Eljas Pertteli Vainio, sukunimi aik. "Nopola" (15. elokuuta 1901 Karinainen – 10. tammikuuta 1985 Loimaa) oli suomalainen maanviljelijä, pakinoitsija ja paikallishistorian harrastaja.
Vainio kirjoitti pakinoita Kunnalliseen Viikkolehteen.
Vainio kävi kansakoulun ja palopäällystön koulun 1939–1940. Hän oli maanviljelijänä vuodet 1925–1936, sen jälkeen esimiehenä ja palopäällikkönä Oulu oy:ssa 1937–1944, kuljetuspäällikkönä ja palopäällikkönä Puukemia oy:ssa 1944–1952 sekä piiritarkastajana Aura ja Salama yhtiöissä 1952–1955. Sittemmin Vainio toimi yksityisyrittäjänä ja freelance-toimittajana Kunnalliselle Viikkolehdelle.
Vainion vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Nopola-Vainio ja Anna Liisa (o.s. Nummila). Vainion puoliso oli Signe Susanna (o.s. Manni) vuodesta 1923.
Vahojärvi (rautatieliikennepaikka)

Vahojärvi () on rautatieliikennepaikka rataosalla . Liikennepaikka sijaitsee Parkanon kaupungin Vahojärven kylän läheisyydessä, noin 58 kilometrin päässä Tampereelta ja noin 18 kilometrin päässä Parkanosta. Vahojärvellä on pääraiteen lisäksi yksi sivuraide junakohtauksia varten.
Ykkösluokka

Ykkösluokka () on joukkoliikennevälineissä, kuten junissa ja lentokoneissa, oleva ylellisin ja kallein matkustusluokka. Hintaan sisältyy yleensä enemmän omaa tilaa ja parempi istuin yksityiskohtineen. Esimerkiksi Emiratesin Airbus A380-koneissa on sviitti väliseinineen ja minibaareineen. Myös hienompi tarjoilu juomineen kuuluu hintaan ja omat odotusosastot asemilla, kuten "lounget" lentokentillä. Ykkösluokan matkustajille on tarjolla myös omia palveluita. Lentoyhtiöt ovat alkaneet poistaa ykkösluokkia koneistaan tehden täten business-luokasta korkeimman matkustusluokan. Suomalaisella Finnairilla ei ole ykkösluokkaa. Palveluluokkaa ei myöskään ole VR:n junissa.
Eeva Niinivaara

Eeva Niinivaara, o. s. "Pedriks" (20. joulukuuta 1901 Siimust, Viro – 29. lokakuuta 2000 Helsinki) oli virolaissyntyinen Helsingin yliopiston viron kielen ja kirjallisuuden lehtori.
Eeva Niinivaaran vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Eduard Pedriks (1873–1951) ja Anna Päll (1869–1945). 
Niinivaara kävi Tartossa tyttökoulun, opiskeli sitten Tarton yliopistossa taidehistoriaa, viron kieltä ja filosofiaa, ja toimi vuodesta 1928 Võrun seminaarissa viron ja suomen kielen opettajana. Vuonna 1930 hän meni naimisiin suomalaisen kielentutkijan Martti Niinivaaran (1905–1935) kanssa ja muutti asumaan Helsinkiin. 
Suomessa Niinivaara opiskeli ensin kansakoulunopettajaksi ja vuonna 1947 hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa. Niinivaara toimi Helsingin yliopiston viron kielen lehtorina 1945–1971 ja hän opetti viron kieltä myös Jyväskylän kesäyliopistossa ja Kalliolan vapaaopistossa.
Niinivaara julkaisi viron- ja suomenkielisten runojen kokoelman nimeltä "Unarsõnad", kirjoitti esseitä sekä muistelmateoksen "Yhä paistaa sama aurinko".
Jan Långbacka

Jan Långbacka (s. 12. huhtikuuta 1968 Espoo) on suomalainen (suomenruotsalainen) entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan sentteri. Långbackan virallinen kasvattajaseura oli EJK.
Ura.
Jan Långbacka aloitti aikuisten sarjoissa silloisen Kiekko-Espoon divarijoukkueessa kaudella 1988-1989. Långbacka pelasi kaudella kaikki 44 ottelua ja teki niissä 19 maalia ja 62 tehopistettä, mitkä oikeuttivat joukkueen sisäisessä pistepörssissä toiseen sijaan Petro Koivusen jälkeen. Tämän lisäksi hän pelasi A-junioreiden SM-sarjassa viisi ottelua Kiekko-Espoon riveissä ja toiset viisi ottelua Puolustusvoimien Urheilukoulun joukkueessa. Långbacka pelasi myös A-junioreiden play-offseissa neljä ottelua Kiekko-Espoon joukkueessa.
Seuraavalle kaudelle Långbacka siirtyi Helsingin Jokereiden liiga joukkueeseen kahden vuoden sopimuksella. Ensimmäisellä kaudella Långbacka saalisti 41 pelaamassaan ottelussa 13 maalia ja 21 pistettä. Jälkimmäisellä kaudella rooli oli selkeästi pienempi ja kauden saldoksi jäi vain kaksi maalia ja yhdeksän pistettä. Tämän jälkeen oli aika palata takaisin kasvattaja seuraan pelaamaan I divisioonaa.
Kaudella 1991-1992 Långbacka pelasi Kiekko-Espoon riveissä 39 ottelua ja saalisti niissä 17 maalia ja 50 tehopistettä, mikä riitti sisäisessä pörssissä sijalle 4 Tero Lehterän, Riku Kuusiston ja Mikko Lempiäisen jälkeen. Runkosarjan jälkeen kausi jatkui liigakarsintojen merkeissä, joista joukkue selvitti tiensä SM-liigaan.
Kaudella 1992-1993 Kiekko-Espoo pelasi ensimmäisen kautensa SM-liigassa ja Långbacka toimi joukkueen kapteenina. Hän itse keräsi 46 ottelussa 12 maalia ja 32 pistettä ja istui 24 jäähyminuuttia. Kausi jäi Långbackan liiga uran parhaaksi.
Seuraavalla kaudella Långbacka kykeni loukkaantumisten vuoksi pelaamaan vain 15 ottelussa, joissa tosin kantoi edelleen joukkueen kapteenin C-kirjainta paidassaan. Tehopisteiden muodossa tynkäkausi oli luonnollisesti heikko - vain kahdeksan maalia ja 14 pistettä.
Seuraavalla kaudella Långbacka pelasi kutakuinkin täyden kauden mutta luovutti kauden alla kapteeniuden kokeneelle Hannu Järvenpäälle. Kauden 48 ottelussa Långbacka saalisti 9 maalia ja 24 pistettä ja istui 18 jäähyminuuttia. Kausi jäi Långbackan uran viimeiseksi. Seuraavan kauden alussa hän oli vielä Kiekko-Espoon kokoonpanossa kauden kolmessa ensimmäisessä ottelussa, kunnes päätti lopettaa uransa ja keskittyä muihin aktiviteetteihin.
Business-luokka

Business-luokka () on monissa junissa ja lennoilla tarjottava tasokkaampi matkustusluokka. Hintaan yleensä sisältyy yleensä mukavampi istuin, enemmän jalkatilaa, laadukkaampi ruokatarjoilu sekä parempi mahdollisuus työskennellä matkan aikana muun muassa tietokoneella.
Finnairilla on ulkomaan reittilennoilla yleensä business-luokka. VR:n Pendolino ja Intercity -kaukojunissa löytyy Ekstra-luokaksi kutsuttu business-matkustusluokka. Aiemmin matkustusluokan nimi oli Business-luokka, mutta nimi vaihdettiin vuonna 2011.
Club Disco

Club Disco on australialaisen laulajan Dannii Minoguen viides studioalbumi, jonka All Around the World julkaisi 5. marraskuuta 2007 Britanniassa ja 27. toukokuuta 2008 Australiassa.
Kappaleet.
"Do You Believe Me Now?" ei sisälly Australian versiossa ja "Touch Me Like That" on ensimmäinen kappale.
T-Bone Jumps Again

T-Bone Jumps Again on kokoelma-albumi yhdysvaltalaisen blueskitaristi, laulaja ja lauluntekijä T-Bone Walkerin tuotannosta vuosilta 1942, 1946, 1947 ja n. 1946–1949.
Albumin kappaleet on julkaistu alun perin levymerkeillä Black &amp; White, Comet ja Capitol.
Albumi sisältää mm. Walkerin klassikon "(Call It) Stormy Monday", joka "lienee yksi maailman tunnetuimpia bluessävellyksiä". Aikaisemmin singleillä julkaisemattomia kappaleita ovat "I Wish You Were Mine" ja "Wise Man Blues".
Erään arvion mukaan albumi ajoittuu Walkerin parhaaseen kauteen, ja se oli aikanaan kymmeneen vuoteen paras blues-LP, joka on tuotu Suomeen virallisesti.
Albumi on Charly Recordsin Charly R&amp;B -sarjan julkaisu (Charly CRB 1019). Levy-yhtiön osoite on ollut Charly Records Ltd., 156 / 166 Ilderton Road, London SE 15.
Albumin kappaleet on valinnut Cliff White. Kansitekstit on tehnyt Danny Adler joulukuussa 1980. Hän kertoo tehneensä Walkerin kanssa yhteistyötä Kaliforniassa vuonna 1970.
Albumista on tehty painos myös Italiassa ja sen tunnus on Oxford OX / 3243. Albumin ulkoasusta vastaa HAMISH. Kaikki raidat on lisensoitu Capitol Recordsilta italialaiselle Ariston-musiikkituotannolle.
Sarjassa on julkaistu kaksi jatko-osaa: "Plain Ole Blues" (Charly CRB-1037, 1982) ja "The Natural Blues" (Charly CRB-1057, 1983). Jälkimmäisessä on korjattu ykkösosan asiatiedoissa olevia virheitä.
Kappaleet.
Kappaleiden yhteyteen on merkitty alkuperäisten singlejulkaisujen tiedot alkuperäisen kansitekstin mukaan ja korjatut tiedot. BW = Black &amp; White, CAP = Capitol Records.
Muusikot ja äänitysajankohdat.
Kansiteksteissä on annettu seuraavat tiedot:
Julkaisijalle tuntemattomat raidat äänitetty noin 1946–49 samankaltaisella kokoonpanolla.
K. E. Palmén

K. E. (Karl Evert) Palmén (28. tammikuuta 1857 Helsinki – 6. kesäkuuta 1940 Helsinki) oli suomalainen kutomateollisuuden yritysjohtaja ja moninkertainen valtiopäivämies, joka sai vuorineuvoksen ja kunniatohtorin arvot.
Palménin vanhemmat olivat vapaaherra, prokuraattori, professori Johan Philip Palmén ja Adolfina Fredrika Emilia Sallmén. Hänen sisaruksiaan olivat yhteiskunnallinen vaikuttaja Fanny Palmén, eläintieteilijä J. A. Palmén ja historiantutkija, poliitikko E. G. Palmén. Palménin puoliso vuodesta 1883 oli Hilda Octavia Embleton-Samson (k. 1942). Kemisti, professori John Palmén (1884–1952) oli heidän poikansa. K. E. Palmén valmistui koneinsinööriksi Polyteknillisestä opistosta 1879 ja filosofian kandidaatiksi 1881. Hän opiskeli 1881–1883 ulkomailla matematiikkaa ja mekaniikkaa ja tuli viimeksi mainittuna vuonna geometrian opettajaksi Polyteknilliseen opistoon. Opiston vararehtorina hän toimi 1890-1896, minkä jälkeen hän siirtyi teollisuushallituksen teollisuusintendentiksi. 1899 Palménista tuli Forssa-yhtiön isännöitsijä, mitä tehtävää hän hoiti 20 vuotta, 1919 saakka. 1903 Palmén oli perustamassa Puuvillatehtaiden yhtymää ja toimi sen puheenjohtajana 1903–1909 sekä 1921–1932. Jokioisten-Forssan rautatieyhtiön hallituksen puheenjohtaja hän oli 1911–1923. Palmén kuului myös muun muassa Kutomateollisuuden työnantajaliiton, Suomen teollisuusliiton ja Pohjoismaiden Yhdyspankin johtoelimiin ja työskenteli useissa eri opetusta ja liikennettä käsitelleissä komiteoissa. 1886–1895 hän oli "Tekniska Föreningen in Finland" -järjestön sihteeri ja aikakauskirjan toimittaja. Vuorineuvoksen arvo Palménille myönnettiin 1920 ja tekniikan kunniatohtorin arvo 1934.
Palmén oli sukunsa edustaja aatelissäädyssä valtiopäivillä 1888, 1891, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Liège–Bastogne–Liège 2014

Liège–Bastogne–Liège 2014 oli järjestyksessään sadas maantiepyöräilyn Liège–Bastogne–Liège-klassikko. Se käytiin 263 kilometrin reitillä Liègestä Bastognen kautta Ansiin 27. huhtikuuta 2014.
Simon Gerrans voitti kilpailun noustuaan loppuhetkillä voittoon ennen Alejandro Valverdea, Michał Kwiatkowskia ja Giampaolo Carusoa. Edellisvuoden voittaja Daniel Martin menetti mahdollisuutensa kaaduttuaan viimeisessä mutkassa.
Tulokset.
Lähteet: Cyclingnews, UCI
Osallistuneet joukkueet.
Kilpailussa olivat mukana seuraavat 25 joukkuetta:
Tuija Lindström

Tuija Lydia Elisabeth Lindström (5. toukokuuta 1950 Kotka – 26. joulukuuta 2017 Tukholma) oli suomalaissyntyinen valokuvaaja, joka asui ja työskenteli Ruotsissa vuodesta 1975. Hän oli Göteborgin yliopiston valokuvakoulun ensimmäinen naispuolinen professori vuosina 1992–2002.
Lindström valmistui valokuvaajaksi Tukholman Konstfack-taideteollisesta korkeakoulusta 1984. Jo opiskeluaikanaan 1982 Lindström sai Moderna Museetin Nuoren lupaavan valokuvaajan palkinnon. Hän teki läpimurtonsa mustavalkoisella valokuvasarjalla "Kvinnorna vid Tjursjön" (1991), jossa tummassa vedessä kelluvat vaaleat naiskehot rinnastuvat kuviin pystyssä seisovista silitysraudoista. Kuvasarja herätti Ruotsissa uudenlaista feminististä keskustelua. Myös Lindströmin nimitys Göteborgiin ensimmäiseksi naisprofessoriksi herätti kohua. Hänen virkakautensa aikana yliopiston valokuvakoulutusta muutettiin käytännön ammatillisesta enemmän tutkimusta painottavaksi uusine maisteriohjelmineen.
1990-luvun puolivälissä Helsingin kaupunki tilasi Lindströmiltä pääkaupunkia esittelevän kuvasarjan, joka pääsi mukaan vuonna 1995 painettuun Helsinkiä esittelevään kirjaan. Teos vedettiin kaupunginvaltuuston päätöksellä kuitenkin melkein heti pois myynnistä ja painos tuhottiin, koska Lindströmin tummien katukuvien sanottiin antavan Helsingistä liian synkän mielikuvan.
Lindström piti lukuisia yksityis- ja ryhmänäyttelyitä ympäri maailmaa. Alkuvuodesta 2014 Suomen valokuvataiteen museo järjesti Tuija Lindströmin töistä laajan takautuvan näyttelyn. Sen yhteydessä julkaistiin valokuvateos "In The Beginning There Was Everything" (Tukholma: Art and Theory Publishing 2014).
Lauri Pelkonen (valtiopäivämies)

Lauri Kustaa Pelkonen (24. huhtikuuta 1825 Tuusniemi – 13. tammikuuta 1877 Juantehdas) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Pelkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Mikko Pelkonen ja Kaisa Stiina Still ja puoliso vuodesta 1843 Katri Pitkänen (k. 1884). Pelkonen toimi lautamiehenä ja herastuomarina ja esiintyi vuoden 1860 yleisessä maanviljelyskokouksessa maanviljelijöiden hypoteekkilainan puolesta. Seuraavana vuonna hän johti talonpoikien lähetystöä, joka kävi Venäjän keisarin puheilla suomen kielen aseman puolesta. Pelkonen oli Tammikuun valiokunnan jäsen ja talonpoikaissäädyssä Kuopion tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864, joilla hän kuului myös puhemiesneuvostoon. Valtiopäivien avajaisissa pitämässään puheessa hän esitti talonpoikaissäädyn pöytäkirjojen pitämistä myös suomeksi, mikä ehdotus toteutui. Hän teki myös anomuksen apurahan myöntämiseksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralle. Pelkosen useilla eri paikkakunnilla yhdessä veljiensä kanssa omistamat maatilat ajautuivat 1860-luvun katovuosina vaikeuksiin ja hän menetti omaisuutensa. Loppuvuotensa Pelkonen toimi sahanhoitajana.
La Flèche Wallonne 2014

La Flèche Wallonne 2014 oli järjestyksessään 78. maantiepyöräilyn La Flèche Wallonne -klassikko. Se käytiin 199 kilometrin reitillä Bastogne–Mur de Huy 23. huhtikuuta 2014. Kilpailu kuului UCI World Touriin 2014.
Alejandro Valverde voitti kilpailun karattuaan Daniel Martinilta ja Michał Kwiatkowskilta noin 200 metriä ennen maalia Mur de Huyn nousussa. Hän voitti La Flèche Wallonnen myös 2006.
Tulokset.
Lähteet: Pro Cycling Stats, Cyclingnews, UCI
Osallistuneet joukkueet.
Kilpailussa olivat mukana seuraavat 25 joukkuetta:
1-nitronaftaleeni

1-nitronaftaleeni (C10H7NO2) on naftaleeniin nitrattu johdannainen. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa väriaineita.
Ominaisuudet.
1-nitronaftaleeni on huoneenlämpötilassa ulkomuodoltaan vaaleankeltaisia kiteitä. Yhdiste sublimoituu helposti noin 30–50 °C:n lämpötilassa ennen sulamistaan. 1-nitronaftaleeni on veteen liukenematon, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, kloroformiin ja bentseeniin.
1-nitronaftaleeni reagoi halogeenien kanssa, jolloin halogeeniatomi liittyy joko 5- tai 8-asemassa sijaitsevaan hiiliatomiin. Sulfonointi tapahtuu tyypillisesti 5-asemaan. Aine voidaan pelkistää 1-naftyyliamiiniksi raudan avulla suolahappoliuoksessa. Käyttämällä heikompia pelkistimiä voidaan 1-nitronaftaleeni pelkistää atso- tai hydratsojohdannaiseksi.
1-nitronaftaleeni on myrkyllistä ja ärsyttää voimakkaasti ihoa ja silmiä. Aine on lakrymaattori eli aiheuttaa kyynelten muodostumista.
Valmistus ja käyttö.
Tyypillisin tapa valmistaa 1-nitronaftaleenia on naftaleenin nitraus nitraushapon eli väkevien typpi- ja rikkihappojen seoksella 40–50 °C:n lämpötilassa. Yhdiste on reaktion päätuote ja sivutuotteina voi muodostua 2-nitronaftaleenia sekä seos dinitronaftaleenin isomeereja. 1-nitronaftaleenin valmistamista fotokemiallisesti naftaleenista ja tetranitrometaanista on myös tutkittu.
Suurin osa valmistetusta 1-nitronaftaleenista pelkistetään 1-naftyyliamiiniksi. Yhdisteestä voidaan valmistaa myös dinitronaftaleeni- ja sulfonihappojohdannaisia, joita voidaan käyttää väriteollisuudessa väriaineiden valmistukseen. Aikaisemmin ainetta on käytetty myös öljyissä lisäaineena ja räjähdysaineseoksissa.
Sinimäe

Sinimäe on pienkauppala () Narva-Jõesuun kaupungissa Itä-Virumaan maakunnassa Koillis-Virossa. Sinimäe toimi Vaivaran kuntakeskuksena vuoteen 2017, jolloin Vaivarasta tuli osa Narva-Jõesuuta. 
Sinimäe sijaitsee Narvan ja Tallinnan välisen valtatie 1:n (E20) tien varrella lähellä Narvanlahtea Suomenlahden rannikolla. Narvaan on matkaa 18 kilometriä.
Alueen pinnanmuodostus on erikoinen Virossa. Mannerjää on nostanut rantatörmän selänteen nykyiselle paikalleen, jolloin syntyi kolme kukkulaa idästä länteen Torni-, Grenaderin- ja Lastenkodinmäki.
Alueen sotahistoria on 900 vuotta vanha. Kolmesta viimeisestä sodasta on edelleenkin nähtävissä jälkiä maastossa. Ensimmäisen maailmansodan aikana alueella kulki Tannenbergin-linja. Toisen maailmansodan aikana heinä-elokuussa 1944 käytiin Sinimäkien taistelu.
Saksalaisten muistomerkki on Grenaderinmäessä. Puna-armeijan muistomerkki on hieman etelämpänä. Sinimäessä on alueen sotahistoriaa käsittelevä museo. Taistelupaikka on nykyisin puistoalue, jossa voi tutustua sotahistoriaan polkuja pitkin.
Operaatio Polkovodets Rumjantsev

Operaatio Polkovodets Rumjantsev oli toisessa maailmansodassa toinen Neuvostoliiton joukkojen vastahyökkäys Saksan operaatio Zitadellen torjumiseksi. Siihen osallistuivat Neuvostoliiton Voronežin rintaman ja Arorintaman joukot. Operaation tarkoituksena oli vallata takaisin Belgorodin ja Harkovan kaupungit sekä kukistaa Saksan 4. panssariarmeijan ja taisteluosasto Kempfin joukot alueella. Operaatio alkoi 3. elokuuta 1943 ja päättyi Neuvostoliiton voittoon 23. elokuuta 1943. Belgorod vallattiin takaisin Belgorodin taistelussa 14. elokuuta mennessä ja Harkova neljännessä Harkovan taistelussa 23. elokuuta mennessä. Operaation seurauksena saksalaiset vetäytyivät Ukrainan itäosista Dneprin länsipuolelle, mikä johti Toiseen Kiovan taisteluun syksyllä 1943.
Rotomänty

Rotomänty on Lahna­järven kylässä entisen Suomusjärven kunnan alueella Salossa kasvava 18 metriä korkea mänty, jonka iäksi on arvioitu noin 200 vuotta. Rotomänty on rauhoitettu ja merkitty karttaan.
Kilpikaarnaa muodostanut mänty on suojeltu vuonna 1959.
Pekka Hyytiäinen

Eino Pekka Juhani Hyytiäinen (3. huhtikuuta 1950 Punkaharju – 10. tammikuuta 2008) oli suomalainen elokuvaohjaaja, joka ohjasi kolme pitkää elokuvaa vuosina 1978–1982. Elokuvien teossa hän toimi niin käsikirjoittajana, ohjaajana, näyttelijänä kuin leikkaajana.
Hyytiäinen on haudattu Tapiolan uurnalehtoon Espooseen.
Elokuvien tekemisen lähipiiri.
Pekka Hyytiäinen liittyi Teekkarien elokuvakerho Montaasiin vuonna 1972 ja toimi sen puheenjohtajana 1976–1977. Opiskelun Teknillisessä Korkeakoulussa hän oli aloittanut vuonna 1969, mutta huomasi olevansa väärällä alalla jo ensimmäisenä opiskeluvuotena ja elätti itseään työssä käymällä. Hän toimi useita vuosia Otaniemen uimahallin hoitajana 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa. 1980-luvulla Hyytiäinen opiskeli psykologiaa Helsingin yliopistossa. Elokuvan tekemisen aloittamisessä häntä tuki kerhon järjestämä kaitafilmikurssi. Kipinän elokuvan tekemiseen hän kertoo saaneensa Ernest Lindgrenin "Art of the Film" -kirjasta. Taiteellisena ja innokkaana persoonana Hyytiäinen sai käyntiin Montaasissa laajempaa elokuvien tekemistä pelkän filmien esittämiseen keskittyvän elokuvakerhotoiminnan lisäksi. Kerholle esitystoiminta oli hyvin kannattavaa ja se pystyi tukemaan ja tarjoamaan välineitä elokuvien tekemiseen. Hyytiäisen aktiivina kerhovuosina syntyivät elokuvat "Komero" ja "Ansa". Kesällä 1976 kuvattu Ansa-elokuva antoi kipinän täyspitkien elokuvien tekoon.
Elokuvakerhon piiristä löytyi elokuvasta innokkaita, joiden kanssa Hyytiäinen perusti Lähikuva Oy:n elokuvien tuottamiseksi vuonna 1978. Lähikuva Oy hankki 16 mm elokuvakameran ja leikkauspöydän. Kustantaakseen omia elokuviaan Lähikuva Oy teki muutamia tilaustöitä. Hyytiäisen kaikki kolme pitkää elokuvaa ovat Lähikuva Oy:n kustantamia.
Maa jota ei ole

Maa jota ei ole () on Edith Södergranin runokokoelma, joka ilmestyi postuumisti 1925. Kokoelma on nimetty yhden siihen sisältyvän runon mukaan. Kokoelman toimitti Elmer Diktonius ja esipuheen siihen laati Hagar Olsson. 
Kokoelman suomennos sisältyy Södergranin koottuihin runoihin "Elämäni, kuolemani ja kohtaloni" (Otava, 1994), jonka runojen suomentajat ovat Pentti Saaritsa, Uuno Kailas ja Aale Tynni. 
Historia.
Kokoelman julkaisua edelsi Diktoniuksen ja Olssonin välinen kiista siitä, kenellä on oikeus Södergranin henkiseen perintöön. Diktonius ehdotti Olssonille julkaisemattomien runojen kokoamista kirjeessä, jossa hän ehdotti yhtiön perustamista muiston vaalimiseksi. Yhteistyö päättyi konfliktiin. Välejä kuvastaa Diktoniuksen erääseen kirjeeseen kirjoittama kommentti kokoelman ilmestyttyä: 
Olssonin kokoelmaan kirjoittama esipuhe on katsottu olleen alku myöhemmin syntyneelle myytille yksinäisestä, kärsivästä, syrjäänvetäytyvästä Södergranista. Olssonin Södergran-näkemyksen kantava teema on kuolema. Södergranin elämäkerran kirjoittajan Agneta Rahikaisen mukaan tätä vahvistaa kokoelman nimi "Maa jota ei ole".
Agneta Rahikainen arvelee, että Södergran kirjoitti kokoelmaan otetut kaksi viimeistä runoaan ”Maa jota ei ole” ja ”Tulo Haadekseen” vähän ennen kuolemaansa keväällä 1923, sillä tämän äiti Helena Södergran löysi ne vasta tämän kuoleman jälkeen. Vailla päiväystä olevat runot jättävät jäähyväisiä elämälle ja ovat yhdessä ikään kuin tilinpäätös elämälle. Runo ”Maa jota ei ole” on otettu myös karelianismin käyttöön ja Södergran menetetyn kotiseudun, paratiisin, puolestapuhujaksi. Teoksessa "Ny illustrerad svensk litteraturhistoria" julkaistussa Södergran-artikkelissa ruotsalainen kirjallisuushistorioitsija Erik Hjalmar Linder kirjoittaa, että Södergran tuli runon ansiosta tunnetuksi Ruotsissa jo 1920-luvulla. Kokoelman runoa ”Nattlig madonna” Linder pitää nuoruudenrunona.
Vastaanotto.
Kokoelman vastaanotto oli hyvin myönteinen. "Nya Argukseen" kirjoittamassaan arviossa Erik Kihlman piti Södergrania ruotsinkielisen runon romanttisimpana ja syrjäänvetäytyvimpänä temperamenttina, sillä hänen runonsa ovat täynnä prinsessoja, nunnia, mustalaisia, ruumiita käärinliinoissa. Kihlman näki nimirunossa epätavallista loistoa ja voimaa. Olof Enckell oli epävarma suhtautumisessaan kokoelmaan. Runot ovat vaikeaselkoisia ja kummallisia. Häntä miellyttivät eniten tyynet luonnonrunot.
Runot.
I Tidiga dikter&lt;br&gt; 
II (Nimetön)&lt;br&gt;
III Dikter från 1919–1920&lt;br&gt;
IV Sista dikter&lt;br&gt;
Aulikki Plaami

Aulikki Plaami on suomalainen laulaja, meedio ja selvänäkijä, joka aviomiehensä Seppo Plaamin kanssa perusti Yhdysvalloissa Gate of Heaven Chapel -kirkon 1996. Kirkko toimii Suomessa Kaariporttiystävät- ja Kaariportin Kappeli -nimisten yhdistysten kautta. 
Plaami sanoo laulavansa transsitilassa jo kuolleiden laulajien äänellä ja tunnettujen kirjailijoiden antamilla lauluteksteillä, kun esittää tunnettujen laulajien kuten Aino Acktén tai Edith Piafin kaltaista musiikkia. Mieslaulajia kuten Elvistä tai Kirkaa kanavoidessaan hän laulaa alarekisterissä. Välijuontojen ajaksi hän muuttuu pieneksi enkelityttö Carmeniksi, terveysasioita neuvovaksi tohtori Fritz Hermanniksi tai kirkkonsa varsinaiseksi henkiseksi johtajaksi, Abbedissa-hahmoksi. Hänen muusikkomiehensä toimii laulujen säestäjänä ja kertoo saavansa sävelmät ”selväkuulona” tai automaattisävellyksinä kuolleilta säveltäjiltä, kuten Chopiniltä tai Sibeliukselta. Plaamit kuitenkin merkitsevät laulujen Teosto-tietoihin tekijöiksi itsensä ja asiantuntijat ihmettelevät, miksei kuolleiden mestarien tyyli ja erikoislaatu ilmene Plaamien sävellyksissä tai sanoituksissa. 
Merkonomiksi opiskellut Aulikki Plaami joutui auto-onnettomuuteen 1976 ja tapasi Seppo Plaamin hakiessaan tältä henkiparannusta vammoihinsa. Aulikki Plaami sanoo alkaneensa saada viestejä henkimaailmasta vuonna 1981. Julkiset esiintymiset meediolaulajana hän aloitti 1984 ja sai hetkellisesti paljon huomiota suomalaismediassa esiinnyttyään Ylen televisio-ohjelmassa. 
1990-luvun alussa Plaami sai hengeltä viestin ”mahdollisuuksista suuren meren rannalla” ja muutti miehensä kanssa eri lähteiden mukaan Luxemburgiin tai Ruotsiin ja Euroopasta edelleen Kaliforniaan 1992 ja Havaijille 1999. Vuonna 1996 he saivat Yhdysvalloissa toimiluvan oman kirkon perustamiseen Kalifornian Newport Beachiin.
Plaamit palasivat Suomeen 2004 ja jatkoivat 1980-luvun loppupuolella aloittamaansa esiintymistoimintaa eri puolilla Eurooppaa.
Fabric

Fabric on lontoolainen yökerho, jonka perustivat Keith Reilly ja Cameron Leslie vuonna 1999. Se on äänestetty useita kertoja maailman parhaiden yökerhojen joukkoon ensimmäiselle ja toiselle sijalle DJ Magazinen vuosittaisessa äänestyksessä. Fabric sijaitsee Islingtonin ja Lontoon Cityn rajalla vastapäätä Smithfieldin lihatoria noin 300 metrin päässä Farringdonin metroasemalta.
Rakennus, jossa Fabric toimii, on peräisin viktoriaaniselta ajalta. Yökerhossa on kolme erillistä salia, joista yhden erikoisuutena on ”bodysonic dancefloor” eli tanssilattia, jonka alla värähtelee 400 bassokaiutinta. Fabric on julkaissut kokoelmalevyjä nimillä "fabric" ja "FabricLive". Levyillä on esiintynyt tunnettuja ja uusia artisteja, kuten Robert Hood albumilla "fabric 39" ja Maya Jane Coles albumilla "fabric 75".
Syyskuussa 2016 Fabricin toimintalupa peruttiin kahden kesän aikana sattuneen huumekuoleman jälkeen. Monet musiikkialan vaikuttajat kritisoivat sulkemiseen johtanutta lupapäätöstä, ja yökerhon toiminnan jatkumiseen tähdännyttä kampanjaa tuki jopa pormestari Sadiq Khan. Marraskuussa Fabricille myönnettiin jatkolupa, mikäli valvontaa tiukennettaisiin huomattavasti. Yökerho avattiin uudelleen 2017.
Undo

Undo on ruotsalaisen laulajan Sanna Nielsenin power pop-balladi, jolla hän edusti Ruotsia vuoden 2014 Eurovision laulukilpailussa. Nielsen voitti Melodifestivalenin 8. maaliskuuta 2014 osallistuttuaan siihen useina aiempinakin vuosina.
Nielsen pääsi 6. toukokuuta pidetyssä ensimmäisessä semifinaalissa Eurovision laulukilpailun finaaliin, joka nähtiin 10. toukokuuta 2014. Finaalissa kappale sijoittui kolmanneksi saatuaan 218 pistettä.
Timo Vakkilainen

Timo ”Tiibo” Antero Vakkilainen on suomalainen laulaja ja säveltäjä, sanoittaja. Vakkilainen on ollut yhtyeissä Korkkijalka, Dimlights ja Vanha Isäntä. Häneltä on ilmestynyt soololevy "Tundra" vuonna 1997.
Alkovi

Alkovi tai makuualkovi on syvennys, jota voi käyttää nukkumatilana. Alkoviin voi sisustaa myös esimerkiksi työtilan tai pienen lastenhuoneen. Alkovi ei ole kokonainen huone, mutta sen voi eristää muusta tilasta esimerkiksi verhojen avulla. Alkovista saa sisustettua mukavan oleskelupaikan esimerkiksi sängyllä, valaistuksella, hyllyillä ja tauluilla.
Sanan "alkovi" etymologia on arabian sanassa "al-qobba" "holvi, holvattu huone", josta se on lainautunut espanjan ("alcoba"), ranskan ("alcôve") ja ruotsin ("alkov") kautta suomeen. Vuonna 1909 sana esiintyy muodossa "alkoovi".
The Walking Dead (3. tuotantokausi)

Yhdysvaltalaisen televisiosarjan "The Walking Deadin" kolmas tuotantokausi alkoi 14. lokakuuta 2012 ja päättyi 31. maaliskuuta 2013. Sarja perustuu samannimiseen sarjakuvaan. Suomessa esitys alkoi 21. lokakuuta 2012 ja päättyi 7. huhtikuuta 2013.
Juoni.
Kausi alkaa kahdeksan kuukautta edellisen kauden päättymisen jälkeen. Selviytyjät ovat selvinneet talven yli ja Lori on viimeisimmillään raskaana. Ryhmä löytää hylätyn vankilarakennuksen, jonne he aikovat asettua, ensiksi he tappavat suuren määrän zombeja eli kulkijoita. Vankilasta löytyy vankeja elossa.
Sillä välin Andrea ja Michonne (nähtiin 2. kauden lopulla) etsivät turvapaikkaa ja päätyvät lopulta salaperäiseen Woodburyyn, jossa asuu myös Darylin kauan kadoksissa ollut veli Merle Dixon.
"Katso myös Luettelo televisiosarjan The Walking Dead jaksoista
Vastaanotto.
Tuotantokausi on saanut ylistäviä arvioita. Sillä on Rotten Tomatoes-sivustolla 93 % arvosana 30:sta arviosta ja Metacriticissä 82/100 19 arviosta. Eric Goldman antoi IGN:n sivuilla kaudelle arvosanaksi 8/10.
Kultalähde

Kultalähde on Kiikalassa Hyyppärän harjualueella sijaitseva lähde, jonka on syvyydeltään noin 2-3 metriä, kirkasvetinen ja laajuudeltaan muutamia satoja neliömetrejä. Lähteen vedet laskevat luonnontilaiseen "Kultalähteenoja"-nimiseen puroon. Täältä vedet virtaavat edelleen Satakoskenojan kautta Uskelanjoen sivujokeen Hitolanjokeen. 
Perimätiedon mukaan Kultalähde olisi ollut aikoinaan uhrilähteenä. Lähteen luona on Kiikalan Komisuon, Saaren (nykyään Kiikalan Pappilan) ja Hidoisenpyölin (nykyisen Lasikylän) kylien vanha rajapaikka.
American Walking Pony

American walking pony on yhdysvaltalainen ponirotu, joka on kehitetty tennesseenwalkerista ja welshponista. Niillä on kaksi rodulle ominaista erikoisaskellajia "merry walk" ja "pleasure walk".
Ominaisuudet.
Yleisvaikutelmaltaan american walking ponyn on poniksi suurikokoinen ja hevosmainen. Säkäkorkeus on korkeintaan 142 cm. Väreistä sallitaan yksiväriset ja kirjavat, tiikerinkirjavaa ei hyväksytä. Pää on hienopiirteinen ja suhteessa pieni, silmien valkoinen kovakalvo näkyy usein. Kaula on pitkä, kaareutuva ja lihaksikas, hyvin runkoon liittynyt. Lavat ovat loivat mahdollistaen vapaat liikkeet ja rintakehä on leveä. Selkä on lyhyt, runko syvä ja lautanen kohtuullisen luisu ja pitkä, takaosa lihaksikas. Etujalat ovat suorat, takakintereet suorat tai hieman sisäänpäin taipuvat.
American walking ponylla on perinnölliset uniikit erikoisaskellajit "pleasure walk" ja "merry walk". Molemmat ovat nelitahtisia ja poni pitää niissä takajalat hyvin allaan ja kantaa päätään korkealla. "Pleasure walk" on nopeudeltaan normaalin käynnin ja ravin välissä, poni nyökyttelee päätään askelluksen tahdissa. "Merry walk" on ravia nopeampi, pehmeä askellaji, pään nyökyttely on "pleasure walkia" voimakkaampaa. Lisäksi joillakin poneilla on tennesseenwalkerilta perityt erikoisaskellajit "slow gait" ja "rack".
Historia.
Rodun kehittäjän Joan Hudson Brownin tavoitteena oli kehittää suuri arabityyppinen poni, jolla on pehmeät ja mukavat liikkeet. Tällainen syntyi tennesseenwalkerin ja welshponin yhdistelmästä. Tennesseenwalkerilta american walking pony peri liikkeensä ja welshponilta arabityyppisen pään ja pitkän kaareutuvan kaulan. Rodun kantakirja "The American Walking Pony Registry" perustettiin vuonna 1968.
Nykyään rotua esiintyy lähinnä Yhdysvalloissa Georgiassa, Kaliforniassa ja Washingtonissa sekä Kanadassa. Hudson Brownin mukaan vuonna 2012 rekisterissä oli noin 400 ponia ja vuosittain rekisteröidään 10-15 uutta varsaa.
Käyttö.
American walking pony on monipuolinen ratsu ja ajohevonen. Se on perinyt welshponilta hyvän hyppykyvyn ja lisäksi menestynyt myös matkaratsastuskilpailuissa. Rotu kilpailee Yhdysvalloissa näyttelyiden show-luokissa esittäen "pleasure walkin", "merry walkin" ja laukan sekä ajaen "formal" ja "pleasure driving" luokissa.
Irma Melaja

Irma Melaja (26. maaliskuuta 1955 Hyvinkää – 28. syyskuuta 1991 Karkkila) oli suomalainen kuvanveistäjä ja kuvataiteilija. Hän opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa vuosina 1975–1980 opettajanaan muun muassa kuvanveistäjä Heikki Häiväoja. Melajan töitä oli ensimmäistä kertaa esillä Turussa vuonna 1975.
Melaja erikoistui mitaleihin ja veistoksissa hevosaiheisiin. Hän osallistui muun muassa Valtakunnan näyttelyihin sekä Suomen Taiteilijoiden ja Suomen Mitalitaiteen Killan näyttelyihin. Irma Melajan viimeinen yksityisnäyttely oli Hyvinkäällä 1990. Hän opetti Imatran taidekoulussa 1980-luvulla. Melaja oli erittäin taitava piirtäjä. Veistosten ohella hän piirsi ja maalasi suurikokoisia hevosaiheita. Hänen veistoksiaan ja piirustuksiaan on useissa yksityiskokoelmissa sekä Karkkilan, Hyvinkään, Tampereen ja Vantaan kaupunkien kokoelmissa, Suomen Kansallisgalleriassa ja Lapinlahden Taidemuseossa.
Kitty Foyle

Kitty Foyle (; myös "Kitty Foyle: The Natural History of a Woman") on Sam Woodin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1940. "Kitty Foylen" nimiroolissa on Ginger Rogers, ja muissa rooleissa ovat Dennis Morgan ja James Craig.
"Kitty Foyle" perustuu Christopher Morleyn romaaniin "Kitty Foyle" (1939), jonka pohjalta Dalton Trumbo laati käsikirjoituksen. Ginger Rogers voitti roolisuorituksestaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon vuonna 1941. "Kitty Foyle" oli lisäksi ehdolla neljään muuhun Oscar-palkintoon, joista yksi oli ehdokkuus parhaasta elokuvasta. Rogersin käyttämästä mekosta syntyi uusi suosittu mekkotyyli, joka nimettiin elokuvan mukaan Kitty Foyle -mekoksi.
Juoni.
"Kitty Foyle" kertoo kauppa-apulaisesta, Kitty Foylesta (Ginger Rogers), jonka pitäisi tehdä mullistavan päätöksen: joko avioitua nuoren tohtorin, Mark Eisenin (James Craig), kanssa tai karata Etelä-Amerikkaan avioliitossa olevan Wyn Straffordin (Dennis Morgan) kanssa. Kun Kitty kamppailee valinnanvaikeutensa kanssa, elokuva palaa takaisin Kittyn menneisyyteen Philadelphiaan. Valitseeko Kitty lopulta Markin vai Wynin?
Tuotanto.
"Kitty Foylen" tuotanto alkoi 26. elokuuta 1940 ja päättyi 26. lokakuuta 1940. Elokuvan budjettina oli 738 000 dollaria, ja sen tuotantoyhtiönä toimi RKO Radio Pictures.
Katharine Hepburnille oli tarjottu tuotannon alkuvaiheessa nimiroolia, mutta hän kieltäytyi. Tuotantoyhtiö RKO olisi halunnut alun perin William Wylerin ohjaamaan elokuvan, mutta ohjaajaksi tuli Sam Wood.
Julkaisu ja vastaanotto.
"Kitty Foyle" sai ensi-iltansa kotimaassaan 27. joulukuuta vuonna 1940, jonka jälkeen New Yorkin ensi-ilta oli 8. tammikuuta seuraavana vuonna. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 29. marraskuuta vuonna 1942. "Kitty Foylen" levittäjänä oli RKO Radio Pictures. "Kitty Foylella" oli maanlaajuinen uusintaensi-ilta vuonna 1955.
"Kitty Foyle" oli valtavan suosittu lippuluukuilla, ja se tuotti vuonna 1941 noin 2,4 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti. Elokuva toi voittoja RKO:lle 869 000 dollarin edestä, ja se oli studion suurin vuoden 1940 kassamagneetti. Elokuva sai ilmestyessään kriitikoilta hyvin myönteisen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan kriitikoiden arvosteluista 71 prosenttia on myönteisiä perustuen seitsemään arvosteluun.
Sovitukset.
"Kitty Foylesta" on sovitettu radiokuunnelmia ja televisiotuotantoja. Rogers uusi roolinsa "Lux Radio Theaterissa" 5. toukokuuta 1941 ja 6. huhtikuuta 1946 "Academy Award Theaterissa". 3. maaliskuuta 1947 Olivia de Havilland oli Kitty Foylen roolissa "The Screen Guild Theaterin" kuunnelmassa. Elokuvan televisiosovituksia ovat NBC:n versio vuodelta 1950, ABC:n versio vuodelta 1954 ja CBS:n versio vuodelta 1955.
"Kitty Foylesta" on tehty myös televisioon saippuaooppera, jota esitettiin NBC-kanavalla vuonna 1958. Saippuaoopperan pääosassa on Kathleen Murray Kitty Foylena.
Muut julkaisut.
Turner Entertainment julkaisi "Kitty Foylen" VHS:lle Yhdysvalloissa vuosina 1995 ja 1998. Warner Bros. julkaisi elokuvasta DVD-julkaisut 31. tammikuuta 2006 ja 20. elokuuta 2013.
Uumajan keskusrautatieasema

Uumajan keskusrautatieasema (, ) on rautatieliikennepaikka Uumajan kunnan keskustaajamassa Uumajassa, Ruotsissa.
Aseman on suunnitellut arkkitehti Folke Zettervall, ja se on rakennettu vuosina 1895–1896. Vuonna 2001 se julistettiin Ruotsin kulttuuriperintökohteeksi. Alueen kunnostaminen aloitettiin heinäkuussa 2010. Asema oli suljettu tämän vuoksi lähes vuoden ajan, jolla välin matkustajaliikenne siirrettiin uudelle Uumajan itäiselle rautatiesamalle.
Sviitti

Sviitti () on useissa hotelleissa ja laivoissa tarjottava isompi huone, huoneisto tai hytti. Sviitti on normaalia huonetta tai hyttiä ylellisempi. Sviitin koko voi olla parista huoneesta jopa pariin kerrokseen ja useampaan huoneeseen. Hinta on myös tyypillisesti kalliimpi. Sviitti sisältää yleensä isomman ikkunan, makuuhuoneen, isomman kylpyhuoneen ja olohuoneen isommalla televisiolla ja minibaarilla. Aamiainen kuuluu useimmiten hintaan, kuten myös jotkin lisäpalvelut.
Young Man of Manhattan

Young Man of Manhattan on Monta Bellin ohjaama ja tuottama yhdysvaltalainen romanttinen musikaalikomediaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1930. Musikaalikomedian pääosissa ovat Claudette Colbert ja Norman Foster. Sivurooleissa ovat muun muassa Ginger Rogers ja Charles Ruggles. "Young Man of Manhattan" kertoo vaimosta ja miehestä, joiden välejä vahingoittaa kateus. Aviomies tulee kateelliseksi, kun hänen vaimonsa tienaa enemmän rahaa ja hänestä tulee kuuluisampi kuin miehestä itsestään. "Young Man of Manhattan" on Colbertin varhaisimpia elokuvarooleja ja Rogersin ensimmäinen pitkä elokuva. Paramount Pictures toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja levittäjänä.
"Young Man of Manhattan" perustuu Katharine Brushin samannimiseen romaaniin, jonka pohjalta Robert Presnell, Sr. ja Daniel Reed laativat käsikirjoituksen. Elokuva kuvattiin New Yorkissa. "Young Man of Manhattan" sai ensi-iltansa kotimaassaan New Yorkissa 19. huhtikuuta vuonna 1930, ja maanlaajuiseen teatterilevitykseen elokuva pääsi 17. toukokuuta 1930. Rogersin repliikistä "Cigarette me, big boy." tuli suosittu lausahdus amerikkalaisessa puheessa. Rogers laulaa elokuvassa laulun "I’ve Got ’It’ But 'It’ Don’t Do Me No Good".
Salainen puutarha (antologia)

Salainen puutarha: intiimi tunnustusteos naisten seksuaalisista kuvitelmista on Nancy Fridayn kirjoittama vuonna 1973 ilmestynyt kokoelma lehti-ilmoituksilla ja haastatteluilla kerättyjä, lyhyiden kertomusten muotoon muokattuja naisten eroottisia fantasioita sekä niitä kommentoivia tekstejä. Kokoelmaan poimitut on Fridayn mukaan valittu yli 400:n kuvitelman joukosta.
Rakenne.
Kirjan rakenne koostuu kirjailijanimimerkin "J" kirjoittamasta esipuheesta, seitsemästä luvusta ja psykiatri Martin Shepardin kirjoittamista jälkisanoista. Kuvitelmatekstit on pääosin sijoitettu 16:een teemaan jaoteltuun kolmanteen lukuun "Kuvitelmien talo". "Talon" huoneet edustavat kukin kuvitelmien keskeisiä elementtejä. Luku 6 "Hyväksytty kuvitelma" sisältää haastatteluesimerkin.
Vastaanotto.
Salaisen puutarhan jälkisanojen kirjoittaja, psykiatri Martin Shepard ennakoi kolme keskeistä kritiikin linjaa:
Corazon

Corazon on suomalaisen My First Band-yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin Suomessa 2. toukokuuta 2014. Saksassa, Sveitsissä ja Itävallassa "Corazon" julkaistaan 30. toukokuuta 2014. YleX-radiokanava valitsi "Corazonin" viikon albumikseen albumin julkaisuviikolla. Ensimmäisellä listaviikollaan "Corazon" nousi Suomen virallisen albumilistan 16:nneksi.
Levyn ensimmäinen single, "Don't Break My Corazon", julkaistiin 7. helmikuuta 2014. Kappale on noussut yhtyeen toistaiseksi menestyneimmäksi singleksi, sillä se on noussut sekä lataus- että radiolistan 11:nneksi.
Liisa Repo-Martell

Liisa Repo-Martell (s. 1971 Toronto) on kanadalainen Gemini-palkittu näyttelijä. Hänen vanhempansa ovat suomalaissyntyinen sosiologian professori Satu Repo ja kanadalainen George Martell.
Repo-Martell sai Gemini-palkinnon pääroolistaan vuoden 1998 kanadalaisessa televisioelokuvassa "Nights Below Station Street". Hän on ollut Gemini-ehdokkaana myös kahdesta muusta roolityöstä. Hän on näytellyt myös elokuvissa "Armoton" (1992), "Englantilainen potilas" (1996) ja "Häivähdys pinkkiä" (2004).
The Tip-Off

The Tip-Off (Isossa-Britanniassa nimellä "Looking for Trouble") on vuonna 1931 ensi-iltansa saanut Albert S. Rogellin ohjaama yhdysvaltalainen rikoskomediaelokuva, jonka pääosissa ovat Eddie Quillan, Robert Armstrong ja Ginger Rogers. "The Tip-Off" on Rogersin ensimmäinen Hollywood-elokuva. "The Tip-Off" kertoo nyrkkeilijästä ja hänen tyttöystävästään, jotka yrittävät taivutella ystäväänsä sekaantumasta mafioson tyttöön.
"The Tip-Offin" käsikirjoituksen laativat George Kibbe Turner ja Earl Baldwin, ja elokuvan on tuottanut Harry Joe Brown ja Charles R. Rogers. Elokuva kuvattiin nimillä "Eddie Cuts In" ja "The Lady Killer" tuotantoyhtiö RKO Pathé Picturesin studioilla Kalifornian Culver Cityssä. RKO Pathé Pictures toimi myös elokuvan levittäjänä. "The Tip-Off" sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 16. lokakuuta vuonna 1931.
Satu Repo

Satu Repo on suomalaissyntyinen kanadalainen sosiologi, kasvatustieteilijä sekä tieto- ja lastenkirjailija. Hän opettaa Yorkin yliopistossa ja toimii radikaaliin kasvatukseen keskittyvän "Our Schools, Our Selves" -julkaisun päätoimittajana. Hän oli aviomiehensä George Martellin kanssa 1960-luvun puolivälissä mukana perustamassa kanadalaista vaihtoehtoiseen kasvatukseen keskittyvää "This"-aikakauslehteä ja Everdalen vapaan kasvatuksen koulua.
Satu Repo muutti Kanadaan 20-vuotiaana. Hänen tyttärensä on elokuvanäyttelijä Liisa Repo-Martell. Hänen setänsä oli Eino S. Repo.
850 Naval Air Squadron

850 Naval Air Squadron (850 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue vuosina 1943-1944. Laivue perustettiin uudelleen osana Australian asevoimia 1953 ja se lakkautettiin vuotta myöhemmin.
Palvelus.
Laivue perustettiin 1. tammikuuta 1943 Quonset Pointissa pitkänmatkan tehtäviin ja se piti varustaa kahdellatoista Seamewsillä. Laivue piti sijoittaa "HMS Pursuerille", mutta laivue lakkautettiin jo 30. tammikuuta.
Laivue perustettiin uudelleen torpedopommittajatiedustelulaivueena 1. syyskuuta 1943 Squantumissa kalustonaan kaksitoista Avenger I -konetta ja se sijoitettiin koulutuksen jälkeen helmikuussa 1944 "HMS Empressille", jolta laivue lensi sukellusveneentorjuntalentoja matkalla Britteinsaarille. Huhtikuusta alkaen laivue partioi rannikkolennoston kanssa Kanaalin alueella, jolloin se upotti yhden kauppalaivan ja vaurioitti toista St. Petersin sataman edustalla Guernseyn rannikolla 24. heinäkuuta. Laivue siirrettiin elokuun alussa Pohjois-Irlantiin, jolloin siihen liitettiin neljän Wildcatin muodostama hävittäjälentue. Lennettyään jonkin aikaa sukellusveneentorjuntalentoja rannikkolennoston kanssa laivue lakkautettiin 24. joulukuuta 1944.
Sodan jälkeen laivue oli hetken aikaa palveluksessa, kun Australian laivasto perusti sen 12. tammikuuta 1953 Nowrassa kalustonaan kaksitoista Sea Furyä. "HMAS Sydneyn" siirryttyä Korean vesille laivue lakkautettiin 3. elokuuta 1954.
Päälliköt.
Laivueenpäällikköinä olivat:
Roope Salminen &amp; Koirat

Roope Salminen &amp; Koirat on suomalainen yhtye. Vuonna 2010 perustettu yhtye koottiin alun perin vain yhtä keikkaa varten. Yhtye otti osaa vuonna 2012 Yle TV2 -kanavalla esitettyyn "Bilebändi 2012" -kilpailuun, jossa etsittiin vuoden parasta bilebändiä.
Yhtye solmi levytyssopimuksen Warner Music Finlandin kanssa maaliskuussa 2014. Esikoisalbuminsa "Madafakin levy" yhtye julkaisi 4. maaliskuuta 2016. Yhtye on kuvaillut esikoisalbuminsa olevan tyylilajiltaan ”hip hopia, jossa on pop-elementtejä”. Albumin ensimmäinen single ”Biisonit” julkaistiin 5. syyskuuta 2014. Albumillakin mukana oleva ”Madafakin darra” -single myi tuplaplatinaa marraskuussa 2016.