Kuiluhautakulttuuri

Kuiluhautakulttuuri oli Länsi-Meksikossa noin vuosina 400 eaa. – 600 jaa. vallinnut arkeologinen kulttuuri, jonka tunnuspiirre ovat kuilumaiset haudat ja niistä löydetty runsas keramiikka. Kuiluhautakulttuuri sai vaikutteita sekä Mesoamerikan että Andien sivilisaatioilta, ja se oli tärkeä välittäjä Etelä-Amerikan ja Mesoamerikan välillä. Andilaisesta vaikutuksesta todistavat esimerkiksi korkeatasoiset saviveistokset, jotka esittävät realistiseen tyyliin ihmisten arkielämää ja uskonnollisia kohtauksia, sekä jalustinkahva-astiat. Andeilta omaksuttiin myös kulttuurille nimensä antaneet kuiluhaudat. Mesoamerikkalaista vaikutusta edustavat esimerkiksi rituaalisen pallopelin pelaamiseen tarkoitetut kentät, joita oli useimmissa kuiluhautakulttuurin seremoniakeskuksissa.
Kuiluhautakulttuurin keramiikka on keräilijöiden suuresti arvostamaa. Suurin osa tunnetuista kuiluhaudoista ryöstettiin ennen, kuin arkeologit ehtivät tutkia niitä. Hautaesineiden provenienssia ei useinkaan tunneta, mikä asettaa suuria vaikeuksia kuiluhautakulttuurin tieteelliselle tutkimukselle.
Sijainti ja ajoitus.
Läntisessä Mesoamerikassa vallitsi noin 800 vuoden ajan 200 eaa. – 600 jaa. arkeologinen kulttuuri, jolle tunnusomaisia ovat kuilumaisten hautojen rakentaminen sekä runsaat hautalahjat. Vanhimmat haudat on radiohiiliajoitettu 200-luvulle eaa.
Kuiluhautoja on muinaisesta Amerikasta löydetty vain kahdelta alueelta: Länsi-Meksikon Colimasta, Jaliscosta ja Nayaritista sekä Etelä-Amerikasta Perun, Ecuadorin ja Kolumbian alueelta. Myös kuiluhaudoista löydetyt ontot terrakottaveistokset, ihmis-, eläin- ja kasviaiheinen keramiikka sekä kaksiputkiset astiat muistuttavat Andien sivilisaatioiden aineellista kulttuuria. Perun rannikolla vallinneen Paracas-kulttuurin kuiluhauta-arkkitehtuuri on ajoitettu 500-luvulle eaa. ja Vicús-kulttuurin kuiluhaudat 300-luvulle eaa., joten ne edeltävät Mesoamerikan kuiluhautakulttuuria.
Länsi-Meksiko oli esiklassisella (2500–200 eaa.) ja klassisella (noin 900 jaa. asti) kaudella tärkeä välittäjä Andien ja Mesoamerikan kulttuurien välillä. Andilaiset vaikutteet omaksuttiin luultavimmin meritietä, sillä monet Etelä- ja Mesoamerikalle yhteiset kulttuuripiirteet puuttuivat Väli-Amerikasta.
Kuiluhautakulttuuri katosi 500- tai 600-luvulla jaa. Osa tutkijoista katsoo Länsi-Meksikon jälkiklassisen kauden alkaneen jo tuolloin. Toiset ajoittavat sen vasta vuoteen 900.
Aineellinen kulttuuri.
Hauta-arkkitehtuuri.
Kuiluhautakulttuurin nimi viittaa Länsi-Meksikossa ajanlaskun taitteen molemmin puolin suosittuun hauta-arkkitehtuuriin. Haudat kaivettiin syviksi ja kapeiksi. Kuilun pohjalla avautui sivusuunnassa syvennys tai syvennyksiä, joihin vainaja asetettiin makaamaan selkä ja raajat suorina. Haudat rakennettiin yleensä lähekkäin niin, että syntyi useiden kuiluhautojen muodostama hautausmaa. Kuiluhautojen syvyys vaihtelee. Myös hautojen muodoissa on eroja, mitä on selitetty ajallisella muutoksella, käytettävissä olleen teknologian vaihtelulla sekä paikalliskulttuurien vaihtelevilla uskonnollisilla ja yhteiskunnallisilla käsityksillä.
Haudat kaivettiin kovaan peruspohjaan. Esiklassisella kaudella niiden syvyys oli tyypillisesti 4–6 metriä. Klassisen kauden haudat ovat jopa 16 metriä syviä.
Jaliscon Etzatlánissa suurimmat, syvimmät ja koristeellisimmat haudat kuuluivat yhteisön arvostetuimmille jäsenille, mikä viittaa työnjaon ja luokkayhteiskunnan syntyyn. Nayaritista on samoilta hautausmailta löydetty useita erityyppisiä kuiluhautoja. Joissakin haudoissa on useita hautasyvennyksiä, toisissa vain yksi. Nayaritin rannikon San Blasissa haudat ovat pullonmuotoisia, kun taas Nayaritin eteläisen ylätasangon haudoissa on sivukammioita. Jaliscon Guadalajarassa El Grillo-Tabachinesin hautausmaalla on pullonmuotoinen sivukammiohauta. Erityyppisistä haudoista on löydetty samankaltaisia hautaesineitä, mikä viittaa erilaisten hautatyyppien olleen käytössä samanaikaisesti. Koska hautatyypit toisinaan yhdistettiin, valinta ei ilmeisesti johtunut teknologisista syistä vaan tehtiin kulttuurisin perustein.
Yhdessä haudassa oli useita kammioita, joita ilmeisesti käytettiin saman suvun tai klaanin jäsenten hautauksiin. Samaan hautaan voitiin laskea jopa kymmenen ruumista. Yleensä vainajat ja hautalahjat haudattiin samalla kertaa, sillä haudoissa ei ole merkkejä ruumiiden ja esineiden siirtelystä. Suuren lähisukulaisista koostuvan joukon samanaikainen kuolema luonnollisista syistä ei ole todennäköistä, joten merkittävien vainajien hautajaismenoihin uskotaan liittyneen ihmisuhreja. Joissakin tapauksissa hautoja mahdollisesti uudelleenkäytettiin, kun alkuperäisestä hautauksesta oli jo kulunut pitemmän aikaa. Colimassa sijaitseva Los Ortices on mahdollinen esimerkki pitkän ajan kuluessa tapahtuneista kuiluhautauksista.
Hautaesineet.
Kuiluhautoihin laskettiin runsaasti uhrilahjoja. Tyypillisiä hautaesineitä ovat ontot terrakottafiguriinit sekä ihmis-, eläin- ja kasviaiheiset saviastiat. Keraamiset pienoismallit kuvaavat arkisia toimituksia ja perhe-elämää. Keramiikkataide on arvokas kuiluhautakulttuurin elämäntapaa ja uskonnollisia menoja kuvaava lähde. Osa hahmoista on koristeltu uskonnollisella symboliikalla, jota ei tarkemmin ymmärretä. Ihmishahmot kuvaavat usein sotureita, mikä osoittaa kuiluhautakulttuurien käyneen sotia. Toinen toistuva hahmo on naamioitunut noita. Monet hahmoista ovat liioiteltuja ja tyyliteltyjä, ja niitä on arveltu kulttiesineiksi tai jumalankuviksi. Hahmoissa on toistuvia yksityiskohtia, ja niitä ilmeisesti valmistettiin sarjatuotantona. Klassisen kauden veistostaide muistuttaa eteläamerikkalaisen Moche-kulttuurin keramiikkaa.
Keramiikan lisäksi hautoihin asetettiin koruja ja muita ylellisyystarvikkeita. Osa hautalahjoista oli tuontitavaraa kaukaisista maista, mikä todistaa vastaanottajien korkeasta asemasta. Jaliscon Huitzilapassa samaan hautaan laskettiin useita ruokomattoihin käärittyjä ruumiita. Matoista tosin oli löydettäessä hyvin vähän jäljellä. Yhdellä Huitzilapan vainajista oli ympärillään runsaasti simpukankuoria ja keramiikkaa.
Kuiluhautakulttuurin keramiikka on keräilijöiden arvostamaa. Haudanryöstäjät ovat turmelleet monia arkeologisia kohteita, ja monet kuiluhautakulttuuria koskevat päätelmät joudutaan tekemään provenienssiltaan tuntemattomien esineiden pohjalta, mikä vaikeuttaa muun muassa kuiluhautakulttuurin ajoitusta. Michoacánin El Opeño sekä Jaliscon San Martín de Bolaños ja Huitzilapa ovat harvoja esiklassisen kuiluhautakulttuurin kohteita, joiden haudat on kyetty tutkimaan koskemattomina.
Seremoniakeskukset.
Mesoamerikan klassisen kauden tunnuspiirteenä pidetään kaupungistumista. Klassisen kauden alku ajoitetaan kristillisen ajanlaskun ensimmäisiin vuosisatoihin. Länsi-Meksikossa kaupungistuminen jäi muuta Mesoamerikkaa vähäisemmäksi, ja arkeologit uskoivat aiemmin, ettei alueella esiintynyt lainkaan monumentaaliarkkitehtuuria. Länsi-Meksiko nähtiin arkaaisen kyläkulttuurin kehittyneempänä jatkumona, joka oli Mesoamerikan esihistorian kokonaisuutta tarkastellen periferinen.
Tuoreempi tutkimus on osoittanut käsityksen virheelliseksi. Kuiluhautakulttuurin piirissä syntyi esiklassisella ja klassisella kaudella seremoniakeskuksia, joiden ympyrämäinen arkkitehtuuri muistuttaa Meksikon keskiylängön Cuicuilcoa. Kaupungit rakennettiin haurastuvista materiaaleista, joten niistä on nykypäivään säilynyt vain kivettyjä pengerryksiä. Keramiikkataiteen perusteella tiedetään kaupungeissa olleen taloja, joissa oli yksi tai useampi huone. Osa taloista rakennettiin pengerrettyjen maakumpujen päälle. Huoneet olivat nelikulmaisia, ja niiden seinät koristeltiin. Joissakin pienoismallleissa on kuvattuna ympyränmuotoinen tori ja reunustavia taloja.
Useimmissa seremoniakeskuksissa oli mesoamerikkalaisen pallopelin pelaamiseen tarkoitettu kenttä. Jaliscon ja Nayaritin kuiluhaudoista on löydetty pallokenttiä esittäviä pienoismalleja.
Hautausmaat rakennettiin asutuskeskusten ulkopuolelle, mikä on Mesoamerikalle epätavallista. Haudan päälle voitiin rakentaa pyöreä pyramidimainen pyhättö.
Tiheimmät asutuskeskukset on löydetty Jaliscosta Amecan laaksosta. Suurimmissa keskuksissa oli isoja julkisia rakennuksia ja suurten keskusten ympärillä pienempiä kyliä. Länsi-Meksikolle tyypillistä monumenttiarkkitehtuuria kutsutaan nimellä "guachimontón". Se oli pyöreä maakumpu, jota ympäröi aukio ja aukiota korotettu kehä. Suurin "guachimontón" on löydetty Teuchitlánista. Korkeudeltaan se on 17 metriä ja halkaisijaltaan 125 metriä.
Paikalliset perinteet.
Kuiluhautakulttuurille ominaista keramiikkaa on löydetty myös kuiluhautojen ulkopuolelta. Keramiikkatyylit vaihtelivat alueittain. Karkeasti ottaen klassisen kauden paikalliskulttuurien rajat vastasivat nykyisiä Coliman, Nayaritin ja Jaliscon osavaltioita.
Colimassa saviveistokset ovat onttoja, ja niitä käytettiin astioina. Ne esittävät ihmisiä, koiria, papukaijoja ja kurpitsoja sekä muita eläimiä ja kasveja. Savi on punaista, mustaa tai ruskeaa. Esineet ovat maalaamattomia ja huolellisesti kiillotettuja. Kahvat valmistettiin savea muovaamalla, viiltämällä tai kiinnittämällä astiaan irrallinen savenpala. Kolmijalkaiset kannut ovat Colimassa yleisiä. Jalkojen muoto on usein ihmismäinen.
Jaliscossa keramiikka on yleensä ihmishahmoista. Savesta valmistettiin myös laatikoita ja kurpitsanmuotoisia pulloja. Savi on kerman- tai kellertävänruskeaa ja koristeltu punaisin kuvioin. Ihmishahmojen savi on joskus punaista ja koristeltu valkealla maalilla. Hahmoilla on pitkät kasvot ja isot nenät. Ne on kuvattu arkisissa toimissa yksin tai ryhmissä.
Nayaritissa veistosten muotoilu on vähäistä. Sen sijaan hahmoille maalattiin kasvot, vaatteet ja muut yksityiskohdat punaisella, mustalla, oranssilla ja ruskealla värillä. Osa koristekuvioista on toteutettu jättämällä savea maalaamatta (negatiivinen tila). Veistokset kuvaavat lähinnä ihmisiä yksin tai ryhmissä, harvemmin eläimiä tai kurpitsoja. Ihmishahmojen silmät ovat kaukana toisistaan, ja niillä on yllään runsaasti koruja. Yleisimmät korut ovat nenä- ja korvarenkaita. Nayaritin veistokset eivät ole astioita.
Kronologia.
Teuchitlánin kuiluhautakulttuurin arkeologinen aikajako: