tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
John Tenniel

John Tenniel (28. helmikuuta 1820 Lontoo – 25. helmikuuta 1914 Lontoo) oli brittiläinen kuvataiteilija ja pilapiirtäjä, joka muistetaan erityisesti kirjankuvituksistaan (mm. "Liisan seikkailut ihmemaassa"). Hän työskenteli "Punch"-pilalehden piirtäjänä yli puoli vuosisataa.
John Tenniel syntyi Lontoossa ja opiskeli Royal Academy of Arts -taidekoulussa, mutta taiteilijana hän oli pitkälti itseoppinut. Hänen ensimmäinen teoksensa oli esitteillä vuonna 1836 Royal Society of British Artists -yhdistyksen näyttelyssä. Vuonna 1845 häneltä tilattiin kilpailun perusteella freskokuvasarja "An Allegory of Justice" uuteen Westminsterin palatsiin (Hall of Poets -saliin). Hän menetti 20-vuotiaana näön toisesta silmästään miekkailutapaturmassa.
Tenniel alkoi kuvittaa kirjoja 1840-luvulla. Ensimmäisiin töihin kuuluivat Friedrich de la Motte Fouquén "Undine" (1846) ja Aisopoksen "Eläinsadut" (1848). Aisopos-kuvitus toi hänelle mainetta, ja hänet kutsuttiin "Punch"-lehden pilapiirtäjäksi vuonna 1850. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1901 saakka, ja hänen lasketaan tehneen lehteen yli 2000 pilapiirrosta. "Punchin veljeskuntaan" kuuluivat Tennielin ohella John Leech, Richard Doyle, Charles Keene ja Charles Dickens. "Punch" oli liberaalinen ja poliittisesti aktiivinen lehti, joka heijasteli viktoriaanisen aikakauden mielialoja ja sosiaalisten uudistusten kaipuuta. Tennielin voidaankin arvioida monia vuosia toimineen brittien omanatuntona. Toisaalta hänen piirroksensa saattoivat olla ankaran pilkallisia ja hyökätä työväenluokan radikalismia ja Irlannin ja Intian itsenäistymispyrkimyksiä vastaan.
Lewis Carroll olin alun perin kuvittanut itse teoksensa "Alice's Adventures Under Ground" (1862) käsikirjoituksen, mutta vasta kun kaivertaja Orlando Jewitt oli ehdottanut, että kirjajulkaisua varten hankittaisiin ammattitaiteilija, Carroll päätti valita Tennielin, jonka hän tunsi "Punch"-lehden piirroksista. Tenniel piirsi "Liisan seikkailut ihmemaassa" -teokseen 42 kuvaa. Teoksen ensimmäinen painos peruutettiin vuonna 1865 ja myytiin osin Yhdysvaltoihin, koska Tenniel ei ollut tyytyväinen painojälkeen. Vuonna 1871 julkaistiin teoksen jatko-osa "Liisan seikkailut peilimaailmassa" Tennielin kuvittamana. Näistä kahdesta kirjasta tuli Tennielin kansainvälisesti kuuluisimpia töitä, sillä hänen kuvituksiaan käytettiin myös monissa käännöksissä. Nämä olivat myös viimeiset Tennielin kuvittamat kirjat.
John Tenniel oli ensimmäinen pilapiirtäjä, joka lyötiin Britanniassa ritariksi. Kuningatar Viktoria myönsi hänelle aatelisarvon vuonna 1893. Tenniel jäi eläkkeelle vuonna 1901.
Janusz Grabiański

Janusz Grabiański (27. heinäkuuta 1929 Szamotuły, Puola – 20. lokakuuta 1976 Varsova) oli puolalainen kuvittaja ja graafikko, joka teki erityisesti lastenkirjojen kuvituksia.
Grabiański opiskeli Krakovan kuvataideakatemiassa vuosina 1950–1951 ja siirtyi sitten Varsovan kuvataideakatemiaan vuosiksi 1952–1955. Vuodesta 1958 alkaen kuolemaansa saakka hän kuvitti itävaltalaiselle Ueberreuter-kustantamolle.
Grabiańskin kuvitukset olivat usein kokosivun täyttäviä piirustuksia ja värikkäitä akvarelleja. Hän kuvitti lukuisten tunnettujen kirjailijoiden teoksia: Charles Perrault, Hans Christian Andersen, Mark Twain, Grimmin veljekset ja Enid Blyton. Grabiańskin kuvittamia kirjoja on julkaistu Itävallan lisäksi muissakin maissa käännöksinä; suomeksi julkaistiin 1960–1970-luvulla kymmenen teosta.
Grabiańskin kirjoja palkittiin useilla puolalaisilla ja kansainvälisillä palkinnoilla. Hänen tuotantoaan esiteltiin Rovaniemen taidemuseon näyttelyssä ”Satumaista – Janusz Grabiańskin satukuvituksia” 21.9.2018–9.1.2019, johon työt oli saatu lesken Joanna Grabiańskan kokoelmasta.
Tverin kuvernementti

Tverin kuvernementti (myös "lääni", ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1929. Sen pinta-ala oli 62 375 neliökilometriä. Asukkaita oli 1 769 100 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Tverin kaupunki.
Vuonna 1775 perustettu Tverin käskynhaltijakunta korvattiin kuvernementilla vuonna 1796. Vuodesta 1803 lähtien se jakaantui 12 kihlakuntaan, joiden keskuksina toimivat Bežetsk, Kaljazin, Kašin, Kortševa, Ostaškov, Ržev, Staritsa, Toržok (Novotoržskin kihlakunta), Tver, Vesjegonsk, Vyšni Volotšok ja Zubtsov.
Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan kuvernementin asukkaista 92,8 % oli venäläisiä ja 6,7 % karjalaisia. Tärkeimpiä elinkeinoja olivat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja teollisuus.
Vuonna 1918 muodostettiin Kimryn ja Krasnyi Holmin kihlakunnat. Kaljazinin, Kortševan ja Zubtsovin kihlakunnat lakkautettiin vuonna 1922. Samalla Krasnyi Holmin ja Vesjegonskin kihlakunnat siirrettiin Rybinskin kuvernementtiin, josta ne jo seuraavana vuonna palautettiin takaisin Tverin kuvernementin yhteyteen. Vuonna 1924 lakkautettiin Krasnyi Holmin ja Staritsan kihlakunnat ja vuonna 1927 Kašinin kihlakunta. Kuvernementti lakkautettiin vuonna 1929 ja sen alue jaettiin Moskovan ja Läntisen alueen kesken.
Entistä kuvernementtiä vastaa pääpiirteissään nykyinen Tverin alue.
Giovanni Gentile

Giovanni Gentile (; 30. toukokuuta 1875 Castelvetrano, Sisilia – 15. huhtikuuta 1944 Firenze, Italia) oli italialainen uushegeliläinen idealistinen filosofi, jota voi verrata Benedetto Croceen. Hän kuvasi itseään “fasismin filosofiksi”, ja hän haamukirjoitti Benito Mussolinin kirjoittamaksi merkityn "La Dottrina del Fascismo" (1932; 'Fasismin oppijärjestelmä'). Hän kehitti myös oman filosofisen järjestelmän aktualistinen idealismi.
Gentile sai vaikutteita sellaisilta italialaisilta intellektuelleilta kuin Giuseppe Mazzini, Rosmini, Gioberti sekä Silvio Spaventa, jolta hän lainasi ajatuksen "autoctisi", ”itsensä rakentaminen”, mutta häneen vaikuttivat voimakkaasti myös saksalaiset idealistiset ja materialistiset ajattelun koulukunnat, nimittäin Karl Marx, Hegel ja Fichte, joiden kanssa yhteistä hänellä oli pyrkimys luoda "Wissenschaftslehre", sellainen tiedon rakenteen teoria, johon ei sisälly oletuksia. Myös Friedrich Nietzsche vaikutti häneen, kuten voi nähdä Nietzschen "yli-ihmisen" ja Gentilen "Uomo Fascistan" yhtäläisyydestä.
Sisu E11T 8×8

Sisu E11T 8×8 (Eemeli) on maastokuorma-auto, joka tunnetaan myös nimellä Sisu E11T 8×8 high mobility tactical vehicle (HMTV). Ajoneuvo suunniteltiin yhdessä Suomen puolustusvoimien kanssa operoimaan pohjoisissa, kylmissä oloissa.
Teknisiä tietoja.
Yleistä.
Sisu E11T:ssä käytettiin paljon muissakin Sisu-kuorma-autoissa käytettyjä komponentteja hinnan minimoimiseksi. Runko oli kuitenkin erikoisvalmisteinen ja tärkeimmät järjestelmät oli asennettu suojatuihin paikkoihin.
Moottori.
Sisu E11T 8×8:n moottorina on iskutilavuudeltaan 10,82 litrainen turboahdettu Cummins-dieselmoottori. Sen teho on 300 kW ja vääntömomentti 2 000 Nm.
Voimansiirto.
Vaihteistona E11T:ssä on joko ZF ECOMAT 7HP900 -automaattivaihteisto tai saman valmistajan 16 S221 -manuaalivaihteisto kuivalla yksilevyisellä kytkimellä. Autossa on jakovaihteistona VG2000 sekä tasauspyörästön lukot.
Ohjaamo.
Kahden henkilön makuuhytti on Renault:n valmistama. Ohjaamon oli saatavissa myös lisävarusteinen kolmas penkki. Hytti on kipattavissa eteenpäin moottorin huollon helpottamiseksi. Siihen oli saatavissa myös jälkiasenteinen pienaseilta suojaava panssarointi.
Maasto-ominaisuudet.
Sisu E11T 8×8:n maasto-ominaisuudet ovat hyvät:
Varustelu.
Sisu E11T 8×8 -maastokuorma-autot on varustettu Multilift LHS250.56 -vaihtolavalaitteilla. Lisäksi osassa on kuormausnosturi ja/tai ohjaamon panssarointi. Niissä on myös hydraulinen Katsan VV 100-4SO -vintturi 100 kilonewtonin vetovoimalla. Sen vaijerin pituus on 50 metriä ja sillä voidaan vetää autosta sekä eteen- että taaksepäin.
Tomskin kuvernementti

Tomskin kuvernementti () oli Venäjän keisarikunnan kuvernementti Länsi-Siperiassa. Kuvernementtia ympäröivät kaakossa Kiinan keisarikunta ja Venäjällä Jeniseiskin ja Tobolskin kuvernementit ja Semipalatinskin oblasti. 
Tomskin kuvernementti perustettiin vuonna 1804. Kuvernementin pääkaupunki ja suurin kaupunki oli Tomsk. Kuvernementti oli vuoinna 1897 jaettu seitsemään piirikuntaan (okrug), joiden keskukset olivat Barnaul, Bijsk, Zmeinogorsk, Kainsk, Kuznetsk, Mariinsk ja Tomsk. 
Kuvernementti oli nykyistä Tomskin aluetta laajempi ja käsitti sen lisäksi osapuilleen nykyiset Kemerovon ja Novosibirskin alueet, Altain aluepiirin ja Altain tasavallan sekä osia Itä-Kazakstanin alueesta. Kuvernementin alue pieneni useaan otteeseen 1910- ja 1920-luvuilla. Kuvernementti lakkautettiin 25. toukokuuta 1925. Tällöin jäljellä olleesta kuvernementistä tehtiin Neuvostoliitossa vuonna 1925 Tomskin piirikunta, osa Siperian aluepiiriä.
Kielellis-etniseltä koostumukseltaan kuvernementin asukkaat jakautuivat seuraavasti (1897):
venäläiset 86,0 %, ukrainalaiset 5,2 %, tataarit 4,9 %, kazahit 1,3 % ja mordvalaiset 0,8 %. Muut kieliryhmät olivat näitä pienempiä.
Kiovan kuvernementti

Kiovan kuvernementti (, ) oli Venäjän keisarikunnan hallintoalue nykyisen Ukrainan alueella. Kuvernementti perustettiin vuonna 1708 tsaari Pietari Suuren ukaasilla. Kuvernementti lakkautettiin vuonna 1775, jolloin perustettiin Kiovan käskynhaltijakunta ("Kijevskoje namestnitšestvo"). Kuvernementti perustettiin uudelleen vuonna 1796 ja lakkautettiin lopulta vuonna 1925. Vuonna 1923 kuvernementti jaettiin kuuteen okrugiin aiempien kihlakuntien eli ujestien sijaan.
Kuvernementin pääkaupunki oli Kiova. Kuvernementtiä ympäröivät 1900-luvulle tultaessa Minskin, Tšernigovin, Pultavan, Hersonin, Volynian ja Podolian kuvernementit.
Kuvernementissä oli vuonna 1900 kaksitoista kihlakuntaa eli ujestia, joiden keskukset olivat Berditšev, Vasilkov, Zvenigorodka, Kaniv, Kiova, Lipovets, Radomyšl, Skvira, Taraštša, Uman, Tšerkasy ja Tšigirin. Kuvernementin pinta-ala oli 50 999,5 km².
Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan kuvernementissä asui 3 559 229 asukasta. Heistä 2 819 145 (79,2 %) oli ukrainalaisia, 430 489 (12,1 %) juutalaisia, 209 427 (5,9 %) venäläisiä, 68 791 (1,9 %) puolalaisia ja 14 707 (0,4 %) saksalaisia. Lisäksi alueella asui pienempiä ryhmiä valkovenäläisiä, tataareja ja tšekkejä.
N-butyylilitium

n-Butyylilitium on litiumin organometalliyhdiste eli niin kutsuttu organolitiumyhdiste. Ainetta käytetään erittäin vahvana emäksenä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet.
n-Butyylilitium on huoneenlämpötilassa nestettä, joka reagoi voimakkaasti ilman tai kosteuden kanssa. Tämän vuoksi sitä käytetään ja säilytetään tyypillisesti liuoksena. n-Butyylilitium liukenee hiilivetyihin, kuten heksaaniin ja tolueeniin, sekä tetrahydrofuraaniin. Liuoksissa yhdisteelle on tyypillistä muodostaa klustereita liuotinmolekyylien kanssa. Hiilivedyissä se muodostaa heksameerin ja tetrahydrofuraaniliuoksissa tetrameerin. Tetrameeri on rakenteeltaan vääristynyt kuutio. Klustereiden muodostumista voidaan vähentää ja reaktiivisuutta parantaa lisäämällä liuoksiin tetrametyleenidiamiinia tai heksametyylifosforiamidia. Nämä ovat nukleofiilisempia kuin hiilivedyt ja muodostavat butyylilitiumin kanssa monomeerisiä tai dimeerisiä ja reaktiivisempia komplekseja.
Kuumennettaessa n-butyylilitium hajoaa muodostaen litiumhydridiä ja 1-buteenia.
Valmistus.
n-Butyylilitiumia valmistetaan litiummetallin reaktiolla 1-klooributaanin tai 1-bromibutaanin kanssa. Sivutuotteena reaktioissa muodostuu litiumkloridia tai litiumbromidia. Valmistuksessa käytetään liuottimena hiilivetyjä. Muodostuneet liukenemattomat yhdisteet sekä litiummetalliylimäärä poistetaan suodattamalla. Viimeiseksi n-butyylilitium puhdistetaan tislaamalla alipaineessa 80–100 °C lämpötilassa.
C4H9Cl + 2 Li → C4H9Li + LiCl
Käyttö.
Suurin n-butyylilitiumin käyttökohde on isopreeni- ja butadieenikumien valmistus, jossa sitä käytetään polymerointireaktioiden initiaattorina. n-Butyylilitiumia käytettäessä stereoselektiivisyys on erittäin hyvä isopreenikumeja valmistettaessa, jopa Ziegler–Natta-katalyyttien luokkaa. Butadieenikumeissa stereoselektiivisyys ei ole yhtä hyvä.
n-Butyylilitium on erittäin vahva emäs joka kykenee deprotonoimaan alkoholeja, amiineja ja jopa tiettyjä hiilivetyjä. Sillä on käyttöä myös muiden organolitiumyhdisteiden valmistuksessa, esimerkiksi aromaattisten yhdisteiden ortolitioinnilla, sekä erittäin vahvasti emäksisten, mutta vain hieman nukleofiilisten yhdisteiden esimerkiksi litiumdi-isopropyyliamidin, litiumbis(trimetyylisilyyli)amidin ja litiumtetrametyylipiperididin valmistuksessa.
PUJO puhdistusajoneuvo

PUJO puhdistusajoneuvo on Suomen puolustusvoimien puhdistus- ja pelastustehtävissä käytettävä ajoneuvo. Ne on valmistanut suomalainen Sammutin Oy.
Pujo on maastokuvioitu pelastusajoneuvo, joka yhdistää perinteisen paloauton, kemiallisen, biologisen ja radiologisen puhdistuksen (CBRN) sekä vaahtosammutuksen ominaisuudet. Sen avulla voidaan tunnistaa ja puhdistaa vaarallisia aineita, käsitellä onnettomuus- tai taistelutilanteita sekä tukea siviiliviranomaisia esimerkiksi epidemioiden tai teollisuuskemikaalionnettomuuksien torjunnassa. Ajoneuvon varustukseen kuuluu mittalaitteita, puhdistusemulsiota levittäviä järjestelmiä, lämminvesisuihkut sekä oma sähköntuotanto, joka mahdollistaa omavaraisen toiminnan myös vaikeissa olosuhteissa. Pujo perustuu kuusivetoiseen Scania-alustaan, mutta ei ole panssaroitu. Sen kaksiosainen säiliöjärjestelmä mahdollistaa sekä sammutus- että puhdistustehtävät.
Tilaaminen ja käyttö puolustusvoimissa.
Puolustusvoimat tilasi vuonna 2007 suomalaiselta Sammutin Oy:ltä 16 puhdistusajoneuvoa pioneeritehtäviin. Lisäksi puolustusvoimilla on 12 ajoneuvon lisähankintavaraus, joista puolustusvoimat on käyttänyt jo neljä. Ajoneuvoja toimitettiin puolustusvoimille: 
PUJO-ajoneuvoja käytetään puhdistus- ja pelastustehtävissä CBRN-ympäristössä. Tämä tarkoittaa kemiallisesti, biologisesti tai radioaktiivisesti saastunutta ympäristöä. Lisäksi niitä käytetään erilaisissa sotilaspalokuntien tehtävissä.
Teknisiä tietoja.
Saurus FDSC 43/5
Alusta.
Scania P380CB 6×6HHZ/4400
Pihkovan kuvernementti

Pihkovan kuvernementti (myös "lääni", ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1927. Sen pinta-ala oli 44 211 neliökilometriä. Asukkaita oli 1 122 300 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Pihkovan kaupunki.
Pihkovan kuvernementti muodostettiin ensimmäisen kerran vuonna 1772, jolloin siihen liitettiin Novgorodin kuvernementtiin kuuluneet Pihkovan ja Velikije Lukin provinssit sekä Vitebskin voivodikuntaan kuuluneet Väinäjoen (Puolan Liivinmaa) ja Polotskin provinssit. Kuvernementin keskuspaikkana toimi aluksi aluksi Opotška ja myöhemmin Polotsk. Vuonna 1777 muodostettiin Pihkovan käskynhaltijakunta, joka vuonna 1796 muutettiin kuvernementiksi.
Vuodesta 1802 lähtien kuvernementtiin kuului 8 kihlakuntaa, joiden keskuspaikkoina toimivat Holm, Novoržev, Pihkova, Opotška, Ostrov, Porhov, Toropets ja Velikije Luki. Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan sen asukkaista 94,7 % oli venäläisiä, 2,3 % virolaisia ja 1,0 % lättejä. Tärkein elinkeino oli maatalous.
Vuonna 1920 osa Pihkovan kuvernementista liitettiin Viroon. Vuonna 1924 siihen yhdistettiin Vitebskin kuvernementtiin kuuluneet Nevelin, Sebežin ja Veližin kihlakunnat. Kuvernementti lakkautettiin vuonna 1927 ja sen alue liitettiin Leningradin alueeseen.
Francis Pettit Smith

Francis Pettit Smith (1808 – 12. helmikuuta 1874) oli englantilainen keksijä, jonka väitetään olleen Frédéric Sauvagen, Josef Resselin ja John Ericssonin joukossa laivapotkurin keksijänä. Smith oli myös edistämässä maailman ensimmäisen potkurikäyttöisen höyrylaivan "SS Archimedesin" rakentamista.
Elämä ja ura.
Francis Smith syntyi kentiläisessä Hythen pikkukaupungissa, jossa hänen isänsä oli postimestari. Francis kävi yksityiskoulun. Hänestä tuli taitava venemallien tekijä, ja hän kiinnitti erityisesti huomiota laivojen liikevoiman synnyttäviin mekanismeihin. Kiinnostus veneisiin säilyi, ja vuonna 1834 hän sai valmiiksi mallin, jossa käyttövoimana oli jousivoimalla pyörivä potkuri. Hän vakuuttui siitä, että tämä propulsiomenetelmä oli ylivoimainen verrattuna siipiratasaluksiin, joita tuohon aikaan rakennettiin. Seuraavana vuonna hän rakensi vielä paremman mallin, jonka viimeisteli useilla kokeilla Hendonissa, ja vuonna 1836 hän sai patentin vedenalaiselle laivan perään asennetulle potkurijärjestelylle.
Varmistettuaan rahoituksen usealta taholta Smith auttoi organisoimaan Propeller Steamship Companyn, joka vuonna 1839 rakensi maailman ensimmäisen toimivan potkurilla varustetun höyrylaivan, "SS Archimedesin". Vähän myöhemmin Smith oli vaikuttamassa siihen, että Isambard Kingdom Brunel muutti "SS Great Brittain" -laivansa suunnitelmia siipirataskäyttöisestä potkurilaivaksi lainaamalla hänelle "Archimedesiä" useaksi kuukaudeksi. Hän myös auttoi taivuttamaan Britannian amiraliteettia omaksumaan potkuripropulsiojärjestelmän.
Myöhempi elämä.
Vuonna 1860 hallitus palkkasi hänet kuraattoriksi South Kensingtonin patenttimuseoon. Vuonna 1871 hänestä tehtiin ritari (Knight Bachelor, Sir). Smith kuoli helmikuussa 1874. Hänen hautansa on Hythessä.
True Justice

True Justice on yhdysvaltalainen 26-osainen rikossarja, joka seuraa Elijah Kanen johtamaa poliisijoukkoa, joka yrittää pitää Seattlen kadut poissa rikollisuudesta.Kanen joukko ei kuitenkaan välitä säännöistä, vaan käyttää kaikkia mahdollisia brutaaleja keinoja pysäyttääkseen roistot. Sarjan on tuottanut ja käsikirjoittanut Steven Seagal, joka esiintyy sarjan pääosassa yhdessä William 'Big Sleeps' Stewartin, Alex Mallari Jr.'n, ja J. Anthony Penan kanssa.
Esitys.
True Justicen oli tarkoitettu alkavan vuonna 2010, mutta sarja ei saanut Yhdysvalloissa kanavaa, joka olisi esittänyt sarjaa. Tämän johdosta 27. joulukuuta 2010 sarjan kaksiosainen avausjakso päätettiin julkaista DVD:lle muokkaamalla ne 86-minuuttiseksi elokuvaksi. Sittemmin tarkoituksena oli leikata sarja kuudeksi elokuvaksi, jotka julkaistaan suoraan DVD:lle vuosina 2010–2012. Lopulta espanjalainen televisiokanava Nitro ilmoitti esittävänsä sarjaa kanavallaan 12. toukokuuta 2011 lähtien. Myöhemmin brittiläiset kanavat Channel 5 ja 5USA alkoivat myös esittämään sarjaa kanavillaan heinäkuussa 2011.
Sarjaa tuottava Voltage Pictures on ilmoittanut tuottavansa toisen tuotantokauden.
Keväällä 2012 yhdysvaltalainen ReelzChannel julkisti esittävänsä sarjaa 30. maaliskuuta 2012 lähtien.
Giovanni Gentile (säveltäjä)

Giovanni Gentile (s. ?, Olevano Romano - k. vuoden 1649 jälkeen) oli italialainen säveltäjä ja musiikinopettaja.
Elämä ja teokset.
Gintelen elämästä ja teoksista on jäljellä kaksi lähdettä, ainoa teos, soitonopetukseen tarkoitettu aineistokokoelma "Solfeggiamenti et ricercari a due voci" (Lodovico Grignani, Rooma, 1642) ja roomalaisen kirjanpainajan luettelo painotöistä.
Opetusaineiston etulehdellä Gentilen tittelinä on "Signor Giovanni Gentile d'Olevano", mikä tarkoittaa, että hän ei ollut pappi vaan maallikko ja että hän oli syntynyt Olevano Romanossa (koska Lomellinassa on toinen Olevano, voi syntymäpaikka olla vähän epäilyksenalainen, mutta koska Gentile toimii taiteellisen uransa ajan vain Roomassa, Olevano Romano lienee oikea).
Mitä hänen opetustyöhänsä tulee "solfeggiamenti a due" (solfèget kahdelle äänelle) sen otsikossa on ainoa vihje, edellä mainitun luettelon maininnan ohella, joka toteaa 13. joulukuuta 1729: "Giovanni Gentile oli vuosina 1645-1649 rekisteröitynä muusikoksi Santo Stefano del Caccossa (Rooma), mukanaan kolme lapsenlasta ja muutamia vieraita, ehkä hänen oppilaitaan. Sen kirkon lähellä sijaitsi kirjanpainaja Ludovico Grignani, joka vuonna 1642 julkaisi Gentilen Solfeggi e ricercari a 2 voci". Myös "Solfeggiamentissa" on merkintä pojanpojasta ja oppilaasta: sen omistuksen kardinaali Francesco Maria Brancacciolle on allekirjoittanut oppilas Marco Aurelio Desideri, joka myös on säveltänyt neljännentoista ja viimeisen solfeggion, kun taas seuraavassa on merkintä tekijästä "Del Signor Carlo Gentile, Nipote e Discepolo dell'Autore" eli "Signor Carlo Gentile, tekijän pojanpoika ja oppilas".
Morterone

Morterone on kylä ja kunta Leccon maakunnassa, Pohjois-Italiassa. Se sijaitsee vuorten välisessä laaksossa noin 50 kilometriä Milanosta ja noin seitsemän kilometriä Leccon kaupungista koilliseen. Kylässä asuu 36 henkilöä (31.12.2015). Morterone oli pitkään Italian pienin kunta, mutta titteli siirtyi Pedesinalle, jossa oli vuonna 2011 33 asukasta. 
Kulkuyhteydet.
Kylään johtaa tie Leccon kaupungin lähellä olevasta Ballabion kylästä. Kylässä sijaitsee helikopterikenttä vuorikiipeilijöiden evakuointia varten. 
Lähteet.
&lt;br clear=all&gt;
Jaroslavlin kuvernementti

Jaroslavlin kuvernementti (myös "lääni", ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1929. Sen pinta-ala oli 35 615 neliökilometriä. Asukkaita oli 1 071 400 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Jaroslavlin kaupunki.
Moskovan kuvernementin Jaroslavlin provinssista ja osasta Novgorodin käskynhaltijakuntaa muodostettiin vuonna 1777 Jaroslavlin käskynhaltijakunta ("Jaroslavskoje namestnitšestvo"). Käskynhaltijakunta muutettiin vuonna 1796 Jaroslavlin kuvernementiksi.
Vuodesta 1822 lähtien kuvernementti käsitti kymmenen kihlakuntaa, joiden keskuksina toimivat Danilov, Jaroslavl, Ljubim, Mologa, Myškin, Pošehonje, Romanovo-Borisoglebsk, Rostov, Rybinsk ja Uglitš. Niiden lisäksi siihen kuului Petrovskin kaupunki (nykyinen Petrovskojen taajama). Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 99,4 % kuvernementin asukkaista oli venäläisiä. Mologan kihlakunnassa Sitjoen varrella asui niin sanottuja sitskareja, jotka polveutuivat seudulle 1600-luvulla muuttaneista karjalaisista. Tärkein elinkeino oli maanviljely.
Jaroslavlin kuvernementti lakkautettiin Neuvostoliitossa vuonna 1929. Samalla sen alueesta muodostettiin Ivanovon teollisuusalueeseen kuuluneet Jaroslavlin ja Rybinskin piirikunnat.
Chuck Willis

Harold "Chuck" Willis (31. tammikuuta 1928 Atlanta, Georgia – 10. huhtikuuta 1958 Atlanta, Georgia) oli yhdysvaltalainen varhaisen rhythm and blues -musiikin esittäjä. Hänen kirjoittamiaan kappaleita ovat esimerkiksi "I Feel So Bad" (coverversioita tehneet Elvis Presley, Little Milton ja Otis Rush), "Don't Deceive Me (Please Don't Go)", "It's Too Late" (coverversioita tehneet Buddy Holly, Charlie Rich ja Otis Redding) ja "Hang Up My Rock and Roll Shoes".
Willis teki sopimuksen Columbia Recordsin kanssa vuonna 1951 ja julkaisi yhden singlen ennen siirtämistään Okeh-tytäryhtiölle. Hänen Okehille levyttämä balladinsa "My Story" (1952) oli listahitti, jota seurasivat cover Fats Dominon "Goin' to the Riveristä" ja hänen oma kappaleensa "Don't Deceive Me" vuonna 1953 sekä "You're Still My Baby" ja "I Feel So Bad" vuonna 1954. Vuonna 1954 Willis myös kirjoitti Ruth Brownille listahitin "Oh What a Dream".
Willis siirtyi vuonna 1956 Atlantic Recordsille, ja hitit "It's Too Late" ja "Juanita" julkaistiin. Atlanticille levyttäessään Willis sai musiikkiinsa popvaikutteita; hänen versionsa "C.C. Riderista" (1957) osoittautui sekä R&amp;B-listaykköseksi että pophitiksi. Gene Bargen saksofonisoolo luultavasti vaikutti kappaleen suosioon. The Stroll -tanssi oli kappaleen inspiroima, ja Willisiä nimitettiin "Strollin kuninkaaksi". "The Stroll" on kuitenkin myös laulu, jonka The Diamonds sitten teki nimenomaan kyseistä tanssia varten.
Kappaleet "What Am I Living For" ja "Hang Up With My Rock and Roll Shoes" saivat suuren suosion laulajan kuoltua 30-vuotiaana peritoniittiin kärsittyään aiemmin pitkään mahahaavoista. Vielä kuolemansa jälkeen hän sai menestystä kappaleilla "My Life" ja "Keep A-Driving".
Kazanin kuvernementti

Kazanin kuvernementti () oli Venäjän keisarikunnan hallintoalue Volgan mutkan seuduilla.
Kuvernementti rajoittui Vjatkan, Ufan, Samaran, Simbirskin ja Nižni Novgorodin kuvernementteihin. Entisen kuvernementin alue kattoi lähes kokonaan nykyisten Tatarstanin, Tšuvassian ja Mari Elin tasavaltojen alueet. 
Kazanin kuvernementti perustettiin vuonna 1708 ja lakkautettiin 1920. Kuvernementin pääkaupunki oli Kazan. Vuonna 1897 kuvernementti oli jaettuna kahteentoista kihlakuntaan (ujezd), joiden keskuksina olivat Kazan, Kozmodemjansk, Laiševo, Mamadyš, Svijažsk, Spassk, Tetjuši, Tsarjovokokšaisk, Tsivilsk, Tšeboksary, Tšistopol ja Jadrin. Kuvernementin pinta-ala oli 55 954,8 neliövirstaa eli noin 63 680 km².
Väestönlaskennan 1897 asukasluku oli 2 170 665 asukasta; joista kieleltään venäläisiä oli 38,4 %, tataareja 31,1 %, tšuvasseja 23,1 %, tšeremisseja 5,7 %, mordvalaisia 1,0 % ja udmurtteja (votjakkeja) 0,4 %.
Saratovin kuvernementti

Saratovin kuvernementti () oli vuosina 1780-1928 Venäjän keisarikunnan ja Venäjän SFNT:n hallintoalue. Kuvernementtiä ympäröivät Simbirskin, Samaran, Astrakanin, Voronežin, Tambovin ja Penzan kuvernementit sekä Donin kasakoiden alue.
Kuvernementin pääkaupunki oli Saratov ja pinta-ala oli 74 244,8 neliövirstaa eli noin 84 492 km². Vuonna 1914 kuvernementti jakautui kymmeneen kihlakuntaan eli ujestiin, joiden keskukset olivat Balašov, Volsk, Kamšin, Kuznetsk, Petrovsk, Saratov, Serdobsk, Hvalynsk ja Tsaritsyn. 
Vuonna 1897 kuvernementissä asui 2 405 829 asukasta. Kielelliseltä jakaumaltaan heistä 76,7 % oli venäjänkielisiä, 6,9 % saksankielisiä, 5,1 % mordvalaisia, 3,9 % tataareja ja 0,6 % tšuvasseja.
Väestöstä 89 % oli ortodokseja, 5,6 % protestantteja, 3,9 % muslimeja ja 1,4 % katolilaisia.
Quilotoa

Quilotoa on sammunut tulivuoren kaldera Ecuadorissa Cotopaxin maakunnassa Pujilí Cantonin alueella. Kaldera syntyi tulivuoren purkautuessa rajusti vuonna 1280. Purkauksessa syntyi pyroklastisia virtauksia ja lahareita, jotka kulkeutuivat Tyynellemerelle saakka. Purkauksen seurauksena tulivuori romahti, jolloin syntyi kaldera, joka nykyään on muuttunut kraatterijärveksi. Kraatteri on kolmen kilometrin levyinen ja 250 metriä syvä. Alue on nykyään suosittu turistikohde.
Vanoccio Biringuccio

Vannoccio Biringuccio, joskus myös muodossa Vannocio Biringuccio, (1480–noin 1539) oli italialainen metallurgi ja merkittävä iatrokemisti.. Hän on parhaiten kirjoittanut metallien valmistusta ja käyttöä käsittelevän vuonna 1540 julkaistun kirjan "De la pirotechnia". Biringucciota pidetään yhtenä valimotekniikan isänä, koska "De la pirotechnia" on ensimmäinen painettu kirja todellisesta valimokäytännöstä. Se sisältää myös yksityiskohtia kaivostoiminnasta, malmien erottelusta ja useiden eri metallien erottamisesta, metalliseoksista kuten messinki ja yhdisteistä, joita käytettiin valimoissa sekä räjähteistä. Kirja julkaistiin 14 vuotta aikaisemmin kuin Georgius Agricolan "De re metallica". Urallaan hän oli vastuussa rautakaivoksista lähellä Sienaa ja myös sen kolikoista ja rahavarastoista. Hän vastasi Venetsian tykkivalimoista ja myöhemmin Firenzessä.
De la pirotechnia.
Kirja on vanhimpia säilyneitä renessanssiaikaisia teknisiä käsikirjoituksia ja siten arvokas kirjallinen tietolähde tuon ajan teknisistä käytännöistä. Kirja julkaistiin vuonna 1540 Venetsiassa, ja siitä on sen jälkeen tehty lukuisia uusinta painoksia. Kirja jakautuu kymmeneen opukseen, ja ne käsittelevät mineraaleja, puolimetalleja ja epämetallejasia aineita kuten (rikki) ja näiden mineraaleja, analysointia, sulatusta, kullan erottamista hopeasta, valamista (erityisesti tykkien ja kellojen) ja alkemiaa. Kirjassa kuvataan tarkasti, kuinka valut tehdään ja samalla vältetään valuviat sekä kuinka muotit tehdään lopputuotteen mukaisiksi. 
Elämäkerta.
Biringuccio syntyi Sienassa. Hänen isänsä Paolo Biringuccio oli todennäköisesti arkkitehti ja hänen äitinsä oli Lucrezia di Bartolommeo Biringuccio. Vannoccio kastettiin 20. lokakuuta 1480.
Vannoccio Biringuccio oli voimakkaan Petrucci-suvun päämiehen Pandolfo Petruccin seuralainen. Pandolfo palkkasi hänet metallurgiksi. Pandolfon kuoltua Biringuccio säilytti siteet sukuun, pondolfon poika Borghese Petrucci piti hänet palkoillaan. Kuitenkin vuoden 1515 kansannousu pakotti Borghesen pakenemaan Sienasta ottaen Biringuccion mukaansa. Biringuccio matkusteli Italiassa ja vieraili Sisiliassa vuonna 1517.
Vuonna 1523 Paavi Klemens VII aiheutti Petrucci-suvun virkaan palautuksen ja heidän mukanaan Biringuccio pystyi palaamaan karkotuksestaan. Vuonna 1524 Biringucciolle myönnettiin yksinoikeus salpietarin valmistukseen kaikkialla Siennassa. Tämä oli kuitenkin lyhytaikaista, sillä vuonna 1526 Sienalaiset kapinoivat jälleen ja karkottivat Petruccin suvun uudelleen. Suku yritti palata valtaan, mitä myös Biringuccio tuki, mutta se epäonnistui.
Vuonna 1530 Sienaan syntyi rauhallisempi vaihe ja Biringuccio palasi. Hän oli kaupungin senaattori tammikuusta helmikuuhun 1531 ja osallistui useisiin projekteihin. Vuonna 1536 Rooman kirkko tarjosi hänelle työtä ja hänestä tuli Paavi valimon johtaja ja sotarvikkeiden hoitaja.
Biringuccio kuoleman tarkkaa aikaa ja paikkaa ei tunneta, tiedetään vain vuonna 1539 päivätyn dokumentin mainitsevan hänen kuolemansa.
Alexander Lincolnilainen

Alexander Lincolnilainen (k. 1148) oli Lincolnin piispa Hän oli kanslerin ja Salisburyn piispan Roger Salisburylaisen veljenpoika. Ollessaan Salisburyn arkkidiakoni hänen sanotaan koonneen anglonormanninkielisen lakisanakirjan.
Varhainen elämä.
Alexanderin veli David oli Buckinghamin arkkidiakoni. Muita sukulaisia olivat Adelelm ja Elyn piispa Nigel.
Piispuus.
Alexander vihittiin piispaksi Canterburyssa 22.7.1123. Hän kuoli vuonna 1148 ennen helmikuun 25. päivää, jolloin hänet haudattiin Lincolnissa.
Bessarabian kuvernementti

Bessarabian kuvernementti () oli hallintoalue Venäjän keisarikunnassa nykyisen Moldovan ja Ukrainan alueella.
Kuvernementin pinta-ala oli 45 629,9 neliökilometriä. Asukkaita oli 1 935 412 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Kišinjov (Chișinău, 108 483 asukasta vuonna 1897).
Bessarabia liitettiin Venäjään vuonna 1812. Vuonna 1828 muodostettiin Bessarabian alue, joka vuonna 1873 muutettiin kuvernementiksi.
Kihlakuntajako.
Kuvernementtiin kuului kahdeksan kihlakuntaa, joiden keskuspaikkoja olivat Akkerman (nykyinen Bilhorod-Dnistrovskyi), Beltsy (Bălți), Bendery (Bender), Hotin (H'otyn), Izmail (Izmajil), Kišinjov (Chișinău), Orgejev (Orhei) ja Soroki (Soroca). 
Väestö.
Asukkaista oli vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 47,6 % moldovalaisia ja romanialaisia, 19,6 % ukrainalaisia, 11,8 % juutalaisia, 8,0 % venäläisiä, 5,3 % bulgarialaisia, 3,1 % saksalaisia ja 2,9 % turkkilaisia (gagauzeja). Juutalaiset asuivat erityisesti kaupungeissa, ja esimerkiksi Baltissa, Chișinăussa, H'otynissa, Orheissa ja Sorokassa he olivat vuonna 1897 suurin etninen väestöryhmä (noin puolet kaupunkiväestöstä juutalaisia).
Kuudessa kihlakunnista suurinta kielellistä väestöryhmää edustivat moldovalaiset tai romanialaiset (neljässä kihlakunnassa he olivat enemmistönä), kahdessa ukrainankieliset (yhdessä enemmistönä).
Tärkeimpiä elinkeinoja olivat maatalous, viininviljely ja karjanhoito.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen entisen Bessarabian kuvernementin alue liitettiin Romaniaan, mutta Neuvostoliitto valtasi sen vuonna 1940, jolloin sen pääosasta muodostettiin Moldavian sosialistinen neuvostotasavalta
Rudy Gay

Rudy Carlton Gay Jr. (s. 17. elokuuta 1986 Baltimore, Maryland) on yhdysvaltalainen koripalloilija ja maailmanmestari, joka on pelannut NBA:ssa vuodesta 2006 lähtien. Hän edustaa NBA Joukkue Utah Jazzia. Aiemmin hän on edustanut Memphis Grizzliesiä, Toronto Raptorsia, Sacramento Kingsiä Ja San Antonio Spursia
Pienenä laitahyökkääjänä pelaavan Gayn varasi NBA:han kahdeksannella vuorolla Houston Rockets, joka myi Gayn pelioikeudet vaihtokaupassa Memphis Grizzliesille. Kaudella 2006–2007 Gay valittiin . Hän edusti Grizzliesiä kuusi ja puoli kautta, ja hänellä oli joukkueen paras pistekeskiarvo näistä kolmella (kausina 2007–2008, 2008–2009 ja 2011–2012)
Tammikuussa 2013, kesken kauden 2012–2013, Gay siirtyi yhdessä keskushyökkääjä Hamed Haddadin kanssa Toronto Raptorsiin pelaajakaupassa, jossa Grizzlies sai vaihdossa pelintekijä José Calderónin, laitahyökkääjä Ed Davisin ja toisen kierroksen varausvuoron sekä rahallisen korvauksen. Calderón siirtyi vielä samana päivänä Detroit Pistonsiin, josta Grizzlies sai laitahyökkääjät Austin Dayen ja Tayshaun Princen. Joulukuussa 2013 Gay myytiin Sacramento Kingsiin. Lähes koko kevätkauden 2017 Gay oli poissa kentiltä akillesjännevamman takia, ja heinäkuussa 2017 hän teki sopimuksen San Antonio Spursin kanssa.
Gay on pelannut myös Yhdysvaltain maajoukkueessa, jossa hän on voittanut maailmanmestaruuden Turkin vuoden 2010 sekä Espanjan vuoden 2014 kisoista.
Kadonnut maailma (vuoden 2001 elokuva)

Kadonnut maailma ("The Lost World") on brittiläinen BBC:n tuottama kaksiosainen televisioelokuva vuodelta 2001. Se perustuu Arthur Conan Doylen kirjaan "Kadonnut maailma" vuodelta 1912. Elokuva kuvattiin Uuden-Seelannin länsirannikolla.
Juoni.
Professori George Challenger (Bob Hoskins) ampuu Etelä-Amerikan tutkimusmatkalla eläimen jonka hän väittää olevan esihistoriallinen lentolisko. Englannissa hänen kollengansa tieteelliseltä laitokselta eivät hyväksy hänen väitettään professori Summerlee (Edward Fox) etunenässä.
Sir John Roxton (Tom Ward), joka on kunnianhimoinen metsästäjä ja toimittaja Edward Malone (Matthew Rhys) ovat valmiita tekemään Challengerin kanssa uuden tutkimusmatkan Etelä-Amerikkaan. He lähtevät Challengerin ja Summerleen kanssa Brasiliaan mukanaan pastori Theo Kerr (Peter Falk) ja hänen veljentyttärensä Agnes Cluny (Elaine Cassidy). Brasiliassa heidän kimppuunsa hyökkää dinosauruksia joita he pakenevat ja löytävät sattumalta intiaaniheimon kylän jossa viettävät useita viikkoja.
Arthur Conan Doylen kirjassa ei ollut Agnes Clunya ja pastori Theo Kerria jotka on lisätty elokuvan käsikirjoitukseen ja myös joitakin muita eroja on.
Elokuva kuvattiin Uudessa-Seelannissa sen sademetsät ja vuoristo muodostivat hyvät puitteet elokuva taustalle. Uudessa-Seelannissa oli myös pitkät valoisat päivät jotka sopivat hyvin kuvaamiseen. Elokuvan tehosteet luotiin käyttämällä kuvauksissa mekaanisia dinosaurusnukkeja yhdessä tietokoneella luodun CGI-grafiikan kanssa. Elokuva julkaistiin myöhemmin yksiosaisena DVD:llä.
Roolit.
Lähde:
Orjolin kuvernementti

Orjolin kuvernementti (myös "lääni", ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1928. Sen pinta-ala oli 46 728 neliökilometriä. Asukkaita oli 2 033 800 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Orjolin kaupunki.
Kuvernementtiin kuului vuodesta 1802 lähtien 12 kihlakuntaa, joiden keskuspaikat olivat Brjansk, Bolhov, Dmitrovsk, Jelets, Karatšev, Kromy, Livny, Maloarhangelsk, Mtsensk, Orjol, Sevsk ja Trubtševsk. Asukkaista oli vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 99,0 % venäläisiä.
Brjanskin, Karatševin, Sevskin ja Trubtševskin kihlakunnat liitettiin vuonna 1920 uuteen Brjanskin kuvernementtiin. Aikaisemmin Tulan kuvernementtiin kuulunut Novosilin kihlakunta yhdistettiin Orjolin kuvernementtiin vuonna 1925. Kuvernementti lakkautettiin vuonna 1928, ja sen alue liitettiin Keskiseen mustanmullan alueeseen.
Lecco

Lecco on noin 50 000 asukkaan kaupunki Pohjois-Italiassa, Lombardian hallinnollisella alueella. Kaupunki on Leccon maakunnan pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee Comojärven kaakkoiskulmassa, noin 50 kilometriä Milanon kaupungista. Kaupungin takana nousevat Bergamon Alpit. Lecco on tunnettu erityisesti Alessandro Manzonin teoksesta "Kihlautuneet", jonka tapahtumat sijoittuvat osaksi 1600-luvun Leccoon ja joka on yksi italialaisen kirjallisuuden tärkeimmistä klassikoista.
Historia.
Arkeologiset löydökset ovat osoittaneet, että kaupungin paikalla on ollut kelttiläinen yhdyskunta ennen Antiikin roomalaisten aikaa. Otto I Suuri asui pitkään alueella. Hänen jälkeensä alueen otti haltuunsa kirkko, jonka hallintaa yritettiin vuosien kuluessa murtaa. Toisen maailmansodan aikana kaupunki tunnettiin Italian vastarintaliikkeen keskuksena.
Liikenneyhteydet.
Lecco sijaitsee Milanosta Tiranoon johtavan rautatien varrella. Milanoon kulkevat sekä alueelliset taajamajunat että Milanon paikallisjunalinja S8. Lisäksi kaupungista on junayhteydet Bergamoon ja Comoon sekä Brianzan kukkuloiden kautta kulkeva paikallisjunayhteys Milanoon.
Moottoritiemäinen valtatie SS 36 Milanon ja Valtellinan laakson välillä alittaa kaupungin keskustan tunnelissa. 
Lähin lentokenttä on Orio al Serion lentoasema Bergamossa.
Urheilu.
Calcio Lecco 1912 pelaa Italian Lega Pro II -divisionaa jalkapallossa. Kaupunki ja sen ympäristö on tunnettu alue maantiepyöräilyn harjoittelu- ja kilpailuteistä.
Tilastot.
Leccon kaupungin asukkaat ovat suurimmaksi osaksi italialaista syntyperää. Leccossa asuu 97 eri maan kansalaista.
Natalia Kills

Natalia Kills (oik. Natalia Keery-Fisher; s. 15. elokuuta 1986 Bradford, Englanti) on englantilainen laulaja-lauluntekijä.
Hän on tehnyt musiikkia muun muassa LMFAO -yhtyeen kanssa. Hän julkaisi ensimmäisen singlensä 2005 ja albumin "Perfectionist" maaliskuussa 2011.
Vuonna 2015 Natalia oli Uuden-Seelannin X Factor ohjelmassa tuomarina miehensä Willy Moonin kanssa. Kauden finaalissa laulamassa ollut Joe Irvin hämmästytti upealla äänellään puolet tuomareista ja ison osan yleisöstä. Natalia sekä Willy yllättäen eivät pitäneet hänesta hänen ulkonäkönsä sekä asuvalintansa takia. Natalia Syytti Irviniä miehensä Willyn tyylin kopioimisesta. Willy taas kertoi Irvinin näyttäneen murhaajalta. 
Tapauksesta tuli hyvin nopeasti suuri kohu jonka seurauksena pariskunta Natalia ja Willy siirrettiin ohjelmasta pois. Kohun syystä pariskunnan on ollut vaikea saada uransa kuntoon sekä pääsyä muihin ohjelmiin.
Sakaramaitiaiset

Sakaramaitiaiset eli maitiaiset ("Leontodon") on asterikasvien (Asteraceae), aiemmin sikurikasveihin (Cichoriaceae), heimoon kuuluva keltakukkainen kasvisuku. Siihen kuuluu noin 40 maitiaisnesteellistä, vanallista, mykerökukallista ruohokasvia. Suvun lajien alkuperäinen levinneisyysalue on Euraasiassa.
Maitiaisia on tavattu Suomesta kolme luonnonvaraista lajia. Syysmaitiainen on hyvin yleinen melkein koko maassa. Kesämaitiainen kasvaa Etelä- ja Itä-Suomessa, yleisenä itäisimmissä maakunnissa. Lisäksi juovamaitiaista on havaittu satunnaistulokkaana.
Sakaramaitiaislajeja.
Maitiaisista suomumaitiaisten ("Scorzoneroides") sukuun siirretyt lajit:
Lisbet Puttonen

Lisbet Puttonen (s. 1970) on suomalainen poliitikko, joka toimi vapauspuolueen (VP) puheenjohtajana lokakuusta 2011 lähtien vuoteen 2013. Hän toimi myös Kaarinan kaupungin varavaltuutettuna. Koulutukseltaan Puttonen on valtiotieteiden maisteri ja liiketalouden tradenomi. Hän on työskennellyt Nokialla ja Helsingin yliopiston hallinnossa kehittämisosastolla. Aikaisemmin Puttonen oli SDP:n jäsen, mutta siirtyi vuonna 2011 vapauspuolueeseen sitoutumattomana. 
Joulukuussa 2016 Puttonen tuomittiin yli neljän vuoden vankeusrangaistukseen tapon yrityksestä, hänen puukotettuaan sohvalla maannutta miestä.
Berliinin–Brandenburgin metropolialue

Berliinin–Brandenburgin metropolialue (, tunnetaan myös nimellä "Hauptstadtregion Berlin-Brandenburg" eli "Pääkaupunkiseutu Berliini-Brandenburg") on yksi Saksan yhdestätoista virallisesta metropolialueesta. Se käsittää Berliinin osavaltion sekä sen ympärillä sijaitsevan Brandenburgin osavaltion. Alueella asui vuonna 2009 noin kuusi miljoonaa asukasta.
Metropolialueen infrastruktuuria kehitetään voimakkaasti Schönefeldin lentoaseman laajennuksen myötä, kun siitä tulee Berliini-Brandenburgin lentoasema.
Ulla-Maija Vikman

Ulla-Maija Vikman (s. 11. lokakuuta 1943 Oulu) on suomalainen tekstiilitaiteilija ja muotoilija.
Vikmanin vanhemmat ovat ylimetsänhoitaja Askal Vikman ja Maija Vikman (s. Huotari). Hän valmistui teolliseksi muotoilijaksi Taideteollisesta oppilaitoksesta vuonna 1968 ja sen jälkeen tekstiilitaiteilijaksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1974. Taiteilijanuransa alkuvaiheissa Vikman toimi muotoilijana muun muassa Riihimäen Lasi Oy:ssä. Sittemmin hän on kuitenkin suuntautunut nimenomaan tekstiilitaiteeseen.
Vikmanin tekstiilitaideteokset on tehty useimmiten viskoosilangoista, jotka hän värjää tekstiiliväreiillä kahteen tai kolmeen kertaan. Yläosastaan kiinnitetyt langat putoavat vapaasti tilaan ja muodostavat vaihtelevan väripinnan, jossa eriväriset kuidut liikkuvat ilmavirrassa. Pinnan kolmiulotteisuus, säikeitten liike ja valon heijastukset synnyttävät teoksiin monia sävyjen vaihteluita. Teokset ovat muutoin varsin vähäeleisiä ja perustuvat yksinkertaisiin viivojen ja värialueiden sommitelmiin. Pääasialliseksi materiaalikseen Vikman on valinnut viskoosin, koska sillä on hyvät valonheijastusominaisuudet ja hän saa värjätyt kuitunsa suorastaan hohtamaan valossa.
Ornamo valitsi Vikmanin Vuoden tekstiilitaiteilijaksi vuonna 1992. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2007. Vuonna 2011 hän sai Pro Finlandia -mitalin.
Maarit Pyökäri

Maarit Pyökäri (s. 1951 Piikkiö) on suomalainen teatterinjohtaja ja ohjaaja. Hän on koulutukseltaan logonomi.
Pyökäri opiskeli yliopistossa kirjallisuutta, lehdistöoppia, tiedotusta ja filosofiaa, mutta teatteri veti hänet puoleensa. Hän oli Turun ylioppilasteatterin ohjaajana vuosina 1976–1978 ja sen jälkeen Työväen Näyttämöiden Liiton koulutusohjaaja 1979–1981. Salon teatterissa hän oli teatterinjohtajana vuosina 1981–1985 ja Rovaniemen kaupunginteatterissa ohjaajana vuosina 1985–1987.
Vuonna 1987 Pyökäri valittiin Rauman Kaupunginteatterin johtajaksi, jona hän toimi vuoteen 1994 saakka. Sen jälkeen hän oli Oulun kaupunginteatterin johtaja vuosina 1995–2000. Kahden johtajapestin jälkeen hän toimi vuodet 2000–2007 vapaana ohjaajana, jolloin hän työskenteli useiden eri teatteriryhmien kanssa sekä muun muassa Tampereen Teatterikesän taiteellisena johtajana vuosina 1999–2003. Hän on ollut myös valtion näyttämötaidetoimikunnan puheenjohtajana vuosina 2001–2003.
Vuonna 2007 Pyökäri valittiin Lahden kaupungin teatterinjohtajan virkaan, jossa hän oli vuoteen 2013 saakka. Pyökäri on ollut vuodesta 2008 lähtien myös Suomen Teatterit ry:n hallituksen jäsen. 1. elokuuta 2013 Pyökäri aloitti Tampereen Työväen Teatterin taiteellisena johtajana. Hän on ilmoittanut jäävänsä eläkkeelle 1. syyskuuta 2018.
Pongal

Pongal on tamilien tammikuinen sadonkorjuujuhla, jonka aikana lehmille syötetään juuri korjattua riisiä. Juhlassa järjestetään härkätaistelun muunnos, jossa nuoret mieshenkilöt koittavat poimia rupian seteleitä raivostuneen härän sarvista.
Sormustinkukat

Sormustinkukat ("Digitalis") on ratamokasveihin ("Plantaginaceae"), aiemmin naamakukkaiskasveihin ("Scrophulariaceae"), sijoittuva kasvisuku. Sen monet lajit ovat erittäin myrkyllisiä. Sukuun kuuluu 27 lajia, jotka ovat kookkaita ruohovartisia kasveja. Kukintona on pitkä, yleensä toispuolinen latvaterttu. Esimerkiksi rohtosormustinkukan kukat ovat muodoltaan tyypillisesti sormustinmaisia.
Offline-selain

Offline-selain on verkkoa käyttävä ohjelma joka pystyy automaattisesti hakemaan mm. nettisivuja tietokoneelle sitä varten että niitä myöhemmin katsotaan offline-tilassa. Automaattisen haun voi asettaa rekursiiviseksi halutulla syvyystasolla n, jossa alkusivulta haetaan sivuja korkeintaan n linkin takaa.
Let My People Go!

Let My People Go ! on ranskalais-suomalainen komedia, joka on kuvattu osittain Suomessa ja osittain Pariisissa.
Tarina.
Ruben (Nicolas Maury) asuu Oulussa, kaukana Pariisista. Postia vihellellen kantavalla ranskalaisella on komea avopuoliso Teemu (Jarkko Niemi) ja asiat aika hyvin, kun perinteistä kiinni pitävä, kaikki kliseet täyttävä juutalainen suku on jäänyt taakse. Eräänä päivänä kirjattua lähetystä toimittaessaan Ruben joutuu pulaan. Vastaanottaja Tiilikainen (Kari Väänänen) kieltäytyy yllättäen paketista ja saa sairauskohtauksen. Rahalähetys jää hysteerisen Rubenin käteen. Kotona herää paniikki mahdollisesta rikoksesta, ja lopulta miespolo pakenee Pariisiin, jossa perhe odottaa (mm. Carmen Maura). ("Kalle Kinnunen / HIFF")
Riukiunpöllönen

Riukiunpöllönen ("Otus elegans") on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Japanissa, Filippiineillä ja Taiwanissa. Se on hävinnyt kokonaan Kitadaiton saarelta, joka on lähes kauttaaltaan viljelyksessä, mikä kuvastaa sen uhanalaisuutta.
Se painaa noin 124 grammaa ja on väriltään ruosteenruskea. Sillä on ruskea naamakiehkura, jossa on kanelinruskea reunus. Nokka on harmaanvihreä ja silmät keltaiset. 
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat alueet. Sen uhkana on maanviljelyn ja puunkaadon aiheuttama elinpiirien supistuminen.
Kitadaitō

Kitadaitō (myös Kita Daitō tai Kita-Daitō) on Japanin Daitosaariin kuuluva Tyynenmeren saari. Siellä on Kitadaitō-niminen kylä. Saari kuuluu hallinnollisesti Shimajirin alueeseen Okinawan prefektuurissa.
Kitadaitōon on 400 kilometriä lähimmältä suurelta asutulta maa-alueelta. Ruoka tuodaan sinne suunnilleen kerran viikossa veneellä. Saarella ei ole hiekkarantoja eikä satamaa, johon pääsisi veneellä; veneet jätetään merelle ja tuodaan satamaan nosturilla. Huhtikuussa 1971 saarelle valmistui Kitadaiton lentoasema pelastuslentojen laskeutumista varten.
Saari oli asumaton Meiji-kaudelle saakka, jolloin sinne tuli asukkaita muualta Japanista.
Lapinlahden Luistin -89

Lapinlahden Luistin -89 (lyh. LL-89) on Lapinlahden kunnasta Pohjois-Savosta kotoisin oleva jääurheiluun erikoistunut seura, jonka lajeja ovat jääkiekko, kaukalopallo ja ringette. Seuran kotihallina toimii Lapinlahden jäähalli.
Ringeten SM-sarjassa LL-89 on voittanut ringeten Suomen mestaruuden yhdeksän kertaa, vuosina 2002, 2003, 2009, 2010, 2012, 2013, 2014, 2018 ja 2021. LL-89 on myös voittanut ringeten seurajoukkueiden maailmanmestaruuden, Turussa pelatussa kuuden joukkueen turnauksessa 2011. Vuosina 2014–2016 ringettejoukkue pelasi kaksi kautta jääkiekon naisten Mestiksessä, josta teki paluun ringetteen. Kauden 2016–2017 joukkue pelasi ringeten Ykkössarjassa ja nousi kauden päätteeksi SM-sarjaan. Seura ilmoitti kesken mestaruusjuhlien 2021 että se tulee luopumaan sarjapaikastaan ringetten SM-sarjassa koska moni kokeneempi pelaaja lopettaa uransa. Seura ryhtyy rakentamaan uutta nousua nuorella joukkueella alemmalta sarjatasolta.
Seuran seitsemän ensimmäisen Suomen-mestaruuden ja seurajoukkueiden maailmanmestaruuden aikana joukkueen valmentajana toimi Juha Pohjola, joka kuoli syöpään syksyllä 2015.
Miesten jääkiekkojoukkue pelaa kaudella 2020–2021 Pohjois-Savon harrastesarjaa.
Naisten jääkiekkojoukkue Red Lights pelaa kaudella 2020–2021 naisten mestiskarsintaa.
Seuralla on myös useampia juniorijoukkueita jääkiekossa ja ringetessä.
Vitali Tseškovski

Vitali Valerjevitš Tseškovski (; 25. syyskuuta 1944 Omsk, Neuvostoliitto – 24. joulukuuta 2011) oli venäläinen shakin kansainvälinen suurmestari ja entinen Neuvostoliiton mestari.
Tseškovski sai kansainvälisen mestarin tittelin 1973 ja suurmestarin 1975.
Tseškovski on aatelista puolalaista sukujuurta. Suku on kotoisin Volyniasta.
Jeniseiskin kuvernementti

Jeniseiskin kuvernementti (myös "lääni", ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1822–1925. Sen pinta-ala oli 1 962 858 neliökilometriä. Asukkaita oli 570 200 henkeä (vuonna 1897).
Siperian kuvernementtiin kuulunut Jeniseiskin provinssi perustettiin vuonna 1724. Vuonna 1764 se liitettiin vasta perustettuun Irkutskin kuvernementtiin. Myöhemmin provinssi jaettiin Irkutskin, Tobolskin ja Kolyvanin kuvernementtien kesken. Vuodesta 1797 lähtien alue kuului jälleen Tobolskin ja vuodesta 1804 Tomskin kuvernementtiin. Vuonna 1822 perustetun Jeniseiskin kuvernementin hallinnolliseksi keskukseksi tuli Krasnojarsk.
Kuvernementtiin kuului viisi piirikuntaa (vuodesta 1879 kihlakuntaa): Atšinsk, Jeniseisk, Kansk, Krasnojarsk ja Minusinsk. Jeniseiskin piirikunta käsitti myös Turuhanskin aluepiirin. Vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan kuvernementin asukkaista 83,0 % oli venäläisiä, 7,7 % tataareja, 3,8 % ukrainalaisia ja 1,0 % puolalaisia. Pieniä alkuperäiskansoja olivat evenkit, nenetsit ja selkupit.
Syrjäiseen kuvernementtiin karkotettiin valtiojohdon kannalta hankalia poliittisia henkilöitä jo Venäjän imperiumin aikana. Esimerkiksi Neuvostoliiton ensimmäiset johtohahmot - Vladimir Lenin vuosina 1897–1900 (Šušenskojen kylä, Шу́шенское) ja Josif Stalin vuonna 1903 (Turuhanskin kylä) - olivat karkotettuna kuvernementin alueelle.
Voronežin kuvernementti

Voronežin kuvernementti (myös "lääni", ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1725–1928. Sen pinta-ala oli 1900-luvun alussa 65 898 neliökilometriä. Asukkaita oli 2 531 300 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Voronežin kaupunki.
Vuonna 1708 perustetun Asovan kuvernementin hallinnollinen keskus siirrettiin vuonna 1715 Voronežiin. Vuonna 1725 se nimettiin Voronežin kuvernementiksi. Vuonna 1779 kuvernementti muutettiin käskynhaltijakunnaksi ja vuonna 1796 jälleen kuvernementiksi.
Voronežin kuvernementti rajoittui pohjoisessa Orjolin ja Tulan kuvernementteihin, idässä Saratovin kuvernementtiin, etelässä Donin kasakoiden alueeseen ja Harkovan kuvernementtiin sekä lännessä Kurskin kuvernementtiin. Vuodesta 1824 lähtien siihen kuului 12 kihlakuntaa: Birjutš, Bobrov, Bogutšar, Korotojak, Nižnedevitsk, Novohopjorsk, Ostrogožsk, Pavlovsk, Valuiki, Voronež, Zadonsk ja Zemljansk. Asukkaista oli vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 63,3 % venäläisiä ja 36,2 ukrainalaisia. Tärkein elinkeino oli maanviljely..
Voronežin, Kurskin, Orjolin ja Tambovin kuvernementit yhdistettiin vuonna 1928 Keskiseksi mustanmullan alueeksi.