tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ihanat miljoonat

Ihanat miljoonat () on Eric Tillin ohjaama yhdysvaltalais-brittiläinen rikoskomediaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1968. Elokuvan pääosissa ovat Peter Ustinov, Maggie Smith ja Karl Malden.
"Ihanat miljoonat" kuvattiin Lontoossa ja Hertfordshiren Borehamwoodissa sijaitsevilla Metro-Goldwyn-Mayerin studioilla. Elokuvan käsikirjoittivat Ira Wallach ja Peter Ustinov. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana.
"Ihanat miljoonat" sai ensi-iltansa New Yorkissa 19. syyskuuta vuonna 1968. Suomessa elokuva julkaistiin 17. tammikuuta vuonna 1969. Elokuva sai vuonna 1969 Oscar-ehdokkuuden parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta (Ira Wallach ja Peter Ustinov) ja Writers Guild of America -palkintoehdokkuuden parhaasta kirjoitetusta yhdysvaltalaisesta komediasta (Ira Wallach ja Peter Ustinov). Elokuva julkaistiin DVD:lle 18. elokuuta vuonna 2009.
Peter Turkson

Peter Kodwo Appiah Turkson (s. 11. lokakuuta 1948, Wassaw Nsuta, Brittiläinen Kultarannikko) on ghanalainen kardinaali. Turkson on Vatikaanin Paavillisen oikeuden ja rauhan neuvoston puheenjohtaja. Hänet vihittiin katoliseksi papiksi 20.7.1975 ja paavi Johannes Paavali II nimitti hänet Cape Coastin arkkipiispaksi 6.10.1992. Piispaksi hänet vihittiin 27.3.1993. Johannes Paavali II nimitti hänet kardinaaliksi konsistorissa 21.10.2003. Paavi Benedictus XVI nimitti hänet Paavillisen oikeudenmukaisuuden ja rauhan neuvoston puheenjohtajaksi 24.10.2009, ja paavin vaihtumisen jälkeen paavi Franciscus vahvisti hänen nimityksensä jatkumisen 16.3.2013.
Kardinaalina Peter Turkson on jäsen myös seuraavissa Rooman kuurian virastoissa: Uskonopin kongregaatio, Liturgian ja sakramenttijärjestyksen kongregaatio, Kansojen evankelioimisen kongregaatio ja Katolisen opetuksen kongregaatio sekä Kristittyjen ykseyden edistämisen neuvosto.
Turkson valmistui teologian maisteriksi Yhdysvalloissa 1970-luvun puolivälissä ja jatkoi sittemmin lisensiaattiopintojaan Roomassa Paavillisessa raamattuinstituutissa valmistuen sieltä teologian lisensiaatiksi vuonna 1980. Hän jatkoi myöhemmin opintojaan Roomassa, mutta joutui keskeyttämään ne saatuaan nimityksen arkkipiispaksi. Hän on myös toiminut opettajana ja vararehtorina ghanalaisissa pappisseminaareissa.
Turkson kuuluu paavi Franciscuksen perustamaan neuvoa-antavaan kardinaalineuvostoon.
Nuori Cassidy – kapinanlietsoja

Nuori Cassidy – kapinanlietsoja (myös pelkästään Nuori Cassidy; ) on vuonna 1965 ensi-iltansa saanut Jack Cardiffin ja John Fordin ohjaama brittiläinen elämäkertaelokuva, jonka pääosissa ovat Rod Taylor, Julie Christie ja Maggie Smith. Elokuva perustuu irlantilaisen näytelmäkirjailija Seán O’Caseyn elämään ja hänen kirjoittamaansa omaelämäkertaan "Mirror in My House", jonka pohjalta John Whiting laati käsikirjoituksen.
"Nuori Cassidy – kapinanlietsoja" kuvattiin Irlannin Wicklow’n kreivikunnassa ja Metro-Goldwyn-Mayerin studioilla Hertfordshiren Borehamwoodissa. "Nuori Cassidy" sai ensi-iltansa Lontoossa, kotimaassaan Isossa-Britanniassa helmikuussa vuonna 1965. Elokuvan Yhdysvaltain ensi-ilta pidettiin New Yorkissa 22. maaliskuuta 1965. Suomessa elokuva julkaistiin 20. tammikuuta vuonna 1967. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan levittäjänä.
"Nuori Cassidy – kapinanlietsoja" oli ehdolla vuonna 1966 kahteen BAFTA-palkintoon: Maggie Smith sai roolisuorituksestaan "paras brittiläisnaisnäyttelijä" -ehdokkuuden ja Margaret Furse sai puvustuksestaan "paras puvustus värielokuvassa" -ehdokkuuden. Warner Bros. julkaisi elokuvan DVD:lle 7. elokuuta vuonna 2012.
Aiheesta muualla.
Linda Wallander

Linda Wallander on Henning Mankellin rikosromaaneissa ja niihin perustuvissa elokuvissa esiintyvä kuvitteellinen ruotsalainen poliisi, komisario Kurt Wallanderin tytär. Linda Wallander esiintyy sivuhahmona useissa Kurt Wallander -kirjoissa ja on pääosassa vuonna 2002 ilmestyneessä kirjassa "Ennen routaa". Hän on tässä kirjassa juuri valmistunut poliisiksi. Linda on myös yksi päähenkilöistä kirjojen juonta jatkavan Wallander-elokuvasarjan ensimmäisellä ja kolmannella tuotantokaudella.
Mankell oli suunnitellut tekevänsä kolmiosaisen kirjasarjan, jossa Linda olisi ollut pääosassa, mutta luopui suunnitelmasta hahmoa näytelleen Johanna Sällströmin tehtyä itsemurhan vuonna 2007. Sällström esitti Lindaa Wallander-elokuvasarjassa vuosina 2005–2006. 
Vuonna 2012 filmatuissa uusissa ruotsalaisissa Wallander-filmeissä Lindaa näyttelee Charlotta Jonsson. Lindaa ovat esittäneet myös Cecilia Zwick Nash ja Jenny Rudell ruotsalaisissa elokuvissa, joissa Kurtia näyttelee Rolf Lassgård, sekä Jeanny Spark brittiläisessä televisiosarjassa "Wallander". Brittiversioissa Linda ei kuitenkaan ole poliisi.
Hieman ennen kuolemaansa Mankell oli myös suunnitellut, että hän kirjoittaisi Linda Wallander -sarjan kaksi viimeistä romaania vuonna 2016, jolloin ensimmäisen Wallander-kirjan "Kasvoton kuolema" ilmestymisestä olisi tullut kuluneeksi 25 vuotta.
Paavo Ilmola

Paavo Ilmola (vuoteen 1918 "Ivkov"; 21. toukokuuta 1911 Terijoki – 31. tammikuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka jatkosodan aikaan toimi viestitehtävissä ja sodan jälkeen niin ikään eri tehtävissä erityisesti Pääesikunnassa. Hän oli aktiivisesti mukana käynnistämässä valtakunnallisia maanpuolustuskursseja 1960-luvulla. 
Henkilöhistoria.
Ilmola kävi Kadettikoulun 1938 sekä sodan jälkeen Sotakorkeakoulun 1948 ja nimitettiin yleisesikuntaupseeriksi 1950. Ennen sotaa Ilmola oli sijoitettuna mm. Pohjan sekä Karjalan kaartin rykmentteihin. Talvisodan hän aloitti joukkueenjohtajana mm. 2. Prikaatissa. Jatkosodassa vuosina 1941-1944 hän toimi Viestipataljoona 32:n komentajana sekä vuonna 1944 11. divisioonan esikunnan viestikomentajana. 
Rauhan tultua Ilmola toimi ensiksi Savonlinnan sotilaspiirin esikunnassa toimistoupseerina. Sotakorkeakoulun käymisen jälkeen Ilmola oli Viestikoulun upseerilinjan johtajana 1949 ja tämän jälkeen hän siirtyi Pääesikuntaan. Siellä hän toimi vuosina 1949–1953 toimistoesiupseerina ja 1953–1957 toimistopäällikkönä. Vuosina 1957-1958 vuorossa oli Hämeen jääkäripataljoonan komentajuus. Tämän jälkeen hän toimi puolustusneuvoston yleissihteerinä 1958–1962 ja pääsihteerinä 1962–1966. Puolustusneuvoston yleissihteerinä hän kehitti ja käynnisti valtakunnalliset maanpuolustuskurssit. Vuosina 1962–1966 hän toimi myös pääesikunnassa päämajamestarina. Hän toimi 1966 Panssariprikaatin komentajana, minkä jälkeen hänestä tehtiin Etelä-Suomen sotilasläänin komentaja vuosiksi 1966–1969. Uransa lukuisten esikuntatehtävien huipentumana hänet nimitettiin 1969 pääesikunnan päälliköksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1971 asti eli eläkkeelle jäämiseen asti.
Ilmolan isoisä oli venäläinen Ivan Ivkov (1840–1926), joka toimi varusmestarina Haminan kadettikoulun palveluksessa. Ilmolan vuonna 1881 syntynyt isä Nikolai muutti perheensä sukunimen Ilmolaksi heti Suomen itsenäistymisen jälkeen 1918.
Ilmola oli Akateemisen Karjala-Seuran valajäsen.
Myös Paavo Ilmolan poika Ilkka Ilmola yleni kenraaliluutnantiksi.
Olavi Kaakinen

Olavi Kaakinen (17. lokakuuta 1916 Oulu – 21. tammikuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti Suomen rajavartiolaitoksessa. Hän osallistui jatkosodassa muun muassa Ihantalan taisteluun ja toimi myöhemmin lukuisissa rajavartioston eri tehtävissä ja lopulta rajavartiolaitoksen päällikkönä. 
Kaakinen suoritti Kadettikoulun 1939 kurssilla 23, joka keskeytettiin talvisodan sytyttyä. Kadetit ylennettiin vänrikeiksi ja komennettiin koulutusupseerien tehtäviin. Jatkosodan alkaessa hän toimi rykmentin viestiupseerina JR 12:ssa, myöhemmin adjutanttina, tykkikomppanian päällikkönä ja rykmentin panssarintorjuntaupseerina. Ihantalan taisteluissa hän johti painopistesuunnan rykmentin panssarintorjuntaa. Lapin sodassa E/JR 12:n rykmentin panssarintorjuntaupseeri, E/Ryhmä Puroman operatiivisen osaston päällikkö ja esikuntapäällikkö. 
Sodan jälkeen Olavi Kaakinen toimi 1. divisioonan esikunnassa toimistopäällikkönä 1945–1947 ja sen jälkeen Oulussa Jalkaväkirykmentti 1:n panssarintorjuntakomppanian päällikkönä 1948–1951. Hän suoritti Sotakorkeakoulun 1953 ja siirtyi sen jälkeen rajavartiostojen esikuntaan, jossa toimi toimistoesiupseerina ja toimistopäällikkönä 1953-1958. Seuraavaksi vuorossa oli jakso Lapin rajavartioston komentajan apulaisena 1958–1961, mistä hän jatkoi Pohjois-Karjalan rajavartioston komentajaksi 1961–1966. Hän palasi esikuntatehtäviin rajavartiostojen esikunnan maaosaston päälliköksi. Rajavartiolaitoksen apulaispäällikkönä Kaakinen toimi 1970–1975 ja päällikkönä 1975–1976. 
Ylennykset: Vänrikki 1939, luutnantti 1941, kapteeni 1942, majuri 1953, everstiluutnantti 1958, eversti 1966, kenraalimajuri 1970, kenraaliluutnantti 1975.
Richard McClure

Richard Neil McClure (20. tammikuuta 1935 – 10. toukokuuta 2024) oli kanadalainen soutaja. Hän kilpaili vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa ja oli mukana saamassa hopeaa miesten kahdeksikossa.
Risto Kare

Risto Ilmari Kare (vuoteen 1927 Karén) (3. syyskuuta 1905 Hattula – 20. marraskuuta 1982 Hattula) oli suomalainen kenraalimajuri, joka toimi puolustusvoimissa erityisesti viestitehtävissä uransa ajan. 
Kare syntyi Hattulassa vuonna 1905. Hänen vanhempansa olivat agronomi Kustaa Adolf Karén ja Sigrid o.s. Karlsson. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta vuonna 1924 ja suoritti sitten varusmiespalveluksensa Kajaanin sissipataljoonassa 1924–1925. Kare kuului myös Hämeenlinnan suojeluskuntaan vuosina 1921–1924.
Kare valmistui kadettikoulusta 1927 ja sotakorkeakoulusta sodan jälkeen 1947 ja nimitettiin ye-upseeriksi 1949. Ennen talvisotaa hän toimi muun muassa reserviupseerikoulun viestilinjan johtajana 1935–1939. Talvisodan aikana hän työskenteli päämajan viestiosastolla toimistopäällikkönä. Jatkosodan aikana hän toimi 14. Divisioonan viestikomentajana Rukajärven rintamalla. Sodan jälkeen hän toimi hetken Viestikoulun johtajana ja 1946–1951 pääesikunnassa toimistopäällikkönä, minkä jälkeen hän palasi uudelleen Viestikoulun johtoon. Uransa päätteeksi hän toimi viestitarkastajana 1963–1965. 
Muuta mainittavaa.
Vuosina 1946–1948 Kare oli yli 14 kuukautta pidätettynä asekätkentäjutun tutkimusten yhteydessä.
Kareen poika oli nykyaikainen viisiottelija Tapio Kare.
Tapani Klöf

Tapani Ensio Klöf (16. maaliskuuta 1916 Ikaalinen – 9. marraskuuta 1983) oli suomalainen tykistössä palvellut kenraalimajuri. 
Tapani Klöf syntyi maaliskuussa 1916 Ikaalisissa. Hänen vanhempansa olivat liikkeenharjoittaja Toivo Daniel Klöf ja Tyyne Maria o.s. Salmio. Klöf toimi Messukylän suojeluskunnassa vuosina 1932-1935 ja kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen Klassillisesta Lyseosta vuonna 1935 ja suoritti sen jälkeen varusmiespalveluksensa Kenttätykistörykmentti 3:ssa suorittaen myös Reserviupseerikoulun. Varusmiespalveluksen jälkeen Klöf jatkoi Kadettikouluun ja valmistui 21. kadettikurssilta 1939. Täämn jälkeen hän toimi KTR3:ssa nuorempana upseerina (vänrikkinä). Talvisodan sytyttyä hän toimi Kenttätykistörykmentti 12:ssa patterin päällikkönä Kollaalla ja Uomaalla. Välirauhan aikana hän toimi patterin päällikkönä RUK:ssa vuosina 1939–1941. Jatkosodassa 1941-1944 hän toimi KTR4:n patteristoupseerina Syvärillä, Kannaksella ja Tornion rintamalla. Lapin sodassa 1945 hän toimi KTR1:n patterinpäällikkönä Kilpisjärvellä.
Klöd avioitui Kirsti Inkeri Ikosen (1913–2003) kanssa vuonna 1944 ja perheeseen syntyi kaksi lasta. Vuonna 1947 Klöf suoritti tykistön kapteenikurssin ja opiskeli 1948-1950 Sotakorkeakoulun aseteknillisellä linjalla. Sodan jälkeen Klöf toimi 1945–1946 patterinpäällikkönä KTR 1:ssa ja 1951–1959 opettajan ja upseeriosaston johtajana Tykistökoulussa. 1960-1962 Klöf toimi Tykistökoulun johtajana ja Karjalan tykistörykmentin komentajana 1963-1966. Seuraavaksi hänestä tehtiin kenttätykistön tarkastaja vuosiksi 1967-1973, minkä jälkeen hän toimi vielä sotavarustepäällikkönä.
Upseerin uransa ohessa Klöf kuului Upseeriliiton Helsingin osaston hallitukseen 1952, Kenttätykistön säätiön hallitukseen 1960–1973. Hän oli Suomen Sotatieteellisen seuran selostaja 1954–1958 ja yleissotatieteellisen jaoston arvostelulautakunnan jäsen 1962-1975. 
Ylennykset: Vänrikki 1939, luutnantti 1940, kapteeni 1942, majuri 1951, everstiluutnantti 1956, eversti 1961, kenraalimajuri 1973.
Veikko Koppinen

Veikko William Koppinen, salanimi: "Viljami Korpi", (31. maaliskuuta 1910 Multia – 15. huhtikuuta 1993) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli myös rajavartiolaitoksessa ja oli sissitoiminnan asiantuntija. 
Koppinen valmistui kadettikoulusta 1932, kävi sodan jälkeen sotakorkeakoulun 1946 ja tuli nimitetyksi yleisesikuntaupseeriksi 1948. Koppisen sotilasuran alku sijoittui Karjalan kaartiin, jossa hän oli nuorempana upseerina 1932–1935. Vuodet 1935–1939 hän toimi yleisesikunnassa toimistoupseerina. Talvisodan alettua hänet sijoitettiin JR 33:een komppanianpäälliköksi. Välirauhan aikana hän työskenteli mm. 2. prikaatissa ja jatkosodan alettua JR 23:ssa. 11. divisioonan esikunnassa Koppinen työskenteli toimistopäällikkönä 1942–1943 sekä 1944 esikuntapäällikkönä.
Sodan jälkeen Koppinen toimi pääesikunnassa ja sotakorkeakoulun jälkeen hän myös opetti siellä 1947–1949. Vuosina 1949-1951 hän toimi pataljoonan komentajana JR 6:ssa. Lounais-Suomen sotilasläänin esikuntapäällikkönä hän työskenteli 1951–1952. Taistelukoulun johtajan apulaisena Koppinen toimi 1952–1957, ja vuodet 1957–1962 Sotakorkeakoulussa. Pääesikunnassa komentopäällikkönä hän työskenteli 1962–1965, mistä siirtyi rajavartiostojen päällikön apulaiseksi seuraavaan vuoteen asti. Vuonna 1966 hänet nimitettiin rajavartiostojen päälliköksi, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1970 asti. 
Ylennykset: Vänrikki 1930, luutnantti 1934, kapteeni 1940, majuri 1942, everstiluutnantti 1952, eversti 1957, kenraalimajuri 1962, kenraaliluutnantti 1966.
Koppinen kirjoitti sissisodankäyntiä Suomessa kuvaavan fiktiivisen teoksen "Räjähtävä tyhjyys", joka julkaistiin postuumisti vuonna 2012.
Travis Smith (taiteilija)

Travis Smith (s. 26. helmikuuta 1970) on yhdysvaltalainen graafinen suunnittelija ja taiteilija. Hän on tehnyt heavy metal -albumeiden kansikuvia. Webzine "Chronicles of Chaos" on kutsunut Smithia metallimusiikin ylivoimaisesti lahjakkaimmaksi graafikoksi. 
Smith on työskennellyt useiden tunnettujen rock- ja metalliyhtyeiden kanssa, kuten Death, Devin Townsend, Katatonia, Nevermore, Opeth, Anathema, CKY, Soilwork, King Diamond, Novembre, Avenged Sevenfold, Amorphis, Barren Earth ja Strapping Young Lad.
Smithin työnkuvaan kuuluu ensisijaisesti metalliyhtyeiden albumien kansien suunnnittelu. Hänen kuvansa ovat tummasävyisiä ja introspektiivisiä. Ne perustuvat pääasiassa valokuviin, joihin on digitaalisesti sisällytetty muuta kuvaa.
Olof Lindeman

Carl Olof Lindeman (4. syyskuuta 1911 Helsinki – 26. lokakuuta 1990 Turku) oli suomalainen ratsuväkitaustainen upseeri ja kenraaliluutnantti, joka toimi erityisesti useissa sotilaallisen aluehallinnon tehtävissä. Hän toimi myös marsalkka C. G. E. Mannerheimin viimeisenä adjutanttina tämän eläkevuosina 1946–1951. 
Lindeman valmistui Kadettikoulusta 1933 ja kävi Sotakorkeakoulun vasta huomattavasti sodan jälkeen vuonna 1958. Vuosina 1933–1939 hän toimi Uudenmaan rakuunarykmentissä kouluttajana. Talvisodan aikana vuosina 1940–1941 hän oli eskadroonan päällikkönä. Jatkosodassa 1941–1944 Lindeman toimi Ryhmä Oinosen esikunnassa osasto- ja toimistopäällikkönä ja Jääkäripataljoona 6:n komentajana. 
Sodan jälkeen hän oli toimistopäällikkönä Kevyen prikaatin esikunnassa ja Suomen marsalkka Mannerheimin adjutanttina. Etelä-Uudenmaan sotilaspiirin päällikkönä Lindeman toimi 1953–1956. Uudenmaan Prikaatia hän komensi 1958–1965. Uudenmaan sotilaslääniä hän komensi 1965–1966 ja Lounais-Suomen sotilaslääniä 1966–1971. 
Ylennykset.
Kornetti 1933, luutnantti 1935, ratsumestari 1940, majuri 1942, everstiluutnantti 1950, eversti 1958, kenraalimajuri 1965, kenraaliluutnantti 1969.
Klaus Zähringer

Klaus Zähringer (17. lokakuuta 1939 Kaliningrad – 9. kesäkuuta 2024 Wiesbaden) oli Saksaa ja Länsi-Saksaa edustanut ampuja. Hän kilpaili kolmissa perättäisissä kesäolympialaisissa vuosina 1960–1968. Kesäolympialaisissa 1960 Roomassa hän sai 50 metrin pienoiskiväärin asentokilpailussa pronssia pistemäärällä 1139.
Jack Dunn

John Edward Powell ”Jack” Dunn (28. maaliskuuta 1917 Royal Tunbridge Wells, Kent, Yhdistynyt kuningaskunta – 16. heinäkuuta 1938 Hollywood, Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli brittiläinen taitoluistelija. Hän kilpaili vuoden 1936 talviolympialaisissa Garmisch-Partenkirchenissä ja sijoittui siellä kuudenneksi miesten yksinluistelussa.
Dunn sai miesten yksinluistelussa hopeaa taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1935. Vuonna 1936 hän sijoittui neljänneksi. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Dunn saavutti vuonna 1934 kuudennen ja vuonna 1935 neljännen sijan.
Sisilian sotaretki

Sisilian sotaretki oli Ateenan tekemä sotaretki Sisiliaan peloponnesolaissodan aikana vuosina 415–413 eaa. Retken kohteena oli erityisesti saaren tärkein kaupunki Syrakusa. Sotaretki päättyi Ateenan raskaaseen tappioon.
Peloponnesolaissodassa olivat vastakkain Ateenan ja Spartan johtamat liittokunnat. Sodan ensimmäinen vaihe oli päättynyt 421 eaa. solmittuun rauhaan. Ateenan karismaattinen johtaja Alkibiades alkoi yllyttää Spartan liittolaisvaltioita kapinaan. Sodanlietsontaa vastusti toinen ateenalainen, Nikias. Historioitsija Thukydides on kuvannut, miten Ateena varustautui sodan jatkamiseen hyökkäyksellä Syrakusaan. Syrakusa oli Sisilian voimakkain valtio. Hyökkäyksessä oli mukana 90 sotalaivaa ja 40 kuormalaivaa. Spartalaiset taas valitsivat Gylippoksen johtamaan Sisiliaan lähetettävää retkikuntaa, jonka tarkoitus oli auttaa Spartan sisilialaisia liittolaisia Ateenan lähettämää armeijaa vastaan.
Ateenan joukot piirittivät Syrakusaa kahden vuoden ajan 415–413 eaa., mutta tuloksetta. Sotaretki päättyi täydelliseen epäonnistumiseen: Ateena menetti suuren osan laivastostaan ja koko maa-armeijan. Nikias teloitettiin ja Alkibiades pakeni vastustajan puolelle Spartaan. Sotavangit joutuivat orjatyöhön Syrakusan kaivoksiin. Peloponnesolaissodan seuraava vaihe oli vuoden 406 meritaistelu Arginusaissa.
Puhkupillit

Jyväskylän yliopiston puhallinorkesteri Puhkupillit on vuonna 1983 perustettu, Jyväskylän yliopiston yhteydessä toimiva puhallinorkesteri. Kokoonpanotyypiltään se on laskettavissa sinfonisten puhallinorkesterien joukkoon, vaikkei olekaan täysikokoinen lajityypin edustaja. Soittajisto koostuu Jyväskylän korkeakoulujen, pääosin Jyväskylän yliopiston, opiskelijoista. Orkesterin tunnusväreinä ovat keltainen ja musta. Puhkupillit soittaa tilaisuudesta riippuen taidemusiikkia, populaarimusiikkia, elokuvamusiikkia, lastenmusiikkia sekä tanssimusiikkia.
Historia ja toiminta.
Puhkupillit järjestäytyi rekisteröidyksi yhdistykseksi vuonna 1988. Samasta vuodesta lähtien orkesteri on julkaissut keskeytyksettä neljä kertaa vuodessa ilmestyvää "Puhkusika"-lehteä. Perinteistä marssiohjelmistoa oltiin tähän mennessä korvattu uudemmilla suomalaisilla puhallinsävellyksillä sekä popmusiikkisovituksilla. Useat jäsenet ovat myös säveltäneet teoksia orkesterille. Vuosien varrella orkesterin riveissä ovat soittaneet mm. Aki Sirkesalo, Antti Kleemola, Jukka Viitasaari, Nikke Isomöttönen ja Tuomas Eerola.
Puhkupillit soittaa pääosin Jyväskylässä sekä Keski-Suomen alueella. Vuosittain toistuvia perinteitä ovat olleet mm. Ravintola Popparin konsertti talvella, vappukonsertit Jyväskylässä, kevätkonsertti, osallistuminen opiskelijapuhallinorkesterifestivaali Puhallukseen sekä joulukonsertti. Orkesteri on myös tehnyt ulkomaankiertueita, viimeksi Puolassa keväällä 2012.
Vuonna 2014 Puhkupillit saavutti uuden virstanpylvään saatuaan A-sarjan SM-hopeaa puhallinorkesterien SM-kilpailuissa Pietarsaaressa.
Vuonna 2022 Puhkupillit saivat A-sarjassa myös SM-hopeaa puhallinorkestereiden SM-kilpailuissa Tampereella, ja saavuttivat SM-kultaa Turussa 2025 ensimmäistä kertaa Puhkupilli-historiassa.
Unto Valtanen

Unto Aarne Valtanen (29. toukokuuta 1929 Helsinki – 28. helmikuuta 1989 Las Palmas, Kanariansaaret) oli suomalainen diplomi-insinööri ja Helsingin metrotoimiston toimitusjohtaja, jonka johdolla Helsingin metro rakennettiin. Hänet tuomittiin 1980-luvulla vankeuteen lahjusten ottamisesta niin sanotussa metrojupakassa.
Valtasen vanhemmat olivat linjatarkastaja, teknikko Aarne Nikolai Valtanen ja Aune Elisabeth Väänänen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1948 ja valmistui insinööriksi 1951 sekä diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1959.
Valtanen toimi Helsingin kaupungin liikennelaitoksen osastopäällikkönä 1959–1962 ja talousjohtajana 1963–1964. Hän oli kaupungin kanslian apulaistalousarvio-päällikkönä 1965–1967, metrosuunnittelutoimiston johtajana 1968–1969 sekä Helsingin metron rakentamista varten perustetun metrotoimiston toimitusjohtajana vuodesta 1969. Valtanen erotettiin virasta elokuussa 1982 lahjusepäilyiden takia.
Helsingin metrotoimikunta tilasi vuonna 1974 sarjajunan prototyypin ja antoi jatkotilauksesta takuun ohittaen kaupunginvaltuuston. Vuonna 1976 metrotoimikunta ja Strömbergin ja Valmetin perustama Metrovaunut-yhtiö allekirjoittivat sopimuksen 13 kuusivaunuisen metrojunan valmistamisesta. Kauppahinta oli 345 miljoonaa markkaa, ja kauppa tehtiin metrotoimikunnan päätöksellä ohi kaupunginvaltuuston, ilman tarjouskilpailua ja asiakirjat julistettiin salaisiksi. Helsingin kaupunginjohtaja Teuvo Aura myönsi Metrovaunut-yhtiölle lainan vaunuja varten, ja metrotoimiston johtaja Unto Valtanen lupasi metrotoimiston hoitavan korot, jolloin kaupunki maksoi ulkopuolisille myöntämänsä velan korkoja itselleen.&lt;ref name="louhivuori/10"&gt;Louhivuori 2007, s. 10&lt;/ref&gt; Aura oli ylittänyt valtuutensa, mutta menettelystä ei myöhemmissä selvityksissä kuitenkaan nähty koituneen kaupungille varsinaista haittaa.
Lääninhallitus alkoi selvittää epäiltyjä toimivallan ylityksiä vuonna 1979. Poliisi ja kaupunginhallituksen asettama toimikunta selvittivät kaupunginjohtajan, kaupunginhallituksen, metrotoimikunnan sekä metrotoimiston johtajan osallisuutta päätöksiin ja rahankäyttöön liittyvissä epäselvyyksissä. Oikeudenkäyntisarjan lopputuloksena kaikki syytteet hylättiin. Metrotoimiston lahjusepäilyt johtivat erilliseen oikeuskäsittelyyn, jossa korkein oikeus totesi vuonna 1985 useiden henkilöiden syyllistyneen lahjusten ottoon. Metrotoimiston johtajan virasta pidätetty Unto Valtanen tuomittiin tuomittiin 23. lokakuuta 1987 lahjusten ottamisesta vuoden ja yhdeksän kuukauden ehdottomaan vankeuteen hänen otettuaan Siemens AG:ltä lahjuksina 80 000 Saksan markkaa ja moottoriveneen. Muiden kohdalla syytökset hylättiin vanhentuneina.
Valtanen kuoli helmikuussa 1989 ilmeisesti ruokamyrkytykseen ollessaan lomamatkalla Kanariansaarilla.
NHL-kausi 1964–1965

NHL-kausi 1964–1965 oli National Hockey Leaguen historian 48. kausi. Sen aikana kuusi NHL-joukkuetta pelasi kukin 70 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Toe Blaken valmentama Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa Chicago Black Hawksin otteluvoitoin 4–3. Kyseessä oli NHL:n olemassaolon aikana Canadiensin 12. ja seuran koko historian 13. Stanley Cup -mestaruus. 
Kaudella 1964–1965 pudotuspelien arvokkaimmalle pelaajalla myönnettävä Conn Smythe Trophy jaettiin ensimmäisen kerran, ja sen sai Canadiensin keskushyökkääjä Jean Béliveau. Pudotuspeleissä Béliveau teki 13 ottelussa 8 maalia ja antoi 8 maalin johtanutta syöttöä. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun hän toimi joukkueensa kapteenina sen saavuttaessa Stanley Cup -mestaruuden.
Runkosarjan pistepörssin ja Art Ross Trophyn voitti Chicago Black Hawksin Stan Mikita. Hän keräsi 70 ottelussa yhteensä 87 tehopistettä, joista 28 oli maaleja ja 59 syöttöpisteitä. Hart Memorial Trophy puolestaan myönnettiin Mikitan tavoin Chicagoa edustaneelle Bobby Hullille. Pudotuspeleissä Hull sijoittui pistepörssin kärkipaikalle tehtyään 14 ottelussa 17 tehopistettä, joista 10 oli maaleja ja 7 maaliin johtaneita syöttöjä. Parhaan tulokkaan palkinnon Calder Memorial Trophyn sai Detroit Red Wings -maalivahti Roger Crozier.
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
 
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Nicklas Grönholm

Nicklas Grönholm on laulaja-lauluntekijä. Grönholm perusti vuonna 2002 suomalaista ja ulkomaalaista pop/rockia soittavan ”cover”-yhtyeen. Vuonna 2010 ohjelmistoon tuli myös omat suomipop-kappaleet.
Grönholm on voittanut Radiotähti-laulukilpailun vuonna 2002. Lisäksi hänen säveltämänsä kappale "Kukkiva roudan maa" sijoittui kolmanneksi Seinäjoen Tangomarkkinoiden sävellys- ja sanoituskilpailussa vuonna 2002.
Pietarinkalat (heimo)

Pietarinkalat (Zeidae) on pietarinkalojen lahkoon kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä lämpimistä ja lauhkeista vesistä.
Lajit ja anatomia.
Varhaisimmat pietarinkalojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu oligoseenikaudelle. Nykyään heimoon kuuluu 2 sukua ja 5–6 lajia, muun muassa pietarinkala ("Zeus faber"), hopeapietarinkala ("Zenopsis conchifera") ja peilipietarinkala ("Zenopsis nebulosus"). Aikaisemmin tähän heimoon kuuluneita sukuja ja lajeja on sittemmin siirretty kuuluvaksi muihin heimoihin. Pietarinkalalajit ovat keskikokoisia kaloja, jotka voivat kasvaa tyypillisesti 22–90 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat korkea ja litteä ruumis, suuret silmät ja suu ja piikikäs selkäevä. Heimon kalat ovat suomuttomia tai suomut ovat hyvin pienet ja alkeelliset. Väriltään pietarinkalalajit ovat usein hopeanharmaita tai punertavia.
Levinneisyys ja elintavat.
Pietarinkaloihin kuuluvia lajeja elää Atlantissa, Intian valtameressä ja Tyynessämeressä lämpimissä ja lauhkeissa vesissä lähellä pohjaa tyypillisesti 100–400 metrin syvyydessä. Heimon lajien ravinto koostuu muista kaloista, äyriäisistä ja mustekaloista. Monet pietarinkalalajeista ovat hyviä ruokakaloja.
Janne Hakulinen

Johan Henrik (Janne Heikki) Viljo Hakulinen (26. syyskuuta 1906 Terijoki – 28. helmikuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen sosialidemokraatteihin kuulunut ammattiyhdistysjohtaja ja liikemies. Hän oli 1950-luvulla uranuurtaja ottaessan käyttöön markkinointi- ja mielipidetutkimukset työväenliikkeen piirissä.
Janne Hakulisen vanhemmat olivat kirvesmies, myöhemmin kauppias Heikki Hakulinen ja ompelija Serafiina Lappalainen. Hakulinen liittyi Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen (SDP) vuonna 1924 ja työskenteli vuodesta 1930 Suomen Liiketyöntekijäin liiton toimitsijana. Hän toimi liiton sihteerinä 1939–1946 ja puheenjohtajana 1946–1950. Hän oli SAK:n valtuuston jäsenenä vuodesta 1937, SAK:n työvaliokunnan jäsenenä 1942–1952 sekä toimi myös SAK:n tilintarkastajana. Hakulinen johti SDP:ssä 1950-luvun puolivälissä toiminutta ns. keskiluokkatoimikuntaa. Hakulisen toimistossa kokoontui 1950-luvulla "korkeat toverit" -niminen keskusteluryhmä, johon kuului SDP:n silloisen puheenjohtajan Emil Skogin ympärille ryhmittyneitä poliitikkoja ja ammattiyhdistysjohtajia. Ryhmä perustettiin vastapainoksi puolueessa Väinö Leskisen johdolla toimieelle ns. "Bunkkeri"-ryhmälle.
Hakulinen perustamia yrityksiä olivat mainostoimisto Yhteismainos, Liikennemainos, Kansan Elokuva, Allotria-filmi, mielipide- ja markkinatutkimuslaitos Psykotyö, Kansan Pika-arpajaiset, Työväentalojen Keskusliike ja Työväentalojen Keskusliitto sekä Ohjelmapalvelu. Nämä kaikki toimivat Työväen Yhteisöjen Keskus -nimisen yrityksen alla, ja yritysryhmää kutsuttiin epävirallisesti ”Jannen konserniksi” tai ”Jannen putiikiksi”. Yritysten omistajiin kuuluivat SAK, TUL, SDP sekä Kulutusosuuskuntien Keskusliitto. Yritysryhmä joutui kuitenkin SDP:n puolueriidan takia vuonna 1962 konkurssiin, jota juristit arvelivat Suomen siihen asti sekavimmaksi puutteellisten kirjanpitojen, omaisuusarvojen liioittelun ja monien yritysten ja yhdistysten mutkikkaiden keskinäisten yhteyksien takia. 
Tämän jälkeen Hakulinen perusti Ohjelma-Apu-nimisen yrityksen, joka välitti SEV-maista taiteilijoita esiintymään Suomeen.
Hakulinen oli Helsingissä SDP:n kaupunginvaltuutettuna 1948–1958, SDP:n opposition kaupunginvaltuutettuna 1959 ja TPSL:n kaupunginvaltuutettuna 1959–1968. Syksyllä 1955 Hakulinen oli mukana tekemässä aloitetta metron rakentamisesta Helsinkiin.
Hakulinen kuoli Helsingin lentoasemalla ollessaan palaamassa matkalta.
Ähtärin varikko

Ähtärin Varikko (lyhenne "ÄHTV"), entinen Ähtärin Asevarikko (ÄhtAseV), oli Puolustusvoimien itsenäinen varikko ja nykyinen Räjähdekeskuksen yksikkö Ähtärin Inhassa Etelä-Pohjanmaalla. Varikon päätehtävänä on hankkia, huoltaa, varastoida sekä jakaa räjähdemateriaalia. Varikko on nykyisin osa Puolustusvoimien Logistikkalaitokseen kuuluvaa Räjähdekeskusta tuotantotoiminnan ja 1. Logistiikkarykmenttiä varastoinnin osalta.
Organisaatio.
Varikosta tuli vuoden 2008 alussa Haapajärven Asevarikon sekä Parkanon ja Keuruun Pioneerivarikon tavoin Räjähdelaitoksen osasto . Räjähdelaitoksen esikunta sijoittui Inhaan.
Vuoden 2013 alusta lukien varikko on ollut osa uutta Räjähdekeskusta.
Varikkoon kuuluu myös Palolammen varastoalue ja sen yhteydessä toimiva massaräjäytysalue ammusten tuhoamiseksi.
Henkilöstö ja johto.
Varikko työllistää yli 130 henkeä. Varikon päällikkö vuonna 2013 on insinöörimajuri Pentti Rinne. Aikaisempia päälliköitä ovat olleet mm.
Historia.
Varikko on perustettu 1.2.1940 nimellä Ampumatarvikevarikko 8 Ähtärin Inhan kylään, Myllymäelle menevän maantien ja Väliveden väliselle alueelle. Ensimmäisenä päällikkönä toimi sotilasvirkamies Arvo Rinta-Kanto
Aikaisemmat nimet.
Varikon aikaisemmat nimet ovat olleet:
Keskusvarikko 4:n aikakautena varikkoon kuului Eläinlääkintävarikko, joka siirtyi Parkanoon 1949. Suurimmillaan 1945 varikon vahvuus oli yli 400 henkeä.
Tehtävät.
Varikon ensimmäinen tehtävä oli ampumatarvikkeiden varastointi ja huoltaminen.
Sodan jälkeen varikko teki myös asehuoltoja. Asehuoltola lakkautettiin 1976 ja varikon päätehtäväksi tulivat ampumatarvikkeiden huoltaminen ja tuotantotehtävät. Puolustusvoimien tarvitsemat savut tehtiin Inhassa vuosina 1969–1973. Varikosta muodostui koulutusampumatarvikkeiden jakotoiminnasta vastaava yksikkö.
Vuonna 1966 varikon alueeseen liitettiin Palolammen varastoalue, jonka käyttöönoton jälkeen varikon varastointikapasiteetti kasvoi huomattavasti. Patruunoiden ja muiden pienräjähteiden hävittämistä varten rakennettiin varikolle hävittämislaitos 1980-luvulla.
Puolustusvoimien Materiaalilaitoksen perustamisen 1993 jälkeen varikon päätehtäviksi muodostuivat edelleen koulutusampumatarvikkeiden jako joukoille, ampumatarvikkeiden huolto- ja tuotantotoiminta sekä räjähteiden hävittäminen.
NHL-kausi 1963–1964

NHL-kausi 1963–1964 oli National Hockey Leaguen historian 47. kausi. Sen aikana kuusi NHL-joukkuetta pelasi kukin 70 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti kolmannen kerran peräkkäin Punch Imlachin valmentama Toronto Maple Leafs, joka kukisti finaalisarjassa Detroit Red Wingsin otteluvoitoin 4–3.
Runkosarjan pistepörssin ja Art Ross Trophyn voitti Chicago Black Hawksin Stan Mikita. Hän keräsi 70 ottelussa 89 tehopistettä, joista 39 oli maaleja ja 50 syöttöpisteitä. Hart Memorial Trophy puolestaan myönnettiin Montreal Canadiensia edustaneelle Jean Béliveaulle. Pudotuspelien pistepörssin ykkönen oli Detroit Red Wingsin Gordie Howe. Hän teki 14 pudotuspeliottelussa yhteensä 19 tehopistettä, joista 9 oli maaleja ja 10 maaliin johtaneita syöttöjä. 
Parhaaksi puolustajaksi ja James Norris Memorial Trophyn saajaksi arvostettiin Chicago Black Hawksin Pierre Pilote. Parhaan tulokkaan palkinnon Calder Memorial Trophyn sai puolestaan Canadiensin Jacques Laperrière. 
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
 
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Mäntyvaaran ravirata

Mäntyvaaran ravirata sijaitsee Rovaniemellä noin viisi kilometriä kaupungin keskustan länsipuolella. Se on yksi Suomen 19 maakunnallisesta raviradasta. Mäntyvaara on kolmas Rovaniemellä toimiva ravirata ja se rakennettiin vuosina 1978–1979. Avajaiskilpailut järjestettiin maaliskuussa 1979.
Mäntyvaaran raviradan vuotuiset päätapahtumat olivat juhannuksena järjestettävät kaksipäiväiset ravit, jotka huipentuivat sunnuntaiseen Toto75-kierrokseen, nykyisin ei juota kuin yhtenä päivänä eikä edes joka vuosi sekä elokuussa juostava suomenhevosten suurkilpailu Kirppu-ajo. Vuodesta 2011 lähtien on Mäntyvaaran omistava Rovaniemen Ravirata Oy ollut mukana järjestämässä Levijärven jäällä juostuja jääraveja. Jääraveja ei ole pystytty järjestämään viime vuosina heikon jäätilanteen takia.
Mäntyvaaran raviradalla järjestetty kuninkuusravit vuosina 2004 ja 2018.
NHL-kausi 1962–1963

NHL-kausi 1962–1963 oli National Hockey Leaguen historian 46. kausi. Sen aikana kuusi NHL-joukkuetta pelasi kukin 70 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti toisen kerran peräkkäin Toronto Maple Leafs, joka kukisti finaalisarjassa Detroit Red Wingsin otteluvoitoin 4–1.
Runkosarjan pistepörssin, Art Ross Trophyn ja Hart Memorial Trophyn voitti Detroit Red Wingsin Gordie Howe. Hän keräsi 70 ottelussa yhteensä 86 tehopistettä, joista 38 oli maaleja ja 48 syöttöpisteitä. Howe voitti myös pudotuspelien pistepörssin tehtyään 11 ottelussa 16 tehopistettä, joista 7 oli maaleja ja 9 maaliin johtaneita syöttöjä. Myös Howen tavoin Detroitia edustanut Norm Ullman keräsi pudotuspeleissä 16 tehopistettä. Ullmanin tehot muodostuivat 4 maalista ja 12 maalin johtaneesta syötöstä. 
Parhaaksi tulokkaaksi ja Calder Memorial Trophyn saajaksi arvostettiin Toronto Maple Leafsin Kent Douglas. Parhaalle puolustajalle annettava James Norris Memorial Trophy puolestaan myönnettiin Chicago Black Hawksin Pierre Pilotelle. 
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
 
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Daltonit (televisiosarja)

Daltonit (ranska. "Les Dalton") on ranskalainen animaatiosarja vuodelta 2010, jonka päähahmoina toimivat Morrisin ja René Goscinnyn "Lucky Luke"-sarjakuvissa esiintyvät Daltonin veljekset.
Juoni.
Sarja kertoo surkuhupaisista Daltonin veljeksistä Joesta, Jackistä, Williamista &amp; Averellista, joiden ryöstöretket päätyvät aina vankilaan, mutta vapauden kaipuu on sammumaton. Luvassa on toinen toistaan ovelampia pakoyrityksiä, mutta aina joku tunaroi ratkaisevalla hetkellä. Mukana toiminnassa häärää vankilan vahtikoira Rantanplan, jolla ei ole hajuakaan, ketä pitäisi vahtia ja miksi.
Lucky Luke ei itse varsinaisesti esiinny sarjassa, mutta häneen viitataan parissa jaksossa.
Jaksot.
Ensimmäisellä tuotantokaudella sarjaa tehtiin 78 jaksoa ja toisella 113 jaksoa.
Esitykset Suomessa.
Suomessa sarjan ensimmäistä tuotantokautta esitettiin ensi kerran Sub Juniori -maksukanavalla vuosina 2009–2010. Jaksot esitettiin uusintoina MTV3 Juniorilla, MTV3:lla ja Subilla vuosina 2011–2015.
Toisen tuotantokauden jaksoja alettiin esittää MTV Juniorilla syyskuussa 2015.
Äänirooleissa.
Alkuperäiset:&lt;br&gt;
Suomenkieliset:&lt;br&gt;
Sarjan suomenkielisen tunnuslaulun esittää Joona Kortesmäki.
Nabil Madi

Nabil Madi (; s. 9. kesäkuuta 1981) on algerialainen keskipitkän matkan juoksija. Hän putosi vuoden 2004 kesäolympialaisissa Ateenassa miesten 800 metrin juoksussa ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä viidenneksi. Kesäolympialaisissa 2008 Pekingissä hän ylsi 800 metrin juoksussa seitsemänneksi ajalla 1:45.96. Hänen henkilökohtainen ennätyksensä siinä on 1:44.54 (2007).
Madi myös sijoittui 800 metrin juoksussa neljänneksi yleisurheilun Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2006.
Toivakan asevarikko

Toivakan Asevarikko (lyhenne "ToiAseV") oli Puolustusvoimien itsenäinen varikko ja nykyinen varasto-osasto Toivakassa Keski-Suomessa. Varikon päätehtävänä on ampumatarvikkeiden huoltaminen ja varastointi.
Vuoden 2008 alusta lukien Taka-Toivakassa sijaitseva varikko on ollut osa Itä-Suomen Huoltorykmenttiä. Puolustusvoimien Materiaalilaitokseen se liitettiin 1. tammikuuta 1993.
Henkilöstö ja johto.
Varikon päällikkönä toimivat muun muassa
Historia.
Varikko perustettiin vuonna 1941 Nastolan Uuteenkylään. Tuolloin varikon kansanomainen nimitys oli Uudenkylän Asevarikko. Toivakkaan varikko siirtyi vuonna 1976.
Aikaisemmat nimet.
Varikon aikaisemmat nimet ovat olleet:
Terhi Holster

Terhi Holster (s. 29. toukokuuta 1971) on suomalainen suunnistaja ja hiihtosuunnistaja.
Hiihtosuunnistuksessa Holster osallistui ensimmäisiin aikuisten arvokisoihin Lillehammerin MM-kilpailuissa 1996. Hän saavutti parhaan henkilökohtaisen sijoituksensa normaalimatkalla sijoittuen viidenneksi. Viestissä hän saavutti pronssia. Holster hiihtosuunnisti aloitusosuuden, Virpi Juutilaisen toisen ja Arja Nuolioja ankkuriosuuden. Hinterstoderin MM-kilpailuissa 1998 Holster voitti viestikultaa. Mervi Anttila aloitti viestin, Holster hiihtosuunnisti toisen osuuden ja Liisa Anttila ankkuriosuuden.
Suunnistuksessa Holster edusti Suomea MM-kisoissa kerran, vuoden 2003 MM-kisoissa. Tällöin hän sijoittui pitkällä matkalla 13:nneksi.
Seuratasolla Holster on edustanut Ounasvaaran Hiihtoseuraa, Oulun Suunnistajia, Turun Suunnistajia ja Ikaalisten Nouseva Voimaa. Edustaessaan Turun Suunnistajia hän voitti Venlojen viestin vuonna 2002. Holsteria on valmentanut Erkki Knuutila.
Carl Erik Knoellinger

Carl Erik Knoellinger (31. tammikuuta 1906 Turku – 29. toukokuuta 1983 Turku) oli suomalainen taloustieteilijä. Hän oli Åbo akademin dosentti 1936–1941 ja professori vuodesta 1942 sekä Åbo akademin kauppakorkeakoulun vt professori useissa vaiheissa vuosina 1936–1959.
Knoellinger väitteli tohtoriksi 1935. Hänen merkittävä teoksensa "Fackföreningar och arbetsmarknad" (1959) on käännetty suomeksi ja englanniksi. Hänen oppilaitaan olivat muun muassa Mauno Koivisto ja Rolf Kullberg
Carl von Knorring

Carl Erik von Knorring (23. marraskuuta 1861 Hämeenlinna – 6. joulukuuta 1931 Kööpenhamina, Tanska) oli suomalainen kuoronjohtaja, ammatiltaan rautatievirkamies. 
Von Knorring oli mieskuorotoimintojen merkkihenkilö. Hänen johtamiaan kuoroja olivat Akademiska Sångföreningen (1885–1892, 1894, 1899–1902), Kööpenhaminan kuoro (1901) ja Muntra Musikanter (1901–1903). Hän oli Helsingin Ruotsalaisen teatterin johtokunnan puheenjohtaja 1904–1916.
Von Knorring oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1891, 1894, 1897, 1899, 1900 ja 1905–1906.
Neljäs avioliittoni

Neljäs avioliittoni () on vuonna 1964 julkaistu Jack Claytonin ohjaama brittiläinen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Anne Bancroft, Peter Finch ja James Mason. Elokuva perustuu Penelope Mortimerin samannimiseen romaaniin vuodelta 1962. Romaanin pohjalta Harold Pinter laati käsikirjoituksen.
"Neljäs avioliittoni" kuvattiin Englannin Lontoossa, Buckinghamshiren Turvillessa ja Surreyn Sheppertonissa sijaitsevilla studioilla. "Neljäs avioliittoni" sai ensi-iltansa 9. toukokuuta vuoden 1964 Cannesin elokuvajuhlilla Ranskassa. Britannian ensi-ilta oli saman vuoden kesäkuussa. Suomessa elokuva julkaistiin 16. lokakuuta 1964. Columbia Pictures ja Royal Films International ovat toimineet elokuvan jakelijoina.
"Neljäs avioliittoni" oli ehdolla ilmestymisensä aikaan kahteentoista elokuvapalkintoon, joista se voitti kuusi; muun muassa neljä BAFTA-palkintoa. "Neljäs avioliittoni" jäi Cedric Hardwicken viimeiseksi elokuvaksi.
Twizzlers

Twizzlers on Yhdysvalloissa ja Kanadassa markkinoitava makeinen. Twizzlersin on kehittänyt Pennsylvanian Lancasterissa toimiva "Y&amp;S Candies.Inc.", joka on nykyään The Hershey Companyn tytäryhtiö. 
Historia.
Y&amp;S Candies, Twizzlersien kehittäjä, on yksi Yhdysvaltain vanhimmista makeisvalmistajista. Yritys vakiintui vuonna 1845 nimellä Young &amp; Smylie, joka muutettiin Y&amp;S:ksi vuonna 1870. Kansallinen lakritsiyritys perustettiin vuonna 1902 kolmen yrityksen yhdistymisen myötä, jotka olivat "Young &amp; Smylie", "S.V.&amp;.L.P. Schudder" ja "H.W. Petherbridge". Vuonna 1908 Montrealiin avattiin tehdas, ja vuonna 1929 Twizzlers-tuotemerkki vakiintui. Yritys vaihtoi nimensä Y&amp;S Candies Inc.:ksi vuonna 1968, ja se liittyi osaksi Hershey Foodsia vuonna 1977.
Vuodesta 1999 lähtien Twizzlersejä on valmistettu Memphisissä, Tennesseessä Y&amp;S:n tehtaassa, jossa valmistetaan myös purukumia sekä muita makeisia. 1970-luvulta vuoteen 1999 asti Twizzlersejä valmistettiin Farmingtonissa, New Mexicossa, mutta sen valmistus siirrettiin Memphisiin nousevien kuljetuskustannuksien takia. "Guinness World Recordsin" mukaan historian pisin, 370 metrin mittainen ja 45 kilogramman painoinen, lakritsipötkö valmistettiin Y&amp;S:n tehtaalla Lancasterissä, Pennsylvaniassa. Tämä ennätyksen rikkonut lakritsipötkö kirjattiin "Guinness World Recordsiin" 19. heinäkuuta 1998.
Pepero

Pepero (빼빼로) on suklaalla kuorrutettu keksitikku, jota on valmistanut Lotte Confectionery Etelä-Koreassa vuodesta 1983 lähtien. Pepero on saavuttanut Etelä-Koreassa niin suuren suosion, että siellä järjestetään vuosittain ystävänpäivän kanssa samankaltainen Peperonpäivä ("Pepero Day") 11. marraskuuta.
Makuvaihtoehdot.
Vuonna 2007 Peperoa myytiin seuraavan makuisina:
Uumajan Kulttuurin yö

Uumajan Kulttuurin yö ("Kulturnatta") oli vuosittainen ilmainen musiikki- ja kulttuurifestivaali Uumajassa Ruotsissa. Se järjestettiin joka toukokuu vuodesta 2005 lähtien vuoteen 2014 saakka Umeå C -yrityksen aloitteesta.
Ensimmäisessä Kulttuurin yössä järjestettiin yli 160 tapahtumaa 90 eri paikalla, enimmäkseen Uumajan Raatihuoneentorilla, Renmarkstorgetilla sekä Kungsgatanilla. Sittemmin tapahtuma kasvoi yli 300 kulttuuritapahtumaan, joissa kävi vuosittain noin 50 000 vierasta.
NHL-kausi 1961–1962

NHL-kausi 1961–1962 oli National Hockey Leaguen historian 45. kausi. Sen aikana kuusi NHL-joukkuetta pelasi kukin 70 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Toronto Maple Leafs, joka kukisti finaalisarjassa Chicago Black Hawksin otteluvoitoin 4–2.
Montreal Canadiensin maalivahti Jacques Plante sai sekä Hart Memorial Trophyn että Vezina Trophyn. Runkosarjan pistepörssin ja Art Ross Trophyn puolestaan voitti Chicago Black Hawksin Bobby Hull. Hull teki 70 ottelussa yhteensä 84 tehopistettä, joista 50 oli maaleja ja 34 syöttöpisteitä. Kyseessä oli kolmas kerta NHL:n historiassa, kun pelaaja onnistui tekemään 50 maalia yhden kauden kuluessa. Aiemmin tähän saavutukseen olivat yltäneet Maurice Richard kaudella 1944–1945 ja Bernie Geoffrion kaudella 1960–1961. Sekä Richard että Geoffrion olivat Hullin tavoin tehneet tasan 50 maalia kauden aikana.
Parhaalle puolustajalle annettava James Norris Memorial Trophy myönnettiin New York Rangersin pelaajavalmentajana toimineelle Doug Harveylle, jolle palkinto oli jo seitsemäs kahdeksan vuoden sisällä. Parhaan tulokkaan Calder Memorial Trophyn sai puolestaan Montreal Canadiensin Bobby Rousseau. Pudotuspelien pistepörssin voitti Chicago Black Hawksia edustanut Stan Mikita. Hän teki 12 ottelussa 21 tehopistettä, joista 6 oli maaleja ja 15 maaliin johtaneita syöttöjä. 
Runkosarja.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu." 
Runkosarjan pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Pudotuspelit.
 
Pudotuspelien pistepörssi.
"Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit"
Lievestuoreen varikko

Lievestuoreen Varikko (lyhenne "LieV") oli Puolustusvoimien varikko ja huoltorykmentin kunnossapitoyksikkö Laukaan Lievestuoreella Keski-Suomessa. Varikon päätehtävänä oli kenttätykkien ja optroniikkavälineistön sekä suojelualan materiaalin huoltaminen.
Vuodet 2008-2014 varikko oli osa Itä-Suomen Huoltorykmenttiä. Puolustusvoimien Materiaalilaitokseen se liitettiin 1.1.1993 ja samalla nimi tuli käyttöön.
Varikon toiminnot siirtyivät Millog Oy:n vastuulle vuoden 2009 alussa. Samalla varikon vartiosto lakkautettiin. Henkilöstölle tarjottiin mahollisuutta siirtyä muihin puolustusvoimien avoinna oleviin tehtäviin.
Henkilöstö ja johto.
Yksikön palveluksessa on yli 100 henkeä.
Varikon päällikkönä ovat toimineet mm. seuraavat henkilöt:
- majuri Pentti Korppinen 2007
- everstiluutnantti Pertti Kuokkanen 2006-2007
- komentaja Juha Juusela 2004-2005
- everstiluutnantti Juha Vanhanen 1999-2004
- insinöörieverstiluutnantti Jorma Jolanki 1992-1998
- everstiluutnantti Jouni Syvänperä 1988-1992
- everstiluutnantti Martti Tikkanen 1973-1988
- everstiluutnantti Juhani Kärki 1971-1972
- majuri Arvi Ilvonen 1957 - 1968
Historia.
Varikko on perustettu vuonna 1940.
Aikaisemmin itsenäinen Suojeluvarikko Vaajakoskella liitettiin varikon organisaatioon 1.1.2004. Sitä ennen varikkoon oli liitetty Optinen Laitos (OptL).
Perinteet.
Varikon vuosipäivää vietetään 1. helmikuuta.
Aikaisemmat nimet.
Varikon aikaisemmat nimet ovat olleet:
- Ampumatarvikevarikko 2 (ATV2) 1940-1941
- Asevarikko 2 (AseV 2) 1941-1943
- Ampumatarvikevarikko 2 1943-1944
- (Lievestuoreen) Keskusvarikko 5 1944-1952
- Asevarikko 4 (AseV 4) 1952-1992
Uumajan vanha vankila

Uumajan vanha vankila ( tai "länscellfängelset") on Uumajassa, Ruotsissa sijaitseva entinen vankila. Vankilan rakentaminen alkoi vuonna 1859 ja se valmistui vuonna 1862. Se on yksi harvoista rakennuksista, jotka eivät palaneet Uumajan tulipalossa vuonna 1888. Näin ollen se on yksi Uumajan vanhimmista jäljellä olevista rakennuksista. Vankilassa oli vankeja vuoteen 1981 saakka, kunnes Uumajaan tuli uusi vankila. Sen jälkeen se on toiminut teatterina sekä hotellina.
Historia.
Vankila on yksi 20 Ruotsin maakunnanvankilasta, jotka on suunniteltu Wilhelm Theodor Anckarsvärd piirustusten pohjalta. Vankilan rakenne perustui amerikkalaiseen Philadelphian vankilasysteemiin, jossa yhteisten sellien tilalla on yksityishuoneita. Kaiken kaikkiaan vankilaan mahtui yhteensä 24 selliä kahteen kerrokseen. Sellit sijaitsivat niin, että jokainen vanki sai päivänvaloa. Sellien lisäksi rakennuksessa oli toimisto- ja asuinhuoneistoja.
Uumajan vanha vankila on Uumajan vanhin näihin päiviin asti säilynyt kivirakennus sekä yksi parhaiten säilyneistä vankiloista koko maassa. Se on yksi harvoista Uumajan vuoden 1888 tulipalon lähettyvillä sijainneista rakennuksista, joka säilyi ehjänä. Se oli vankilakäytössä vuoteen 1981 asti, jolloin valmistui uusi vankilarakennus. Nykyään rakennuksen omistaa Ruotsin valtion kiinteistölaitos. Vuodesta 1992 rakennus on ollut kulttuuriperintörakennus.
Teatteri.
Vuodesta 1987 ja lähes koko 1990-luvun rakennus ja sen ulkoalue olivat amatööriteatteriryhmän, Grotteaternin, sekä itsenäisen Profilteatern-ryhmän käytössä. Tulipalosta sata vuotta jälkeenpäin vuonna 1998 Grotteatern teki teatterituotannon nimeltään "Spelet om den stora branden", jonka se esitti vankilan ulkoalueella. Molemmat teatteriryhmät esittivät useita esityksiä vuosien ajan.
Hotelli.
Vuosien 2007 ja 2008 aikana rakennus muutettiin hotelliksi, jossa on 23 yhden hengen huonetta, kaksi perhehuonetta ja yksi kahden hengen huone sekä kokoushuone tapaamisia ja juhlimisia varten, johon mahtuu 35 ihmistä. Lisärakennuksessa sijaitsee kahvila.
Immilä

Immilä on entisen Nastolan kunnan kylä. Alue oli jakautunut jakokuntien mukaisesti Aleskylään ja Ylä-Immilään. Immilä sijaitsee Sylvöjärven ja Ruuhijärven välisellä alueella ja sen poikki virtaa Immilänjoki.
Immilässä on ollut varhaista asutusta ja vesimyllyjä. Vuonna 1571 maakirjan mukaan Immilässä oli 13 taloa. Varmuus myllyjen olemassa olosta on selvinnyt verotustiedoista, koska vuonna 1586 myllyt pantiin verolle. Tuolloin kylässä oli kaksi ympärivuotista myllyä. Immilän mylly on vieläkin matkailunähtävävyys Immilänkoskessa, jonka ympärillä on kylätoimintaa. Nykyinen vesimylly on aivan 1900-luvun alusta. Sen tuottoisuutta kuvaava veroluku, manttaalimaksu, oli 0,5.
Kylässä on ollut myös sahaustoimintaa 1700-luvulta.
Immilässä ja Metsäkylässä toimii Immilä-Metsäkylän kyläyhdistys ry, ja Metsäkylän koulusta on muodostuinut kylätalo.