tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
James Weldon Johnson

James Weldon Johnson (17. kesäkuuta 1871 – 26. kesäkuuta 1938) oli yhdysvaltalainen kirjailija, kouluttaja, asianajaja, diplomaatti, lauluntekijä ja kansalaisoikeusaktivisti. Johnson muistetaan parhaiten työstään NCAAP-järjestön johdossa. Hän oli järjestön ensimmäinen tummaihoinen johtaja vuosina 1920–1930. Johnson tuli aluksi tunnetuksi kirjailijana ja kirjoitti muun muassa runoja, romaaneja ja kokoelmateoksia. 
Johnson oli New Yorkin yliopiston ensimmäinen tummaihoinen professori. Myöhemmin hän toimi luovan kirjallisuuden ja kirjoittamisen professorina Fiskin yliopistossa.
Elämä.
Johnson syntyi 1871 Jacksonvillessä, Floridassa. Hänen äitinsä oli Helen Louise Dillet ja isä James Johnson. Helen Louise Dillet oli kotoisin Nassausta, Bahamalta. Johnsonin oli yksi veli, säveltäjä John Rosamond Johnson. Perheen äiti oli ammatiltaan muusikko ja opettaja ja hän toimi veljesten opettajana. 16-vuotiaana Johnson aloitti opinnot Clark Atlantan yliopistossa, joka oli perinteisesti tummaihoisille suunnattu oppilaitos. 
Perheen isä toimi luksushotelli St. James Hotelin päätarjoilijana aikana, jolloin Jacksonville oli yksi Floridan ensimmäisiä talvenviettopaikkoja. Tämä innosti Johnsonia opettelemaan käytännön ammatin. Johnson tiesi, että häneen kohdistui suuria odotuksia tummaihoisten oikeuksien edistämisen suhteen. 
Johnson muutti veljensä kanssa New Yorkiin osana 1900-luvun alun mustien suurta muuttoliikettä.
Johnson työskenteli neljän vuosikymmenen aikana useissa julkisissa viroissa muun muassa opettajana, diplomaattina ja kansalaisoikeusaktivistina. Vuonna 1904 hän osallistui Theodore Rooseveltin menestyksekkääseen presidentinvaalikampanjaan. Presidentti Roosevelt nimitti Johnsonin Yhdysvaltain konsuliksi Puerto Cabelloon Venezuelaan vuosiksi 1906–1908. Vuosina 1909–1913 Johnson työskenteli konsulina Nicaraguassa. 
Johnson avioitui Grace Nailin kanssa vuonna 1910.
Palattuaan Nicaraguasta New Yorkiin Johnson osallistui Harlemin renessanssiin. 
Johnson kuoli vuonna 1938 ollessaan lomalla Mainen Wiscassetissa, kun hänen kuljettamansa auto osui junaan. Johnsonin hautajaisiin Harlemissa osallistui yli 2 000 ihmistä.
Magnetohydrodynaaminen propulsio

Magnetohydrodynaaminen propulsio (MHD) on työntövoimaa sähköisesti magnetohydrodynaamisella periaatteella tuottava propulsiolaitteisto. Magnetohydrodynaamisesta propulsiosta on rakennettu toimiva prototyyppi. 
Työntövoima syntyy, kun väliaine – neste tai kaasu – saadaan sähköiseksi ja sitä voidaan sen jälkeen liikuttaa magneettikentällä. Tämä taas työntää alusta toiseen suuntaan. 
Magnetohydrodynaamisessa propulsiossa ei ole liikkuvia osia, minkä ansiosta se tarvitsee vähemmän huoltoa. Samalla se on hiljainen tai jopa äänetön, mikä olisi suuri etu sotilaallisissa tarkoituksissa.
Huolimatta monista yrityksistä rakentaa toimiva MHD-alus, se on pysynyt epäkäytännöllisenä. 
Ajatus magnetohydrodynaamisesta propulsiosta on peräisin 1960-luvulta. Vuonna 1992 japanissa rakennettiin "Yamato-1", 30-metrinen testialus, joka oli varustettu MHD:llä. Moottorin suuren painon vuoksi "Yamato" kykeni etenemään parhaimmillaan vain reilun 12 kilometrin tuntinopeudella ja se kulutti paljon energiaa. 
MHD:n toiminnan parantamiseksi tarvittaisiin voimakkaampia magneetteja, joita onkin sittemmin kehitetty fuusiovoiman tutkimuksissa. Magneettikenttien aiheuttaman korroosion vuoksi tarvittaisiin kestävämpiä elektrodeja, ja viime vuosina polttokenno- ja akkuteollisuudessa on kehitetty kestäviä pinnoitteita. MHD kärsii myös vastusta lisäävistä kaasukuplista, joita muodostuu elektrodien pinnalle, kun sähköä johdetaan meriveden läpi. Myös tähän on kehitetty mahdollisia ratkaisuja polttokennojen tutkimuksessa. Lisäksi kaasukuplien romahtaessa syntyy kuoppia, jotka vahingoittavat elektrodeja. 
Nykyään DARPA kehittää magnetohydrodynaamista propulsiota edelleen.
MHD:tä muistuttava työntölaitteisto esiintyi Tom Clancyn kirjassa Punaisen lokakuun metsästys ja saman nimisessä elokuvassa.
Miika Muranen

Miika Muranen (s. 26. huhtikuuta 1983) on suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Tervolasta kotoisin oleva Muranen valmistui Teatterikorkeakoulun ohjauksen koulutusohjelmasta vuonna 2009 ja tämän lisäksi keväällä 2018 hänestä tuli teatteritaiteen maisteri Teatterikorkeakoulun näyttelijäntaiteen koulutusohjelmasta. Pääasiallisesti hän on työskennellyt freelancerina. 
Hän on ohjannut lukuisia esityksiä ympäri Suomea sekä näytellyt useissa ammattiteatteriproduktioissa. Myös käsikirjoittaminen kuuluu Murasen työnkuvaan. Ohjaajana hän on tullut tunnetuksi etenkin musiikkiteatteri- ja musikaaliohjauksistaan. Hänen Lahden kaupunginteatterille sovittama ja ohjaama musiikkiteatteriversionsa Hella Wuolijoen klassikkonäytelmästä Niskavuoren naiset keräsi kiitosta vuonna 2013. Murasen musiikkiteatteritulkinta myös toisesta Niskavuori-klassikosta, Niskavuoren nuori emäntä, Pyynikin kesäteatteriin oli kiitelty teos. 
Hän on ohjannut muun muassa Lahden kaupunginteatterissa, Tampereen Työväen Teatterissa, Tampereen Teatterissa sekä Jyväskylän ja Vaasan kaupunginteatterissa. Hän on toiminut näyttelijänä muun muassa Seinäjoen kaupunginteatterissa, Kirjurinluodon kesäteatterissa, Tampereen Komediateatterissa, Teatteri Siperiassa ja Kemin kaupunginteatterissa. Murasen käsikirjoittamat nuortennäytelmät "Katve" sekä "Hattaraa ja pelkotiloja" saivat kantaesityksensä Ahaa Teatterissa. 
Syksystä 2019 Muranen on Rovaniemen Teatterin taiteellinen johtaja.
George FitzGerald

George Francis FitzGerald (3. elokuuta 1851 – 22. helmikuuta 1901) oli irlantilainen fyysikko. Hän keksi menetelmän tuottaa radioaaltoja, mikä oli yksi ”langattoman lennättimen” eli radion keksimisen välttämättömistä esiaskelista.
FitzGerald oli Trinity Collegen fysiikan professori vuodesta 1881. Säteilytutkimuksillaan hän osoitti että värähtelevä sähkövirta tuotti sähkömagneettista säteilyä. Saksalainen Heinrich Hertz vahvisti tuloksen kokeellisesti ja käytti sitä hyväkseen langattoman tiedonsiirron kehittelyssä.
Conrad Helfrich

 
Conrad Emil Lambert Helfrich (11. lokakuuta 1886 Jaava, Alankomaiden Itä-Intia – 20. syyskuuta 1962 Haag, Alankomaat) oli toisessa maailmansodassa palvellut hollantilainen amiraaliluutnantti.
Helfrich toimi Hollannin laivaston meriupseerina vuodesta 1907. Vuosina 1939–1942 hän oli Hollannin Itä-Intian laivaston esikuntapäällikkö. Helmikuussa 1942 hänet nimitettiin yhtyneiden hollantilaisten, brittiläisten, amerikkalaisten ja australialaisten joukkojen (ns. ABDA) laivaston komentajaksi tehtävänään suojella Hollannin Itä-Intiaa eteneviltä japanilaisilta. Kun Helfrich ei onnistunut pysäyttämään japanilaisia Thaimaanlahdella eikä Etelä-Kiinan merellä, hän määräsi helmikuun 1942 lopussa amiraali Karel Doormanin pysäyttämään heidät Jaavanmerellä samalla kun hän itse perääntyi lopun ABDA:n laivaston kanssa Australiaan. Osa liittoutuneiden komentajista arvosteli Helfrichin perääntymistä, mutta myöhemmin on katsottu, että se oli välttämätön toimenpide ABDA:n laivaston jäännösten pelastamiseksi. ABDA lakkautettiin maaliskuussa 1942, jolloin Hollannin pakolaishallitus määräsi Helfrichin vetämään hollantilaiset joukot turvaan Ceylonille. Hän toimi sieltä käsin kaikkien lounaisen Tyynenmeren alueen hollantilaisten joukkojen komentajana vuoteen 1944 asti. Vuonna 1945 hänestä tuli koko Hollannin merivoimien komentaja.
Helfrich edusti Hollantia Yhdistyneiden kansakuntien perustavassa kokouksessa eli San Franciscon konferenssissa huhti–toukokuussa 1945. Hän edusti maataan myös Japanin antautumisseremoniassa 2. syyskuuta samana vuonna. Hän toimi Hollannin merivoimien komentajana vuoteen 1949, jolloin jäi eläkkeelle.
Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys

Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys (lyh. HKY) on vuonna 1869 perustettu Suomen ensimmäinen ammattiyhdistys. Se on myös Suomen suurimpia ja varakkaimpia ammattiosastoja. Yhdistyksellä on nykyään jäseniä noin 3 800 (2013), mutta vielä 2000-luvun alussa jäsenmäärä oli noin 6 500. HKY:n merkittävin omaisuus on Kruununhaan Kirjatyöntekijänkadulla sijaitseva Kirjan talo, joka on vuonna 1935 valmistunut, talkootyönä rakennettu seitsenkerroksinen funkistalo.
Historia.
Helsingin Kirjatyöntekijäin Yhdistys perustettiin 25. huhtikuuta 1869 nimellä Helsingin Kirjaltajien Lukuyhdistys (Typografernas Läseförening). Sen perustajina toimi joukko helsinkiläisten kirjapainojen työtekijöitä. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin kirjapainonomistaja ja kirjankustantaja Claes Theodor Sederholm, joka myös laati yhdistyksen säännöt. Yhdistys ei alun perin kuulunut vasemmistolaiseen työväenliikkeeseen, vaan se toimi wrightiläisyyden hengessä yhteistyössä työnantajien kanssa. HKY:n toiminta käsitti aluksi muun muassa raittiusaatetta sekä erilaisia jäsenten illanviettoja ja muita sosiaalisia tapahtumia. Juhliin osallistui tavallisten työntekijöiden sijasta lähinnä kirjapainojen omistajia sekä faktoreita ja sanomalehtimiehiä. Lukuyhdistyksen kunniajäseneksi kutsuttiin Sakari Topelius.
Yhdistys kuitenkin radikalisoitui nopeasti ja jo vuonna 1871 sen jäseninä olleet latojat menivät viisi päivää kestäneeseen lakkoon, toimitettuaan sitä ennen kuuden kirjapainon omistajille pyynnön urakkapalkkojen nostamisesta. Neuvotteluissa ei syntynyt sopua, mutta lakon jälkeen latojat saivat vaatimuksensa läpi. Helsingin latojien lakko oli Suomen ensimmäinen ammattiyhdistyksen järjestämä työtaistelu. Vuonna 1885 Lukuyhdistys muutti nimensä nykyiseen muotoon ja ryhtyi selkeämmin toimimaan perinteisen ammattiyhdistystoiminnan tavoin ajaen parannuksia jäsentensä työoloihin. Valtakunnallinen Suomen Kirjatyöntekijäin Liitto perustettiin 1894, jonka vastavoimaksi syntyi vuonna 1900 työnantajien järjestö Suomen Kirjanpainajayhdistys. HKY oli myös Suomen ensimmäinen vappua viettänyt työväenyhdistys. Se järjesti vappujuhlan vuonna 1890, eli samana vappuna, jonka sosialistisen Toinen internationaali oli julistanut ensimmäiseksi kansainväliseksi työläisten mielenosoituspäiväksi.
Vuonna 1922 HKY osti Helsingin Kruununhaasta Siltavuorenkadun varrelta vanhan kaksikerroksisen puutalon toimitalokseen ja rakennutti sen yhteyteen juhlasalin. Jäseniä yhdistyksellä oli tuolloin noin 1 400. 1930-luvulle tultaessa jäsenmäärä oli kasvanut jo kolmeentuhanteen, ja vanhan puutalon paikalle päätettiin rakentaa nykyinen Kirjan talo. Siltavuorenkadun nimi muutettiin yhdistyksen mukaan Kirjatyötekijänkaduksi vuonna 1945.
Naapurit (elokuva)

Naapurit () on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Nicholas Stollerin ohjaama komediaelokuva. Sen pääosissa ovat Seth Rogen, Zac Efron, Rose Byrne, Dave Franco ja Christopher Mintz-Plasse.
Elokuvan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 9. toukokuuta 2014 ja Suomessa se oli 27. heinäkuuta 2014.
Vuonna 2016 ensi-iltansa sai elokuvan jatko-osa Naapurit 2.
Tähtiin kirjoitettu virhe (elokuva)

Tähtiin kirjoitettu virhe () on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen draamaelokuva, jonka on ohjannut Josh Boone. Se perustuu John Greenin samannimiseen romaaniin vuodelta 2012. Se kertoo 16-vuotiaasta syöpäpotilaasta Hazelista, joka rakastuu entiseen koripalloilijaan nimeltä Augustus Waters, jolla on ollut 1,5 vuotta aiemmin luusyöpä. Elokuvan pääosissa ovat Shailene Woodley ja Ansel Elgort.
Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 6. kesäkuuta 2014 ja Suomessa 11. heinäkuuta 2014.
Helsingin latojien lakko 1872

Helsingin latojien lakko 1872 oli Helsingin Kirjaltajien Lukuyhdistykseen kuuluneiden latojien huhtikuussa 1872 järjestämä lakko. Se oli Suomen ensimmäinen ammattiyhdistyksen toteuttama työtaistelu.
Tausta.
Huhtikuussa 1869 perustettu Helsingin Kirjaltajien Lukuyhdistys oli Suomen ensimmäinen ammattiosasto. Se toimi aluksi sivistyneistön kannattaman wrightilaisen työväenliikkeen oppien mukaan yhteistyössä työnantajien kanssa. Vuonna 1871 yhdistykseen kuuluneet latojat jättivät kuitenkin kuuden helsinkiläisen kirjapainon omistajalle kirjallisen pyynnön urakkapalkkansa nostamisesta. Kaupungissa toimi tuolloin seitsemän kirjapainoa. Työntekijät pyysivät, että palkkaa korotettaisiin kymmenellä pennillä 80 penniin 1000 neliön osalta, johon tulisi lisäksi 10 prosentin vuokrahyvitys.
Lakko.
Työnantajien kanssa käydyissä neuvotteluissa ei päästy uudistetunkaan kirjelmän jälkeen yksimielisyyteen. Lopulta latojat aloittivat lakon huhtikuussa 1872, vaikka ammattiyhdistyksen puheenjohtajana toiminut kirjankustantaja Theodor Sederholm vastusti sitä. Viisi päivää kestäneen lakon vuoksi muun muassa Helsingissä julkaistut sanomalehdet jäivät ilmestymättä. Lakko päättyi, kun Simeliuksen kirjapaino suostui antamaan taitavimmille latojilleen palkankorotuksen, jonka jälkeen muut kirjapainot seurasivat perässä. Yhteensä latojat saivat noin 15% korotuksen. Oikeus kuitenkin tuomitsi lakon myöhemmin laittomaksi.
Charlotta

Charlotta on naisen etunimi. Nimi on alkujaan diminutiivimuoto Karl- tai Kaarle-nimien nais­puolisesta vastineesta Karla. Vastaavasti esiintyy Ranskassa ja Italiassa myös Charles-nimestä miespuolinen diminutiivi­muoto Charlot"." Charlotta-nimen lyhentymänä on syntynyt myös nimi Lotta"." 
Kansainvälisesti suosittu on myös Charlotta-nimen ranskalainen muoto "Charlotte." Unkarissa Charlotta-nimen paikalliseksi vastineeksi on tulkittu Sarolta tai Sarolt, maan perustajakuningas Tapani Pyhän äidin nimi, joka itse asiassa on alkuaan turkkilaisperäinen nimi ja merkitsee ’valkoista kärppää’.
Suomessa nimi Charlotta on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu toukokuuhun 2025 mennessä 5 675 henkilölle. Charlottan nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 12. toukokuuta, joka sekä suomen- että ruotsin­kielisen kalenterin mukaan on myös Lotan nimipäivä.
Etyylinitraatti

Etyylinitraatti (C2H5NO3) on etanolin ja typpihapon muodostama epäorgaaninen esteri. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisessa synteesissä.
Ominaisuudet.
Etyylinitraatti on huoneenlämpötilassa väritön neste. Yhdiste liukenee veteen vain vähän, mutta on runsasliukoinen orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Etyylinitraatti hajoaa helposti kuumennettaessa yli kiehumispisteensä ja reaktio voi olla räjähdysmäinen.
Valmistus.
Etyylinitraattia voidaan valmistaa etanolin ja typpihapon tai typpihapokkeen anhydridin eli dityppitrioksidin kanssa. Etanolin räjähdysmäisen hapetuksen estämiseksi reaktioseokseen lisätään pieni määrä ureaa. Toinen tapa syntetisoida yhdistettä on jodietaanin ja hopeanitraatin välinen reaktio.
Etyylinitraattia käytetään orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa lääke- ja hajusteaineita sekä väriaineita. Yhdistettä voidaan käyttää myös seoksena metanolin kanssa rakettien polttoaineena.
Form (savukemerkki)

Form oli suomalaisen Amer-Tupakan valmistama ja markkinoima savukemerkki, jota tuotiin markkinoille 1970-luvun alussa ja lopetettiin 2000-luvun puolivälissä Philip Morrisin ostettua Amerin tupakkaliiketoiminnan tuotemerkkeineen. Viimeinen verkosta löytyvä Valviran haitta-aineluettelo, jossa Form-merkki esiintyy on vuodelta 2004.
Vuosien mittaan Form-savukkeita oli saatavana monena eri versiona, jotka pyrittiin erottamaan toisistaan tunnusvärein. Näihin lukeutuivat muiden muassa pehmeät ja kovat askit, Form American Full Flavor (musta rasia), Form Menthol (vihreä rasia), Form Erittäin Kevyt (punavalkoinen rasia), Form Kevyt Ykkönen (sinivalkoinen rasia), Form Kevytmenthol (vihreävalkoinen rasia) ja Form Special (oranssi rasia).
1970-luvun puolivälissä Amer-Tupakka mainosti Formia järkevän ja harkitsevan tupakoijan savukkeena. Lehtimainosten pitkässä tekstissä muun muassa neuvottiin, että ensimmäinen savuke kannattaisi polttaa vasta aamiaisen jälkeen, savukkeen tupakkaosan viimeinen senttimetri kannattaa jättää polttamatta, ja kannattaisi opetella tupakoimaan niin, ettei aina vedä savua henkeen.
Vuonna 1978 Form Punaisen osuus Suomen savukemarkkinoista oli 1,9 ja Form Specialin 1,8 prosenttia, mikä toi niille myyntitilaston sijat 8 ja 9. Samana vuonna voimaan tulleen tupakkamainonnan kiellon jälkeen Amer-Tupakka markkinoi Form-savukkeita monenlaisten Formia-merkkisten oheistuotteiden kautta, joiden logo ja väritys muistuttivat Form-savukelogoa.
Varieteeteatteri Pariisissa

Varieteeteatteri Pariisissa on suomalaisen taiteilijan Magnus Enckellin öljyvärityö kankaalle vuodelta 1912. Kooltaan tämä työ on 100,5 cm × 66,5 cm, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin, jonne se hankittiin vuonna 1967.
"Varieteeteatteri Pariisissa" henkii nostalgista ja estetisoitua Pariisin ikävää. Enckell kosmopoliittina liikkui siellä sujuvasti, kuten Pietarissa ja Helsingissäkin. "Varieteeteatteri Pariisissa" toistaa teatterien lämmintä keinovaloa, mutta maalauksen pastellivärit viittaavat myös impressionistisiin auringonlaskuihin. Joku näkee siinä yksinäisen katselijan näkymän.
Enckell oli paljon tekemisissä pariisilaisen impressaarin Sergei Djagilevin kanssa vuosina 1911–1912. Djagilev johti balettiesityksiä ja toi tanssitaidetta uudistavaa venäläistä balettia esiin näyttämölle (Ballets russes). Enckellin Pariisissa maalaamat teokset "Pont Royal" ja "Bal Tabarin" ovat hyvin samankaltaisia hengeltään kuin "Varieteeteatteri Pariisissa".
Sinkkuna suhteessa

Sinkkuna suhteessa "(That Awkward Moment)" on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Tom Gormicanin ohjaama ja käsikirjoittama komediaelokuva. Se kertoo kolmesta miehestä, jotka vannovat pysyvänsä sinkkumiehinä, mutta sitä yrittäessään heidän rakkasuelämänsä muuttuu vain monimutkaisemmaksi. Elokuvan pääosissa ovat Zac Efron, Miles Teller, Michael B. Jordan, Imogen Poots, Mackenzie Davis ja Jessica Lucas.
Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 31. tammikuuta 2014 ja Suomessa ensi-ilta oli 21. helmikuuta 2014.
Aiheesta muualla.
Brittiläinen 1. panssaridivisioona

1. panssaridivisioona on Yhdistyneen kuningaskunnan panssaridivisioona, joka taisteli toisessa maailmansodassa. Yhtymä perustettiin ensimmäisen kerran marraskuussa 1937 liikkuvana divisioonana () ja se lakkautettiin toisen maailmansodan päätyttyä 1945. Yhtymä muodostettiin uudelleen 1960 ja se on edelleen palveluksessa.
Perustaminen.
Yhtymä perustettiin marraskuussa 1937 liikkuvana divisioonana, jolloin siihen kuuluivat 1. ja 2. kevyt panssariprikaati, 1. tankkiprikaati sekä tykistö-, pioneeri- ja viestijoukkoja. Suunniteltu vahvuus oli 620 panssariajoneuvoa, mutta niistä pääosa oli tiedusteluajoneuvoja. Raskaat panssarivaunut kuuluivat tankkiprikaatiin ja ennen cruiser-vaunujen saamista joulukuussa 1938 kalustona oli vanhentuneet keskiraskaat panssarivaunut. Yhtymän kokoonpano muuttui vuoden 1939 alussa, jolloin siihen kuului kevyt panssariprikaati, raskas panssariprikaati ja tukiryhmä.
Toinen maailmansota.
Divisioona siirrettiin Ranskaan 14. huhtikuuta 1940 toisen brittiläisen siirtoarmeijan mukana ja se evakuoitiin 16. kesäkuuta oltuaan hetken Sommen eteläpuolella. Divisioona oli 27. elokuuta 1941 saakka Britteinsaarilla, jolloin se siirrettiin Egyptiin. Saattue saapui 13. marraskuuta 1941 Aleksandriaan ja divisioona osallistui Gazalan, kumpaankin el Alameinin sekä Tunisian taisteluihin. Tunisian taisteluiden päätyttyä divisioona jäi Afrikkaan toukokuuhun 1944 saakka, jolloin se siirrettiin Italiaan.
Italiassa se osallistui Gothic-linjan murtamiseen Corianossa. Yhtymä lakkautettiin 1. tammikuuta 1945 joukkojen kotiuttamisen alettua.
Sodan jälkeen.
16. huhtikuuta 1958 nimettiin brittiläinen 7. panssaridivisioona ensin 5. panssaridivisioonaksi ja uudelleen vuonna 1960 1. divisioonaksi, jolloin sen sijoituspaikkana oli Verden an der Allen Saksassa. 1970-luvulla divisioonaan kuuluivat 7. panssariprikaati Soltaussa ja 11. panssariprikaati. Yhtymä nimettiin 1. panssaridivisioonaksi vuonna 1976. Divisioonan esikunta siirtyi 1978 Shiel Barracksiin Verdeniin. 1980-luvun alussa divisioonaan kuuluivat 7., 12. ja 22. panssariprikaati.
Divisioonan esikunta lakkautettiin 1993 ja muodostettiin uusi () 4. panssaridivisioonan esikunnasta.
The Homesman

The Homesman on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut Tommy Lee Jonesin ohjaama draama- ja lännenelokuva. Se perustuu Glendon Swarthoutin samannimiseen romaaniin vuodelta 1988. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Kieran Fitzgerald, Tommy Lee Jones ja Wesley Oliver. Elokuvan pääosissa ovat Tommy Lee Jones, Hilary Swank, Hailee Steinfeld, William Fichtner ja Meryl Streep. 
Elokuva sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla toukokuussa 2014, jossa se kilpaili elokuvajuhlien pääpalkinnosta Kultaisesta palmusta.
Helsingin Työväenyhdistys

Helsingin Työväenyhdistys (lyh. HTY) on vuonna 1883 perustettu Suomen ensimmäinen työväenyhdistys. Siihen kuuluu noin 50 jäsenjärjestöä, kuten ammattiosastoja, kuoroja, orkestereita sekä urheiluseuroja. Itse HTY:n tehtävänä on nykyään lähinnä ylläpitää Hakaniemen kaupunginosassa sijaitsevan Helsingin työväentalon eli Paasitornin toimintaa.
Historia.
Helsingin Työväenyhdistyksen perustaja oli huonekalutehtailija Julius von Wright, jonka mukaan myös wrightiläinen työväenliike on saanut nimensä. Wrightiläisten perustamat työväenyhdistykset olivat myöhemmästä työväenliikkestä poiketen aluksi porvarillisia, mutta 1890-luvulle tultaessa niissä saivat valtaa sosialistiset aatteet. Vuonna 1884 Helsingin Työväenyhdistys aloitti jäsenilleen anniskelutoiminnan Kaivokadun varrella sijaitsevassa ravintolassa, jota alettiin kutsumaan Juttutuvaksi. Yhdistyksen rakennuttama työväentalo valmistui Hakaniemeen 1908. Vuonna 1893 Helsingin Työväenyhdistys järjesti ensimmäisen valtakunnallisen työväenyhdistysten kokouksen.
Muuta toimintaa.
HTY:n oma urheiluseura Helsingin Jyry perustettiin vuonna 1902. Kun se lakkautettiin niin sanottujen kommunistilakien nojalla elokuussa 1930, perustettiin seuraavana vuonna uusi seura Helsingin Tarmo. Vuonna 1929 TUL valmistautuii liittokokoukseensa ja Jyry halusi varmistaa kommunistienemmistön TUL:n liittokoukseen ja erotti koko sosiaalidemokraattisen naistoimikuntansa. Sen seurauksena Sosiaalidemokraattiset urheilijat jäivät ilman seuraa ja se johti Helsingin Tarmon perustamiseen enemmän kuin Jyryn toiminnan kieltäminen. Myös Jyry aloitti toimintansa uudelleen sodan päätyttyä. Vuonna 1920 perustettu HTY:n naiskuoro tunnetaan nykyään nimellä Helsingin Työväen Naiskuoro Elegia.
Vuosina 1895–1918 ilmestyi HTY:n julkaisema sanomalehti "Työmies", jonka seuraaja on nykyinen "Demokraatti".
Naisosasto.
Helsingin Työväenyhdistyksen Naisosasto aloitti toimintansa vuonna 1898. Sen perustavan kokouksen puheenjohtajana oli myös Marttaliiton perustajana tunnettu Lucina Hagman. Naisosasto toimii nykyään yhteistyössä Vasemmistoliiton kanssa.
Tolmatšovan sisarukset

Anastasija ja Marija Andrejevna Tolmatšova (; s. 14. tammikuuta 1997 Kursk) ovat venäläiset laulajakaksoset.
Sisarukset voittivat vuoden 2006 Lasten Euroviisut kappaleellaan "Vesenni džaz", ja julkaisivat seuraavana vuonna debyyttialbuminsa. Myöhemmin he esiintyivät muun muassa yhdessä musikaalissa sekä vuoden 2009 Euroviisujen ensimmäisen semifinaalin avajaisnumerossa.
Sisarukset osallistuivat vuoden 2014 Euroviisuihin kappaleella "Shine", jolla he sijoittuivat kilpailun finaalissa seitsemänneksi. Esitys sai yleisöltä osakseen buuauksia Ukrainan kriisin takia.
La vendetta dei gladiatori

La vendetta dei gladiatori (”Gladiaattorien kosto”) on vuonna 1964 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Luigi Capuano. Sen pääosaa esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Mickey Hargitay.
Juoni.
Geiserikin johtamat barbaarit uhkaavat hyökätä Roomaan, mutta heikon keisari Valentinianus III:n sotapäällikkö Aetius onnistuu torjumaan heidät. Aetiuksen poika Fabius palaa Roomaan ja ryhtyy gladiaattoriystävineen taistelemaan keisarin petollisia neuvonantajia vastaan. Lopulta barbaarit lyövät Aetiuksen joukot ja ryöstävät Rooman, mutta Fabius pelastaa Valentinianuksen tyttären Priscillan Geiserikin pojan Wilfriedin kynsistä.
Tuotanto.
"La vendetta dei gladiatori" on kuvattu Euroscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiolla Roomassa. Se on tavanomainen vaatimattomasti toteutettu peplum-seikkailu, jonka juonella on hyvin vähän yhteistä historiallisten tapahtumien kanssa. Taistelukohtaukset on lainattu Lionello De Felicen "Konstantinus Suuresta" ja muista filmeistä.
The Common Linnets

The Common Linnets () on alankomaalainen yhtye, jonka muodostivat alun perin country-laulajat Ilse DeLange ja Waylon. Yhtyeen oli tarkoitus esiintyä vain yhdessä konsertissa ja Eurovision laulukilpailussa 2014. DeLange ja Waylon olivat tunteneet toisensa jo vuosia ennen yhtyeen muodostamista.
Waylon ilmoitti toukokuun 2014 lopussa, että hän jättää yhtyeen. Sen tarkoitus oli alusta alkaen olla projekti, jossa DeLange pääsee tekemään country-musiikkia yhdessä eri artistien kanssa. Waylonin korvasi yhdysvaltalainen country-laulaja Jake Etheridge.
Yhtyeen nimen alkuperä.
Alkuperäisjäsenet DeLange ja Waylon ovat molemmat kotoisin Alankomaiden itäosista. Näiltä alueilta kotoisin olevista ihmisistä käytetään hollanninkielistä nimitystä "heikneuter", joka viittaa "kneu"-nimiseen lintuun eli hemppoon. Yhtyeen nimi tulee lajin englanninkielisestä nimestä "common linnet". Nimen keksi hollantilainen suunnittelija Rens Dekker, joka on suunnitellut myös yhtyeen logon sekä Calm After the Storm -singlen ja yhtyeen esikoisalbumin kansikuvat.
Ura.
25. marraskuuta 2013 Alankomaiden Eurovision laulukilpailuista vastaavat televisioyhtiöt AVRO ja TROS tiedottivat lehdistötilaisuudessa, että The Common Linnets edustaa Alankomaita Eurovision laulukilpailussa 2014. DeLange ja Waylon esittivät viisukappaleensa "Calm After the Storm" ensimmäisen kerran "De Werelt Draait Door" -televisio-ohjelmassa 12. maaliskuuta 2014 ja julkaisivat kappaleen lopullisen version seuraavana päivänä. Heidän debyyttialbuminsa "The Common Linnets" julkaistiin 9. toukokuuta 2014 ja päivää myöhemmin yhtye sijoittui toiseksi Eurovision laulukilpailussa 2014.
Euroviisujen jälkeen yhtye lähti kiertueelle Alankomaissa sekä joissakin muissa Euroopan maissa. Waylonin poissaolo sai liikkeelle huhuja, joiden mukaan Waylon olisi jättänyt yhtyeen tai hänet olisi korvattu jollakin toisella artistilla. Waylon kirjoitti kuitenkin viralliselle Facebook-sivulleen viestin, jossa hän kertoi, että "yhtyeen molemmat jäsenet eivät osanneet ennustaa yhtyeen menestystä", ja että hänen aikansa menee hänen syyskuussa 2014 julkaistavan albuminsa valmisteluun. Myöhemmin Waylon kuitenkin ilmoitti lähtevänsä yhtyeestä, ja hänet korvasi Jake Etheridge.
Yhtyeen toinen albumi "II" julkaistiin 25. syyskuuta 2015.
Bernard de Montfaucon

Bernard de Montfaucon (14. tammikuuta 1655 – 21. joulukuuta 1741) oli benediktiinimunkki ja yksi Saint Maurin luostariyhteisön tieteentekijöistä. Hän oli eräs tieteellisen arkeologian perustajista, hän käytti hyväkseen menneisyyden monumentteja ja muita jäänteistä, ei ainoastaan tekstejä. Erityisesti häntä pidetään kreikkalaisen paleografian perustajana.
Elämäkerta.
Bertrand de Montfaucon syntyi Soulatgén linnassa, joka sijaitsee pienessä kylässä etelään Corbièrestä ja Auden departimentissa. Hän vietti varhaisimmat elinvuotensa Roquetailladen linnassa, joka oli hänen perheensä vakituinen asuinpaikka. Hänet lähetettiin myöhemmin Limouxiin seitsemän vuoden ikäisenä ja siellä katoliseen kouluun.
Nuoruudessaan hän tutustui muun muassa Plutarkhokseen ja muihin isänsä kirjastosta löytyneisiin teoksiin, jotka saivat hänet valitsemaan sotilasuran. Vuonna 1672, kun hän oli 17-vuotias, hänet hyväksyttiin Perpignanin kadettikouluun, jonka palvelukseen hän astui seuraavan vuoden lopulla. Saman vuoden 1672 lopulla hän menetti isänsä ja joutui jäämään kotilinnassa seuraavan vuoden ajaksi. Hänen sotilasyksiköksi tuli Languedocin rykmentti, jonka komentajana toimi sukulaismies Hautpoulin markiisi. Hän lähti Saksaan juuri 18 vuotta täytettyään krenatöörien kapteenina. Hän otti osaa kahteen kamppailuun Ranskan marsalkka Henri Turennen alaisuudessa. Lisäksi hän osallistui Marienthalin taisteluun ja sairastui Savernessa Alsacessa.
Uskonnollinen herätys.
Vaikeaa kulkutautia sairastaessaan Bernard teki lupauksen Notre-Dame de Marceillen kirkossa, joka on lähellä Limoux’n kaupunkia, lahjoittaa kirkolle sadan livren summan ja ryhtyä benediktiinimunkiksi, jos hän pääsisi palaamaan kotiinsa. Ja niin hänelle tapahtuikin.
Isän kuoleman jälkeen Bernardin äiti oli hänen uskollinen tukijansa ja antoi hänen nauttia yksinäisyydestä. Hän osoitti täten haluavansa luopua maallisesta ja vuonna 1675 hän päätti ottaa ylleen benediktiinikaavun ja asettui Toulouseen La Daruden luostariin. Siellä hän paneutui opiskelemaan kreikkaa, hepreaa, khaldeaa, syyriaa ja koptia. Hän antoi luostarilupauksen seuraavana vuonna.
Luostarilupauksen jälkeen hän opetti Sorèzessa ja kahden vuoden päästä de Lagrassen luostarilla, johon hän jäi kahdeksan vuoden ajaksi.
Kyrön rautatieasema

Kyrön rautatieasema (lyh. Kö) on rautatieliikennepaikka Pöytyän kunnassa. Se oli yksi Turku–Toijala-radan alkuperäisistä liikennepaikoista ja IV luokan rautatieasema Urjalan, Humppilan ja Liedon asemien ohella.
Liikennepaikka avattiin 1876 lähelle Karinaisten kirkonkylää. Asemarakennus rakennettiin ilmeisesti Knut Nylanderin piirustusten mukaan vuonna 1876 ja se vuorattiin ja maalattiin kolme vuotta myöhemmin. Rakennusta on jossakin vaiheessa laajennettu, mutta sen alkuperäinen ulkoasu on säilynyt hyvin. Junaliikenteen alkaessa Karinaisten suurin asutuskeskittymä oli kirkonkylä, mutta pian asemanseudulle alkoi syntyä teollisuutta ja asutusta. 1960-luvulla Kyrössä asui jo 1000 asukasta ja taajama ulottui naapurikunnan Pöytyän puolelle. Naapurinsa Auran tapaan henkilöliikenteen pysähdykset Kyrössä lopetettiin 1991, mutta asema toimii edelleen kohtauspaikkana ja sahan kuormauspaikkana. Asemarakennus, tavarasuoja ja joukko alueen muita rakennuksia siirtyi Senaatti-kiinteistöille ja edelleen myyntiin vuonna 2007.
Kyrön asema-alue sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Karinaisten kunta liitettiin Pöytyän kuntaan vuoden 2005 alussa.
Ruskoselkämanikki

Ruskoselkämanikki ("Spermestes fringilloides") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Ruskoselkämanikkia tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Valkoperämanikki

Valkoperämanikki ("Lonchura striata") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Valkoperämanikkia tavataan Intian niemimaalla, Kaakkois-Aasiassa sekä Kiinassa ja Taiwanissa. Lajia on kuvattu yleiseksi tai paikallisesti yleiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lemmikkinä.
Lemmikkimuotoa valkoperämanikista kutsutaan nimellä lokkipeippo ("Lonchura striata domestica"). Lokkipeippoa alettiin tavata Euroopan eläintarhoissa 1860-luvulla ja pian sen jälkeen se alkoi yleistyä myös lemmikkilintuharrastajien keskuudessa. Lajia oltiin jalostettu vuosia Japanissa ennen sen saapumista Eurooppaan. Lokkipeipon alkuperä on kuitenkin hämärän peitossa. Joidenkin lähteiden mukaan lokkipeippo on usean manikkilajin hybridi, mutta uudet tutkimukset ovat valoittaneet lokkipeipon olevan valkoperämanikin domestikoitu muoto. Lokkipeipon tarkka alkuperä ei ole tiedossa, mutta todennäköisesti se on jalostettu Kiinassa tai Japanissa.
Mustakaulamanikki

Mustakaulamanikki ("Lonchura leucogastroides") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Mustakaulamanikkia tavataan luonnonvaraisena Indonesiassa. Lajia on kuvattu paikallisesti yleisestä runsaslukuiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Borneonmanikki

Borneonmanikki ("Lonchura fuscans") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Borneonmanikkia tavataan Borneossa. Lajia on kuvattu yleisestä runsaslukuiseksi. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Raitavatsamanikki

Raitavatsamanikki ("Lonchura molucca") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Raitavatsamanikkia tavataan Indonesiassa ja Itä-Timorissa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Underwood No. 1

Underwood No. 1 on vuonna 1897 markkinoille tullut kirjoituskonemalli, josta sittemmin tuli esikuva myöhemmille kirjoituskoneille. Sitä valmisti Underwood Typewriter Company New Yorkissa. 
Historia.
Underwood No. 1 -kirjoituskoneen suunnittelija oli Franz X. Wagner (1837–1907). Saksassa syntynyt Wagner muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1864. Useita keksintöjä, muun muassa vesimittarin, patentoinut Wagner oli koulutukseltaan koneinsinööri. Tuon ajan kirjoituskoneiden ongelmana oli se, että kirjoittaja ei yleensä nähnyt kirjoittamaansa tekstiä, ja koneet olivat myös epäluotettavia. Wagner kehitti vipukoneiston, joka jätti valmiin tekstin näkyviin. Wagnerin ongelmana oli muuttaa keksintönsä rahaksi. Hän pyysi apua John T. Underwoodilta (1857–1937), joka omisti värinauhoja ja hiilipapereita myyvän toimistotarvikeliikkeen. Aikansa johtavan kirjoituskonevalmistajan Remingtonin tuotua markkinoille oman värinauhansa Underwood oli uhonnut alkavansa itse valmistaa kirjoituskoneita ja voittavansa vielä Remingtonin. Nähtyään Wagnerin kirjoituskoneen Underwood ymmärsi heti koneen edut ja alkoi valmistaa niitä nimellä Underwood No. 1 vuonna 1897. Kahden ensimmäisen kirjoituskonesukupolven takaseinässä luki ”Wagner Typewriter Co” ja ”Underwood” paljon suuremmilla kirjaimilla etuseinässä. Wagnerin jouduttua myymään patenttinsa Underwoodille Wagnerin nimi katosi koneista. Vuoteen 1920 mennessä teknisesti ylivertainen kirjoituskonemalli pakotti kilpailijat Yhdysvalloissa lopettamaan, ja muut valmistajat ympäri maailmaa kopioivat Underwoodin rakennetta.
Toiminta.
Kirjasimet oli kiinnitetty iskuvarsiin, ja kun niitä ei tarvittu, ne lepäsivät alhaalla antaen näkyvyyttä paperiin. Kirjasinta painettaessa vipumekanismi iski kirjasimen vasten telaa, jonka ympärillä paperi oli. Samalla nousi värinauha ja liikahti hieman eteenpäin. Kirjasin iski värinauhaan niin, että alla olevaan paperiin jäi kirjasimen kuvan. Kirjasimen palautuessa värinauha laski ja teksti oli nähtävissä. Isot ja pienet kirjasimet oli valittavissa vaihtonäppäimellä. Vaunua voitiin siirtää eteenpäin painamalla välilyöntiä. Rivin tultua loppuun käyttäjä palautti vaunun siirtovivulla, joka samalla rullasi paperia rivin eteenpäin. Kirjoituskoneessa oli myös sarkainpainike. Kirjoituskoneen suosiota paransi kevyt näppäintuntuma kilpailijoihin verrattuna.
Tietomallinnus

Tietomallinnus (engl. data modeling) on tietojen rakenteiden ja tietosisältöjen kuvaamista. Tietomallinnusta tehdään monella eri tasolla alkaen karkeamman tason loogisesta tietomallista (engl. logical data model) edeten toteutuksen yksityiskohtia sisältävään fyysiseen malliin (engl. physical data model).
Palkittuja tietomallinnuksia.
Yhdysvaltalainen pörssiyhtiö Trimble on erikoistunut tietomallintamiseen. Vuodesta 1999 lähtien se on järjestänyt Tekla Global Building Information Modeling (BIM) Awards -kilpailun, jossa palkitaan tietomallipohjaiset rakennushankkeita, joissa on käytetty sen tuottamaa Tekla-ohjelmistoa.
Bellaria-Igea Marina

Bellaria-Igea Marina on Adrianmeren rannalla, Riminin maakunnassa, Emilia-Romagnan alueella sijaitseva italialainen kunta. Kunta on vanha kalastajakylä, joka on nykyään matkailijoiden suosiossa. 
Nähtävyyksiä.
Kunnan nähtävyyksiä on 1600-luvulta oleva "Torre Saracena", joka on turkkilaisia merirosvoja vastaan rakennettu puolustustorni. Kirkkovaltio rakensi puolustustorneja pitkin rannikkoaan suojelemaan asukkaitaan. Tornissa on nykyään museo, "Museo delle Conchiglie", jossa on nähtävillä erilaisia simpukankuoria, nilviäisiä, meren eliöiden luurankoja, koralleja, piikkinahkaisia, äyriäisiä sekä kilpikonnan kuoria. 
Kunnan keskustassa oleva 40 hehtaarin laajuinen puisto, "Parco del Gelso", on suosittu vapaa-ajanviettopaikka. Puiston 3 hehtaarin kokoinen järvi on vanha käytöstä poistettu louhos.
Suomuvatsamanikki

Suomuvatsamanikki ("Lonchura kelaarti") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Suomuvatsamanikkia tavataan Intiassa ja Sri Lankassa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hannu Valtonen (kirjailija)

Hannu Valtonen on suomalainen upseeri, museonjohtaja ja ilmailukirjailija. 
Hän on toiminut Keski-Suomen ilmailumuseon johtajana. Vuonna 2006 hän väitteli Jyväskylän yliopistosta tohtoriksi museologiasta aiheenaan "Tavallisesta kuriositeetiksi. Kahden Keski-Suomen Ilmailumuseon Messerchmitt Bf 109-lentokoneen museoarvo". Kirjailijana hän on ollut tuottelias, ja lisäksi hän on suomentanut useita ilmailukirjoja.
Hannu Valtonen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1962. Hän suoritti Kadettikurssin numero 51 Ilmasotalinjan ja Taistelukoulun Esiupseerikurssin numero 32. Hän on esiupseeri ja toiminut lentoupseerina ilmavoimissa vuosina 1964 ja 1967–1980.
Suomumanikki

Suomumanikki ("Lonchura punctulata") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Suomumanikkia tavataan luonnonvaraisena laajalla alueella Aasian etelä- ja kaakkoisosissa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Valkovatsamanikki

Valkovatsamanikki ("Lonchura leucogastra") on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys.
Valkovatsamanikkia tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa, Myanmarissa, Filippiineillä ja Thaimaassa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tiikerisalamanteri

Tiikerisalamanteri ("Ambystoma tigrinum") on "Ambystoma"-sukuun kuuluva pyrstösammakkolaji. Se liikkuu öisin. Normaalia suuremmat yksilöt saattavat tappaa pienempiä yksilöitä. Laji jaettiin aiemmin kuuteen alalajiin. Niistä viisi luetaan nykyään kuuluvaksi toiseen lajiin "Ambystoma mavortium", jolloin tiikerisalamanterista jää jäljelle vain aiemmin alalajina pidetty idäntiikerisalamanteri ("A. t. tigrinum").
Ulkonäkö ja koko.
Tiikerisalamanterin pääväri on musta tai ruskea ja siinä on keltaisesta oliivinvihreän vaihtelevia pilkkuja tai läikkiä. Kuviot vaihtelevat suuresti populaatioiden välillä. Pää on suuri ja silmät ovat pienet.
Levinneisyys ja elinympäristö.
Tiikerisalamanteria tavataan New Yorkista itärannikkoa pitkin etelässä Floridaan ja lännessä Nebraskaan, Kansasiin ja Etelä-Texasiin. Sitä ei elä Appalakeilla. Sitä esiintyy aavikolla, ruohostomailla ja myös metsissä.
Lisääntyminen.
Koiraan siittiöt sijaitsevat siittiökotelossa, jonka avulla se siirtää ne parittelun aikana naaraaseen. Naaras munii keväällä veteen, paikkaan, missä on oksia tai ruohoa. Toukat saattavat talvehtia vedessä.
Ravinto.
Tiikerisalamanteri syö selkärangattomia ja pieniä selkärankaisia eläimiä.
Kita-ku (Osaka)

Kita-ku () on yksi Osakan kaupungin 24:stä suuralueesta. Se muodostaa nimensä mukaisesti (”pohjoinen”) Osakan keskustan pohjoisosan. Suuralue rajautuu jokiin kolmelta sivulta: pohjoisessa Yodogawaan, idässä Ōkawaan ja etelässä Tosaborigawaan. Sen länsipuolella on Fukushiman suuralue. Kitan suuralueen pinta-ala on 10,33 neliökilometriä ja siellä on 113 135 asukasta (vuonna 2012).
Osakan rautatieasema sijaitsee Kitan suuralueella. Se on huomattava liikenteen solmukohta, jota palvelevat myös Hankyū- ja Hanshin-rautatiet. Aseman ympärille on kohonnut korkeiden rakennusten toimistokaupunginosa huvittelumahdollisuuksineen ja suurine tavarataloineen. Aivan tämän alueen eteläpuolella Dōjima- ja Tosaborijoen välissä on Nakanoshiman pitkänomainen saari, jolla sijaitsee useita merkittäviä rakennuksia, kuten kaupungin hallintorakennuksia ja pankkeja, sekä Nakanoshiman puisto.
Suuralueen itäosan merkittäviin nähtävyyksiin kuuluu Tenjinbashin pitkä ostoskäytävä, joka johtaa Ōsaka Tenman-gūn pyhäkölle. Ōgawa-joen varsi alueen itäreunalla on vuorostaan keväisin suosittu kirsikankukkien katselupaikka. Historiallisesti Kitan alueella sijaitsi yksi Osakan kolmesta vanhasta kaupunginosasta, Tenmagumi, ja alueella on edelleen perinteistä käsityökulttuuria.
Kitan suuralueella on useita museoita. Nakanoshiman saarella sijaitsevat Itämaisen keramiikan museo, Osakan tiedemuseo ja Osakan kansallinen taidemuseo; lisäksi Kitassa toimivat Osakan lastenmuseo, Osakan asuntomuseo ja Japanin rahapajan museo. Nakanoshiman saarella on myös vuonna 1918 rakennettu punatiilinen Ōsaka-shi chūō kōkaidō ("Osaka City Central Public Hall").
Markku Seppälä

Markku Tapio Seppälä (s. 1936, Helsinki) on suomalainen synnytys- ja naistentautien erikoislääkäri. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1964 ja lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1965. Seppälä on vuonna 1962 alkaneen tutkimustoimintansa aikana julkaissut n. 500 vertaisarvioitua tutkimusta kansainvälisissä sarjoissa, mukana yhteistöitä kahden lääketieteen tai fysiologian Nobelin palkinnon saajan kanssa (Frederick Chapman Robbins ja Robert G. Edwards). Markku Seppälälle myönnettiin Matti Äyräpään palkinto vuonna 1981 sikiön kehitysproteiineja koskevista tutkimuksistaan. 
Ura.
Seppälä toimi HYKSin Naistenklinikalla apulaislääkärinä vuosina 1966-1969, apulaisylilääkärinä vuosina 1970-1975 ja apulaisprofessorina vuosina 1976-1978. Suomen Akatemian tutkijaprofessorina hän toimi vuosina 1978 ja 1980 ollen välillä vierailevana professorina St Bartholomew's Hospitalissa Lontoossa vuosina 1979-1980. Seppälä oli synnytys- ja naistentautiopin professorin virassa Helsingin yliopistossa vuosina 1979-2001 ja ylilääkärinä HYKSin Naistenklinikassa vuosina 1980-1999. 
Seppälä on ollut monien kansainvälisten tieteellisten julkaisusarjojen toimittajana ja toimituskunnan jäsenenä, sekä professuuriasiantuntijana Stanfordin, Sydneyn ja Valencian yliopistoissa sekä Bangaloren tiedeinstituutissa. Hän on toiminut myös WHO:n (Maailman_terveysjärjestö) asiantuntijana Genevessä 1980-luvulla (kohtuperäiset verenvuodot), 1990-luvulla (koeputkihedelmöitys) ja 2000-luvulla (raskauden ehkäisy). Seppälä on toiminut Population Councilin (New York) Board of Trustees -hallinnossa vuosina 1984-1993. Hän on toiminut lisääntymislääketieteen yksiköiden toiminnan arvioijana Singaporen valtion yleisessä sairaalassa vuonna 1995 ja Mayo-klinikassa Yhdysvalloissa vuonna 1998.
Luottamustoimia.
Suomen Gynekologiyhdistyksen puheenjohtajana Seppälä toimi vuosina 1983-1985 ja Suomen syöpäyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1988-1991. Kansainvälisen gynekologiyhdistysten liiton (FIGO) hallituksessa Seppälä toimi vuosina 1985-2003, mistä ajasta FIGO:n presidenttinä vuosina 1997-2000. Helsingin yliopiston edustajana HYKSin hallituksessa Seppälä toimi vuosina 1991-1992, ja HUSin (Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiiri) hallituksessa vuosina 1999 - 2001. Helsingin yliopiston tohtoripromootiossa vuonna 2000 Seppälä toimi promootiotoimikunnan puheenjohtajana ja promoottorina.
Huomionosoituksia.
Suomalainen Tiedeakatemia on kutsunut hänet jäsenekseen vuonna 1982, ja belgialaisen Liègen yliopiston kunniatohtoriksi Seppälä on kutsuttu vuonna 1995. Hän on myös Suomen, Yhdysvaltojen (ACOG), Brasilian, Chilen, Italian, Romanian, Puolan ja Chicagon gynekologiyhdistyksen sekä British Fertility Societyn, Royal College of Obstetricians and Gynaecologists] -järjestön (Fellow ad eundem, Lontoo 1989) ja Society for Gynecological Investigation (Washington, DC, USA 1995) kunniajäsen. Hänelle on myönnetty HYKSin kultainen ansiomitali vuonna 1999, Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki ja Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkki. V. 2016 Markku Seppälä kutsuttiin ESHRE:n (European Society of Human Reproduction and Embryology) kunniajäseneksi.
Super-Suikkis

Super-Suikkis oli Seinäjoella vuoden 1971 paikkeilla muodostettu rockyhtye, joka voitti Nuorison taidetapahtuman big band -sarjan ja pian sen jälkeen pop-yhtyeitten Suomen-mestaruuden vuonna 1972. Sen kantavana voimana oli aluksi Esko ”Suikki” Jääskä, ja hänen lähdettyä perustamaan uutta Bestsellers Orchestraa Super-Suikkiksen johdossa jatkoi saksofonisti Martti Jalava. 
Super-Suikkis oli jatkoa vuonna 1967 perustetulle pienemmälle Suikkis-kokoonpanolle. Super-Suikkis ja Bestsellers Orchestra olivat kokoonpanoltaan noin kymmenjäsenisiä ja sisälsivät myös puhallinsektion. Ohjelmistona oli cover-versioita vastaavanlaisella kokoonpanolla esiintyneiden kansainvälisten esikuvien musiikista, kuten Blood, Sweat &amp; Tears, Chicago ja monet soul-laulajat.
Vuodenvaihteessa 1972–1973 Super-Suikkiksessa soittivat trumpetisti ja sovittaja Jääskän lisäksi Irma Risku (trumpetti), Veli-Matti Vaivila, Jukka Hirvonen ja Martti Jalava (saksofonit), Mikko Jääskä (kitara), Harri Hyvönen (sähköurut), Paavo Sillanpää (basso), Juhani Kaukosalo (rummut), Peppi Seraidaris (lyömäsoittimet) sekä Jorma Heikkilä (laulu). Toisinaan laulusolistina toimi Suikki Jääskän vaimo Raya eli Raija Jääskä.
"Helsingin Sanomien" Julius Heikkilä kirjoitti maaliskuussa 1973 Suikkiksen erikoisen pukeutumisen tuovan mieleen jazz-eksentrikko Sun Ran, mutta musiikin olevan helposti popiksi tunnistettavaa, etupäässä cover-versioita muiden kappaleista. Tuolloin ohjelmistossa oli erityisen monta afrorock-yhtye Osibisan kappaletta.
Super-Suikkiksen ja Bestsellers Orchestran eri puolille Suomea hajaantuneita entisiä muusikoita kokoontui syksyllä 2010 Seinäjoelle yhtä konserttia varten. Heistä kuusi päätti jatkaa vakituisemminkin nimellä "Soulful of Blues with Soul Sisters and Downtown Horns" (SOB).
Super-Suikkiksen musiikkia kuullaan Sibelius-akatemian rytmimusiikin tutkimusyksikön vuonna 2009 julkaisemalla kokoelma-albumilla "Lakeuden tango ja Bothnia Punk".
Henri Guisan

Henri Guisan (21. lokakuuta 1874 Mézières – 7. huhtikuuta 1960 Pully) oli sveitsiläinen sotilas, joka toimi Sveitsin armeijan kenraalina ja ylipäällikkönä toisen maailmansodan aikana. Sveitsi oli koko sodan ajan puolueeton, mutta valmistautui torjumaan mahdollisen Saksan ja sen liittolaisten hyökkäyksen.
Guisan opiskeli useissa yliopistoissa Sveitsissä ja ulkomailla, ja suoritti tutkinnon maataloustieteessä, mutta ryhtyi lopulta sotilasuralle. Hänet ylennettiin vuonna 1921 everstiksi Sveitsin armeijassa ja nimitettiin 1926 1. divisioonan, 1932 toisen armeijakunnan ja 1933 ensimmäisen armeijakunnan komentajaksi. Guisan valittiin kenraaliksi ja nimitettiin ylipäälliköksi elokuussa 1939, aivan maailmansodan puhkeamisen alla. Hän kohosi lähes kansallissankariksi pidettyään 25. heinäkuuta 1940 upseereilleen kannustuspuheen symbolisesti merkittävällä Rütlin ylängöllä, jossa Sveitsin vanha valaliitto legendan mukaan perustettiin vuonna 1291. Sveitsin jäätyä akselivaltiojen ympäröimäksi Guisan laati niiden hyökkäyksen varalta puolustussuunnitelman, jossa vihollisen hyökätessä raja-alueet olisi hylätty ja armeija olisi vetäytynyt Alppien muodostamalle luonnolliselle puolustuslinjalle turvatakseen maan sisäosat. Sveitsiin ei kuitenkaan hyökätty sodan aikana. Guisan vetäytyi palveluksesta vuonna 1945.
Vaaleanpunaisen pantterin poika

Vaaleanpunaisen pantterin poika on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut Blake Edwardsin ohjaama elokuva.
Tämä oli Blake Edwardsin viimeinen Vaaleanpunainen pantteri -elokuvaohjaus.
Bestsellers Orchestra

Bestsellers Orchestra (BSO) oli Seinäjoella vuoden 1974 paikkeilla muodostettu yhtye, jonka kantavana voimana oli perustamansa Super-Suikkis-yhtyeen jättänyt Esko ”Suikki” Jääskä. Bestsellers Orchestra oli Super-Suikkiksen tavoin kokoonpanoltaan iso, parhaimmillaan 21 muusikkoa taustalaulajineen, puhallinsektioineen ja kaksine rumpaleineen. Ohjelmistona oli cover-versioita ”afro-rock”-yhtyeiden kuten Santanan ja Osibisan kappaleista.
Bestsellers Orchestran laulusolistina toimi Esko Jääskän vaimo Raija, taiteilijanimeltään Raya. 
Raya ja Bestsellers Orchestra julkaisi yhden singlen 1974 ja toisen 1984. Yhtyeen jäseniä vuoden 1984 levytyksessä olivat Teija Jääskä ja Birgitta Viitamäki (laulu), Martti Åkerman ja Matti Järvinen (rummut), Ari Yli-Peltomaa (bassokitara), Yrjö Koskimäki ja Pertti Pitkäkoski (kitara), Esko Jääskä, Pentti Keskimäki, Timo Laitila, Juha Latva-Pietilä ja Juha Haapamäki (puhaltimet) sekä Mikko Jääskä ja Lauri Kukko (kosketinsoittimet).
Super-Suikkiksen ja Bestsellers Orchestran eri puolille Suomea hajaantuneita entisiä muusikoita kokoontui syksyllä 2010 Seinäjoelle yhtä konserttia varten. Heistä kuusi päätti jatkaa vakituisemminkin nimellä "Soulful of Blues with Soul Sisters and Downtown Horns" (SOB).