Shoggoth

Shoggoth on yhdysvaltalaisen kauhukirjailija H. P. Lovecraftin pienoisromaanissa "Hulluuden vuorilla" (kirjoitettu 1931, julkaistu 1936) esiintyvä tieteisfiktiivinen hirviö. Se kuvataan mustana alkuliman massana, joka hohtaa himmeää vihertävää valoa. Shoggothit kykenevät tarpeen mukaan muuttamaan muotoaan ja muodostamaan uusia raajoja ja elimiä. Ihmistä edeltänyt sivilisaatio loi shoggothit orjikseen ja kukistui viimein luomustensa noustessa kapinaan.
Kirjallisuudentutkimuksessa shoggotheja on verrattu Edgar Rice Burroughsin "Maan uumenissa" -romaanissa (1914) esiintyviin sagotheihin, jotka kuvataan maan alla elävän käärmekansan palvelijoiksi. Shoggothit ovat tieteiskirjallisuudelle tyypillinen vaarallinen luomus, joka kääntyy luojaansa vastaan. Niitä voidaan pitää muunnelmana Frankensteinin hirviön tematiikasta. Shoggotheissa on nähty myös allegoria Yhdysvaltain afrikkalaistaustaisen väestön orjuudesta tai viittaus Oswald Spenglerin käsityksiin korkeakulttuurien vääjäämättömästä tuhosta barbaarien käsissä.
Lovecraftin kuoleman jälkeen shoggotheista on tullut osa Cthulhu-tarustoa, ja tuoreemmat kirjailijat ovat kehitelleet uudenlaisia shoggotheja. 2000-luvun teoksissa Lovecraftin allegoriaa on toisinaan tulkittu uudelleen tavalla, joka mahdollistaa rasismin kriittisen käsittelyn shoggoth-hahmojen kautta. 2020-luvun alkupuolella yleistyi internet-meemi, jossa kielimallien näennäisen inhimillistä toimintaa verrataan muotoaan muuttaviin shoggotheihin ja tekoälyn riskejä orjiksi luotujen olentojen kapinaan.
Shoggothit kirjallisuudessa.
H. P. Lovecraftin teoksissa.
Shoggothit ovat H. P. Lovecraftin kauhu- ja tieteiskertomuksissa esiintyviä hirviöitä. Niillä on keskeinen rooli pienoisromaanissa "Hulluuden vuorilla", jonka Lovecraft kirjoitti vuonna 1931 ja julkaisi "Astounding Storiesissa" viisi vuotta myöhemmin. Kuten monissa myöhäiskauden teoksissaan, Lovecraft antaa shoggotheille ja muille pienoisromaanin olennoille ja ilmiöille näennäistieteellisen kehystyksen.
Shoggothit ovat muodottomia mustia massoja, halkaisijaltaan noin viisimetrisiä. Ne muuttavat jatkuvasti muotoaan ja koostuvat alkuliman kaltaisista märkärakkuloista, jotka hohtavat himmeää vihertävää valoa. Niiden kommunikointi muistuttaa huiluilla soitettua musiikkia, jonka ääniala on erittäin laaja.
Shoggothien luojia olivat ”vanhemmat olennot” (), jotka miljardeja vuosia sitten valmistivat ne orjikseen. Tarvittaessa shoggothit kykenevät muodostamaan erilaisia aistielimiä ja ulokkeita aina sen mukaan, millaisia palveluksia niiltä vaaditaan. Niiden työtä ovat muun muassa vanhempien olentojen asuttamat suuret vedenalaiset kivikaupungit. Shoggotheista luotiin fyysisesti vahvoja mutta heikkotahtoisia, ja vanhemmat olennot hallitsivat niitä ”hypnoottisen suggestion” avulla. Ajan mittaan ne kehittyivät älykkäämmiksi ja alkoivat uhmata isäntiään. Permikaudella noin 250 miljoonaa vuotta sitten shoggothit nousivat kapinaan, joka alkumenestyksen jälkeen päättyi niiden tappioon. Vanhemmat olennot jatkoivat shoggoth-orjien käyttämistä, mutta valvoivat niitä aiempaa tarkemmin. Shoggothit oppivat selviytymään myös kuivalla maalla, joskin vanhemmat olennot yrittivät estää sopeutumisen uusiin elinympäristöihin. Vanhempien olentojen kulttuuri taantui, kunnes jäljellä oli vain yksi merenalainen kaupunki Etelämantereen keskellä kohoavien suunnattomien vuorten sydämessä. Siellä ne lopulta tuhoutuivat, eikä jäljelle jäänyt kuin katkeria ja vastenmielisiä shoggotheja.
"Hulluuden vuorilla" -teoksen mukaan Abdul Alhazred, Lovecraftin tarinoissa esiintyvä ”hullu arabi”, mainitsee shoggothit "Necronomicon"-kirjassaan. Alhazredin mukaan niitä esiintyy kuitenkin vain huumaavaa yrttiä pureskelleiden unissa. Ensimmäisen kerran Lovecraft oli maininnut shoggothit sonettien sarjassaan ”Yuggothin kylvö”. Pienoisromaanin kirjoittamisen jälkeen Lovecraft mainitsi shoggothit eräissä novelleissaan.
Muiden kirjailijoiden tuotanto.
Shoggothit kuuluvat Lovecraftin kuoleman jälkeen syntyneeseen Cthulhu-tarustoon.
Robert Blochin novellissa ”Autiosta talosta löytynyt muistikirja” (1951) esiintyy elävää puuta muistuttavia hirviöitä, jotka elävät Pohjois-Amerikan metsissä ja joita muinaisen hedelmällisyyskultin kannattajat palvovat. Niiden jalanjäljet muistuttavat pukinsorkkia, ja ne sieppaavat ravinnokseen karjaa ja ihmisiä. Olentoja kutsutaan novellissa shoggotheiksi. 
Sandy Petersen kehitti "Cthulhun kutsu" -roolipeliin ”mustat jälkeläiset” (), joiden esikuvaksi mainitaan Blochin puumaiset shoggothit. Pelin mukaan kyseessä ovat Shub-Niggurathin lisänimessä ”metsän musta pukki jolla on tuhat lasta” mainittu jälkikasvu. Shoggothit ovat roolipelissä eri laji.
Michael Shean novellissa ”Läskinaama” ("Fat Face", 1987) esiintyy uudenlaisia shoggoth-ylimyksiä, jotka kykenevät naamioitumaan ulkomuodoltaan ihmismäisiksi ja jäljittelemään ihmispuhetta. Shoggoth-ylimykset ovat älykkäämpiä ja pienikokoisempia kuin varsinaiset shoggothit. Ne soluttautuvat ihmisten yhteiskuntaan ja käyttävät ravinnokseen liian uteliaita sivullisia.
Tieteiskirjailija Elizabeth Bear on käsitellyt shoggothien kautta rasismia pienoisromaanissaan "Shoggoths in Bloom" (2008), jossa afroamerikkalainen professori tutkii shoggotheja. Eräässä televisiosarjan "Lovecraft Country" (2020) jaksossa shoggothit vertautuvat afroamerikkalaisia kiusaaviin poliiseihin.
Kirjallisuudentutkimuksen näkökulmia.
Lovecraftin innoittajana oli mahdollisesti Edgar Rice Burroughsin Pellucidar-sarjan romaani "Maan uumenissa" (1914). Siinä esiintyy käärmemäinen kansa, jolla on palvelijarotu nimeltä sagothit. Pienoisromaanin "Hulluuden vuorilla" loppuhuipennuksessa esiintyvää shoggothia verrataan valtavaan päällesyöksyvään metrojunaan. Kohtaus muistuttaa Burroughsin Tarzan- ja Pellucidar-tarinoissa toistuvaa kohtausta, jossa hirviöapinat, dinosaurukset ja muut olennot ajavat päähenkilöä takaa luolissa ja maanalaisissa käytävissä. Shoggotheihin liittyvä huudahdus ”tekeli-li” on viittaus Edgar Allan Poen romaaniin "Arthur Gordon Pymin selonteko" (1838).
Lovecraft mainitsee loppukohtauksen yhteydessä kreikkalaisen mytologian tarinan Orfeuksesta ja Eurydikesta sekä Raamatun Lootin vaimon. Orfeus laskeutui manalaan Eurydiken perässä. Kuoleman valtakunnan hallitsijat sallivat pariskunnan poistua, mutta Orfeus ei saanut katsoa taakseen vaimoaan. Hän kuitenkin teki niin ja menetti Eurydiken lopullisesti. Ensimmäisen Mooseksen kirjan kertomuksessa Loot vaimoineen pakenee Sodoman ja Gomorran hävitystä. Heitä oli kielletty katsomasta taakseen, mutta Lootin vaimo uhmasi kieltoa ja muuttui suolapatsaaksi. Samaan tapaan Lovecraftin pienoisromaanin päähenkilöt pakenevat kauheaa shoggothia ja toinen heistä katsoo taakseen tuhoisin seurauksin. Hän ei tosin kuole mutta menettää järkensä, mikä on Lovecraftin kertomuksissa toistuva juonikuvio. 
S. T. Joshin ja David E. Schultzin mukaan Lovecraftin pienoisromaani sisältää allegorisia ulottuvuuksia. ”Vanhemmat olennot” kuvataan ulkomuodoltaan epäinhimillisiksi mutta yhteiskunnaltaan ja psykologialtaan ihmismäisiksi. Niiden taloudellinen ja poliittinen järjestelmä muistuttaa sosialistista utopiaa, jollaista Lovecraft toivoi ihmiskunnan tavoittelevan. Shoggothien ahdinko muistuttaa Yhdysvaltain mustan väestön historiaa. Vanhempien olentojen kulttuurin nousu ja tuho heijastaa Oswald Spenglerin "Länsimaiden perikadossa" (1918–1922) esittämiä käsityksiä sivilisaatioiden elinkaaresta. Shoggothit edustavat tässä näkemyksessä barbaareja. 
Clancy Smith käsittelee shoggotheja Gilles Deleuzen postmodernien kirjoitusten ja kirjallisuusteorian näkökulmasta. Lovecraft kuvaa shoggothit ”monisoluisiksi alkuliman massoiksi”, joista jatkuvasti muodostuu tilapäisiä elimiä ja raajoja. Smithin mukaan shoggothit edustavat kahta deleuzilaisen olemassaolon tai aineen tilaa, eliötä ja ruumista vailla elimiä. Smithin mielestä ei ole yllättävää, että Lovecraft innoitti Deleuzen ”eloisaa kuvastoa”.
Lovecraft-kääntäjä Lauri Lattu on verrannut shoggotheja Frankensteinin hirviö -teemaan, tieteiskirjallisuuden usein käsittelemään aiheeseen vaarallisista luomuksista. Shoggothit ovat muinaisille samaa kuin esimerkiksi ilmastonmuutos ihmiselle.
Internet-kulttuurissa.
”Hymyilevä shoggoth” () on vuodenvaihteessa 2022–2023 yleistynyt internetilmiö, joka vertaa näennäisen inhimilliseen keskusteluun kykeneviä kielimalleja Cthulhu-taruston muotoaan muuttaviin hirviöihin. Taustalla on ajatus siitä, että kielimallit opetetaan käyttäytymään miellyttävästi ja noudattamaan ihmisten yhteiskunnassa vallitsevia normeja, jotta niiden kaupallinen hyödyntäminen olisi helpompaa. Teennäisen ystävällisyyden taustalla on kuitenkin täysin epäinhimillinen olento.
Lovecraft-tutkija S. T. Joshin mukaan vertaus on siinä mielessä harhaanjohtava, että Lovecraftin shoggothit eivät olisi teeskennelleet ystävällisyyttä. Niiden uhka ei myöskään liity siihen, että niistä kehittyisi luojiaan älykkäämpiä. Toisaalta shoggothien kapinan käyttö vertauksena heijastaa tekoälyyn liittyviä yhteiskunnallisia huolia.